Jemecs Dmitrijs

Taņa Grotere un izgaistošais stāvs

Dmitrijs Jemecs

Taņa Grotere un izgaistošais stāvs

,

1.Rēgi čemodāna

Ar spalgu svilpienu kaut kas nolidoja tuvu garām, kāds iebļāvās, kaut kur bira saplēsti stikli. Parastas dienas parasts rīts parastā grūti audzināmiem burvjiem paredzētā skolā -Tibidohsā, kas atrodas uz Vētru salas pašā okeāna vidū.

Melnie Aizkari ieķiķinājās ļaunā priekā. Atlikusi malā biezo rokasgrāmatu “Pūķu audzēšana, dresūra un ārstēšana”, Taņa Grotere pieskrēja pie loga. Pļaviņā iepretī Ti-bidohsas vārtiem notika kaut kas neparasts. Bija saķīvējušies divi no dūšīgajiem ciklopiem, kuri stiepa celtniekiem klintsbluķus; tagad abi aizrautīgi vicināja savas zarainās vāles, izdauzīdami no pretinieka putekļus. Viena vāle sasprāga, un tās atlūznis, apmetis gaisā graciozu loku, uzvēlās taisni uz deguna spēkavīram Ūsainim, kas mierīgi snauda teiksmainā ozola ēnā, palicis zem vaiga nestuves.

Vēl pēc mirkļa Taņa varēja vērot, kā Ūsainis, sagrābis vienu no ciklopiem aiz kājām, griež to pa gaisu. Sadzirdējuši bļāvienus, atskrēja abi pārējie spēkavīri ārāsviedēji - Nūjai-nis un Kalnainis; ieraudzījuši, ka deguns ūsainim sapampis

un kļuvis sarkanviolets kā biete, viņi sāka vareni smieties. Spēkavīri vicināja rokas, bakstīja viens otram sānos un beigās nogāza daļu sienas, kura līdz tam brīnumainā kārtā bija saglabājusies neskaita. Turklāt vēl Ūsainis palaida vaļā ciklopa kājas, tas stāvus uzlidoja gandrīz vai līdz padebešiem un tad ar galvu ietriecās Lielajā tornī. Lejup sāka birt ķieģeļi. Ciklops - it kā nekas nebūtu noticis - piecēlās un aptaustīja pieri.

- Sitāclu nelietību! Atkalpielē būs puns! - ciklops šļupstēdams šķendējās.

Satraukusies par troksni, uz Lielā torņa balkona izskrēja mošķzinības katedras docente Medūzija Gorgonova. Cieši saķērusi aiz apkakles, viņa turēja purva nīgri, kurš spārdījās un mēģināja izrauties. Viņš bija Medūzijas kabinetā ar naglu skrāpējis galda virsmā visādas riebeklības un tur arī ticis notverts.

Ieraugot apdrupušo sienu, sašutuma pārņemtā Medūzija uz mirkli zaudēja modrību, viņas tvēriens atslāba, nīg-ris nogāzās uz gīdas, noplakšķēdams kā milzu krupis, un tūdaļ aizļempatoja prom, lamādamies ar sliktiem vārdiem un piesolīdams Tibidohsai visādas nepatikšanas.

Bet docente Gorgonova jau bija nīgri pilnībā aizmirsusi. Vajadzēja savaldīt gluži vai apjēgu zaudējušos ciklopus un spēkavīrus. Medūzijas vaigi pietvīka un mati sāka šņākt kā čūskas. Starp citu - salīdzinājums kā šeit ir gluži lieks. Tomēr - kuš! - nevienai sievietei jau nepatīk, ja tiek atklāti viņas mazie noslēpumiņi.

- Dzirkstīts frontus! - Medūzija iesaucās.

No viņas burvju gredzena izlidoja žilbinoši spoža kaujas

dzirksts, un tūdaļ pat vairāki no vislielākajiem klintsbluķiem sadrupa putekļos. Milzīgie ciklopi nokrita zemē, velti pūlēdamies paslēpties aiz baltas sarmas klātajiem zāles stiebriem. Viņi labi zināja - ar sakaitinātu Medūziju vis nav nekādi joki.

- AbsolfUisimo debilisimo! Kas šeit īsti notiek? - kliedza docente Gorgonova. - Strādājat jau divas nedēļas, bet jēgas nekādas! Sagāžat pat to, ko titāni lika mierā! Stulbeņi tādi, vai jūs neapjēdzat, ka skolēniem nav kur dzīvot? Ka jumti tek? Ka Tibidohsas velves kuru katru mirkli var sagrūt?

Ciklopi sāka drebēt, bet spēkavīri ārāsviedēji vainas apziņā nodūra acis.

- Ko tad mēs? Mēs jau neko... Ciklopi... ē-ē... viņi pirmie sāka, - drūmi šņaukādams savu biešu krāsas degunu, bubināja Ūsainis.

- Ak tad pirmie gan? Marš pie darba, citādi paliksiet bez pusdienām! - Medūzija sarauca pieri, paceldama roku ar gredzenu, no kura izšāvās vēl viena dzirksts. Kā jau magiem ierasts, dzirkstele piešķīra burvju vārdiem vajadzīgo iedarbības spēku. - Badamirus bacladrebus!

Taņa šos burvju vārdus dzirdēja pirmo reizi. “Nez kam tie domāti?” viņa minēja. Bet tūlīt atbilde uz šo jautājumu Taņai kļuva skaidra, jo meitene sajuta tik stipru izsalkumu, ka tikai ar pūlēm noturējās, neiecirtusi zobus Melnajos Aizkaros. Tobrīd viņa būtu spējusi apēst vienalga ko, pat krustmātes Nineles vārīto aizvakardienas auzu biezputru ar sacietējušu garozu pa virsu - par šo garoziņu Fipa teica, ka tā esot ložu necaurlaidīga. Taņa atskārta, ka Medūzijas buivju zintes netīšām ķērušas arī viņu - viņa taču bija redzējusi gredzena izšķilto dzirksti.

ciklopii un speKavīri visi vienlaikus sarosījās un steigšus sāka grābt akmeņus kaudzē. Viņus mudināja bada sajūta.

- Par pusdienām nemaz nesapņojiet, kamēr viss nebūs novākts! Vai sapratāt? Ak jūs liekēži! - Medūzija vēl nokliedza. Apcirtusies uz papēžiem, viņa - strauja kā allaž - pazuda no balkona.

Grauzdama no brokastīm pārpalikušu sviestmaizi, Ta-ņa atgriezās pie rakstāmgalda. Nevar taču bezgalīgi vērot ciklopus! Turklāt griestos tieši blakus logam bija pamatīga sprauga, no kuras aiz apkakles tecēja ūdens.

“Un viņiem visiem tā jāmokās manis dēļ,” meitene skumīgi prātoja.

Taņa uzskatīja sevi par vainīgu, tāpēc ka viņa bija tā, kura netīšām izlaida no pazemes kambara titānus, kas cīniņā ar Sērgu del Torti sagrāva pusi Tibidohsas, - un kopš tā brīža dzīve tur kļuva neiespējama. No visas milzīgās grūti audzināmiem burvjiem paredzētās skolas tik vien bija palicis pāri kā pagrabs, Divu Stihiju zāle un Lielais tornis ar Galvenajām kāpnēm - un tie paši bija krietni cietuši.

Pa gaiteņiem klīda caurvēji, nakts vidū sāka dauzīties slēģi, liet daudzās plaisas piepludināja lietus. Neomulīgi bija sākuši justies pat rēgi, kas Tibidohsā mitinājās kuplā pulkā. Zaudējuši savu iemīļoto Rēgu torni, kur viņiem bija pazīstams katrs kaktiņš, rēgi tagad naktīs lielos baros blandījās pa gaiteņiem. Viņi vaidēja, žvadzināja ķēdes un visiem maitāja noskaņojumu.

Turklāt bija nevis vasara, bet decembris. Kā lai nopietni apgūst zinības, ja praktiskās maģijas klasē grīda viscaur apledojusi? Ja ļaunas acs lāsta atvairīšanas stundās visiem

skolēniem jāsēž kažokos, bet zobi tik un tā klab tik stipri, ka nav iespējams kārtīgi izrunāt buramvārdus?

Taņa piecēlās, lai aizvērtu no caurvēja vaļā atsprāgušās durvis. Taisīdama tās ciet, viņa netīšām ieraudzīja, kā pa gaiteni uz pirkstgaliem lavās Neslavis Melkulis - mazs, greizs vīrelis ar ačelēm kā diviem urbjiem, izbijis melnais mags, kurš tagad pārsviedies pie baltajiem burvjiem. Pie kaitīm viņš spieda milzum lielu dzīvu zivi, kas ar savu asti dauzīja viņam pa degunu. Taņa noprata, ka Tibidohsas bargais mācību pārzinis skrien uz dīķi barot nāru. Visi brīnījās, kāpēc nāras dīķis joprojām nav aizsalis. Skolā baumoja, ka tur noteikti izmantota kāda ļoti spēcīga burvestība. Nāra nemitīgi pārēdās, tāpēc bija kļuvusi neiedomājami resna un kašķīga. Augām dienām viņa gulšņāja dūņās, locīja iekšā zivis un apmētāja mīlas pārņemto Neslavi ar ūdenszālēm un gliemežiem.

Nelaime bija sākusies ar to, ka aizvainots kupidoniņš uzglūnēja mācību pārzinim un iešāva viņam savu mīlestības bultu. Akadēmiķis Sardanapals jau vairākas reizes bija centies atbrīvot Neslavi no šīs burvestības, bet tur nekas neiznāca. Mīlas maģija ir pati smalkākā un sarežģītākā no visām burvībām, un atsvabināt no tās var vienīgi būrējs pats. Un kupidoniņš neparko nepiekrita savu burvību atsaukt, jo vēl joprojām dusmojās uz Neslavi, kurš bija salauzis viņa šaujamloku.

- Tīrais negals ar tām nārām! Nudien - mošķenes, vairāk tur nav ko teikt! Vēl viņdien tāpat vien aiz palaidnības šī bija Neslavi visgarām nolipinājusi ar dēlēm - lai viņš pierādot savu mīlestību. Un tā šis ar’ staigāja, nabadziņš, - dē-

Ies visās vietās. Viena pat pie degungala bija piesūkusies, -burkšķēja Jage.

Agrāk Jage bija izturējusies pret Neslavi diezgan skarbi, bet tagad reizēm pat ņēmās viņu žēlot. Šī vecā burve vadīja skolas magpunktu. Viņas mazdēls bija Babs Jaguns - labs Taņas draugs.

Taņa sakoncentrējās, piespieda savas promslīdošās domas atkal plūst vienā virzienā un ķērās pie mācībām. Nekas cits viņai neatlika, jo rokasgrāmata “Pūķu audzēšana, dresūra un ārstēšana” jau bija sākusi neapmierināti sprauslāt un lidināt pa gaisu dzirksteles. Vēl mazu brītiņu -un aizsviltos sega uz Taņas gultas. Dzīt jokus ar pūķiem nav ieteicams - pat tad, ja tuvumā ir nevis īsti pūķi, bet tikai grāmata par tiem.

Kopš neilga laika - zināmā mērā sava drauga Vaņas Blē-dova ietekmē - Taņa bija stingri nolēmusi savu dzīvi veltīt veterinārajai maģijai. Tas taču ir lieliski - ārstēt sfinksas, harpijas, nāras, kentaurus un pūķus, kuru skaits burvju pasaulē samazinās ar katru gadu. Tomēr burvju pasaulē šo būtņu palicis vēl diezgan daudz. Truloīdu pasaulē šie brīnumainie radījumi vairs tikpat kā nemaz nav sastopami. Ne jau velti gandrīz neviens no truloīdiem negrib ticēt to pastāvēšanai.

Turklāt Taņa cerēja, ka prasme pareizi apieties ar pūķi palīdzēs viņai sasniegt labus rezultātus visu burvju iemīļotajā spēlē - pūķbolā. Spēles noteikumi ir vienkārši: divas komandas pa desmit spēlētājiem katrā, divi pūķi un piecas bumbas: šķaudāmā, liesmudzēse, apstulbinošā, piparbum-ba un kustību atņēmēja. Vārti ir pretinieku komandas pūķa

rīkle. Iemest tajā bumbu nepavisam nav viegli - jo vairāk tāpēc, ka cīņa risinās gaisā. Turklāt pretinieku komandas pūķis nemaz nedomā sēdēt uz vietas, padevīgi atpletis muti. Gluži otrādi - viņš strauji pārvietojas, spļauj uguni un visiem spēkiem cenšas norit nepiesardzīgos spēlētājus. Tāpēc bieži vien mačs vēl nav ne pusē, kad lielākā daļa uzbrucēju jau tup pūķa vēdera tumšajā šaurībā, cerēdami, ka beidzot kāds iemetīs pūķim rīklē piparbumbu, piespiežot lielo zvēru izspļaut visus norītos.

Tieši tāpēc Taņa tik ļoti vēlējās uzzināt par pūķiem pēc iespējas vairāk un sadraudzēties ar tiem. Niķīgie, straujie un niknie pūķi nevienam nepakļāvās un necieta dresūru. Pūķiem bija ārkārtīgi grūti pierast pat pie savas komandas spēlētājiem; bieži vien tie pārpratuma pēc norija nevis pretinieku komandas spēlētājus, bet savējos.

Taņa nopūtās un pāršķīra lappusi. Bija tik garlaicīgi tā sēdēt un iekalt rindkopu pēc rindkopas. Vēl jo garlaicīgāk tāpēc, ka viņa zubrījās pati aiz savas iedomas, nevis tāpēc, ka to uzdevis skolotājs.

“UGUNSSPLAUŠANAS NOSLĒPUMS

Tas, ka jūsu pūķis vairs nespļauj uguni, norāda, ka pūķis iekšēji apdziest. Šai gadījumā var palīdzēt tinktūra no trim daļām sarkano piparu, četrām daļām sinepju un divām daļām sēra, kuras atšķaidītas nitroglicerīnā uz pusēm ar dzīvsudrabu. Deva: pa astoņiem spaiņiem trīsreiz dienā. Maisījums ir sprāgstošs! Izlietot ncsaskalinātu un rūpīgi ievērot sastāvdaļu proporcijas!”

и

- Pa astoņiem spaiņiem! - Taņa atkārtoja, cenzdamās iedomāties, kā lai ielej šos spaiņus pūķim iekšā, ja tas pēkšņi būs izdomājis nevērt vaļā rīkli. Varbūt aizspiest tam nāsis? Vai arī atnākt ar pavārnīcu un teikt: “Uķi-buķi! Attaisi nu mutīti, mazulīt! Vienu karotīti par mammu, vienu karotīti par tēti! Tikai spaini gan negrūsti, citādi būs tāds sprādziens, ka no mammas nepaliks pāri ne skrandiņas!”

Taņa saviebās. Kā jau vienmēr: saraksta tais rokasgrāmatās visādus brīnumus, bet viņai pēc tam jālauza galva!

“Rit pajautāšu Tararaham. Viņš jau nu noteikti zina, kā ārstēt pūķus,” Taņa nosprieda.

Nemirstīgais pitekantrops Tararahs, kurš vadīja veterinārās maģijas nodarbības, bija Taņas mīļākais skolotājs. Tiesa, arī Medūzijas Gorgonovas mošķzinības stundas viņai ļoti patika. Bet kāds gan tur brīnums - abiem šiem mācību priekšmetiem bija daudz kopīga. Starp visām ar lielākām vai mazākām burvju spējām apveltītajām būtnēm bija arī daudz bīstamu mošķu, kurus pirms to ārstēšanas vispirms vajadzēja pieradināt un pakļaut. Un tieši ar to nodarbojās Medūzija. Viņa pētīja mošķu ierašas un mācīja šo radījumu dresūras paņēmienus.

Pēkšņi kāds atgrūda durvis, un istabā iezvēlās Taņas istabas kaimiņiene Zārciene Kapličova. Šī meitene mācījās tumšās maģijas nodaļā un bija apveltīta ar ļoti specifisku humora izjūtu. Gandrīz visu vietu pie loga aizņēma viņas gulta, kas izskatījās pēc liela zārka. Par drēbju pakaramo viņa izmantoja skeletu, kurš bija iesaukts par Pāžu. Pāris reižu mēnesī skelets atdzīvojās un klīda pa istabu, klakšķinādams zobus. Reiz viņš pat sagrauza Taņas zābakus.

īsi sakot: Zārciene Kapličova bija īsta sodība. Ļaunāku istabas kaimiņieni nevarētu ieraudzīt pat visbaismīgākajā murgā. Bet Taņa, starp citu, nemaz nežēlojās. Tēvoča Hermaņa meita Pipa, ar kuru Taņa pirms nokļūšanas Tibidohsā gāja vienā klasē un dzīvoja vienā dzīvoklī, nebūt nebija labāka.

Zārciene pašķielēja uz Taņu un iegāzās gultā ar visām kurpēm.

- Sveika, stulbā bārenīt! Tūlīt pavēstīšu tev kolosālu jaunumu. No šīs jaunās ziņas tev izkritīs mati un degungalā izaugs jauna dzimumzīme - vēl neglītāka par to, kuru tev atņēma Tā, Kuras Nav! - Zārciene pavēstīja.

Taņa vērtējoši palūkojās uz Zārcieni, prātodama, vai neraidīt tai virsū kaujas dzirksti, bet tad tomēr nolēma atstāt kaimiņieni pie dzīvības. Beigu beigās Zārcieni taču varēja vainot tikai tajā, ka mājās viņai bijusi slidena palodze, bet bērnu gultiņai, kurā viņa pirmo reizi guldināta, galdnieks aizmirsis ielikt dibenu.

- Kas tad tas ir par jaunumu? - Taņa vaicāja.

Zārciene salika plaukstas kā tālskati un, tīšuprāt vilkdama garumā pauzi, sāka Taņu pētīt pa caurumiņu.

- Kā, vai tad tu patiešām vēl nezini? Neviens nav pateicis, ka rīt tevi no šejienes izmetīs? Vai tad nav patīkami iztēloties, ka vajadzēs atgriezties pie zaļā tēvoča vampīra un viņa resnās sievas un tu atkal varēsi dzīvot lodžijā? Sveiki, mani mīļie, esmu klāt, dodiet man barankas caurumu pusdienās un konfekšu papīriņu saldajā!

- Kas tās par blēņām? Zārcien, izbeidz Sitos jokus! - Taņa teica. Vienlaikus viņa pūlējās atcerēties, vai nav pēdējā laikā kaut ko ievārījusi, bet nekas īpašs nenāca prātā.

Zārciene iespurcās.

-Joki mazi! Mūs visus met no šejienes laukā. Protams, žēl, ka ne tevi vienu pašu. Mūs sūta uz mājām, un tur varēsim gaidīt, kamēr Tibidohsu uzcels no jauna. Tik un tā mācīties šeit vairs nav iespējams, tāpēc Sardanapals nolēmis visus raidīt prom. Mūsu dekāns - profesors Blakts - piekritis šim plānam, tāpēc tumšajiem magiem arī būs jātinas... Tūtu, kuģītis paceļ enkuru. Atā, ej ratā, Tibidohsa!

Zārciene piecēlās, atrāva vaļā skapi un sāka ņemt laukā savas mantas. Pagaidām viņa tās svieda uz gultas - acīmredzot apsvērdama, ko ņemt līdzi un ko atstāt.

- Noteikti jāpaķer minibrunči no sikspārņu ādām, pirkstaiņi ar nadziņiem un augstpapēžu zeķes! Lai truloīdiem acis no pieres izsprāgst! - viņa murmināja sev zem deguna.

“Tā ir taisnība! Viņa nemelo!” Taņa pēkšņi atskārta.

Acu priekšā viņai viss satumsa. Rokasgrāmata bija izslīdējusi Taņai no plaukstām un sāka dusmīgi lidināties pa istabu, izpūzdama liesmu mēles kā pieredzējis pūķis, bet Taņa to nemaz nemanīja. Vai tiešām vajadzēs pamest Tibidohsu, kas viņai kļuvusi tik mīļa un dārga? Tātad būs jāatgriežas pie tēvoča Hermaņa un krustmātes Nineles, kuri Taņu necieš ne acu galā, ģērbj vecās skrandās un spiež ēst glumas nūdeles, kas nokarājas no dakšiņas kā beigti tārpi un pielīp pie virtuves grīdas flīzēm tā, ka vairs nevar atraut?

Asaras aizžņaudza Taņai rīkli. Viņa nespēja vairs palikt istabā, tāpēc izskrēja gaitenī. Kopējā viesistabā viņa ieraudzīja Babu Jagunu un Vaņu Blēdovu. Abi bija nostājušies maliņā pie loga un kaut ko klusītēm apsprieda. Uzmetusi skatienu draugu bēdīgajām sejām, Taņa uzreiz saprata, ka

viņiem jau viss zināms. Tad tāpēc viņi šodien nebija rādījušies Tanai ne tuvumā!

j

- Kāpēc? Kāpēc man neko nepateicāt? Un tie esot draugi! Nav godīgi, ka man viss jādzird no Zārcienes! - viņa nokliedzās. Abi draugi tūdaļ nokāra degunus, lxjt Taņa traucās lejup pa kāpnēm.

- Pagaidi! Neviens nesaprot, kāpēc Sardanapals tā izlēmis! Dzirdi? Itin neviens! Tur kaut kas nav tīri! - viņai nopakaļ sauca Vaņa Blēdovs - kalsns, izspūris puišelis. Kā vienmēr, viņam mugurā bija garš, dzeltens sporta krekliņš, kuru kādreiz uzdāvinājis tēvs.

Šis Taņas vislabākais draugs - vienīgais no visiem skolasbiedriem - spītīgi atteicās ietērpties Tibidohsas apmetnī un mantijā. Reiz viņš divas nedēļas slēpa zem savas gultas harpiju un ārstēja tās spārnu, kaut arī nagi harpijām piesātināti ar nāvīgu indi un šo radījumu sliktais raksturs kļuvis leģendārs.

Vaņa vispirms gribēja sekot Taņai pa kāpnēm, bet tad apstājās un bezpalīdzīgi apsēdās uz pakāpiena.

Pašai nemanot, Taņa jau bija šķērsojusi Divu Stihiju zāli un nogriezusies pa plato gaiteni uz pasniedzēju telpām. Tagad viņa stāvēja pie Sardanapala jaunā kabineta durvīm -uz turieni viņš bija pārvācies pēc Rēgu torņa sagrūšanas. Asaras rīdama, Taņa atgrūda durvis un ieskrēja kabinetā.

Sardanapals bija ārkārtīgi aizņemts. Baltās maģijas akadēmiķis, Burvju Bikšulenču prēmijas laureāts, leģendārās Tibidohsas priekšnieks Sardanapals Melnjūris skraidīja apkārt galdam, dzīdamies pakaļ savai zelta sfinksai. Izbadējušās

melnās maģijas grāmatas, kuras akadēmiķis reizumis izmantoja lāsta noņemšanai, satrauktas lēkāja un sitās pret sava lielā būra restēm.

- Iedomājies, kas par nekauņu! Nočiepa man gaļu. Ar ko lai tagad pabaroju grāmatas? - ieraugot Taņu, akadēmiķis tūdaļ sāka sūroties.

Sardanapala kuplās ūsas dusmīgi griezās gredzenos, bet garā bārda pārmaiņus gan kļuva neredzama, gan atkal parādījās.

Taņa gribēja kaut ko teikt, bet vārdi nenāca pār lūpām. Viņa iešņukstējās un grasījās skriet laukā no kabineta, bet Sardanapals satvēra viņas roku.

- Kas noticis, meitenīt? Vai atkal redzēji sapni Sērgu del Torti? - viņš bažīgi vaicāja.

Visā Tibidohsā tikai diviem cilvēkiem - Taņai un akadēmiķim - nebija bail saukt īstajā vārdā baismīgo burvi, haosa pavēlnieci. Pārējie labprātāk lietoja aptuveno apzīmējumu “Tā, kuras Nav”.

- V-vai tas ir t-taisnība? Tas, ka rīt vajadzēs a-atgriezties pie truloldiem? - Taņa stomīgi jautāja.

Sardanapala ūsas drūmi noslīga lejup.

- Diemžēl jā. - Viņš nopūtās. - Diemžēl! Senvīrs mans liecinieks, es gribēju, lai visi to uzzina, cik vēlu vien iespējams, bet citas iespējas mums nav... Būs jāpārtrauc mācības uz kādiem pāris mēnešiem. Zinu, ka tu nevēlies atgriezties pie tēvoča Hermaņa un krustmātes Nineles, tomēr vajadzēs -vismaz uz laiciņu... Citādi nevar.

- Bet kāpēc?

Akadēmiķis bezpalīdzīgi noplātīja rokas, it kā cenzda-

mies vienā žestā ieskaut daudzās sienās un miestos izvei-

dojušās plaisas.

- Tu taču pati redzi. Tibidohsa, ar kuru mēs vienmēr esam lepojušies, kļuvusi caura kā siets. Aizvakar sabruka vēl viens no stūra torņiem, un atlikušie arī turas tikai uz godavārda. Ar maģiju vairs nevar izlāpīties. Un vispār - kāda te vairs jēga no buršanās? Ap katru ķieģeli taču buramvārdus nenoliksi. IJn atjaunot Tibidohsu vienā naktī nespētu pat diženais Senvīrs.

- Bet ciklopi? Un spēkavīri - Ūsainis. Kalnainis un Nū-jainis? Viņi taču strādā! - Taņa izmisusi sacīja.

Sardanapals nicīgi sarauca degunu.

- Vai tu esi paskatījusies, kā viņi strādā? Nudien jābrīnās, cik tiem milzeņiem maz saprašanas. Vienu sienu uzslien. bet divas sagāž. Tibidohsā tagad ir auksti un neomulīgi. Atlanti vairs nebalsta velves - nav jau ko balstīt, viss sabrucis viņi garlaikojas un blandās pa gaiteņiem. Vakar viens no atlantiem netīšām uzkāpa virsū profesoram Blak-tam - mūsu izcilajam zinātņu vīram, talantīgajam burvim. Diemžēl profesora plikais pauris tumsā izskatās pēc sēnes, tāpēc atlanta kļūdīšanos var saprast. Nabaga profesors dabūjis trīs slēgtus kaulu lūzumus. Protams, Jage visu sadziedēs, bet tam vajadzīgs laiks. Tālab es nolēmu, ka vismaz uz kādu laiku visiem iemītniekiem no Tibidohsas jāaizvācas, lai varētu sarīkot pamatīgu kapitālo remontu. Sadzīsim šeit visus mošķus, visus meža garus, visus milžus, ataicināsim labi daudz džinu - un lai viņi visi ķeras pie būvdarbiem. Tad jau kaut kas iznāks.

Bet kāpēc mums ābrauc prom? Mēs taču varētu ap-

mesties Lielajā tornī. Tur sienas ir stipras, un vietas pietiktu visiem, - Taņa vēl centās pieķerties pie pēdējā salmiņa.

Sardanapala ūsas iztaisnojās un sāka šaudīties kā automašīnas stikla tīrītāji.

- Nē, nē un vēlreiz nē! - viņš teica balsī, kas nepieļauj ierunas. - Šeit nepaliks neviens pats. Lielais tornis gan ir izturīgs, bet... Redzi, ir vēl viens iemesls, kāpēc jums jādodas prom, un par to tev nav ne jausmas...

Akadēmiķis vispirms tramīgi palūkojās uz sfinksu, tad pieliecās, pielika pirkstu pie lūpām un čukstēja:

- Ņem vērā: tas, ko es tagad tev pateikšu, ir noslēpums. Neviebs nedrīkst to uzzināt. Vai tu zvēri glabāt šo noslēpumu?

Taņa apsolījās neizpļāpāties. Akadēmiķis klusītēm teica viņai pie pašas auss:

- Pirms trim dienām mēs ar Medūziju un Neslavi Melkuli bijām nokāpuši pagrabā. Un tur mēs atklājām, ka pamati ir ieplaisājuši.

Taņa paraustīja plecus. Šī ziņa viņai nelikās satriecoša.

- Un kas tad ir? - viņa vaicāja. - Plaisas tagad ir visās malās. Stūra tornis sabruka - un neviens pat nenobijās. Plaisas vajag aizķepēt, un viss būs kārtībā.

Sardanapala skatiens kļuva pārmetošs.

- Tu nesaproti, par ko ir runa. Šīs plaisas ir pārāk tuvu Baisajiem vārtiem. Un kuru katru mirkli tās var padziļināties. Tad haoss izlauzīsies laukā no gūsta, senās dievības tiks brīvībā un mūsu sala aizies bojā! Tas ir galvenais iemesls, kāpēc mēs gribam, lai visi skolēni dodas prom no Tibidoh-sas. Šeit paliksim tikai mēs, pasniedzēji, un nopietni ķersi-

mies pie remontēšanas. Ceru, ka mums izdosies nostiprināt pagrabus un radīt pietiekami izturīgu maģisko aizsardzību. Bet tu paturi prātā, ka nedrīksti to nevienam stāstīt.

- Norunāts. - Taņa piekrītoši pamāja.

Sardanapala nopietnība bija meiteni pārliecinājusi. Tagad viņa saprata, kāpēc plaisas pamatos ir tik bīstamas. Ti-bidohsa taču bija ne tikai skola grūti audzināmiem jaunajiem burvjiem, bet arī ieslodzījuma vieta; Tibidohsas pagrabos mājoja senatnes gari, pagānu dievības un haoss.

Pēc tam kad Šurasiks, kuni bija paverdzinājusi Tā, Kuras Nav, ar zelta zobenu pārcirta Senvīra matu, gadu tūkstošiem senais labā un ļaunā līdzsvars tika izjaukts. Kaut arī Taņa Grotere neļāva Sērgai del Tortei atdarīt Baisos vārtus un izlaist brīvībā haosu, tomēr draudi joprojām saglabājās. Ļaunie spēki ir nemirstīgi. Tur pagrabā tie auroja un drebināja Baisos vārtus. Tagad visu laiku vajadzēja būt modriem.

- Vai drīkst, es palikšu tepat? Es varētu jums palīdzēt. Nu lūdzu! - Taņa vēl nezaudēja cerības.

Sardanapals noliedzoši papurināja galvu.

- Tā nedrīkst. Ja paliksi tu, gribēs palikt arī citi, un tu taču saproti, ar ko tas var beigties. Mēs jau tāpat uzņemamies lielu risku, aizsūtīdami atpakaļ uz truloīdu pasauli lielu baru izglītību nepabeigušu jauno burvju. Gatavais ārprāts! Neslavis Melkulis jau tagad dzīvo vienās šausmās, domādams par visu, ko jūs ievārīsiet.

Taņa nokaunējās, ka bijusi tik nesavaldīga un ielauzusies akadēmiķa kabinetā. Uzzinājusi patiesību, viņa saprata, ka Sardanapals pieņēmis vienīgo pareizo lēmumu un tas nav maināms.

- Ak jā, Taņa, starp citu, tev būs viens uzdevums, - akadēmiķis turpināja. - Ceru, ka neatteiksies man izlīdzēt. Tev vajadzēs šo to paķert līdzi pie truloīdiem. Medūzija ir nobažījusies... un es arī nospriedu, ka remonta laikā daudz kas var sabojāties vai pazust. Būs labāk, ja glabāšanu uzticēsim kādam, uz kuru varam paļauties.

- Kas tad man būs jāņem līdzi? - Taņa ziņkāri vaicāja.

- Pirmām kārtām - Melnie Aizkari, - akadēmiķis pavēstīja.

Taņa ar grūtībām noturējās, lai neievaidētos aiz izmisuma. Protams, tikai Melno Aizkaru viņai vēl mūka! īt kā tepat Tibidohsā tie nebūtu viņu pietiekami spīdzinājuši.

- Tikai ne to! Ko lai es ar tiem iesāku? Naktīs tie lidināsies apkārt un glūnēs citu sapņos. Vai vēl trakāk - nobiedēs kādu līdz nāvei! - viņa iebilda.

- Tieši tāpēc tie kādam ir jāpieskata, - akadēmiķis paskaidroja.

Taņa samierinājusies pamāja ar galvu. Viņa zināja, ka strīdēties ar Tibidohsas baltās maģijas nodaļas direktoru ir bezcerīgi. Jo īpaši, ja Medūzija nobažījusies, bet viņš nospriedis...

- Un vēl tev vajadzēs paķert līdzi šo! - Sardanapals uzsita knipi, un no viņa rakstāmgalda apakšas izlīda milzīgs ādas čemodāns.

Uzlidojis gaisā, čemodāns strauji šāvās klāt Taņai. Meitene izbīlī aizsedza seju ar rokām, gaidīdama, ka tūdaļ tiks notriekta no kājām. Bet izrādījās, ka čemodāns ir pārsteidzoši viegls - it kā būtu pavisam tukšs.

- Kas tur ir iekšā? - vaicāja Taņa, jau stiepdama roku pie spīdīgajiem slēdžiem.

- STOP! Nekādā gadījumā netaisi to vaļā! - akadēmiķis brīdinoši sauca.

- Kāpēc? - Taņa brīnījās.

- Saproti... - Sardanapals sastomījās un uzmeta Taņai vērtējošu skatienu. - Labi, gan jau tu tikpat uzzināsi. Čemodānā ir rēgi.

- Rēgi? - Garastāvoklis Taņai sabojājās vēl vairāk.

Salīdzinājumā ar rēgiem viņai sākumā piespēlētie Melnie Aizkari šķita sīkums.

- Kuri no rēgiem? Cerams, ka Bezacu Šausmas tur nav?

- Nu protams, ne. - Akadēmiķis smaidīja. - Šausmu mēs atdosim kādam no vecākajām klasēm. Šai čemodānā ir tikai Poručiks un Neizārstētā Dāma... Nem viņus līdzi, mums viņi šeit tikai traucēs. Protams, tev jābūt ļoti uzmanīgai, lai truloīdi neuzzinātu, kas atrodas čemodānā. Viltiem pret rēgiem ir ļoti nepareiza attieksme. Man stāstīja, ka daži no viņiem pat krītot ģībonī, ja sastopot kādu pavisam nekaitīgu rēgu.

Taņa noskumusi apsēdās uz čemodāna. Akadēmiķis Melnjūris nu gan prata sarežģīt dzīvi saviem skolēniem! Varēja nešaubīties, ka Poručiks Rževskis atkal izklaidēsies ar saviem idiotiskajiem jociņiem un demonstrēs divpadsmit mugurā sadurtos dunčus, bet Neizārstētā Dāma no rīta līdz vakaram vaidēs un žēlosies par savām kaitēm.

- Tici man, uztraukumam nav iemesla, - akadēmiķis moži skaidroja, ar katru sekundi arvien vairāk iedvesmodamies pats no saviem vārdiem. - Vai redzi - čemodāna rokturis ir aizzīmogots. Zīmoglakā ir mana gredzena nospiedums. Rēgi neprātīgi baidās no tā. Šis gredzens taču agrāk

piederējis garu pavēlniekam. Taču ari tad, ja nebūtu uzlikts zīmogs, viņi tik un tā nevarētu izlidot laukā.

- Kāpēc tad ne? Rēgi taču iet cauri mūriem, sūcas cauri sienām. Kā tad parasts čemodāns spēj viņus nelaist? - Taņa neticīgi vaicāja.

- Tas nav nekāds parasts čemodāns. Tas pagatavots no Mīnotaura ādas. Mīnotaurs bija tas baismīgais pusvērsis, pus-cilvēks, kuru reiz pievārēja Tēsējs. Rēgi netiek cauri šai ādai... Re, paskaties pati!

Pacēlis čemodānu, Sardanapals to enerģiski sakratīja. Laukā no čemodāna tik tiešām neviens neizgāzās, bet ieslodzītie rēgi uzreiz sāka izrādīt dzīvības pazīmes.

- Urā! Man ļoti patīk šūpoties! Lūdzu, vēl drusciņ! -smiedamies auroja Poručiks Rževskis. Neizārstētā Dāma ievaimanājās, paziņoja, ka tūdaļ nomirs, un pieprasīja, lai pie viņas nekavējoties izsauc ārstu.

- Es vairs nespēju uzturēties šā nekauņas sabiedrībā! Viņš nekad nemaina zeķes un nemitīgi stāsta vienas un tās pašas anekdotes. Viņš smēķē smirdošus papirosus! Viņš tīšām kāpj virsū manai cepurītei ar rožu ziediņiem! - Dāma žēlojās.

- Viņa melo! - Poručiks bija sašutis. - Mani vajag glābt no viņas, un nevis otrādi! Viņa augām dienām dzer jodu un uzskaita savas kaites. Un tad vēl tā cepure ar rožu ziediem! Būtu varējusi uzmaukt galvā ari podu ar kaktusu! Kaut kas tāds var parādīties tikai visļaunākajos murgos!

Taņa ar akadēmiķi uzmeta viens otram saprotošus skatienus. Neizārstētā Dāma atkal sāka bubināt, draudēdama piekaut šo rupekli ar lietussargu.

- Beidz bļaustīties! Ko tu īsti gribi? - vaicāja Sardana-pals.

- Iedodiet man termometru! Iedodiet man zāļu tinktūru! Izdzeriet glāzīti joda ar mani uz tubrālībām! Citādi visus nobendēšu! Iebēršu jums tējā žurku indi! Apmētāšu jūs ar savu aklās zarnas piedēkli! - viņus biedēja Neizārstētā Dāma.

Akadēmiķis Sardanapals pasmaidīja un pagrozīja pirkstu pie deniņiem. Šķita, ka rēga draudi viņu uzjautrina.

- Vai pie tēvoča 1 lermaņa viņi arī sniegs tādus bezmaksas koncertus? Tad jau visa māja saskries mūsu dzīvoklī. -Taņa bija nobažījusies.

- Kā tu domā - kādai vajadzībai tad ir šis zīmogs? Skaties! Paņem zīmogu pirkstos un vieglītēm pagriez... Pavisam vieglītēm, lai nenotrūkst stieple! - Sardanapals saspieda zīmogu starp īkšķi un rādītājpirkstu un vieglītēm pagrieza, un rēgu balsis tūdaļ apklusa, it kā viņš būtu izslēdzis skaņu.

- Tik vien tā darba. Es to dēvēju par “nolikšanu īstajā vietā” un “skrūvju piegriešanu”. Kamēr zīmogs būs vesels un čemodāns paliks aizvērts, rēgi tev nekādas rūpes nesagādās. Reizēm vari ļaut viņiem pat drusciņ izvēdināties, lai nesaskābst aiz grūtsirdības. Domāju, ka viņi nevienam nekaitēs, - teķ'a akadēmiķis.

Pēkšņi zēlta sfinksa saslēja ausis un paklusu ierūcās. Gaitenī atskanēja steidzīgi soļi, un istabā klupdama krizdama ieskrēja Zobrāvēja. Šī pasniedzēja bija augumā maza, apaļīga, vēl diezgan jauna, uz pieres apgrieztie mati krita viņai acīs kā ponijam. Baltajiem magiem viņa mācīja lāsta noņemšanu, bet tumšajiem - nolādēšanu. Viņai ārkārtīgi patika lasīt pārgudru dzeju un ostīt puķītes. Tiesa

garu tas nepavisam viņai netraucēja pedagoģiskos nolūkos uzsūtīt skolēniem tik spēcīgas ļaunas acs zinies, ka reizēm tie veselu pusstundu valstījās pa grīdu, mocīdamies ar vēdergraizēm un pūlēdamies atcerēties lāstu neitralizējošos buramvārdus.

- Tas taču bija jūsu mājas uzdevums! Ceru, ka nākamreiz jūs gatavosiet stundas ar lielāku atbildības izjūtu, - tādās reizēs mēdza teikt Zobrāvēja, domīgi virpinādama pirkstos vizbulīti vai margrietiņu.

Bet tagad ļaunās acs noņemšanas speciāliste uzvedās tā, it kā būtu aiz šausmām pavisam zaudējusi pašsavaldibu.

- Akadēmiķi! - viņa kliedza, balsij aizraujoties. - Nāciet žiglāk! Izgaistošais stāvs - tas atkal ir uzradies... Nupat kāpu augšā pa kāpnēm un redzēju, kā tur ieslīd kāda ēna. Nezinu, kurš tas bija... IJn pēc tam... Nē, tas ir pilnīgs ārprāts! Es gandrīz nomiru!

Taņa jutās ļoti pārsteigta. Līdz šim viņa būtu ar mieru likt galvu ķīlā, ka ļaunās acs noņemšanas skolotāju nav tik vienkārši pārbiedēt. Reiz viņas stunda Bezacu Šausma - baismīgākais rēgs visā Tibidohsā - klusītēm bija piezagusies skolotājai klāt no aizmugures, drausmīgi iespiedzās un metās viņai virsū. Droši vien Šausma domāja, ka viņa sāks bļaut un zaudēs skolēnu cieņu, bet rēgs bija smagi pārrēķinājies. Zobrāvēja pagriezās, norunāja aizsardzības buramvārdus un iepresēja Šausmu iekšā sienā, un pēc tam turpināja skaidrot jauno vielu, it kā nekas nebūtu noticis. Pēc šā atgadījuma skolēni iedēvēja viņu par Dižo Zobiju - un viņa pat lepojās ar šo iesauku.

Bet tagad Dižā Zobija šķita pavisam pārvērtusies. Vai

tiešām tā bija viņa, kas - pusdzīva aiz bailēm - krampjaini ķērās pie Sardanapala piedurknes?

- Akadēmiķi, dariet taču kaut ko! Es jūs lūdzu! - viņa sauca, tramīgi atskatīdamās. - Kāpēc jūs ciešat klusu? Jūs taču zināt: ja Stāvs atkal ir parādījies, tas nozīmē, ka... Mums tūdaļ jārīkojas! Kāds taču var uzkāpt augšā pa šīm kāpnēm, un tad... Tiesa gan, pa ceļam es sastapu Neslavi, bet ja nu viņš nepagūs...

- Klusāk, Zobij! Parunāsim vēlāk. Mēs taču neesam te divi vien! - akadēmiķis skarbi pārtrauca skolotājas vaimanas un norādīja uz Tanti.

Zobrāvēja steigšus aizšāva plaukstu priekšā mutei.

- Tev laiks doties prom, - akadēmiķis teica Taņai. - Paziņo visiem, ka rīt pēc pusdienām pulcēšanās Divu Stihiju zālē. Ierašanās obligāta! Jā, un neaizmirsti paņemt līdzi čemodānu.

Ziņkāri pašķielējusi uz Zobrāvēju, Taņa atvadījās un izgāja no kabineta. Pirmajā mirklī viņa juta kārdinājumu mazliet uzkavēties pie dūnām un paklausīties, kas aiz tām tiks runāts, bet viņai līdzi pa duivīm izslīdēja sfinksa un tūdaļ nostājās sardzē. Akadēmiķis Sardanapals prata glabāt savus noslēpumus.

- Tā jau nu man vajag! - Taņa nospurcās, griezdamās uz savas istabas pusi. - Divi mēneši... Divi mēneši kopā ar tēvoci 1 Jermani, Pipu un krustmāti Nineli - un tieši tad, kad šeit sāksies kaut kas aizraujošs! Nudien kaukt gribas! Labāk jau Sērga del Torte, nevis tēvocis Hermanis! - viņa burkšķēja, spārdīdama sev pa priekšu čemodānu ar rēgiem.

Kad Taņa jau bija pie Galvenajām kāpnēm, viņai priek-

šā pēkšņi izlēca Neslavis Melkulis. Mācību pārzinis rokās vairs neturēja zivi, toties bija līdz pat acīm nošķiedies ar dīķa dūņām. Varēja noprast, ka tikšanās ar iemīļoto nāru viņam atkal beigusies neveiksmīgi.

Pamanījis Taņu, mācību pārzinis nostājās viņai ceļā. Mazo, bezkrāsaino ačeļu skatiens urbās meitenei pierē. Kā jau tas bija noticis arī agrāk, Taņai atkal radās sajūta, ka viņai iekšā viss sasalst ledū. Tik iedarbīgs bija Neslavja baismīgais, valdonīgais skatiens.

- Kurp tu dodies? - Neslavis ierēcās. - Griezies atpakaļ! Pa Galvenajām kāpnēm iet aizliegts!

- Kāpēc tad aizliegts? Vienmēr taču drīkstēja! - Taņa brīnījās.

- Nav tava darīšana, kāpēc! Aizliegts - un viss! No šā mirkļa es aizslēdzu Galvenās kāpnes! Uz. mūžīgiem laikiem! -Neslavis nobļāva. Pagriezies sāņus, viņš steigšus murmināja aizsaīdzības vārdus.

No viņa gredzena vienlaikus izlidoja gan sarkanas, gan zaļas dzirkstis. Lai uzbūvētu maģisko aizsargsienu, Tibidoh-sas mācību pārzinis parasti izmantoja melnās burvības.

Pa gaiteni uz viņu pusi jau stampājās ciklopi. Vēl pēc mirkļa tie bija sastinguši savās vietās abpus kāpnēm.

- Stāviet un nevienu nelaidiet šeit garām! - Neslavis pavēlēja. - Bet tu, Grotere, ej vien tālāk. Šeit nav atļauts uzkavēties.

“Droši vien tas saistīts ar Izgaistošo stāvu... Nav godīgi, ka no mums visu slēpj...” skumji prātoja Taņa.

2.Kupidoniņš trauku skapītī

Visā Maskavā nebija otras tik nīgras, ķildīgas un neciešamas ģimenes kā Stulbovi. Šī ģimene sastāvēja no tēvoča Hermaņa, krustmātes Nineles un viņu meitas Pipas (saīsinājums no Pēnelope). Grūti bija noticēt, ka Stulbovi ir Gro-teru radinieki. Tiesa, viņus gan saistīja diezgan attāla radniecība: tēvocis Hermanis bija Taņas tēva Leopolda Grotera vecmāmiņas trešās pakāpes krustdēls.

Cilu radinieku truloīdu pasaulē Groteriem nebija. Tieši tāpēc, kad Taņas vecāki aizgāja bojā cīniņā ar Sēigu del Torti, Sardanapals un Medūzija atstāja gadu veco Taņu pie tēvoča Hermaņa dzīvokļa sliekšņa, ieguldījuši mazulīti kontrabasa futrālī.

Un patlaban Taņa, turēdama rokā šo pašu no pūķādas izgatavoto futrāli, atkal stāvēja pie Stulbovu durvīm, taču tagad futrālī gulēja lidojošais kontrabass, bet otrā rokā Taņa nesa vīstoklī satītus Melnos Aizkarus, kas bija pārsieti ar īpašu, burvestības iegrožojošu aukliņu, kuru nekādā ziņā ne-

drīkstēja pārraut, jo vienīgi vesela šī aukliņa spēja Aizkarus atturēt no to iemīļotajiem jociņiem.

IJz grīdas blakus Taņai stāvēja čemodāns, kurā pusbalsī šķendējās rēgi. Dāma plijās Poručikam virsū ar stāstiem par kaitēm, kuru viņai bija vairāk, nekā atrodams medicīnas enciklopēdijā. Garajās stundās, kamēr Taņa lidoja pāri okeānam, iežņaugusi starp ceļgaliem kontrabasa lakotos sānus, Dāma bija paguvusi uzskaitīt tikai tās savas slimības, kas sākās ar burtu “a”.

Taņai Dāma mazliet atgādināja tēvoci Hermani ar viņa šaušalīgo bailīgumu. Stulbovam vajadzēja tikai nejauši no-šķavāties, un viņš tūdaļ traucās pie sava daktera uz konsultāciju. Ja šķavām nāca klāt iesnas, tēvocis Hermanis nekavējoties likās gultā, sakrustoja rokas uz krūtīm un uzsāka daudzvārdīgu atvadīšanos no krustmātes Nineles un Pipas.

“Divi mēneši! Man vajadzēs te izturēt veselus divus mēnešus!” Taņa domās atkārtoja, drūmi lūkodamās uz durvīm un nevarēdama saņemties, lai nospiestu zvana pogu.

- Klusāk! Es tūlīt zvanīšu, - viņa brīdināja satrakojušos rēgus.

- Tad nu gan nobiedēji! Es jau krītu ģībonī! - iezviedzās smieklos Poručiks Rževskis.

- Kā tu teici, kā sauc tavus radiniekus? Tēvocis Pulma-nis un krustmāte Flanele? Es viņiem parādīšu savas mandeles un pastāstīšu par savām aknu kolikām... Viņiem tas būs ļoti pamācoši! - jūsmīgi teica Neizārstētā Dāma.

- Protams, protams! Kas var būt vēl aizraujošāki - Poručiks zobojās. - Man no tik aizraujošiem stāstiem galva krīt nost. Oi, turiet, ķeriet! Bāc!

Neizārstētā Dāma skaļi iespiedzās.

- Jūs, armijas asprāti, tūlīt pat lieciet savu galvu atpakaļ! Atradis īsto vietu, kur svaidīties ar galvām! Fui, kāda riebeklība! Viņa tik pretīgi mirkšķina man uz ceļgaliem! -viņa dusmīgi kliedza.

Poručiks turpināja idiotiski ķiķināt.

- Es jūs brīdināju! Vai nu sēdiet klusu, vai arī... Labi, paši vainīgi. - Taņa pagrozīja zīmogu pie čemodāna roktura, un abi rēgi nekavējoties aprima.

Saņēmusi drosmi, Taņa piespieda zvana pogu.

“Nez, ko Stulbovi teiks par manu atgriešanos? Droši vien īpaši sajūsmināti viņi nebūs,” meitene prātoja.

Zvans vēl nebija beidzis džinkstēt, kad dzīvoklī ierējās taksis, kurš saucās Pusotrs Kilometrs. Šis resnais un ļaundabīgais dzīvnieks labi iederējās Stulbovu ģimenē. Takša iemīļotā nodarbība bija kost ciemiņiem papēžos. Ja suni izdzina gaitenī, tas aiz niknuma piesiekaloja tur noliktos zābakus.

Vēl pēc pusminūtes dzīvokļa dziļumos atvērās durvis un pa linoleju sāka plakšķēt smagas pēdas. Taņa noskurinājās. Krustmāte Ninele! Šos soļus Taņa pazītu starp tūkstoš citiem.

- Kāpēc tu rej, manu žurkulīt? Nāc pie māmucītes, nāc klēpītī! - krustmāte Ninele vidžināja.

Smagās pēdas beidza plakšķēt, un Taņa noskārta, ka tiek uzmanīgi vērota pa ārdurvju actiņu.

- Ak nē! - krustmāte Ninele iebļāvās nelabā balsī. - Tikai ne to! Hermani! Hermani, tur atvilkusies tava radiniece! Ne jau velti mani šonakt pa miegam visu laiku žņaudza kaut kāds skelets!

Kļuva dzirdami vēl citi soļi - paklusi, tādi, kas vairāk izklausās pēc “cok-cok-cok”. Tēvocis 1 lermanis bija trīsreiz vieglāks par savu dzīvesbiedri. Kārns, ar zaļganu seju, viņš izskatījās pēc vampīra. Šķiet, ka viņa rados bija pats grāfs Drakula - bet ne no Taņas tēva puses; tā vismaz apgalvoja Jage.

Bet atšķirībā no sava ilkņainā radinieka tēvocis Hermanis neprata burties. Viņš vispār neticēja nekādām maģiskām padarīšanām. Viņš nu gan justos pārsteigts, ja uzzinātu, ka šos pāris mēnešus Taņa nevis blandījusies pa stacijām, bet mācījusies īstā burvju skolā.

-Jā, tā ir viņa. Es taču teicu: nekur viņa nepazudīs. Kā uznāks sals, tā pārradīsies! - Taņa dzirdēja tēvoča 1 Iermaņa dzēlīgo balsi. - Pipa, Pipa, nāc šurp! Paskaties tu arī!

Nojautusi, ka pie actiņas tūlīt nostāsies ļaunā priekā līksmojošā Pipa, Taņa jau savlaicīgi izbāza mēli. Viņa labi zināja, ka Stulbovu meita necieš viņu ne acu galā. Pipa bija sagandējusi Taņas bērnību, nemitīgi darot viņai pāri, ieslēdzot viņu lodžijā, nosūdzot un uzrīkojot visādas nejaucības. Taņai nebija nekāda iemesla domāt, ka pa to laiku, kamēr viņa mācījusies Tibidohsā, Pipa būs mainījusies uz labo pusi.

- Tanka Grotere, ak nē! Viņas vien mums vēl trūkst! Es tā cerēju, ka viņai kaut kas būs lēcies! Ka viņai ķieģelis uzkritis uz galvas vai ari viņa iebāzta cietumā! - brēca Pipa.

- Nu ko tu runā, Pipiņ! Tā nedrīkst! Mums jābūt līdzjūtīgiem pret nabaga bārenīti. Viņa taču nav vainīga, ka viņas vecāki bija tik nožēlojami ļautiņi un ka viņa ir tikpat nožēlojama, - sīrupainā balsī teica krustmāte Ninele.

- Nē-e! Mammu, tēti, netaisiet vaļā durvis! Labāk aizba-

rikādēsimies un nelaidīsim viņu iekšā. Lai iet, no kurienes nākusi! - spiedza Pipa, ieķērusies mammai kājā.

- Nomierinies, Pipiņ. Mēs nevaram nelaist viņu iekšā. Ja to uzzinās žurnālisti, viņi sabojās tavam tētim karjeru. Vēlāk viņu paklusām nosūtīsim uz stingrā režīma internātu, kur audzina bērnus ar kriminālām nosliecēm, - meitai čuk-stēja_ krustmāte Ninele.

- Kāpēc vēlāk? Kāpēc nevar sūtīt viņu prom tūlīt? - bļāva Pipa. - Ja ielaidīsiet viņu iekšā, es aiziešu no mājām. Viņas dēļ man ir pliks pauris! Viņa bija tā, kas uzlēja man verdošu tēju! Iedodiet viņai kājslauķi, lai nakšņo gaiteni! Vai sapratāt?

Bet krustmāte Ninele un tēvocis Hermanis izlēma citādi. Nošķindēja atslēga, durvis atvērās, un Taņas priekšā nostājās Stulbovi visā savā krāšņumā. Pirmajā rindā kā neieņemams cietoksnis slējās krustmāte Ninele, izskatīdamās pēc rītasvārkos un čībās ietērpta nīlzirga; viņai rokās nikni siekalojās taksis. Tēvocis Hermanis bija nostājies maliņā, un Pipa slēpās viņam aiz muguras.

Mati, kurus Pipa zaudēja pēc mēģinājuma apliet ar līmi maģisko grāmatu, bija paguvuši mazliet ataugt un tagad -īsi un durstīgi - spurojās uz visām pusēm. Toties pinņu skaits bija vismaz četrkāršojies. Turklāt Pipai mugurā bija pidžama. “Tātad pie truloīdiem pašlaik ir nakts! Šausmas, es taču pati redzēju, ka tumšs. Kā man uzreiz nepielēca? Tagad esmu viņus izrāvusi no gultas!” Taņa atskārta.

Taču izrādījās, ka tas nemaz nav slikti.

- Vai tu zini, cik pulkstenis? Jau trīs nakti, - nīgri teica krustmāte Ninele. - Ir pārāk vēls, parunāšu ar tevi rītdien!

Tēvocis Hermanis pagaidām cieta klusu, bet viņa mazās ačeles nikni urbās lidz šim neredzētajā ādas čemodānā un vīstoklī ar Melnajiem Aizkariem. Taņa nojauta, ka tēvocis tūdaļ gribēs noskaidrot, kas tur iekšā un kur viņa dabūjusi šīs mantas.

- Tēvoci Hermani, kā klājas jūsu trusīšiem? - viņa apvaicājās, cerēdama atmaidzināt tēvoča sirdi. - Vai jau aizmiguši?

Dzirdot šķietami nevainīgo jautājumu, visi Stulbovi kļuva zili aiz niknuma. Viņiem ļoti nepatika atcerēties šo sava mūža epizodi. Toreiz tēvocis Hermanis gribēja iesist Taņai pļauku, bet trāpīja pa burvju kontrabasu. Un burvju instrumenti necieš tādu apiešanos. Tāpēc tēvocis Hermanis sāka iztēloties, ka kļuvis par trusīti Šļupstekli, iemitināja dzīvoklī vēl simt savu brāļu garaušu un pat sniedza interviju televīzijā, paziņodams, ka dievina dzīvniekus un to dēļ atsakās no politiskās karjeras...

- Ne vārda par trušiem! Mēs tos atdevām zooloģiskajam dārzam, vai skaidrs? Vismaz noderēja plēsīgo zvēru barībai! - krustmāte Ninele skarbi teica.

- Tavai zināšanai, mūsu tētuku atkal ievēlēja par deputātu! Pēc tās intervijas visi vēlētāji balsoja par viņu... Tētuks tagad ir vienreizīgi populārs! Viņam pat lūdz autogrāfus! -spiedza Pipa.

- Bet tēvocis Hermanis... Viņš no visas tiesas mīlēja trusīšus! Viņš taču pats bija trusis Šļu... - Taņa brīnījās.

Tēvocis Hermanis niknumā sāka spārdīt grīdu. Viņš bija ļoti kārns, tāpēc viņam vajadzēja augstu palēkties, lai spārdīšanās izklausītos pietiekami iespaidīga.

- NĒ! Apklusti! Nekas es nebiju! Hs esmu deputāts I Ier-manis Stulbovs! Vislabākās frakcijas priekšsēdētājs un vishumānākās komisijas vadītājs! Vai tu saprati? - viņš kliedza, siekalām šķīstot uz visām pusēm.

Viņa seja bija kļuvusi pavisam zaļa. Nobijusies, ka tēvocis varētu viņai iesist, Taņa katram gadījumam atkāpās tālāk.

- Sapratu, sapratu. Un vispār es jau eju gulēt, - viņa teica, skumīgi secinādama, ka truša veidolā tēvocis Hermanis bija daudz simpātiskāks.

Kaut gan daudz netrūka, lai tēvocis Hermanis Taņu būtu nožņaudzis, atgādinājums par viņa dzīves kāpostu un burkānu posmu panāca, ka vislabākais deputāts aizmirsa noskaidrot, kas atrodas aizdomīgajā čemodānā. Tēvocis sažņaudza deniņus plaukstās un, šūpodamies ka svārsteklis, aizsoļoja uz guļamistabu. Viņam nopakaļ, tipinādama uz īsajām kājiņām, aizsteidzās Pipa. Kopā ar Taņu palika tikai krustmāte Ninele.

- Tagad ir ziema, lodžijā auksts, tāpēc tu gulēsi lielajā istabā. Tikai neiedomājies naktī blandīties pa dzīvokli - ādu pār acīm novilkšu! Lampu nededzini! Televizoram neskaries klāt! - krustmāte bēra komandas, blenzdama kaut kur sienā virs Taņas galvas.

Aizslēgusi visas dzīvokļa durvju slēdzenes un aizlikusi durvīm priekšā ķēdīti, krustmāte Ninele sekoja tēvocim Hermanim.

“Laipni lūdzam! Esmu mājās.” Taņa nopūtās.

Ierāpusies dīvānā, viņa apņēma ceļgalus ar rokām. Prātā nāca atvadīšanās no Baba Jaguna un Vaņas Blēdova. Šķiroties viņi bija apmainījušies ar adresēm. Vai klasesbiedri vi-

ņai atrakstīs? No Tibidohsas viņa bija atlidojusi tikai pirms sešām stundām, taču jau tagad vientulība krimta kā ķirmis. Taņa juta nepieciešamību pēc kāda tuva un mīļa cilvēka, kuram viņa varētu visu izstāstīt.

Čemodānu ar rēgiem viņa pabīdīja zem dīvāna, vīstokli ar Melnajiem Aizkariem nolika uz krēsla un apgūlās, spiezdama sev klāt kontrabasu.

- Tu esi vienīgais, kas man vēl atlicis! Un es nemaz nezinu, vai mēs abi šeit varēsim lidot, - Taņa šņukstēdama teica kontrabasam.

Kontrabasa stīgas skumji iedūcās.

Lēnām aizritēja dienas - cita par citu garlaicīgākas. Stul-bovi gluži kā sazvērējušies centās Taņai sagandēt dzīvi, padarot to pēc iespējas neciešamu.

Pipa nemitīgi viņu izspiegoja un izmantoja pat niecīgāko ieganstu, lai trauktos nosūdzēt. Krustmāte Ninele viņai visu laiku piesējās, bet tēvocis Hermanis vispār nepievērsa viņai uzmanību, it kā Taņa būtu tukša vieta. Tēvocis gandrīz nekad neuzrunāja Taņu vārdā, bet reiz, kad viņa virtuvē netīšām apsēdās uz tēvoča krēsla, viņš pretīgumā saviebās un pieprasīja: “Aizvāciet to prom! Tam šeit nav jāsēž!”

Toties vienmēr, kad pie viņiem ieradās žurnālisti, tēvocis Hermanis pārvērtās līdz nepazīšanai. Tad viņš piespieda Taņu apsēsties sev blakus, apskāva meiteni ap pleciem un stāstīja:

- Es tik ļoti priecājos, ka viņa atradās. Viņa man ir gluži kā paša meita. Kaut gan, atklāti sakot, ar šo meitēnu

mums ir ļoti daudz problēmu. Mēs ar sievu paņēmām viņu audzināšanā no nelabvēlīgas ģimenes...

- Gandrīz vai no atkritumu izgāztuves! - Pipa steidzās paziņot.

- Meitiņ! Tā teikt nav pieklājīgi, - krustmāte Ninele liekulīgi nošausminājās un tūlīt pēe tam pavēstīja skaļā čukstā: - Mēs gan turam to noslēpumā, bet patiesībā tā arī bija... Cik daudz pūļu mēs pielikām, lai viņu nomazgātu un iemācītu rīkoties ar nazi un dakšiņu!

Taņa pacietīgi to visu uzklausīja, kaut gan bija simtreiz tīrīgāka par Pipu un dakšiņu neapšaubāmi prata lietot daudz labāk nekā krustmāte Ninele, kura ar dakšiņas zariem tīrīja nagus. Bet Stulboviem sagādāja baudu runāt visādas pre-teldības par Leopoldu Groteru un viņa sievu Sofiju.

Līdz desmit gadu vecumam Taņa nemaz nebija zinājusi, ka viņas vecāki gājuši bojā. Viņa ticēja, ka tētis sēž cietumā, bet mamma ubago dzelzceļa stacijās - tādus melus viņai sastāstīja Stulbovi. Tikai Tibidohsā viņa beidzot uzzināja patiesību: ka Leopolds un Sofija Groteri bijuši izcili magi un gājuši bojā, aizstāvot savu meitiņu, kad Taņa nebija vēl pat gadu veca.

LJn skola - vecā truloīdu skola - bija kaut kas pavisam murgains. Taņa jutās pārsteigta, ka paguvusi tik īsā laikā pavisam atradināties no sēdēšanas parastā klasē. Visi mācību priekšmeti viņai šķita bezjēdzīgi. Nebija ne lidojošu klases žurnālu, ne apkūpējušu burvju dziras katlu, un neviens skolotājs nelaidās šūpuļtīklā lejup no augšstāva kā profesors Blakts. Stundās neviens nedziedināja grifonus, kā to bija darījis Tararahs, un neviens neuzsūtīja skolēniem ļaunās acs

nolādējumu, kā mēdza izrīkoties Zobrāvēja, lai iedvesmotu viņus iemācīties buramvārdus. Šeit viss bija garlaicīgs un parasts. Bet pats ļaunākais, ka šai skolā nemācīja Taņas visiemīļotāko priekšmetu - maģisko pilotāžu.

Pipa bija paguvusi sakūdīt klasesbiedrus pret Taņu, un visi aizdomīgi vēroja meiteni, nemitīgi prašņādami, kāpēc pazudusi dzimumzīmīte no viņas degungala. Vai tik viņai neesot iztaisīta plastiskā operācija? Klasesbiedri taču nevarēja zināt, ka tas, ko viņi uzskatīja par dzimumzīmi, īstenībā bija Četru Stihiju talismans, kurš aizgāja bojā, kad Taņa cīnījās ar Sērgu del Torti.

Bet Gēna Buljonovs - neattapīgais lempis, kurš reiz netīšām bija ieraudzījis, kā Taņa lido uz kontrabasa, - vilkās viņai nopakaļ un uzplijās ar muļķīgiem jautājumiem. Drīz Taņai tas apriebās tik ļoti, ka viņa visā nopietnībā sāka prātot, vai neuz-sūtīt Gēnam kādu ne pārāk smagu lāstu, lai tiktu no viņa vaļā.

Piektdienā atgriezusies no skolas, Taņa ieraudzīja, ka krustmāte Ninele stāv pie krēsla, turēdama rokā vīstokli ar Melnajiem Aizkariem.

“Ir nu gan man caura galva! Kāpēc aizmirsu tos kaut kur nobāzt?” meitene domās nošausminājās.

Kliegdama “Netaisiet vaļā! Nevajag!”, Taņa metās glābt vīstokli, taču krustmāte Ninele jau noklakšķināja šķēres. Pārgrieztā burvju aukliņa noslīdēja uz grīdas, pārvērtās par veiklu čūskulēnu un aizlīda aiz radiatora.

- Kādas smagas bārkstis! Paklau - izskatās tā nekas! Vecmodīgi gan, toties tiem ir stils... Kur tu tos ņēmi? - pētīdama aizkarus pret gaismu, Stulbova aizdomīgi vaicāja.

зв

- Man tos iedeva...

- Лк jā, nu protams... tas pats jukušais večuks, vai ne? -Krustmāte Ninele nicīgi paraustīja plecus.

•Saprazdama, ka Stulbovi tik un tā viņai neticēs, Taņa viņiem neko nestāstīja par Tibidohsu. Viņi nez kāpēc bija nosprieduši, ka meitene veselu mēnesi nodzīvojusi pie kāda večuka un viņa sievas, bet večuka adresi negrib viņiem teikt. Stulbovi uzskatīja, ka šis večuks Taņai uzdāvinājis aizkarus un čemodānu.

- Zini, ko es izdomāju? Piekāršu tos savā guļamistabā! Tas būs stilīgi! - krustmāte Ninele paziņoja. - Tikai vispirms tie jāaiznes uz ķīmisko tīrītavu. Tur iekšā ir vismaz trīs kilogrami netīrumu.

- Tos nedrīkst nest uz ķīmisko tīrītavu! Nekādā ziņā! -Taņa pārbijās, ieraudzījusi, kā aizkaru malas nodreb sašutumā.

Kā jebkurš sevi daudzmaz cienošs maģiskais priekšmets, arī Aizkari ļoti lepojās ar to, ka nav mazgāti kopš Senvīra laikiem.

- Tu jau nebūsi tā, kam es prasīšu, ko drīkst un ko nedrīkst! Žigli sāc gatavot stundas! - Krustmāte Ninele nospur-cās un aizgāja, pārmetusi Melnos Aizkarus pār plecu.

Protams, krustmāte nevarēja pamanīt to, ko labi redzēja Taņa viņai aiz muguras: uz Melnajiem Aizkariem parādījās sakrustoti kauli un galvaskauss, turklāt atriebīgie Aizkari bija piešķīruši galvaskausam skaidri samanāmu līdzību ar krustmātes Nineles seju.

Taņa nopūtās, saprazdama, ka neizdosies panākt, lai krustmāte Ninele atsakās no sava nodoma. Krustmāte bija biezādaina kā nīlzirgs un spītīga kā vesels ēzeļu ganāmpulks.

- 1.ai jau dara, ko grib. Es viņu brīdināju. Toties tagad viņa vairs nežēlosies par bezmiegu! - Taņa nomurmināja, ielūkodamās zem dīvāna, lai pārbaudītu, vai čemodāns ar rēgiem vēl ir savā vietā.

Čemodāns joprojām bija aizvērts, un Taņa nomierinājās. Tātad Pipa, kas visu laiku rīvējās turpat apkārt, vēl nebija piekļuvusi pie rēgiem.

Tonakt Taņa ilgi nevarēja aizmigt. Viņa gulēja uz dīvāna, lūkojās griestos, kuru vidū rēgojās milzīga, lapseņu pūznim līdzīga lustra, un domāja par Tibidohsu.

Aiz loga gaudoja vētra. Vēja brāzmas grieza pa gaisu sauso, aso sniegu un svieda to logos. Visu laiku Taņai šķita, ka pie rūts kāds klaudzinās, tāpēc, kad pie vēdlodziņa patiešām sāka klauvēt, viņa sākumā nepievērsa šim troksnim nekādu uzmanību.

Vienīgi tad, kad klaudzieni kļuva pavisam skaļi, Taņa pagriezās uz loga pusi un... tikko noturējās, lai neiekliegtos aiz sajūsmas. Tas bija kaut kas neticams! Aiz loga gaisā karājās pārsalis kupidoniņš sarkanās apakšbiksēs.

Kupidoni - jeb amori - bija burvju pasaules pastnieki. Augām dienām viņi ar pasta somu plecā traucās no burvja pie burvja, izsniegdami vēstules, bandroles un telegrammas.

Taņa atvēra vēdlodziņu. Kupidoniņš ielidoja istabā, nikni iečiepstējās un sāka purināt sniegu laukā no sava bultu maka. Pēc tam viņš papurināja savu somu, un no tās izlidoja divas sniegā nedaudz samirkušas aploksnes. Viena vēstule bija no Baba Jaguna, otra - no Vaņas Blēdova.

- Urrā! Pasts! - līksmoja Taņa, piespiedusi vēstules pie krūtīm.

Nevarēdama izlemt, kuru no abām lasīt vispirms, viņa aizvēra acis, sajauca aploksnes kā kārtis un izvēlējās virsējo. Tajā bija Vaņas Blēdova vēstījums.

“Sveika!’’ Blēdovs rakstīja. “Man klājas diezgan normāli. Pie vecākiem neatgriezos - Tu jau zini, kādi viņi man ir. Pļēguro lā, ka bail. Vajadzētu man tikai tur parādīties, un šie uzreiz ķertos pie siksnas, tas skaidrs kā diena.

Tagad dzīvoju pie vecmāmiņas, ilgojos pēc Tibidohsas... Vai atceries, cik tas bija lieliski- ārstēt ugunsputnus un vienradžus? Ar harpijām gan labāk nepities- viņas pretīgi smird, un nagi ari viņām ir pārāk asi.

Nesen skolā viens zēns - drusciņ vecāks par mani, viņam jau pilni trīspadsmit - sāka man piesieties, izrevidēja manu somu, atrada tur pudelīti - un izdzēra, bet tā bija tinktūra nāru ārstēšanai. Zivju zvīņas viņam nemaz nepiestāv- tās uzauga gan uz plaukstām, gan kakla un vaigiem, un es nezinu, kā dabūt zvīņas nost. Aizrakstīju Tararaham, bet viņš vēl nav atsūtījis atbildi. Nezinu, vai viņš vispār atbildēs, jo pitekantropi nav nekādi lielie rakstītāji. Bet Tara-rabs taču varētu palūgt kādu palīgā - kaut vai to pašu Plaktu vai Jagi, vai Zobrāvēju. Bet citādi - tas tips dabūja, ko pelnījis, jo viņš man nedeva mieru nevienu brītiņu. Tādas tās lielas! Neslinko un atraksti man!

Bs bieži Tevi atceros. Tu taču zini, ka es... (Tālāk daži vārdi bija daudzreiz pārsvītroti.) īsi sakot, atā! Un raksti!

Starp cilu, pavisam aizmirsu pastāstīt, ka nesen redzē-

ju milzīgu putnu. Tas izskatījās pēc Beigtā Grifa! Tiesa, es tā ari netiku skaidrībā, vai tas bija Grifs vai tomēr ne. Ja bija, tad man nav skaidts, kas viņam meklējams truloīdu pasaulē. Nu labi, vēlreiz atā, bet katrā ziņā esi piesardzīga.

Tavs draugs Vaņa”

Rūpīgi pret gaismu izpētījusi nosvītrotos vārdus, Taņa iesmējās un atplēsa Baba Jaguna vēstuli. Vaņa bija rakstījis uz parastas, šķībi no skolas burtnīcas izplēstas rūtiņu lapas, bet Jaguns bija izmantojis lielu bērza tāss gabalu. Tāss otrā pusē varēja izlasīt viņa vecmāmiņas Jages sastādītu recepti; Jage kādam bija parakstījusi krokodila asaras un jaunības ābolus.

Vēstule bija parastajā Baba Jaguna stilā - ne “sveiki”, ne “uz redzēšanos”, ne pieturas zīmju. Viena vienīga apziņas plūsma: ko redzu, to rakstu.

Toties atsūtīta šī vēstule bija nevis no kāda nepazīstama nostūra, bet no Tibidohsas. Babs Jaguns bija vienīgais skolēns, kuram atļāva remonta laikā palikt skolā. Sardana-palam gluži vienkārši nekas cits neatlika, jo Babam lagūnām truloīdu pasaulē nebija neviena radinieka, pie kura viņu varētu aizsūtīt. Viņam bija tikai vecmāmiņa Jage.

“Nesen izjaucu putekļsūcēju uzliku caurulei jaunu uzgali tagad paceļoties vans neskaudīs Vecmāmiņa gan teica ka ik reizes kad es laboju putekļsūcēju viņai pēc tam jāsa-audzējot man kauli tāpēc nevajagot līst mehānismā ja ir tādas rokas kā man bet kādas tad man ir rokas tādas pašas kā citiem Vai Tu kādreiz esi izjaukusi savu kontrabasu bet

tur iekšā droši vien nekā jēdzīga nav Taņa cik kolosāli mēs spēlējām pūķbolu mēs ar vecmāmiņu visu laiku Tevi atceramies kā Tu toreiz iemeti liesmudzčsi bumbu rīklē vampīru pūķim toreiz mums visiem bija mute vaļā daži gandrīz nogāzās no soliņa žēl ka spēle palika nepabeigta jo pūķi saplūcās bet tas sivēns Šurasiks pārcirta Senvīra matu un ievā rija visu to putru nu bet nekas gan jau vēl uzspēlēsim Neseni biju pūku angāros Niknainis aizmidzis ziemas guļā bet Dzīvsudrabim šķēpa ievainojums jau pavisam aizdzijis tomēr Tararabs nāk pie viņa katru dienu tāpat kā agrāk

Tibidohsā notiek kaut kas dīvains man neviens neko nestāsta bet Neslavis kā tu droši men atceries aizslēdzis Galvenās kāpnes un viņi visi no kaut kā baidās visās malās aizsardzības zintes veselām kaudzēm Nesoli nevar normāliJxtsperi ik mirkli iedarbojas buramvārdi Turklāt tagad celtniecība rit pilnā sparā saradušies mājas gari no visām malām un me-žaveči un milži u n vēl visādi mošķi grūti pat noticēt cik daudz Ceļ dienām un naktīm Ūsainis ar Kalnaini knapi pagūst šiem akmeņus pienest bet Nūjainis nenes neko tāpēc ka viņam uz galvas uzgāzās paceļamais tills Viņš gribēja noskaidrot kā tas tilts darbojas un pabāza pauri apakšā Vecmāmiņa teica cits būtu beigts uz vielas bet šim nekas tikai dabūjis smadzeņu satricinājumu un nemitīgi ķiķina bet tas drīz pāries

Kā Tavs tēvocis Hermanis vai nekrīt uz nerviem ja ļoti krīt tad pasaki man es likšu ar viņu galā Viņš taču ir tikpat jauns kā Tā Kuras Nav Ak jā vēl viens jaunums Iztīrot pagrabu no drupām To Kuras Nav neatrada Sardanapals teica ka tas neko nenozīmējot bet būtu taču vajadzējis palikt kaut mazam plankumiņam

Nesen dzirdēju kā Zobrāvēja to apsprieda ar Tararabu bet viņi tūlīt apklusa tikko ieraudzīja mani un lika man iet uz turieni uz kurieni es gāju bet es nekur negāju es tāpat vien pastaigājos tāpēc ka vienam man šeit ir garlaicīgi vecmāmiņa ņurd ka man vajagot mācīties bet es jau neesmu traks lai mācītos kad neviens cits nemācās un stundas nenotiek

Varbūt drīz pamēģināšu tikt līdz tām kāpnēm kuras Ne-slavis noslēdzis tāpēc ka apnicis visu laiku iet ar liela likumu un ļoti neērti Kāpnes kā kāpnes nekas briesmīgs tur nevar būt

Nu labi es beigšu jo kupidonam apnicis gaidīt manu vēstuli viņš te vecmāmiņas plauktos sāka meklēt konfektes un izlēja visas tinktūras nu gan es noraušos viņam jau nekas viņš aizlidos bet vecmāmiņa man ir ar raksturu Viņai noteikti vajag sakurināt kādam pirti”

Lai atšifrētu Baba Jaguna ķeburus, Taņa vēstuli pārlasīja vairākas reizes.

“Atkal izjaucis savu putekļsūcēju.” Iztēlodamās šo ainu, viņa jautri iesmējās un nolēma, ka Babs Jaguns nepavisam nav pārvērties, ja jau viņam joprojām patīk rakņāties maģiskajā tehnikā. Labāk gan būtu, ja viņš pievaldītu rokas, jo putekļsūcējs ar vertikālās pacelšanās iekārtu ir smalks rīks, ar kuru jāapietas īpaši piesardzīgi.

Taņai sagribējās vēlreiz pārlasīt arī Vaņas vēstuli, bet turpat blakus atskanēja sašutuši čiepstieni un kāds sāka raustīt viņas naktskrekla stērbeli. Kupidoniņš! Viņu Taņa bija pavisam aizmirsusi. Taņa nokaunējās, ka nav parūpējusies par pastnieku.

- Vai tu esi nosalis? Varbūt gribi pasildīties pie radiatora? - viņa vaicāja.

Kupidoniņš papurināja galvu un norādīja ar pirkstu vispirms uz savu muti un tad uz vēderu. Viņš nepārprotami gribēja, lai viņu pabaro. Tuklie kupidoniņi neprātīgi mīlēja saldumus. Par pasta piegādi ar viņiem parasti norēķinājās smalkmaizītēs vai konfektēs. Nekādus citus atlīdzības veidus viņi neatzina.

- Labi. Iesim uz virtuvi. 'Tikai klusu... I.ai neviens nepamostas, - Taņa nočukstēja, atvērdama durvis uz. gaiteni.

Paša labākā deputāta grāfa Drakulas radinieka Hermaņa Stulbova dzīvoklī nevarēja sūdzēties par telpas trūkumu. Pat tualetes tur bija veselas trīs, un gaitenī pietika vietas paprāvai palmai. Tomēr Taņa tur nejutās omulīgi. Daudz labāk viņai patika Tibidohsas juceklīgie labirinti - ar aurojošiem caurvējiem, ar noslēpumainām lādēm nišās, ar kožu saēstiem lidojošiem turku paklājiem, kuros tik mīksti iegrima kājas.

Kupidoniņš lidoja Taņai pa pēdām, saldumu gaidās plikšķinādams biksīšu gumiju sev uz vēderiņa. Tumsā viņš nepamanīja gaiteņa pagriezienu un ietriecās ar pieri Pipas istabas durvīs. Bāc!

- Kas tur atvilcies? Ko vajag? - otrpus durvīm miegainā

balsī noblāvās tēvoča Hermaņa meitiņa.

» » »

Berzēdams uz pieres izaugušo punu, kupidoniņš sāka nikni pīkstēt, gribēdams izteikt visu, ko domā par šīm durvīm, bet Taņa aizspieda viņam muti.

- Es prasu: kas tur ir? - Pipa nervozi pārjautāja.

Taņa saprata, ka vēl pēc: mirkļa Pipa sāks spiegt. Vajadzēja steidzīgi kaut ko izdomāt.

- Vau, vau! - Taņa paklusu ierējās un paskrāpēja durvis ar nagiem. 1л1 nu ko, bet takšeli atdarināt viņa prata nevainojami.

Dzirdot pazīstamos rējienus, Pipa tūdaļ nomierinājās.

- Vācies prom, Pusotr Kilometri Nelaidīšu iekšā! Tu ap-siekalosi manas čības! - Viņa nožāvājās, iekrizdama ar degunu spilvenā.

Virtuvē Taņa neizlēmīgi apstājās pie skapja, kurā krustmāte Ninele glabāja saldumus. Taņa bija pārliecināta, ka Pipa vakarā aplīmējusi visu skapi ar neredzamiem diegiem un matiņiem. Ja kaut viens no tiem tiktu pārrauts, rīt izceltos neiedomājams tracis.

Bet Pipa jau nevarēja zināt, ka Taņa no Zārcienes iemācījusies brīnišķīgos burvju vārdus “Migtus ielienius!”. Tam, kurš izmanto šo melnās maģijas zinti, vairs nav jāuztraucas par atslēgām un aizbīdņiem. Jāatceras vienīgi, ka caur aizslēgtām durvīm jāiet atmuguriski.

Taņa nočukstēja “Migtus ielienius!", izbāza roku cauri skapja durvīm un sāka aptaustīt plauktu saturu. Iečaukstējās daudzās paciņas. Kaut arī krustmāte Ninele nemitīgi ieturēja arvien jaunas diētas, saldumu krājumi tomēr regulāri tika papildināti.

- A, skaidrs... Ko tu labāk gribi: cepumus, vafeles, konfektes, kūkas, šokolādi vai marmelādi? - vaicāja Taņa.

Kupidoniņš uzbudinājumā lēkāja un sita sev pa vēderu, likdams saprast, ka grib itin visu.

- Vai nebaidies pārsprāgt? - Taņa brīnījās. - Nu labi, dari, kā vēlies.

Kad pēc pusstundas Taņa nolika uz galda pēdējo kūku, kupidoniņš vairs nespēja iestūķēt to mutē, kaut gan abām rokām pūlējās to paveikt. Viņa vēderiņš bija izstiepies kā gumijas bumbieris, un šķita, ka apakšbikses tūlīt pārplīsīs.

Pateicīgi nočiepstējies, kupidoniņš savicināja spārniņus, gribēdams pacelties gaisā. Tomēr viņam izdevās atrauties no zemes tikai par kādu pusmetru. Tad pārbarotajam pastnie-ciņam zuda pēdējie spēki. Viņš samirkšķināja ačeles, svētlaimīgi pasmaidīja, salika spārniņus - un ietriecās ar degunu galdā, saceldams briesmīgu troksni. Taņa metās kupidoni-ņam klāt, domādama, ka viņš lauzis kaklu, bet neviens ar lauztu kaklu nevarētu tik omulīgi šņākuļot un pabāzt zem vaiga vafeļu iesaiņojuma papīru.

Taņa pārlieku vēlu atcerējās, ka Medūzija mošķzinības stundā viņiem bija ieteikusi nekādā ziņā nepārbarot kupi-doniņus, jo tiem trūkst mēra sajūtas. Bet mazais pastnieks lūdzās saldumus tik mīlīgi, ka Taņa nespēja skopoties.

“Ko lai tagad ar viņu iesāk?” Taņa prātoja.

Pati sev pārmezdama vieglprātību, viņa sāka slaucīt no galda drupačas - un tobrīd kaut kur dzīvokļa dziļumos atskanēja steidzīgi soļi. Laika pārdomām vairs nebija. Taņa satvēra kupidoniņu un pamanījās iestumt viņu trauku skapī. Tikko viņa bija aizcirtusi skapja durvis, kāds iebrāzās virtuvē.

Iedegās gaisma. Apžilbusī Taņa aizvēra acis. Atguvusi redzes spēju, viņa atklāja, ka viņas priekšā nostājies saniknots tēvocis Hermanis. Pie viņa kājām aizvilkdamies rēja nodevīgais takšelis.

- Ko tu šeit dari? Kurš tev atļāvis naktī nākt uz virtuvi? Tu taču zini, cik man trausls miegs! - tēvocis Hermanis rēca. - Vai tev nepietika ar rīsu biezputru vakariņās?

- Nē, pilnīgi pietika. Man ļoti patīk, ja biezputra līp pie šķīvja, - teica Taņa, pūlēdamās nemanāmi ar kāju pabīdīt zem galda no šokolādēm palikušo staniolu.

Protams, paša labākā deputāta acīm nekas nepaslīdēja garām.

- Tu melo! Tu esi nekaunīga un samaitāta mele! Viscaur atsitusies savā tēvā! - viņš šņāca. - Tūlīt ej uz gultu un neuzdrīksties nākt laukā! bet rīt es ar tevi vēl parunāšu!

Taņa paraustīja plecus un devās uz savu istabu. Tēvocis Hermanis, aizkaitināti dvesdams, viņai sekoja. Virtuvē palika tikai suns. Taksis aizdomīgi palūkojās apkārt, paostīja gaisu un sāka rūkt uz trauku skapīti.

Pēc kāda brīža skapīša durvis atvērās. No turienes laukā palūkojās dusmīgs kupidoniņš. Galvā viņam bija uzmaukusies krustmātes Nineles iemīļotā zilā tasīte. Ieraudzījis ku-pidoniņu, Pusotrs Kilometrs aiz niknuma sāka šķaudīt.

Kupidoniņam ļoti nepatika rupja uzvedība. Viņš žigli uzgrūda taksim virsū lielu kastroli, un taksis pilnībā pazuda skatienam. Kastrolis sakustējās un, bailīgi kvekšķot, palīda zem krēsla. Kupidoniņš nožāvājās, rūpīgi aizvēra skapīša durvis, palika bultu maku sev zem galvas un atkal aizmiga.

Taņa bija domājusi, ka nākamais rīts sāksies ar pamatīgu bāršanos un bargu sodu, taču tēvocis Hermanis jau agri

aizbrauca kārtot savas lietas, bet krustmātei Ninelei bija gluži labestīgs noskaņojums. Kad Taņa iegāja virtuvē, krustmāte sēdēja pie galda un ēda citronu. Taņai pietika paskatīties uz viņas pusi, lai žokļa muskuļi jau krampjaini savilktos. Bet krustmāte Ninele pat nesaviebās.

- Katram sevi cienošam cilvēkam no rīta noteikti jāapēd viens citrons! - krustmāte moži skaidroja. - Tas ir ārkārtīgi veselīgi. Atjauno skābju līmeni organismā un attīra smadzenes no nevajadzīgas informācijas. Lūdzu, padod man šķīvīti, lai varu izspļaut sēkliņas.

Taņa jau pavirzījās uz. trauku skapīša pusi, bet pēkšņi atskārta, ka tur guļ pārēdinātais pastnieks.

- Nu ko tu tur mīdies? Vai man pašai būs jāceļas? - nepacietīgi uzkliedza krustmāte Ninele.

- Nevajag, es tūlīt! - Cenzdamās aizstāties priekšā skapja durtiņām, Taņa tās piesardzīgi pavēra - un atviegloti uzelpoja, kupidoniņu tur vairs neieraugot. Acīmredzot viņš bija pamodies agri no rīta un aizlidojis.

Pasniegusi krustmātei šķīvīti, Taņa apsēdās viņai blakus.

- Ak jā, šodien no ķīmiskās tīrītavas atnesa tavus aizkarus, - Stulbova teica.

- Tik drīz? - Taņa nobrīnījās. Viņa nebija domājusi, ka ķīmiskajā tīritavā tiks galā tik ātri.

Krustmāte Ninele sarauca uzacis.

-Jā, es arī jutos pārsteigta. Starp citu, līdz šim nebiju ievērojusi, ka mūsu ķīmiskajā tīrītavā strādā vieni stos-tekļi.

“Drīz arī šeit dzīvos vieni vienīgi stostekli,” Taņa nosprieda, tomēr nekādos skaidrojumos neielaidās. Krustmātei

Ninelei taču nepatika piegružot smadzenes ar nevajadzīgu informāciju.

No pagaldes atskanēja klusas rejas. Pusotrs Kilometrs, atslābinājies un tāds kā izklaidīgs, gulēja uz paklājiņa, maigi lūkodamies uz tēvoča Hermaņa veco žokejnīcu, kuru vislabākais deputāts parasti mauca galvā gada siltākajā daļā, sargādams pakausi no saules dūriena. Taksim pierē bija puns. blakus žokejnīcai gulēja apgāzts kastrolis.

Svētdien tūlīt pēc brokastīm krustmāte Ninele un Pipa aizbrauca uz klubu spēlēt boulingu. Taņu līdzi neņēma, un viņai arī diez ko negribējās. Pēc pūķbola visas pārējās spēles šķita neinteresantas. Vai tad vispār kaut kas var līdzināties tam brīdim, kad apkārt svilpo vējš, un tu, kontrabasu starp ceļgaliem iespiedusi, šaujies prom no tevi tvarstošā pūķa, bet pēc tam strauji piķē un iemet viņam rīklē liesmudzēsi bumbu vai piparbumbu.

Izmantodama brīdi, kad neviens viņu netraucē, Taņa uzrakstīja atbildes Vaņam Blēdovam un Babam Jagunam. “Pagaidām paslēpšu tās zem paklāja un šonakt nosūtīšu,” viņa nolēma.

Izsaukt kupidonu dienas laikā bija bīstami. Tuklais, spārnotais puišelis sarkanās apakšbiksēs droši vien pievērstu sev truloīdu uzmanību.

Taņa izvilka no dīvāna apakšas ādas futrāli, ar plaukstu noslaucīja no tā putekļus un noklikšķināja senlaicīgo slēdzi. Vāks atkrita vaļā, un meitene ieraudzīja meistara Teofi-la Grotera darināto burvju kontrabasu - šā diženā izgudrotāja un vienmēr neapmierinātā gremžas balss tagad dzīvoja viņas gredzenā.

Tibidohsā Taņa bija trenējusies katru dienu. Tagad pietika tikai palūkoties uz kontrabasu, lai viņa sajustu nepārvaramu kāri atkal izbaudīt lidojuma jūsmu.

“Nūjā, Medūzija un Sardanapals gan mūs brīdināja... Tru-loīdi varot ieraudzīt, un visādas tādas nelaimes... Bet kā lai es pavasari spēlēju pūķbolu, ja tagad nevingrināšos? Vajag tikai uzņemt pareizo augstumu - lai truloīdi nepamana, un viss būs kārtībā. Neviens taču nepētīs mazu plankumiņu debesīs, turklāt ja vēl jāskatās saulē?” Taņai nebija grūti atrast sev attaisnojumus.

Viņa apģērbās, paņēma kontrabasu un izgāja lodžijā.

Bija pats dienas vidus, laiks saulains un auksts. Naktī sasnigušais sniegs dzirkstīja tik spoži, ka iesāpējās acis. Taņa uzsēdās uz kontrabasa, satvēra lociņu ērtāk, nočukstēja: “Skrienulus sadegas!"- un izšķīla no gredzena zaļu dzirksti.

U-u-u-uh!

Lodes ātrumā kontrabass aiztraucās debesīs. Ne jau velti Taņa bija izmantojusi straujākos no visiem lidojuma buramvārdiem. Jau nākamajā mirkli viņa meta līkumus starp daudzstāvu mājām. Kad ievajadzējās izdarīt virāžu, viņa noliecās uz priekšu, ar elkoni stingri apskāva grifu un ar lociņu norādīja kontrabasam virzienu.

Iztēlodamās, ka pakaļ dzenas pretinieka pūķis, Taņa cēlās vertikāli gaisā, lai tūlīt kā akmens kristu lejup, vairoties no pūķa uzbrukumiem. Viņai jau sen bija gribējies iemēģināt paņēmienu, kuru Svilpis O. I.upis - melnais mags un viņu komandas treneris - dēvēja par “momentāno apsvie-dienu”.

“Momentāno apsviedienu” varēja izmantot, bēgot no

pretinieka pūķa; vajadzēja veikli apgriezties otrādi uz sava instrumenta un, lidojot atmuguriski, iemest bumbu tieši pūķa atplestajā rīklē. Pēc tam vajadzēja strauji atliekties atpakaļ un doties piķējošā lidojumā.

Izklausījās vienkārši, bet vārdos jau viss ir vienkārši; īstenībā šādi apgriezties un turklāt vēl pamanīties nepazaudēt lociņu - tas bija gandrīz nereāli. Un tad vēl pēc bumbas iemešanas izvairīties no liesmām, kuras pūķis noteikti izpūtīs, un nolidot pikējumā mazu gabaliņu virs zemes, neietriecoties tajā...

“Babam Jagunam nu gan būtu ko brīnīties, ja man izdotos! Jo īpaši spēles laikā. Viņam mute paliktu vaļā. Un Zār-ciene? Viņa aiz skaudības apkodītu sev visus nagus kopā ar pirkstiem!” Taņa aizsapņojās.

Viņa neatlaidīgi pūlējās tikt galā ar “momentāno apsvie-dienu”, bet pēc katra neveiksmīgā mēģinājuma bija spiesta atzīt, ka apgriešanās laikā nav iespējams noturēt lociņu taisni. Kontrabass sāka svaidīties un zaudēja ātrumu, un tātad, ja tuvumā atrastos pūķis, Taņa noteikti jau būtu nokļuvusi viņam rīklē.

“Un ja tagad man piespēlētu bumbu? Droši vien es uzmestu to taisni tiesnesim uz galvas. Bet tiesnešiem ļoti nepatīk, ja viņus no augšas apmētā ar bumbām, turklāt ja vēl pagadās piparbumba...” Taņa prātoja.

Pēc divdesmit treniņa minūtēm viņa bija pārliecinājusies, ka traukties uz kontrabasa atmuguriski spēj tikai retais. Lai to paveiktu, vajadzēja būt vai nu dzimušam pūķ-bolistam, vai vājprātīgajam - jo kurš gan cits uzdrīkstēsies lidot “uz aklo”, labākajā gadījumā tikai aptuveni nojaušot,

kas notiek tev aiz muguras? Aukstā gaisa strāvas cenšas tevi nogrūst no instrumenta, bet aiz muguras nez no kurienes uzrodas celtņa strēle vai daudzstāvu nams.

Veikli paslīdējusi zem kontrabasa grifa, Taņa atkal apsēdās normāli. Viņai priekšā vīdēja četras vienādi pelēkas deviņstāvu mājas, sakļāvušās ap pagalmā ierīkoto futbola laukumu. Meitene mazliet paliecās uz priekšu, izstiepa roku ar lociņu un uzsāka pikējumu, nolēmusi izlidot starp mājām. Kontrabass paklausīgi nira lejup.

Taņa jau grasījās atkal uzņemt augstumu, bet pēkšņi uz viena no jumtiem pavīdēja oranžā apmetnī tērpies stāvs. Tikko Taņa bija paguvusi nobrīnīties, ka truloīdi valkā tādus pašus apmetņus kā burvji, oranžā figūra strauji pacēla roku -un nākamajā mirklī lociņš meitenes rokā aizdegās.

Sākumā uzliesmoja tikai pats galiņš, bet uguns strauji virzījās tālāk, tuvodamās Taņas plaukstai. Taņa iekliedzās un pārsteigumā gandrīz izlaida lociņu no pirkstiem. Tomēr pēdējā mirklī viņa atcerējās, ka lociņu nedrīkst nomest, jo tad kontrabass kļūs nevaldāms un nokritīs zemē. Viebdamās aiz sāpēm, Taņa sažņaudza liesmojošo lociņu vēl ciešāk, izkliedza drošības buramvārdus “Uiuiui blidācus bladācus!” un laidās lejup. Par graciozu nosēšanos nu vairs nebija ko domāt. Galvenais- nenolauzt kaklu un censties nesadragāt instrumentu.

Trīsdesmit metru līdz zemei, divdesmit... Starp mājām baloja kupenas. Zeme strauji tuvojās. Kontrabass tikpat kā vairs nepakļāvās lociņam. Taņa ieraudzīja, ka krīt tieši uz elektrības vadiem. Ja viņa tādā ātrumā iedrāzīsies vadā, tas pārcirtis viņu uz pusēm vai atšķels nost kājas.

“Momentānais apsviediens”! Citas izejas nebija. Taņa strauji izliecās un atgāzās atpakaļ - kā “momentānā apsvie-diena” sarežģītajā nobeigumā. Un viņai izdevās! Izdevās neticamos apstākļos! Лг muguru piespiedusies pie kontrabasa, saplūdusi ar to vienotā veselumā, meitene izslīdēja pa vidu elektrības vadiem, nevienam no tiem nepieskardamās.

- Budurubus izpletņus!- viņa izdvesa bremzēšanas buramvārdus.

Vectētiņa Teofila gredzens steigšus izšķīla zaļu dzirksti. Labi vēl, ka šoreiz gredzens iztika bez apnicīgiem sprediķiem.

Burvju vārdi iedarbojās, kaut arī tikai pašā pēdējā mirklī!!! Kontrabass atkal - un pēdējo reizi - pakļāvās lociņam, no kura bija atlicis tikai niecīgs apdegulis. Instruments samazināja ātrumu, palika nekustīgi karājamies gaisā un tad bez īpašiem zaudējumiem iegāzās lielā kupenā.

Noripojusi no kontrabasa, Taņa nometa lociņu un steigšus iebāza apdedzināto plaukstu sniegā. Ledainās adatiņas durstīja apsārtušo ādu, bet tā bija patīkama durstoņa. Uz trim labās rokas pirkstiem jau sāka uztūkt čulgas.

Pēkšņi Taņai noreiba galva. Neskaidra atmiņu aina iesitās apziņā asi kā pļauka. Oranžais stāvs uz jumta!

Nevilkdama roku ārā no sniega, Taņa atgāza galvu un nopētīja tuvākās mājas. Nē, šī ne, tā arī ne... Lūk, tā - ceturtā pelēkā māja! Draudīgais stāvs oranžā apmetnī joprojām rēgojās uz jumta. Turoties pie margām, apmetnī tērptais cilvēks vērīgi lūkojās lejup. Acīmredzot viņam ļoti gribējās noskaidrot, kas noticis arTaņu.

Pārliecinājies, ka meitene palikusi dzīva un pat uzslēju-

sies kājās, oranžā apmetņa īpašnieks vīlies novicināja roku, trīsreiz strauji apgriezās riņķī, apmetnis uzliesmoja, un uz jumta neviena vairs nebija. Taņa nožēloja, ka nav varējusi saskatīt sava ienaidnieka seju, taču attālums bija pārāk liels. Taņai trūka pat aptuvena priekšstata par to, vai uz jumta stāvēja vīrietis, sieviete vai kāds pusaudzis. Skaidrs bija vienīgi tas, ka uz jumta tikko stāvējis ļoti spēcīgs burvis - un šis burvis mēģināja Taņu nonāvēt. Tā bija rūpīgi izplānota slepkavība. Ja Taņa apmulsumā būtu izlaidusi no rokām lociņu, viņai vairs neatliktu laika izrunāt bremzēšanas vārdus.

Taņa atcerējās, ka mirkli pirms lociņa aizdegšanās no nepazīstamā cilvēka pirksta bija izlēcis purpursarkans punktiņš! Sarkana dzirksts, kādu var izšķilt vienīgi melnā maga gredzens.

Taņa juta, kā viņu pārņem izbailes. Kā lai te nenobīstas? Varbūt tas ir tikai ļauns sapnis? Kuram gan ievajadzējies viņu nogalināt - jo īpaši tagad, kad Sērgas del Tortes vairs nav? Vai Medūzijas aizdomas tomēr ir pamatotas un Sērga ir dzīva? Vai uz jumta stāvēja pati Sērga vai kāds no viņas palīgiem?

Jautājumu bija daudz vairāk nekā atbilžu. Atcerējusies, ka Sardanapals atļāvis rakstīt viņam vēstules, kad vien Taņai sagribētos, meitene nolēma aizsūtīt vēstuli bez kavēšanās. Tā kā truloīdu pasaulē viņai draud briesmas, viņa varbūt saņems atļauju atgriezties Tibidohsā agrāk nekā pārējie?

Taņa uzvēla kontrabasu plecā un vilkās mājup. Bez lociņa šis burvju instruments bija kļuvis par smagu nastu. Pēc brīža nogurusī Taņa apstājās atvilkt elpu un atslēja kontrabasu pret soliņu pie kādas mājas lieveņa.

Apdedzinātā plauksta briesmīgi sāpēja, un meitene dru-džaini pūlējās atcerēties, vai slepus no Tibidohsas līdzi atvestajās burtnīcās nav kādas noderīgas receptes vai buramvārdu. Pūķbola treniņos un spēlēs viņai bieži bija gadījies apsvilināties. Bet tad tuvumā vienmēr trāpījās Jage ar savu lielisko līdzekli no vampīra žults.

Šai universālajai ziedei pret apdegumiem bija tikai viena nepilnība - protams, ja neņēma vērā tās pretīgo smaku, pietika netīšām pieskarties tai ar mēles galiņu, lai nelaimīgais spēlētājs pārvērstos par vampīru. Pārvērtība bija acumirklīga un neatgriezeniska. Tieši tāpēc vampīru komandai nekad nepietrūka labu spēlētāju. Bet kur lai truloīdu pasaulē sadabū vampīra žulti? Diez, ko teiktu tēvocis Hermanis, ja Taņa joka pēc palūgtu, lai viņš aizskrien uz aptieku pēc šīs ziedes?

Nodārdēja ar dzelzi apsistās nama parādes durvis. Neatlaidīgi vilkdama sev līdzi sakumpušu pusaudzi ar plāksteri uz pieres, laukā iznāca dāma kažokādas cepurē.

Pamanījusi Taņu, dāma apstājās un jūsmīgi teica:

- Miša, paskaties, cik laba meitenīte! Viņa spēlē kontrabasu pat sala laikā uz ielas! Bet tevi ar koku nevar aizdzīt uz mūzikas skolu!

- Liecies mierā! Viņa ir zubrītāja! Nojūgusies teicamniece! - nošņāca pusaudzis, nikni šķielēdams uz Taņu.

Par spīti situācijas bezjēdzībai, par spīti tam, ka viņu tikko kāds mēģināja nogalināt, par spīti tam, ka plauksta bija apsvilināta un zābaki piesmēlušies ar ūdeni, - tam visam par spīti Taņa skaļi iesmējās.

3.Pēdas uz griestiem

Kad Taņa beidzot bija aizstiepusi kontrabasu līdz Stul-bovu dzīvoklim, ceļgali viņai drebēja aiz noguruma, lai būtu droša, ka mājās joprojām neviena nav, viņa pāris reižu enerģiski piezvanīja pie durvīm. Tā kā neviens neatsaucās, meitene nolēma, ka var atļauties izmantot maģiju. Bailīgi palūkojusies uz kaimiņa - štāba ģenerāļa Kotletova - dzīvokli (šis ģenerālis armijā bija atbildīgais par zobu sukām, un viņam ļoti patika glūnēt pa durvju actiņu), Taņa nočukstēja: “Miglus ielienius!” - un atmuguriski ieslīdēja dzīvoklī.

Nokļuvusi otrpus durvīm, Taņa jau grasījās tās atvērt, lai ievilktu iekšā arī kontrabasu, bet tad viņai kaut kas uzpilēja uz degungala. Taņa automātiski noslaucīja pilienu ar plaukstu, tad paskatījās uz savu roku - un pēkšņi viņai aizžņaudzās kakls. Plauksta bija notriepta ar kaut ko sarkanu un lipīgu. Palūkojusies augšup, viņa uz griestiem ieraudzīja lielus, sarkanus pēdu nospiedumus, kas veda uz krustmātes Nineles un tēvoča Hermaņa guļamistabu. Meitenei kļuva baisi.

Piesardzīgi aizlavījusies līdz guļamistabai, viņa ieraudzīja... Poručiku Rževski, kurš ar galvu uz leju pastaigājās pa griestiem. Rēga zābaku zoles bija notrieptas ar kečupu; pamatīgu kečupa pudeli Poručiks joprojām turēja rokā.

Taņai ieskrienot istabā, Poručiks izlaida pudeli no rokām, un tā ar skaļu plakšķi ietriecās paklājā tieši pie meitenes kājām.

- Netrāpīju! Padod man to kečupu, es metīšu vēlreiz! Un pati nekusties no vielas! - Poručiks komandēja.

Taņai sāka zust savaldība. Ko teiks Stulbovi, kad, atgriezušies mājās, netīšām pablenzīs uz griestiem? Kuru viņi vainos? Varbūt Pipu? Nē, kur nu. Viņu Pipudte varētu kaut vai Kremli uzspert gaisā, Stulbovus tas tikai sajūsminātu.

- Kur tu ej? - Poručiks atkal ieaurojās. - Nejaukais skuķi, es taču teicu, lai tu paliec, kur esi! Rota - tēmēt! Zalvi pa Taņām Groterēm!

- Tūlīt tu man redzēsi zalvi! Dzirkstusfrontus!- iekliedzās Taņa, pašaudama gaisā roku.

Zaļa kaujas dzirksts izlidoja no gredzena un atsitās pret rēgu. Poručiks ievaidējās un nogāzās no griestiem uz tēvoča Hermaņa un krustmātes Nineles gultas.

- Ai nē, tikai ne to... Nu ko tu izdarīji? Esmu nāvīgi ievainots! Mirstu! - Poručiks šņukstēja, ar plaukstu spiezdams ciet ievainojumu vēderā, no kura tievā strūkliņā sūcās zilgani dūmi. - Ko tagad sacīs Sardanapals, ko teiks Medūzija? Es tūdaļ izgaisīšu! Man gals klāt. Vēl viena minūte - un manis vairs nebūs!

Viņš kļuva arvien caurspīdīgāks un caurspīdīgāks, un raucās arvien sīkāks.

- Es... es tā negribēju... - Taņa samulsa.

- Лк tu negribēji... - vaidēja kūstošais rēgs. - Negribēji un tomēr noslepkavoji mani - dumju, nekaitīgu spociņu, kurš nevienam nevēlēja ļaunu... Vai tiešām es nekad vairs neieraudzīšu dzimto Tibidohsu, nesaklausīšu okeāna viļņu šalkas?

Poručiks Rževskis palūkojās uz Taņu ar pārmetuma pilnu skatienu. Viņa bezmiesīgā roka, viegla kā vēja pūsma, netverami pieskārās meitenes plaukstai.

Taņai acīs sariesās asaras.

- Piedod, es negribēju... Ko lai tagad iesāk? - viņa iesaucās.

- Ko tur vairs var iesākt, - gārdza rēgs. - Tikai atceries vienu: mūsu duelis nebija godīgs! Un ņem vērā: es neesmu ar mieru mirt vienatnē. Man vēl atlicis pēdējais šāviens!

Pēc šā paziņojuma Poručiks Rževskis tāpat vien no zila gaisa paķēra milzīgu ložmetēju, paslējās uz elkoņa un sāka garām kārtām apšaudīt Taņu. Pa istabu lidoja rēgainas patronu čaulītes. Nekādu citu postu šī apšaude nenodarīja.

- Tra-ta-ta-ta! Pēdējais šāviens... Un vēl viens pēdējais... Pēdējās desmit aptveres! Puškins izsmērē Dantesu gar sienu! - auroja Poručiks, ar katru mirkli kļūdams arvien dzīve-līgāks.

Otrpus sienas mītošais ģenerālis Kotletovs no spalgās dārdoņas pamodās, nokrita no dīvāna un palīda zem galda. Pusmiegā viņam šķita, ka sācies karš un ienaidnieka izpletņu lēcēji zog no viņa lodžijas kārbas ar zobu sukām un zobu pastu.

Bet rēgs, pilnībā atguvis mundrumu, aizmeta prom lož-

metēju un sāka lēkāt pa gultas pārsegu, laizdams ārā no spilvena spalvas. Noraudājusies Taņa nespēja atgūties no izbrīna.

- Nē, jūs tikai paskatieties uz šo dumiķi: viņa noticēja, ka rēgu var nonāvēt! Vai tad iespējams nogalināt rēgu? bet šī noticēja! - ķiķināja Poručiks Rževskis.

Taņa jau bija nomierinājusies un apjēgusi, ka kaujas dzirksts nav nodarījusi rēgam nekā ļauna. Rēgu aizbaidīšanai vajadzēja lietot buramvārdus “Škicus šmaukusi”. Taņa jau grasījās tos pateikt, bet tad nolēma, ka vispirms jānoskaidro, kā rēgiem izdevies tikt brīvībā.

- Kāpēc jūs neesat čemodānā? - viņa vaicāja.

- Tāpēc, ka no čemodāna mūs izsvieda. Izsvieda laukā -nekautrīgi, neievērojot nekādas pieklājības normas! - no skapja atskanēja žēlabaina balss. Cauri skapja durvīm izslīdēja Neizārstētā Dāma.

Ap kaklu viņai plīvoja krustmātes Nineles ceriņkrāsas šalle, bet deguntiņu, kurš bija piesarcis no raudāšanas, klāja kaut kas līdzīgs pūderim. Šķita, ka ciešanu mocītā Dāma bāzusi degunu paciņās ar pulveri pret kodēm.

- Kas jūs izsvieda no čemodāna? - Taņa žigli uzdeva jautājumu.

Ar Neizārstēto Dāmu viņa centās sarunāties pēc iespējas mazāk, jo Dāma ar savu pļāpību varēja aizrunāt līdz. nāvei jebkuru.

Neizārstētā Dāma saviebās.

- Vai tiešām tu vēlies to zināt? Nu, ja tas tev tik svarīgi... Tā bija ārkārtīgi nepatīkama meitene ar tuklu seju. Viņa neko negribēja dzirdēt par manu čūlu. Un cik pretīgi viņa spiedz! Ja es būtu dzīva, tad, dzirdot šos spiedzienus, mani noteikti piemeklētu infarkts. Bet laimīgā kārtā esmu jau mi-aisi...

- Pipa! Tātad viņa izlaida jūs laukā! - Taņa iesaucās.

Nu viņa saprata, kā viss noticis. Pipa bija atgriezusies

mājās viena pati, bez krustmātes Nineles, un beidzot tikusi klāt čemodānam.

- Kolosāli! Jūs nu gan esat izdarījuši man labu pakalpojumu! - sarūgtināta secināja Taņa. - Un Pipa tagad droši vien jau skrien uz boulinga klubu, lai visu izpļāpātu krustmātei Ninelei.

- Nekā tamlīdzīga! Nekur viņa neskrien. Viņa nobijās un tagad tup mūsu čemodānā. Tā taču ir vienīgā vieta, kur mēs nevaram iekļūt, jo netiekam cauri Mīnotaura ādai, -pavēstīja Neizārstētā Dāma.

- Ko? Pipa sēž čemodānā? - Taņa neticēja savām ausīm.

Viņa pieskrēja pie dīvāna. Sardanapala personiskā zīmoga nospiedums kūļājās vienā stieplītē. Par laimi, pats zīmogs bija vesels. Ādas čemodānā kāds klusītēm šņākuļoja.

- Vai tagad tu tici, ka viņa ir tur? - apvaicājās Pomčiks Rževskis. - Viņa noslēpās, kad es - ha-ha! - palūdzu sakārtot duncīšus man mugurā. Brīžam mēs pagaudojam, lai viņai nepaliek garš laiks. Paklausies!

Izdvešot asinis stindzinošus vaidus, rēgs ņēmās lidināties virs čemodāna. Čemodāns vispirms iedrebējās, tad sāka palēkties. Tēvoča Hermaņa meitiņa spiedza.

- Rževski! Atstāj viņu mierā, vai dzirdi! - Taņa pavēlēja. Viņa noprata, ka Pipa no šausmām var nojūgties. Truloīdiem nav ieteicams tikties ar rēgiem.

Bet Poručiks nemaz netaisījās likties mierā. Jo augstāki kļuva čemodāna palēcieni, jo vairāk viņš aizrāvās ar šo rotaļu. Viņš pat sāka šļakstīt uz sienām kečupu, vaidēdams: “Asinis! Asinis it visur!”

- Izbeidz! Škicus šmaukusi - Taņa saniknojusies iesaucās.

Atskanēja skaļš, dobjš čāpstiens, un Poručiks iesūcās grīdā. Neizārstētā Dāma pārvērtās par pelēku miglu un steigšus ieslīdēja vāzē.

- Tā nedrīkst apieties ar rēgiem. Te ir tik daudz putekļu. Man... apčī!... sākas al... apčī!... alerģija! - vāze tūdaļ ievaimanājās.

Čemodāns bija beidzis lēkāt. Tas, kurš tajā sēdēja, ieklausījās, kas apkārt notiek.

- Pipa, lien ārā! Citādi vēl nosmaksi! - teica Taņa.

- Nelīdīšu! Tu esi visā vainīga! Nolādētā ragana! Tevi vajag sadedzināt uz sārta! - no čemodāna atsaucās Pipa, vienlaikus pamanīdamās šņukstēt un nikni šņākt.

Taņai uznāca dusmas. Stulbovu meitiņa arī tagad negrasījās atteikties no sava ierastā repertuāra.

- Lien ārā, un žiglāk! Vai tevi kāds lūdza skatīties manā čemodānā? Vai tad es kādreiz rakņājos tavās mantās?

- Kas tur pavisam? Šis ir mans dzīvoklis, manu vecāku dzīvoklis. Un visas mantas arī ir manas, tev te nekas nepieder... LJ-ū-ū! Man bail! Mu-u-uļķe! - Pēkšņi Pipas balss aizlūza un viņa sāka raudāt.

Taņai aizkrita ausis. Poručiks Rževskis ar savu baismīgo gaudošanu salīdzinājumā ar Pipu bija nožēlojams diletants.

eo

Vāzē ielīdusī Neizārstētā Dāma tobrīd klāstīja par savu kārtējo ligu. Saklausījusi Pipas raudāšanu, Dāma nolēma, ka Pipa jūt viņai līdzi, un izplūda asarās.

- Kā mani tas aizkustina! Nekad nebūtu domājusi, ka stāsts par tulznu uz manas pēdas tevi tā satrauks. Tu vismaz neesi līdzīga visiem šiem bezjūtīgajiem ēzeļiem! - Dāma šņukstēja.

No gaiteņa piesardzīgi izpeldēja Poručiks Rževskis, jau paguvis atjēgties no aizbaidīšanas buramvārdu iedarbības. Šoreiz nenogurdināmais rēgs bija ietērpies zilā uzsvārcī un rokā turēja slotu. Taņa noprata, ka viņš ielūkojies skapītī, kur savus darbarīkus glabāja Stulbovu mājkalpotāja, - viņa nāca uzkopt dzīvokli trīsreiz nedēļā.

- Mīļās kundzītes, es ārkārtīgi atvainojos! Vai jūs izsaucāt apkopēju? Esmu jau klāt! - paziņoja Poručiks. Atbildi negaidīdams, viņš sāka lidināties apkārt, izrīvēdams sarkanās pēdas pa griestiem.

Taņa saprata, ka tūdaļ pat jā iztrenc no čemodāna Pipa un jāiedabū tur atpakaļ rēgi, jo citādi viss var beigties ar neiedomājamu jandāliņu. Brīvībā tikušais rēgs atmetīs pēdējo kautrību, izdemolēs dzīvokli un sāks lidināties pa visu māju, biedēdams kaimiņus, bet Pipa tikām spiegs un vaimanās, kamēr kāds ņems un izsauks miliciju.

- Pietiek, Pipa, lien ārā! Skic laukā no turienes! Man vajag manu čemodānu! - Taņa skaidroja.

Viņa mēģināja atvērt čemodāna vāku, bet Pipa no iekšpuses turēja to ciet.

- Pagaidi! Tūlīt es viņu izkvēpināšu! - Poručiks Rževskis bija pamanījis, ka abu meiteņu stīvēšanās laikā čemo-dāņa vāks mazliet pavēries. Turēdams slotu sev priekšā, viņš iesūcās spraugā.

- Speciāli jums: apkopēju psihopātu brigāde ar jaunām lupatām deguna mazgāšanai. Vai nevajag noslaucīt asariņas? -viņš iedūdojās.

No čemodāna atskanēja mežonīgs bļāviens. Vāks atsprāga vaļā un laukā izlēca Pipa. Neprātīgais Poručiks un Neizārstētā Dāma mina Pipai uz papēžiem, turklāt Dāma bija nolēmusi pavēstīt par operāciju, kuras laikā ķirurgs aizmirsis viņas vēderā savas brilles.

j

Bez apstājas spiegdama, Pipa lieliem lēcieniem šaudījās pa istabu un pūlējās izkļūt gaitenī. Bet ceļu viņai ik reizes aizšķērsoja Poručiks Rževskis, kurš, saglabādams nesatricināmu sejas izteiksmi, žonglēja ar personiskajām ausīm un degunu. Viņu ieraugot, Pipa sāka vicināties ar rokām un atsprāga atpakaļ.

Atspiedusi galvu rokās, Taņa sēdēja uz gultus un vēroja visu šo bezjēdzību. Pēc tam viņa atcerējās, ka aizmirsusi kontrabasu kāpņu telpā, un devās to paņemt. Kontrabass joprojām atradās lai pašā vietā. Štāba ģenerālis Kotletovs bija pārāk nobiedēts, lai stieptu uz instrumenta pusi savas kārās ķetnas.

“Laba daudz nevajag. Arī prātā sajukt vajag pakāpeniski," atgriezusies dzīvoklī, nosprieda Taņa.

- Garu pavēlnieka vārdā - atgriezieties atpakaļ! - Taņa teica. Pietupusies viņa pielika pirkstu pie siltās zīmoglakas.

Nākamajā mirklī kaut kas žilbinoši nozibsnīja. Aizkari sagriezās viesulī. Nezināms spēks ievilka rēgus čemodānā. Vāks aizcirtās. Taņa atviegloti nopūtās, piesardzīgi sakārtoja zīmogu un pastūma čemodānu zem dīvāna.

Pipa vēl pāris reižu aiz inerces pārskrēja pāri istabai, tad izmuka gaitenī un no turienes sāka Taņai draudēt ar visādām nepatikšanām.

- Nu, pagaidi! Kad tētuks ieraudzīs, kas izdarīts ar mūsu griestiem, tevi noteikti aizsūtīs uz nepilngadīgo koloniju! -viņa spiedza.

- Bet es taču tos griestus nenotraipīju! - Taņa iebilda.

- Bet es pateikšu, ka tu! Tu, kurš gan cits! Tik un tā spokiem neviens netic! Ps pateikšu, ka tu paņēmi zābaku, uzmauci to uz slotas un nopēdoji griestus! - Pipa derdzīgi ieķiķinājās. Vispār viņa pārsteidzoši ātri attapās no pārdzīvotā satricinājuma.

Šie draudi kļuva par pēdējo pilienu Taņas pacietības kausā. Taņa iespieda Pipu kaktā, notēmēja vidējo pirkstu pret Pipas pieri, iebiedēšanas nolūkos izšķīla no gredzena dažas zaļas dzirkstis, savilka ļoti nopietnu seju un teica:

- Lapundriatis Pipus sivēnus pārvērtimus!

Pēc tam Taņa pagriezās un rāmi soļoja uz savu istabu. Kā jau viņa bija gaidījusi, satrauktā Pipa skrēja viņai nopakaļ. Pipa bija ārkārtīgi bailīga - izspļauts tēvocis Hermanis.

- Paklau, ko tu tikko sacīji? - viņa murmināja.

- Ko tad es tādu sacīju? - Taņa izlikās, ka nesaprot.

- Nu, to... pipus sivēnus... lapun... un vēl kaut ko...

Acis piemiegusi, Taņa raudzījās uz Pipu.

- Ak tu runā par to! Tie ir palēninātie pārvēršanās buramvārdi! - viņa daudznozīmīgi paskaidroja.

- Kādas pārvēršanās? Un kāpēc palēninātie?

- Tāpēc, ka tie neiedarbojas uzreiz. Vispār tu veltīgi uztraucies, šie buramvārdi ir tikpat kā nekaitīgi.

- Nekaitīgi? - Pipa neticīgi pārvaicāja.

- Nūja. Pavisam vienkārši: ja šovakar man būs nepatikšanas vai ja tu izpļāpāsies kaut ko lieku, tev izaugs cūkas ausis un sejā sadīgs sari. Varēsi iet uz skolu gāzmaskā... Eu, Pipa, kas tev lēcies?

Pipa sāka drebēt. Viņa pārlieku labi atcerējās vilnu, kas bija uzaugusi uz plaukstas viņas galvenajai pielīdējai Ļenai Mumrikovai, kad viņas abas mēģināja apliet ar līmi maģijas rokasgrāmatu.

Jā, ne jau velti Pipa bija deputāta meita. Vienā acumirkli viņa aptvēra situāciju, un viņas acis pavīdēja šausmas.

- Un ja nu tev nebūs nepatikšanu? - viņa žigli vaicāja. -Ja nu nebūs?

- Hmm... Iespējams, ka tad buramvārdi neiedarbosies, -teica Taņa, pētīgi lūkodamās uz Pipu.

Taņa jau bija sapratusi, ka var svinēt uzvaru. Steigā sagudrotā bezjēgas frāze ļoti noderēja. Pipa taču nevarēja zināt, ka palēninātos buramvārdus Tibidohsā sāk apgūt tikai trešajā vai pat ceturtajā mācību gadā. Nūjā, truloīdi ir un paliek truloīdi. Viņi taču tic visādām zīlniecēm, kas publicē savus sludinājumus avīzēs.

Taņa tā arī nekad neuzzināja, ko Pipa toreiz izdomāja un paskaidroja vecākiem, kas noticis ar dzīvokli un kurš sarīkojis tādu grautiņu, bet nekādas nepatikšanas Taņa nepiedzīvoja. Droši vien Pipa visu vainu uzgrūda kādai no savām draudzenēm, jo par rēgiem netika minēts ne vārds. Stulbovi izsauca apmetēju brigādi, lai steidzīgi savestu griestus kārtībā.

Tēvocis Hermanis apmierināts smīkņāja un vispār izturējās laipnāk nekā parasti. Bija paredzēts, ka pēc nedēļas pie viņa ieradīsies televīzijas ļaudis, lai uzfilmētu vislabāko deputātu ģimenes lokā. Stulbovs sāka gatavoties jau laikus: spoguļa priekšā iestudēja mīlīgu smaidiņu un, pārliecināts, ka neviens viņu nedzird, tualetē izmēģināja svinīgās uzrunas. Taņa skaidri dzirdēja, kā viņš, nolaizdams ūdeni, atkārto: “Hermanis Ņikitičs Stulbovs... Un šī ir mana ģimene! Laipni lūdzu mūsu viesmīlīgajās mājās!”

Bet Taņai Stulbovs pavēstīja:

- Pie mums viesosies pats Nikolajs Iznirovs, raidījuma “Ģimenes tikšanās” vadītājs. Ņem to vērā, jo tev arī vajadzēs piedalīties filmēšanā! Es televīzijas cilvēkus jau brīdināju, ka esmu pieņēmis par audžumeitu slikti audzinātu bāreni. Tu viņiem liecies interesanta, tāpēc papūlies sevi parādīt no labākās puses. Lai tu neaizpļāpātos, tev vajadzēs turēt klēpi taksi.

- Manis pēc kaut vai trus... trīs taksus, - pamanījusi, kā pietvīkst tēvocis Hermanis, Taņa steigšus pārlaboja iesākto teikumu.

Stulbova skaidrojumos Taņa nemaz necentās ieklausīties, jo jutās pārliecināta, ka pēc nedēļas vairs nemitināsies šai dzīvoklī. Šonakt viņa nosūtīs vēstuli, bet rit vai parīt Sar-danapals atļaus viņai atgriezties Tibidohsā. Citādi nemaz nevar būt.

Kad Stulbovi bija aizmiguši, Taņa piesardzīgi ieslēdza lampu un sāka sacerēt vēstuli akadēmiķim.

“Nedrīkst viņu pārāk uztraukt,” ar troksni izraujot no klades dubultlapu, prātoja meitene. “Jāsāk it kā starp citu...”

“Labdien, mīļais Sardanapal! Jūs lūdzāt, lai uzrakstu, kā man klājas, kā mācos un kāds ir mans noskaņojums. Mācos diezgan draņķīgi; jūs taču pats zināt, kādas ir tmloīdu mācību grāmatas. Viena cienīga garlaicība, nevis grāmatas. Pa klasi nelidinās, un bildītes tajās neatdzīvojas...

Bet klājas man slikti- šodien mani mēģināja nogalināt. Kāds ar kaujas dzirksti aizdedzināja lociņu, kad es vingrinājos “momentānajā apsviedienā ”. Bet jūs neuztraucieties, jo noskaņojums man ir normāls. Stulbovi man pārāk nekrīt uz nerviem. Tas ir, vispār jau krīt, bet dzīvot var.

Rēgi jūtas labi. Nesen viņi Pipu bija iedzinuši čemodānā. Рфа pati vainīga, jo neviens viņai nelūdza bāzt degunu, kur nevajag. Melnos Aizkarus krustmāte Ninele nodeva ķīmiskajā tīrītavā (šausmas, cik. Aizkari pēc tam bija nikni!) un piekāra savā guļamistabā...

Jūs noteikti liksiet man atgriezties Tibidohsā. Bet lidojumam man vajadzīgs jauns lociņš.

Ceru uz drīzu tikšanos.

Ar cieņu Taņa Grotere”

Pielikusi punktu. Taņa piespieda pie vēstules savu gredzenu. Viņa ne reizi vien bija redzējusi tā parakstāmies pieaugušos buivjus. Teofila Grotera gredzens apmierināts no-kremšķinājās un atstāja graciozu nospiedumu, turklāt skaidri varēja manīt, kādu baudu viņam tas sagādā. Gredzens veiksmīgi iztika bez tintes spilventiņa.

Taņa ar īpašu svilpienu ataicināja pie sevis kupidoniņu un atdeva viņam aploksni. Kupidoniņš sabēra savā pastnie-

ka somā puspaciņu cepumu “Alfabēts” un aizlidoja, steidzīgi plivinādams spārneļus un gāzdamies iekšā gaisa bedrēs.

Taņa pagurusi atkrita uz dīvāna. Apsvilinātā plauksta sāpēja, acu priekšā lēkāja juceklīgu atmiņu dzirksteles. Kontrabass... lociņš... stāvs oranžā apmetnī... dunči Poručika mugurā... mīļotās māšeles violetās pinnes... ak... traks var palikt.

“Drīz tam visam pienāks gals,” nosprieda Taņa. Nevar taču būt, ka Sardanapals, saņēmis šādu vēstuli, neatļaus viņai atgriezties Tibidohsā. Un tātad - ardievu, Stulbovi! hsi sveicināta, burvestību skola!

4.Trīsdesmit četri ugunsdzēsēji

Reizēm ir patīkami pamosties nakts vidū. Pagulēt, pa-blenzt griestos, paprātot par visu ko nebūtisku. Varbūt pat pasēdēt virtuvē un slepus izdzert tasīti kakao. Taču ar vienu noteikumu... Ja vien tu пера mosties no krustmātes Ni-neles baismīgā kliedziena, kā tas rīta agrumā atgadījās ar Taņu.

Taņa uzslējās sēdus uz dīvāna. Pusmiegā viņa nekādi nevarēja aptvert, kas un kāpēc tur klaigā. Beidzot atjēgu-sies, viņa pielēca kājās un skrēja uz krustmātes Nineles guļamistabu. Pārbiedētā krustmāte Ninele aiz šausmām bļāva un spārdījās, un Melnie Aizkari bija pārklājuši viņu no galvas līdz kājām. Tēvocis Hermanis lēkāja gar gultu kā nejēga kazlēns, nesaprazdams, no kura gala ķerties klāt, un vispār tikai aptuveni iztēlodamies, kas tur īsti notiek. Vēl pēc nepilnas minūtes krustmāte Ninele sāka līdzināties retas tauriņu šķirnes kokonam.

» i

- Hermani! Dari taču kaut ko! Pārgriez tos, es smoku nost! Ātrāk! - kliedza krustmāte Ninele.

Nonācis galējā apmulsumā, deputāts sāka ņemt nost no sienas aso jataganu, kurš viņam bija uzdāvināts kādā Turcijas vēstniecības ballē. Rokas Hermanim nevis tikai trīcēja, bet raustījās. Taņa saprata, ka vēl pēc mirkļa vienas kašķīgas krustmātes vietā viņai būs divas. Melnie Aizkari priekšnojautās ļauni ķiķināja.

- 11ERMANI! Griez pušu! - atkal iebļāvās krustmāte Ninele, valstīdamās pa gultu kā melna kūniņa. Varēja noprast, ka viņai nav ne mazākā priekšstata par briesmām, kādas viņai draud. Viņa baidījās no aizkariem, kaut gan vajadzēja baidīties no tēvoča Hermaņa.

Pats labākais deputāts izbolīja acis un atvēza jataganu. Viņa acīs zibsnīja neprāts. Taņa saprata, ka nedrīkst kavēties ne mirkli.

“Škicus šmaukusi ’’Taņa paklusi nomurmināja, nemanāmi izšķiļot no gredzena zaļo dzirksti.

Šie vienkāršie, bieži lietotie buramvārdi lieliski palīdz gan pret rēgiem, gan pret primitīviem bioloģiskajiem vampīriem - tādiem kā Melnie Aizkari. Ne jau velti Medūzija saviem skolēniem iemācīja šo zinti jau pirmajā moškzini-bas stundā. Aizkari tūdaļ atslāba, un krustmāte Ninele varēja iztīties laukā.

- Uf! Es atkal varu ievilkt elpu! - nopriecājās krustmāte. Taču tūlīt pēc tam viņa atkal iespiedzās, ieraudzījusi tēvoci Hermani ar aizmiegtām acīm un atvēztu jataganu.

Stulbovs bija ļoti bāls un apņēmīgs, diemžēl viņu kratīja tik stipri drebuļi, ka spožais asmens raustījās viņa rokās, neapšaubāmi apdraudēdams gan pašu tēvoci Hermani, gan citus apkārtējos.

Turpmākās piecas minūtes pagāja, atbruņojot pašu labāko deputātu un atliekot jataganu atpakaļ maksti.

- Kas tas bija? Nūjā... Es nebiju piekārusi aizkarus pietiekami droši. Tie nokrita un aptinās man apkārt, un es gandrīz nosmakti... Un tomēr - kā tie aizkari varēja nokrist tik tālu no loga? - stenēja krustmāte Ninele, izvilkdama no naktsgaldiņa atvilktni ar zālēm.

Taņa noprata, ka krustmāte jūtas neērti, jo meitēns viņu redzējis tik muļķīgos apstākļos.

Taņa gribēja paskaidrot, ka Melnie Aizkari nekad nevienu nežņaudz. Šie Aizkari tikai noglūn cilvēku sapņus un pēc tam augām dienām rāda tos citiem. Bet tēvocis Hermanis neļāva Taņai ne muti atvērt. Atjēdzies un atklājis, ka Taņa stāv viņu guļamistabā, tēvocis Hermanis sāka lēkāt un bļaut:

- Ko tu te stāvi? Marš gulēt, kamēr neesmu tevi nodevis patversmē! Kas tev tas par ieradumu - nakti blandīties pa dzīvokli?

- Paskatieties turp, - teica Taņa, rādīdama uz krustmāti Nineli.

Tēvocis Hermanis pagriezās.

- Pagaidi, Ninellt, tu taču dzer jau trešo baldrijāņu pudelīti! Tā jau var nomierināties līdz nāvei! - viņš satraucās.

- Es drebu vienā drebēšanā, - apsaldētā balsī teica krustmāte Ninele.

Tēvocis Hermanis satvēra Taņas plecus un izstūma viņu laukā no istabas. Bet vēl pirms durvju aizciršanās meitene paguva ieraudzīt, ka Melnie Aizkari rāda, kā zilas kotletes ar ķepiņām dejo riņķa danci apkārt milzīgai eglei, kurai stumbrs no desas un zari no cīsiņiem... Tad tādi sapņi rādī-

jās krustmātei Ninelei, kas jau trešo nedēļu neveiksmīgi pūlējās ielīst savā jaunajā balles kleitā!

Taņa pieklaudzināja ar pirkstu kauliņiem pie pieres un atgriezās uz dīvāna. Prātodama par to, kādi tie Stulbovi tomēr ir dulburi, viņa jau grasījās laisties miegā, bet pēkšņi kāds uzstājīgi sāka klauvēt pie vēdlodziņa.

Gaisā aiz loga plivinājās Uts pats iepriekšējais kupido-niņš, kurš neticami ātri - pa vienu vienīgu nakti - bija paguvis aizlidot līdz Tibidohsai un atgriezties.

Šoreiz kupidoniņš bija labāk piemērojies aukstajam klimatam un aptinis ap kaklu zilu šalli. Apmaiņā pret Sarda-napala vēstuli Taņa izsniedza viņam trīs cepumus un vienu ievārījuma burciņu. Kupidoniņš nošņaukājās, savilka seju lietišķā grimasē un aizlidoja.

Taņa atvēra aploksni.

“Mīļā Taņa!" rakstīja Sardanapals. ‘‘Rakstu Ten atbildi bez liekas kavēšanās, kamēr šis spārnotais blēdītis grauž cepumus, piebirdinādams visu grīdu... Protams, es saprotu, ka Tev gribās pēc iespējas ātrāk atgriezties Tibidohsā, taču remonts vēl nav pabeigts. Daudzas plaisas pagrabā vēl nav aiztaisītas, no pieciem sagruvušajiem torņiem pagaidām atjaunoti tikai trīs... Turklāt ar spēkavīriem ir liela noņemšanās. Vakar Ūsainis saderējis apēda veselu maisu cementa un tagad gul magpunktā ar šaušalīgu aizcietējamu. Jage nekādi netiek skaidrībā, kā viņam palīdzēt. Starp citu, Medū-zija ari nesen veselu dienu nogulēja magpunktā, mocīdamās ar stiprām galvassāpēm. Lietā pārslodze liek sevi man it, turklāt vēl mošķi rada visādus kavēkļus.

Un vēl viens jau nums, kurš Tev droši vien liksies interesants. Vakarnakt tavs draugs Babs Jaguns mēģināja nokļūt līdz aizslēgtajām kāpnēm. Viņam izdevās aizlavīties garām ciklopiem, bet viņš bija piemirsis par Neslavja Melkuļa aiz-sargzintēm...

Tagad Babs Jaguns visu laiku pavada savā istabā, jo ar vardes kājām jau izir tikai lēkāt... Ceru, ka Tu mācīsies no šā piemēra. Neslavis, kura zinlēm Babs Jaguns uzskrēja virsū, apgalvo, ka vardes kājiņas Jagunam palikšot aptuveni nedēļu vai divas, taču, ja mēģināšot lāstu noņemt agrāk, tās varot palikt arī uz mūžu.

Tā, Taņa! Tagad par vissva rīgāko.

Katru dienu es saņemu milzum daudz vēstuļu no Tibi-dobsas skolēniem! 'Tas jau būtu pat ļoti patīkami, ja vien viņi visi nesagudrotu dažādas aplamības, lai viņiem atļautu atgriezties pirms noteiktā laika. Guna Glumovs raksta, ka viņš netīšām esot iekodis sunim un suns saslimis ar trakumsērgu. Rita Doduzkrīta pa naktīm pārvēršoties vampīrā un vajājot savus vecākus, bet Dusja Mopsikova apgalvo, ka viņu saņēmuši gūstā teroristi, kas pieprasot nevīs izpirkuma naudu, lxjt kasti šokolādes, bet, ja šokolādes nav, deivšot aii marmelāde...

Tu stāsti, ka Tevi kāds gribējis nonāvēt, bet mums ar Me-dūziju tas nešķiet ticami. Droši vien lociņš Tev rokās uzliesmoja kāda cita iemesla f>ēc. Varbūt Tu netīšām pateici aizdedzinošos buramvārdus? Nākamreiz atceries, ka

aizdedzinošie buramvārdi nav nekāda bērnu spēlīte.

Atgriezties Tibidohsā Tu varēsi, taču ne agrāk kā pēc pāris nedēļām - kopā ar pārējiem. Remontdarbi rit pilnā gaiļa, tāpēc ceram, ka paspēsim sakārtot vismaz daļu skolas.

Vēlāk aizsūtīšu pie Tevis vēl vienu kupidoniņu ar vēstuli. Nekādā ziņā nemēģini doties uz Tibidohsu bez uzaicinājuma. Tā Tu vari aiziet bojā. Pārejas buramvārdus mēs esam nobloķējuši, cauri tiek laisti vienīgi pastnieki. No maģiskās pasaules nokļūt iruloidu pasaulē šobrīd nav iespējams nevienam, izņēmums varētu būt vienīgi kāds ļoti spēcīgs un pieredzējis bums. Visiem citiem tas nozīmētu drošu nāvi.

Un beigās patīkama vēsts.

Medūzija sūta Tev dāvanu - jaunu lociņu. Bet viņā pieprasa no Tevis solījumu vairs nolidināties truloīdu pasaulē un nekādā ziņā nevingrināties nez kādos “momentānajos apsviedienos”. Lociņš ir noburts tā, ka mēs tūdaļ uzzināsim par katru tā nelikumīgas izmantošanas gadījumu un varēsim pieņemt atbilstošus lēmumus.

Ar cieņu

Burvju Bikšulenču prēmijas laureāts

akadēmiķis Sardanapals Melnjūris ”

Taņa trīsreiz pārlasīja Sardanapala atbildi un tikai tad saprata tās jēgu. Atteikums! Viņai aizliegts atgriezties Tibidoh-sā! Sardanapals viņai netic! Skat, ko viņš uzrakstījis: ‘'Varbūt Tu netīšām pateici aizdedzinošos buramvārdus? Nākamreiz atceries, ka aizdedzinošie buramvārdi nav nekāda bērnu spēlīte. ”

"'Kaut kas neiedomājams! Par ko viņi mani uzskata? Un vispār - vai iespējams atrast tādu idiotu, kurš bļautu aizdedzinošos buramvārdus, kad viņa instruments iziet no pikējuma?” sašutusi prātoja Taņa.

Divas nedēļas! Vēl veselas divas nedēļas! Un Jaunais gads jau tikpat kā klāt! Tātad Vecgada nakts, par kuru tiek stāstīts, ka Tibidohsā tad notiekot milzum daudz jautru brīnumu, viņai būs jāpavada kopā ar Stulboviem!

Kā allaž, visas pieejas eglītei būs aizbarikādētas ar Pi-pai domātām dāvanām, 1x4 vistālākajā kaktā mētāsies viena paciņa Taņai. Tur iekšā būs krustmātes Nineles vecie slēpju zābaki, nodriskāta veste bez pogām no tēvoča Hermaņa firmas, tukša šampūna pudele vai vēl kaut kas tādā garā - atbilstoši Stulbovu iztēles spējām.

Domājot par šo klajo netaisnību, Taņai iesūrstējās acis. Tiesa, vispār jau akadēmiķi un Medūziju varēja saprast. Saņemdami tik daudz muļķīgu vēstuļu, viņi paši vairs lāgā netika skaidrībā, kam ticēt un kam ne.

Tad meitene atcerējās, ka vēstulē tomēr bija minēts arī kaut kas patīkams. Lociņš! Taņa rūpīgi izpētīja aploksni, 1x4 Medūzijas dāvanas tur nebija. Turklāt aploksnē to nemaz nevarētu iebāzt.

Taņa jau gribēja saukt atpakaļ kupidoniņu, nospriedusi, ka viņš aizmirsis atdot viņai sūtīto sainīti, taču tad atskanēja kluss svilpiens. Pa vēdlodziņu strauji ielidoja kaut kas garš un tievs, līdzīgs bultai. Ielidoja un sastinga gaisā tieši zem kristāla lustras, kas izskatījās pēc: lapseņu pūžņa.

Taņa vilcinādamās stiepa roku, bet lociņš pāls ielēca viņai plaukstā. Taņa bija pārsteigta. Viņas iepriekšējais lociņš neprata lidot patstāvīgi un lidojuma laikā bieži pat traucēja. Bet šis jaunais lieliski zināja, kas tam jādara. Izgatavots no tumšas koksnes, nevainojami nopulēts, tas bija elastīgs un viegls. Šķita, ka lociņš nevar vien sagaidīt brīdi, kad varēs traukties cauri mākoņiem, vadot straujo kontrabasu.

“Stūrgalvīgs, ar raksturu, taču arī jūtīgs un paklausīgs. Lociņš, kurš domāts nevis diletantam, bet īstam profesionālim. Un pats galvenais - to nevar pazaudēt. Tas pats atrod plaukstu!” Taņa jutās ļoti pateicīga Medūzijai.

Ja Medūzija nebūtu pieprasījusi, lai viņa vairs nelidinās truloīdu pasaulē, Taņa noteikti lociņu iemēģinātu. Bet tagad vajadzēja turēt solījumu. Medūziju nevarēja piemānīt -ne jau velti mošķi baumoja, ka viņa visu redzot vēl trīs metrus zem zemes. Un tad vēl nosūdzētājas zintes, ar kurām lociņš noburts, - ar tādām labāk nesapīties...

Taņa atvēra futrāli un saudzīgi novietoja lociņu blakus kontrabasam. Tad pārlaida plaukstu pār silto pūķādu un aiztaisīja senlaicīgo vara sprādzi ar noslēpumainajām rūnām. Atlika vienīgi gaidīt.

Dienas pirms skolas brīvlaika vienmēr šķiet īpaši garas, un stundas - īpaši bezjēdzīgas. Sekunžu rādītājs līp pie ciparnīcas, bet uz minūšu rādītāju labāk vispār neskatīties, citādi sāks likties, ka tas kāpjas atpakaļ. Nesen sakritušais biezais sniegs pārvēršas šķīdonī, pēc tam vēlreiz sasnieg sniegs, un vēlreiz sākas slapjdraņķis. Viena vienīga garlaicība, un cauri. Garlaicība gan ārā, gan iekšā.

Pāris reižu Taņa izlaida rēgus no čemodāna. Taču arī rēgi bija tādi kā sadrūmuši. Poručiks skumīgi šķindināja savus dunčus, bet Neizārstētā Dāma sūdzējās par veselību gandrīz divreiz mazāk nekā parasti - un tas šķita aizdomīgi.

- Kas jums lēcies? Apvainojušies esat, vai? Es taču ļauju jums izklaidēties, - Taņa centās tikt skaidrībā.

- Un to tu sauc par izklaidēšanos - iebāzt degunu tavas krustmātes pūdernīcā vai sasiet jūrnieka mezglā tēvoča

Hermaņa kaklasaiti? Ha, ha un vēlreiz ha! Vai tad tu nezini, ka drīz būs Jaungads? - negribīgi noburkšķēja Poručiks.

- Tas taču ir jauki! Priecāties vajadzētu! Lai nu kādi, tomēr svētki! - izbrīnījusies atbildēja Taņa.

Rēgs sašutumā sāka ņirbēt, it kā Taņa būtu pateikusi galīgas aplamības.

- Par ko lai mēs priecājamies? Vai par to, ka Vecgada nakti vienmēr atnāk Rēgu Karalis un nogalina kādu no mums... Brīnišķīgs iemesls līksmībai! Mani vienmēr sajūsmina cilvēku neizglītotība.

- Rēgu Karalis? - Taņa neizpratnē pārvaicāja. - Rēgi taču ir nemirstīgi, kā tad tos var nogalināt?

- Daudz jau nu tu saproti! - Poručiks pasmīnēja. - Nemirstīgi, nu kā tad! Bet kāpēc vajadzēja sadurt dunčus man mugurā? Vienreiz neveikli pajokojies - un lūdzu! Divpadsmit galda naži un viens kinžals... Vai tad nevarēja paskaidrot, kas un kā? Pateikt, ka nedrīkst likt kājas uz galda un balles zālē svaidīties ar kotletēm? Tiesa, toreiz gan es vēl biju dzīvs, bet kāda tur starpība?

Poručika teiktais Taņu ieinteresēja. Viņa pirmo reizi dzirdēja par traģiskajiem apstākļiem, kuros Rževskis kļuvis par rēgu.

Bet Neizārstētajai Dāmai ari gribējās parunāties, un viņa Poručiku pārtrauca.

- Viņam taisnība! - ar termometru bakstīdama sev ausi, Dāma iesaucās. - Nemirstīgs ir vienīgi tas, kurš nekad nav dzimis. Jā, atšķirībā no tā dēvētajiem dzīvajiem mūs nevar uzdurt uz zobena vai nosist ar ķieģeli! Mums nav jābaidās no iesnām, un mēs spējam iziet cauri gandrīz visām sienām

un citiem šķēršļiem. Bet Rēgu Karalim pieder neierobežota vara pār mums. Reizi gadā viens no mums izgaist, un viņa vietā uzrodas jauns rēgs. Protams, izgaist nevienam negribas. Pat es, kaut gan mokos ar tik daudzām kaitēm... ap-čī... vēlētos vēl padzīvot...

Dāma palūkojās apkārt ar izmisušu skatienu.

- Ja vismaz vēl justu līdzi kaut jel - atvainojiet par izteicienu - pēdējā cūka! - Viņa novaidējās. - Kaut jel reizi kāds no rīta būtu man pajautājis: “Kā jūties, mīļumiņ? Vai kaulus nelauž? Vai deniņos nepukst?” Nē, kur nu - visi tikai mūk projām, tiklīdz es parādos. Viebjas, kā spitālīgo ieraudzījuši!

Sapratis, ka viņa līdzbiedru atkal sāk gaudu stāstus, Poručiks ar skaļu šmakstienu iesūcās grīdā. Aptuveni pēc minūtes viņa galva, piesardzīgi atskatīdamās, parādījās puķupodā.

- Nu lūk... Tātad Rēgu Karalis. Tibidohsā Vecgada naktī mēs vienmēr slēpāmies, bet tik un tā kāds no mums pagaisa. Pagājušo gadu nozuda Trakais Vectētiņš... Tas bija diezgan baigs spociņš, galīgi prātu izkūkojis. Visu laiku skraidelēja un kaut ko meklēja. Neko negribēja dzirdēt par manu migrēnu un deguna polipiem, - Neizārstētā Dāma turpināja ar tik rūgtu pārmetumu balsī, it kā tieši viņas neuzklausīšana būtu Vectētiņa pazušanas iemesls.

- Ko tad viņš meklēja? - Taņā pamodās ziņkāre.

- Trakais Vectētiņš? - pārjautāja Poručiks. - Vai nu apslēptos dārgumus, vai ko citu... Vispār viņš bija ārkārtīgi nerunīgs. Tikai staigāja cauri mūriem un vienmēr kaut kur pazuda. Trīssimt gadu laikā neviens nebija dzirdējis viņa balsi.

Tiesa gan, klīda baumas, ka viņš vienīgais zinot, kur ir durvis uz Izgaistošo stāvu - tādas durvis, pa kurām var arī atgriezties atpakaļ.

Taņa paliecās uz priekšu, lai nepalaistu garām nevienu vārdu. Nu jau otro reizi viņai kāds stāstīja par Izgaistošo stāvu. Tātad turp ved ari drošs ceļš.

- Ko tu dari, Rževski? - izbīlī iekliedzās Dāma. - Kāpēc tu viņai to saki? Tas taču ir noslēpums... Visu rēgu kopējais noslēpums! Ja Karalis uzzinās, ka tu izpļāpājies, viņš vispirms atsūtīs tev zīmi, bet pēc tam...

- Nejaucies pa vidu, zaķapastala! Neko tādu es viņai nepateicu! Kā es varu viņai izstāstīt par durvīm, ja pats nezinu, kur tās ir! - Poručiks noburkšķēja.

Rževskis centās tēlot brašuli, tomēr varēja manīt, ka viņš stipri vien zaudējis drosmi.

Drīz vien Poručiks pārvērtās par dūmu strūkliņu un ienira čemodānā. Neizārstētā Dāma, joprojām žēlodamās, viņam sekoja. Taņa saprata, ka vairāk neko no viņiem neizdabūs, un aizvēra čemodānu.

Nedēļu pirms ziemas brīvdienām gripa pieveica uzreiz divas skolotājas - krievu valodas un ģeogrāfijas pasniedzēju. Aizpildot tukšumus stundu sarakstā, mācību pārzinis ieplānoja tik daudz matemātikas, ka smadzenēs visiem sāka ņirbēt veselie skaitļi un daļskaitļi, iksi un igreki.

Matemātikas skolotājs Igors Valentinovičs bija patiesi šaušalīgs tips. Ar savu milzīgo augumu, zilgano degunu un vienmēr sabužināto matu ezīti viņš mazliet atgādināja Heig-

to Grifu. Vienīgi smirdēja viņš nevis pēc maitas, bet tikai pēc ausu sēra. Taņa bija pārliecināta, ka viņš noteikti iepatiktos profesoram Blaktam, Tibidohsas “tumšās” nodaļas priekšniekam.

Visvairāk Igors Valentinovičs ienīda neprecīzas atbildes un jokus. Par niecīgāko atkāpi no saviem noteikumiem viņš lika divniekus. Un noteikumu viņš bija izgudrojis neticami daudz. Atkāpei no burtnīcas malas vajadzēja būt tieši četras rūtiņas platai. Cirkulim vajadzēja gulēt pa labi no lineāla. Penālī vajadzēja atrasties diviem parastajiem zīmuļiem, turklāt katram noasinātam no abiem galiem. Grāmatai vajadzēja būt novietotai uz paliktņa. Dienasgrāmatai vajadzēja būt noliktai blakus matemātikas grāmatai, turklāt atšķirtai tajā lappusē, kurā parasti ieraksta piezīmes. Roku vajadzēja celt perpendikulāri solam. Un tā līdz bezgalībai. Un pēdējais, pats neizpildāmākais noteikums: atcerēties visus šos noteikumus no galvas...

Igora Valentinoviča stundās valdīja nāves klusums. Ja kāds skolēns netīšām iekāsējās, tas tūdaļ bailīgi ierāva galvu plecos.

Todien matemātiķim nez kāpēc bija īpaši slikta oma. Drūmi sasveicinājies, viņš uzrakstīja uz tāfeles teksta uzdevumu un lika visiem to atrisināt.

Uzdevums bija tāds:

“Ugunsdzēsības sacensībās 34 ugunsdzēsēji 3 minūtēs nodzēsa 75 ugunskurus. Cik laika vajadzēs 3 ugunsdzēsējiem, lai nodzēstu 109 ugunskurus?”

Taņa drūmi blenza uz tāfeli. Māk nu gan tie truloīdi sagudrot sev problēmas! Katrs Tibidohsas skolēns, pat visdum-

jākais, jā, pat Guna Glumovs tiktu galā ar šiem ugunskuriem vienā sekundē. Lai nodzēstu uguni, vajag pateikt: “Brik-šus šnākulus!” - un izšķilt burvju dzirksti, un visi tuvējie ugunskuri apdzisis. Gluži vienalga, vai pieci vai simt pieci. Bet visiem ugunsdzēsējiem, ja viņi nav burvji, atliks tikai sērīgi nopūsties, no savām šļūtenēm aplaistīt puķītes un mainīties ar ķiverēm, lai nav tik garlaicīgi.

Tā prātodama savā nodabā, Taņa automātiski sāka burtnīcā zīmēt ugunsdzēsējus un ugunskurus un bija tā aizrāvusies, ka nevilšus satrūkās, kad viņai pie pašas auss pēkšņi atskanēja nikns bļāviens:

- GROTERE!

Palūkojusies augšup, Taņa šausmās ieraudzīja, ka pār viņas burtnīcu noliecies pats Igors Valentinovičs - tik aizkaitināts kā simt purva nīgrju kopā.

Tibodohsā nevienam nebija aizliegts zīmēt stundas laikā. Kas gan tur slikts, ja pa burtnīcu, reizēm pārlecot no vienas lappuses uz nākamo, skraidīs trīsdesmit četri ugunsdzēsēji ar izbīdāmajām kāpnēm un cirvjiem? Un skraidīs viņi noteikti, jo visi burvju zīmējumi tūdaļ atdzīvojas. Reizēm pat pārāk strauji - kad vēl nav piezīmētas ausis, mati un kājas. Un tas ir diezgan neērti. Nemaz nav tik viegli uzzīmēt ķiveri ugunsdzēsējam, kurš vēja ātrumā šaudās pa lappusi.

- Ar ko tu nodarbojies, Grotere? Atbildi, kad tev jautā! -Igors Valentinovičs kļuva vēl niknāks.

- Ne ar ko, - bailīgi atsaucās Taņa, ar plaukstu aizklādama skraidošos ugunsdzēsējus, kas draudēja dusmīgajam matemātikas skolotājam, vicinādami savas šļūtenes un laužņus.

- Pats redzu, ka tu neko nedari! I5et vajadzēja risināt uzdevumu! - Igors Valentinovičs piesarka. - Dod šurp dienasgrāmatu!

Taņa vilcinājās, baidīdamās noņemt plaukstu no lappuses, pa kuru šaudījās cilvēciņi, steigšus vākdami prom kāpnes.

Matemātiķis pastiepa roku pēc dienasgrāmatas, taču tā neatradās paredzētajā vietā. Kā par nelaimi, Taņa bija dienasgrāmatu aizmirsusi mājās, tāpēc ka visu nakti rakstīja vēstules Vaņam un Babam Jagunam un no rīta jutās samiegojusies.

Ar skaļu sprakšķi salūza lineāls, kuru Igors Valentinovičs bija turējis rokā.

- Ak tad arī dienasgrāmatas tev nav? Lai vecāki atnāk uz skolu! - viņš pavēlēja. - Nekavējoties! Tūlīt tu skriesi uz mājām un atgriezīsies kopā ar vecākiem. Marš!

- Mans tētuks nenāks. Un mammuce arī nenāks. Viņiem nenāk ne prātā sarkt šīs idiotes dēļ. Mēs viņu paciešam mājās tikai aiz žēlsirdības. Viņa taču ir nepieskait.... m-m-ām-mām... Fū! - Pipa gribēja vēl kaut ko noķērkt, bet pēkšņi aizrijās ar savu dzēšgumiju, kura nez kā bija iekļuvusi viņai mutē.

- Vecāku nav, dienasgrāmatas nav, stundās neko nedara... Lieliski, gluži vienkārši lieliski, - drūmi teica matemātiķis. - Būšu spiests spert ārkārtējus soļus. Es necietīšu šo personu savās stundās! Lai kāds aiziet un paaicina šurp mācību pārzini... nē, labāk direktoru!

- Es aiziešu! - līksmi pieteicās Lena Mumrikova. Skaļi pačukstējusi Pipai: - Cauri ir ar mūsu Groteri! - Ļena pielēca kājās un izskrēja no klases.

liet Igors Valentinovičs bija ievērojis gredzenu Tapas pirkstā.

- Un kas tas tāds? Cik reižu neesmu teicis, ka nevajag skolā nēsāt rotaslietas! Dod to šurp, pats atdošu taviem audžuvecākiem! 7'u vēl esi par mazu tādām mantiņām!

Tapa cieši sažņaudza dūri. Tas nu būtu par traku - ļaut savam burvju gredzenam pārceļot vispirms pie matemātikas skolotāja un tad pie tēvoča Hermaņa. Bez gredzena Tapa taču neko vairs nevarēs izdarīt, pat ne izsaukt kupidoni-ņu, lai nosūtītu vēstuli uz Tibidohsu!

- Gredzenu es neatdošu! - viņa sacīja klusām, bet skaidri. Acīs viņai sariesās asaras. Pat toreiz, kad viņu turēja aizdomās par zelta zobena nozagšanu, viņa nebija jutusies tik draņķīgi.

- ЛК NKATDOSI? Tad es to paņemšu! - ieaurojās skolotājs, kas bija zaudējis pacietību. Viņš ar varu sāka raut gredzenu nost no Taņas pirksta.

Burvju gredzeniem tāda apiešanās nepatīk. Vilkt tos otram no pirksta drīkst tikai ļoti spēcīgi, speciālos buramvārdus apguvuši burvji, bet truloīdi jau nu noteikti ne. Turklāt Taņas gredzens bija īpašs, ar šaušalīgu raksturu un vectētiņa Teofila Grotera čērkstošo balsi. Sarunāties gan tas varēja tikai piecas minūtes dienā, toties nejauko raksturu nekad nezaudēja.

- Nevajag! - iekliedzās Taņa. Bet bija jau par vēlu.

Sadusmotais gredzens nošņāca: “Še tev!” - un izšāva

divas zaļas dzirkstis. Abas blakus tās aizslīdēja pa skolotāja degunu; pēc tam viena dzirksts ienira viņa labajā ausī, otra -kreisajā.

Tai pašā mirkli Igora Valentinoviča mati saslējās stāvus. Acu zīlītes iepletās, sāka bezjēdzīgi grozīties un beidzot apstājās pie virsdegunes. Taņa izbijās. Tieši tas pats bija noticis ar tēvoča Hermaņa acīm, pirms viņš iedomājās, ka ir trusis Šļupsteklis. Vai tiešām būs vēl viens trusis? Bet nē, šoreiz notika pavisam kas cits.

Pilnīgi aizmirsis Taņu, Igors Valentinovičs palaida vaļā viņas roku un pieskrēja pie tāfeles.

- Turpinām stundu! Sēdiet visi mierīgi! - viņš bargi pavēlēja. - Es jums paradīšu, kā vajag risināt tādus nieka uz-devumiņus... Es tos pārkožu kā riekstus... Tātad trim ugunsdzēsējiem vajadzēs... ē-ē... Starp citu, kāpēc grāmatā nav uzrakstīts, kā ugunsdzēsējus sauc? Tā ir nejēdzība! Pieņemsim, ka vienu sauc Vasja, otru - Petja, bet trešo... ē-ē...

Klase atdzīvojās.

- Serjoža! - ieteica Gēna Buljonovs.

- Tieši tā, Serjoža... Kā tu to zini? Bet izskaties pēc du-miķīša! - matemātikas skolotājs nopriecājās. - Vasja ar Pet-ju dzēš, bet Serjoža...

- Spēlējas ar šķiltavām... - izspļaudama dzēšgumiju, sacīja Pipa.

- AR ŠĶILTAVĀM? - Igors Valentinovičs nodrebēja. Viņa iztēle, kas līdz šim nebija sniegusies tālāk par decimāldaļskaitļiem, sāka dzirkstīt un mutuļot. - 'Pieši tā, ar šķiltavām! -viņš steigšus turpināja. - Citi ugunsdzēsēji nodzēš, bet šis parazīts tikai pagroza kramiņu: čirks! - un atkal ugunsgrēks! Viņi dzēš, bet šis atkal: čirks! Ārprāts! Uzdevums nonācis strupceļā. Neaprēķināma bezgalība!

Igors Valentinovičs ārkārtīgā satraukumā skraidīja pa klasi. No vienas kājas viņam nomuka zābaks, bet viņš to pat nepamanīja.

- Oi, oi, oi! Posts un bēdas! Padodiet man to Serjožu šurp! Es viņam rādīšu, kā dedzināt! Un ja nu tur tuvumā ir papīrfabrika? Vai dinamīta noliktava? - skolotājs klaigāja.

Atskanēja klauvējiens pie klases durvīm. Klasē ielūkojās skolas direktors. Viņš Īrija augumā mazs un apaļīgs un izskatījās ļoti līdzīgs burtam О ar ezītī apcirptiem matiem. Viņam aiz muguras ļaunā priekā dīdījās Ļena Mumrikova.

- Kas noticis? Kāpēc man vajadzēja aiziet no sanāksmes? Ko Grotere izdarījusi? - viņš neapmierināts vaicāja.

Atskanot direktora balsij, Igors Valentinovičs sastinga. Viņa šķielējošās acis sāka dīvaini mirkšķināt.

- Ar Groteri tiksim galā pēc tam... Bet kas tu tāds esi? Kāpēc nosebojies? Dod šurp dienasgrāmatu! - skolotājs uzlēca direktoram.

- Kurš, es? Es? - Direktors neticēja savām ausīm.

- Nūja, ka tu! Vai tu esi jauniņais? Kā tevi sauc? - skolotājs turpināja aurošanu.

- Vai tas ir kāds joks? Es esmu Sergejs Andrejičs... -direktors mulsi teica.

Skolotājs salēcās kā dzelts. Acu zīlītes aizšāvās katra uz savu pusi un tad atkal sastapās pie virsdegunes.

- Re kā! Serjoža! Tad tāds tu esi! - viņš novilka sīrup-saldā balstiņā. - Tātad spēlējamies ar šķiltavām? Traucējam risināt uzdevumus? Gribam nodedzināt skolu?

Direktors sāka atmuguriski kāpties uz durvīm.

- Es nesaprotu, ko jūs runājat, - viņš klusi teica.

Būtu viņš labāk klusējis! Skolotājs nikni metās direktoram virsū un saķēra viņu aiz apkakles.

- Ak tu nesaproti? - rēca Igors Valentinovičs. - Kādu saprašanu no tevis var gaidīt? Simt deviņus ugunskurus iededzinājis, šitāds sprukstiņš! Par viņu pat matemātikas grāmatā rakstīts! Bet ja nu tur būtu muca ar benzīnu?

Direktors izrāvās, uzkāpa lēnai Mumrikovai uz kājas un izskrēja no klases, kaut ko murminādams par psihiatrisko slimnīcu.

- Kur tu skriesi? Un šitādus vēl ņem ugunsdzēsējos! Lai vecāki tūlīt nāk uz skolu! Un vecmāmiņa ar vectētiņu arī lai atnāk! Un visi lai ņem līdzi siksnas! - kliedza skolotājs, dzīdamies direktoram pakaļ.

Arī Taņa izskrēja laukā no klases. Kādas šausmas! Tibi-dohsā viņiem uz visstingrāko noliedza truloīdu pasaulē izmantot maģiju, bet viņa to dara gandrīz vai ik dienas. Sar-danapals un Neslavis Melkulis nu gan viņai sados!

- Tūdaļ atcel savu burvību! - viņa čukstēja gredzenam.

- Nekādi nav iespējams! - gredzens čērkstēja vectētiņa Teofila balsī. - Tā ir burvība uz trim dienām. Un vispār es nemaz vairs neatceros, kādu lāstu viņam uzlaidu. Man taču -hi-hi! - ir totālā skleroze!

-Jautri gan! Vai tu vari izdarīt vismaz kaut ko? - niknojās Taņa, nolūkodamās, kā fizkultūras skolotājs Prihodkins sagrābj Igoru Valentinoviču, kurš spārdās un spļaudās, un aizlauž tam rokas aiz muguras.

- Vai varu? Protams, es varu uzdziedāt! - gredzens paziņoja pēc īsa pārdomu brīža un gaudulīgi uzsāka: - Vecmāmiņai bija divas jautras zosis!

Zinādama, ka gredzens tagad nebūs pierunājams apklust, kamēr nebūs izlietojis savas piecas minūtes, Taņa steigšus iebāza roku kabatā un aizskrēja uz gaiteņa tālāko galu. Bet no Taņas kabatas vēl diezgan ilgi skanēja čērkstošas balss dziedāta dziesmiņa:

Viena palsa, oira balta -Divas jautras zosis!

Vēlu vakarā, jau likdamās gulēt, Taņa saklausīja šņukstus, kas atskanēja no rēgu čemodāna. Raudāja Neizārstētā Dāma. Turklāt šoreiz viņa šņukstēja citādi - rūgti un klusi. Tas nemaz neatgādināja ierasto demonstratīvo raudāšanu, kāda parasti pavadīja Dāmas žēlošanos par veselību.

Taņa pavēra čemodāna vāku. Dāmas rēgs izslīdēja pa spraugu un apsēdās uz dīvāna maliņas - skumīgs un sagumis. Rozes pie Dāmas salmu cepures bija noliekušas galviņas kā dziļās bēdās.

- Kas tad nu? Kas tev noticis? - Taņa vaicāja.

Dāma atpleta sažņaugto plaukstu. Tajā gulēja vizuļojoša sudraba plāksnīte - gara un šaura, mazliet līdzīga atslēgai.

- Tā ir zīme. Es to saņēmu no Rēgu Karaļa.Un tas nozīmē, ka viņš ieradīsies pēc manis... Es izzudīšu... - Dāma žēlabaini teica.

5.Rēgu Karalis

Pāris dienu pirms Jaungada kupidoniņš atgādāja Taņai vēl vienu vēstuli no Baba Jaguna. Lūgdamies konfektes, tuklais puišelis visādi grozījās un dīdījās, un no viņa bultu maka izkrita zelta bulta, Ixa Taņa to atklāja tikai pēc viņa aizlidošanas.

- Ir nu gan lempis!

Nobāzusi bultu starp diviem lieliem dīvāna spilveniem, Taņa tūdaļ to aizmirsa. Lielā nepacietībā viņa atplēsa Baba Jaguna vēstuli.

“Tu noteikti jau nojauti kas Tev raksta." Kā jau parasti, Jages mazdēls neapgrūtināja sevi ar pieturzīmju likšanu. Atvaino ka rokraksts tik neskaichs Viss tikai Neslavja Melkuļa dēļ tas ir vardes kājiņu dēļ Šausmīgi neērti ar tādām rakstil droši vien tāpēc vardēm joprojām nav savu profesoru Žēl bet man tā arī neizdevās noskaidrot ko viņi slēpj Galvenajās kāpnēs Atlido drizāk mēs noteikti vēlreiz tur iekļūsim Tagad esmu izdomājis kā apiet visas Neslavja aizsardzības zinies

Tu atsūliji zīmīti kurā lūdzi lai noskaidroju kas ir Rūgu Karalis Ja viņš Tev sagādājis nepatikšanas tad tā arī pasaki Izlūdzos no džina Abdullas pāris grāmatu Tad nu tā: Rēgu Karalis - tas ir tāds spokains tips ar bezzobainu muti līdz ausim Daži apgalvo ka viņš ir viens no pirmajiem džiniem cili stāstā ka poltergeists bet visi ir vienisprātis ka viņš spēj iesūkt ganes sevī iekšā un tos izšķīdināt Vēl stāsta ka viņš lietojot ārkārtīgi stiprus lāstus un visi viņa pareģojumi piepildoties Bet vispār par viņu zināms ļoti maz Tik maz ka pat mošķzinības stundās par viņu neko nemāca

Ieraudzīt Rēgu Karali var vienīgi Vecgada vakarā turklāt vienīgi tad ja tuvumā ir kāds rēgs kuru viņš grib aizvākt prom Ar “Skicus šmaukusi” tu viņam neko nepadarīsi tam viņš ir pārāk, slīpēts tāpēc labāk nemaz nemēģini Aiztrenkt viņu var tikai ar vienu vienīgu zinti- "Karavadžis leoksirius”

Tas tad ari viss Ceru ka Tev izdevās izburtot manus keburus Kā klājas tavam kontrabasam Svilpis О Lupis lūdza nodot Tev sveicienus Viņš teica ka šogad pūkbols būšot jāspēlē tik nopietni kā vēl nekad Vispasaules meistarsacīkstes nav vis nekādi joki Mūsu "vārti ” tāpat kā pagājušo gadu būs pats Niknainis Džini jau saņēmuši pavēli nospodrināt viņa zvīņas līdz žilbinošam spožumam un vispār parūpēties lai Niknainis būtu vislabākajā formā

Pagaidām atā Starp citu vai Tu jau zini pašu jaunāko Svilpis paņēma mani komandā viena trešklasnieka vielā Nu viss man jālēkā tālāk Gribu vēlreiz ieeļļot savu putekļsūcēju ”

Pamanījusi vēstules apakšā pamatīgu eļļas traipu, Taņa pasmaidīja. Viņa skaidri iztēlojās, ka Babs Jaguns eļļo savu

putekļsūcēju. Viņš gāž tam virsū tik daudz eļļas, ka putekļsūcēja iekšienē kaut kas sāk burbuļot. Reiz Babs Jaguns tā pārcentās ar eļļošanu, ka vispār vairs nevarēja uzsēsties uz putekļsūcēja, jo visu laiku slīdēja no tā nost.

“Ja viņš neatmetīs šo ieradumu, tad pretinieka pūķim nebūs ilgi jācieš izsalkums,” Taņa prātoja.

Pēkšņi gaitenī atskanēja balsis; rokas pa gaisu mētādams, istabā ieskrēja tēvocis Hermanis. Aiz viņa kā brūni apcepts rausītis ripoja krustmāte Ninele. Taņa steigšus noslēpa vēstuli.

- Ko tad tas nozīmē? Vai gribi novest mani līdz infarktam? - raudulīgi klaigāja pats labākais deputāts. - Vai tad tu neapjēdz, ka jau pēc divdesmit minūtēm atbrauks televīzija?

Krustmāte Ninele uzmeta Taņai vērtējošu skatienu.

- 'lev jāpārģērbjas. Paņem kaut ko no Pipucītes mantām! - viņa pavēlēja.

Pipai nekas netika žēlots. Toties Taņu Stulbovi ģērba nejēdzīgi - nonēsātajās lupatās, ar kurām tirgojās Hermaņa Stulbova firma “Zeķes Second Hand". Turklāt nez kāpēc vienmēr iznāca tā, ka Taņa dabūja vai nu tādus apģērba gabalus, kuros viņa nekādi nevarēja ielīst, vai ari tādus, kas izskatījās kā šūti pēc hipopotama mēra. Pirmajā gadījumā krustmāte Ninele teica: “Nemelo, tas tev nav par mazu!” -bet otrajā gadījumā: “Bērniem vienmēr pērk lielākas drēbes, jo viņi vēl aug.”

Tiklīdz Taņa bija beigusi pārģērbties, divi īsi zvani pie durvīm pavēstīja par televīzijas darbinieku ierašanos. Taņa ar Pipu piesardzīgi pavēra istabas durvis un palūkojās gaitenī. Tēvocis Hermanis, steigšus stīvēdams virsū sejai savu vismaigāko izteiksmi, sarokojās ar raidījuma vadītāju. Tas bija sīks, diezgan muskuļots vīrelis ar apaļām brillēm un gariem, līdz pat pleciem krītošiem matiem - Nikolajs Šmauktenis, populārais raidījuma “Ģimenes tikšanās” vadītājs. Viņam aiz muguras mīdījās pavadoņi: bārdains operators ar kameru, skaņu operators un grimētājs.

- E-ēsiet sve-ēicināts, - koķeti stiepdams zilbes, teica Šmauktenis. - Се-ēru, ka neesam pārāk no-osebojušies. Uz tās jūsu Ru-ūbļova šosejas ir br-riesmīgi sastrēgumi.

- Tas nekas... Jūs esat gandrīz laikā, - atsaucās tēvocis I Iermanis.

Televīzijas ļaudis lietišķi nopētīja dzīvokli.

- Filmēsim šeit... Vietas pietiek, un var izmantot dabisko apgaismojumu. - Bārdainais operators rādīja uz lielo dīvānu, uz kura Taņa vēl nesen bija sēdējusi, lasīdama Baba Jaguna vēstuli.

- La-ābi, es piekrītu. Ti-īkai tad va-ājadzēs atnest šurp ga-āldu. Un vēl kā-ādu istabas pu-ūķi ar visu p-odu, lai va-āru aiz tās paslēpt lapiņu ar saviem ja-āutājumiem, - lietišķi bilda raidījuma vadītājs.

Tēvocis 1 Iermanis steidzīgi piekrita.

- Ninulīt, atnes, lūdzama, divas puķes. Es arī noslēpšu savai lapiņu ar atbildēm, - viņš teica.

- To nu gan ne-ēvajag. Visam jānotiek da-ābiski. Jūs taču e-ēsat savās mājās! - Šmauktenis iebilda.

Kamēr operators krustmātes Nineles vadībā pārvietoja galdu un staipīja puķupodus, slavenais raidījuma vadītājs atkrita krēslā un piepūta vaigus. Tūdaļ viņam apkārt sāka lēkāt grimētājs ar otiņām un pūdernīcu.

Pa to laiku tēvocis Hermanis kaut kur bija sameklējis trauciņu ar īrisu konfektēm un novietoja to uz galda blakus Taņai.

- Nemuldi neko lieku, vai saprati? Sēdi un sūkā īrisus! Un neiedomājies palaist vaļā suni! - viņš pusbalsī nošņāca.

- Vai īrisi nav saindēti? - Taņa nenovaldījusies pavaicāja.

- Gan es ar tevi vēlāk parunāšu! - tēvocis Hermanis kļuva mazliet zaļganāks un pasmaidīja tik maigi, ka Taņai sametās bail.

Drīz sākās filmēšana. Kā jau viņai bija pavēlēts, Taņa rātni sēdēja ar taksi uz ceļgaliem un košļāja īrisus. Saindēti tie nebija, toties tik lipīgi, ka Taņa vairs nespēja atvērt muti: zobi bija sacementējušies kopā. Acīmredzot tieši tāds arī bija tēvoča Hermaņa viltīgais plāns.

- H-ēsiet sve-ēicināti, mīļie te-ēlevīzijas skatītāji! - žilbinoši smaidīdams, tarkšķēja Šmauktenis. - Mēs esam viesos pie ievērojamā po-olitiķa un pla-āukstošā bi-īznesmeņa I Ier-maņa Ņikitiča Stulbova un viņa brīnišķīgās ģi-īmenes. I Icr-mani Ņikitič, va-āi jūs neiepazīstinātu mūs ar sa-āviem ģi-īmenes locekļiem?

Tēvocis 1 Iermanis sāka daudzvārdīgi iepazīstināt ar Pipu un krustmāti Nineli. Taņa nemaz necentās ieklausīties viņa vārdu plūdos, tomēr pēkšņi satrūkās, kad negaidīti tika pieminēts viņas vārds.

- Un šī ir Taņa Grotere! Bārenīte, kas jau desmit gadus dzīvo pie mums... Ļoti sarežģīts bērns. Mums viņu atnesa -ha-ha! - kontrabasa futrālī, - teica tēvocis Hermanis.

Bārdainais operators tūlīt pagrieza kameras objektīvu pret Taņu.

- Pa-āLiesi? Vai viņas ve-ēcāki bija mu-ūzikanti? - Šmauk-tenis sarosījās.

- Kur nu! Futrāli viņi droši vien atrada atkritumu izgāztuvē! - iespurcās krustmāte Ninele. Tūlīt gan viņa attapās un žigli piebilda: - Bet mēs tik un tā mīlam šo meiteni kā savu īsto meitu. Un mūsu Pipa ir viņas labākā draudzene.

Dzirdēdama tādas aplamības, Pipa nikni nošķaudījās. Bet Taņa, kam zobi joprojām bija salipināti ar īrisu, varēja tikai neskaidri ieīdēties, lai paustu savu protestu.

Raidījuma vadītājs piesardzīgi pavilka savu špikeri laukā no puķupoda aizsega.

- Kā sauc to brīnišķīgo suņuku jūsu audzēknei uz ceļgaliem? - viņš vaicāja, drošības labad nemaz nemēģinādams takšeli paglaudīt.

- Tas ir Pusotrs Kilometrs, - pavēstīja tēvocis I Iermanis.

- Cik oriģināls vārds! - sajūsminājās Šmauktenis. - Es vērīgi se-ēkoju jūsu priekšvēlēšanu ka-āmpaņai. Tā bija ti-īk neparasta! Un kur jūsu tru-ūsīši ir tagad?

Tēvocis Hermanis sastomījās.

- Viņi dzīvo laukos... Mēs bieži viņus apciemojam. I lermanim ir ļoti skumji bez viņa pūkainīšiem, lx:t viņš cenšas. - Palīgā steidzās krustmāte Ninele.

Pēkšņi takšelis, kas jau sen bija gaidījis piemērotu mirkli, no Taņas ceļgaliem veikli uzlēca uz galda un saķēra zobos raidījuma vadītāja špikeri. Šī rotaļa Pusotram Kilometram patika vairāk par visu: turēt kaut ko zobos un neatdot.

- Mans te-ēksts! To pa-āņēma suns! - žēlabaini iekliedzās Šmauktenis.

- Tie ir sveši papīri! Nedrīkst tos ņemt! Atdod! - Tēvocis Hermanis enerģiski pūlējās lapiņu atdabūt atpakaļ.

Tēvocis pieļāva ļoti nopietnu kļūdu. Ja viņš būtu izlicies, ka papīreļi nevienam nav vajadzīgi, takšelis palaistu tos vaļā jau pēc minūtes. Toties tagad Pusotrs Kilometrs cieši saspieda žokļus. Suns bija nolēmis cīnīties līdz galam, un krustmāte Ninele to saprata.

- Hermani! Labāk aiznesīsim suni prom! - viņa brīdinoši dūdoja. Bet pats labākais deputāts vairs nevarēja apstāties.

- Atdod! - viņš šņāca. - Tu, garā nūdele! Nebūs nekādi joki! Ko tu īsti iedomājies?

Dobji nīkdams, taksis atspiedās ar ķepām pret galdu un nelaida špikeri laukā no mutes. Saniknojies Stulbovs pielēca kājās, saķēra lapiņas un sāka griezt tajās iekrampējušos suni sev ap galvu.

- Nevajag! - iebļāvās Pipa. Bet bija par vēlu.

Papīri pārplīsa, un Pusotrs Kilometrs, airēdamies pa gaisu ar īsajām kājelčm, uzkrita raidījuma vadītājam taisni uz galvas.

- Mana parūka! Izslēdz kameru! Suns noraus man parūku! - Šmauktenis izbijies kliedza. Satraukumā svaidīdamies ar rokām, viņš netīšām pagrūda galdu.

Smagais galds iezvēla tēvocim 1 Icrmanim pa ceļgaliem. Pats labākais deputāts zaudēja līdzsvaru un nogāzās uz dīvāna.

Vēl pēc sekundes tēvocis Hermanis necilvēciski iegaudojās un palēcās gandrīz, līdz griestiem.

- Mani ievainoja! Šausmīgi sāp! Uz mani šāva snaiperis! Nē, vēl sliktāk, es uzsēdos uz adatas! - viņš vaidēja.

Krustmāte Ninele un Pipa metās pie tēvoča.

- Neuztraucies, I Iermani! Tu neasiņo, nekur nav neviena asins piliena, - veikusi rūpīgu apskati, viņu mierināja krustmāte.

- Patiešām? Bet kas tad man iedūra? - tēvocis I lerma-nis neticīgi vaicāja.

Bet Taņa pēkšņi atcerējās kupidoniņa zelta bultu, kuru viņa bija paslēpusi starp dīvāna spilveniem. Ja tēvocis Hermanis sadūries ar šo bultu, viņš neizbēgami kādā iemīlēsies. Jautājums tikai: kurā.

Ar tēvoci notika kaut kas dīvains. Vispirms viņš nozilēja, tad tumši piesarka, acu priekšā viņam lēkāja tuklas, sarkanas sirsniņas, krūtis saldi smeldza.

- Es mirstu! Gals klāt! - viņš novaidējās, saļimdams uz grīdas.

- Filmē, filmē visu, tikai mani ne! Tā būs sensācija! - atplaukstu piesedzis pliko pakausi, Nikolajs Šmauktenis bļāva bārdainajam operatoram.

Taksis Pusotrs Kilometrs izlīda no krēsla apakšas, izspļāva apzelēto Šmaukteņa parūku un sāka stīvēt nost čības no tēvoča 1 lermaņa kājām. Suns uzskatīja, ka tēvocis ir miris, tātad čības viņam tik un tā vairs nebūs vajadzīgas un tās drīkst piesiekalot. Bet tēvocis Hermanis pēkšņi atvēra vienu aci un trāpīgi iespēra sunim ar kāju.

- Lai kāds palīdz man piecelties! - viņš pavēlēja krustmātei Ninelei. - No miršanas nekas neiznāk.

Krustmātes balstīts, tēvocis Hermanis uztrausās kājās un sāka neizpratnē lūkoties apkārt. Pamanījis sekcijas stiklā savu atspulgu, pats labākais deputāts vispirms atrāvās atpakaļ, bet pēc tam mulsi pasmaidīja.

- Paskat vien. Kā sauc to smukulīti? To tur? - viņš apvaicājās krustmātei Ninelei.

- Hermani, kas tev uznācis? Tas taču esi tu! - krustmāte brīnījās.

- Es? Vai tiešām? - Stullx>vs jūsmīgi iesaucās. - Ai, cik jauki! Kādas man skaistas actiņas, cik pareizi veidots degun-tiņš! Un zods - tādi ir tikai cilvēkiem ar stipru gribu. Un droši vien es esmu arī ļoti gudrs.

- Ē-ē... It kā jau jā... - murmināja krustmāte Ninele.

Tēvocis 1 Icrmanis līdzjūtīgi paplikšķināja viņai pa vaigu.

- Tā jau man likās. Nabaga resnulīt, tu droši vien esi ne-prātīgi iemīlējusies manī. Nav taču iespējams manī neiemīlēties. Gribi, es mazliet atkāpšos, un tu varēsi tīksmināties par mani iztālēm. Vai šeit ir kāds liels spogulis? - Tēvocis I Ierma-nis, tirinādams rokas kā tauriņš spārnus, izvirpuļoja gaitenī.

- Gribētos zināt, vai kāds spēs mīlēt mani tikpat stipri, kā es sevi mīlu? - viņš klaigāja.

Viņam nekavējoties sekoja bārdainais operators, Šmauk-tenis ar savu svītu un Pipa ar krustmāti Nineli. Istabā palika tikai Taņa. Vai slāpdama aiz smiekliem, viņa viļājās pa dīvānu un klausījās, kā tēvoci Hermani pūlas atraut no spoguļa, bet viņš tikai klaigā:

- Tra-la-lā! Nāciet skatīties, cik es esmu skaists! Un šīs uzacis! Jūs vēl neesat redzējuši manas uzacis! Ei, aizvāciet prom to plikpauri! Kāpēc viņš skraida man pakaļ ar mikrofonu? Iedodiet man mušu sitamo! Šis tips neprot mani apbrīnot!

Pēc tam atskanēja skaļš plīkšķis. Tēvocis Hermanis laikam bija iegāzis ar plaukstu pa raidījuma vadītāja pakausi. Nikolajs Šmatiktenis žēlabaini iebrēcās. Skaņu operators un

grimētā js metās viņu aizstāvēt. Gaitenī sākās kautiņš. Tēvoča Hermaņa pusē cīnījās krustmāte Ninele un taksis. Pārbijusies Pipa bija paslēpusies skapi un spiedza.

Nepagāja ne minūte, kad skaļi, skrejoši soļi lejup pa kāpnēm un tēvoča Hermaņa triumfa auri vēstīja, ka pats labākais deputāts un viņa varenā dzīvesbiedre guvuši uzvaru šai smagajā kaujā.

- Klau, meitenīt! - tēvocis Hermanis uzsauca savai meitai. - lien laukā no skapja! Vai tu redzēji, cik es esmu stiprs? Cik drosmīgi es kāvos? Un to visu parādīs pa televizoru. Mani ieraudzīs visa valsts! Starp citu, kur palikusi tā baismīgā resnule, kas šeit visus izsvaidīja? lai jau viņai tiek, lai nāk un patīksminās par mani, kaut gan viņa nav manā gaumē.

- Es esmu šeit, Hermani! - atskanēja dobja balss. Durvīs iestājās krustmāte Ninele - sarkana kā biete un saniknota kā vērsis.

Rokas iepletusi, viņa lēnām nāca virsū savam dzīvesbiedram. Tēvocis Hermanis tūdaļ novērtēja situācijas bīstamību un mēģināja paslēpties zem gultas.

- Nesalauz man degunu! Ar salauztu degunu es nederēšu par fotomodeli! - viņš pārbijies čiepstēja.

Taņa smieklu lēkmē noripoja no dīvāna uz grīdas. Izbijušais trusis Šļupsteklis kārtējo reizi bija sitis pušu visus rekordus! Televīzijas intervija ar viņu tiešām būs neaizmirstama.

Nedaudzās līdz Jaungadam atlikušās dienas aizritēja diezgan sāji - nekas interesants nenotika.

Tēvocis Hermanis uzvedās pavisam normāli - vismaz

līdz brīdim, kad viņam mēģināja atņemt spoguli. Pāris reižu viņš pat aizbrauca uz domi un bija sašutis par to, ka tur neprot par viņu tīksmināties. Skandalozā intervija tika parādīti televīzijā, bet - pretēji gaidītajam - nekādu troksni nesacēla un tēvoča karjeru nesabojāja, jo Stulbovu jau sen visi uzskatīja par ākstu. Turklāt cilvēki bija aizņemti ar gatavošanos svētkiem.

Drīz pēc pusnakts, nosēdējuši pāris stundu pie galda un televizora, Stulbovi devās gulēt, pirms tam daudznozīmīgi pavēstot Pipai, ka rīt viņu zem eglītes gaidīs dāvanas.

- Kolosāli! Droši vien Salavecis atbrauks ar iepirkumu ratiņiem! - iespurcās Pipa.

Salavecim Pipa ticēja vēl mazāk nekā afrikāņu ciltis, kas nepazīst ziemu, toties viņa ticēja savas dīkšanas un činkstēšanas spēkam. Turklāt viņa bija paguvusi slepus noskatīties, kur krustmāte Ninele paslēpj visus no automašīnas atnestos saiņus un maisiņus.

Ari Taņa drīz apgūlās. Viņa sāka domāt par Tibidohsu, iztēlodamās, kādas dāvanas pati sagatavos Babam Jagunam un Vaņam un ko viņi uzdāvinās Taņai. Šīs iztēles ainas pamazām jau bija sākušas pārvērsties jaukos un vieglos Jaungada sapņos, kad pēkšņi Taņu atmodināja nepatīkams, šņācošs troksnis.

Taņa atvēra acis un uzrāvās sēdus. Istabas vidū, pamazām sabiezējot, mutuļoja pelēcīga migla. Tad migla sagriezās gaudojošā, mežonīgā viesulī - un visvairāk biedēja tas, ka šis viesulis nesakustināja pat nevienu papīra lapiņu uz galda.

- Kas tur ir? - Taņa satraukta vaicāja.

Migla sabiezēja pavisam, un istabas vidū pēkšņi parādījās maza auguma kuprainis ar milzīgu, puniem klātu galvu un šauru muti kā knipim. Cauri viņa augumam neskaidri vīdēja palodze.

Pārlaidis pāri istabai vienaldzīgu skatienu, kuprainis ar acīm ieurbās meitenē.

- Kur viņa ir? - viņš vaicāja šņācošā balsī.

- Kas?

- Rēgs, kuram es atsūtīju savu zīmi. Neizārstētā Dāma... Pienācis laiks viņai izgaist. Ahā, es jau nojaušu, kur viņa ir...

Kuprainis pagrieza savu kroplīgo galvu. Skaidri varēja sadzirdēt, kā zem dīvāna kāds neveiksmīgi cenšas apslāpēt šņukstus.

Rēgu Karalis uzsita knipi, un čemodāna vāks atsprāga vaļā. Neizārstētā Dāma vaidēdama izlidoja laukā. Pūlēdamās paslēpties, viņa metās uz tuvāko sienu, bet siena nelaida viņu cauri.

Rēgu Karalis iesmējās. Viņa acu zīlītes iekvēlojās kā divas sarkanas ogles. Viņš atpleta muti. Taņu pārņēma šausmas. Baismīgā mute kā zobena cirtiena atstāta rēta šķēla kupraiņa seju uz pusēm, līdzinoties bezdibenīgai, melnai akai.

Neizārstētā Dāma iespiedzās, vēl pēdējo reizi mēģināja izrauties un tad padevīgi lidoja pretī savai bojāejai. Rēgu Karaļa hipnotiskais skatiens vilka viņu klāt gluži kā notvertu cilpā.

- Netraucē mani! Netraucē! 1-ū varētu uzrasties jauns rēgs, jāizgaist vienam no vecajiem! Pīs izvēlējos viņu. - Rēgu Karaļa mute pletās arvien platāka.

Taņ:i attapās un paķēra no galda Baba Jaguna vēstuli. Kur bija tie buramvārdi? Л, lūk, kur tie ir!

- Karavaclžis teokslrius!- iekliedzās Tapa.

Zaļa dzirksts pārslīdēja pār gredzenu un tūdaļ apdzisa.

- Es taču teicu: netraucē!

Kuprainis nicinoši novicināja savu izkaltušo roku uz Tapas pusi. Tai pašā mirklī Tapa sajuta grūdienu krūtīs. Sagrīļojusies viņa nokrita uz grīdas pie dīvāna, ar vaigu uz paklāja mīkstā uzkārsuma. Neizārstētā Dāma joprojām padevīgi virzījās tuvāk pretīgajai rīklei, kas gluži kā puiva akacis visu spēja sevī iesūkt.

“Kāpēc buramvārdi neiedarbojās?” kā caur miglu pūlējās apjēgt Tapa, mēģinādama pacelt roku. Plakstiņos ielija smagums.

Pēkšņi Tapa atcerējās, ko stundā bija stāstījis Sardana-pals. Burvība nav vārdos, tie tikai palīdz burvību īstenot. Burvība nav arī gredzena dzirkstī. Burvība ir apziņā, prasmē, gribas piepūlē. Ja tā visa pietaikst, nelīdzēs ne spēcīgākais gredzens, ne arī biezākā buramvārdu rokasgrāmata no džina Abdullas bibliotēkas. Vajag no visas sirds un dvēseles ienīst šo derdzīgo, rijīgo briesmoni, vajag no visas sirds un dvēseles vēlēties palīdzēt - un tad...

- Neuzdrīksties! - pēkšņi, neizprotamā veidā iekļuvis viņas domās, ieaurojās kuprainis. - Neuzdrīksties! Tu to vēl nožēlosi!

“Ahā, tātad viss ir pareizi,” noskārta Taņa, jūtot sevī augam pārliecību.

- Karavaclžis teokslrius!- viņa teica lēni un skaidri.

Teofila Grotera gredzens vienā mirklī nokaita un izšķī-

la dzirksti. Sākumā tik sīka kā sērkociņa galviņa, dzirksts strauji pietūka un kļuva līdzīga pūķbola bumbai. Pielidojusi pie Rēgu Karaļa, dzirksts ieslīdēja tā atplestajā rīklē un tur bez skaņas uzsprāga. Rēga apveidi saritinājās un saira.

- Tu pati neapjēdz, ko izdarīji... Kādam rēgam tu neļāvi parādīties. - Rēgu Karaļa balsi skanēja naids. - Es spēju redzēt nākotni: tevi gaida grūti pārbaudījumi. Diez vai tu tos pārcietīsi... Bet es centīšos, lai tu kļūsti par rēgu un nonāc verdzībā pie manis... Tu vēl tūkstošreiz nožēlosi!

Rēgu Karali tikko vairs varēja saskatīt. Vēl pēc mirkļa viņš izgaisa pavisam.

Istabas vidū drebot raudāja Neizārstētā Dāma, un no čemodāna glūnēja Poručiks Rževskis.

- Lai mani pērkons sasper, lai atpakaļ pie dzīvajiem aizsviež! - Poručiks sauca. - Neesmu dzirdējis, ka Rēgu Karalim kāds jebkad būtu traucējis aizstiept izraudzīto upuri. Gribētos gan zināt, kas tas par rēgu, kuru viņam vajadzēja palaist pasaulē mūsu Dāmas vietā? Droši vien kāds ietekmīgs tipiņš, ja jau Karalis tā satraucās.

Taņa atslīga uz dīvāna. Nokaitušais gredzens joprojām kūpēja. “Tu tūkstošreiz nožēlosi!” Taņa atcerējās Rēgu Karaļa draudus. Nē, tie noteikti nebija tikai tukši draudi.

- Un ja nu viņš ierodas vēlreiz? - Taņa vaicāja.

Poručiks Rževskis tik enerģiski papurināja galvu, ka tā

reizes desmit sagāzās uz sāniem. Kad galva beidzot nostājās taisni, deguns bija noslīdējis uz pakauša.

- Neieradīsies, - pārliecības pilnā balsī teica rēgs, piestiprinādams degunu atpakaļ vietā. - Rēgu Karalim pieder tikai viena nakts gadā. Un gada laikā daudz kas var mainī-

ties. Bet es tomēr viņa brīdinājumu uztvertu ļoti nopietni. Ja viņš teica, ka tevi gaida grūti pārbaudījumi, tad tā arī notiks...

“Jauki gan. Agrāk man vismaz bija Četru Stihiju talismans... Un kam es tagad tik ļoti nepatīku?” prātoja Taņa, atcerēdamās oranžā apmetnī tērpto cilvēku, kurš liecās pāri jumta margām, lai ieraudzītu, vai viņa ir nositusies.

Neizārstētā Dāma beidzot bija atjēgusies un koķeti sagrozīja šķībāk savu cepurīti ar rožu ziediem.

- Ak, cik labi! - viņa saldkaisli teica. - Tā kā joprojām esmu dzīva, es varēšu jums izstāstīt, kā reiz aizrijos ar kaulu. Tas būs ļoti pamācošs stāsts. Es nespēju ne ieelpot, ne izelpot. Turklāt es viscaur pārklājos ar izsitumiem dūres lielumā. Ārsts, mani ieraudzījis, aiz šausmām nomira. Es vēlāk aizgāju uz viņa bērēm...

Taņa steigšus aizbāza ausis ar pirkstiem, bet Poručiks Rževskis izmisīgi iegaudojās un paslēpās čemodānā.

6.Lidojums kopā ar pasažieri

Vienpadsmitajā janvāri, trešā mācību ceturkšņa pirmajā dienā, kad Taņa steigšus kravāja skolas somu, pa atvērto vēdlodziņu ielaidās pārsalis kupidoniņš.

Taņai uz ceļgaliem nokrita vēstule. Viņa uzmanīgi atplēsa aploksni. Iekšā bija bieza, grubuļaina papīra lapa, viscaur nosēta ar burtiem - asiem kā kalnu smailes. Burti nemitīgi gan iekvēlojās, gan dzisa, gan skraidīja no rindiņas uz rindiņu. Izlasīt nebija iespējams itin neko.

Vismaz viens Taņai bija skaidrs: šie enerģiskie zigzagi nepavisam nelīdzinājās Sardanapala rokraksta noapaļotajiem burtiem, kūms akadēmiķis mēdza izrotāt ar daudziem koķetiem izvijumiem.

“Neko nesaprotu. Kurš to atsūtījis?” nobrīnījās Taņa.

Tai pašā mirklī burti mitējās lēkāt un lapas vidū parādījās uzraksts:

“Uzmanību! Vēstule šifrēta, izmantojot burvju šifru! Ja Tu esi Taņa Grolerc, tad pieskaries vēstulei ar savu gredzenu! ja neesi, labāk neskaries tai klāt! Būs nepatikšanas!"

“Taņa Grotere - šķiet, ka tā esmu es. Tātad var pamēģināt.” Meitene diezgan bažīgi pieskārās vēstulei ar vectētiņa Teofila zīmoggredzenu.

Burti atkal sakustējās, pārkārtojās un sastājās teikumos.

“Sveika, Taņa!

Akadēmiķis Sardanapals ir ļoti aizņemts, tāpēc Tev rakstu es.

Remonts vēl nav pavisam pabeigts. Atjaunoti tikai trīs no pieciem torņiem, bet mēs nolēmām, ka skolēni jau var atgriezties Tibidohsā. Pēdējo dienu laikā truloīdu pasaulē ļ)ā-rāk bieži tiek izmantotas burvības, un tas nav paciešams. Vaininiekus gaida sods, tālab viņi jau tagad var sākt tam gatavoties...

Tu liec lūgta pa ceļam paķert līdzi Zārcieni. Kaut kas nav kārtībā ar viņas putekļsūcēju, un viņa nevar pati atlidot šurp.

Zārcienes adrese: Zveņigorodaspilsētā, Ceriņu ieta 5, Tas ir profesora Blakta personiskais lūgums. Labāk izlido bez kavēšanās. Esmu noņēmusi nobūnimu no tava jaunā lociņa.

Visiem skolēniem jābūt Tibidohsā ne vēlāk kā šovakar. Rīt sākas nodarbības, un stundu kavētājiem neklāsies labi.

Lidojiet piesardzīgi.

Moškzinibas katedras docente Tibidohsas pasniedzēja MEDŪZIJA GORGONOVA ”

Kad Taņa bija izlasījusi vēstuli līdz beigām, Medūzijas paraksts pēkšņi izstiepās, izlocījās un uzzīmēja docentes stingro, grieķisko profilu.

Taņa pielēca kājās. Nosēdēt uz vietas viņa vairs nespēja. Sajūta bija tāda, it kā krūtīs, skanīgo mēli šūpodams, aicinoši dunētu milzīgs zvans. Uz Tibidohsu! Uz Tibidohsu! Nu tad beidzot! Garastāvokli nespēja samaitāt pat ziņa, ka būs jāved nejaukā Zārciene.

Taņa izskrēja gaitenī. Pipa, sagatavojusies iziešanai, pie spoguļa spaidīja savas pinnes. Tēvocis 1 Iermanis vannasista-bā, muzikāli guldzinādams, skaloja kaklu. Krustmāte Ninele virtuvē dzēra tēju. Paķērusi jaku un zābakus, Taņa steigšus atgriezās istabā. Vienā minūtē apģērbusies, viņa izvilka no dīvāna apakšas futrāli ar kontrabasu un čemodānu ar rēgiem.

Vai nekas nav aizmirsies? Лк jā!

Viņa metās uz guļamistabu un norāva Aizkarus no loga. Vairs nevarēja tērēt laiku to satīšanai, tāpēc viņa gluži vienkārši tos uzmeta uz kontrabasa.

Uzlēkusi uz palodzes, Taņa atbīdīja bultu, kas noklakšķēja gluži kā šautenes aizslēgs, un parāva uz savu pusi smago rāmi. Apgāžot puķupodus un sašūpojot havajiešu pinumus, kurus pie sienām bija piekārusi krustmāte Ninele, istabā ielauzās svaigs, salts vējš.

Kad Taņa jau sēdēja uz kontrabasa, durvis atvērās un tajās pabāzās Pipas galva. Pipa iespiedzās.

- Tētuk, mammuci, viņa ir pie loga! Viņa lido prom ar melnajiem aizkariem! - brēca Pipa. Viņa nebija pamanījusi, ka zem aizkariem ir kontrabass.

Istabā ieskrēja tēvocis Hermanis un krustmāte Ninele.

- Stāvi, nejaukais skuķi! Hermani, viņa grib izlēkt pa logu, lai tev darbā būtu nepatikšanas! - kliedza krustmāte Ninele.

Pats labākais deputāts metās pie Taņas, apgāzdams ceļā pagadījušos krēslus. Taņa pamāja ar roku. Lociņš paklausīgi ielēca viņai plaukstā.

- Skrienu lits sadegusi

Gredzens izšķīla zaļu dzirksti, un jau nākamajā mirklī kontrabass rāvās uz priekšu. Tēvocis Hermanis bija paguvis saķert plīvojošos Melnos Aizkarus; aiz tiem viņš tagad vilka Taņu atpakaļ.

- Ātrāk, Ninele, palīdzi man! - viņš sauca.

Krustmāte Ninele traucās palīgā, bet tad Aizkaru brīvā

mala paslējās un iezvēla vislabākajam deputātam pa degunu.

Tēvocis Hermanis bailīgi iekunkstējās, saķēra degunu un atlēca nost no loga. Kontrabass izrāvās brīvībā. Pārsteigumā sastinguši, Stulbovi lūkojās, kā Taņa uz sava burvju instrumenta strauji attālinās, pārvērzdamās sīkā punktiņā.

- Te nu var redzēt, kā izskatās vismelnākā nepateicība. Es jau uzreiz nojautu, ka no šā skuķa neko labu nesagaidīsim, - izjusti bilda krustmāte Ninele.

- Es taču teicu, ka viņas dēļ līme pati uzlējās man uz galvas, bet jūs neticējāt! - čiepstēja Pipa.

Tēvocis Hermanis arī būtu vēlējies pavēstīt kaut ko iespaidīgu, taču visas šādai reizei piemērotās diženās domas šķita nez kur pagaisušas. Stulbovs nopūtās, aiztaisīja logu un pavisam ikdienišķi teica:

- Labi vien ir, ka tā... Mums pašiem būs vieglāk. Nine-līt, lūdzama pameklē manu skaisto gaišzilo šallīti. Gribu izskatīties neatvairāms. Šodien man uzstāšanās Lielajā teātrī pie balerīnām.

Pieliekusies zemu pie kontrabasa, Taņa traucās pāri pilsētai. Melnie Aizkari, aiz kuriem viņu gandrīz vai bija notvēris tēvocis Hermanis, lidojumā bija ļoti noderīgi, jo palīdzēja Taņai noturēt čemodānu ar rēgiem un kontrabasa futrāli. Reizumis Taņa izvilka no kabatas Medūzijas vēstuli, kas tagad bija pārvērtusies detalizētā kartē. Maskava uz šīs kartes līdzinājās lielam ābolam, bet kontrabasa atrašanās vietu norādīja pavisam sīka bultiņa.

Šī bultiņa strauji virzījās uz kartes kreiso apakšējo stūri, kur sarkanīgi vizēja sakrustoti kauli. Nebija grūti noprast, ka ar tiem Medūzija apzīmējusi Zārcienes atrašanās vietu. Skarbajai mošķzinības pasniedzējai tomēr bija humora izjūta.

Ceriņu ielas piektā māja neizcēlās ar augstumu, toties bija ļoti gara. Uz jumta tai slējās vesels televizoru antenu mežs. Starp antenām pastaigājās oranžā jakā tērpusies Zārcie-ne, kraukšķinādama ar telekinēzi no tuvākā veikala “atlidi-nāto” šokolādi. Zem viņas kājām jau čabēja daudz ietinamo papīriņu.

Zārcienes putekļsūcējs ar vertikālās pacelšanās iekārtu un mugursoma ar mantām jau bija nolikti uz jumta.

- Sveika, nelaimīgā bārenīt! - Zārciene iesaucās. - Kur tu tik ilgi? Varbūt kājiņām tipināji pa mākoņiem? Esmu pārsalusi, tevi gaidot.

- Vajadzēja palēkāt. Tas ir ļoti veselīgi, - ieteica Taņa, pie sevis nospriezdama, ka Zārciene nu gan ir viena nepateicīga sušķe.

-Jau izlēkājos, tagad gremoju šokolādi... - pavēstīja Zārciene. - Nu tad kā? Vai ņemsi mani līdzi?

юе

Taņa nopūtās.

- Lec tik šurp, ko citu lai iesāk? Nevar jau atstāt tevi pie truloīdiem, - viņa teica.

Kapličova mēģināja uzrāpties uz kontrabasa Taņai aiz muguras, bet izrādījās, ka viņa grib ņemt līdzi pārāk daudz mantu un kopā ar mugursomu viņai tur nekādi nepietiek vietas. Turklāt Melnajiem Aizkariem Zārciene ne visai patika, tāpēc tie visu laiku dzēlīgi purpināja un centās viņu nosviest zemē. Buramvārdi “Škicus šmaukus!” aizkarus neietekmēja, jo laiks bija pārāk auksts un gredzena izšķiltajai dzirkstij pietrūka karstuma.

- Diez kas nav, - beidzot teica Zārciene. - Tev vajadzēs mani vilkt tauvā. Apsēdīšos uz sava putekļsūcēja, un tā caurules galu piesiesim pie tava kontrabasa.

- Vai tad tā var? - Taņa brīnījās.

- Ies kā pa sviestu, - drošināja Zārciene. - Mans putekļsūcējs jau nav saplīsis. Tam tikai nemitīgi sienas vaļā virzošais talismans. Ar pacelšanos viss ir kārtībā, bet gaisā tas sāk mētāties.

Ja pēc neilga brītiņa kāds nejaušs kājāmgājējs būtu pacēlis galvu un paraudzījies debesīs, viņš uz ilgiem laikiem paliktu bez valodas. Virs Zveņigorodas nesteidzīgi lidoja kontrabass, un to stūrēja pasīka, tumšmataina, gadus desmit veca meitene, ar elkoni pieturēdama prāvu čemodānu. Kontrabass vilka garā caurulē piesietu putekļsūcēju, uz kura sēdēja izstīdzējusi meitene oranžā jakā, ar izspūrušu violetu matu ērkuli.

Aptuveni reizi piecās minūtēs putekļsūcējs sāka spītēties un svaidīties kā untumains sacīkšu zirgs. Tad meitene ar violetajiem matiem bļāva:

- Apstājies, Grotere! Stop! Man atkal talismans atsējies! -vai arī: - Kurp tu lido? Jālido uz turieni!

- Mana kaite nīda uz otru pusi! - Taņa iebilda.

- Es nospļaujos par tavu kaiti! Kad es tev saku - jāgriežas uz to pusi! - Zārciene kliedza pretī.

Bez liekas skaidrošanas saprotams, ka lidojums uz Ti-bidohsu sagādāja Taņai maz prieka. Parasti viņa tika galā pāris stundās, bet tagad vilkās gandrīz pusi dienas. Turklāt Zārciene bez mitas ņurdēja un lamājās - kopš brīža, kad viņa lidojuma laikā mēģināja savus indīgi zaļos nagus pārkrāsot violetus un vējš viņai izrāva no rokas otiņu.

Kad abas dūcošā gaisa strāvā bija pārlaidušās pāri kontinentam, lejā zem viņām pagaisa visi orientieri. Taņa vairs neatrāva skatienu no kartes. Smalka punktēta līnija un sarkana bultiņa nešaubīgi veda viņas virs okeāna. Starppasau-ļu pārejas buramvārdi var iedarboties tikai vienā vienīgā zemeslodes vietā, kur, parasto mirstīgo acīm neieraugāma, okeānā atrodas burvjiem piederošā slavenā Vētru sala. Beidzot pienāca mirklis, kad gredzens meitenes pirkstā pēkšņi sasila un uz kartes ievizējās liela, pēc apveidiem žirafes galvai līdzīga sala.

- Sagatavojies! Klāt esam! - pagriezusi galvu atpakaļ, uzsauca Taņa.

Tuvojās atbildīgais mirklis - mirklis, kad jāizrunā pārejas buramvārdi. Bez mazākās vilcināšanās, nebaidoties nosisties, vajadzēja virzīt lidojošo instrumentu lejup, izšķilt dzirksti no sava gredzena un izkliegt divus vārdus: “Garda rika Grāls!" Viens vilcināšanās vai šaubu mirklis varēja maksāt dzīvību. Meiteņu augums nokļūtu magu pasaulē, bet apziņa paliktu pie truloīdiem. Ne jau velti pārejas buramvārdi tika uzskatīti par vienu no bīstamākajām augstākās maģijas zintēm.

- Paga, paga, Grotere! Piebremzē! - Zārciene satraucās. - Es vēl neesmu noskaņojusies. Ļauj vismaz noskaitīt līdz trīs.

- Skaiti ar! - Taņa bija ar mieru.

Zārciene ievilka krūtīs tā pavairāk gaisa.

-Viens... divi... ē-ē... četri... pieci...

- Kur tad palika “trīs”?

- Vai tiešām izlaidu? - Zārciene brīnījās. - Jāmēģina vēlreiz... Divi ar astīti... Divi kastītē... Divi ar pusīti... Laidies žiglāk, kamēr neesmu pārdomājusi! Nevelc garumā! Лк, māmulīt! TRĪS!

Taņa piepluka pie kontrabasa un pavērsa lociņu lejup. Vējš iesitās meitenēm sejā, sadriskātais mākoņu plīvurs pievirzījās tuvāk un tad uzreiz pajuka kā mitra vate, kas savir-pināta tūkstoš bumbiņās. Arvien skaidrāk varēja saskatīt mutuļojošos okeāna viļņus, vējš jau meta sejā šļakatas. Nekas neliecināja, ka tur lejā ir sala. Šķita, ka vēl pēc mirkļa viņas mežonīgā ātrumā ietrieksies trakojošās bangās.

- Gardarika Grāls! — kliedza Taņa, pati nespēdama saklausīt savu balsi cauri okeāna rēkoņai.

Vectētiņa Teofila gredzens izšāva zaļu dzirksti. Pasaule sagriezās virpulī... ievizējās... pāršķēlās uz pusēm... Okeāns un debesis saplūda vienā veselumā un tad atkal nošķīrās... Taņai šķita, ka viņu kāds varens spēks satver un izvelk cauri bezgala šauram smilšu pulksteņa viducim.

Pēkšņi viņu straujais kritiens kļuva lēnāks. No okeāna

putām iznira liela sala. Sirmās, niknās bangas, pakāpeniski noplukdamas, vēlās virsū garai smilšu strēlei, kas šķēla ūdeņus kā šaurs ķīlis. Tūlīt aiz smilšu strēles slējās saplaisājušas klintis; vietumis uz tām auga sarkanīgas priedes ar punai-nām, astoņkāja taustekļiem līdzīgām saknēm.

Kontrabass vairs nekrita stāvus lejup, bet piezemēdamies meta plašus lokus. Taņa palūkojās uz salas vidu, un viņai aiz prieka pat iesmeldzās sirds. Viņa ieraudzīja gigantisku bruņrupuci ar dīvainiem izaugumiem uz bruņām - milzum lielu un ļoti mīļu bruņrupuci, kuru nebija iespējams sajaukt ne ar ko citu visā pasaulē. Tibidohsa no augstuma izskatījās tieši pēc bruņrupuča! Kur bruņrupučiem ir bruņu krokojumi, tur Tibidohsai stiepās īsās un garās galerijas, savienodamas daudzās atsevišķās daļas.

Klints virsotnē slējās varenais Lielais tornis, no pieciem Tibidohsas torņiem pats galvenais. Patiesībā pieci torņi Tibidohsai bija agrāk, tagad bija atlikuši tikai trīs - Lielais un divi stūra torņi. Otrus divus vēl tikai sāka atjaunot. Uz koka sastatnēm pie to pamatiem rosījās mošķi. Vērīgāk ielūkojoties, varēja saskatīt pat rūsgano apspalvojumu uz meža garu mugurām un oranžās ķiveres mājas gariņu galvās. Droši vien valkāt ķiveres viņiem bija uzspiedis Neslavis Melkulis, kurš dievināja kārtību it visās lietās.

Kontrabass apmeta vēl pusi loka, un Tibidohsa pavērās skatienam no galveno vārtu puses - vienīgi pa tiem varēja iekļūt daudzu zinšu aizsargātu, nepārvaramu mūru ieskautajā Tibidohsā.

Virs cietokšņa vārtiem - tāpat kā agrāk - bija spožs uzraksts. Burti kvēloja kā noausti no īstas uguns.

uo

“TIBIDOHSA - MAĢIJAS SKOLA GRŪTI AUDZINĀMIEM JAUNAJIEM BURVJIEM. BALTĀS UN MELNĀS MAĢIJAS NODAĻAS”

Tagad blakus šim uzrakstam bija vēl viens - sīkāks, tomēr labi salasāms.

“GALVENĀS KĀPNES IZMANTOT AIZLIEGTS”

Gar vārtiem staigāja drūms, aitādās tērpies ciklops ar kaujas cirvi. Zem viņa vienīgās acs tūka pamatīgs zilums. Droši vien spēkavīri Ūsainis, Nūjainis un Kalnainis atkal bija noslinkojuši ar jaunas paroles mācīšanos.

'Lanai gribējās ātrāk iekļūt iekšā, sastapt Vaņu Blēdovu un Babu Jagunu. Gribējās palūkoties, kā pārvērtusies Tibidohsa pa tām apnicīgajām nedēļām, kuras Taņa bija nodzīvojusi pie tēvoča Hermaņa un krustmātes Nineles. Taņa pavērsa lociņu lejup, un kontrabass sāka strauju nolaišanos.

- Hi, ei, rāmāk! Neved jau nekādu malkas vezumu! iVlan savi kauliņi vēl nav apnikuši. Glabāju tos kā dārgu piemiņu! - aiz muguras atskanēja skaļi spiedzieni.

Taņa atskatījās un ieraudzīja, ka Zārciene karājas, ieķērusies putekļsūcēja caurulē un kūlā kājas pa gaisu, bet pats putekļsūcējs nez kur pagaisis. Zārciene paskaidroja, ka viņas talismans atsējies visnepiemērotākajā mirklī un, kad viņa izteikusi “Ganlarika Grāls!’\ putekļsūcējs nokritis pie truloīdiem.

Svaidīdams kaujas cirvi no vienas rokas otrā, ciklops aizšķērsoja meitenēm ceļu.

- Paroli! - viņš ierēcās.

- Burukuģis, - sacīja Taņa.

- Tā ir vecā parole! - Ciklops iespītējās. - Vajag jauno.

- Tur nav daudz, ko domāt! Zilā acs! - zobgalīgi no-bļāvās Zārciene.

in

Čemodānā līksmi iezviedzās smieklos Poručiks Rževskis, bet ciklops aiz dusmām tumši pietvīka. Viņa vienīgā, violeti spīdoša ziluma ieskautā acs sāka strauji valbīties un pārklājās ar zilām dzīsliņām.

- Ko? Ko tu teici? Vai tu negribi dabūt pa pauri ar šo? -auroja ciklops, atvēzdams kaujas cirvi virs galvas.

Zārciene iespiedzās.

- Meitenēm nedrīkst sist, - žigli bilda Taņa.

Viņas vārdi lika ciklopam aizdomāties.

- Ari ar cirvi ne? - viņš katram gadījumam pavaicāja.

- Nekādā ziņā. Citādi Medūzija tev sados.

Ciklops vēl brīdi pastāvēja nekustīgi, bet tad skumīgi nolaida cirvi.

- Bet bez paroles tik un tā es jūs nelaidīšu. - Viņš ļauni pasmīnēja.

- Tad pasauc šurp Sardanapalu. Vai kādu citu no pasniedzējiem, - teica Taņa.

- Nē-e. - Ciklops purināja galvu. - Nevienu es nesaukšu.

- Kāpēc tad ne?

- Tāpēc, ka jūs sakāt nepareizas paroles. Ņirgājaties. -To paskaidrojis, aizvainotais ciklops uzgrieza viņām muguru.

Pēkšņi Taņa iesmējās un iebakstīja Zārcienei ar elkoni.

- Kas tad nu? - Zārciene bija neizpratnē.

- Paveries turp! - Taņa viņai pačukstēja.

Arī Kapličova sāka smieties. Uz ciklopa muguras kāds ar krītu lieliem burtiem bija uzrakstījis: “Nāras aste." Taņai šķita, ka tas ir Vaņas Blēdova rokraksts.

- Klau, es atcerējos! Parole ir “Nāras aste”! - viņa skaļi teica.

Ciklops aiz pārsteiguma pat nokrita sēdus.

- Un tu ari tāpat... Nez kāpēc visi atnāk un nezina, bet pēc tam uzmin, - viņš žēlojās. - Tā ir pareizi - “Nāras aste”. Vai zināt, kas to izdomāja?

- Neslavis Melkulis? - To Taņai nebija grūti noprast.

- Nūja ka viņš! Viņam tagad visas paroles ir nāriskas. Aizvakar bija “Sudraba zvīņas”, pirms trim dienām “Zaļmīļ-cirtainīte”. No tās “Zaļmīļcirtainītes” man mēle sasējās mezglā! Nu labi, piķis jūs rāvis, ejiet ar!

Ciklops lempīgi uzslējās kājās un atvēra smagos vāitus. Tikai tagad, nostājusies uz pirmā no daudzajiem akmens pakāpieniem, kas veda uz Lielo torni, Taņa īsti noticēja, ka atgriezusies Tibidohsā, savā Tibidohsā...

Viņa uzgāja vēl kādus desmit pakāpienus, ieraudzīja no augšas nolaisto virvi, smago riteni piekārtā tilta mehānismā, pazīstamo skrambu mantu kambara ozolkoka durvīs, un acīs viņai sāka riesties asaras. Taņa juta, ka beidzot nokļuvusi mājās. Vienīgajās mājās, kādas viņai ir.

- Ak manu māmulīt bubulīt! - sajūsmā iekliedzās kāda labi pazīstama balss.

Taņai pretī jau skrēja Babsjaguns un Vaņa Blēdovs.

7."Galdiņ, aizsargājiesI" un vistu lāsts

Kā jau Medūzija bija apsolījusi, nākamajā dienā no paša rīta Tibidohsā sākās mācības. Skolēniem neļāva atpūsties nevienu dienu. Pirms nodarbībām Sardanapals un Medūzija visus sapulcēja Divu Stihiju zālē.

Apaļīgais Sardanapals bija tērpies jaunā mantijā, blakus akadēmiķim Melnjūrim stāvēja Medūzija - slaika un skarba. Neslavis Melkulis kā sabozies krauklis sēdēja maliņā uz neliela krēsla. Uz ceļgaliem viņam gulēja biezs pergamentu žūksnis. Virs pergamentiem lidinājās zoss spalva, pati no sevis kaut ko žigli rakstīdama. ŠI zoss spalva izskatījās pēc īstas sūdzlbnieces un apmelotājas. Brīžam Neslavis Melkulis uzmeta skatu saviem pergamentiem un kaut kā ļoti nejauki pasmaidīja.

- Man šis tips nepavisam nepatīk. Kā tev šķiet, ko viņš tur pieraksta? - čukstēja Vaņa.

- Nezinu, - Taņa godīgi atzinās.

- Man šķiet, ka viņš uzskaita visus mūsu pārkāpumus truloīdu pasaulē, - teica Vaņa.

Tobrīd Neslavis Melkulis palūkojās tieši uz Taņu, un viņa acīs zibēja tik ļauns prieks, ka meitene uzreiz noticēja Va-ņas minējuma patiesīgumam. Noplukusī spalva veikli ienira tintnīcā un tad traucās pie nākamā pergamenta.

Taņa noprata, ka tas ir pergaments ar viņas pārkāpumu sarakstu.

liet tad, it kā nākot Taņai palīgos, neredzamais gani orķestris sāka atskaņot Tibidohsas himnu. Mācību pārziņa krēsls nepacietīgi salēcās, Neslavis Melkulis steigšus piecēlās un nostājās miera stājā.

- Mīļie bērni! Priecājos, ka atkal varu sveikt jūs visus Tibidohsā! - teica Sardanapals.

Skolēni, spurkdami aizturētos smieklos, bikstīja cits citam ar elkoņiem. Kamēr akadēmiķis vērsās pie viņiem ar runu, viņa ūsas joprojām diriģēja neredzamo orķestri. Turklāt pašam Sardanapalam par to nebija ne jausmas.

- Zinu, ka daudziem no jums truloīdu pasaulē neklājās viegli. Varat man ticēt, arī mums nebija viegli izšķirties par šo soli. Lai nu kā, tagad jūs atkal esat Tibidohsā un atsāksiet mācības... Un man par to ir liels prieks... Mēs darījām visu, lai jūs atgrieztos pēc iespējas ātrāk. Kaut gan Tibidohsā vēl nav pilnībā atjaunota... - Sardanapala balss nodrebēja.

Akadēmiķa ūsas jau grasījās zobgalīgi palēkties, taču viņa garā bārda, kura te parādījās, te atkal nozuda, bargi paslējās, un Osas tūlīt pierima.

Pēc Sardanapala runāja Neslavis Melkulis.

-Jaunie, mācību kursu vēl nebeigušie burvji, bez uzraudzības uzturēdamies truloīdu pasaulē, izdarījuši ārkārtīgi daudz smagu pārkāpumu! - mācību pārzinis sauca spiedzīgā balsī,

us

vicinādams savu pergamentu žūksni. - Daži... pagaidām nenosaukšu vārdus... atļāvušies lidot, citi visās malās svaidījušies ar buramvārdiem, trešie mēģinājuši izmantot augstāko pārvēršanās maģiju. Tāpēc vairākiem ļoti cienījamiem tailo-īdiem līdz pat šim laikam... ē-ē... novērojamas zināmas dīvainības uzvedībā. Vai nav tiesa, skolniek Septiņcelm? Varbūt jūs spēsiet viņus pārliecināt, lai mitējas riet un kost garāmgājējiem kājās? Zobrāvējai tas nez kāpēc neizdodas. Kāds cits tā nobūra tēva siksnu, ka pedagoģijas pamatus apguvušais, politiski izglītotais truloīds noslānīja ar siksnu pats sevi!

- Neslavi! Protams, tie ir nopietni pārkāpumi. Taču šis tips dabūja to, ko bija pelnījis. Es tev jau teicu: neviens viņam nelika sist bērnus ar siksnu. Lai tad vienreiz iejūtas viņu ādā! - Sardanapals pārtrauca runātāju.

Neslavis Melkulis saviebās.

- Nu labi, šo gadījumu izsvītrosim, - viņš negribīgi noburkšķēja. - Starp citu, notikušas arī galīgas nejēdzības. Piemēram, viens no jūsu mīluļiem laida rēgus laukā no čemodāna un mētājās ar kupidonu bultām...

Taņa sarāvās, saprazdama, ka runa ir par viņu.

- Es uzskatu, ka par jebkuru no šiem pārmetumiem vainīgais pelnījis, lai viņu padara par zombiju, atņem viņam visas maģiskās spējas un aizsūta uz mūžīgiem laikiem atpakaļ pie truloīdiem... Personiski es tieši tā rīkotos, - Neslavis nikni turpināja.

Dzirdot šos vārdus, vairāki simti skolēnu šausmās sastinga. Iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt, kā pa Gunas Glumova degunu skraida muša. Pēc tam muša pacēlās spārnos un pārlaidās uz Ritas Doduzkrītas ausi.

ne

- Taču diemžēl, ja mēs izmantotu pārvēršanu zombi-jos, šī zāle kļūtu pavisam tukša, jo starp jums nav neviena skolēna, kurš nebūtu izdarījis vismaz vienu nopietnu pārkāpumu, - mācību pārzinis negribīgi atsāka savu runu. — Tāpēc mēs šo sodu pagaidām atliksim. Hs atkārtoju: PAGAIDĀM! Līdz pirmajam disciplīnas neievērošanas gadījumam!

Neslavis Melkulis draudīgi papurināja savus pergamentus un atkāpās sāņus. Zāli pāršalca atvieglojuma nopūta. Par Neslavi Melkuli neviens neloloja ilūzijas. Ja viss būtu atkarīgs tikai no mācību pārziņa, viņš pataisītu skolēnus par zombijiem pat par nieka piecu minūšu nosebošanos. Tibi-dohsā, visiem par laimi, bija ari Sardanapals, kurš vienmēr aizstāvēja savus audzēkņus. Ne velti viņa ūsas jau sāka šķelmīgi trīcēt, kaut arī sejā joprojām saglabājās svinīga un nosodoša izteiksme.

Soli uz priekšu paspēra Medūzija. Kā allaž, viņa runāja ļoti īsi un konkrēti.

- Esmu pārliecināta, ka jūs nopietni apsvērsiet Neslavja Melkuļa teikto. Bet tagad visas klases dosies uz nodarbībām. Tā kā esam zaudējuši divus mēnešus mācību laika, stundu saraksts būs ļoti blīvs. Jums būs jāmācās no agra rīta līdz vēlam vakaram. Šaubos, vai kādam vairs atliks spēka palaidnībām. Jā, un mūsu bibliotekārs džins Abdulla lūdza jums pateikt, ka nolādēs ar trīskāršu lāstu katru, kurš nenodos grāmatas laikā vai - vēl ļaunāk - plēsīs laukā lapas. Tāpēc esiet piesardzīgi. Tas ir viss, ko es gribēju teikt. 'Liksimies mošķzinībā!

>

Taisnā ceļā no Divu Stihiju zāles visi diezgan drūmā noskaņojumā devās uz stundām.

- Izskatās, ka viņi nolēmuši ķerties mums klāt ar visu nopietnību, - secināja Rita Dod uzkrita.

- Tā gan, - Zārciene viņai piekrita. - Pataisīs mūs melnus un maziņus. Ja neizdomāsim kaut ko sakarīgu, šeit drīz būs tikpat sērīgi kā pie truloīdiem.

- Gribētu gan redzēt, kurš piespiedīs mani mācīties, ja es to negribu! - Guņa Glumovs smējās.

Šis uzkumpušais, gorillam līdzīgais tips jau vairākus gadus sēdēja pirmajā klasē un vēl joprojām neprata daudzmaz pieņemami pārvērst ķeblīti par zosi. Ik reizes viņam iznāca kaut kāda kroplība: vai nu dzīvs ķeblītis, vai zoss uz četrām kājām. Taņai šķita gaužām dīvaini, ka Glumovam vispār izdevies atkļūt uz Tibidohsu.

-Jā, diez kas nav. Galīgi vairs dzīves nebūs tās zubrīšanās dēļ, - skumīgi teica Vaņa Blēdovs.

Babs Jaguns iesmējās. Viņš pameta ar roku, aicinot Ta-ņu un Vaņu panākties sāņus. Babs Jaguns tikai nesen bija ticis vaļā no varžu kājiņām un atguvis pats savas kājas, tāpēc ik pa brīdim aizmirsa, ka var staigāt kā visi, un atkal sāka lēkāt. Tomēr ne Taņa, ne Vaņa Blēdovs par viņu nesmējās. Izmēģināt uz sevis Neslavja buramvārdu iedarbību - tas nebija nekāds joks. Turklāt Izgaistošā stāva apsardzībai Nesla-vis izmantoja visspēcīgākās zintes.

- Ko jūs tik saskābuši? Es nu gan negrasos nokārt degunu! - Babs Jaguns līksmi teica.

- Kāpēc tad ne? Mācīties no rīta līdz vakaram - tas taču nav izturams! - Vaņa nebija nomierināms.

- Medūzija noklusēja kaut ko ļoti svarīgu. Viņa nepastāstīja par pūķbola čempionātu. Kad tas sāksies, nevienu vairs pat ar valgu nevarēs noturēt pie grāmatām. Tāpēc jau Medūzija un Neslavis ir tik nikni. Bet citiem gan par čempionātu nestāstiet, vecmāmiņa piekodināja nevienam to neteikt, - sazvērnieciski čukstēja Babs Jaguns.

Taņai tūdaļ uzlabojās garastāvoklis. Kā viņa vispār bija varējusi to aizmirst? Babs Jaguns taču savā vēstulē jūsmoja par gaidāmo čempionātu. Skaidrs, ka vajadzēs daudz trenēties. Svilpis O. Lupis taču negribēs, lai viņu komanda izgāžas.

Turpat blakus kāds iekāsējās, un Taņa satrūkās. Zobrā-vēja allaž pamanījās pielavīties nedzirdami.

- Kas tad nu, jaunieši? Kāpēc neesat nodarbībās? Kas jums tagad par stundu? Žiglāk uz klasi, citādi noburšu! -pasniedzēja jautri piedraudēja.

Viņi palūkojās pulkstenī. Pirmajā mācību pusgadā viņi bija paguvuši pierast pie Tibidohsas maģiskajiem pulksteņiem ar mazām bildītēm ciparu vietā. Attēli uz ciparnīcas mēdza atdzīvoties. Šobrīd radītājs bija apstājies pie apkvēpuša katla, no kura augšup cēlās smirdīga dūmu strūkliņa.

Taņa noskurinājās. Viņa pārlieku labi zināja, ko nozīmē šis katls: laiks doties uz profesora Blakta vadīto praktiskās maģijas nodarbību.

- Ak manu māmulīt bubulīt! Kā es to večuku nevaru ciest! Man no viņa metas nelabi! - kaismīgi izsaucās Babs Jaguns. - IJn kā ir tev, Vaņa?

Vaņa tikai noslēpumaini pasmaidīja. Taņai tas šķita aizdomīgi. Viņa bija labi iepazinusi šo Vaņas smaidiņu. Kad Vaņa sāka tā smaidīt, tas nozīmēja, ka tuvākajā laikā notiks kaut kas neparasts. Turklāt Taņa pamanīja, ka Vaņa - vienīgais no viņiem visiem trim - neieskatās pulkstenī. Acīmredzot viņš jau zināja, kāda būs pirmā stunda.

Zāle, kurā nolika praktiskās maģijas nodarbības, atradās šaura un augsta torņa augšstāvā, zem paša jumta. Pie sienām tur karājās brīnumzāļu saišķīši, čūsku ādas, maisiņi ar indēm un kaltētu sikspārņu virtenes. To visu profesors blakts izmantoja, gatavodams savus šaušalīgos eliksīrus un dziras. Uz soliem stāvēja apkvēpuši katli, kurus nedrīkstēja mazgāt, blakts apgalvoja, ka katlu galvenā burvestība slēpjoties šajos ilgus gadsimtus krātajos sodrējos.

Atskanēja švīkoņa. Caur šauru lūku griestos no augšas noslīdēja virvju šūpuļtīkls. Tīklā gulēja profesors blakts, Tibi-dohsas “tumšās” nodaļas priekšnieks. Viņa galva izskatījās pēc rutka, bet sejā bija tik daudz grumbu, ka atlika tikai brīnīties, kā tām visām tur pietiek vietas. Mugurā viņam bija vilnas veste, un virs tās karājās garā ķēdītē piekārta bronzas karote.

- Sfeiki, bērn! - Profesors runāja ar dīvainu akcentu. - Redzu, ka fis’ pagaidām dzīv’ un fesel’. bet tas nav uz ilg’ laik’. Esmu pārliecināt’, ka fēl līdz šis stund' beigām daudziem no jums būs iespēj’ nokļūt magpunkt’l Hi-hi!

- Kāpēc tad tā? - basā vaicāja Guņa Glumovs.

Profesors blakts rotaļājās ar savu bronzas karotīti.

- Ak, Glumof, Glumof! Jūs esat tik stulbs, ka ikreiz to aizmirst’. Magpunkt’ jūs nokļūs' tāpēc, ka mūsu šodien’ temats - “Lēkāšan’ eliksīr’”. Tas, kurš izdzers eliksīr’, farēs uzlēkt augstāk par griest’. bet tā fēl nav fispatīkamākā fēst’! Priecīgā fēst’ ir tā, ka šis eliksīr’, ja to pagatavo nepareiz’, taisa skaļu “babah!” Nu ļoti skaļu “babah”! Pēc šitāda “ba-bah” skolēn’ tūlīt ar sadauzīt’ galv’ nokļūst magpunkt’. Tāpēc man ārkārtīg’ patīk sitas temat’.

- Ai! - skaļi iespiedzās klases lielākā bailule Vera Papa-gaile.

Veras deguns bija nedaudz nošķiebies uz labo pusi -kopš tās reizes, kad viņa, vēl dzīvodama pie truloīdiem, slepus noskatījās, kā viņas vecākā māsa skūpstās ar savu puisi. Tieši toreiz arī atklājās, ka Vera spēj redzēt cauri sienām.

Profesors Blakts nepacietīgi pavicināja roku.

- Tagad klausieties uzmanīg’! Otrreiz neteikš’! Jums jāpaņem kumšķīt’ šķiršanās zāT... trīs zalkša zvīņ’... četras fam-pīr’ spalv’... septiņas nosprāguš’ žurk’ ast’... un divpadsmit liel’ karot’ ar šaujampulver’! Kārtīgi samaisīt’ pulver’ ar zivju gļot’ un uzlikt uz ugun’... Pēc tam gaidīt, kamēr eliksīr’ sāk smirdēt pēc puvuš’ ol’... Tad eliksīr’ ir gatav’, un ar to far noziest bas’ kāj’! Ja pulver’s taisīs “babah!” vai nesmirdēs pēc puvuš’ ol’ - jums fiss jādar’ no sākum’! Nu, kurš grib uzdot stulb’ jautājum? Stulb’ jautājum’ nav? Tad pie darb’!

Taņa pievilka katlu sev tuvāk un, cenzdamās nenotraipīties gar katla malām, rīkojās atbilstoši profesora Blakta receptei. Samaisit pulveri ar zivju zvīņām un pēc tam vēl piemest klāt žurku astes nebija pārāk patīkami, bet vēl vajadzēja uzlikt to visu uz uguns... Tomēr iespēja apgūt lēkāšanas eliksīra pagatavošanas prasmi vilināja. Tāds eliksīrs vienmēr var noderēt.

Kā jau parasti, profesors Blakts staigāja pa klasi, vērodams skolēnu darbošanos un bārstīdams dzēlīgas piezīmes. Pēc viņa teiktā iznāca, ka šai klasē mācās tikai tukšpauri.

- Kapličova, beidz Ucināt' karot’! Blēdov, nešļaksti ziv-

ju g|ot’! Grotere, vai tu prot’ skaitīt? Cik žurku ast’ tu panēm?

- Bet šī aste ir divreiz garāka par pārējām, - Taņa bikli iebilda. Viņai patiešām bija patrāpījusies neticami liela aste.

- Es skaidri teic’: septiņas ast’ un četras spalv’. Is’ ast’, gar’ ast’ - tas nav svarig’. Tu esi liel’ muļķ’... - Profesors Blakts nīgri saviebās.

Kad profesors bija novērsies, Taņa, nespēdama pretoties kārdinājumam, parādīja viņam mēli - un tūdaļ nožēloja savu pārsteidzību, atcerējusies baumas, ka profesoram Blak-tam pakausī esot trešā acs. Taņai par postu šī acs tieši tobrīd bija atvērta. Jau nākamajā mirklī saniknotais profesors atkal pagriezās pret meiteni.

- Ko tu uzdrīksties, Grotere? Kāpēc tu rād’ man sav’ mēl?

- Ē-ē... Mani kāds nolādējis... Mēle man pati no sevis bāžas laukā. Paskatieties! - Taņa žigli teica.

Blakts ļauni smaidīja. Viņa mazajās ačelēs pavīdēja sīru-paina izteiksme.

- Nevajag bēdāties, Grotere. Tā bieži gadās, - viņš dūdoja. - Bet mana spalv’ pati no sev’ liek žurnālā divniek’. Fui, cik slikt', cik nejauk’ spalv’!

Melnais burvis jau bija uzsitis knipi, saukdams klāt klases žurnālu, bet tad atskanēja apdullinošs sprādziens. Lauskas un verdošas šļakatas lidoja uz. visām pusēm.

Liza Aizlaizina spiegdama glābās zem sola. Viņai izdevās tikt cauri ar vieglām izbailēm, toties viņas katls gan pāršķēlās uz pusēm.

Profesors Blakts pieskrēja pie Lizas.

— Kāpēc tu uzlik’ katlam firsū fāk? - viņš kliedza. - Un cik daudz pulver’ tu pieber? Kaut labāk būt’ pāršķēlies tavs tukšais paur’! Hs liek’ jums fisiem slikt’ atzini’! Uzreiz priekš fis’ klās’! Tas bij mans fismīļākais katls! Tas nostāvēj’ šitai fietā divsimt gad’!

Ārkārtīgi sadusmotais Blakts izrāva no kabatas lakatiņu un gribēja noslaucīt nosvīdušo pieri. Bet notika kaut kas neparedzēts: lakatiņš pēkšņi izrāvās viņam no pirkstiem un sagrāba Blaktu aiz deguna. Un turēja ciešā tvērienā. Blakts niknumā jau pacēla roku, lai uzgāztu lakatam ar sarkano dzirksteli, bet laikus attapās, ka apsvilinās sev degungalu.

Novērtējusi nepatīkamo situāciju, kādā nokļuvis pasniedzējs, klase aiz sajūsmas sāka smieties. Nopietnību saglabāt neizdevās gandrīz nevienam. Tas tiešām izskatījās ļoti smieklīgi: “tumšās” nodaļas priekšnieks ar savām līkajām, tievajām kājelēm lēkāja pa klasi, nekādi nespēdams tikt vaļā no uzbāzīgā kabatlakata.

Beidzot Blaktam izdevās atraut lakatu no deguna un nomest uz grīdas. Izkliegdams briesmīgus draudus, viņš izskrēja no klases un drīz atgriezās kopā ar Neslavi Melkuli.

Mācību daļas pārzinis uzmanīgi aplūkoja uz galda guļošo lakatiņu, bet klāt tam neskārās. Tad viņš pastiepa vienu pirkstu un vieglītēm pabikstīja lakatu ar savu dzeltenīgo nagu. Tūdaļ visi četri lakatiņa stūri saslējās gaisā un centās aptīties apkārt Neslavja pirkstam.

Neslavis Melkulis kaut ko nomurmināja caur zobiem. Viņa smagais zīmoggredzens izšķīla dvīņu dzirksti - pa pusei zaļu, pa pusei sarkanu. Klasē sākās sačukstēšanās. Bija uz visstingrāko noliegts izmantot vienlaikus balto un melno maģiju, bet mācību pārzinis neievēroja šo aizliegumu. Ne jau velti pirms pāriešanas uz “balto” nodaļu viņu uzskatīja par vienu no spēcīgākajiem melnajiem burvjiem. Daudzi lauzīja galvas par to, kāpēc Sardanapals paņēmis Nesla-vi pie sevis un iecēlis par mācību pārzini. Droši vien tur bija kāds noslēpums.

- Galdiņ, aizsargājies! - nošņāca Melkulis, nopūzdams no galda pelnus, kuros bija pārvērties lakatiņš.

- Aizsargājies? Vai tad pareizi nav “Galdiņ, klājies!”? -brīnījās Dusja Mopsikova, drukna apaļvaidze, kurai tik ļoti garšoja saldumi, ka reiz viņa bija pārvērtusi savu labāko draudzeni par piparkūku, un tāpēc nokļuva Tibidohsā.

- Kurš to vaicāja? - ierēcās Neslavis Melkulis, dusmīgi mirkšķinot savas tuvu blakus vienu otrai izvietotās ačeles.

Dusja bailīgi ierāva galvu plecos.

- Es jau nu zinu, ko runāju! - Neslavis turpināja aurot. - Jā, ir “Galdiņ, klājies!”, un ir arī garīgi nenosvērta šā galdauta pasuga “Galdiņ, aizsargājies!”. Pareizāk - viens galdauta stūris, kas nogriezts tā, lai izskatītos pēc kabatlakata. Un tam, kurš iebāza šo lakatu profesora kabatā, būs jāatbild!! Man - un ne jau man vienam - ļoti gribas uzzināt, kā šeit varēja nokļūt galdauts no Izgaistošā stāva!

Taņa piesardzīgi pašķielēja uz Vaņas Blēdova pusi. Viņai šķita, ka Vaņa ir manāmi nobālis.

Neslavja ledainais skatiens slīdēja pāri solu rindām, uz. mirkli apstājoties pie katra skolēna. Tad Neslavis strauji apcirtās un izgāja no klases. Taņa noprata, ka viņš aizsteidzas pārbaudīt savas aizsardzības zintes pie Galvenajām kāpnēm. Turklāt viņš droši vien bija atskārtis, ka pārsteidzīgi tik daudzu skolēnu klātbūtnē ieminējies par Izgaistošo stāvu, jo tagad pa skolu sāks virmot visādas baumas.

- Nedomājiet, ka tiksiet cauri bez soda! Mēs vēl atgriezīsimies pie šīs sarunas, turklāt ļoti drīz! - Neslavis vēlreiz iebāza galvu pa durvju spraugu.

Profesors Blakts, aiz niknuma šņākdams, turpināja stundu. Divnieki un piezīmes bira kā krusa. Beigu beigās lēkāšanas eliksīrs izdevās tikai Verai Papagailei, kura aiz šausmām visu bija izdarījusi pareizi. Blakts paslavēja Veru, noburkšķēja, ka pat idiotiem gadoties prāta apskaidrības mirkļi, un ielika viņai četrinieku.

Ziņkārīgais Guņa Glumovs piesmēla pilnu sauju ziedes, novilka zābakus un sāka ieziest savas milzīgās pēdas.

- Kāpēc nekas nenotiek? Kur te burvestība? - viņš vīlies norūca.

- Bet tu palēkā, Guņečka! Palēcies lab’ augst’! - mīlīgā balstiņā ieteica profesors Blakts.

Glumovs tramīgi paskatījās uz savām basajām pēdām un mazliet palēcās. Patiesībā viņš mēģināja nedaudz palēkties, bet iznāca kaut kas pavisam cits. Gluži kā varenas atsperes pasviests augšup, Glumovs uzlidoja līdz griestiem, ietriecās tajos ar pakausi un tad bez samaņas novēlās uz grīdas.

Profesors Blakts apmierināts pasmaidīja.

- Lai kāds aiznes šo Plenties’ uz magpunkt’! Stunda ir beigt’! - viņš teica. - Nākamajā nodarbīb’ mēs fārīsim un liesim pudelēs filtības mikstūr , tāpēc fisiem jāņem līdzi stikla trauk’, lai taisīt’ “buļ-buļ”.

Taņa tikko spēja sagaidīt, kad profesors Blakts iesēdīsies savā šūpuļtīklā ar tūkstoš mezgliņiem un uzvilksies augšā caur griestu lūku. Tad viņa saķēra Vaņu Blēdovu aiz piedurknes un pavilka viņu aiz milzīgā skapja, kurā glabājās indes.

- Tas taču esi tu, vai ne? Nu saki - vai tu? - viņa nepacietīgi taujāja.

Vaņa ilgi pētīja savu dzelteno krekliņu, tad palūkojās uz savām rokām.

-Jā, es esmu es.

- Beidz jokoties! Tu taču saproti, par ko es runāju. Tu esi tas, kurš iebāza Blaktam kabatā “Galdiņ, aizsargājies!”. Vai tā ir taisnība?

Vaņa viltīgi pasmaidīja.

- Kāpēc tu tā domā?

- Nebija grūti uzminēt. Tātad tu?

- Es, - Vaņa atzinās.

- Bet kā tu nokļuvi Galvenajās kāpnēs? Vai tu tiešām biji Izgaistošajā stāvā?

Vaņa pakratīja galvu.

- Nē-e, Izgaistošajā stāvā neesmu bijis. Neslavis kļūdās. Galdautu es atradu aiz statujas - zini, aiz tās akmens zivs, kurai no mutes tek ūdens.

Taņa nebija šādu strūklaku redzējusi.

- Kur tas ir? - viņa vaicāja.

- Aiz burvju priekšmetu darbnīcas, Tibidohsas vecajā daļā. Tur tikpat kā neviens nestaigā, un darbnīca arī sen pamesta. To aizslēdza ciet jau Senvīra laikā, jo melnie burvji tur gatavoja visādas bīstamas mantas. Man sagribējās tur ielīst.

- Kāpēc?

- Pats lāgā nezinu, kāpēc... Nūjā, gribēju nočiept kādu drusciņu lidojošo zāģskaidu, lai pakaitinātu Blaktu. Zini, cik tas ir jautri? Skaidiņas lidinās pa klasi, virpuļo pie griestiem kā mušas, un tās nekādi nevar noķert.

Vaņa nez kāpēc skumīgi nopūtās.

- Bet darbnīcā es tā ari netiku iekšā, - viņš piebilda.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tur kāds bija atnācis pirms manis. Piezagos klāt un redzēju: pa sienas spraugām spīd gaisma. Tāda dīvaina gaisma, zilgana un spoža. Jau gribēju tīties prom, bet lati sāka vērties vaļā darbnīcas dūms. Lēni lēnitiņām, ar baigu čīkstoņu. Nobijos un laidos lapās. Vajadzēja skriet atpakaļ pa to pašu gaiteni, bet es ieskrēju strupceļā. Un tur pagadījās tā zivs - pašā reizē. Aiz tās tad arī paslēpos.

- Vai tu redzēji, kas iznāk laukā no darbnīcas? - Taņa vaicāja.

- Nē-e. - Vaņa nopūtās. - Ko es varēju redzēt aiz tās muļķīgās zivs? Ar degunu šai pie astes... Kad izlīdu laukā, darbnīca bija ciet, un vairs nekādas zilganas gaismas. Vispār nekā. Un tad pēkšņi kāds apķērās man ap kāju, pamatīgi apķērās. Skatos - galdauts. Ar lielām mokām tiku no tā vaļā un pēc tam nolēmu pa kluso ielikt to kabatā profesoram Blaktam. Nogriezu gabalu un tā arī izdarīju. Bet es nezināju, ka tas ir “Galdiņ, aizsargājies!”, un par Izgaistošo stāvu man arī nebija ne jausmas. Domāju, ka gluži vienkārši tāds kauslīgs galdauts. Šeit jau gadās visādas dīvainības.

Tapa iegrima domās. Daudz vairāk nekā galdauts meiteni nez kāpēc uztrauca noslēpumainais, zilais spīdums. Kuram ievajadzējies slēpties darbnīcā? IJn kāpēc? Tapai uzmācās sliktas priekšnojautas. Galva sagriezās tāpat kā toreiz, kad uz jumta stāvēja figūra oranžā apmetnī un pamāja ar roku, ar burvju dzirksti aizdedzinot Tapas lociņu.

- Varbūt tur spīdēja kāds rēgs? - viņa nedroši vaicāja.

- Varētu domāt, ka es neesmu redzējis diezgan daudz spoku, - Vaņa iebilda. - Jā, daži no viņiem tiešām spīd, bet pavisam citādi. Rēgu izstarotā gaisma ir maiga, tāda sārti miglaina, bet šī bija asa, spēcīga, gandrīz sāka acis sāpēt... Tādu rēgu dabā nav. Turklāt es dzirdēju soļus...

Pēkšņi kāds turpat blakus nokremšļojās uzvaras priekā. No skapja apakšas četrrāpus izlīda Zārciene. Viņai piemita pārsteidzošas spējas uzrasties nepiemērotā vietā un nepiemērotā laikā.

- Sveiki, čukstētāji! Reizēm ir ļoti noderīgi nomest blok-notiņu un līst tam pakaļ zem skapja! Neslavini Melkulim noteikti būs interesanti uzzināt patiesību par lakatu! - viņa ņirdzīgi teica.

Tana metās Zārcienei virsū, taču Tanas klasesbiedre veikli palēca aiz sola un tad izspruka pa durvīm. Tapa un Vaņa drūmi palūkojās viens uz otru. Viņi bija pārliecināti, ka Zārciene aizskrējusi viņus nosūdzēt, bet tad Zārciene atkal pabāza galvu durvju spraugā.

- Nobijāties gan, mazie tarakāni? Pareizi darāt, ka bīstaties... Bet es varbūt uzreiz vēl Neslavini neko neteikšu. Kāda jēga, ja tavu draugu uz līdzenas vietas pataisīs par zom-biju un aizsūtīs pie truloīdiem? Nē, labāk es jūs vispirms krietni pamocīšu.

Taņa viņai meta ar kaujas dzirksti, bet Zārciene paguva aizcirst durvis. Vītņu kāpnēs vēl ilgi skanēja viņas smiekli.

Vakarā pie Taņas pienāca Babs Jaguns. Savilcis seju noslēpumainā izteiksmē, viņš pačukstēja, ka Svilpis C). Lupis aicina uz pirmo instruktāžu visu Tibidohsas izlases komandu. Rokās Babam Jagunam bija pavisam jauns putekļsūcējs, un no caurules tam pilēja nez kāda bieza masa. Tiklīdz kāds piliens nokrita uz grīdas, pie tā tūdaļ sapulcējās daudzās vaboles un skudras, kas dzīvoja mūru plaisās.

- Vai tā ir jauna eļļas marka? - vaicāja Taņa.

- Pati tu esi eļļa! Tā ir īsta truloīdu majonēze! - lepni skaidroja Babs Jaguns. - Tagad es vairs nelietoju eļļu. Izrādās, ka daudz labāk ieziest mehānismu ar majonēzi. Labāk var uzņemt ātrumu. Paskaties šurp!

Viņš izvilka no azotes apdriskātu katalogu “10 000 jaunumu izcilākajiem pūķbolistiem”.

- Tagad es dienu un nakti lasu tikai šo... Paskaties, cik daudz visādu derīgu ierīču! Bumbas turētājs. Krekliņš ar mirgojošām ugunīm pūķu atbaidīšanai. Vējabrilles ar attāluma noteicēju. Pretapsviluma krēms. Spogulītis, ar kuru laist pūķiem acīs saules zaķīšus... Sprāgstošas konfektes... Gumijas līme biksēm...

- Kā tu teici? - Taņa neticīgi pārvaicāja.

- Nu, tas ir vienkārši... Noziež bikšu pēcpusi, lai asos pagriezienos negāztos nost no putekļsūcēja. Pielīmējas stabili. Ļoti derigs izgudrojums. Rokas paliek brīvas, - Babs Jaguns nopietni paskaidroja. - Tiesa, ir viens mīnuss.

- Kāds?

- Bikses pēc tam vairs nevar atlimēt no putekļsūcēja. Un līst laukā no biksēm līdzjutēju tūkstošu acu priekšā nav pārāk ēiti... Tāpēc ļimi es pagaidām vēl nepirkšu... Vai zini, kam domāts šis rīks? - Jaguns rādīja uz vienu no attēliem savā katalogā.

- Vai tas nav vēdeklis? - Taņa piesardzīgi vaicāja.

Babs Jaguns uzmeta meitenei pārākuma apziņas pilnu

skatienu.

- Vēdeklis? Лк manu māmulīt bubulīt! Tas taču ir kutinātājs! Ar to tu kutini pūķa vēderu, un viņš tevi izspļauj. Kolosāli, vai ne?

- Kolosāli gan. Visu mūžu ilgojos, lai mani norij un pēc tam izspļauj, - nomurmināja Taņa, prātodama, vai ņemt savu kontrabasu Ildzi uz nodarbību vai ari nav vērts to darīt.

Viņai ne pārāk gribējās vilkt kontrabasu pa gaiteņiem, jo vairāk tāpēc, ka Tibidohsas iekšpusē visi lidojuma buramvārdi tika bloķēti.

Beigu beigās viņa izlēma kontrabasu neņemt. Diez vai viņi lidos jau pirmajā nodarbībā, turklāt tik vēlā stundā, kad jau krēslo. Droši vien Svilpis O. Lupis grib tikai palūkoties, kādā paskatā viņa komanda atgriezusies no truloīdu pasaules.

Tibidohsas komanda pulcējās spēles laukumā pie pūķu angāriem. Taņa un Babs Jaguns atnāca pēdējie.

Svilpis O. Lupis bija augumā mazs, ar platiem vaigu kauliem un vienu aci. Viņa kreisā kāja nelocījās ceļgalā un deguns bija saplacināts. Klīda baumas, ka pie viņa ārienes pamatīgā boksa mačā piestrādājis lija Muromietis, turklāt tru-

loīdiem pat bija radusies biļina par šo cīniņu. Tomēr iztaujāt Svilpi O. Lupi par viņa pagātni neviens neuzdrīkstējās. Melnais burvis un maģiskās pilotāžas treneris nepiederēja pie tiem cilvēkiem, ar kuriem gribas tāpat vien papļāpāt.

Tagad viņš nopētīja bērnus ar drūmu skatienu un lika tiem, kuri bija paņēmuši līdzi instrumentus, apmest loku virs laukuma. Otra puse gaidīja turpat apakšā. Kad visi atkal bija sastājušies ap treneri, viņš nospļāvās sev zem kājām un teica:

- Sliktāk vairs nemēdz būt. Vecai raganai, kas lido uz veikalu pēc kefīra, - pat tai ir brašāka stāja. Un pavasarī sāksies čempionāts. Vai jūs apjēdzat, ko tas nozīmē?

- Apjēdzam. - Babs Jaguns jutās aizvainots.

Savu loku viņš bija nolidojis gluži ciešami, un salīdzinājums ar veco raganu viņam šķita netaisns.

- Nekā jūs neapjēdzat, ēzeļi tādi! - Svilpis rēca. - Pavasarī pie mums Tibidohsā sapulcēsies pasaules labākie spēlētāji. Paši vislabākie! Pūķbola gods un lepnums! Jūs izsmērēs pa spēles laukumu. Ko tur runāt par laukumu! Jūs visi tupēsiet viņu pūķu kuņģos un sarksiet par savu lempību!

Babajaguna atļukušās ausis tumši pietvīka. Par šīm ausīm Tibidohsā tika sacerētas leģendas. Zārciene, piemēram, apgalvoja, ka, ātri kustinādams ausis, Babs Jaguns varot pacelties gaisā. Tās gan bija tikai pļāpas. Tomēr Baba Jaguna ausis patiešām izskatījās iespaidīgas.

- Mēs trenēsimies, lidosim, - svinīgi nosolījās Sems Sep-tiņcelms, lielisks uzbrucējs ar pārsteidzošu reakcijas asumu.

Divpadsmit gadu vecumā viņš bija netīšām pārvērtis savu skolotāju par ūdru un pēc tam nokļuva Tibidohsā. Tagad Sems Septiņcelms mācījās jau pēdējā - piektajā - kla-

sē un gatavojās vasarā svinēt septiņpadsmito dzimšanas dienu.

Uz Svilpi Sema solījums neatstāja nekādu īpašo iespaidu.

- Лк viņi lidos! - Svilpis nicīgi nospurcās. - Mēslu mušas arī lido. Strādāt vajag, strādāt un vēlreiz strādāt! Vairs nekādu pastaigu! Treniņi katru ritu no sešiem līdz astoņiem. Un pēc nodarbībām - no astoņiem līdz desmitiem vakarā. Pirmā spēle būs pret afrikāņu babajiem, un viņi pagājušajā pasaules čempionātā dabūja trešo vietu! Trešo - vai jūs to apjēdzat?

Spēlētāji sadrūma. Par afrikāņu babajiem katrs no viņiem šo to bija dzirdējis, un ne reizi vien. Babaji bija dzimuši pūķ-bolam. Stāstīja, ka daudzi no viņiem lidojumos lieliski varot iztikt bez burvju paklājiem un sēžot uz tiem tikai pieklājības pēc. Zaudēt babaju komandai jau pirmajā spēlē - tas nozīmēja izkrist no čempionāta pašā sākumā, turklāt izkrist apkaunojošā veidā. Nelaime tā, ka pūķbola sacensību noteikumi bija ļoti stingri. Zaudējusī komanda vairs nedrīkstēja piedalīties turpmākajās spēlēs, un tai vajadzēja gaidīl nākamo gadu.

- Mums nu gan nav veicies ar izlozi! Droši vien kāds uzlaidis ļaunu aci! - noburkšķēja Jura Vāciesproms.

- Citādi nevar būt! Vajadzēja uz izlozi paķert līdzi Zob-rāvēju! - viņu atbalstīja Rita Doduzkrīta. Šī meitene ar asiem sejas vaibstiem lidoja uz ģitāras ar piekabi.

Ģitāra izskatījās dīvaina, bet pārvietojās virs spēles laukuma neticamā ātrumā. Tiesa, pagriezienos tā gaisā bieži kļuva nevadāma, un tad Rita bija spiesta vismaz pusi spēles nīkt pretinieku pūķa vēderā.

- Blēņas! Maģisko izlozi nevar noburt, un viltot tās rezultātus arī nevar! - Babs Jaguns strīdējās pretī. - Vai jūs zināt, kur pirms izvilkšanas tiek sabērti izlozes papīriņi? Hamleta tēva galvaskausā! Tam burvības neliek cauri.

- Nu un tad? Pa acu caurumiem tikpat var ieskatīties. Būtu labāk sabēruši parastā maišeli. - Rita Doduzkrīta smīnēja.

Treneris īgni pamāja ar roku.

- Nu pietiek! Bija jauna acs vai nebija - mums tikpat jāspēlē ar babajiem, un punkts. Bet tagad es gribu, lai Babs Jaguns vēlreiz iepazīstina ar visiem mūsu komandas spēlētājiem. Ir šis tas mainījies.

Babs Jaguns uzlēca uz sava putekļsūcēja. Viņš ne reizi vien bija komentējis spēles un pazina itin visus. Taņa domīgi lūkojās uz savu draugu, kas nekustīgi karājās gaisā divus metrus virs laukuma. Viņas kontrabass nevarētu tik ilgi palikt uz vietas, tam vajadzēja bez mitas kustēties. Tomēr Taņa nebūtu ar mieru mainīt savu senlaicīgo instrumentu pat pret desmit putekļsūcējiem.

- Un tā, mīļie līdzjutēji, jūsu priekšā ir Tibidohsas komanda! - vērsdamies pie neesošiem skatītājiem, līksmi sauca Babs Jaguns. - Labākie no labākajiem! Lūdzu mīlēt un cienīt! Pirmais numurs - Žora Žīkins. Viņa instruments - slota ar propelleri. Viņš spēlē aizsardzībā un dara to gluži labi. Tikai reizēm rodas neērtības, piespēlējot viņam bumbu, jo tā mēdz iekrist propellerī... Otrais numurs. Demjans Rūgtu-lis, no “tumšajiem” magiem. Uzbrucējs. Viņam ir modeļa “Sniegavētra 100U” putekļsūcējs, kas gaisā spārdās un brīžam uzvedas kā ledusskapis. Parasti pretinieku pūķis mūsu

Djomu aprij pirmajās piecās spēles minūtēs. No tāda kumosiņa pūķim uznāk nelabums, un lidz spēles beigām tas lidinās apkārt kā pussprāgusi vista. Tāpēc Rūgtulis komandā ir neaizstājams...

Taņa iesmējās. Viņa labi zināja, ka Babs Jaguns un Rūgtulis viens otai necieš ne acu galā un vienmēr ecējas - apmēram tāpat kā viņa un Zārciene.

- Jagun! Pamēģini tik nolaisties zemē! Es tevi nogalināšu! - lēkādams auroja pārkaitinātais Rūgtulis, cenzdamies saķert Babu Jagunu aiz kājas.

- Draudi ir muļķu ierocis! - paziņoja Babs Jaguns, paceldamies mazliet augstāk. - Trešais numurs. Katja Kiosko-va. Aizsardzība. Putekļsūcējs “Netlruks”. Pūķiem ļoti patīk Katja, un ne tikai pūķiem... Es, piemēram, arī vienmēr labprāt skatos, kā viņa spēlē. IJn kā viņa smaida!

- Jagun, man kaut kas uzpilēja uz pieres! - Kioskova iesmējās.

- Nepievērs uzmanību! Es visiem vakariņām izdalu majonēzi... - paskaidroja Babs Jaguns, gādīgi pabīdīdams sava putekļsūcēja cauruli sānis.

Viņš apmeta nelielu loku, tad ķircinādams aizdrāzās tieši pār galvu Rūgtulim un sastinga trīs metru attālumā no tribīnēm.

- Ceturtais numurs. Sems Septiņcelms. Lielisks uzbrucējs, apbrīnojami asa reakcija. Vienu gan es joprojām nevaru saprast: nu kāpēc viņam ievajadzējās pārvērst savu skolotāju par ūdru? Piektais numurs, Rita Doduzkrita. Vai gan kāds vēl nepazīst mūsu Ritu un viņas ģitāru ar piekabi? Sestais numurs. Kuzja Tuzikovs. Aizsardzība. Būtu nenovēitē-

jams spēlētājs, ja vien tik bieži negāztos zemē no savas reaktīvās slotas... Septītais numurs. Jura Vāciesproms, komandas kapteinis. Ļoti skaļas balss īpašnieks, nemitīgi uz visiem bļauj. Vairāk ne ar ko īpašu neizceļas.

- JAGUN!!! - septītais numurs sašutumā ieaurojās.

- Nu, ko es jums teicu? Vai visi dzirdēja, kāda mūsu kapteinim balstiņa? - Jaguns līksmoja. - Tikai neapvainojies, es tevi tīšām kaitināju... Astotais numurs... Nu ko te lai saka? Agrāk astotais numurs bija Roma Ieskābenis, bet viņš aizgāja no komandas. Tagad viņa vietā esmu es - Babs Jaguns, vienīgais un neatkārtojamais.

- Kas tad tev ir tik neatkārtojams? Vai ausis? - Demjans Rūgtulis ierēcās smieklos.

- Banāli, Djoma, banāli un bāli! Tur, kur man humora izjūta, tev ir plika nulle! - žigli atcirta Babs Jaguns, pilinot viņam uz. deguna majonēzi.

- Devītais numurs. Liza Aizlaizina, - viņš turpināja. - Viņa lido uz. pulksteņa ar dzeguzi. Vispār jau nekādas vainas, tikai dzeguze knābj kā traka. Turklāt nez kāpēc knābj tikai savējiem... Un visbeidzot desmitais numurs. Taņa Gro-tere. Lidojuma karaliene. Viņas vecmodīgais kontrabass ir tiešām super! - Baba Jaguna balsī ieskanējās patiesa apbrīna.

- Rimsties nu! - Taņa pasmīnēja.

Tomēr dzirdēt šādas uzslavas bija patīkami. Kaut nu tikai viņa izšķirošajā brīdī nepieviltu, nepalaistu garām bumbu, neizbītos no pūķa ugunīgās rīkles.

- Lūk, tāda ir mūsu komanda. Un nav ko baidīties no babajiem, ja ir tādi spēlētāji! - Babs Jaguns jūsminājās.

Pēkšņi kreisā angāra sienas sāka drebēt. Pa lūkām angā-

га jumtā plūda biezi, balti dūmi. No visām pusēm turp traucās džini, kas Tibidohsā strādāja par pūķu ganiem.

- Tas ir Niknainis. Atkal ārdās. - Katja Kioskova bija norūpējusies.

Daudzi uzskatīja Katju par skaistāko meiteni visā Tibidohsā. Un ne bez iemesla. Kad Katja vēl mājoja truloīdu pasaulē, viss asfalts pie viņas mājas, visi lifti un gaiteņi bija aprakstīti ar viņai adresētiem mīlestības vārdiem. Vakaros uz katra trepju pakāpiena sēdēja pa pielūdzējam. Turklāt tā bija deviņstāvu māja... Beidzot burvji sāka uztraukties par to, kas notiek, un Sardanapals lika Katju atgādāt uz Tibidohsu. Izrādījās, ka viņai ir iedzimtas burvju spējas un no savas vecvecmāmiņas - raganas - viņa mantojusi īpaši spēcīgus ie-mīlināšanas vārdus.

Niknainis atkal zvēla ar asti pa sienu. Metāla angārs dunēja kā tukša konservu kārba. Trokšņa apdullinātie džini, ausis rokām aizspieduši, metās laukā pa durvīm. Bet Nik-nainis tikai rēca un rēca.

Skolēni pieskrēja pie angāra. Ielūkoties iekšā neviens neuzdrīkstējās, jo tur plosījās īsts ugunsgrēks. Karstās liesmu mēles visu laiku lauzās laukā. Varēja dzirdēt, kā Niknainis šņākuļo, ievilkdams plaušās gaisu, lai tūlīt atkal izelpotu uguni, trenkdams prom savā tuvumā vēl atlikušos džinus.

Kad pēdējais nokvēpušais džins bija izsprucis laukā, kaut ko sašutumā nokliedzis un izgaisis, pie angāra piekliboja Svilpis.

- Man tas nepavisam nepatīk... Nesaprotu, kas Niknai-nim lēcies. Tagad ir janvāris un viņam jāguļ ziemas guļā.

Bet viņš ņem un pamostas. Jau trīs dienas neizdodas viņu nomierināt, - Svilpis teica.

- Varbūt viņš saslimis? - vaicāja Taņa.

Svilpis domīgi palūkojās vispirms uz Taņu, pēc tam uz atvērtajām angāra durvīm un paraustīja plecus.

- Cerēsim, ka ne... Gaidu jūs rīt tieši sešos! Un tā ka neviens nekavētu! - treneris nokomandēja.

Nākamajā dienā ļaunas acs lāsta noņemšanas nodarbībā Zobrāvēja bija nolēmusi iepazīstināt ar vistu lāstu.

- Uzskatīsim to par kontroldarbu. Dodu jums divdesmit minūtes lāsta neitralizēšanai. Vai esat gatavi? Tad sākam! -Nevērīgi uzsitusi gaisā knipi, viņa kaut ko noburkšķēja sev zem deguna.

Viņas gredzens izšķīla sarkanu dzirksti. Klasi tūdaļ ietina rožaini dūmi, un mirkli nekas nebija redzams. Kad dūmi izklīda, Taņa ieraudzīja, ka Rita Doduzkrīta, vicinādama rokas kā spārnus, ar visām kājām uzrāpjas uz sola un, izstiepusi kaklu tālu uz priekšu, sāk skaļi kladzināt. Zārciene Kapličova un Liza Aizlaizina no saviem soliem viņai atsaucās ar tikpat skaļu kladzināšanu.

Dusja Mopsikova pietupusies lēkāja pa klasi, visu laiku atskatīdamās un satraukti klukstēdama. Aiz viņas tipināja cāļi: Vera Papagaile un Babs Jaguns. Turklāt Verai mutē bija kaut kāds diedziņš, kuru viņa uzskatīja par tārpu.

Bet visjocīgāk uzvedās Guņa Glumovs. Augumā prāvais, gorillam līdzīgais pusaudzis, iztēlojies sevi par perētajvistu, bažīgi klukstēdams, tupēja uz penāļa.

- Kas viņiem visiem noticis? Nojūgušies, vai? - Taņa brīnījās. Bet tad sārtenais mākonis atplīvoja arī līdz viņai.

Vel pēc maza brītiņa Taņa sev par lielu pārsteigumu atklāja, ka sēž uz grīdas un pūlas ar degunu saknābt graudus. Tā bija dīvaina, ļoti dīvaina sajūta... Taņa vienlaikus bija gan vista, gan Taņa. Un domas ari viņai bija tādas, ii kā sastāvētu no divām pusītēm - daļēji viņas pašas, daļēji vistas...

Taņa nespēja saprast, kas viņai liek ar knābi raut sev laukā spalvas vai dzīties pakaļ no kladzināšanas aizsmakušajai Ritai Doduzkritai. Ne jau velti Zobrāvējas ļaunās acs lāsti vienmēr bija satriecoši. Tik satriecoši, ka pat Neslavis Melkulis centās izvairīties no sadursmēm ar šo nepakļāvīgo pasniedzēju.

Apmierināta nopētījusi savas burvestības sekas, Zobrā-vēja atvēra galda augšējo atvilktni un izņēma no tās krievu sudraba laikmeta dzejas sējumiņu.

- Burvīgi! Beidzot brīvs laiks, lai palasītu dzeju, - viņa melodiski nodūdoja.

Turpinādama skrāpēt degungalu pret grīdu, meklējot graudus, Taņa steigšus pūlējās atcerēties buramvārdus, kūms bija mācījusies iepriekšējā vakarā. Kā tikt vaļā no vistu lāsta? Govjulo boglo? Nigruso kāposto... Nē, atkal garām... Bija ļoti grūti koncentrēties. Kā lai sakopo domas, ja nemitīgi jālēkā un jāklukst?

Tikai piecas minūtes pirms zvana Taņai izdevās atcerēties buramvārdus, kas neitralizēja lāstu. Īstenībā viņa tos pat neatcerējās, bet netīšām ieraudzīja burtnīcā, kuru Vera Pa-pagaile un Guna Glumovs bija saknābājuši skrandās.

- Dzivodis kurekus! - iesaucās Taņa. Atbrīvojusies no lāsta, viņa piesardzīgi slējās kājās. Taņa bija viscaur novārtījusies putekļos, degungals smeldza.

No ļaunās acs lāsta bija pratuši tikt vaļā vienīgi Vaņa Blēdovs, Zārciene un Liza Aizlaizina. Pārējie joprojām sēdēja uz iedomātas laktas, brīžam nez kāpēc raujot sev nost pogas.

Zobrāvēja nopūtās, pašķielēja uz pulksteni un aizcirta dzejas sējumiņu.

- Slikti gan! - viņa teica, ar vienu dzirksti izdziedinot visu klasi. - Ļoti slikti! Turklāt vistu lāsts ir pavisam viegli ņš!

- Tad nu gan viegliņais! - Zārciene nikni nospurcās. - Es knapi paliku dzīva!

Zobrāvēja uzmeta viņai vērtējošu skatienu.

- Vāji, Kapličova, ļoti vāji. Jūs noņēmāties gandrīz pusstundu un tikai ar lielām grūtībām atbrīvojāties no vistu lāsta. Un tagad pamēģiniet iztēloties, kas notiktu, ja es būtu jūs nobūrusi ar liktenīgo lāstu, kuru neitralizēt ir simtreiz gnī-tāk?

- Un kas tad notiktu? - bailīgi vaicāja Liza Aizlaizina.

- Jūsu ticībā būtu tikai piecas minūtes. Un ne sekundes vairāk, - Zobrāvēja paskaidroja.

- Un pēc tam? - it kā no tāluma Taņa izdzirdēja savu balsi.

- Vai tu pavisam trula esi, vai? Pasaulē būtu par vienu nabaga bārenīti mazāk! - iejaucās Zārciene. - Žēl gan, Gro-tere, ka tevi vēl neviens nav tā nolādējis. Es jau sen ilgojos padzīvoties mūsu istabā viena pati.

- Vai baidies, ka citi uzzinās, kā tu miegā krāc un sauc māmiņu? - vaicāja Taņa.

Klase iesmējās, bet Zārciene pieklusa. Taņa saprata, ka tuvākajā laikā istabas kaimiņiene liks viņu mierā ar savām zobgalībām.

Taņa jautājoši palūkojās uz Zobrāvēju. Pasniedzēja nesmējās un lūkojās uz Taņu ļoti nopietni. Nopietni un bažīgi.

- Diemžēl Zārcienei ir taisnība. Es atkārtoju: mēs runājam par liktenīgo lāstu. Par visstiprāko un nāvīgāko no visiem lāstiem. Tiesa, to izmantot spēj tikai ļoti spēcīgi burvji, - viņa teica.

Taņai šķita, ka Zobrāvējas balsī ieskanējusies kāda īpaša izteiksme. Bet kāda? Ko viņa gribēja likt saprast ar šiem vārdiem?

- Bet kā var aizsargāties no liktenīgā lāsta? - Taņa vaicāja.

- To mēs mācīsimies kādā no nākamajām nodarbībām. Bet katrā ziņā atcerieties: pirmais liktenīgā lāsta simptoms ir ļoti spēcīgas vēdergraizes. It kā jūsu iekšas tiktu sasietas ciešā mezglā, - Zobrāvēja teica.

Pēkšņi Dusja Mopsikova skaļi ievaidējās un satvēra vēderu.

- Tieši kā man! Man sāp! Man ir vēdergraizes! - viņa žēlojās.

- Vai tu gribi teikt, ka tevi kāds nobūris ar liktenīgo lāstu? - Zobrāvēja sarauca pieri. - Man nepatīk muļķīgi joki.

-Tas nav nekāds joks... Šķiet, ka es saknābāju savu gredzenu, kad biju vista... Un tagad man ir vēdergraizes... Ko lai es daru? - Dusja stenēja.

8.Visniknākais pūķis

Pirms došanās uz vakara treniņu Taņa gribēja sameklēt Vaņu Blēdovu. Kā jau to varēja paredzēt, viņš atradās Tara-raha kabinetā. Tararahs bija pats labākais (daži nelabvēļi mēdza piebilst: “un vienīgais”) veterinārās maģijas pasniedzējs.

Tararahs un Vaņa Blēdovs bija aizņemti ar diezgan ne patīkamu darbiņu: viņi vilka skabargu laukā no satīra kājas. Ažkājainais satīrs - viens no Tibidohsas celtniekiem - te žēlabaini blēja, te klaigāja sengrieķu valodā. Droši vien lamājās. Kad iesāpējās stiprāk, viņš mēģināja ar veselo pakavu iespert Vaņam Blēdovam. Bet Tararahs turēja viņu stingrā tvērienā, un satīram nekādi neizdevās izrauties.

Beidzot skabarga bija izvilkta un brūce dezinficēta. Satīrs klibodams aizsoļoja, pamatīgi iebadīdams ragus durvīs. Vai tā bija viņa pateicība? Vaņa Blēdovs un Tararahs atviegloti uzelpoja.

- Tas nu gan bija tipiņš! Ar vāju nervu sistēmu. Daudz netrūka, lai viņš te visu saārdītu. Tiklīdz es ķēros pie skabargas, šis uzreiz sāka spārdīties, - Vaņa sūdzējās.

- Vai tad veterinārā maģija attiecas ari uz satlriem? - Ta-ņa vaicāja.

Tararahs pakasīja savas spalvām noaugušās krūtis.

- Piķis viņu zina, attiecas vai neattiecas. Tā tāda miglaina lieta. Viņš, protams, ir saprātīgs, bet, ja ieskatās labāk, -tomēr āzis.

- Nūja! Šodien jau arī: sākumā satīrs atvilkās pie Jages uz magpunktu, bet viņa šim saka: būtu tev tā skabarga rokā, es to izvilktu. Bet kāja tev ir no āža, tāpēc, mīlulīt, soļo vien pie Tararaha... Īstenībā jau večiņa droši vien bija apjēgusi, ka viņa tādu milzeni viena nenovaldīs. Toties Tararahs pat zirgu var noturēt, - piebilda Vaņa.

Juzdamies glaimots, Tararahs nokremšļojās. Viņam tiešām bija ļoti plati pleci, un izskatījās, ka platumā viņš padevies vairāk nekā garumā. Apakšžoklis bija smagnējs kā visiem pitekantropiem, piere zema un garie mati sapinkojušies, it kā nebūtu ķemmēti vismaz gadus simts. Visvairāk Tararaham patika stāstīt par to, kā viņš ieguvis nemirstību. Šo stāstu viņš atkārtoja tik bieži, ka visa Tibidohsa jau zināja to no galvas.

- Saproties, toreiz mēs nogāzām balto pūķi, - Tararahs omulīgi klāstīja. - Mēs, bez šaubām, nezinājām, ka tas ir pūķis. Paši saprotiet, alu cilvēki, neizglītoti... Izcepām šo uz ugunskura un sākām locīt iekšā... Bet pūķus ēst nedrīkst, jo īpaši baltos ne. Skatos: mūsu mednieki piepūšas, piepūšas un pārplīst kā baloni... Tādas šausmas! Man jau likās, ka es arī tūlīt pārsprāgšu... Bet nepārsprāgu vis, toties kļuvu nemirstīgs, jo man, redz, bija patrāpījies viens tāds īpašs gabaliņš pie astes. Simt gadu jau pagājis, pēc tam tūkstotis, bet es kā

nemirstu, tā nemirstu un pat vecāks nekļūstu. Lūk, tā! Bet lxāgās man visi rēķini nojuka: dzīvoju tik un dzīvoju, un nekas man nekait. Tā tas vilkās, līdz Sardanapals mani atrada.

- Varbūt kāds grib tēju? Ar barankām, - Vaņa steigšus piedāvāja.

Zinādams, ka Taņa dzirdējusi šo notikumu jau reižu divsimt, viņš centās nemanāmi novirzīt sarunu citā gultnē.

- Visi gribam. - Tararahs kļuva mundrāks. - Karstais ūdens ir, tikai nezinu, kur tagad lai uzlej tēju. Tas ragainais pusāzis sasita manu tējkanniņu... Būs jāņem burka.

Burka bija pavisam parasta, no stikla. Bet uz sāniem tai bija uzzīmēts galvaskauss ar kauliem un zem zīmējuma ar lieliem burtiem uzrakstīts: “Ciankālijs.”

- Vai tur bija inde? - Taņa satraukta vaicāja.

- Laikam gan... Blakts reiz uzdāvāja, - Tararahs paskaidroja. - Bet nedomā, es jau neesmu nekāds muļķis. Burku es izskaloju. Lej tēju, Vaņa!

- Ē-ē... Paldies... Man vairs negribas, - žigli teica Taņa.

- Man arī vairs negribas. Mēs labāk pagrauzīsim barankas. Paldies, Tararah, - bilda Vaņa.

Viņš diezgan labi spēja iztēloties, kā Tararahs mazgā burkas. Pitekantropa milzīgā plauksta jau nemaz negāja burkā iekšā. Turklāt mazgāšanu karstā ūdenī pitekantropi neatzīst principā.

-Ja negribat - nevajag, man paliks vairāk. - Tararahs saskuma, bet tad žigli atguvās, atcerējies iemīļoto tēmu. -Tātad, kad Sardanapals mani uzmeklēja, viņš teica: “Kāpēc tu nevarētu apgūt veterināro maģiju? Nekāds burvis jau tu, protams, neesi, toties laika tev netrūkst...”

Kādu bridi Tapa vēl papļāpāja ar Tararahu un Vaņu, bet tad attapās, ka jāskrien uz treniņu, un cēlās kājās.

- Paklau, Tararah, - viņa uz atvadām teica, - vai tu nevarētu apskatīt Niknaini? Runā, ka pēdējā laikā ar viņu notiekot kaut kas nelāgs.

Tararahs pārlaida milzīgo roku pār matiem, noslaucīdams pie plaukstas pielipušās drupačas.

- Es viņu jau apskatīju. Eju pie viņa katru dienu, - viņš atbildēja.

- Un kas tad viņam kaiš? - Taņa vaicāja.

- Tur jau tā lieta, ka nekas viņam nekaiš. Mērīju temperatūru rīklē - normāla, tūkstoš grādu. Uguns arī normālā krāsā. Ēstgriba arī laba, - stāstīja Tararahs, it kā gribēdams sevi pārliecināt, ka viss ir kārtībā. - Bet viens ir skaidrs: kaut kas viņam nedod mieru. Citādi viņš nebūtu atmodies. Pūķiem tagad jāguļ visdziļākajā miegā. Šauj kaut ar lielgabalu, l.xjt viņi nemodīsies. Dzīvsudrabis guļ, Žilbinošais arī... Visi krāc un neceļ ne ausu...

- Bet kāpēc Niknainis neguļ? - vaicāja Vaņa Blēdovs.

Jau veselu minūti Vaņa raudzījās Taņā ar nosodījumu

skatienā. Viņš jutās aizvainots par to, ka Taņa nav viņam neko stāstījusi par Niknaini.

- Ek, ja es zinātu, kāpēc... - Tararahs gari novilka. - Tagad gan Tibidohsā notiek tādas lietiņas, ka nav nekāds brīnums... Dzīvojam taisni kā uz vulkāna, bet izliekamies, ka viss ir normāli. Sardanapals jau nez cik nakšu nav gulējis, un ne viņš vien. Neslavis neguļ un Medūzija, un Zobrā-vēja... Pūķi nav nekādi nesaprašas, viņi visu jūt: kad klājas labi, kad slikti... Viņiem ir varena oža, īpaši vecajiem, tādiem kā Niknainis...

- Tararah, - Taņa pusčukstus vaicāja, - pasaki man -vai tam ir kāds sakars ar pagrabu? Лг plaisām?

Tararahs izbrīnā mirkšķināja acis.

- Ak tu ari par pagrabu zini? Esi nu gan tu manīgs meitēns! Bet es tev teikšu, kā ir: ar pagrabu tam nav nekāda sakara. Tur visas plaisas aiztaisītas... Neslavis veselu nedēļu uz ceļgaliem ložņāja ar ķelli, Zobrāvēja visu laiku ierunāja vārdus smiltiņās. Tagad haoss nevarēs izlauzties - protams, ja kāds neatvērs Baisos vārtus.

- Tad varbūt tam, kas notiek, ir sakars ar Galvenajām kāpnēm? Vai arī ar kādu, kurš apmeties kāpnēs? Tu taču nedomā, ka tur kāds slēpjas? Kāds, Kura Nav? - vaicāja Taņa, ar piesardzīgu, bet nepārprotamu mājienu atgādinot To, Kuras Nav, Sērgu del Torti.

Bet Tararahs jau bija apjēdzis, ka sarunājis daudz lieka.

- Zini, Taņa, beidz izgudrot visādas aplamības! Tā, Kuras Nav - viņas patiešām vairs nav. Ne jau velti akadēmiķis stāsta, ka viņu piebeiguši titāni Un vispār - kad vajadzēs, Sardanapals pats jums visu izstāstīs. Vai arī Neslavis. Bet es vairs neko neteikšu, - Tararahs beidza sarunu.

“Atkal tas Izgaistošais stāvs... Varbūt ne tikai stāvs? Nez ko viņi tur slēpj?” Taņa atkal mocījās minējumos.

Laiks bija draņķīgs - kā jau ziemā mēdz būt. No okeāna pūta ass, ledains vējš. Maģiskais aizsargkupols nedeva ne mazākā aizvēja. No piekrastes līdz spēles laukumam atskanēja tankkuģa “Tētis Karlo” aizsmakusi sirēna.

No Vētru salas varēja labi redzēt tankkuģi, kas peldēja

pa savu parasto kursu. Skaidri bija saskatāms pat kuģa nosaukums uz borta un trīskrāsainais krievu karogs, toties no tankkuģa Vētru salu neviens nespētu ieraudzīt pat ar spēcīgu binokli. Tankkuģa ekipāža bija pārliecināta, ka visapkārt ir tikai okeāna plašumi. Šeit darbojās Senvīra spēcīgā burvība, kas, gadiem aizejot, pieņēmās spēkā. Tieši tāpēc burvju sala nebija iezīmēta nevienā kartē. Saliniekiem nevajadzēja baidīties ne no truloīdti radariem, ne kosmiskajiem pavadoņiem - viņus tik un tā neviens nevarēja atrast.

- Vai viņi nevar netīšām ietriekties mūsu salā? - rādīdama uz tankkuģi, vaicāja Taņa.

- Nē-e, - viņu mierināja Babs Jaguns, ar kuru kopā viņa devās uz treniņu. - Tas izbrauks salai cauri, un viss... Saproti, it kā mēs būtu rēgi...

- Bet mēs taču neesam rēgi! - Taņa bažīgi palūkojās uz savu roku - sārtu, siltu un pavisam reālu.

- Nē-e, rēgi mēs neesam. Mums ir sava dzīve, rēgiem -sava. Bet mūs aizsargā pasauļu pārejas buramvārdi. Šeit viss ir maģisks, tur viss ir truloīdisks... Nu, īsi sakot: šīs divas pasaules nevar satikties. Reiz mēs ar vecmāmiņu sēdējām viņas magpunktā, un mums cauri izlidoja sporta lidmašīna. Burtiski - pa taisno cauri... Lidotājs neko pat nepamanīja. Es aiz pārsteiguma gandrīz nogāzos no krēsla, bet vecmāmiņa mierīgi adīja tālāk, it kā nekas nebūtu noticis. Tikai noņurdēja, ka senos laikos lidojuši vienīgi burvji, bet tagad ari truloīdi darot to, kas šiem nemaz nepiederas. Bet vispār-kur nu šiem sacensties ar mūsu lidojošajiem instrumentiem! Kaut vai ar šo!

Babs Jaguns lepni palūkojās uz savu putekļsūcēju un noglāstīja tā cauruli.

Vakara treniņā Svilpis lika viņiem sadalīties divās komandās un sacensties spēlē. Par vārtiem nolika divus jaunus pūķulēnus, Niknaiņa dēlus, kurus džini speciāli bija pamodinājuši, lai tie nāktu uz treniņu. Pūķulēni bija diezgan sīki - katrs aptuveni vieglās automašīnas lielumā. Norīt viņi vel nevienu nevarēja, toties lidinājās tik strauji, ka viņiem tikko varēja izsekot ar skatienu. Turklāt pūķulēni vēl pamanījās gāzt spēlētājiem virsū uguni. Pārāk svelošas gan viņu liesmas nebija, tomēr kāds nelaikā aizdomājies spēlētājs varēja pārvērsties apdegušā kotletē. Labi vēl, ka visi bija savlaicīgi iezieduši ar vampīra žulti ādu un matus.

Spēle iznāca saraustīta un aizritēja tādā tempā, ka nepieradušam skatītājam sareibtu galva. Gandrīz visi metieni lidoja garām vārtiem, jo jaunie pūķulēni kustējās pārāk žigli. Tikai otrās stundas beigās Sems Septiņcelms iemeta pūķim rīklē šķaudāmbumbu. Pūķulēns, kam tā bija pirmā pūķ-bola spēle mūžā, sāka šķaudīt, apmeta gaisā kūleni, ietriecās maģiskajā aizsargkupolā un pārbīlī mēģināja aizmukt uz angāru.

Babs Jaguns, kas uz laiku bija iecelts par otras komandas kapteini, sākumā sadrūma, bet tad, vērīgāk ieskatījies, kā laukumā palikušais pūķis vajā Ritu Doduzkrītu, pēkšņi sajūsmā iebļāvās.

- Ko tu auro? Jūs taču zaudējāt. Nolikām jūs pie zemes kā zīdaiņus! - izsmējīgi sauca Demjans Rūgtulis.

- Лк manu māmulīt bubulīt! Taisni otrādi - mēs nolikām jūs uz lāpstiņām kā zīdaiņus, - Babs Jaguns iebilda.

- Kāpēc tu tā domā?

- Tāpēc, ka jūs sajaucāt pūķus. Iemetāt bumbu rīklē savam pūķim! Bet mūsējais - re, kur šis lidinās! - paziņoja Babs Jaguns.

Sems Septiņcelms un Rūgtulis negribēja ticēt un aizdrāzās iztaujāt džinus - un tik tiešām izrādījās, ka visā tai jūklī viņi sajaukuši pūķus. Kļūdīties bija viegli, jo abi pūķi izskatījās līdzīgi gan pēc lieluma, gan krāsas. Pat džini abus atšķīra tikai ar pūlēm, pētot kaut kādas zvīņas uz virsdegunes un rieviņas uz spārniem.

-Tas nav godīgi! Mēs tik un tā uzvarējām! - bļāva saniknotais Rūgtulis, dzīdamies pakaļ Babam Jagunam un pūlēdamies nosviest viņu no putekļsūcēja.

- Nemūžam tev mani nepanākt, vārgulīt, ha-ha! Neaizmirsti piesprādzēt izpletni! - Babs Jaguns smējās.

Viņš veikli izvairījās no vajātāja, pārsviezdams cauruli no vienas rokas otrā un mainot augstumu. Tad, izvēlējies piemērotu mirkli, viņš mēģināja taranēt Rūgtuli no apakšas. Dem-janu aizstāvēt metās Jura Vāciesproms. Viņš pēkšņi uzlidoja no sāniem un gandrīz nogāza Babu Jagunu zemē. Draudzīgā spēle sāka pārvērsties diezgan nedraudzīgā kautiņā.

Pēkšņi atskanēja apdullinošs svilpiens. Augšup no laukuma uzvirpuļoja smiltis. Maģiskie instrumenti sāka plivināties pa gaisu kā skaidas. Žoia Žīkins nenoturējās sēdus uz savas tievās slotas un palika karājamies gaisā, ar vienu roku iekrampējies slotaškātā. Pieķērusies pie kontrabasa, Taņa palūkojās lejup un ieraudzīja, ka Svilpis O. Lupis, saglabādams ļoti aukstasinīgu sejas izteiksmi, izvelk no mutes divus pirkstus.

- Izbeigt ālēšanos! - viņš uzbļāva. - Netēlojiet maigās

jaunkundzes! Ja jūs tā spēlēsiet, babaji izsmērēs jūs kā sviestu pa šķīvi. Ko tur runāt par sviestu! Varat jau uzreiz atvērt savam pūķim rīkli un samest tur visas bumbas!

Komanda saīga. Vai tiešām viss ir tik draņķīgi? Vai varbūt Svilpis tā izrunājas tādēļ, lai viņi neatslābinātos?

- Rīt no rita visiem ierasties laukumā! Slīpēsim maģisko pilotāžu! Bet tagad - marš gulēt! - Svilpis komandēja.

Viņš pieklibodams devās projām no laukuma. Nogurušie spēlētāji vilkās viņam nopakaļ. Taņa jau gribēja doties kopā ar visiem, bet tad atcerējās, ka šodien ne reizi nav gadījusies izdevība izmantot “momentāno apsviedienu”. Par saviem treniņiem vienatnē viņa vēl nevienam nebija stāstījusi. Pat Babs Jaguns neko nenojauta. Taņa ilgojās sasniegt tādu meistarības pakāpi, lai varētu likt lietā apsviedienu izšķirošajā mirklī. Nu, piemēram, - spēlē pret babajiem.

- Kur tu paliec? Vai tevi pagaidīt? - Babs Jaguns izbrīnījies uzsauca.

- Nē, nevajag. Es drīz būšu. - Taņa nepacietīgi pamāja ar roku, dusmodamās, ka nav pratusi atpalikt tā, lai neviens nemana.

Pagaidījusi, līdz laukums kļūst tukšs, viņa pārliecinājās, ka neviens viņu nenovēro, un uzņēma augstumu. Uzlidojusi zem neredzamā aizsargkupola, viņa strauji apgriezās un tad šāvās lejup ar muguru pa priekšu. Atkārtojusi šo manevru trīs vai četras reizes, Taņa nolēca no kontrabasa, ielika instrumentu futrālī un devās uz ģērbtuvi.

Kā allaž, kad nācās kontrabasu stiept, tas novilka viņai plecu, tāpēc Taņa apstājās, lai atpūstos un palūkotos uz Tibi-dohsu.

Bija jau gandrīz tumšs. Izplūdušajā /ilgumā varēja skaidri redzēt, kā pusapaļos šaujamlūku lodziņus no iekšpuses izgaismo sarkanīgas maģiskās ugunis. īpaši aizraujoši bija lūkoties uz nesen atjaunotā Rēgu torņa logiem. No bēniņu lodziņa visu laiku atrāvās baltas, puscaurspīdīgas ēnas; apmetušas pāris loku ap torni, tās nesteidzīgi iepeldēja kādā no šaujamlūkām. Tā bija rēgu parastā ikvakara pastaiga. Ta-ņai pat šķita, ka ieraudzījusi Neizārstēto Dāmu un Poruči-ku. Kaut gan diez vai tie bija viņi. No tāda attāluma nevarēja skaidri pateikt.

Atvilkusi elpu, Taņa atkal paņēma kontrabasu, bet tobrīd malējais angārs sadrebēja no pūķa rēcieniem. Pa visām spraugām plūda biezi dūmi. Vēl pēc mirkļa viss atkal aprima. Šoreiz pūķis bija ārdījies tikai pavisam īsu brītiņu, bet tik un tā varēja noprast, ka viņu kaut kas satrauc.

“Atkal jau Niknainis. Jāpaskatās, kas tur notiek,” izlēma Taņa. Viņa mazliet pagaidīja, pārliecinājās, ka neviens džins nav redzams, nolika kontrabasu zemē un skrēja uz angāru.

Diez vai Taņai pietiktu spēka atvērt smagos vārtus, tāpēc viņa gluži vienkārši nogūlās smiltīs un veikli kā zalktis ieslīdēja spraugā zem tiem. Ja meitene būtu druknāka, šāds triks viņai neizdotos.

Angārs bija tumšs un pilns ar dūmiem. Varēja dzirdēt pūķa svelpjošo elpu. Nāsīs sitās īpašā pūķa smaka - asa un apdullinoša. Līdzīgi smaržo ar ūdenszālēm noaudzis, tikko no upes izvilkts akmens, ja to pēkšņi iemet ugunskurā vai kvēlojošās oglēs.

Taņa stāvēja kā sastingusi, bikli aptaustot sienas. Pūķa angārā viņa atradās pirmo reizi. Viņai nebija ne jausmas, vai

īso

pūķis šobrīd ir tuvai vai tālu. Cik tālu, ja skaitītu soļos? Pieci soļi? Vai desmit? Pēc pūķa trokšņainās elpas neko nevarēja pateikt - šķita, ka viņš elpo vienlaikus visās malās.

Taņa paspēra soli, pēc tam vēl vienu, piesardzīgi taustoties ar rokām sev priekšā. Kaut kas nošķindēja un iesita viņai pa kāju. Meitene jau gandrīz sāka kliegt, bet tad pēkšņi aptvēra, ka apgāzies spainis, kurā Niknainim nes dzīvsudrabu. Pūķi dzer tikai dzīvsudrabu, neko citu. Ūdens viņiem nav vajadzīgs un lielos vairumos var pat kaitēt.

Nez vai Niknainis sadzirdējis, kā viņa nogāž spaini? Vai viņš vispār nojauš Taņas klātbūtni? Un ko tad, ja pūķis viņu apris vai iezvels viņai ar asti? Šeit, šaurajā angārā bez kontrabasa un debesīm, viņa ir pavisam neaizsargāta. Vai kādam ienāks prātā viņu pameklēt pūķa vēderā?

Paspērusi vēl dažus soļus, Taņa pagriezās, pūlēdamās atcerēties, kurā pusē bija angāra vārti. Tur? Vai varbūt tur? Aiā tagad bija pavisam satumsis, gaisma vairs neiespiedās pat caur spraugām. “Būtu vismaz mēness uzausis, lai mani neaprij pa melnu tumsu,” skumīgi prātoja Taņa.

Pēkšņi viņas priekšā iedegās divas zaļas uguntiņas. Taņa automātiski pagājās tām tuvāk, bet tūdaļ sastinga, juzdama, kā sirds mežonīgi sitas kaut kur pie kakla. Viņa bija sapratusi, ka šie tumsā gailējošie smaragdi ir Niknaiņa acis. Milzīgais pūķis bija pavisam tuvu. Vērīgāk ieskatoties, Taņa varēja pat atšķirt viņa auguma apveidus.

Viņa stāvēja, baidīdamās pakustēties. Nekad agrāk viņa nebija uzdrīkstējusies pieiet pūķim tik tuvu. Varbūt vienīgi spēles laikā, bet ari tad tikai uz pāris sekundēm, lai iemestu bumbu. Bet tagad Niknainis bija tepat blakus. Ja viņš izpūstu uguni, Tapa būtu pagalam... Pat vampīra žults bija norīvējusies no ādas, kad viņa līda pa šauro spraugu zem angāra vārtiem. Glābiņa nekāda.

Kvēlojošie smaragdi viņai pamirkšķināja. Taņa pārsteigumā iespiedzās un atlēca atpakaļ. Tūdaļ viņu ietina svilinošs mākonis. Meitene paslēpa seju rokās, bet tad saprata, ka Niknainis izpūtis tikai dūmus. Karstus gan, tomēr dūmus, nevis uguni. Niknainis nepacietīgi pagrozīja kaklu. Viņš nepārprotami pavēlēja Taņai palikt uz vietas.

Meitene saprata, ka, pasperot vēl vienu soli atpakaļ angāra vārtu virzienā, viņa kopā ar uguns strūklu izlidos laukā pa šiem vārtiem. Ar Niknaini - visvecāko un spēcīgāko Tibidohsas pūķi - nebija nekādi joki. Ne jau velti pat džini piesargājās lieku reizi ielūkoties viņa angārā un nekad nenāca šurp vienatnē.

- Vai gribi, lai pasēžu pie tevis? - Taņa vaicāja drebošā balsī.

Atbildes vietā Niknainis smagnēji nogūlās uz angāra grīdas flīzēm. Viņš bija tik milzīgs, ka slējās Taņas priekšā kā kalns. No iekšpuses nokaitētā un no ārpuses miklā pūķa smagā dvaka kairināja nāsis.

Meitene piesardzīgi apsēdās pūķim blakus uz dziļās dzeramās siles malas. Viņas acis sāka pamazām pierast pie tumsas. Viņa jau varēja atšķirt, kur beidzas pūķa garais kakls un sākas rumpis un ka tas dīvainais, galā nosmailinātais izliekums gar visu sienu ir viņa aste.

Pūķis miedza acis kā liels kaķis. Zaigojošie smaragdi pārvērtās šaurās, kvēlojošās spraudziņās.

- Vai tev kaut kas sāp? Kāpēc tu neguli? Tagad taču ir janvāris, - teica Taņa.

Viņa nebija pārliecināta, vai pūķis saprot viņas vārdus, jo pūķi neizceļas ar saprātu, taču viņas balss Niknaini nomierināja. Tiklīdz Taņa apklusa, pūķa kakls sāka nepacietīgi grozīties un šaurās acu spraudziņas papletās. Niknainis gribēja, lai Taņa runā vēl.

- Tātad tu neguli, ko? Domā, ka tagad es sēdēšu un pļāpāšu ar tevi? Protams, ir jau garlaicīgi nīkt šajā angārā. Droši vien gribas palidot, vai ne? Лк negribas? Nu ko lai tev tādu pastāsta? - Taņa mulsi vaicāja.

Viņa tikai runāja un runāja, baidīdamās apklust, bet pūķis klausījās. Drīz Taņa bija izsmēlusi visus iespējamos tematus. Bija izstāstīta pat pasaka par Zeltmatīti un trim lāčiem. Pūķis rāmi klausījās, kaut gan meitene jau sāka stostīties.

Pēc kāda laika viņa saņēma drosmi, pastiepa roku un pieskārās zvīņām uz Niknaiņa deguna. Zvīņas bija siltas. Tādas pašas kā uz Taņas kontrabasa futrāļa. Taņa atcerējās, kā viņai bērnībā patika gulēt futrālī un just, ka viņa ir noslēpusies no visas pasaules. Viņa glāstīja futrāļa ādu un klausījās klusai murmināšanai līdzīgā švīkstoņā.

Niknainis atslāba no Taņas rāmajiem glāstiem. Viņa čērkstošā elpa kļuva tikko sadzirdama, acu spraudziņas pavisam šauras. Pūķis laidās miegā. Viņa galva noslīdēja tik zemu, ka Taņai vairs nebija ērti glāstīt viņa degungalu, un Taņa pārlaida plaukstu pār rievaino kaklu. Pēkšņi Niknainis dobji ierēcās un uzšāvās stāvus. Baidīdamās, ka tūdaļ tiks samīdīta, Taņa uzlēca pūķim uz kakla un apķēra to ar abām rokām.

- Neuztraucies! Nu kāpēc tev jāuztraucas? Kas tev notika? Viss taču ir labi! - viņa centās pūķi nomierināt.

Draudīgā murdoņa briesmekļa nokaitošajās dzīlēs sāka jau pierimt, kad Tapas pirksti pēkšņi uztaustīja īsu dzelksni, kas bija iedurts Niknaiņa zvīņotā kakla krokā. Tikko viņa pieskārās pie dzelkšņa, pūķis atkal ierēcās un zvēla ar asti. Angāra sienas iedunējās. Bet Niknaiņa aste tik svaidījās un svaidījās. Pūķis bija pavisam satrakojies. Ja viņš varētu aizsniegties līdz Tapai, meitenei labi neklātos. To saprazdama, viņa visiem spēkiem turējās pie pūķa kakla.

No pūķa rīkles laukā šāvās uguns strūklas, apgaismojot brīžam barības sili, brīžam vārtu velvi, brīžam lielu plakātu, kas atradās virs ugunsdzēsības stenda ar sarkaniem cirvjiem un laužņiem: “Ugunsnedrošs! Angārā aizliegts smēķēt un šķilt burvju dzirkstis.”

- Tātad tu ārdies tā dzelkšņa dēļ? Jā? Vai tu pacietīsies, kamēr es to izvelku? -Taņa skaļi sauca.

Zinādama, ka atbildi nesaņems, viņa satvēra dzelkšņa galu un rāva, cik spēka. Niknainis aiz sāpēm iešņācās un izpūta liesmas. Bet dzelksnis jau bija Tapas pirkstos. Tas līdzinājās nelielam kinžalam un šķita ļoti auksts. Augšpusē dzelksnis beidzās ar ovālu paresninājumu, kas mazliet atgādināja naglas galviņu. Neko vairāk tumsā nevarēja saskatīt, un Тара piesardzīgi iebāza dzelksni bumbas turētājā, kurš vēl joprojām bija piesprādzēts viņai pie augšdelma.

Atbrīvots no dzelkšņa izraisītajām sāpēm, Niknainis nomierinājās. Drīz viņš mitējās kulstīt asti un atkal apgūlās uz grīdas. Тара uzmanīgi norāpās viņam no kakla.

- Es nu iešu, labi? - viņa vaicāja Niknainim. - Man laiks, citādi Tibidohsā sāks uztraukties.

Taņa lēnām paspēra soli, tad vēl vienu... Niknainis iztu-

rējās mierīgi. Izskatījās, ka viņš laižas ziemas miegā. Acīmredzot agrāk viņam aizmigt bija traucējis šis nodevīgi iedurtais dzelksnis.

- Es vēl ienākšu pie tevis, norunāts? Bet tagad - atā! -Taņa jau grasījās iesprukt tai pašā spraugā zem vārtiem, bet pēkšņi angāra vārti šķindot atsprāga vaļā.

Meiteni apžilbināja daudzu tieši pret viņu pavērstu kabatas lukturu gaismas stari. Viņa steigšus aizsedza seju ar roku un atsprāga atpakaļ pie Niknaiņa. Snaudā iztraucētais pūķis atkal atvēra acis un neapmierināts ierūcās. Viņam arī nepatika spilgta gaisma.

- Redziet, kur viņa ir! - Neslavja Melkuļa balsī skanēja uzvaras prieks. - Bet mēs viņu izmeklējāmies pa visu Tibi-dohsu. Sacēlām kājās gan “tumšās”, gan “baltās” maģijas nodaļas. Žigli nāc šurp! Tev būs jāatbild par disciplīnas neievērošanu!

Ar plaukstu aizēnojusi acis, Taņa ieraudzīja, ka blakus bargajam mācību daļas pārzinim gaisā nīgri virmo četri džini no angāru apsardzes. Diviem rokās bija ķekši, bet trešais turēja kaut ko līdzīgu pūķa rīkles atplešanai paredzētām knaiblēm. Tomēr džini, par spīti visam savam bruņojumam, atzina par labāku turēties Neslavini aiz muguras.

- Ko tu tur stāvi blakus tam ķēmam? Vai gribi, lai viņš tevi aprij? Žigli nāc šurp! Tu man vēl redzēsi - es tevi aizgādāšu atpakaļ pie truloīdiem! Par zombiju pataisīšu! - vicinādams dūres pa gaisu, auroja Neslavis.

Taņa vilcinājās. Viņai nepavisam negribējās, lai Neslavis viņu sagrābj ar saviem īsajiem pirksteļiem un gluži kā miltu maisu aizvelk uz Tibidohsu, lai sarīkotu izrēķināšanos.

- Ak tā, tu nenāksi? Nu tad es tevi piespiedīšu! Ko jūs stāvat? Marš uz priekšu! Notveriet to skuķi! - Neslavis uzbļāva džiniem.

Džini kautrīgi iezaigojās, liet nez kāpēc nemaz nesteidzās ieplūst iekšā pa angāra vārtiem. Tie divi, kam rokās bija ķekši. pulējās palaist pa priekšu džinu ar knaiblēm, bet tas savukārt centās visus pārliecināt, ka knaibles ieklemmējušās.

- Tūlīt aizskriešu pēc eļļas, maķenīt jāieziež... Bez eļļi-ņas nekas neiznāks, - viņš bubināja, neveikli mēģinādams izgaist.

- Vai jums bail no tās zaļās ķirzakas? No tā spārnotā krokodila? Viens divi - sagrābšu viņu aiz. astes un izvilkšu laukā! - Neslavini zuda pēdējās pacietības paliekas.

Mācību daļas vadītājam gan būtu vajadzējis turēt mēli aiz zobiem. Niknainim nepatika klausīties lamās. Pūķi bija pavadījuši burvju sabiedrībā pieliekami ilgu laiku, lai iemācītos atšķirt balss intonācijas.

Niknainis sāka lēnītēm vilkt nāsīs gaisu, uzkurinot savu iekšējo uguni. Pūķa rievotie sāni izpletās, viņš kļuva arvien platāks, arvien lielāks... Āda nostiepās. Taņai aiz. muguras izauga kalns, kam vairs lāgā nepietika vietas angārā. Iespējams, kāds cits nepievērstu pūķa pārmaiņām īpašu uzmanību, liet Taņa jau pusgadu spēlēja pūķbolu. Viņa lieliski zi nāja, kāpēc pūķi tā piepūšas.

- Vai jūs beidzot novāksiet to ķēmu no ceļa? Vai ari man pašam vajadzēs viņu izspert no šejienes laukā? - Neslavis turpināja bļaustīties.

Niknainis beidza pūsties. Abi viņa acu smaragdi bija notēmēti uz. Neslavja krūtīm. Varēja nojaust, ka pūķis aprēķina atstatumu. Pieredzes bagātie angāra džini nosvieda savus ķekšus un knaibles, nokrita zemē un aizsedza galvu ar rokām. Tagad pie angāra vārtiem stāvēja vienīgi Neslavis Melkulis, joprojām aurodams.

Vēl mirklis, un...

- Uguni gan ne! Labāk dūmus! - steigšus iekliedzās Taņa, pēdējā sekundē palēkdama sānis.

Niknainis izpūta elpu. Angāra vārti izrāvās no eņģēm un aizlidoja līdz laukuma vidum, bet ne jau vārti vien... Uz visu mūžu Taņai iespiedās atmiņā šī aina: draudīgais burvju skolas mācību pārzinis kūleņodams aiztraucas pa gaisu uz Tibidohsas mūriem, kas melnēja tālumā. Diez vai Neslavja lidojums izskatītos tik iespaidīgs, ja kāds būtu viņu ielādējis lielgabalā un izšāvis.

“Labi vēl, ka Niknainis izpūta tikai dūmus,” pieslējusies kājās un purinādama nost smiltis, nosprieda Taņa. Angāra džini, palikuši bez sava neprātīgā karavadoņa, jau bēga prom pāri laukumam, mezdami cilpas kā zaķi. Varēja nešaubīties, ka viņi negrasās atgriezties pie Niknaiņa - ne ar papildspēkiem, ne bez tiem.

Niknainis apmierināts nopūtās un aizvēra acis. Nu vairs neviens viņam netraucēja aizmigt...

Nākamajā rītā par Taņas “varoņdarbu” zināja visa skola. Abās nodaļās - gan “baltajā”, gan “tumšajā” - skolēni čukstus atstāstīja cits citam jaunumus un demonstrēja, kā aizlidojis pa gaisu Neslavis.

- Tagad to atcerēsies vismaz, simt gadu! Padomā tik -

ņemt un šitā uzspert gaisā pašu Neslavi! - jūsmoja Babs Ja-guns. - Es tāpat vien skatos pa logu un pēkšņi redzu - kaut kas tumšs aizšaujas garām - žžīk! - un taisni caur rūti. Vēl nobrīnījos: vai tiešām kāds izšauts no katapultas?

- Kā gan citādi, tā taču ir Grotere! Viņa taču pieveica Sērgu del Toni un izlaida brīvībā titānus. - Skaudīgi nopūtās Dusja Mopsikova.

Visās malās skanēja: “Grotere! Grotere! Taņa Grotere!”

Pat vecāko klašu skolēni, kam parasti ir diezgan nicinoša attieksme pret sīkajiem, lūkojās uz Taņu ar neslēptu dievināšanu skatienos. Guņu Glumovu, kam bija ienācis prātā nodēvēt Taņu par “dumjo bārenīti”, pusotras stundas cēla nost no Lielā torņa smailes, kura Glumovs karājās, aizķēries aiz biksēm. Vaņa Blēdovs apgalvoja, ka izmantoti sarežģīti levitācijas buramvārdi, kurus sāk mācīties ne agrāk kā ceturtajā klasē.

Taņa bija vienīgā, kuru šis notikums īpaši neuzjautrināja. Viņa nešaubījās, ka sagaidāma liela izskaidrošanās. Un viņai bija taisnība. Tūlīt pēc trešās stundas viņu aicināja uz Sardanapala kabinetu.

- Tevi aizsūtīs atpakaļ pie truloldiem. Sāc kravāt mantiņas! - pusbalsī nošņācās Zārciene.

- Vēlu veiksmi! - sauca Vaņa. - Mēs tevi aizstāvēsim! Turies!

Taņa drūmi palocīja galvu. Ko tur vairs līdzēs visādi aizstāvji, ja Sardanapals un Medūzija nolems viņu izraidīt no Tibidohsas?

Kad Taņa lēnām iesoļoja kabinetā, visi jau bija sapulcējušies. Sardanapals ar bargu izteiksmi sejā sēdēja pie rakstāmgalda, ar pirkstiem bungodams pa tā virsmu. Viņam blakus, rokas uz krūtīm sakrustojusi, stāvēja Medūzija.

Ncslavis Melkulis visu nakti un rītu bija pavadījis mag-punktā, ļaudamies [ages ārstniecībai. Tagad viņš bija viss vienos plāksteros, labā roka karājās saitē, bet mazās ačeles kvēloja niknumā. Taņai bija bail ielūkoties šajās acīs, kas urbās meitenē kā divi ledusauksti svārpsti.

- Mēs esam šeit sapulcējušies, lai apspriestu tavu uzvedību, - Sardanapals iesāka. - Nudien nevaru atcerēties kaut ko tamlīdzīgu pēdējo piecdesmit gadu laikā... Baidos, ka mums būs jārīkojas ļoti bargi, lai netiktu bīstami iedragāta disciplīna visā skolā.

Akadēmiķis ieturēja pauzi. Taņa vēl nekad nebija redzējusi viltu tik sadusmotu. Garās ūsas raustījās aiz sašutuma.

- Visskumjākais ir tas, ka tu mācies “baltajā” nodaļā, kam vajadzētu rādīt paraugu visai Tibidohsai. Ja tu mācītos “tumšajā” nodaļā, vilšanās nebūtu tik sāpīga. Bet tagad jāatzīst, ka mani pievīlusi tieši tā skolniece, uz kuru es visvairāk paļāvos. Ka viņa vārda tiešā nozīmē iegrūdusi man dunci sirdī, - Sardanapals skumīgi turpināja. - Nesen es runāju ar profesoru Blaktu. Viņš jūtas ļoti apmierināts. Ārkārtīgi apmierināts, kaut arī rūpīgi cenšas to slēpt. Viņš teica, ka jau sen esot gaidījis, ka “baltie” burvji izdarīs kaut ko tādu. “Bal-tulīši jūs bijāt agrāk, bet tagad esat kļuvuši par netīreļiem,” tā viņš apgalvo. Varu iedomāties, cik daudz tamlīdzīgu asprātību man vēl būs jāuzklausa.

Medūzija piekrizdama pamāja ar galvu. Taņa lūkojās grīdā. Viņa juta, kā pietvīkst viņas vaigi. Tik smagi pievilt “balto” nodaļu... Ārprāts!

Sardanapals pētīgi palūkojās uz Taņu.

- Tagad es gribētu, lai Neslavis Melkulis mums īsumā pastāsta, kas vakar notika, - viņš teica. - Lūdzu, Neslavi! Runā!

Neslavis Melkulis pieklibodams panācās uz priekšu.

- Vakar vakarā man paziņoja, ka pazudusi skolniece Grotere. Viņa neatradās savā istabā ne vienpadsmitos, ne pusdivpadsmitos. Viņas istabas kaimiņiene Kapličova neko nemācēja pateikt. Kapličova vispār jau bija aizmigusi un iemeta man ar spilvenu. Es viņu nevainoju - visiem melnajiem burvjiem ir slikts raksturs, un jo sevišķi tad, kad viņi ir pusaizmiguši. Sacēlu visus kājās un sarīkoju meklēšanu. Mēs izķemmējām visus stāvus, torņus un pagrabus. Skolēni - pat tie, kas jau bija aizmiguši, - tika pamodināti, un visi piedalījās skolas teritorijas pārmeklēšanā.

- Šausmas! Turklāt vēl tik nelabvēlīgā brīdi! - pārmetoši teica Medūzija.

Neslavis dusmīgs māja ar galvu.

- Tad es atcerējos, ka vakarā viņa gāja uz pūķbola treniņu. Ataicināju pāris džinu, apbruņoju tos, un mēs visi kopā devāmies uz laukumu. Netālu no Niknaiņa angāra mēs atradām futrāli ar kontrabasu. Tad atvērām angāru un ieraudzījām tur skolnieci Groteri. Es pieprasīju, lai viņa nāk laukā, bet viņa metās pie pūķa un sāka to rīdīt man virsū. Un iznākumu jūs redzat. Tas ir brīnums, ka es vispār paliku dzīvs. Daudz netrūka - un šī jaunā dāma būtu kļuvusi par slepkavu! Palūkojieties vien uz mani!

Mācību pārzinis ar teatrālu žestu norādīja uz saviem pārsējiem.

Taņai tobrīd vairāk par visu gribējās, lai no griestiem nokristu kāda akmens plāksne un saspiestu viņu plakanu. Tad vismaz vairs nevajadzētu tā kaunēties. Sardanapals atkal sāka ar pirkstiem bungot pa rakstāmgaldu. Viņa zelta sfinksa ierūcās un uzmeta Taņai ļoti nelaipnu skatienu.

- Tātad tu apgalvo, ka viņa bija tā, kas lika Niknainim mesties tev virsū? - Sardanapals pārjautāja.

- Protams, viņa. Kas gan cits? Viņa sauca pūķim, lai tas mani nobeidz. Viņa deva pavēli! Tas ir brīnums, ka es paliku dzīvs. Viņu vajag pataisīt par zombiju, atņemt viņai visas maģiskās spējas, atņemt burvju gredzenu un aizsūtīt atpakaļ uz truloīdu pasauli! Tāds ir mans ieteikums! - šņāca Neslavis.

Taņai saļodzījās kājas. Ja blakus nestāvētu būris ar burvju grāmatām, kura restēm tik ērti varēja pieķerties, viņa nenoturētos kājās. Vai tiešām vajadzēs atgriezties pie tēvoča I Ier-maņa? Nu nē! Labāk tad apmesties uz dzīvi stacijā!

Sardanapals vērsās pie Medūzijas.

- Mācību pārziņa viedokli mēs noklausījāmies. Bet kā šo notikumu vērtē mūsu mošķzinības pasniedzēja?

- Mošķzinības pasniedzēja uzskata, ka vispirms vajag noskaidrot patiesību. Pataisīt kādu par zombiju var pāris minūtēs, - mazliet pavilcinājusies, teica Medūzija.

Viņas kaparsarkanie, čūskām līdzīgie mati klusītēm iešņācās. Taņai kļuva vēl neomulīgāk ap sirdi. Vēl baisāk nekā Niknaiņa angārā. Pūķis varēja viņu sadedzināt, bet nespētu aizsūtīt atpakaļ pie kmstmātes Nineles.

- Ja godājamam Neslavina Melkulim ugunīgu elpu būtu uzpūtusi skolniece Grotere, es ne mirkli nešaubītos, ka

viņa jāsoda un jāizraida, - turpināja Medūzija. - Tomēr šo situāciju vajadzētu izpētīt sīkāk. Tātad - pārbaudīsim vēlreiz visu no sākuma. Kādus vārdus izkliedza meitene, kad jūs, godājamais Neslavi Melkuli, ielauzāties pūķa angārā?

- Viņa... ē-ē... es precīzi neatceros... bet jēga bija aptuveni tāda, ka pūķim vajag pūst man virsū uguni! Viņa uzrīdīja man pūķi! Tas taču ir pilnīgi skaidrs! - kliedza Neslavis.

Viņš uzmeta Medūzijai niknu skatienu, bet nelikās, ka Medūzija īpaši bītos no viņa ačeļu ledusaukstajiem svārpstiem.

- Tātad jūs apgalvojat, ka Tatjana Grotere kliedza apmēram tā: “Niknaini, uzpūt Neslavina Melkulim tik stipru uguni, lai viņš kā ķegļu bumba nolido pa gaisu trīssimt metru, nogāž visas celtnieku sastatnes un ar degunu pa priekšu ietriecas Sardanapala kabineta logā!”? Medūzija pārjautāja.

Sardanapals nespēja apvaldīt smaidu.

- Viss taisni tā arī notika, - viņš teica. - Neslavis cauri rūtij ielidoja manā kabinetā, un kaklā viņam karājās loga rāmis. IJn viņš tūlīt sāka bļaut: “Es to Groteri pulveri saberzīšu! Daudz netrūka - un viņa būtu mani nobeigusi!”

Medūzija piegāja pie Taņas un notupās viņai blakus.

- Tagad paklausīsimies tevī, - Medūzija teica. - Kas tev sakāms sev par attaisnojumu? Ņem vērā, ka izšķiras tavs turpmākais liktenis. Tas, vai tu paliksi kopā ar mums vai arī... Nu, tu jau pati zini, ko nozīmē tas “vai arī”...

Tanai aizžņaudzās kakls.

» )

- Es... es negribēju... - viņa murmināja. - Es atceros, kā mani apžilbināja ar lukturīšiem. Pēc tam es nobijos, ka Niknainis sadedzinās Neslavi Melkuli. Niknainis sāka pie-

briest, piepūtās tik milzīgs kā kalns... Es viņam kaut ko uzsaucu, bet nevaru atcerēties, ko īsti...

Taņai aizlūza balss. Viņa apklusa, baidīdamās, ka tūlīt sāks raudāt. Medūzija uzmundrinot uzlika viņai roku uz pleca.

- Mīļo meitenīt! Tu vairs neatceries, toties viens no džiniem atceras, - Medūzija teica. - Tu iekliedzies: “Uguni gan ne! Labāk dūmus!” Citiem vārdiem - tu saprati, ka pūķis vairs nevar neizpūst elpu, jo citādi viņš pārsprāgs. Vajadzēja izvēlēties kaut ko vienu - vai nu uguni, vai dūmus... Neslavi, vai tu vēlētos, lai pūķis tev uzpūš uguni?

Mācību pārzinis drūmi klusēja.

- Tātad negribētu vis? - Medūzija precizēja. - Tā kā tu nebiji ieziedies ar aizsargkrēmu no vampīai žults, tu tūdaļ pārvērstos pelnos, un stāsts būtu galā. Šai gadījumā dūmi bija daudz labāka izvēle - kaut ari jauns loga rāmis cienījamā akadēmiķa kabinetā vēl joprojām nav ielikts...

- Un man ļoti bail no caurvēja! - piebilda Sardanapals.

Saniknotais Neslavis noprata - kārotais upuris atkal tiek

izrauts viņam no ķetnām.

- Bet viņa nakti aizgāja uz angāru! Viņai nebija nekādu tiesību to darīt! - Neslavis kliedza. - Mēs izmeklējāmies viņu pa visu Tibidohsu! Visu skolu sacēlām kājās!

-Jā, tas ir nopietns pārkāpums, - Sardanapals piekrita, - Taņa Grotere par to tiks sodīta. Mēs ar docenti Gorgono-vu apspriedīsimies, kāds sods būtu piemērots. Bet skaidrs ir viens - pie tailoīdiem mēs viņu nesūtīsim...

Vilšanās rūgtumā Neslavis Melkulis palēcās stāvus gaisā, viņa ačeles izbolījās un sāka izskatīties vēl līdzīgākas zivs acīm. Laikam gan viņš bija gaidījis pavisam citu lēmumu.

-Jūs pieļaujat ļoti smagu kļūdu, Sardanapal! Šī Grote-re... vai tad nepietiek ar to, ka viņa jau izlaida titānus? Viņa pārkāpj visus skolas iekšējās kārtības noteikumus, dara, kas ienāk prātā... Ja jūs viņu nesodīsiet, skolā drīz staigās pa griestiem ne tikai rēgi, bet visi pārējie arī!

- Nebūtu nekāds brīnums, ja jau pat godājami mācību pārziņi rāda sliktas uzvedības paraugu, ar galvu izsitot logu rūtis, - rāmi bilda Medūzija.

- КО? ЛК TAD ES ESMU TAS SLIKTAIS?

Pirmajā mirklī Taņai šķita, ka Neslavis tūlīt metīsies Me-dūzijai virsū ar dūrēm, tomēr tas nenotika. Mācību pārzinis strauji pagriezās un piegāja pie loga, draudīgi šņākdams:

- Nu labi! Gan es vēl tikšu skaidrībā ar to jūsu Groteri! Nenolaidīšu no viņas ne acu! Tad jūs apjēgsiet, cik muļķīgi bija viņai noticēt...

Taņa samulsusi lūkojās uz Sardanapalu. Viņai šķita, ka akadēmiķis uzmundrinoši pamet viņai ar aci, it kā mudinot pārlieku neuztraukties. Tomēr, kad Sardanapals atkal ierunājās, viņa balss skanēja skarbāk nekā parasti.

- Vari doties uz nodarbībām! Mēs tev paziņosim, kādu sodu tu saņemsi. Un turpmāk pacenties ar lielāku cieņu izturēties pret skolas noteikumiem.

Zelta sfinksa, sperot pa paklāju nedzirdamus soļus, pavadīja meiteni līdz durvīm. Ari Medūzija izgāja laukā no kabineta.

- Pagaidi! Vai mans lociņš vēl ir pie tevis? - viņa vaicāja Taņai.

- Jā, - meitene apliecināja, jau sabijusies, ka Medūzija par sodu viņai lociņu atņems.

- Nebaidies. Lociņu es neatņemšu, kaut gan iespējams, ka tev vajadzētu liegt iespēju lidot. Bet mēs tomēr izvēlēsimies tev citu, mērenāku sodu, - docente Gorgonova nomierināja Taņu. - Es gribēju vaicāt kaut ko citu. Kā šis lociņš uzvedas lidojuma laikā?

Taņa pūlējās atcerēties savas izjūtas.

- Lielisks lociņš. Labāks par iepriekšējo, tikai es vēl neesmu pilnībā pie tā pieradusi. Ļoti patstāvīgs... Reizēm man šķiet, ka tas pats no sevis izlemj, kurp lidot un ko darīt, it kā nevis es vadītu lociņu, bet viņš mani, - teica Taņa.

Medūzija domīga aplaizīja lūpas.

- Bet vai tad, kad tu saņemies un sakopo domas, virsroka tomēr ir tev? - viņa vaicāja.

-Jā.

- Skaidrs. - Docente Gorgonova pamāja ar galvu. - Nez kāpēc man tieši tā arī likās, kad nesen skatījos, kā jūs trenējaties... Vai vairāk neko tu man negribi pastāstīt?

- Nē, nekā tāda īpaša nav.

- Labi, tad vēlu tev sekmes. Un pacenties ievērot disciplīnu! Ņem vērā: ja tu izdarīsi vēl kādu tiešām nopietnu pārkāpumu, mēs ar Sardanapalu vairs nevarēsim izvilkt tevi no bedres!

Uzmetusi Taņai piemiegto acu skatienu, mošķzinības pasniedzēja atgriezās Sardanapala kabinetā.

Bet Taņa tikai tad atskārta, ka nav Medūzijai itin neko pastāstījusi par dzelksni, kuru viņa atrada iedurtu Niknaiņa kaklā. Par dzelksni, kas tagad gulēja slēptuvē zem viņas matrača. 'Lanai gribējās aprunāties ar Sardanapalu, bet zelta sfinksa, kura jau bija paguvusi uzlēkt uz kabineta durvīm,

atņirdza zobus, nepārprotami likdama saprast, ka nelaidis meiteni iekšā.

Taņa paraustīja plecus, klusībā nolamāja sfinksu par dumju kaķi un aizdrāzās uz ļaunas acs lāsta noņemšanas nodarbību. Zobrāvējai ļoti nepatika, ja kāds noseboja viņas stundu. Pret nelabojamiem kavētājiem viņa mēdza izmantot steidzinošo zinti. Visi noburtie līdz pat vakaram varēja pārvietoties tikai skriešus, turklāt tādā steigā, ka nemitīgi ar deguniem ietriecās durvju stenderēs un gāza krēslus. Reiz viens patruls otrklasnieks, kaislīgs Zārcienes pielūdzējs, gandrīz nosmaka, aizrijies ar zupu, kuru viņš steidzās aprit ar divām karotēm vienlaikus.

Bet vispār jau visiem Kapličovas pielūdzējiem galvā svilpoja putniņi un viņi bez kādām zintēm uzvedās kā noburti.

9.Vara dzelkšņa noslēpums

- Tas lik ir dzelksnītis! Nav nekāds brīnums, ka Niknai-nis pamodās jau janvārī! - Babs Jaguns pārsteigumā iesvilpās.

Viņi visi trīs - Taņa, Vaņa un Babs Jaguns - sēdēja istabā un pētīja dīvaino, no vara izgatavoto dzelksni.

Dzelkšņa gals bija ļoti tievs un smaile tik asa, ka, Vaņam vieglītēm pieskaroties pie tās, uz pirksta tūdaļ parādījās asins pilīte. Vaņa saviebās un nolaizīja pilienu no pirksta.

- Ir nu gan nelieši! Nu kāpēc viņiem ievajadzējies maitāt Niknainim asinis? Ko viņš tiem nodarījis tik ļaunu? - Vaņa skaļi prātoja.

- Varbūt tam kāds sakars ar pūķbola čempionātu? - vaicāja Taņa. - Kādam ļoti gribas, lai mēs zaudētu. Un šis “kāds” nolēmis nodrošināties. Ja Niknainis nedabūtu gulēt, viņš zaudētu spēkus un nevarētu spēlēt...

Babs Jaguns paraustīja plecus.

- Neaizmirsti, ka pagaidām spēlētāju izloze notikusi tikai

pirmajiem mačiem. Vēl nevar zināt, kuras komandas sacentīsies savā starpā turpmākajās spēlēs. Tāpēc tā nodrošināties varētu tikai babaji. Bet babaji nemaz nešaubās, ka mūs pieveiks. Derības visi slēdz tikai par babaju uzvaru, un viņu pūķis ne par matu nav sliktāks par Niknaini. Kāpēc lai viņi uzņemtos tādu risku?

Taņa nosprieda, ka Babam Jagunam droši vien ir taisnība. Turklāt - kādā veidā babaji varētu iekļūt pasauļu pārejas buramvārdu aizsargātajā Tibidohsā? Tiklīdz kāds mēģinātu tur ielauzties nelūgts, par viņa ierašanos tūdaļ uzzinātu Sardanapals un Neslavis. Nē, nemanīts Tibidohsā neviens neiekļūst.

- Mani gan vairāk uztrauc kas cits, - teica Babs Jaguns.

- Kurš iedūra dzelksni Niknainim kaklā? Un pats galvenais -kā viņam tas izdevās?

- Kā izdevās? Tas ir vienkāršāk par vienkāršu. Atvēzējās - un viss. Kā man gribētos noķen to tipu! Tad viņš varētu ar savu degungalu pārskaitīt, cik pakāpienu ir Lielā torņa kāpnēs - no augšas līdz pašai apakšai! - nikni teica Vaņa.

- Es runāju par kaut ko citu, - Babs Jaguns iebilda.

- Iedomājies: tu pielavies pie Niknaiņa un iedur viņam kaklā šo asumu. Kā tev šķiet - ko darīs Niknainis, kad sajutīs sāpes?

- Sadedzinās tevi, - sacīja Taņa.

- Nūja, manu māmulīt bubulīt... Turklāt sadedzinās vienā mirklī. Pat ja tu būsi noziedies ar vampīra žulti, tik un tā apcepsies. Bet Niknainis nevienu nav izcepinājis. Tātad atliek viens no diviem: vai nu Niknainis labi pazīst to, kurš

iedūra dzelksni viņam kaklā, vai ari dūrējs ir ļoti spēcīgs burvis - tāds burvis, kas prot vienā acumirklī pārvietoties tālu prom.

- Apmēram kā Sērga del Torte? - vaicāja Taņa.

Nez kāpēc viņa atkal atcerējās oranžā apmetnī tērpto stāvu pie jumta malas. Viņai šķita, ka abi šie atgadījumi ir saistīti. Tos kaut kas vienoja.

“Tu pati neapjēdz, kādam rēgam tu neļāvi parādīties... Tu vēl tūkstošreiz nožēlosi!” - tā izgaisdams bija novaidējies Rēgu Karalis. Par kādu rēgu viņš runāja? Bet rēgs, turklāt tā arī pasaulē neparādījies, taču nevar iedurt dzelksni pūķim kaklā!

- Vai tā varēja būt Sērga del Torte? - Taņa atkārtoja savu jautājumu.

Babs Jaguns noskurinājās un bailīgi ierāva galvu plecos. Tibidohsā neviens neuzdrošinājās nosaukt baismīgo burvi tās īstajā vārdā.

- Varēja... Viņas kaulus taču tā arī neatrada! Viņa gluži vienkārši izgaisa. Un vēl joprojām neviens nezina, vai viņa ir dzīva vai mirusi, - viņš negribīgi atsaucās. - Bet tas varēja būt arī kāds cits. Tibidohsā ir daudz varenu burvju.

Atkal paņēmusi rokā vara dzelksni, Taņa to pētīja, pūlēdamās atrast kaut niecīgāko zīmi, kas palīdzētu atrisināt šo mīklu. Uz naglas galviņai līdzīgā rokturīša viņa ieraudzīja tādu kā nospiedumu, kā sīkam zirneklītim līdzīgu zīmi: dziļš iedobums vidū un četras īsas svītriņas malās - kā zirnekļa kājiņas.

- Vai esi kādreiz redzējis šādu zīmi? - viņa vaicāja Vaņam.

Blēdovs noliedzoši pakratīja galvu.

- Nē-e, nav gadījies. Aizskriesim uz bibliotēku, pavaicāsim Abdullam! - viņš ierosināja.

Atceroties bargo bibliotēkas džinu, kuram ārkārtīgi patika nolādēt visus, kas laikā neatdeva grāmatas, Taņai uzmetās zosāda.

Smieklos rukšķēdams, cauri griestiem istabā iesūcās Poručiks Rževskis. Šis rēgs vienmēr mocījās garlaicībā un klejoja pa Tibidohsu, meklēdams jautru kompāniju. Vai -gadījumā, ja kompāniju atrast neizdevās, - kādu, ko varētu novest līdz izmisumam. Citu kaitināšana sagādāja viņam patiesu baudu.

- Sveiki, jaunie nemākuļi! Vai gribat dzirdēt anekdoti? -Nesagaidījis piekrītošu atbildi, viņš līksmi sāka stāstīt: - Viens truloīds saka otram: “Zini, es mācos spēlēt bungas.” - “Nu un kā - veiksmīgi?” - “Ļoti veiksmīgi. Kaimiņš jau pakārās.”

Neviens nepasmaidīja. Protams, pats stāstītājs gan. Poručiks vārda tiešā nozīmē kratījās smieklos un notecēja gar sienu uz grīdas, pārvērzdamies lielā peļķē. Peļķe meta burbuļus. Pēc tam tās vidū viena pēc otras atvērās divas ziņkārīgas acis. Tās lūkojās uz dzelksni Taņas rokās.

- Paskat vien, kāds glīts kinžaliņš! - teica Poručiks. - Nu ļoti glīts. Vienreiz es jau kaut kur redzēju taisni tādu pašu. Vai neviens nevēlas iecirst to man mugurā? Es labprāt papildinātu savu kolekciju ar tik glītu duramo. Vai tiešām neviens to nevēlas?

Līdz tam Taņa vienmēr bija laidusi Poručika pļāpas gar ausīm, pacietīgi gaidīdama, kamēr viņš pagaisīs, bet šoreiz

viņai dīvaini iedrebējās sirds. Rēga teiktajā slēpās kaut kas svarīgs.

- Kur tu to redzēji? Saki, kur! - viņa satraukti vaicāja.

Peļķe, kas jau grasījās izburbuļot kārtējo anekdoti, nedaudz. pat samulsa.

- Kas man bija jāredz?

- Nu dzelksnis taču! Tu nupat teici, ka esot to kaut kur redzējis.

- Ak jā, dzelksnis... Atceros, es vēl pajautāju: “Ko tu ar to iesāksi?” Bet atbildi nesaņēmu. Šķiet, ka man pat uzlaida “Škicus šmankus/”, tāpēc biju spiests strauji doties prom.

- Kurš turēja rokā šo dzelksni? Nu - kurš? Kurš uzlaida tev “Šmaukus!''!

Rēgs atguva savu ikdienišķo veidolu, noņēma sev galvu un sāka tajā rakņāties. Neuztaustījis neko jēdzīgu, viņš satvēra galvu aiz. abām ausīm un sapurināja, kā cerēdams, ka no turienes izbirs vajadzīgā manta.

- Man aizmirsies! - beidzot secināja sarūgtinātais Poručiks. - Pilnīgi izkritis no prāta! Bet tas bija kāds... kāds, kurš uzvedās diezgan negaidīti. Es nekādi nevarēju paredzēt, ka tik cienījama persona uzlaidīs man “Šmaukus!”.

Klusītēm gaudodams, Rževskis sāka lidināties pa istabu. Pēc tam viņš izbāza galvu caur durvīm un, skaļi iesmē-jies, pavēstīja:

- Starp citu, kāds jūs noklausās!

Babs Jaguns klusītēm pielavījās pie durvīm un strauji tās atgrūda. Durvis atsitās pret kaut ko cietu. Kāds skaļi iespiedzās, nogāzās zemē, bet tūdaļ piecēlās un metās bēgt.

Gandrīz reizē ar Babu Jagunu gaitenī izskrējusī Taņa paguva ieraudzīt tikai muguru, kas nozuda aiz pagrieziena.

- Kas tas bija? - viņa vaicāja Babam Jagunam.

- Nezinu. Nebija laika apjēgt: viņš aizsedza seju ar plaukstām. Bet man šķiet, ka vakariņu laikā mēs viņu atšifrēsim bez kādām pūlēm, - teica Babs Jaguns.

- Kā tad mēs viņu atšifrēsim?

- Paskatīsimies, kuram ir zila acs. Vai tu redzēji, kā es viņam iezvēlu ar durvīm? Tici man, viņš iedzīvojās pamatīgā fingālī, - Babs Jaguns pašapmierināts teica.

Kad viņi atkal atcerējās Poručiku, izrādījās, ka rēgs jau izsūcies cauri sienai un pagaisis nezināmā virzienā.

Džins Abdulla plīvoja virs kartotēkas skapīša kā zilgana migliņa. Milzīgā čalim bija noslīdējusi viņam uz pieres. Seja bija balta un plakana kā pankūka, ar septiņām prāvām kārpām. Atšķirībā no parastajām truloīdu kārpām šīs septiņas Abdullas sejā nekad nestāvēja mierā un lēnītēm līda no pieres uz degunu, no deguna uz zodu un atpakaļ.

Pamanījis Taņu, Vaņu Blēdovu un Babu Jagunu, džins negribīgi atrāvās no sadzeltējuša pergamenta pētīšanas.

- Ko vajag? - viņš drūmi vaicāja. - Tikai nesakiet, ka esat aizmirsuši atdot grāmatas. Nolādēšu, ka nebūs ko redzēt. Taisni vakar sacerēju desmit lieliskus lāstus un vienu iznīcinošu poēmu... Noklausījies šo poēmu līdz galam, katrs bibliotēkas parādnieks neizbēgami mirst, raustīdamies baismīgos krampjos. Jūs tikai paklausieties...

Abdulla noslīdēja no skapīša, savijās virpulī un jūsmīgi iegaudojās labi nostādītā basā.

Rulliprud,is ) iivg ni m Izspicdimus vilum...

- Nevajag nekādu izspiedimu.su! Mēs visas grāmatas esam nodevuši! - steidza paziņot Taņa.

Džins Abdulla pārtrauca priekšlasījumu un ielūkojās biezajā kladē, kur bija ierakstīti visi parādnieki.

-Tas apbēdina, ārkārtīgi apbēdina, - viņš noburkšķēja zem deguna. - Nekas, nolādēšu citreiz, kad eksāmenu laiks būs tuvāk... Bet ko tad jums vajag?

- Mēs... ē-ē... mēs gribējām atrast vienu grāmatu... - stos-līgi teica Vaņa.

- Vai tiešām? Šeit ir divsimt tūkstoši grāmatu... - Džins ņirdzīgi pasmaidīja.

Viņa smaids bija pretīgs. Tam cauri vīdēja plaukti ar grāmatām.

Vaņa gribēja teikt, ka mums vajadzīga nevis kāda parasta grāmata, bet grāmata, kurā mēs varētu uzzināt, kas šī ir par zīmi, - paskaidroja Taņa, pastiepjot džinam vara dzelksni.

Ar neslēptu riebumu satvēris dzelksni divos pirkstos, Abdulla to aplūkoja. Viņa uzacis saraucās, pabīdot kārpas projām no pieres.

- Kur jūs to ņēmāt? - džins vaicāja.

- Mēs to atradām, - teica Taņa, pati lāgā nesaprazdama, kāpēc nolēmusi samelot.

Džins uzmeta viņai neticīgu skatienu.

- Atradāt? Tādas mantas vis nevar tā vienkārši atrast. Ja nu vienīgi... - Abdulla zīmīgi piemiedza aci,- kādā ļoti senā un pamestā gaitenī... Vai man ir taisnība?

- Ē-e... Nūjā... Tieši tur mēs to atradām...

Džins atkal pasmaidīja. Varēja redzēt, ka viņš netic nevienam vārdam. Bet viņš nez kāpēc necentās pieķert bērnus melos.

- Mūsdienu burvji sen vairs neprot lietot spēcīgās burvestības, viņi tās ir aizmirsuši. Viņiem bail, viņi ir pārāk gļēvi, lai izsauktu patiešām varenus garus, jo šiem gariem vajag maksāt par sniegtajiem pakalpojumiem... Maksa ir augsta... Ļoti augsta...

Abdulla kļuva skumjš. Viņš saguma uz galda un aizsedza seju ar tuklajām plaukstām, gremdēdamies pagātnes atmiņās.

- Visu samaitāja tie mīkstmieši baltie burvji... - viņš sašutis šņāca. - Bet sācējs bija Senvīrs. Viņam, redz, gribējās visu sakārtot. Viņš aizliedza izsaukt varenos garus, aizliedza upurēt cilvēkus. Tagadējo melno maģiju taču ne salīdzināt nevar ar to, kas bija pirms Senvīra. Agrāk tādas zīmes varēja ieraudzīt uz katra soļa, nevis tā kā mūsdienās...

- Kas tad tā ir par zīmi? - Taņa vaicāja.

Abdulla atrāva plaukstas no sejas un iztaNneja savu diezgan prāvo augumu. Visas septiņas kārpas viņa sejā spilgti iemirdzējās.

- Tas ir aicinājuma zīmogs, - viņš teica. - Agrāk dnie magi to bieži izmantoja. Skatieties: pa šo renīti uz zīmog plūst

asinis, tām jābūt allaž svaigām. Visvājākās ir tmloīdu asinis, visstiprākās - harpijām, vienradžiem, pūķiem... Šo dzelksni iedur upuri un gaida. Reizēm jāgaida ilgi, ļoti ilgi. Viss atkarīgs no asiņu stipruma un vēl no daudziem citiem iemesliem.

Babs Jaguns nemanāmi piebakstīja Taņai ar kāju.

- Kuru tad aicināja ar šo zīmogu? Kuru no gariem? -viņš vaicāja.

Abdulla izmisumā pacēla rokas pret debesīm.

- Ak, cik bezgalīgs naivums! Vai tad tu vēl nesaproti? Varēja ataicināt jebkuru no gariem. Atkarībā no tā, kas bija vajadzīgs. Bet tagad vācieties projām no šejienes! Ņemiet savu dzelksni un pazūdiet! Es nevaru tērēt laiku sarunām ar tādiem muļķiem! Man jāpabeidz “Tūkstoš lāstu poēma”.

Kad trīs draugi jau bija pie durvīm, viņus vēlreiz apturēja Abdullas balss.

- He-he! Nelieciet dzelksnim rūsēt! Atcerieties: tam patīk svaigas asinis! - džins sazvērnieciski teica.

Draugi steigšus izmetās laukā no bibliotēkas, juzdamies mazliet apdulluši. Mulsināja tas, ka džins Abdulla ir melnās maģijas piekritējs, kurš skumst pēc asiņainās upurēšanas laikiem, bet vēl vairāk pārsteidza viņa stāstītais par aicinājuma zīmogu.

- Senās-burvestības! Tātad Tibidohsā ir kāds pasniedzējs vai skolēns, kurš mēģina izsaukt vienu no baismīgākajiem gariem... - domīgi teica Vaņa Blēdovs.

/(Varbūt viņš jau paguvis ataicināt to garu šurp, - Babs Jagu j piebilda. - Dzelksnis taču bija pūķa kaklā ilgu laiku.

Nez kam lo ievajadzējies? Un kāpēc? Ja Taņa netīšām neatrastu dzelksni...

Babs Jaguns savieba seju baismīgā grimasē, attēlodams ataicināto garu - ar atļukušām ausīm, izkārtu mēli un šķielējošām ačelēm. Ķēmošanās mākslā Babs Jaguns bija nepārspējams. Ja šai mirklī tuvumā trāpītos ataicinātais gars, tas noteikti nenovaldītos un saberztu Babujagunu pulveri.

Vaņa bija iegrimis pats savās domās un neklausījās draugos.

- Šāda veida dzelkšņus aizliedza izmantot jau Senvīra laikos. Vai atceraties, kā Abdulla pasmīnēja, kad mēs teicām, ka esam dzelksni atraduši? Viņš neticēja nevienam mūsu vārdam. Tātad viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka Tibidohsā tādi rīki nav atrodami. Vai ari tos var atrast vienā vienīgā vietā, - Vaņa teica.

- Kas tad tā ir par vietu? - vaicāja Taņa.

Viņa jau nojauta, ko Vaņa atbildēs, tomēr gribēja vēl pārliecināties par savu minējumu pareizību.

- Pakustini smadzenes! Kas tā par vietu, tiz kurieni neviens nekad neiet? Vieta, kur burvji pazūd? Vieta, kas vienlaikus gan ir, gan nav? - Vaņa taujāja.

- Izgaistošais stāvs! - reizē atsaucās Taņa un Babs Jaguns.

- Tieši tā. Bet kāds tomēr iet uz Izgaistošo stāvu un pat pamanās no turienes atgriezties. Gribētos gan zināt, kā tas viņam izdodas.

Kā tas bija noticis jau daudzus simtus gadu no vietas,

ne

vakariņu laika visi burvju skolas iemītnieki sapulcējās Divu Stihiju zālē. Garie galdi vēl bija tukši. Truloīdiem vajadzētu ilgas stundas strādāt, lai pagatavotu visus ēdienus un uzklātu galdus, bet Tibidohsā neviens nenodarbojās ar tādiem niekiem.

Akadēmiķis Sardanapals ienesa zālē nelielu lādīti, atvēra to un skaļi iesaucās:

- No lādes jūs abi - kā kreisais, tā labais!

Tai pašā mirklī lādīte atsprāga vaļā un no tās izspurdza divi strauji viesuļi. Vēl pēc brītiņa abi plecīgie, sarkanos kreklos tērptie jaunekļi jau klāja galdautus.

Pāris sekundes Divu stihiju zālē valdīja vēl saspringtāks klusums nekā Medūzijas mošķzinības nodarbībās. Visi ar nepacietību gaidīja, kad uz galdiem sāks parādīties trauki. Katrs galdauts gatavoja tikai kaut ko vienu, un nekad nevarēja paredzēt, kurš galdauts trāpīsies. Tā bija īsta laimes spēle.

Visi galdauti vienlaikus vieglītēm saviļņojās, un galdā sāka rindoties pilnie šķīvji.

- Sasodīts, atkal pankūkas! Trešo vakaru pēc kārtas mums ir pankūku galdauts! Apriebušies man tie ikri! - nopūtās Vaņa Blēdovs. Viņš skaļi apvaicājās: - Ei, vai kāds negrib mainīties pret pankūku galdautu?

- Izlepuši jūs tur esat pie ceturtā galda! Stūķējiet vien iekšā, kas iedots! Paskatieties uz mums - jau otro nedēļu no mannas biezputras galdauta netiekam vaļā, - neapmierinātas balsis atsaucās no vienpadsmitā galda.

- Pūtiet vien burbuļus savā biezputrā! Paklau, kaimiņi! Vai mainīsiet savējo pret kotlešu galdautu? - sauca no trešā galda.

- Varbūt pret ceptiem kartupeļiem? - vaicāja no piektā galda.

- Pret vinegretu un vafelēm? - piedāvāja pirmais galds.

- Nē, kartupeļu galdauts mums bija pusdienās. Un va-feļaino mums nevajag. Vinegretā ir sagrūsts par daudz sīpolu, bet vafeles vienmēr samirkušas kondensētajā pienā. -Vaņa bija labi izpētījis visus galdautus. - Labāk dodiet mums virtuļu vai šokolādes galdautu.

Šokolādes galdauta īpašnieki zobgalīgi smējās. Viņi jau nebija tādi muļķi, lai mainītos. Viņu galdauts piedāvāja ne vien šokolādi, bet arī septiņu šķirņu saldējumus.

- Vai rīvētos rutkus gribai? - atskanēja bezcerīga balss no septītā galda puses.

Pret rīvēto rutku galdautu nekad neko nevarēja iemainīt. Pat biezputras ēdēji to nevēlējās. Rutki nez kāpēc vienmēr bija rūgti. Vai nu galdautu kāds bija nobūris, vai arī visā bija vainīgs neveiksmīgi uzlikts ielāps, kurš izļodzīja smalko maģiju.

Beigu beigās pankūku galdautu izdevās apmainīt pret galdautu, kurš gatavoja garšīgu auksto zupu. Piektais galds apmainīja savu kartupeļu galdautu pret kotletēm, bet sašutušais Guņa Glumovs meta Žoram Žīkinam ar rīvēto rutku bļodu. Žīkins pieliecās, bļoda aizlidoja garām mērķim, un rutki uzkrita uz Sardanapala jaunās mantijas. Akadēmiķis sadusmojās un izsauca ciklopu. Ciklops saķēra Guņu Glumo-vu aiz auss un izvilka laukā no Divu Stihiju zāles.

Pa to laiku Babs Jaguns bija žigli iztukšojis savu zupas šķīvi un grozīja galvu uz visām pusēm, il kā kaut ko meklēdams.

Taņa jau grilēja viņam pavaicāt, kas viņam pazudis, lx.‘t tobrīd Babs Jaguns zem galda sāpīgi uzmina viņai uz kājas.

- Ko tu spārdies? - Taņa kļuva nikna.

- Kuš! Paskaties uz Ritu Doduzkritu! Tikai tā, lai viņa nemana!

Izlikdamās, ka nometusi dakšiņu, Taņa it kā netīšām pagriezās pret Ritu Doduzkritu. Šī mazrunīgā meitene ar asajiem sejas vaibstiem mācījās “tumšo” nodaļā, un par viņu tika apgalvots, ka viņa pati nezinot, ko izdarīs nākamajā mirklī. Zem acs viņai bija pamatīgs zilums.

- Tā ir viņa. Tā, kurai es iebelzu ar durvīm! - čukstēja Babs Jaguns. - Cits neviens tas nevar būt... Kaut gan... Oho! Paskaties uz Juru Vāciespromu! Viņš sēž tev tieši aiz muguras.

- Es taču nevaru visu laiku mest zemē dakšiņu! - tāpat čukstus atsaucās Taņa. Beigās viņa tomēr pagriezās un paskatījās.

Tibidohsas pūķbola komandas kapteinim bija pamatīgi pietūcis deguns un aizpampušas acis. Kad viņa un Taņas skatieni sastapās, Jura nez kāpēc strauji novērsās un sāka blenzt savā šķīvī.

- Neko nesaprotu, - Babs Jaguns čukstus prātoja. - Vai viņi būtu noklausījušies divatā? Negribas ticēt... Droši vien Vāciesproms ar kādu sakāvies. Viņš taču kaujas katru mīļu dienu. Un viņam nav paraduma noklausīties aiz durvīm. Tā klusētāja man šķiet daudz aizdomīgāka...

Taņa jau gribēja iebilst, ka varbūt arī Rita ar kādu sakāvusies vai rīta treniņā uzlidojusi kādam virsū; bet tad pār-

steigumā apklusa, uzmetusi nejaušu skatienu Tibidohsas pirmajai skaistulei Katjai Kioskovai. Kaut gan Divu Stihiju zālē vakaros bija krēslains, Kioskovas acis nez kāpēc sedza melnas brilles...

Pēc pusdienām akadēmiķa Sardanapala zelta sfinksa atnesa Taņai zīmīti. Tibidohsas priekšnieks paziņoja, ka Тара uz visu vakaru tiek nodota profesora Blakta rīcībā. Tāds bija akadēmiķa izvēlētais soda mērs.

“īsti nezinu, ko profesors Tev liks darīt. Viņš teica, ka tam būšot kāds sakars ar mazām, simpātiskām vabolītēm,” akadēmiķis rakstīja.

Taņa noskurinājās. No profesora Blakta neko labu nevarēja gaidīt. Viņš meistariski prata sagudrot visādus murgainus uzdevumus. Taņas ļaunās nojautas piepildījās. “Tumšās” nodaļas vadītājs pasniedza viņai lielu, netīru burku un lika doties uz pagrabu savākt smird vaboles, kas viņam bija nepieciešamas kaut kādam brūvējumam.

- Ņem fērā, Grotere: kamēr burk’ nav piln’, no pagrab’ laukā ne sol’! - teica Blakts, ņirdzīgā smaidā atiezdams dzeltenu zobu celmāju.

Smirdvaboļu vākšana bija īstas mocības. Vaboles muka uz visām pusēm, izpūzdamas kodīgus, baltus mākonīšus, no kuriem stipri asaroja acis un sagriezās kuņģī.

Labi vēl, ka Taņai palīgā nāca Vaņa Blēdovs. Ja viņš nebūtu atradis grīdas spraugu, kur vaboles čumēja un mudžēja, uzdevums nekad netiktu izpildīts.

Aizspiedusi burkas kakliņu ar plaukstu un cenzdamās dziļi neieelpot, Taņa aiznesa burku Blaktam.

- Kāpēc tu tik zaļ’, Grotere? Fai tu fēm? - vaicāja profesors.

Baidīdamās, ka viņai patiešām tūlīt uznāks vēmiens, Taņa tikai mēmi papurināja galvu. Ja profesors nebūtu pasteidzies paņemt no viņas burku, viņam būtu jāmeklē grīd-lupata.

- Nu pasak’: fai tad es apmānīj’ Sardanapalu? Fai tad tu nevāc’ maz’, simpātisk’ fabolīt? - Blakts smaidīja ļaunā priekā.

10. "Čukara kuračukara!" un Hugo Viltnieks

Taņa nolika rakstāmspalvu un izstaipīja notirpušos pirkstus. Roka no rakstīšanas bija pavisam nogurusi, un šķila, ka tā tūlīt notrūks. Taņa tikko bija pabeigusi mošķzinībā uzdoto piecas lappuses garo referātu "Ūdensvīru pieradi nd-šanaspaņēmieni: pieredze, fakti, komentāri’'. Vēl vajadzēja sagatavoties rītdienas nodarbībai pie Zobrāvējas.

Jā, pasniedzēji ne velti bija brīdinājuši, ka palaidnībām neatliks laika. Ar tādu mācību slodzi! Vakaros tikko pietika spēka aizvilkties līdz gultai.

Taņa uzsita knipi; ļaunas acs noņemšanas uzdevumu krājums izbāza laukā īsas kājeles un līda pie viņas pāri galdam. Lappuses iečabējās, un grāmata atšķīrās vajadzīgajā vietā.

Taņa izlasīja vingrinājumus un tikko noturējās, lai nesāktu gaudot. Divi vingrinājumi bija diezgan viegli, par jau zināmiem tematiem, bet toties trešais...

“VINGRINĀJUMS ĻAUNĀS ACS LĀSTA NEITRALIZĒŠANĀ

Melnais mags Bailuns nobūra balto magu Škaudunu ar

mēmuma lāstu. Baltais mags Šķauduns labi apdomājās un lāstu neitralizēja. Kā viņš to izdarīja?”

Tur nu bija ko palauzīt galvu. Superslepenajā, uz caurspīdīgām lappusēm iespiestajā “Maģiskās prickšāteikšanas enciklopēdijā”, kuru Taņai uz Jauno gadu bija uzdāvinājis Babsjaguns, viņa izlasīja, ka atbrīvojošie buramvārdi ir “Bur-muleus sapalus!”, bet kā lai to pasaka, ja tas ir mēmuma lāsts? Noburtais taču nemaz nevar pakustināt mēli! Varbūt izklauvēt buramvārdus Morzes ābecē?

Stundas ceturksni velti nomocījusies, Taņa nolēma lūgt palīdzību Zārcienei, kas jau bija sagatavojusi stundas un tagad centās piespiest savu skeletu dejot. Skelets tikai klabināja zobus un drebinājās uz sava postamenta kā krītamās kaites lēkmē.

- Pāž, tu esi riebīgs! Tu visu dari tikai man par spīti! Un vēl izliecies, ka mani mīli! - Zārciene kļuva pavisam nikna, kad skelets, tā ari nesācis dejot, sabruka.

Uz grīdas nokritušās rokas kauli sakustējās, it kā Pāžs gribētu sacīt: ko es vairs varu? Esmu jau savu laiku nodancojis.

- Kaplič, vai tu ļauno aci sagatavoji? - Taņa vaicāja.

Zārciene vērtējoši palūkojās uz savu istabas kaimiņieni.

- Kā citādi! - viņa atsaucās.

-Vai uzdevumu par Bailunu un Šķaudunu ari atrisināji?

Kapličova pašapmierināta pamāja ar galvai.

- Kas tad ir, vai tev smadzeņu rievai par maz, ko, nelaimīgā bārenīt? - viņa vaicāja. - Nu labi - kā tu nepalīdzēsi muļķīšiem? Skaties šurp!

Dejojot Zārciene piegāja pie Taņas uzdevumu krājuma, izšķīla no sava gredzena sarkanu dzirksti un skaļi teica:

- Cukura kuračukara, parādi atbildi!

Acumirkli grāmata aizcirtās ciet un sāka virpuļot pa galdu, bet pēc tam atkal atšķīrās tai pašā lappusē. Tur, kur tikko bija uzdevums, iznira ķeburaini, ar roku rakstīti burti:

"Baltais mags izpeldējās pirmajā ritu rasā, kas nomazgā visus lāstu veidus, vienīgi liktenīgo lāstu ne. ”

- Cukura kuračukara, noslēp atbildi! - Zārciene pavēlēja.

Ķeburainie buiti sāka virmot un lēkāt, līdz izzuda.

- Mācies, kamēr blakus ir kāds, no kā mācīties! - lepni teica Zārciene.

Taņa secināja, ka melnie magi daudz labāk par baltajiem prot atvieglot sev dzīvi. Ir nu gan blēdnieki!

- Un tā tu gatavo visas stundas? - viņa vēl pavaicāja.

Kapličova maigi noglaudīja sev galvu.

- Nu protams. Nabaga mazā Zārcienīte nedrīkst pārpūlēties! Viņa ir tik ļoti skaista, viņai kaitīgi sevi mocīt. Vai zini, kā saucas šie kuračukaras buramvārdi? Zubrītāju zinies. Rokasgrāmatās to nav, un stundās arī tās nemāca. Tās iekļautas Senvīra sastādītajā simts aizliegto buramvārdu sarakstā - kopā ar citām burvībām, ko nedrīkst lietot.

- Kāpēc tad nedrīkst? - Taņa saausījās.

Par aizliegto buramvārdu sarakstu viņa dzirdēja pirmo reizi.

- Kā lai es zinu, kāpēc? Nedrīkst - un cauri! Varbūt tādēļ, lai skolēni nenoraksta? - Zārciene raustīja plecus.

- Bet kā tad tu uzzināji šos buramvārdus, ja tie ir aizliegti? - Taņa nespēja vien beigt brīnīties.

Zārciene piepūta vaigus un pacēla acis pret debesim. Viņai ļoti patika tēlot svarīgu personu.

- Es, vai? Man iemācīja viens zēns no ceturtās klases, -viņa it kā starp citu paziņoja. - Mēģināju iemācīt arī Glu-movam - tāpat vien aiz garlaicības, bet Gunām pauris pavisam caurs. Viņš pat norakstīdams ielaiž desmit kļūdas.

Zārciene nožāvājās.

- Ū-ūh! Žēl vienīgi, ka šos buramvārdus nevar lietot kontroldarbos, - viņa sacīja. - Skolotāji atkaru kuračuka-ru bloķē. Viņi jau arī nav no muļķu mājām, vismaz mūsējie - “tumšie”. Jūsu “baltie” gan ir naivās aitiņas, viņus viegli var apvest ap stūri. Čukuru kuračukara bloķē, bet paši neredz, ka man uz plaukstas špikeris uzrakstīts.

- Vai Sardanapalu arī viegli var piemuļķot? - Taņa vaicāja.

ŠI dīvainā saruna Taņu bija aizrāvusi. Nez kāpēc viņai šķita, ka tūlīt uzzinās kaut ko ļoti svarīgu.

- Tavs Sardanapals nav nekas vairāk kā bārdains zīdainis, - Zārciene nicīgi teica. - Ar Medūziju gan joki mazi. Viņa visiem redz cauri. Ļoti barga dāmīte. Ar Neslavi ari nevar daudz ākstīties, viņš taču agrāk bija mūsējais, “tumšais”. Vēl joprojām prot paskatīties tā, ka dūša uzreiz saskrien papēžos. No tāda skatiena iekšā viss apledo. Nekādi nesaprotu, kāpēc viņš pārsviedies pie “baltajiem”, šķiet, ka tur kaut kas slēpjas. Katram redzams, ka viņš nav īsts “baltais”, liet par visiem labāk man tomēr patīk mūsu Blakts, vecais blēdis! Gan tu vēl piedzīvosi, ka viņš aizliks

Sardanapalam kāju priekšā un kļūs Tibidohsā par galveno...

Zārciene atkal nožāvājās, turklāt tik pamatīgi, ka gandrīz izmežģīja žokli.

- Nu gan laiks čučēt. Vari vēl zubrīties, bet es likšos uz auss. Tikai netaisi troksni. Neaizmirsti, kāds trumpis man rokā. Es taču jebkurā mirklī varu pastāstīt Blaktam, kas viņam iebāza kabatā to “Galdiņ, aizsargājies!”.

- Tad nu gan nobiedēji! - Taņa iespurcās. - Bet es visiem pastāstīšu, ka tev sapņos rādās Guņa Glumovs sārtā pidžamā, ar tauriņu ķeramo tīklu rokā.

Zārciene nosarka, novērsās un noburkšķēja, ka tā esot gatavā muldēšana, taču viņas balss neskanēja pārāk pārliecinoši. Lai drīzāk izbeigtu sarunu, viņa žigli ielēca gultā, saritinājās kamoliti un nomurmināja mazgāšanās buramvārdus:

- Slauķus skursteņslauķus!

Zobu suka un mitrs dvielis pielaidās viņai klāt un ķērās pie ierastā darba. Vēl pēc mirkļa Zārciene jau bija ietērpta pidžamā. Taņu tas nepārsteidza. Viņa jau sen bija pieradusi pie tā, ka viņas kaimiņiene pat kurpju auklas nesasien kā parasti cilvēki, bet izmanto buramvārdus “Šņorus sasonisf".

- Zobrāvēja gan pēdējā laikā vairs nemaz neizskatās pēc sevis pašas, - miegaini teica Zārciene, palīzdama zem segas. - Viņai pat acis mainījušas krāsu. Tas nu gan ir iespaidīgs triks!

- Ko tu gvelz? Acis taču nevar mainīt krāsu! - Taņa ar neizpratni iesaucās.

- Stundās jau viņai acis ir normālas. Turklāt viņa tagad

sākusi nēsāt brilles, tā ka nemaz nevar īsti saskatīt, kas tur ir aiz tiem stikliem. Bet vakar vakarā es viņu satiku gaitenī blakus burvju priekšmetu darbnīcai, kur ir krēslains, un acis viņai bija gaiši zilas. Vai vari iedomāties?

- Kas tur īpašs? Daudziem cilvēkiem taču ir gaišzilas acis! Tās ir skaistas, - teica Taņa.

- Tu gan esi nesapraša, Grotere! Viņas acis bija nevis vienkārši zilas, bet spožas kā starmeši. No acīm spīdēja gaisma! Un gaisma bija zila! Un nekādu briļļu - it kā viņa bez tām pavisam mierīgi varētu iztikt. Es apžilbu. Es varēju akla palikt! Labi vēl, ka viņa mani nepamanīja.

- Vai tu skaidri zini, ka uts bija pie darbnīcas? - Taņa steidza noskaidrot.

Par šo vietu viņai jau bija gadījies dzirdēt. Vaņa pie šīs darbnīcas bija slēpies aiz zivs statujas un atradis “Galdiņ, aizsargājies!”.

- Atstājies no manis, bārenīt! Esmu jau komā, - atņurdēja Kapličova, pagriezdamās uz otriem sāniem. Drīz viņa jau saldi šņākuļoja. Melnie Aizkari līksmi notrīsēja, piesardzīgi aizstiepās līdz Zārcienei, pārklājās pāri viņas galvai un sāka skatīties viņas sapņus.

Tonakt Zārcienei sapņos rādījās pūķbola komandas uzbrucējs Sems Septiņcelms. Semam bija divkauja ar skeletu. Viņi abi aizrautīgi apšaudīja viens otru no senlaicīgām pistolēm, turklāt ložu vietā no stobriem nez kāpēc lidoja laukā mazas sirsniņas, uzreiz pārvērzdamās ziepju burbuļos. Guņa Glumovs sarkanās kupidoniņu apakšbiksēs, ar spārniņiem kā elfam, tvarstīja šos burbuļus ar tauriņu ķeramo tīklu.

- Nu re, atkal Guņa! Un tagad jau apakšbiksēs. Nē, Zār-

dene neuzdrīkstēsies Blaktam izpļāpāties par Vaņu, - klusu nomurmināja Тара.

Viņai neizdevās noskatīties kaimiņienes sapni līdz beigām, jo kāds klusītēm pieklauvēja pie loga.

Taņa palūkojās laukā un ieraudzīja Babu Jagunu. Viņš nebija viens. Babam Jagunam aiz muguras uz tā paša putekļsūcēja, apķēries priekšā sēdētājam ap vidu, sēdēja Vaņa. Melnie Aizkari iespaidu pārpilnībā gandrīz nokrita no loga. Viena Aizkaru puse sāka atspoguļot putekļsūcēju, otra palika uzticīga Zārcienes sapnim, un beidzot viss sajuka vienā putrā: Guna Glumovs spēlēja putekļsūcēja cauruli kā stabuli.

- Ei! Vai tu dzirdi? - Babs Jaguns skaļi čukstēja. - Mēs izdomājām, kā nokļūt līdz Galvenajām kāpnēm. Ir viens ļoti vienkāršs paņēmiens. Taisni brīnums, ka tas mums neienāca prātā agrāk.

- Negrozies tik daudz! - Vaņa Blēdovs iebikstīja Babam Jagunam sānos.

Vaņam nemaz nebija viegli noturēties uz putekļsūcēja aiz Baba Jaguna, kurš visu laiku dīdījās. Turklāt vēl Taņai šķita, ka Vaņam kaut kas paslēpts aiz krekla - kaut kas nemierīgs, kas nemitīgi jāpietur ar plaukstu.

- Kas tas ir par paņēmienu? Vai garām ciklopiem? - Taņa vaicāja.

Babs Jaguns noslēpumaini nokrekšķējās.

- Nē, caur šaujamlūku, - viņš teica. - Tornī ir ļoti piemērota šaujamlūciņa. Caur to var pa taisno nokļūt uz kāpnēm. Lūka ir ļoti augstu sienā. Kad Neslavis izlikti savas aizsargbur-vības, viņš to noteikti aizmirsa. Nu, vai lidosi mums līdzi?

Priecādamās, ka vēl nav paguvusi noģērbties, Taņa pamāja ar galvu.

- Lec uz mana putekļsūcēja! Lūka ir tik šaura, ka tavs kontrabass netiks tur cauri. Turklāt viņš jau neprot nekustīgi karāties gaisā, - Babs Jaguns rīkoja.

Viņam ārkārtīgi patika atgādināt sava putekļsūcēja priekšrocības, salīdzinot to ar citiem instrumentiem.

Pārliecinājusies, ka Zārciene guļ ciešā miegā, Taņa piesardzīgi pavēra logu un nostājās uz platās, apledojušās palodzes. Lejā baloja apsnigušais Tibidohsas iekšējā pagalmi-ņa kvadrāts. Taņai mazliet sareiba galva. No augstuma viņa nebaidījās vienīgi tad, kad juta zem sevis izliektos, vienmēr siltos kontrabasa sānus.

Izrādījās, ka Taņas satraukums nav bijis veltīgs. Viņa uzlēca uz putekļsūcēja Vaņam aiz muguras un cieši ieķērās viņa siksnā, bet pārslogotais mehānisms tūlīt iegāzās gaisa bedrē. Garām strauji slīdēja apgaismotie logi. Pagalmiņa sniegotais kvadrāts nepielūdzami tuvojās. Taņa apjēdza, ka vēl pavisam mazliet - un Poručiks Rževskis visiem varēs stāstīt anekdoti par trim plakaniem plācenīšiem.

- Pilotus kamikadzius! - Babs Jaguns beidzot bija attapies un nokliedza buramvārdus, ar kuriem varēja pārslēgties uz daudz lēnāku, toties drošāku lidojumu.

Putekļsūcējs dobji ierūcās, izrāpās no gaisa bedres un sāka pamazām uzņemt augstumu. Tobrīd līdz iekšējā pagalmiņa bruģa akmeņiem bija atlikuši tikai daži metri.

- Trakais, vai tad tu lidoji ar “Sktienulus sadegusi'? -Vaņa sašutis vaicāja.

Viņš nekādi nespēja noticēt, ka Jaguns izvēlējies visāt-

rākos lidojuma buramvārdus, labi zinādams, ka putekļsūcējs būs pārslogots.

- Man kaut kā neienāca prātā, - Babs Jaguns kaunīgi atzinās. - Un vispār - ko tu man piesienies? Mēs taču nenogāzāmies!

- Kā derētu sadot tev pa kaklu! - sapņaini bilda Vaņa.

- Nemaz nemēģini! Pirmkārt, pats norausies! Un, otrkārt, putekļsūcējs kļūs nevadāms, - Babs Jaguns steigšus brīdināja.

Viņi lidoja gar Lielā torņa ziemeļu pusi, izlaizdamies cauri dažām nelielām arkām. Tad Babs Jaguns pavērsa cauruli augšup. Putekļsūcējs nesteidzīgi virzījās gar vienlaidu sienu, kas bija mūrēta no milzīgiem klintsgabaliem.

- Pašlaik mēs no ārpuses ceļamies augšup gar Galvenajām kāpnēm, - Babs Jaguns paskaidroja. - Neslavis droši vien iedomājies, ka visi lidojuma buramvārdi Tibidohsā tiek bloķēti. Bet nekā - tas bija agrāk, pirms remonta. Tagad vecās blokādes vairs nav, bet jaunā vēl nav uzlikta.

- Kā tu uzzināji, ka tur ir šaujamlūka? - vaicāja Taņa.

- Uz treniņu paķēru līdzi tālskati... Re, kur tā ir, skaties! Es jau baidījos, ka būsim palidojuši garām.

Putekļsūcējs sastinga uz vietas. Tieši sev priekšā vienlaidu akmeņu krāvumā Taņa ieraudzīja šauru, augšpusē noapaļotu šaujamlūku - ļoti piemērotu, lai pa to šautu ar smagām bultām no arbaleta vai šķiltu kaujas dzirkstis. Piesardzīgi aizvadījis putekļsūcēju līdz lūkai, Babs Jaguns nosēdināja savu mašīnu uz plaša kāpņu laukumiņa. Abās pusēs uz miklajiem akmeņiem sarkanus atspīdumus meta lāpas, kas bija iedegušās viņu ierašanās brīdī.

Taņa nojauta kaut ko nelāgu. Viņai nez kāpēc negribējās ticēt, ka Neslavis Melkulis būtu aizmirsis šo lūku. Šeit viss izskatījās pēc slazdiem. Ja viņus te noķers, Taņu gaidīs visbargākais sods. Pēc atgadījuma ar pūķi Neslavis centīsies panākt, lai viņai par šo pārkāpumu atņem burvju gredzenu. Viņu pārvērtīs par zombiju un aizraidīs atpakaļ pie tru-loīdiem.

No lejas atskanēja ķildīgas balsis.

Taņa uzmanīgi pārliecās pār margām. Uz laukumiņa vienu kāpņu posmu zemāk trīs ciklopi spēlēja kārtis. Viens no viņiem blēdījās. Taņa no augšas labi varēja novērot, kā viņš, izlikdamies, ka pakasa kaklu, nemanāmi aizslidina liekās kārtis sev aiz apkakles. Abi pārējie ciklopi nemitīgi zaudēja un paklausīgi stiepa pieres pretī trešā knipjiem. Uzvarētājs atlieca milzīgo pirkstu un tīksmi sita knipjus, izsizdams laukā no draugu galvām pēdējās saprāta paliekas. Viņu pieres dunēja kā vara katli.

Vaņa Blēdovs nocēla no sienas lāpu un apgaismoja marmora pakāpienus, kas veda augšup. Skaidri varēja saskatīt divus dzirkstošus maģiskos aizkarus.

- Redziet! Aizsargājošās burvestības! - Vaņa teica.

- Nūja. Vienai tādai es pagājušo reizi uzskrēju virsū. Atpakaļ jau lēcu ar vardes kājiņām... Kvā, kvā, fu, riebjas atcerēties! - Babs Jaguns saviebās. - Labi, tūlīt pārbaudīsim, vai man izdosies piemuļķot Neslavi vai neizdosies.

Nometis uz grīdas savu mazo mugursomu, Babs Jaguns izvilka no tās oranžu mantiju. Tad viņš noklāja mantiju uz pakāpieniem un sāka kaut ko murmināt, reizēm ielūkodamies mazā grāmatiņā. Grāmatiņa čiepstēja un smalkā bal-

stiņā teica viņam priekšā. Beidzot viņš izšķīla zaļu dzirksti un pakāpās soli atpakaļ.

Oranžā mantija lēnām atrāvās no grīdas, it kā tajā būtu iemitinājies kāds nemierīgs rēgs. No iekšpuses piepūtusies, mantija nesteidzīgi peldēja pa kāpnēm. Taņai sažņaudzās sirds. Kopš tās dienas, kad viņai rokās aizdegās lociņš, meitene vairs nespēja bez satraukuma skatīties uz oranžo krāsu. Bet oranžu apmetņu un mantiju Tibidohsā bija daudz, tādās tērpās visi skolotāji un daudzi skolēni.

- Iesim! Mēs nedrīkstam no viņas atpalikt! - Babs Ja-guns jau skrēja aiz mantijas.

Oranžā mantija nesteidzīgi nolidoja pusi kāpņu posma un tad uzdūrās pirmajai maģiskajai barjerai. Zaļganais aizkars spoži uzliesmoja un nodzisa. Tas pats notika arī ar otru aizkaru.

- Kā tev izdevās neitralizēt Neslavja burvestības? - Va-ņa brīnījās.

Pat pustumsā varēja saskatīt, kā pietvīkst Baba Jaguna ausis.

- Krietni palauzīju galvu, - viņš pašapmierināts teica. — Visas divas nedēļas, kamēr lēkāju ar varžu kājiņām, tikai par to vien domāju. Lēkāju pa istabu un domāju. Bet pēc tam pēkšņi man atausa: Neslavja burvestības iedarbojas uz visiem, tikai uz viņu pašu ne! Tā taču ir? Ja tās iedarbotos arī uz pašu Neslavi, tad jau viņš nevarētu te staigāt un visu pārbaudīt. Bet viņš staigā un visur bāž savu degunu, tātad viņam šī maģija nav bīstama. Vai saprotat?

- Izklausās loģiski. Ne jau velti mēdz teikt, ka atbrīvot no Neslavja burvestībām var tikai pats Neslavis, - Taņa pie-

krita. Viņai vēl nebija gluži skaidrs, ko Babs Jaguns sagudrojis.

- Bet tālāk viss bija pavisam vienkārši. Vecmāmiņas skapi atradu Neslavja veco mantiju. Viņš to bija nejauši atstājis pēc ārstēšanās magpunktā. Un atdzīvināt mantiju - tas jau vispār ir sīkums. Man ļoti palīdzēja šī grāmatiņa!

Babs Jaguns lepni rādīja draugiem apdriskāto grāmatiņu, kas nesen bija teikusi viņam priekšā buramvārdus. Grāmatiņa viltīgi mirkšķināja uz vāka attēloto aci, bet uz muguriņas tai ik pa brīdim iedegās sarkani burti. “Balto magu draiskulības Hugo Viltnieka pārstāstā”.

“Nez vai viņš tiešām bijis tik viltīgs?” Taņa prātoja.

‘Turklāt vēl arī skaists,” tūdaļ apliecināja burti uz grāmatas muguriņas. Vēl pēc mirkļa grāmata mainīja savu nosaukumu. Tagad uzraksts uz muguriņas vēstīja: “Balto magu draiskulības Hugo Skaistuļa un Gudrinieka pārstāstā.”

Atskārtusi, ka grāmatiņa atspoguļo viņas domas, Taņa žigli bloķēja savu apziņu. Jā, šis Hugo tiešām nebija ar pliku roku ņemams.

- Kur tu dabūji šo grāmatu? Vai bibliotēkā? - viņa vaicāja.

- Nē-e, - Babs Jaguns purināja galvu. - Abdulla nebūtu man to izsniedzis. Tā glabājas speciālajā fondā. Bet, par laimi, šis Hugo kādreiz bija ārstējies pie manas vecmāmiņas un pēc tam uzdāvinājis viņai grāmatu ar autogrāfu. Tur pirmajā lappusē ir viņa paraksts - vienreizīgi vijumi.

- Kas tad Hugo kaitēja? No kā viņš ārstējās? Varbūt no viltības? - zobgalīgi vaicāja Vaņa.

- To vecmāmiņa vairs neatceras, - Babs Jaguns nevērī-

gi atsaucās. - Droši vien nekas būtisks. Vai nu blaugznas, vai varbūt gudrības zobs iestrēdzis smaganās... Vai varbūt tikai iebāza sev degunā zīmuli un vairs nevarēja izvilkt. Ar rakstniekiem visādi joki gadās, īpaši kad uznāk iedvesma.

Grāmatiņa kaut ko neapmierināta burkšķēja. 1 iugo Viltniekam nepatika klausīties tādas atsauksmes par savu personu.

Sekodami lēnām pa gaisu peldošajai mantijai, kas noslēpumainā veidā pamanījās atkārtot visas Neslavja kustības un pat plecu raustīja uz mata kā viņš, draugi devās augšā pa marmora kāpnēm. Reizēm no bruņutērpiem nišās un no sienām iznira rēgi, bet tie visi bija mazpazīstami un samērā mežonīgi. Vienam krūtīs rēgojās garš šķēps, un citi rēgi uz tā kāra žāvēties savas vecmodīgās garās zeķes un kaftānus. Starp rēgiem nemanīja ne Poručiku, ne Neizārstēto Dāmu, pat Bezacu Sausina neparādījās. Rēgi drūmi blenza, uz jautājumiem neatbildēja un ātri vien līda atpakaļ savās paslēptuvēs.

Ap mantiju trīsreiz pašķīda zaļganas dzirksteles, un vienreiz uzliesmojums bija sarkans. Neslavis tiešām nebija skopojies ar aizsardzības zintēm. Turklāt dažas noburtās vietas bija maskētas tik labi, ka nevarēja redzēt pat jau ierasto pus-caurspīdīgo aizkaru. Garas liesmu mēles sniedzās pēc Ne-slavja vecās mantijas, bet tūdaļ vainīgi atrāvās atpakaļ, it kā saprazdamas, ka kļūdījušās.

Visus trīs draugus, kas sekoja mantijai, aizsardzības barjeras laida cauri bez iebildumiem - droši vien uzskatīja, ka viņi iet kopā ar Neslavi un viņus nedrīkst aizkavēt.

1 Iugo Viltnieka grāmata ķiķināja bez mitas. Grāmatas

sen mirušais autors bija sajūsmināts par jauno dēku. Uz pēdējā vāka pat uzzīmējās viņa portrets: seja apaļa kā pankūka, īss, uzrauts deguns un kupla, pūderēta parūka. Bridi pa brīdim Hugo portrets sāka satraukti žestikulēt un reiz pat parādīja Taņai mēli.

Tā viņi kāpa diezgan ilgi. Kad Taņai jau bija sajucis pakāpienu skaits, Vaņa Blēdovs pēkšņi apstājās un sastinga, iekrampējies margās. Taņa, to neievērojusi, uzdrāzās viņam virsū un sadauzīja degunu pret viņa plecu. Viņa jau gribēja izteikt savu sašutumu, bet tad ieraudzīja to, ko jau bija ieraudzījuši Vaņa ar Babu Jagunu, un vārdi iestrēga viņai kaklā.

Galvenās kāpnes aprāvās. Tieši viņu priekšā aiz neliela laukumiņa stiepās sudrabaini 1 rails piekaramais tills. Pa taisno cauri akmens sienai - it kā šīs sienas nemaz nebūtu - tilts veda uz milzīgu zāli ar tievām kolonnām, kuras te pagaisa, te atkal parādījās kā stingri novilktas, baltas līnijas. Neko vairāk nevarēja saskatīt - vismaz tik ilgi, kamēr neuzkāpa uz tilta.

Hugo Viltnieks pārspīlētās bailēs pacēla abas rokas virs galvas, atveidoja sejā šausmu grimasi un aizvēlās aiz portreta rāmja. Pēc pāris sekundēm viņš atkal izbāza galvu, taču parūkas vairs nebija. Viņš izskatījās ārkārtīgi noskumis un nemitīgi tvēra ar rokām pie plikā paura, izlikdamies, ka plūc sev matus.

- Izgaistošais stāvs! - čukstēja Babs Jaguns.

Vaņa Blēdovs draiski samiedza acis.

- Vai aizskriesim līdz zālei un atpakaļ? Vai ari tev dūša ir papēžos? - viņš vaicāja.

Viņš jau gribēja kāpt uz tilta, bet Babs Jaguns viņu atrāva nost.

- Tev smadzenes pārkarsušas, vai? - Babs Jaguns vaicāja. - Dzīvot apnieis? Paskaties uz to!

Viņš norādīja uz Hugo Viltnieku, kuram jau bija apnicis plūkāt pūciņas no sava plikā paura. Līdz jostasvietai izliecies no portreta rāmja un atspiedis galvu delnās, 1 lugo vēroja Izgaistošo stāvu. Kad viņa skatiens aizslīdēja līdz. kolonnām, I lugo Viltnieks nodrebēja un - tik veikli, kā to nemaz nevarēja sagaidīt no tāda resnīša, ielēca paslēptuvē aiz rāmja. īsu mirkli gaisā pazibēja apaļīgie kāju ikri garajās zeķēs un vecmodīgas kurpes ar lenšu pušķiem.

Neslavja oranžā mantija nekustīgi karājās gaisā virs laukumiņa. Tukšā kapuce brīžam nodrebēja un piepūtās kā pūslis un tad atkal saplaka. Pēkšņi mantija sakustējās, pāris reižu atdūrās pret sienām un beidzot, viegli šūpodamās, aizpeldēja uz piekaramo tiltu. Draugi saspringti sekoja mantijas ceļam. Apmēram līdz tilta vidum tā nokļuva bez traucējumiem. Šķita, ka vēl pavisam mazliet - un mantija jau būs starp kolonnām. Bet tad sudrabainais tilts vienā mirklī kļuva purpursarkans. Tas piebrieda, sāka svaidīties, it kā pa apakšu tam būtu aizplūdis neredzams vilnis, un pieskārās pie mantijas.

Mantija uzliesmoja, drudžaini sašūpoja tukšās stērbeles un izgaisa. Bet vēl pēc mirkļa piekaramais tilts apdzisa un atkal šūpojās, klusi čīkstēdams, it kā nekas nebūtu noticis.

Draugi saskatījās.

- Ak manu māmulīt bubulit! Mums jāiet atpakaļ... Šeit mēs līdz Izgaistošajam stāvam netiksim, - piesmakušā balsī teica Babs Jaguns.

Taņa atcerējās, ko Poaičiks Rževskis viņai bija stāstījis par Trako Vectētiņu. Šis prātu izkūkojušais spoks ilgus gadsimtus esot Tibidohsā meklējis apslēpto mantu. Vai atradis -nav zināms, bet slepeno eju uz Izgaistošo stāvu viņam izdevies atrast. Eju, pa kuru iespējams ne tikai nokļūt Izgaistošajā stāvā, bet arī atgriezties no turienes.

- Neslavis veltīgi sargā Galvenās kāpnes. īstais ceļš uz Izgaistošo stāvu nemaz nav šeit, - Taņa teica.

- Kur tad? - Tūlīt sekoja Vaņas jautājums.

- Nezinu. Bet kaut kur tas ir. Kādam taču izdevās atnest no Izgaistošā stāva dzelksni un “Galdiņ, aizsargājies!”, - Taņa prātoja.

Nez kāpēc viņai nedeva mieai atmiņas par šo samērā nekaitīgo galdautu, kas prata vienīgi tvarstīt izklaidīgus naba-dziņus aiz deguna. Kāpēc tas, kurš paņēma dzelksni, bija noslēpis šo galdautu aiz statujas blakus darbnīcai? Kāpēc viņam vispār ievajadzējās galdautu? Kaut kāda jēga taču tam bija!

Un kas pie darbnīcas bija darāms Zobrāvējai - ja Zār-ciene nemelo un tiešām viņu tur redzējusi?

Un tad Taņa nodrebēja aiz pārsteiguma, ka viņai agrāk nav ienākusi prātā doma: un ko pie darbnīcas bija aizmirsusi Zārciene?

Viņi jau grasījās kāpt lejup, kad pēkšņi no pašas izgrauzta cauruma Vaņas dzeltenajā krekliņā izkrita resna jūrascūciņa, iespiedzās un strauji metās uz piekaramo tillu.

- Kurp tad tu? - kliedza Vaņa. - Tur nedrīkst!

Bet jūrascūciņa jau atradās uz tilta un mērķtiecīgi tipināja uz priekšu, tuvodamās vietai, kur nesen bija izzudusi mantija.

- Nāc atpakaļ! - sauca Vaņa, jau traukdamies zvēriņu notvert.

Taņa ar Babu Jagunu nepaguva viņu apstādināt. Divos lēcienos Vaņa sasniedza tilta vidu, saķēra jūrascūciņu un drāzās atpakaļ.

dāņa bija pieskrējusi pie pašas laukumiņa malas. Viņa redzēja, kā tilts Vaņam aiz muguras kļūst purpursarkans un cenšas zēnu notvert, veļoties kā liels vilnis. Bet Vaņa it kā neko nenojauš. Vēl mirklis - un viņu sagaidīs Neslavja mantijas liktenis.

- Lec! - Taņa kliedza. - Lec taču, ātrāk!

Vaņa atskatījās, iztērēdams veselu sekundi, ieraudzīja tilta uztūkumu sev aiz muguras un lēca. Tas nebija pats veiklākais no viņa lēcieniem, jo rokās Vaņa turēja pie krūtīm piespiestu jūrascūciņu un pamats viņam zem kājām jau zuda. Ja Taņa un Babs Jaguns viņu nesatvertu aiz padusēm un neuzvilktu uz laukumiņa, viņš noteikti būtu nogāzies lejā. Vaņa gulēja uz vēdera un pūlējās atgūt elpu, bet viņam aiz muguras neprātīgā un nu jau veltīgā niknumā šūpojās piekaramais tilts.

- Cuf-čuf-čuf, - blakus kāds dusmīgi pukšķināja.

It kā nekas nebūtu noticis, izglābtā jūrascūciņa nopurinājās un, savilkusi purniņu neapmierinātā grimasē, sāka apostīt savus tumšos, rudiem plankumiem izraibinātos sānus.

- Lai arī jūras, tu tomēr esi īsta cūka! - pārmetoši teica Taņa.

Nespēdama apvaldīties, viņa pastiepa roku un sabužināja Vaņas matus.

Hugo Viltnieks piesardzīgi pabāza degunu laukā no rāmja, palūkojās apkārt un jūsmīgi pacēla Vaņam pretī augšup uzliektu īkšķi. Pēc tam viņš izvilka no aizauss garu zoss spalvu, norūpējies pataustīja tās galiņu, pārbaudot, vai spalva labi uzasināta, un kaut kur nozuda.

- Nelaimīgais grafomāns! Aizskrēja apcerēt tavu varoņdarbu. - Baba Jaguna balsī ieskanējās skaudība.

Taņa jau sen bija pamanījusi, ka Baba Jaguna un Vaņas draudzība vienlaikus ir arī sacensība. Viņi bija ļoti pieķērušies viens otram, bet tik un tā vismaz reizi mēnesi sakāvās. Visbiežāk Babs Jaguns sāka bārstīt muļķīgus jociņus par zvēriņu aprūpēšanu, bet Vaņa atriebdamies iespēra viņa jaunajam putekļsūcējam un apvaicājās, vai Babs Jaguns nav aizmirsis iepildīt šai grabažā sapuvušus tomātus.

- Kas tur liels... Nevarēja taču viņu tur atstāt! - Vaņa mulsi noburkšķēja, paslēpdams jūrascūciņu zem krekla.

Nokļuvusi tumsā, jūrascūciņa secināja, ka iestājusies nakts, un aizmiga.

Ar lāpām apgaismodami ceļu, draugi kāpa lejup. Kaut gan Neslavja mantija vairs nepeldēja viņiem pa priekšu, maģiskās barjeras tomēr laida viņus cauri. Droši vien tās atcerējās, ka augšup viņi kāpa kopā ar saimnieku. Viena melnās maģijas barjera tomēr uzliesmoja un ietina viņus kodīgos dūmos. Viņiem par laimi, Hugo Viltnieks žigli izbāza galvu no grāmatas un kaut ko nomurmināja. Dūmi tūlīt izklīda.

Viņi veiksmīgi atgriezās pie putekļsūcēja, un Babs Ja-

guns centās to iedarbināt, bet putekļsūcējs tikai šķaudīja. Nelīdzēja ne Baba Jaguna pūliņi, ne buramvārdi “Pilotus ka-mikadzius!", ne zaļās dzirkstis.

- Sasodīts, ko tad tas nozīmē? - Sarūgtinātais Babs Ja-guns piespēra kāju pie zemes.

Tai pašā mirklī no savas paslēptuves zem putekļsūcēja izmuka žurka ar vardes kājiņām (vēl viens Neslavja izdarību upuris!) un aizlēkāja uz spraugu. Zobos viņa turēja pārgrauztu aukliņu, kurā bija karājies viens no burvju talismaniem - tas, kurš atbildēja par vertikālo pacelšanos.

No apakšējā laukumiņa joprojām skanēja skaļi spēļu kaišu plīkšķi un zaudētāju īgnā šņākuļošana.

Babs Jaguns sadrūmis berzēja pieri.

- Ir nu gan cūcība! Ko lai mēs tagad iesākam? Šaujam-lūkai cauri mēs netiekam, bet lejā sēž ciklopi. Vai tiešām būs jāgaida, kamēr Neslavis nāks pārbaudīt savas barjeras un mūs pieķers? Paklau, Taņa, varbūt izsauksim kupidoni-ņu, lai atgādā šurp tavu kontrabasu? Šaujamlūkā gan tas instalments nelīdīs, bet viņi var sagaidīt mūs ārpusē.

Šī doma Taņu nesajūsmināja. Viņa pārlieku labi pazina kupidoniņus un nešaubījās, ka viņi sadauzīs kontrabasu piecu minūšu laikā.

- Viens kupidoniņš kontrabasu līdz šejienei neatvedīs, -viņa teica. - Ja izsauksim divus vai trīs, viņi uzbungos no miega visu skolu. Turklāt vēl ņemsies kutināt Zārcieni un tīstīt viņu Melnajos Aizkaros... Nē, izgudro kaut ko citu!

Viņa piesardzīgi pārliecās pār margām un palūkojās lejup. Visās partijās joprojām uzvarēja tas pats blēdīgais ciklops. Abi pārējie paklausīgi ļāva sist sev knipjus, un viņiem uz pierēm jau bija izauguši pamatīgi puni. Taņa saspringti centās atcerēties gadījumam piemērotos buramvārdus, kurus viņiem samērā nesen savā stundā bija mācījusi Medūzija.

- Papīrelus izlīdanus!- nočukstēja Taņa.

Blēdīgais ciklops sajuta vieglu kņudoņu sev uz muguras starp lāpstiņām. Vispirms pa spraugu starp apkaklīti un kaklu laukā izlīda kreiča dāma, pēc tam desmitnieks un beidzot arī kārava dūzis. Kārtis noslīdēja pa ciklopa skūto pakausi un, gluži kā nektāru pārdzērušies naktstauriņi, sāka vieglprātīgi virpuļot viņam zem deguna. Abi pārējie ciklopi stulbi blenza, ātrumā nevarēdami saprast, no kurienes uzradies šis kavas papildinājums. Idilli izbojāja blēdis pats. Viņš kautrīgi gaiņāja kārtis prom un mēģināja saplēst kreiča dāmu sīkos gabaliņos.

- Palīgā! Slepkavo! - spiedza kreiča dāma, ar vēdekli sizdama ciklopam pa pirkstiem. - Sitiet viņu, puiši! Viņš blēdījās!

Abi pārējie ciklopi saskatījās. Abu plakanajās sejās vienlaikus atspoguļojās viena un tā pali dziļā doma. Viņi lēnītēm piecēlās.

- Ak tā! Nenāc klāt, nositīšu! - Vainīgais ciklops steidzīgi paķēra vāli.

Nākamajā mirklī triju saķērušos ciklopu kamols ripoja lejup, pa ceļam notriecot visas Neslavja maģiskās barikādes, bet kamolam aiz muguras skrēja Taņa, Vaņa un Babs Ja-guns, kurš stenēdams stiepa putekļsūcēju.

- Esmu gan ēzelis! Kas man lika pirkt putekļsūcēju bez ritenīšiem! - Babs Jaguns izteica sev pārmetumu.

Viņi pārkāpa pāri trim žēlabaini kurkstošām vardēm, no

kurām viena turēja mutē kreiča dāmu. Pazīstamie gaiteņi aizveda viņus uz guļamistabu stāvai.

Tur valdīja klusums. Viņu naksnīgo ceļojumu neviens nebija pamanījis.

11."Dārdum vilkfum!" un "mazais Blaktēns"

No rīta Taņu atmodināja mežonīgs Zārcienes spiedziens. Ierāvusies gultas stūrī, Taņas istabas kaimiņiene ar drebošu roku rādīja uz Melnajiem Aizkariem.

- Kas tad nu, Kaplič? Vai atkal sapņoji par Glumovu ar tauriņu ķeramo tīklu? -Taņa nožāvājās.

Pēc nakts piedzīvojuma galvā jautās smagums, plakstiņi bija kā ar svinu pielieti.

- Tas nav Glumovs! Tas nav mans sapnis! - kliedza Zār-ciene.

Taņa pameta skatu uz logu un sastinga. Uz Melnajiem Aizkariem nekustīgi stāvēja dzeltena vecene ar sažuvušu seju un tukšiem acu dobumiem. Viņas no rumpja nocirstās rokas sniedzās pēc Taņas. Melnie Aizkari ķiķināja aiz sajūsmas, ka izdevies notvert tik retu sapni.

- Skicus šmaukusi - iesaucās Taņa, izšķildama zaļu dzirksti.

Melnie Aizkari nodrebēja. Vecene nozuda. Tomēr Taņa vēl ilgi nespēja attapties. Visu laiku viņai acu priekšā rēgo-

jās nocirstās rokas un tukšie acu dobumi, vecene, kuras īstais vārds bija Sērga del Torte...

KĀPĒC VIŅAI RĀDĪJIES TĀDS SAPNIS? To Taņa nekādi nespēja saprast.

Torit - piektdien, 13- februārī, - pirmā stunda bija kārtējā ļaunas acs lāsta noņemšana, un nodarbība iesākās neparasti. Šoreiz Zobrāvējai rokā nebija dzejas sējumiņa, un skolotāja pati arī izskatījās pavisam citāda - it kā koncentrējusies kaut kam ļoti svarīgam. Viņas briļļu izliektās lēcas šķita biezākas nekā parasti.

Varbūt tādēļ, lai slēptu acis?

Taņa tūlīt aizgainīja šo domu, tomēr nejaukas mieles palika.

Zobrāvējai padusē iespiestais klases žurnāls klusītēm kaut ko murmināja. Vispār žurnāls bija mazliet nojūdzies -vismaz BabsJaguns tā apgalvoja.

- Sākumā, kā vienmēr, pārbaudīsim mājasdarbu, - Zob-rāvēja sacīja.

Viņa nevērīgi pameta žurnālu gaisā, un tas sāka strauji lidināties pa klasi, uz mirkli sastingstot virs katra skolēna pakauša. Žurnāla lappuses švīkstēja. Garā zoss spalva žigli kaut ko pierakstīja, reizumis ienirdama tintnīcā. Skolēni neviļus ierāva galvu plecos.

- Tūlīt zvels Glumovam pa pauri! - Dusja Mopsikova iesmējās.

Visi bija tik ļoti pieraduši pie žurnāla bargās apiešanās ar Glumovu, ka pats Glumovs bija ļoti pārsteigts, kad žurnāls, paslīdējis garām viņa paurim, skaļi uzplaukšķināja pa pieri Zārcienei.

- Par ко tad man? Es visu izpildīju! - Kapličova bija sašutusi.

- Čukuru Immčukani? - žurnāls klusītēm nočiepstēja un atgriezās pie Zobrāvējas.

Skolotāja uzmeta skatu izliktajām atzīmēm un pamāja ar galvu.

-Jūs droši vien atceraties: es apsolīju, ka vēlāk mēs mācīsimies par liktenīgu lāstu. Un tagad tā diena ir pienākusi. Lai jūsu attieksme pret šo tematu būtu nopietnāka, es aizņēmos no Neslavja Melkuļa dažus rekvizītus.

Zobrāvēja uzsita knipi. Dūms atvērās, un klasē ieripoja liels ozolkoka zārks ar ritenīšiem. Vāks atsprāga vaļā, un kļuva redzams, ka zārks ir tukšs.

- Oho, cik smalks... Tādā gan gribētos pagulēt! - jūsmīgi izdvesa Zārciene, mitēdamās berzēt pieri.

Viņa tiešām prata novērtēt labu zārku, jo viņas vecāki truloīdi strādāja iestādē, kas saucās “Rituālie pakalpojumi”. Iespējams, no viņiem Zārciene bija mantojusi savu melno humoru un stulbo jociņu krājumu.

Daži ieķiķinājās. Zobrāvēja sarauca pieri.

- Es gan ieteiktu jums atturēties no smiešanās. Ļoti iespējams, ka stundas beigās šajā zārkā gulēs kāds no jums. Visticamāk tas, kurš neievēros manus ieteikumus vai nenoklausīsies līdz galam manus paskaidrojumus. Varat man ticēt: liktenīgais lāsts nav vis nekāds parasts nobūrums, ar kuru pa spēkam tikt galā katram no jums, vienīgi Glumovam ne... Glumov, vai tu nesaprati, ko es teicu? Beidz dedzināt solu ar kaujas dzirkstīm!! Paliksi pēc stundām, lai pārkrāsotu solu! Protams, ja tik ilgi nodzīvosi!

Guna iestenējās, un gredzens izkrita viņam no rokas.

- Liktenīgais lāsts ir pats baismīgākais no visa, ko izmanto mūsdienu melnā maģija, - Zobrāvēja mierīgā balsi turpināja. - Tas iekļauts Senvīra sastādītajā simt aizliegto buramvārdu sarakstā. Neviens vairs nedrīkst kādam mācīt šo lāstu, taču daudzi burvji diemžēl vēl prot to izmantot. Tieši tāpēc mēs mācāmies par liktenīgo lāstu ļaunas acs noņemšanas nodarbībās.

-Jau pirmajā klasē? - bikli vaicāja Rita Doduzkrīta.

Acis piemiegusi, Zobrāvēja palūkojās uz Ritu un pabīdīja savas brilles augstāk uz deguna. Šķita, ka viņa nevar izlemt, vai vajadzētu atbildēt. Tomēr šī meitene ar asajiem sejas vaibstiem bija viena no labākajām Zobrāvējas skolniecēm, un skolotāja atmaiga.

- Ļoti labs jautājums, Doduzkrīta! Tik tiešām, līdz šim ar liktenīgo lāstu iepazinās piektajā klasē, kad skolēniem jau ir pietiekami liela pieredze. Bet šogad - sakarā ar dažiem apstākļiem - Sardanapals man ieteica noturēt liktenīgā lāsta stundas visās klasēs.

Taņa mēmi saskatījās ar Vaņu Blēdovu. Sakarā ar dažiem apstākļiem - tas skanēja draudīgi un neskaidri. Un tāpēc biedēja.

- Bet kāpēc tā jāsteidzas? Vai kāds grasās šo lāstu izmantot? - Vaņa vaicāja.

Zobrāvēja sakrustoja rokas uz krūtīm. Šķita, ka šis jautājums viņu pārsteidzis nesagatavotu.

- Ko tu pļāpā, Blēdov? Kas tās par muļķīgām iedomām? -viņa nervozi iesaucās. - Negribu dzirdēt vairs nevienu jautājumu! Vai visiem skaidrs? Un tagad iegaumējiet. Liktenīgā

lāsta iedarbība sākas ar stiprām vēdergraizēm; pēc tam nolādētais ar šo lāstu sačokurojas un kļūst līdzīgs mūmijai. No ņemt šo lāstu var tikai pirmajās piecās minūtēs. Ja šajās piecās minūtēs nepagūsiet lāstu neitralizēt, neviens jums vairs nepalīdzēs, pat Sardanapals ne. Varat jau uzreiz tīties baltā palagā un soļot pa taisno uz kapsētu. Zārciene, vai tu visu saprati?

- Kas tur ko nesaprast? - negribīgi noburkšķēja Zārciene.

- Ļoti labi! Iegaumējiet turpmāko! Liktenīgā lāsta noņemšanai der tikai vieni vienīgi buramvārdi: “Gāris millis!" Pirmā zilbe ir gara, otrajā vārdā uzsvars uz “Г. Buramvārdiem jāpievieno divkārša zaļa vai sarkana dzirksts. Vēl ārkārtīgi jāsasprindzina gribasspēks. Ja vilcināsieties vai izbīsieties - viss, gals klāt...

Zobrāvēja ieturēja iespaidīgu pauzi un tad vairākas reizes atkārtoja buramvārdu formulu.

- Un tagad ķersimies pie praktiskajām nodarbībām. Vai kāds brīvprātīgi piesakās izmēģināt liktenīgo lāstu?

Neviens nepieteicās. Katrs, pie kura kaut uz mirkli aizkavējās Zobrāvējas skatiens, pūlējās nemanāmi palīst zem sola. Rita Doduzkrīta pat pamanījās kļūt neredzama. Tiesa gan, tikai daļēji, jo viņas drēbes joprojām bija redzamas.

- Žēl gan, ka jūs visi esat tādi gļēvuļi. - Zobrāvēja bija sarūgtināta. - Būs man pašai kāds jāizvēlas.

Viņa gāja cauri klasei, vērīgi ielūkodamās katrā audzēknī. Zārciene drebēja. Milzīgais Guna Glumovs neveiksmīgi pūlējās paslēpties aiz penāļa. Babam Jagunam skaļi klabēja

zobi. Pēkšņi Zobrāvēja apstājās, pastiepa pirkstu pret Veru Papagaili un skaļi teica:

- Korķonis izsūonis!

- Ai-i-i! - Vera skaļi iespiedzās un nogāzās no krēsla.

Zārks sāka nepacietīgi virināt vāku.

- Viņa ir mirusi! Vera pagalam! Viņu nogalināja! - šausmās lūkodamās uz draudzenes nekustīgo stāvu, kliedza Dus-ja Mopsikova.

Visi sēdēja kā sastinguši. Papagaile gulēja uz muguras, viņas seja bija bāla kā krīts, sarkanumu saglabāja vienīgi savulaik durvīs iespiestais deguntiņš.

Zobrāvēja nesteidzīgi piegāja pie Veras un notupās viņai blakus.

- Viņa ir mirusi, mirusi! - Mopsikova atkal ievaimanājās.

- Mirusi, tu saki? Diez vai! Kāpēc viņai būtu jāmirst? Nav taču nekāda iemesla! - izsmējīgi teica Zobrāvēja. - Es tikai gribēju palūgt Veru, lai viņa man palīdz. Jums taču vajadzētu atcerēties, ka “Korķonis izsitonis!” ir parastie gaismas izslēgšanas buramvārdi. Jūs tos mācījāties vienā no pirmajām stundām. Jūtos apbēdināta, ka Papagaile tik nevērīgi klausās manus paskaidrojumus un ka viņai ir tik slikta atmiņa.

Pēc brītiņa Vera piesardzīgi atvēra acis un pieslējās sēdus - acīmredzot pati skaidri nezinādama, vai atrodas jau viņpasaulē vai vēl tepat. Visi varēja pārliecināties, ka viņa patiešām ir sveika un vesela un nogāzusies ģībonī tikai aiz. pārbīļa. Viņa pat saņēmās tiktāl, ka izšķīla no gredzena zaļu dzirksti un apdzēsa visas lampas. Klase iegrima pustumsā, tikai caur pavirši aizvilkto aizkaru spraugām vēl spiedās daži gaismas stariņi.

- Burvīgi, tiešām burvīgi, - teica Zobrāvēja. - Liktenīgo lāstu parasti izmanto naktī, tāpēc ari noņemt to jāmācās tumsā.

Skolotājas balsī ieskanējās tāds kā ļauns prieks, kaut ari viņa centās to noslēpt. Taņai šķita, ka Zobrāvējas biezajām briļļu lēcām cauri laužas spoža, zila gaisma. Bet tas ilga tikai vienu mirkli...

- Grotere! - Taņa izdzirdēja skolotājas balsi. - Lūdzu iznāciet klases vidū un nostājieties pie mana galda!

Taņa nodrebēja. Bija vien jāceļas kājās. Ceļgali viņai ļodzījās. Kopš stundas sākuma Zobrāvēja ne reizi nebija uz viņu paskatījusies, tāpēc šis aicinājums nāca pavisam negaidīts.

Aizķerdamās aiz soliem, Taņa aizvilkās līdz skolotājas galdam. Viņas domās valdīja galīgs sajukums. Pustumsā viņa redzēja, kā Zobrāvēja notēmē uz viņu garu pirkstu, kā sabiezē ceriņkrāsas gaiss un kā skolotāja šai gaisā ievelk dīvainu zīmi no vairākām krusteniskām līnijām.

- Furillis ebus tnifus bonitjis apendicītus purvamus! -klusā balsī skaitīja Zobrāvēja.

Baismīgais hieroglifs sakustējās un līda Taņai virsū, lēnītēm griezdamies un šķeldams tumsu ar savām asajām šķautnēm. Meitene iekliedzās un mēģināja ar plaukstu atvairīt zīmi, taču tā jau bija paguvusi izkust.

Pēc tam Taņa pēkšņi juta, ka vēders savelkas sāpīgā mezglā. Viņa vairs nespēja noturēties kājās un nokrita uz grīdas. Deniņos dūra, galva smeldzoši pulsēja. Zārks iečīkstināja ritenīšus un sāka ar sava apšuvuma bārkstīm bungot sēru maršu.

Taņa juta sūcošu tukšumu savā iekšienē. Dzīvība pameta viņu, kāds to izdzēra - malku pa malkam, lāsi pa lāsei. Viņa pūlējās atcerēties glābjošos buramvārdus, taču tas neizdevās... Viņa nespēja atminēties vairs nevienu Zinti, pat ne parastos lidojuma buramvārdus, kurus ik dienas bija atkārtojusi desmitiem reižu.

“Es laikam mirstu. Varbūt esmu jau mirusi? Eh, nav nekādās starpības!” Apziņā pavīdējusī doma šķita sveša un nevajadzīga.

Taņu pārņēma vienaldzība un tāds kā pusmiegs.

- Cīnies! - viņai uzsauca Zobrāvēja. - Cīnies! Atceries! Tev atlikušas tikai divas minūtes!

Taņa mēģināja piecelties, bet grīda vilka viņu sev klāt. Ar lielu piepūli viņai izdevās uzslieties sēdus. Galva reiba. Viņai iekšpusē bija melna tumsa un tukšums, tukšums, tukšums. Vienaldzīgi, tikpat kā vairs neatšķirdama vārdus, viņa vēroja, kā kliedzienā noapaļojas Zobrāvējas lūpas, kā Vaņa Blēdovs un Babs Jaguns pielec no sola un skrien pie viņas.

- Gāris nullis!- auroja Babs Jaguns.

- Gāris nullis! Saki “Gāris nullis”! - Vaņa Blēdovs purināja Taņu aiz pleca.

Draugu balsis Taņa vienlaikus gan dzirdēja, gan arī nedzirdēja. Galvu plēsa pušu trulas sāpes. Tagad viņa jau zināja, kas jāpasaka, lai atbrīvotos no burvestības, bet nez kāpēc vilcinājās.

Viņa vilcinājās tāpēc, ka viņai rēgojās rubīnsarkani burti, kas peldēja laukā no tumsas. Izniruši no tumsas, burti sakārtojās īsā un baismīgā frāzē.

- Dārdam vilktam!- ne par ko vairs nedomādama, Taņa izkliedza.

Teofila Grotera gredzens nokaita un izšķīla trīskāršu sarkanu dzirksti. Tumšajā klasē noplaiksnīja žilbinošs uzliesmojums. Babs Jaguns un Vaņa kā no kartona izgrieztas figūriņas aizlidoja katrs uz savu pusi, apgāzdami pāris solu. Pat Zobrāvēja tikai ar grūtībām noturējās stāvus. Zārkam atplīsa vāks. Senlaicīgie, no Senvīra laikiem mantotie logu rāmji pazaudēja visas rūtis.

Taņa grīļodamās piecēlās. Deniņos vēl smeldza, bet sāpes bija pārgājušas. Nez kāpēc viņa jutās pārliecināta, ka liktenīgais lāsts vairs nekarājas viņai virs galvas kā Damokla zobens. Viņa bija izārstējusies no burvestības, bet kā? To viņa nespēja apjēgt. Pat vēl ļaunāk - viņa jau bija daļēji aizmirsusi tikko izkliegtos buramvārdus.

- Trīskārša sarkanā dzirksts! Tā Grotere nu gan dragā! Un vēl “baltajā” nodaļā! Pat Blakts nekad nešķiļ vairāk par divām sarkanām dzirkstīm vienlaikus! - Taņa dzirdēja pārsteigtās Zārcienes noelšanos.

“Melnie” burvji lūkojās Taņā ar godbijību, “baltie” - ar bailēm un neizpratni. Vaņa un Babs Jaguns viebdamies cēlās kājās. Viņu sejās bija lasāms aizvainojums un izbrīns. Pie Taņas viņi vairs nepienāca.

Viņa gribēja mesties draugiem klāt un lūgt piedošanu, bet Babs Jaguns un Vaņa kāpās atpakaļ, un Taņa palika nekustīgi stāvam. Visiem bija skaidrs, ka noticis kaut kas baismīgs un negaidīts, kaut kas tāds, kam nebija vajadzējis notikt...

Zobrāvēja, acis aizmiegusi, taustījās pa grīdu, meklēda-

ma ieplaisājušās brilles. Beidzot kāds no skolēniem viņai tās pasniedza, viņa uzlika brilles un palūkojās apkārt.

- Kjiet visi laukā no klases! Grotere, tu paliec! lai kāds pasauc šurp Sardanapalu! - aizsmakušā balsī izrīkoja Zob-rāvēja.

Taņa nepamanīja, kā no klases izgāja pēdējais skolēns un kā ieradās akadēmiķis Melnjūris. Viņa atjūdzās vienīgi tad, kad iedegās lampas. Izrādījās, ka viņa stāv klases vidū blakus apgāztam solam, bet Sardanapals un Zobrāvēja lūkojas viņā, acis neatraudami, kā pūloties ieraudzīt kaut ko paslēptu dziļi viņas iekšienē.

- Nezinu, kā tas varēja notikt, - steidzīgi taisnojās Zobrāvēja. - Izsaucu Groteri, jo biju pārliecināta, ka viņa tiks galā. Tas nebija bīstami. Neitralizācijas buramvārdi ir pavisam vienkārši, un es taču biju tepat blakus... Bet Grotere... Akadēmiķi, jūs taču redzat, kā šeit izskatās... Viņa pati atbrīvojās no liktenīgā lāsta, turklāt ļoti dīvainā veidā. Nemaz nezinu, vai viņa pēc tā, kas šodien notika, vairs varēs palikt Tibidohsā. Viņa teica... - Zobrāvēja cieši aizmiedza acis, ar plaukstu apsedza savu gredzenu un kaut ko iečukstēja Sardanapalam ausī.

Viņa čukstēja ļoti klusu, tomēr daļu viņas sacītā Taņa saklausīja. Zobrāvēja sacīja:

- Trīs sarkanas dzirkstis.

Akadēmiķis bēdīgi pašūpoja galvu, tad pagriezās, ar mājienu paaicināja Taņu sev līdzi un izgāja no klases. Viņš klusēja, kamēr viņi nonāca pie kāpnēm, kas veda uz viņa kabinetu. Abas akadēmiķa ūsas raustījās, lxit bārda bija apvijusies viņam ap kaklu un plūda lejup gar plecu kā vecmodīga šalle.

Baltais mags izskatījās diezgan pārsteigts un samulsis. Ticis līdz kāpnēm, viņš pagriezās pret Taņu un, vairīdamies no meitenes skatiena, teica:

- Es saprotu, ka tu biji izbijusies, tev sāpēja. Šis liktenīgais lāsts ir ārkārtīgi nepatīkams... Un tomēr: zvēru pie Senvī-ra mata, es nesaprotu, kā tu varēji uzzināt aizliegtu augstākās maģijas zinti? Pat mēs ar Medūziju neuzdrīkstamies izmantot šos buramvārdus. Bet ļoti labprāt tos lietoja Sērga del Torte.

Turpmākās dienas Taņai bija grūtas. “Baltie” magu nodaļas skolēni vairījās no viņas un šķielēja uz viņu ar bailīgu skatienu, toties “tumšie” visādi centās viņai pielīst, un tas bija tikpat nepatīkami. Pat Zārciene vairs nekašķējās. Bet Guna Glumovs! Muti atvēris, viņš vilkās Taņai aiz muguras kā aste - nu gluži tāpat kā savulaik pie truloīdiem Gēna Bul-jonovs. Tas bija komisks skats - sīka meitenīte un milzīgs lempis, kas nemitīgi min viņai uz papēžiem un nezina, kur likt savas garās rokas.

- Kas tad nu, Glum, vai tu ari ilgojies aplaupīt banku? Vai cepure ar acu spraugām tev jau ir? - Taņa reizēm saniknojās.

- Ko-a? - Glumovs stāvēja ar atplestu muti.

Tibidohsā nebija nevienas bankas, un jokus Glumovs

nesaprata. Bet vēlāk Taņai kāds pastāstīja, ka Glumovs tik tiešām pagatavojis sev cepurīti ar acu spraugām, un tad vakarā ar šo cepuri galvā klejojis pa Divu Stihiju zāli, visu laiku palēkdamies, cenzdamies aizsniegties līdz lustrai un no-

skrūvēt no tās zelta čiekuriņus. Lēkāja, lēkāja, kamēr atnāca viens no atlantiem un saķēra viņu aiz auss.

Profesors Blakts, kas agrāk Taņu nevarēja ciest, ari bija ļoti pārvērties. Viņš saldi smaidīja, stundas laikā nāca klāt un glaudīja viņai galvu ar savu sviedraino plaukstu. Vēl vairāk, viņš pat ielika Taņai žurnālā divus piecniekus pēc kārtas, kaut arī viņai neizdevās no pārrūgušām mušmirēm, ciklopu ausu sēra un beigtu mušu spārniņiem izvārīt pļāpības eliksīru.

Bet reiz, kad visi jau bija izgājuši no klases, profesors Blakts palūdza, lai Taņa vēl uzkavējas un parāda viņam savu gredzenu. Atteikt šķita neērti, un Taņa - kaut arī nelabprāt - pastiepa gredzenu Blaktam. “Melnās” nodaļas priekšnieks ilgi raudzījās tajā ar savām sarkanajām ačelēm. Pietūkušie bezskropstu plakstiņi aiz izbrīna mirkšķinājās.

- Ps zaudēj’ prāt’! - Blakts murmināja. - Tas ir “baltās” maģijas gredzen’! Kāpēc tas nav izkus’ pēc trim sarkan’ dzirkst?

Negaidot vectētiņa Teofila gredzens atdzīvojās.

- Kas tur pļāpā muļķības? - viņš ērcīgi vaicāja.

Izdzirdējis šo balsi, bargais profesors Blakts nodrebēja

un ierāva galvu plecos.

- Es prasīju, kas tur pļāpā? - gredzens aizkaitināts pārvaicāja.

- Fai tas esat jūs, maģistr Teofil? - bailīgi jautāja Blakts.

- Kurš atļaujas saukt mani vārdā? - gredzens ar aizdomām noprasīja. - Ak tā, mazais Blaktēns? Marš kaktā, draņķa puišeli, un neuzdrīksties nākt laukā no turienes pirms stundas beigām!

- Es... Ko jūs atļaujaties? - sašutis svepstēja Blakts, bet gredzens nepievērsa viņa vārdiem ne mazāko uzmanību.

-Ja vēlreiz, redzēšu, ka tu grauz kāju pirkstus, dzer varžacu nodzīšanas šķidrumu un slēp zem segas skunksu, par to kļūs zināms visai Tibidohsai! - gredzens paziņoja.

Profesors Blakts sagrīļojās, izmeta gredzenu no rokas un, nemitīgi atskatīdamies, tipināja uz savu šūpuļtīklu. Viņš izskatījās pavisam satriekts. Pacēlusi gredzenu, Taņa uzmauca to pirkstā.

“Paskat vien! Ar ko tik mūsu Blakts savulaik nodarbojies! Grauzis kāju pirkstus un dzēris varžacu šķidrumu!" Viņa bija pārsteigta. Nebija viegli noticēt, ka profesors kādreiz bijis grūti audzināms pusaudzis un Taņas vectētiņš Teofils mācījis viņam maģiju.

- Mazais Blaktēns! - Taņa atkārtoja un iesmējās, nolēmusi, ka noteikti par šo iesauku pastāstīs Vaņam un Babam Jagunam.

Žēl tikai, ka pēdējā laika abi draugi pret Taņu izturējās savādi - ne jau nu gluži vairījās, jo mieru viņi bija salīguši diezgan drīz, tomēr meitene bieži juta, ka Vaņa un Babs Jaguns met uz viņas pusi nemierīgus skatienus. Agrākās attiecības vairs neatjaunojās, lai arī kā viņiem visiem trim to gribētos.

Todien, kad Zobrāvējas stundā viņa bija izkliegusi Sērgas del Tortes iecienītos buramvārdus, Taņa ilgi prātoja, kam lai lūdz padomu. Vērsties pie Meduzijas viņa neuzdrīkstējās, bet Sardanapals bija sācis izturēties pret viņu lietišķi un skarbi. Taņa pat baidījās, ka Sardanapals izlems viņu pārcelt uz “tumšo” nodaļu, kā tas reiz bija noticis ar Šurasiku.

Beidzot Taņa izlēma aiziet pie Jages, kas vienmēr bija labi pret viņu izturējusies. Raibā čigānu lakatā ietinusies, Sausnējā večiņa pašlaik ņēma nost no uguns katlu. Atšķirībā no profesora Blakta klases ar noglumējušo grīdu, biezas pelējuma kārtas klātajiem senajiem katliem un šaušalīgi smirdošajiem brūvējumierņ Jages magpunktā vienmēr bija tīrs. Smaržoja pēc piparmētrām un raudenēm, zem koka lāviņām gulēja izspūrušas bērzzaru pirtsslotas. Arī tinktūras, ar kurām Jage ārstēja savus pacientus, parasti bija smaržīgas, ar tīkamu garšu.

Ne jau velti pat uz mūžīgiem laikiem ievēlētajam Tibi-clohsas galvam Sardanapalam Melnjūrim patika ārstēties ar Jages uzlievitēm. Reizēm gadījās, ka pēc tādas ārstēšanās viņš tā pārveseļojās, ka maršēja pa gaiteņiem ar Senvīra burvju vāli rokā, ar ūsām sitot pats sev takti, un dziedāja sanskrita buramvārdus ar neskaidru jēgu.

- Nāc palīgā! Salej šito tur iekšā! - komandēja Jage, pasniegdama Taņai katlu ar karstu virumu.

Uz galda stāvēja platkaklaina stikla pudele. Tajā peldēja tādi kā sīki kāpuriņi, kā kurkuļi. Tikko Taņa bija salējusi pudelē Jages virumu, kāpuriņi sāka raut no tā laukā gaļas gabaliņus un strauji kļuva lielāki.

- Neiesaku bāzt tur iekšā pirkstu. Protams, ja pirksts tev nav apnicis, - teica Jage.

- Kas tie ir par kurkuļiem? - Taņa vaicāja.

- Nevis kurkuļi, bet kaulaudzes, - Jage īgni skaidroja. - Tās steigšus jāpavairo. Drīz sāksies pūķbola čempionāts. Un tas nozīmē, ka gan iedauzītu galvu, gan salauztu roku un kāju būs vairāk, nekā vajadzīgs.

Taņa noskurinājās, pamatoti iedomājusies, ka arī viņa taču var kļūt par vienu no kaulu lauzējiem. Viņa atcerējās, ka reiz jau redzējusi kaulaudzi izlienam no Baba Jaguna pārsējiem. Bet tā bija pieaugusi - liels, plakans kukainis ar trauslām kājiņām. Kukainis varētu šķist pat derdzīgs, ja vien tas nebūtu apveltīts ar brīnumaino spēju saaudzēt lauztus kaulus. Tiesa, šim nolūkam kaulaudzi vajadzēja novietot zem ģipša, turklāt, kā apgalvoja Babs Jaguns, tas neizturami kutēja.

Beigusi barot kaulaudzes, Jage apsēdās, lai atpūstos. Viņas rokā pati no sevis uzradās pīpe ar īsu ķirškoka kātu. Smaržīgie dūmu mākonīši veidoja teiksmainu zvēru figūras.

Taņa mulsi stāvēja blakus, nespēdama saņemties, lai sāktu runāt. Acis piemiegusi, Jage laipni viņā palūkojās un tad draudzīgi vaicāja:

- Nu, ko tu esi ievārījusi? Vai pateici aizliegtus buramvārdus?

- Sērgas del Tortes buramvārdus. Tā sacīja Sardanapals, -Taņa skumji atzinās.

- Zinu, zinu. Senvīrs tos sauca par haosa buramvārdiem. Taisni vai jābrīnās, ka jūs visi palikāt dzīvā. Vai tu tos zināji jau agrāk?

- Nē. - Taņa papurināja galvu. - No kurienes lai es tos zinātu? Es nobijos, ka nepratīšu noņemt liktenīgo lāstu, un pēc tam... pēc tam tas viss notika.

- Tiešām dīvaini. Bet man šķiet, ka Sardanapals vairāk uztraucies par ko citu. Tos buramvārdus taču tu būtu varējusi nejauši kaut kur padzirdēt vai izlasīt; viņu uztrauc trīs sarkanās dzirkstis. Tik daudz dzirksteļu vienā rāvienā spēj

izšķilt tikai ļoti spēcīgs melnais burvis. Tāda līmeņa burvis kā Tā, Kuras Nav.

Taņa juta, kā dreb viņas rokas.

- Vai tad gredzens nav tas, kas rada dzirkstis? - viņa vaicāja.

- Gredzens gan, - Jage piekrita. - Bet gredzens viens pats neko nevar izdarīt. Tajā tikai uzkrājas burvja enerģija. Ja burvju gredzenu uzmauks pirkstā truloīdam, nebūs nevienas, pat ne visvārgākās dzirksts.

Brītiņu abas klusēja. Taņa lūkojās uz jages grumbainajām rokām, uz viņas raibā lakata rakstiem, klausījās, kā krāsnī sprakšķ bērza pagales. “Negribu... negribu vairs dzirdēt šo vārdu. Es neesmu Sērga del Torte. Es neesmu viņa,” domāja Taņa.

- Vai tev rādās neizprotami sapņi? Tādi sapņi, no kuriem tev bail? - Jage pēkšņi pavaicāja.

- Nē, - atbildēja Taņa un tūlīt saprata, ka samelojusies.

No kurienes tad Melnie Aizkari bija ķēruši dzelteno, mirušo veceni ar tukšajiem acu dobumiem, kuros pland nibinsar-kana uguns? Veceni, kuras nocirstās rokas sniedzās pēc Taņas?

- Man jāskrien uz treniņu. Pēc divām nedēļām jāspēlē pret babajiem, bet Svilpis apgalvo, ka mēs vēl neesot gatavi. - Taņa cēlās kājās.

Jage lūkojās uz viņu ar urdlgu skatienu. Večiņas acu kaktiņos bija ievilkušās skumīgas rieviņas.

- Vēlu veiksmi. Ceru, ka tev nebūs vajadzīgas kaulau-dzes. Pieskati manu Jagunu, lai viņš netrako par daudz. Pagājušajā gadā lielāko daļu kaulaudžu iztērēju viņa lūzumiem, -Jage teica.

- Labi, es centīšos. - Taņa pamāja ar galvu.

Viņa jau bija pie magpunkta durvīm, kad Jage viņai uzsauca:

- Pagaidi! Gribu, lai tu iegaumē vienu un... lai ne no kā nebaidies. Burvju spēks - tieši spēks, nevis māka, - nevar izgaist, kad izgaisis pats burvis. Spēks meklē sev jaunu saimnieku, un to ari atrod. Un tad jaunais īpašnieks izlemj, kā šo spēku izmantot. Neviens nevar viņu piespiest darīt ļaunus darbus, ja viņš pats to negrib...

12 Bubuļi un babaji

Taņai tas bija pirmais pavasaris uz Vētru salas. Meitene brīnījās par to, cik strauji tas iestājies. Vel tikai pirms pāris dienām visapkārt bija slapjdraņķis un peļķes, bet tad it kā zaļš vilnis pārvēlās pāri pauguriem, ielejām un sadēdējušām kalnu nogāzēm.

Dīvaini bija skatīties uz vecajiem, grubuļainajiem kokiem mežā, kuri pēkšņi bija pārklājušies ar maigi zaļām, trīsošām lapām.

Kupidoniņi bija pametuši novārtā savus pastnieka pienākumus un augām dienām smiedamies laidelējās virs puķu-dobēm, līksmi čiepstēdami un apšaudīdami ar zelta bultām katru, kas patrāpījās pa rokai.

Nāra gulēja uz sēres un sildījās saulē. Ja kāds nāca tuvāk, viņa šļakstinājās un mētājās ar zivju asakām. Protams, visvairāk asaku tika Neslavini, jo pārējie gāja dīķim apkārt ar līkumu.

Mācību pārzinis - izbijušais melnais burvis - skraidīja apkārt slapjš, sanervozējies un ļauns. Pat Sardanapals neuz-

drīkstējās uzsākt ar viņu sarunu. Darbu Neslavini bija milzum daudz: Tibidohsu vajadzēja sagatavot pūķbola pasaules čempionāta līdzjutēju un spēlētāju uzņemšanai, turklāt līdz pirmajai spēlei bija atlicis tikai pāris dienu.

Neslavis jau bija pielīmējis pie pūķu angāra milzīgu afišu ar dzīviem burtiem:

27. martā galvenajā Vētru salas pūķbola stadionā TIBIDOHSAS IZLASE - BABAJI

Vispasaules pūķbola čempionāta ĪPAŠIE NOTEIKUMI

Aizliegts:

1. Ieiet tribīnēs bez biļetes.

2. Aizņemt citu vietas.

3. Kaitināt pūķus, spēles laikā iekļūt laukumā.

4. Nolādēt tiesnešus un spēlētājus ar liktenīgo lāstu.

5. Kauties, izmantojot kaujas dzirkstis, noburšanu, ļaunu aci, nobrīnīšanu, raganu vēmekļus, kā arī lietussargus, nūjas un ķieģeļus.

- Kolosāli! - zobgalīgi iesaucās Babs Jaguns. - Neslavis ir dievīgs! Ja gribi kauties - kaujies, kas tev liedz. Tikai neizmanto lietussargus un raganu vēmekļus. Labi, paskatīsimies, ko viņš atļauj.

Pieļaujams:

1. Izmantot laimes talismanus un veiksmes amuletus.

2. Šaut gaisā uguņošanas raķetes, bļaurenes, kā arī citus maģiskus un nemaģiskus sajūsmas izpaušanas līdzekļus.

- Bļaurenes viņi veltīgi atļāvuši, - Vaņa izteica savas domas. - Saderam, ka tās aizliegs jau pirms otrās spēles. Pagājušajā čempionātā bija taisni tāpat. Nevienam negribas kļūt kurlam jau pašā spēles sākumā. Kā tev šķiet, Taņa?

- Kā tad, ka nevienam negribas, - Taņa piekrita, priecādamās, ka Babs Jaguns un Vaņa beidzot atmaiguši.

Nepatīkamais atgadījums ar haosa buramvārdiem vismaz uz laiku bija aizmirsts, un Sērga del Torte arī vairs neparādījās uz Melnajiem Aizkariem. Tikai nevarēja zināt, vai tā būs ilgi.

Tagad Aizkari dienu un nakti demonstrēja Žoni Žīkinu -tumsnēju, trīspadsmit gadus vecu zēnu. Izskatījās, ka Zār-ciene kārtējo reizi iemīlējusies. Senas Septiņcelms un Guna Glumovs bija izraidīti no viņas sapņiem.

Katni rītu Zārciene, spiegdama aiz sašutuma, pūlējās nopurināt no Aizkariem Žīkina attēlu, bet Žora viņai ik reizes parādīja mēli un aizlidoja uz savas slotas ar propelleri. Aizkari tad ņēmās riebīgi ķiķināt un ķiķināja bez apstājas, kamēr viņiem neuzlaida “Škicus šmaukusi”.

Taņai tas viss šķita diezgan jocīgi. Žoru Žīkinu viņa redzēja katrā treniņā un zināja, ko no viņa var sagaidīt un ko ne. Viņa slota ar propelleri patiešām braši uzņēma ātrumu, bet, tikko ceļā pagadījās kāds šķērslis, no tā vairs nebija nekādas jēgas. Tad Žīkinu vajadzēja vārda tiešā nozīmē rakt laukā no smiltīm, kas biezā kārtā klāja pūķbola stadionu.

- Rīt atlidos babaji, - pavēstīja Babs Jaguns. - Vai zināt, kur viņi apmetīsies? Rēgu tornī! Poručiks Rževskis jau sācis gatavoties viesu uzņemšanai. Viņš apsolīja visu nakti gau-

dot un baidīt babajus, lai viņi spēlētu draņķīgāk. Bet Bez-acu Šausma lika invalidu ratiņiem līdz rītausmai čikstēt baba ju trenera istabā.

- Tas nav godīgi! - Vaņa bija sašutis. - Jāpastāsta Me-dūzijai.

- Liecies nu mierā! Visi taču zina, ka babaji izmanto aizliegtus paņēmienus. Ka tev šķiet, kam viņiem vajadzīgs tāds lērums talismanu? Un, ja viņi sāk paspēlēt, tad izsvaida slazdu buramvārdus. Bet pierādīt viņiem neko nevar, - skaidroja Babs Jaguns.

- Kā tu to zini? - Vaņa negribēja ticēt.

- Mana vecmāmiņa jau trīssimt gadu skatās visus čempionātus. Viņa zina visus babaju trikus. Vecmāmiņa pazīst arī viņu treneri Amatu. Par to tipu viņa teica tā: iztēlojies kaut ko vidēju starp Neslavi un Blaktu un tad sareizini ar Tararahu.

Taņa apzinīgi pūlējās iztēloties šādas matemātikas rezultātu, bet nekas labs viņai neiznāca. Vidējo aritmētisko no Neslavja un Blakta nebija grūti atrast, bet ar Tararahu gan tas nekādi nereizinājās. Iztēlē kaut kas iestrēga.

Viņi tikko bija atgriezušies no ikrīta treniņa. Taņa vēl nebija paguvusi ieziest kontrabasa stīgas ar vasku un nolikt instrumentu atpakaļ futrālī. Galva joprojām reiba no daudzajām virāžām un nāves cilpām. Uz vaiga smeldza skramba - Sems Septiņcelms bija Taņai diezgan neprecīzi padevis bumbu. Grūti noķert bumbu, kuru piespēlē ar tādu atvēzienu. Tiesa, mačā pret Labajiem droši vien neklāsies vieglāk.

Taņa nojauta, ka Svilpis O. Lupis ir apmierināts ar viņas

spēli, kaut ari treneris parasti tikai rūca, bet slavēt neslavēja tikpat kā nekad. Ja nu vienīgi reizēm noburkšķēja zem deguna: uTā nekas.-’

Pie Medūzijas dāvinātā jaunā lociņa Taņa gan joprojām nevarēja isti pierast. Šis lociņš, protams, bija daudz labāks par iepriekšējo, bet Taņai reizēm likās, ka tas uzvedas pārāk patvaļīgi.

Niknainis jau bija uzmodies no ziemas miega. Džini bija nospodrinājuši viņa zvīņas līdz žilbinošam mirdzumam, un tagad viņš trenējās kopā ar visu komandu. Pa ziemu viņš bija kļuvis smagnējāks, un tas satrauca Svilpi, kas jau bija paguvis ievākt ziņas par babaju pūķi.

Acis piemiedzis, Babsjaguns pētīja zaļo apvāršņa svītru.

- Varbūt aizšausim līdz mežam? - viņš ieteicās. - Tur tagad ir vareni.

Taņa pēkšņi aptvēra, ka, visu laiku pavadīdama tikai Tibidohsā, viņa vēl nemaz nav apskatījusi citas Vētru salas vietas, un nevilcinādamās uzlēca uz kontrabasa. Pagaidījusi, kamēr Vaņa būs apsēdies aizmugurē, viņa ļāva lociņam ielēkt sev plaukstā un norunāja buramvārdus. Babs Jaguns, zemu pieliecies pie putekļsūcēja caurules, jau traucās pa priekšu.

Līkumus tikpat kā nemezdama, starp pauguriem stiepās taciņa, un viņi lidoja virs šīs taciņas, turēdamies koku galotņu augstumā. Viņi slīdēja pāri skarbām, tumšām eglēm, vieglprātīgi sarkstošām priedēm un ķeburainiem ozoliem, kas bija tikai nedaudz jaunāki par to slaveno, Puški-na apdziedāto ozolu. Taņa neinaz nebrīnītos, ja ieraudzītu katram no tiem apkārt apvītu zelta ķēdi un ķēdes galā -

riņķī soļojošu, milzīgu, melnu kaķi. Tālumā, tikko saredzama aiz plaisām klātas kalna muguras, zilgoja šaura okeāna strēlīte.

Varēja noprast, ka Babs Jaguns labi pazīst šo ceļu. Drīz viņš palūkojās atpakaļ un pavicināja roku, rādīdams, ka jā-laižas lejup.

- Buclnrubus izpletņus! - Taņa norunāja bremzēšanas buramvārdus un nolaidās nelielā norā, ko ieskāva mežs.

Norā auga viens vienīgs koks - degošai svecei līdzīgs tievs bērzs ar smailu galotni.

- Ahā, man jau likās, ka tagad ir pareizais brīdis! - Babs Jaguns apmierināts teica. - Skatieties, kas tagad būs, un izdomājiet vienu vēlēšanos! Tikai nepalaidiet garām īsto mirkli!

Pacēlis no zemes smagu sprunguli, Babs Jaguns atvēzējās un iemeta to bērza zaros. Sprungulis vieglītēm pieskārās bērza stumbram, lapas klusi iečabējās un atkal sastinga, it kā nekas nebūtu noticis. Bet tad pēkšņi kaut kas iezibējās. No bērza atdalījās caurspīdīgs, ar zelta putekšņiem nobiris rēgs, un rēga aprises atgādināja bērza lapotnes siluetu.

Zeltainais putekšņu mākonītis mirkli nekustīgi karājās gaisā, bet pēc tam lēnītēm sāka virzīties uz meža pusi. Sasniedzis noras malu, rēgs izgaisa.

- Vai paguvi kaut ko vēlēties? - Babs Jaguns vaicāja

Tanai.

»

Meitene papurināja galvu. Viss bija noticis pārāk ātri.

- Nē? - Babs Jaguns saskuma. - Es taču brīdināju. Es gan vēlējos, lai mēs sasitam babajus driskās. Un tu, Vaņa?

Vaņa noslēpumaini pasmaidīja.

- Es nestāstīšu, - viņš teica. - Ir man viens tāds sapnī-tis... Ja piepildīsies, tad varēšu stāstīt.

Viņi jau grasījās lidot prom, kad Taņa pa labi no bērza noras malā pamanīja dīvainu mākoni, kura apveidi atgādināja cilvēku. Tā bija Neizārstētā Dāma. Viņa drūmi klīda pa zāli, brīžam iegremdēdamās zemē līdz kaklam, lai varētu piebāzt degunu pie puķītēm un ieelpot to smaržu.

-Jā, es zinu, ka mums, rēgiem, saule ir bīstama un pat nāvējoša. Bet, nē, neuzdrīkstieties dzīt mani atpakaļ tā drausmīgā torņa tumsībā. Labāk es aiziešu bojā šeit! Nomocīšu sevi līdz nāvei! - pamanījusi trīs skolēnus, Neizārstētā Dāma sāka izmisīgi vaidēt.

- Kāpēc tu domā, ka aiziesi bojā? - Babs Jaguns smīnēja. - Tu taču nesen biji pie manas vecmāmiņas. Jage teica, ka reti gadoties sastapt tik veselīgu rēgu.

- Tā taču nedrīkst sarunāties ar sievieti! - Dāma saviebās. - Tava vecmāmiņa itin neko nesaprot no aristokrātiskām kaitēm! Lai jau ņemas ar savām iesnām un varžacīm. Es zinu, ka man draud nāve, un es sagaidīšu to ar go... ar godu!

Neizārstētās Dāmas galva noslīga uz krūtīm, un viņa sāka rūgti raudāt. Draugi saskatījās. Protams, Dāmas bailīgums bija zināms visai Tibidohsai, tomēr neviens taču nekrīt panikā pavisam bez iemesla.

- Vakarnakt es atkal sastapu Rēgu Karali, - viņa pavēstīja caur asarām.

- Tas nevar būt! Viņš taču parādās tikai Vecgada naktī, -Babs Jaguns iebilda.

- Bet tas nudien bija viņš... Viņš paskatījās uz mani un

savilka savu krupja muti pretīgā smaida. IJn kuram gan citam ir tāds kupris? Bet pēc tam, pēc tam viņš izgaisa mūli... - asaras rīdama, stāstīja Dāma.

- Kur tu viņu satiki?

- Tibidohsas vecākajā daļā. Pie burvju priekšmetu darbnīcas. Man tur patika vientulībā raudāt, bet nu gan es vairs ne par kādu maksu turp neiešu... Tur tagad nemitīgi kāds blandās, īpaši pa naktīm. Skaļi staigā, traucē man raudāt, turklāt vēl tā akmens zivs tik pretīgi čīkst...

- Akmens zivs čīkst? - Taņa brīnījās.

- Nu protams, viņš taču nemitīgi to zivi atbīda malā! -Dāma nervozi iesaucās. Dāmu kaitināja, ka viņa tiek iztaujāta par tādām blēņām un neviens nesteidzas viņu žēlot.

- Kurš atbīda zivi? Vai Rēgu Karalis?

- NĒ TAČU, NE JAU KARALIS! - bļāva pacietību zaudējusī Dāma. - Nožēlojamie muļķi, jūs sagandējat manus pēdējos mirkļus. Kādēļ lai karalis kaut ko bīdītu, ja viņš spēj iet cauri sienām? Es taču jums teicu: Karalis tur nebija viens. Viņš tur staigāja kopā ar kādu tipu oranžā apmetnī.

Taņa juta, kā viņas roka iekrampējas lociņā.

- Oranžā apmetnī? Kas viņš tāds bija, vai tu viņu pazini?

Neizārstētā Dāma blenza uz Taņu ar sašutuma pilnu skatienu.

- Es taču biju šokā! Un vispār - es taču viņu nepētīju! Tos, kuriem vienaldzīga mana veselība, es nicinu un nemaz negribu pazīt! Bet tagad, lūdzu, atvainojiet mani: šai laikā man pēc plāna paredzēts divdesmit minūšu ilgs ģībonis. Pret saviem pienākumiem vienmēr jāizturas nopietni!

Dāma sāka ņirbēt, uzbīdīja ar rozītēm rotāto salmu cepuri dziļāk uz pieres un, acis pārgriezusi, nokrita ģībonī. Pat bezsamaņā gulēdama, viņa tomēr neaizmirsa ieskatīties pulksteni.

- Zivs statuja un darbnīca... Atkal uts pats... Tieši tur es atradu “Galdiņ, aizsargājies!”. Vajadzēs vēlreiz doties uz turieni... - teica Vaņa.

- Tikai pēc spēles! - nelokāmi pavēstīja Babs Jaguns. - Tagad mums ar Taņu naktis labi jāizguļas, lai nepiedzīvotu kaunpilnu sakāvi. Vai saproti?

- Saprotu jau, saprotu. - Vaņa piekrītoši māja ar galvu.

Viņš noplūca zāles stiebriņu un sāka to sūkāt, domīgi

lūkodamies uz akmens bruņrupucim līdzīgo Tibidohsu, kas slēja pret debesīm asos torņu izaugumus. Vaņas miers Ta-ņai šķita aizdomīgs.

Babaji atlidoja iepriekšējā dienā pirms spēles. Visi Tibi-dohsas iemītnieki saskrēja uz nocietinājuma mūriem, lai viņus sagaidītu. Katrā šaujamlūkā rēgojās kāda ziņkāra seja. Sajūsminātais Guņa Glumovs pat bija pamanījies nozvelties no mūra un tagad staigāja ģipša korsetē, zem kuras ložņāja kaulaudzes.

Visi skolotāji, vienīgi Tararahs ne, kuram Sardanapals bija palūdzis vēlreiz apskatīt Niknaini, drūzmējās Lielā torņa augšējā galerijā.

Sardanapals ar sasmaržotām ūsām un sasukātu bārdu stāvēja blakus Medūzijai. Viņi klusām par kaut ko apspriedās. Profesors Blakts nepacietīgi mīdījās ar savām tievajām,

līkajām kājelēm, nemitīgi kārtodams pāri vestei uzkārto milzīgo ārzemju medaļu, par kuru baumoja, ka to viņam pasniedzis pats diženais Merlins. Citi gan apgalvoja, ka šo medaļu Blakts gluži vienkārši kaut kur atradis un aizmirsis atdot īpašniekam.

Zobrāvēja sapņaini smaidīja, pārmaiņus lūkodamās gan tālē, no kuras vajadzēja parādīties babajiem, gan grāmatā ar Platona dialogiem - šo autoru viņa reiz bija pazinusi personiski.

Neslavis Melkulis, tērpies pavisam jaunā esesiešu mundierī (kara trofeja no 1945. gada, piemiņa no reihstāga ieņemšanas), bija nevainojami noskuvies. No vaļējas pistoles maksts laukā rēgojās cieši satīts bērza tāss tīstoklis ar apsveikuma runas tekstu.

Mācību pārzinis ik pēc brīža daudznozīmīgi nokrem-šķinājās un sakārtoja acī iesprausto monokli. Viņam blakus no milzīgas mucas galvu slēja nāra, kuru viņš nezin kā bija pamanījies atvilkt uz torni. Lai nāra nešļakstinātos, mucā bija ieliets pavisam maz ūdens.

Pat Bezacu Šausma, Tibidohsas visbaismīgākais rēgs, uzpeldēja uz mūra, sēdēdama invalīdu ratiņos, kurus viņa mēdza izmantot, kad vēlējās kādu īpaši pamatīgi nobiedēt. Šausma ļauni smaidīja. Viņa bija tērpusies asinīm notašķītā kreklā, katrā vēnā bija iesprausts pa pilinātajam, bet mutē iebāzta gumijas caurulīte.

Šis rēgs vēl nekad nebija veltījis tik daudz rūpju savai ārienei. Taņa secināja, ka babajus gaida neaizmirstama nakts. Arī Poručiks Rževskis bija rūpīgi gatavojies. Visi viņa mugurā sadurtie dunči un kinžali bija noasināti un nospodri-

nāti. Brīžam viņš it kā nejauši pavēra līdzatvesto maisu, kas bija līdz malām piebērts ar dinamīta bumbām.

Ieķērusies Poručikam elkonī, koķeti kārtodama savu cepurīti, turpat pastaigājās arī Neizārstētā Dāma. Šķita, ka viņa veiksmīgi atžirgusi pēc iepriekšējā ģīboņa, bet krist nākamajā bija vēl par agru. Katram gadījumam Dāma tomēr bieži skatījās pulkstenī, lai nepalaistu garām īsto brīdi.

- Uzmanību! Pasauļu pārejas buramvārdi iedarbojās! Viņi lido šurp! - no torņaugšas atskanēja Sardanapala sauciens.

Taņa paslējās uz pirkstgaliem, nepacietīgi lūkodamās baltajos gubu mākoņos, kas ieskāva Tibidohsu kā dūnu spilveni.

Kad gaidītājiem jau sāka zust pacietība, no tuvākā mākoņa iznira kaut kas līdzīgs dzērvju kāsim. Babaji lidoja stingtā ierindā. Treneris pa priekšu, pūķis vidū, abās pusēs no pūķa nevainojami vienādos atstatumos visi desmit spēlētāji.

Pinkaini, ar platiem pleciem, šie senie Ēģiptes pusdievi bija ārkārtīgi līdzīgi babuīniem, tikai augumā garāki un izskatījās nedaudz gudrāki par pērtiķiem. Kājas pavilkuši sev apakšā, viņi sēdēja uz pītiem, ar bārkstīm rotātiem tepiķī-šiem; tepiķīši slīdēja pa gaisu pārsteidzošā - un zināmā mērā pat aizdomīgā - ātrumā.

Droši vien tepiķīši klausīja domu pavēlēm vai tika vadīti ar balsi, jo rokas babajiem bija brīvas. Mūrus pāršalca skumīgs vaids. Visi Tibidohsas spēlētāji un līdzjutēji uzreiz bija apjēguši, kādu pārsvaru babaju spēlētājiem dos brīvas rokas. Nav nekāds joks noķert bumbu, kad viena roka iekrampējusies lociņā vai putekļsūcēja caurulē, toties pavisam cita spēle ir, ja bumbu var ķert ar abām rokām.

- Eh! - drūmi nopūtās Jura Vāciesproms. - Tagad es saprotu, kāpēc viņus tikpat kā nevienam nav izdevies pieveikt.

Pielidojis pie Tibidohsas sienām, babaju treneris Amats -augumā mazs, ļoti resns, ar nokareniem vaigiem kā buldogam - atskatījās un kaut ko uzsauca savējiem. Tai pašā mirklī babaji reizē, gluži kā parādē, pagriezās un aizplanēja goda aplī ap Tibidohsu.

Tagad viņi lidoja ļoti lēni un cienīgi. Nekustīgi kā elku figūras, viņi šķita neatraujami pieauguši pie saviem tepīķī-šiem, kas bija apkarināti ar daudziem sīkiem amuletiem.

- Goda apli sadomājuši, ha! Vienkārši grib mūs iebiedēt! - Uzbrucējs Sems Septiņcelms nospļāvās.

Tuvodamies Lielajam tornim, babaji bez kādas pavēles strauji pacēlās augstāk un tur palika nekustīgi karājoties gaisā, ļaujot skatītājiem aplūkot viņu pūķi.

Dusja Mopsikova iespiedzās šausmās. Bet ko nu tur runāt par Dusju, pat Taņa juta, ka viņai nodevīgi dreb ceļgali.

Ēģiptiešu pūķis bija brūngans, ar smailu purnu. Tā kaklu aizsargāja smaili kaula izaugumi. Apakšžoklis bija daudz prāvāks par augšējo. Gandrīz vertikāli augšup pavērstie asie un tievie ilkņi turēja nedaudz paceltu augšlūpas krokaino ādu, tāpēc ēģiptiešu nezvēra mute šķita pavērta - bet ne tik plati, lai tajā varētu iemest bumbu.

Pūķa zaļajām acīm nebija zīlīšu. Tās līdzinājās diviem milzīgiem smaragdiem, kuri te izblāv, te spoži iemirdzas. Skatīties šais acīs bija bīstami: sāka reibt galva, atslāba gribasspēks.

Glumās, ar indi piesūcinātās zvīņas uz vēdera tam bija

netīri dzeltenā krāsā. Milzīgie, ādainie spārni, kas bez kādas piepūles noturēja gaisā smago augumu, galos beidzās ar vairākiem asiem dzelkšņiem, no kuriem pats augšējais izskatījās pēc šķēpa smailes. Garās un lokanās astes galā bija kaula lode kalēja āmura lielumā - būtu ļoti nepatīkami ar to dabūt pa pauri.

Vērotājus gaidīja vēl viens - ļoti nepatīkams atklājums. Parastie pūķi iztiek ar pakaļējām ķetnām vien. Priekšķetnu pāris viņiem ir pārvērties par spārniem. Bet šai ēģiptiešu zvēriskajai ķirzakai bija četras ķetnas. Garas un spēcīgas ķetnas ar vareniem nagiem galos - trīs nagi priekšā un ceturtais atliecies atpakaļ.

Taņa centās neskatīties uz ķetnām, taču tās pievilka viņas skatienu kā magnēts.

- Interesanti, vai babaji savam pūķim ir paskaidrojuši, ka viņam pretinieki tikai jāaprij, nevis jānogalina? - Babs Jaguns prātoja.

- Šaubos gan. Paskatieties uz viņu resno treneri! Pirmo reizi redzu tik ļaunprātīgu ģīmi! - iesaucās Vera Papagaile, kam ārkārtīgi patika atbildēt uz jautājumiem, jo īpaši tad, ja tie nebija uzdoti viņai.

Aplidojuši pilnu goda apli, babaji tikpat ideālā ierindā nolaidās uz paceļamā tilta. Vienacainais ciklops, kas staigāja gar vārtiem ar kaujas cirvi rokā, jau grasījās pa ieradumam prasīt paroli, bet tad viņa vienīgās acs šaudīgā zīlīte sastapās ar pūķa acu smaragdiem.

Ciklops traucās atdarīt vārtus ar tādu centību, ka viņa kaujas cirvis nokrita zemē.

Nebija pagājusi vēl ne minūte, kad babaji, atstājuši savu

pūķi lejā, jau kāpa augšup uz Tibidohsu. Tie bija nopietni un skarbi zēni. Padusē katrs turēja saritinātu lidojošo tepiķīti. Rokas babajiem bija ļoti garas un ķerstīgas, bet kājas palsas, tāpēc ejot viņi bieži atspiedās pret zemi ar roku pirkstiem.

- Ak, man aiz sajūsmas stājas sirds! Kādi vareni vīrieši! -ievaidējās Neizārstētā Dāma, gleznaini slīgdama zemē gar mūri.

Viņa bija cerējusi pievērst sev uzmanību, taču viņas cerības diemžēl neattaisnojās. Visi skatījās tikai uz Poručiku Rževski, kas apmētāja babajus ar dinamīta bumbām - troksnis bija milzīgs, bet nevienam nenotika nekas ļauns.

- Urrā! Še tev granāta, fašist! Stāt! Gulties! Celties! Baidīties! Kontrteroristi uzvarēs! - viņš bļaustījās.

Babaji lūkojās uz Poručiku ar klaju neizpratni, daži pat pagrozīja pirkstu pie deniņiem.

- Vai šitāds ir jūsu svinīgs sagaidīšana? - ar manāmu svešzemju akcentu apvaicājās babaju treneris Amats.

No Lielā torņa elsdams pūzdams noripoja Neslavis Melkulis. Viņš steigšus uzsita knipi, un Poručiks Rževskis ar skaļu šmakstienu iesūcās sienā, pagūdams vēl uz atvadām nočiepstēt:

- Nodevība!

Tibidohsas mācību pārzinis noklepojās, atvilka elpu, izvilka no pistoles maksts savu garo apsveikuma runu un sāka to nolasīt.

- Khe, khe... Šai svinīgajā dienā, pasaules čempionāta atklāšanas priekšvakarā... visu balto un melno burvju vārdā mēs ar prieku sveicam cienījamos ēģiptiešu viesus Vētni salā, - viņš moži iesāka.

Treneris Amats ar vērīgu aci novērtēja bērza tāss tīstokļa apmērus un, nemaz necenzdamies būt pieklājīgs, pārtrauca Neslavi pusvārdā.

- Mēs gandrīz palidot jūsu sala garām... Par laimi, manam pūķim Tefteletam ir laba oža. Mēs viņu sen nebarot -speciāli, lai viņš būt ļauns. Draudziņ, jūs palūgt savus līdzjutējus neiet viņam klāt: viņš saraustīt tos sīkā gabalā.

Tibidohsas komandas spēlētāji, kas tobrīd ar babajiem apmainījās izteiksmīgiem skatieniem, nevilšus noskurinājās. Piepildījās viņu sliktākās nojautas. Viņu priekšā bija pūķis - cilvēkēdājs, pūķis - slepkava, kurš niknumā spējīgs uz visu.

Neslavis pēc īsas sastomīšanās sakārtoja monokli un atkal ieurba skatienu savā tāss tīstoklī, bet Amats jau metās apskauties ar Sardanapalu, kurš bija paguvis nokāpt no torņa.

- Ak, vecs palaidnieks! Es priecāties, ka tu vēl būt dzīvs! Es cerēt, ka tavs komanda ir tikpat labs kā tavs bārda! -ēģiptietis klaigāja.

Sardanapals smaidīja, lai visi redzētu, ka viņš prot novērtēt draudzīgus jokus.

- Gan jau rīt redzēsim, - viņš teica. - Bet kur tad tavi līdzjutēji? Vai varbūt Ēģiptē vairs nav mazu babajiņu?

Resnuļa acis samiedzās mazliet šaurākas, toties smaids kļuva vēl platāks.

- Ak, mūsu līdzjutējs atlidot rīt. No rīta šeit būt pilns ar līdzjutēju, milzum daudz līdzjutēja. Stadionā nebūt brīva vieta! - Amats apgalvoja. - Bet kur tavs izlases komanda? Varbūt tu - ha-ha! - slēpt no manis savu spēlētāju?

- Kāpēc tad jāslēpj? Re, kur viņi ir! - Sardanapals norādīja uz komandu, kas stāvēja turpat blakus.

Galvenā babaja mazo ačeļu skatiens uz mirkli kļuva domīgs, aizķeroties pie Sema Septiņcelma, un tad bez mazākās intereses pārslīdēja pārējiem. Taņa nokaunējusies juta, ka viņi nemaz netiek ņemti nopietni. Babaji redzēja viņos tikai lielgabalu gaļu, kas rīt būs jāsamaļ kotletēm.

Amats nesteidzīgi noņēma no kakla ādas sloksnīti, kurā bija iekārts caurspīdīgs, lielai dzintarlāsei līdzīgs akmens.

- Vecais draugs, saderam, ka mans komanda uzvarēt! Es derēt uz savs Taisnības amulets. Taisnības amulets palikt sarkans, kad viņa klātbūtnē melot! Ja es zaudēt, amulets būt tavs. Ja zaudēt tavs komanda, tu atdot man savs Gani pavēlnieka gredzens! - viņš izteica priekšlikumu.

Taņa juta, ka Sardanapals pirmajā mirklī apjūk. Viņa gredzens bija visas Tibidohsas bagātība. Bez šā gredzena skola zaudētu lielu daļu savai aizsardzības burvestību. Taču, ja Sardanapals atteiktos no derībām, varētu domāt, ka viņš nepaļaujas uz savu komandu. Un tad komandai būtu ļoti grū-ti spēlēt.

- Lai notiek! - akadēmiķis palocīja galvu. - Mans gredzens pret Taisnības amuletu.

It kā burvju gredzens jau būtu viņam pirkstā, babajs aiz sajūsmas piepūtās vēl resnāks.

Solot līdzjutēju ierašanos, Amats nebija mānījies. Kad nākamajā rītā sacensību galvenais tiesnesis persiešu mags Tištrja gatavojās ar svilpienu signalizēt par spēles sākumu

un aizšaut debesis divas dzirkstis, milzīgajā stadionā vairs nevarēja atrast nevienu brīvu vietu.

Pirmie līdzjutēji ieradās jau pievakarē, pārējie bariem plūda visu nakti un visu ritu. Daži, kļūdījušies aprēķinos, palidoja salai garām; spēkavīriem Ūsainim, Nūjainim un Kal-nainim nācās steigšus zvejot viņus laukā no okeāna. Ūsainis pat samērcēja zeķes un jutās ļoti sarūgtināts. Zeķes pirms septiņsimt gadiem Ūsainim bija uzdāvinājis pats Gāganu karalis. Spēkavīrs pret karaļa dāvanu izturējās ar lielu godbijību un nekad zeķes nemazgāja. Naktis viņš drošības labad novietoja zeķes pie spilvena un turpat blakus nolika savu smago vāli.

Tagad Ūsainis, Kalnainis un Nūjainis sēdēja ejā starp soliem. Ar plaukstu pieseguši acis, lai neapžilbtu no saules, viņi pētīja debesis. Spēkavīri labprāt būtu pārvākušies uz tribīnēm, izdzenājot vai pat nospiežot daļu līdzjutēju, bet Me-dūzija brīdi pa brīdim bargi pakratīja pirkstu uz viņu pusi, un viņi neuzdrīkstējās neko iesākt.

Neslavis Melkulis bija centies pirms spēles sākuma pats personiski pārbaudīt visu skatītāju biļetes un atmaskot biļešu viltotājus, taču iecere beidzās ar to, ka Neslavis gandrīz zaudēja prātu, sāka visiem kost un tika aiznests uz mag-punktu. Viņu aizstāja divi ciklopi. Sākumā viņi uzcītīgi pārbaudīja biļetes, grūstījās un lamājās, bet drīz nenocietās un sāka pieņemt no bezbiļetniekiem kukuļus - krāsainas pogas, ārzemju monētas un pudeles ar uzlievi. Beigu beigās stadionā bija sablīvējies pusotras reizes vairāk skatītāju, nekā tas varēja uzņemt. Daudziem vajadzēja stāvēt, bet dažiem atlika vienīgi karāties gaisā. Nemitīgi izraisījās kautiņi.

Kārtība vairs neatjaunojās arī pēc tam, kad atgriezās no magpunkta izbēgušais Neslavis. Izrādījās, ka ar viņa saprātu viss ir kārtībā, viņu tikai neapdomīgi bija nobūris kāds austrumu džins, izmantodams baismīgu piecburtu lāstu.

Tibidohsas izlase sapulcējās ap Svilpi O. Lupi. Maģiskās pilotāžas treneris izmantoja šo brīdi, lai sniegtu vēl pēdējos norādījumus.

- Sapurinieties! - viņš rēca. - Ks paļaujos uz jums. Neesam jau nekādi vārguļi! Žīkin, Kioskova, neaizlidojiet par tālu no Niknaiņa! Neatļaujiet viņam piezemēties uz laukuma: babajiem patīk uzbrukt no augšas! Viņu uzbrucēji centīsies vispirms aizvilināt Niknaini sev līdzi, bet pēc tam piespiedīs pie laukuma un apmētās ar bumbām. Vai viss skaidrs?

- Skaidrs, skaidrs, - apliecināja Žīkins, iedarbinot savas slotas motoru.

Skaistule Katja Kioskova drošības pēc pagājās tālāk no Žoras propellera. Uz acīm viņai atkal bija tumšas brilles. Pēdējos mēnešus Kioskova tās nemaz neņēma nost. Vismaz Taņa ne reizes nebija viņu redzējusi bez brillēm.

- Tuzikov, aktīvāk darbojies pie viduslīnijas! Piedalies piespēlēs! - treneris deva pēdējos norādījumus. - Septiņ-celm, piesargies no viņu pūķa! Nelido tam klāt no apakšas, neaizmirsti nagus... Labāk no spārna puses, lai viņš nevar trāpīt ar asti... Doduzkrīta, vairāk pārvietojies pa laukumu! Nekādu tiešo uzbrukumu! Sajauc babajiem kārtis! Grotere...

Taņa palūkojās uz treneri. Melnais mags izskatījās satraukts. Viņš piekliboja meitenei klāt, pie katra soļa pievel-

kot stīvo kāju. Viņa šaušalīgā, griezīgā, taures pūtienam līdzīgā balss skanēja neierasti maigi.

- Es... es ļoti ceru uz tevi... Esi uzmanīga, meitenīt! Nevajag pārāk riskēt! Babaji noteikti mēģinās notriekt tevi no kontrabasa. Netērē spēkus cīņai par otršķirīgām bumbām. Atceries: tev jādabū kustību atņēmēja. Tikai ārkārtējā situācijā vari paņemt piparbumbu vai apstulbinošo... Norunāts?

- Norunāts. - Taņa pamāja.

- Vai kādam ir jautājumi? Nav? Tad marš pie instrumentiem! - Svilpis atkal auroja.

Viņš pagriezās un kliboja projām no laukuma. Babaju treneris Amats jau sēdēja uz sola, apmierināts glaudīdams sev vēderu.

- Vai tad man norādījumu nebūs? - Babs Jaguns traucās pakaļ Svilpim.

- Tikai viens: nenozvelies no putekļsūcēja man uz galvas! - treneris noburkšķēja.

Aizvainotais Babs Jaguns uz mirkli palika stāvam kā sastindzis, bet tad atguva pašapziņu un atgriezās pie pārējiem.

- Nu, ko tad viņš tev teica? - indīgi apvaicājās Demjans Rūgtulis.

- Vai tad tu nedzirdēji? Ausis vajag mazgāt! Svilpis teica: pieskati Rūgtuli, lai viņš nesāk prasīties pie mammas! -Babs Jaguns atcirta.

- Ko? Ko tu tur gvelz?

Rūgtulis gribēja mesties Babam Jagunam virsū ar dūrēm, bet komandas kapteinis Vāciesproms notvēra viņu aiz apkakles un sapurināja.

- Attiecības skaidrosiet pēc spēles, vai saprati! Tagad

sēdies uz sava putekļsūcēja un dari, ko vari! Ja Sardanapals mūsu dēļ zaudēs savu gredzenu, man būs no kauna vai zemē jālien! - viņš teica.

Ar roku vēl pamājusi Vaņam, kurš sēdēja tribīnēs, Taņa uzkāpa uz kontrabasa un piesardzīgi piegrieza ciešāk tapiņas.

- Parādi klasi! Lai redz, ka neesam ar pliku roku ņemami! - Taņa teica kontrabasam.

Stīgas dobji iedūcās.

Pirms sēšanās uz kontrabasa Babs Jaguns piesprauda sev pie apkakles mazu maģisko skaļruni. Sardanapals viņam atkal bija uzticējis komentēt spēli - turklāt nevis kā parastam, bet kā spēlējošam komentētājam. Iespējams, tas nebija vispareizākais lēmums, bet tik un tā labāk par Babu Jagunu neviens ar šo pienākumu galā netiktu, tā ka nekas cits neatlika.

-jjejfršfr

- Gatavību! - pūķbola galvenais tiesnesis, dažādacainais un možais mags Tištrja strauji pacēla labo roku.

No viņa gredzena izšķīlās divas oranžas signāldzirkste-les, uzsprāgdamas ar apdullinošu sprakšķi.

Debesīs vienlaikus pacēlās divdesmit spēlētāji - desmit babaji un desmit tibidohsieši. Babaji tūdaļ izlīdzinājās savā parastajā kaujas ierindā - ķīlī; tikai priekšgalā tagad lidoja nevis treneris, bet komandas kapteinis. Tas bija nopietns, plecīgs babajs ar spalvainu pieri un mazām, tuvu stāvošām ačelēm. Kapteiņa lidojošais tepiķītis slīdēja pa gaisu tādā ātrumā, ka Kalnainim, kurš ar skatienu sekoja lidojumam,

sāka reibt galva, un viņš nogāzās laukuma smiltīs kā no cirsts ozols.

- Ak manu māmulīt bubulīt! Cik skaista, saulaina diena! - mazliet aizelsies pēc straujās pacelšanās, iesāka savu reportāžu Babs Jaguns. - Mēs atrodamies galvenajā Tibidoh-sas pūķbola stadionā. Nupat tika dots signāls sākt spēli “Ti-bidohsa pret babajiem”, pirmo spēli šajā sezonā. Kopā ar jums esmu es, vienmēr možais un visu mīļotais Babs Jaguns uz lieliska, jauna putekļsūcēja. Ceru, ka spēles beigās no tā vēl būs palikusi pāri vismaz caurule un no manis paša -vismaz humora izjūta. Ha-ha! Tas, protams, bija joks.

liet Taņa nez kāpēc skaidri juta, ka šis joks var kļūt par nopietnību - īpaši pēc tam, kad babaju spēlētāji bija apmainījušies ar izteiksmīgiem skatieniem.

Babs Jaguns nolaidās mazliet zemāk un izvilka no savas mantijas spēcīgu binokli.

- Kas tas par troksni tur lejā? Tur rēc tribīnes. Beidzot pienācis mirklis, kuru mēs visi nepacietīgi gaidījām. Vienlaikus atveras ziemeļu un dienvidu angāra vārti. Džini bailīgi metas sāņus, un - parādās pūķi. Mūsu Niknainis vēl ieskrienas, bet ēģiptiešu Teftelets jau strauji uzņem augstumu. Brr! Man kļūst neomulīgi... Sen nav gadījies redzēt tādu nezvēru. Spļaudams liesmu mēles, Teftelets planē zem paša kupola, meklēdams laupījumu. Protams, es saprotu, ka tieši pirms spēles pūķus nemēdz barot, tomēr gribētos zināt, vai babaji vispār jebkad ir barojuši savu pūķi. Lai nu kā tur būtu, bet šis “putniņš” nepārprotami grasās ieturēt maltīti tepat uz laukuma. Viņa zaļās actiņas ziņkāri pēta tuklo Dem-janu Rūgtuli. Es pat gribētu teikt, ka pūķis vārda tiešā nozī-

mē ar acīm aprij Demjanu. Nūjā, diez vai mēs varam viņu nosodīt par šo izvēli...

- JAGUN! ES TEVI BRĪDINĀJU! - Demjans Rūgtulis skaļi iebļāvās, iecērtot piešus sānos savam putekļsūcējam “Sniegavētra 100U”.

- Puikas! Puikas, beidziet! - iekliedzās Rita Doduzkrīta, bet kapteinis Vāciesproms piedraudēja Rūgtulim ar dūri.

- Ak manu māmulīt bubulīt, nu kāpēc tiesneši vēl kavējas? - Babs Jaguns turpināja. - Pūķi jau pacēlušies gaisā. Sen jau laiks palaist bumbas! Un tieši tas arī notiek... Galvenais tiesnesis Tištrja dod signālu, un arbitri iznes grozu ar bumbām. Atgādinu, ka tās pavisam ir piecas: liesmudzē-se, apstulbinošā, piparu, šķaudāmā un kustību atņēmēja. Bumbas jāiemet “vārtos”, tas ir, pretinieku komandas pūķa rīklē; tur bumbas uzsprāgs, atbrīvojot tajās ieslēgto maģisko lādiņu.

Taņa saviebās. “Kāpēc viņš to skaidro? Vai tad šeit ir kaut viens, kurš nezina pūķbola noteikumus? Grūti iedomāties, ka starp skatītājiem netīšām ieklīdis kāds truloīds,” viņa prātoja.

Tiesneša palīgs norāva grozam vāku un atlēca atpakaļ, piesegdams galvu ar rokām. Piecas bumbas - katra savā krāsā - strauji šāvās augšup.

Pie bumbām vienlaikus metās gan tibidohsieši, gan ba-baji. Bumbas līkumoja, vairīdamās no vajātājiem. Atcerējusies Svilpja padomu, Taņa nolēma pagaidām turēties malā un nepiedalīties cīniņā. Viņa tikai uzmanīgi sekoja visam, kas notiek, pūlēdamās noskaidrot, kur atrodas zilā apstulbinošā bumba un dzeltenā kustību atņēmēja.

No sava novērošanas punkta laukuma centrā Taņa labi varēja redzēt abus pūķus. Niknainis pagaidām vēl bija mierīgs, nevienam virsū nebruka un tikai retumis izpūta ar dūmiem sajauktas īsas liesmu mēles. Niknainis savaldību zaudēja lēnām, tāpēc pagaidām viņš bija diezgan miermīlīgi noskaņots.

Toties ēģiptiešu pūķa Tefteleta uzvedība bija ārkārtīgi mērķtiecīga. Jau pusotras minūtes viņš dzinās pakaļ Lizai Aizlaizinai, cenzdamies ar garām uguns strūklām notriekt meiteni no viņas lidojošā pulksteņa. Pagaidām Lizai, nemitīgi mainot lidojuma virzienu, izdevās no vajātāja izvairīties, bet viņas pulksteņa dzeguze jau krita panikā. īpaši mulsināja tas, ka Lizai nebija nevienas bumbas. Tātad pūķis viņu vajāja, tikai un vienīgi gastronomisku nolūku vadīts.

- Cik straujš spēles sākums! Neticami asa cīņa! - klaigāja Babs Jaguns. - Babajam izdodas iegūt bumbas. Viņi tikuši jau pie trim, bet Tibidohsai ir tikai viena. Piekto bumbu pagaidām vēl neviens nav notvēris, bet babaju uzbrucēji jau drosmīgi metas virsū Niknainim. Katja Kioskova un Žora Žīkins cenšas uzbrukumu atvairīt. Žīkins uz savas slotas uzņem ātrumu... Tūlīt Žīkins sadursies ar babaju komandas trešo numuru Apendici. Lidojošais tepiķīlis un slota strauji tuvojas viens otram...

Skatītāju tribīnes dunēja satraukumā.

- Sadursme ir tikpat kā nenovēršama! Un... sadursme notiek! Žora Žīkins vislielākajā ātrumā ietriecas burvju kupolā. Slota zaudē propelleri, bet pats Žīkins, nepaspējis izvilkt lakatiņu izpletni, gāžas smiltīs. Viņam klāt jau steidzas sanitāri. Bet Apendicis, kurš pēdējā mirklī tik veikli izvairī-

jās no sadursmes, turpina uzbrukt Niknainim, it kā nekas nebūtu noticis. Viņš pat bumbu nav pazaudējis. Kāda pārsteidzoša prasme manevrēt!

Pieri saraukusi, Taņa līdzjūtīgi skatījās, kā sanitāri uz nestuvēm stiepj projām no laukuma Žīkinu. Viņa slota - tik nepārspējama lidojumā pa taisno un tik nepiemērota virā-žām - tā tīri palika mētājoties smiltīs. Nu kāpēc Žīkins neklausīja Svilpja padomiem? Treneris taču skaidri un gaiši teica, lai neaizraujas ar pakaļdzīšanos un nelido tālu prom no pūķa. Tagad Tibidohsas komanda zaudējusi vienu no aizsargiem pašā spēles sākumā.

Bet Katja Kioskova uz sava mazā, žiglā putekļsūcēja “Ne-tīruks” neuzķērās uz babaju viltībām. Taisni otrādi - viņa pielidoja Niknainim pie paša purna un sāka pūķi mierināt, neļaudama viņam sekot babajiem, kas gribēja Tibidohsas pūķi piespiest pie zemes.

- Bīstams moments! - kliedza Babs Jaguns. - Babaju piektais numurs Phets no lejas uzbrūk Niknainim ar šķaudāmo bumbu. Viņš jau sen būtu varējis izdarīt iemetienu, bet Niknaiņa mute ir aizvērta. Phets ķircina Niknaini ar žigliem pārlidojumiem no vietas uz vietu, cenzdamies pūķi izaicināt, lai tas sāk spļaut uguni... Jā, tik tiešām, Niknainis izelpo liesmas, bet babaju uzbrucējs no tām izvairās, strauji piezemēdamies. Phets līksmo. Viņš rēķinās ar to, ka tagad Niknainim vajadzēs atvērt muti, lai ievilktu gaisu jaunai uguns zalvei, un kopā ar gaisu viņš ieelpos arī bumbu. Babaju trešais numurs Apendicis jau zogas Niknainim klāt no sāniem. Nevaru saskatīt, kādā krāsā ir viņa bumba... Jā -viņam ir liesmudzēse! Šis mirklis vairs nav tikai bīstams, tas

jau kļūst kritisks. Ja Niknainis tagad atvērs muti, tajā tiks iemestas uzreiz divas bumbas! Vāciesproms un Doduzkrīta jau steidzas pie mūsu “vārtiem”, bet vai viņi paspēs?

Izstiepusi uz priekšu roku ar lociņu, ari Taņa traucās pie Niknaiņa. Viņa redzēja, ka Apendicis un Phets jau planē tieši virs Niknaiņa purna, abi sagatavojušies iemetienam. Katja Kioskova svaidījās no viena uzbrucēja pie otra, nespēdama stāties ceļā abiem vienlaikus.

Pašai negribot Taņa, vērojot babajus, sāka just kaut ko līdzīgu sajūsmai. Viņi bija pratuši tik precīzi visu aprēķināt! Un viņi ļoti labi pārzināja pūķu paradumus un anatomiju! Pēc liesmu izpūšanas pūķim noteikti atkal jāieelpo, citādi viņš gluži vienkārši nogāzīsies zemē, jo viss gaiss viņa iekšienē jau ir sadedzis. Vēlreiz izspļaut uguni un atgaiņāt ienaidnieku viņam neļauj gaisa trūkums. Tieši tai mirklī pūķis ir tikpat kā neaizsargāts.

Babaju treneris Amats piecēlās un atskatījās; viņa izsmējīgais skatiens meklēja Sardanapalu.

Un tomēr nē - gluži visu babaji nebija ierēķinājuši. Nik-naini nu nekādi nevarēja dēvēt par nekaitīgu pūķulēnu. Viņš bija Tibidohsas visvecākais pūķis ar vislielāko pieredzi. Ne jau velti Niknaiņa vēderā bija viesojušies vairāki simti pretinieka spēlētāju un nepiesardzīgu līdzjutēju.

- Kaut kas neticams! - pēc mirkļa iekliedzās Babs Jaguns. - Kāds satriecošs sitiens ar asti! Piektais numurs -Phets - notriekts no sava tepiķīša un aiztraucas tālē kā no katapultas izšauts akmens. Ja viņam nav salauzts vismaz kāds ducis kaulu, tad es neko nejēdzu no pūķbola. Vecmāmiņ, tavām kaulaudzēm būs darbiņš! Apendicis tā arī nesadūšo-jas iemest bumbu un steidzīgi uzņem augstumu. Šķaudāmā bumba ir zaudēta. To pārtver Katja Kioskova un gatavojas piespēlēt... Interesanti gan, kam Katja piespēlēs bumbu? Vai tiešām? Viņa piespēlē to MAN! Rokā ir!

Babs Jaguns pārtrauca reportāžu un strauji pagriezās, lai izvairītos no sadursmes ar vienu no babajiem, kurš bija gribējis viņu taranēt.

- Daudz netrūka, lai mani nupat būtu piebeidzis septītais numurs - Haprijs. Šis neatlaidīgais babuīns - atvainojiet, babajs - vēl joprojām turas man aiz muguras. Vienu mirklīti!

Uzņēmis augstumu, Babs Jaguns pagrieza putekļsūcēja cauruli; no tās izšļākusies majonēze aizķepināja acis Baba Jaguna vajātājam.

- Precīzs tēmējums! Labi gan, ka atcerējos kārtīgi ieeļļot savu putekļsūcēju. - Babs Jaguns jutās ļoti apmierināts. - Tiesa, ielēju maķenīt par daudz eļļas, bet kam negadās?

Kamēr babajs, murminādams dažādus nelabus vārdus, slaucīja acis ar tepiķīša bārkstīm, spēlējošais komentētājs drosmīgi virzīja savu putekļsūcēju piķējošā lidojumā pretī Tefteletam.

Ēģiptiešu pūķis viņu jau gaidīja. Ap Tefteleta galvu uz saviem tepiķīšiem riņķoja divi dūšīgi babaji, izaicinoši šķielēdami uzjagunu.

Kad Jaguns jau atradās tik tuvu, ka pūķis varēja viņu aizsniegt ar savām liesmām, Teftelets slinki pavēra muti un izspļāva - nē, ne uguni, bet Lizas Aizlaizinas pulksteni ar dzeguzi.

- Kaut kas traks! Mēs esam zaudējuši vēl vienu spēlē-

tāju! Nekas, Liza, turies! Labi, ka tu neesi nokļuvusi viņa nagos, bet no pūķa vēdera mēs tevi izdabūsim! - kliedza Babs Jaguns.

Viņš pagaidīja, līdz Teftelets vēlreiz atvēra muti, tad atvēzējās un meta bumbu no visa spēka. Nākamajā mirkli pūķis izspļāva liesmas, un Babs Jaguns steigšus glābās bēgot.

Viņš gaidīja, ka tūlīt iedarbosies šķaudīšanas nobūrums, liet nez kāpēc nekas nenotika. Izbrīnījies Babs Jaguns palūkojās atpakaļ, pamanīja netālu no pūķa purna nelielu tvaika mākulīti un iekliedzās:

- Nē! Tas nav iespējams! Teftelets sadedzināja šķaudāmo bumbu! Interesanti, ko sacīs tiesnesis? Vai varbūt viņu laiks nodot ziepēs?

Tobrīd Sardanapals sašutis pieskrēja pie Tištrjas.

- Piešķiriet soda sitienu! Nupat bija ļoti spēcīgs “tumšās" enerģijas izvirdums! Esmu pārliecināts, ka aizsardzība izmantoja burvestību!

Viltīgais persietis sēdēja ērtā pozā, ar ūdenspīpi vienā un kafijas tasīti otrā rokā.

- Pūķbola noteikumi neaizliedz sadedzināt bumbas gaisā, - viņš omulīgi teica. - Bet to, ka babaju aizsardzība palēnināja bumbu, vēl vajag pierādīt. Man ir trīssimt gadu ilga tiesāšanas pieredze, un jūs varat paļauties uz. maniem vārdiem: vainīgo tikpat neatradīsiet. Jūsu spēlētājiem es ieteiktu mest bumbu vienīgi tad, kad “vārti” ir pilnīgi droši.

Sardanapala ūsas izslējās sašutumā.

-Tas nav godīgi! Jūs atbalstāt babajus!

Tištrja tēlotā sašutumā pacēla acis pret debesīm.

- Atkāpieties no manis, jūs, uzmācīgais cilvēk! Jūs atraujat mani no svarīgām domām.

- Kas tās tādas par domām?

Persiešu mags savilka plānās lūpas smaida un sāka kūpināt savu ūdenspīpi.

- Domas par to, kādus vārdus man izvēlēties, lai apsveiktu cildeno babaju Amatu, ja būs noticis tā, ka viņa komanda gūs uzvaru.

- KO? - Sardanapals kvēloja aiz. sašutuma. - Ko jūs teicāt?

Nākamajā mirklī kafijas tasīte, izrāvusies Tištrjam no rokas, izlija uz persiešu maga plikā paura, bet ūdenspīpe gluži vienkārši pagaisa un tikai pēc ilgiem laikiem tika uzieta Antarktī-das sniegos, kur tai apkārt brīnīdamies staigāja pingvīni.

Medūzija un Neslavis Melkulis ar pūlēm atvilka saniknoto Sardanapalu nost no tiesneša. Viņi vēl nekad nebija redzējuši cienījamo akadēmiķi tik pārkaitinātu.

- Kāpēc jūs tā darījāt? Tagad viņš tiesās par labu ba-bajiem! - teica norūpējies Neslavis, lūkodamies, kā babaju treneris ar kabatlakatiņu iztapīgi susina maga Tištrjas pliko pauri.

- Viņš jau tāpat ir babaju pusē, - šņākuļoja Sardanapals, ļaudams Medūzijai un Neslavini aizvilkt sevi prom.

Pa to laiku cīņa spēles laukumā kļuva arvien niknāka. Babaji vairākkārt uzbruka Niknainim, taču pūķis viņus izsvaidīja ar savu ādaino spārnu triecieniem. Neviens no triecieniem gan nebija tik tiāpīgs, lai nomestu vēl kādu babaju no tepiķīša.

Katja Kioskova, pieplakusi Niknainim pie kakla, lūdzās, lai viņš never vaļā muti. Babajiem tas nepatika. Nogaidījis mirkli, kad Katja uz sava putekļsūcēja “Netīruks” sākti aplidot Niknaini no otriem sāniem, viens no babajiem it kā netīšām uztriecās viņai virsū.

- Neiedomājami! - iekliedzās Babs Jaguns. - Cik pretīgs paņēmiens! Devītais numurs, Bietīds, nekaunīgi taranēja Tibidohsas komandas aizsardzības spēlētāju Kioskovu! Katjai izdodas noturēties, bet putekļsūcējs ir nopietni bojāts. Katja tikai ar pūlēm spēj to noturēt gaisā un... vai tiešām viņa sāk nosēšanos? Jā, tik tiešām! Viņas “Netīruks” vārda tiešā nozīmē sabirst gabalos. Jekaterina Kioskova paliek karājamies lakatiņā izpletnī. Rīkli iepletis, viņai virsū jau metas ēģiptiešu pūķis Teftelets, bet Tibidohsas uzbrucēja Tatjana Grotere kopā ar Septiņcelmu pagūst Katju aizgādāt līdz drošības zonai. Viņa paliek sveika un vesela, taču bez putekļsūcēja vairs nevarēs piedalīties spēlē! Kurp raugās tiesnesis? Vai patiesi viņš Bietīdam neparādīs vein... sarkano kartīti? Jā, urā, tiesnesis to parāda gan, bet... oi-oi-oi! Neticu pats savām acīm. Kam viņš to rāda? Tibidohsas uzbrucējam Septiņcelmam!!! Septiņcelms it kā esot gaisā aizšķērsojis ceļu vienam no babajiem! Viņiem nevajag aizšķērsot ceļu, viņus vajag no ložme...

-JAGUN! - atskanēja Medūzijas uzkliedziens.

- Es gribēju teikt, ka tā nu ir galīga nejēdzība, - Jaguns pārlaboja sevi. - Tiek piešķirts soda sitiens. To izpildīs sestais numurs, Turtass Lopstass... Patiesi daiļrunīgs vārds! Lops Tas... nē, es gribēju teikt: Turtass... nesteidzīgi uz sava tepi-ķīša aizplanē līdz vienpadsmit metru zonai. Izmantojot speciālu zinti, viņš Niknaini pierunā atvērt muti un... liesmu-dzēsēja bumba ielido vārtos. Burvju lādiņš uzsprāgst ar skaļu būkšķi. Trīs punkti babajiem!!! Niknainis līdz spēles beigām zaudējis ugunsspļaušanas spēju. Mirklīti... reportāžu turpināšu mazliet vēlāk!

Pamanījis, ka priekšā pavīd babaju netīšām pazaudētā apstulbinošā bumba, Jaguns metās tai pakaļ, bet viņu apsteidza Septiņcelms. Notvēris bumbu, viņš drosmīgi uzbni-ka Tefteletam. Viņam aiz muguras, gatava nepieciešamības gadījumā uztvert piespēli, uz savas ģitāras ar piekabi laidās Rita Doduzkrīta. Aizšķērsot viņiem ceļu steidzās uzreiz četri babaji: Apendicis, Turtass Lopstass, Bietīds un Vēmetis. Panākuši Tibidohsas uzbrucējus, babaji nemaz nemēģināja viņus taranēt. Šoreiz babaji izmantoja citu praksē pārbaudītu manevru. Apendicis, Bietīds un Turtass Lopstass ieslēdza viņus lokā, bet Vēmetis lidoja no aizmugures...

- Cik nekaunīgs paņēmiens! - pāri stadionam aizskanēja Baba ļaguna balss; viņš pirmais bija apjēdzis, kas noliek. - Pārkāpuma itin kā nav, bet padomājiet paši - vai tas ir godīgi? Babaji dzen Tibidohsas uzbrucējus pretī sava pūķa ugunij. Septiņcelms un Doduzkrīta nonākuši bezizejas situācijā. Ciešā babaju ielenkumā viņi nevar ne uzņemt augstumu, ne piķēt lejup. Ja viņi pagriezīsies atpakaļ, viņiem draud sadursme ar Vēmeti. Skaidrs, ka tādā gadījumā maz godājamais un neviena nedievinātais tiesnesis Tištrja tūlīt izmantos iespēju piešķirt soda sitienu. Šais ārkārtīgi smagajos apstākļos Septiņcelms un Doduzkrīta izturas varonīgi. Viņi paceļas augstāk un dodas tiešā uzbrukumā Tefteletam. Viņu drosme robežojas ar neprātu! Ak manu māmulīt bubulīt! Tef-

telets atver rīkli un izelpo liesmas! No tik niecīga atstatuma netrāpīt nav iespējams! Septiņcelms aizsedz Ritu Doduzkri-tu. Vampīra žults, ar kuru viņš ieziedies, pasargā viņu no apdegumiem, bet viņa putekļsūcējs ir izkusis, viņa mati kūp... Kāda vīrišķība! Krītot lejup kā akmens, viņš vēl pagūst atdot bumbu Ritai... Teftelets gaisā apgriežas un pastiepj pret Ritu savus šaušalīgos nagus...

Tribīnes pamira baismās. Daudzi tūkstoši acu pāru neatraujoties vērās debesīs, kur šajā mirkli notika kaut kas vēl nebijis. Viens ciklops pat nokrita ģīboni, ar pakausi salauzdams treneru solu. Svilpis paguva atlēkt malā, bet Amats iedzīvojās uzdauzītā acī; violetais tūkums pārveidoja viņa uzblīdušo seju, negaidīti piešķirot tai apgarota bezprāta izteiksmi.

- Rita dzen savu ģitāru ar piekabi tieši virsū pūķa nagiem, - satraukti bēra vārdus Babs Jaguns. - Viņai vārs nav iespējas nogriezties sāņus... Ak nē! Rūķis viņu noslepkavos... Ak! Tas ir pārsteidzoši! Ne jau velti par Ritu stāsta, ka viņas rīcību nevar paredzēt! Viņa uzņem augstumu un, izvairījusies no nagiem, ielido Tefteletam mutē ar visu bumbu! Tad tāds bijis viņas plāns! Ritas ģitāras piekabe vārda tiešā nozīmē aizbāzusi pūķim muti. Pirms viņš vēl paspējis piekabi izkausēt ar savām liesmām, Rita, bumbu piespiedusi pie krūtīm, ielec viņam rīklē, tādējādi paglābdamās pūķa vēderā no viņa nagiem un zobiem. Nūjā, tā kā tur jau atrodas Liza Aizlaizina, Ritai būs ar ko patērzēt, gaidot spēles beigas! Apstulbinošā bumba uzsprāgst, atnesot Tibidohsai vienu punktu. Teftelets ir saniknots. Viņš sāk bezjēdzīgi svaidīties pa laukumu un dzīties pakaļ visiem, kas patrāpās ceļā, arī savas komandas spēlētājiem. Babaji bailīgi aizlido uz visām pusēm! Viņiem nav ne mazākās vēlēšanās pašiem nokļūt sava pūķa baismīgajos nagos.

Pēc Ritas Doduzkrītas varoņdarba Tibidohsas līdzjutēji atguva možumu, bet ne uz ilgu laiku. Pēc punktiem joprojām vadībā bija babaji. Turklāt Tibidohsas komandā bija palikuši tikai pieci spēlētāji, bet babajiem - deviņi.

Izmantojot skaitlisko pārsvaru, babaji spēlēja arvien uzstājīgāk. Divi babaji - Vēmetis un Bietīds - veiksmīgi izprovocēja kautiņu. Viens no viņiem viltīgi ļāva Juram Vācies-promam sevi pieveikt, bet otrs, strauji pielidojis no aizmugures, nogāza Tibidohsas izlases kapteini no lidojošā instrumenta. Gandrīz tai pašā mirklī Kuzjam Tuzikovam noslāpa viņa reaktīvā pirtsslota, un viņš bija spiests izmantot lakatiņu izpletni.

Tiesnesis Tištrja pakasīja degunu un nepiešķīra soda sitienu.

- Jūsu spēlētājs pats ir vainīgs. Neviens viņu nelūdza taranēt Vēmeti. Un esiet tik labs, beidziet svilpot man pie auss. Negribu zaudēt dzirdi, - viņš teica sašutušajam Svilpim.

Izvairoties no sadursmēm ar babajiem, Taņa centās gaisā sameklēt kustību atņēmēju bumbu - vienīgo, kas vēl varēja glābt Tibidohsas komandu no zaudējuma. Taču bumba, nedodamās nevienam rokā, lāgiem izzuda pavisam un tad atkal uzradās negaidītās vietās.

Vēl pēc piecām spēles minūtēm Demjans Rūgtulis, aizrāvies piparbumbas medībās, pielidoja par tuvu Tefteletam, un viņu notrieca pūķa spārns. Sanitāri izraka Demjanu Rūg-aili no smiltīm un lietišķi aizstiepa projām no laukuma. Pi-parbumbu pārtvēra Bietīds un mēģināja iemest to rīklē Nik-nainim, bet bumba aizlidoja mērķim garām un pūķa rīklē nokļuva pats Bietīds.

- Situācija kļūst arvien izmisīgāka, - komentēja Babs Jaguns. - Mūsu komandā esam atlikuši tikai divi - es un Taņa Grotere. Turpretī babajiem ir veseli astoņi mērķa... es gribēju teikt - astoņi magi. Pēc Bietīda neveiksmes viņi pagaidām vairs neuzbrūk Niknainim, bet mēģina katrā ziņā izsist no ierindas mani un Paņu, lai pēc tam rāmi un bez steigas apšaudītu ar bumbām mūsu pūķi.

Jaguns lietišķi atskatījās.

- Kā jūs redzat, mani vajā vismaz četri babaji. Diemžēl visus numurus es nevaru saskatīt, tomēr mēģināšu iztēloties, kas tie varētu būt... Vēmetis, Turtass Lopstass... Bet kurš ir trešais? Riebis vai Speramzess?

- Uzmanies! - iekliedzās Taņa. - JAGUN!

Viņa pirmā apjēdza, ka Jagunu pazudinājusi spēles komentēšana. Aizrāvies ar babaju uzskaitīšanu, viņš piemirsa palūkoties augšup, un, kad palūkojās, jau bija par vēlu. Baismīgie Tefteleta nagi tuvojās. Tie sažmiedzās un nobrāza Babam Jagunam plecu. Otrs nags būtu ieurbies viņam sirdī, taču, par laimi, tas atdūrās pret putekļsūcēju un noslīdēja nost.

Jaguns bija paguvis nolēkt no putekļsūcēja un tagad krita lejup, joprojām žņaugdams rokā vairs nekam nederīgo cauruli. Saniknotais Teftelets sakļāva spārnus un sekoja Jagunam, izstiepis visas četras ķetnas. Vēl pāris mirkļu - un visi sešpadsmit šaušalīgie nagi viņu sagrābs. Viņa degošais

putekļsūcējs gaudodams un liesmodams gāzās zemē kā komēta.

Tribīnes ievaidējās. Tibidohsas līdzjutēji sāka apšaudīt Tefteletu ar kaujas dzirkstīm. Bet dzirkstis atlēca no burvju kupola, kura uzdevums bija sargāt skatītājus no pūķu ugunīgās elpas.

- Лк manu māmulīt bubulīt! Tūlīt viņš mani piebeigs! Gribu pieminekli ar spārniņiem! - iebrēcās Babs Jaguns. Kā par brīnumu, viņš nebija zaudējis humora izjūtu.

-Turies! Never vaļā izpletni! - Taņa kliedza.

Viņa bez apdomāšanās piespiedās ar krūtīm pie kontrabasa un metās lejup, ceļā pūķim. Mirklī, kad viņu jau gandrīz bija apklājusi Tefteleta melnā ēna, viņa saķēra Babu Ja-gunu aiz apkakles un aizvilka līdz drošības zonai.

Babs Jaguns četrrāpus paskrēja zem nelielā aizsargju-mola, kas līdzinājās otrādi apgāztai bļodai. Šis jumols bija ierīkots tieši tādēļ, lai no saviem instrumentiem notriektie spēlētāji varētu paglābties no pūķiem. Pārliecinājusies, ka Babam Jagunam briesmas vairs nedraud, Taņa strauji virzīja kontrabasu sāņus un augšup.

Pavisam tuvu gaisu pāršķēla Tefteleta ādainais spārns. Vēja brāzma sašūpoja kontrabasu. Babaji, kurn skatieniem Taņu uz pāris mirkļiem bija aizsegusi pūķa mugura, pārsteigti ieraudzīja, ka viņa pēkšņi paslīd gar pūķa sāniem un uzlido augšā pie paša kupola.

Teftelets pūlējās izskrāpēt Babu Jagunu laukā no aiz-sargjumola apakšas, bet cieta neveiksmi un atkal pacēlās spārnos. Pārliecinājies, ka pūķa tuvumā vairs nav, Babs Jaguns piesardzīgi pabāza galvu laukā no patvēruma.

- Uffi Turpinām mūsu reportāžu no notikuma vietas. Ar jums kopā esmu es, joprojām vēl neapēstais, taču jau putekļsūcēju zaudējušais Gabs Jaguns! - atguvis elpu, viņš turpināja. - Tagad no visas Tibidohsas komandas spēlē vienīgi uzbrucēja Tatjana Grotere un mūsu pūķis Niknainis. Viņu pretinieki ir astoņi babaji un satrakots gaļas kalns, kurš spļauj uguni un gandrīz aizraidīja mani uz viņpasauli...

It kā nopratis, par ko ir runa, ēģiptiešu pūķis izpūta garu liesmu mēli, iedzenot komentētāju zem aizsargjumola.

Babaji skaļi iesmējās.

- Ak tā? Tev nepatīk kritika, parazīt? Derētu pārstrādāt tevi gaļas konservos! Puskaraļvalsti par ugunsdzēsības aparātu! - dūri kratīdams, kliedza sašutušais Babs Jaguns.

Liekties laukā no patvēruma viņš vairs neriskēja un reportāžu turpināja no aizsargjumola apakšas.

- Tatjana Grotere aktīvi iesaistās cīņā par atlikušajām bumbām. Uzreiz vairāki babaji steidzas pie viņas no visām pusēm. Vēmetis aizšķērso ceļu, Apendicis uzbrūk no apakšas, Turtass Lopstass no augšas. Turies, Taņa! Ak, cik skaista virāža! Pēdējā mirklī Tatjana Grotere graciozi atraujas no pretiniekiem. Turtass Lopstass un Apendicis nepagūst nobremzēt un saskrienas vietā, kur vēl pirms sekundes bija Taņas kontrabass. Trieciens nomet Apendici no tepiķīša, viņš krīt. Bāc! No smiltīm laukā rēgojas tikai viņa pēdas... Turtass Lopstass pagūst pieķerties pie sava tepiķīša bārkstīm. Viņš cenšas uzvilkties atpakaļ uz tepiķīša un gandrīz jau pagūst, bet... no lejas tuvojas Niknainis un TefteleLs. Interesanti, kuram no abiem tiks šis gardais teftelītis, cerams, ka jūs man piedosiet šo vārdu spēli. Ak manu māmulīt bu-

bulīt! Pūķi velk Turtasu Lopstasu katrs uz savu pusi. Nu nu, puiši, nevajag strīdēties! Var taču draudzīgi dalīties. Lai vienam liek Turtass, otram paliks Lopstass. Nē, Niknainis augstsirdīgi piekāpjas, un viss Tāss un viss Lops ar pilnu roku un kāju komplektu tiek Tefteletam... Cerams, Rita Dodu/, krīta un Liza Aizlaizina sniegs babajam pirmo maģisko palīdzību vai vismaz nenokutinās viņu līdz nāvei....

Viesu tribīnēs Zārciene pielika pie acīm binokli. Uz mirkli redzeslaukā parādījās galvenā tiesneša Tištrjas saīgusī seja un Amata apaļie, gaļīgie vaibsti; Amats, sašutumā aurodams, tik mežonīgi vēcinājās ar rokām, ka līdzjutēji, kuri sēdēja blakus, krita uz visām pusēm kā ķegļi.

“Kaut kas traks! Bet Grotere turas braši! Trīs sarkanas dzirkstis tomēr ir un paliek trīs sarkanas dzirkstis,” ar nelielu skaudību domāja Zārciene.

Pa to laiku, iznirusi no kārtējās nāves cilpas, Taņa pēkšņi ieraudzīja uzreiz abas bumbas. Vienu no abām - pi-parbumbu - centās notvert Vēmetis, viņš dzinās tai pakaļ uz sava tepiķīša, nemaz nemanīdams, ka turpat zem viņa gaisā virs pašām laukuma smiltīm karājas kustību atņēmēja bumba.

- Tagad rādi, ko māki! - Taņa uzsauca kontrabasam, it kā tas būtu dzīvs. Izstiepusi roku ar lociņu, viņa metās uz priekšu.

Acu priekšā viņai viss saplūda kopā: skatītāju sejas, ba-baju lidojošie tepiķi, gaišās zvīņas uz pūķa vēdera viņai virs galvas. Kontrabass traucās kā bulta, kā saules zibsnis. Taņa nepievērsa uzmanību nekam citam, svarīgs bija vienīgi dzeltenais punktiņš tur tālu priekšā. Kad viņa jau bija nolidojusi

pusi atstatuma, ari babaji pamanīja bumbu. Vienlaikus pieci tepiķīši, gaisu šķeldami, metās viņai pakaļ.

- Neticams skats! Izmisīga, neprātīga sacensība par to, kurš būs ātrāks. Ak, kāds temps! - kliedza pārsteigtais Babs Jaguns. - Tatjana Grotere tuvojas bumbai. Bet babaji neatpaliek. Viņi gaisā pārkārtojas un ielenc Taņu. Vai viņa spēs iegūt bumbu un izrauties no pretinieku ciešā loka? Kustību atņēmēja bumba apstājusies pavisam netālu no caurspīdīgās maģiskās sienas. Pat parastos apstākļos būtu gandrīz neiespējami samazināt ātrumu un apgriezties tik īsā distancē...

Taņa jau bija ieraudzījusi maģisko sienu. Kaut gan caurspīdīga, tā vieglītēm vizmoja ar sudrabainu mirdzumu. Aiz tās drebēja slapjām dūnām līdzīgi mākoņi. Kustību atņēmēja bumba, spēles galvenā bumba, it kā gribēdama paņirgāties, karājās gaisā pavisam tuvu sienai, gandrīz tai pieskardamās.

Taņa intuitīvi noliecās pa kreisi un sagrieza kontrabasu sāniski. Tagad viņa saliekusies lidoja - pareizāk, bremzēja -izstiepusi kājas uz priekšu un noturot līdzsvaru ar lociņu. Ātrums strauji samazinājās, arvien skaidrāk kļuva saredzami babaji, kuri Taņai sekoja un nupat vēl bija izskatījušies pēc melniem punktiņiem. Jau varēja atšķirt spalvas uz viņu plakanajām sejām un tepiķīšu bārkstis ar daudzajiem amuletiem.

Trieciens! Taņas pēdas atsitās pret kaut ko atsperīgu, līdzīgu vingrošanas paklājam. Uz mirkli acu priekšā viss satumsa, bet nākamajā mirklī viņas plaukstā ieripoja zaigojoša bumba. Veiksme! Kustību atņēmēja bumba bija pie viņas!

- Лк manu māmulīt bubulīt! - Babs Jaguns gandrīz ievaidējās aiz sajūsmas. - Tatjana Grotere nobremzē, sasviež kontrabasu uz sāniem un atsperas ar kājām no maģiskās barjeras. Kolosāli! Iepriekšējo reizi šis bīstamais paņēmiens izdevās leģendārajam Straujdomim Saplacinātajam 1567. gadā. Tiesa gan, Straujdomis atgrūdās no maģiskās barjeras ar degunu, un tāpēc arī ieguva lielisko iesauku Saplacinātais... Taņa strauji piķē, izvairoties no Speramzesa, un lido pretī Riebim. Vai tiešām viņa mēģinās taranēt? Es jau redzu riebīgo smīnu riebīgā Riebja riebīgajā fizionomijā, bet... Taņa žigli paslīd zem kontrabasa! Riebis spiests pārlidot viņai pār galvu. Šķiet, ka viņš sadursmes gaidās pat acis aizmiedzis! Vareni, Taņa! Tāda pārsteidzoša veiklība, turklāt vēl ar bumbu un lociņu rokās. Nē, es kļūdījos, bumbu Taņa paguvusi piestiprināt pie augšdelma... Tagad viņa cenšas noskaidrot, kurā laukuma daļā atrodas Teftelets, lai drosmīgi mestos uzbrukumā.

Pāri smiltīm pārslīdēja ēna. Komentētāja uzmanību piesaistīja bumbas sviediena troksnis un pūķa ierēkšanās. Babs Jaguns pagriezās.

- Pagaidiet, es kaut ko esmu palaidis garām! - viņš iesaucās. - Asa situācija otrā laukuma malā. Vēmetis ar pipar-bumbu uzbrūk Niknainim. Lielisks metiens, un... vai jūs kādreiz esat redzējuši kaut ko tamlīdzīgu? Niknainis notver bumbu lūpās. Maģiskais lādiņš nevar iedarboties, jo liela daļa bumbas atrodas ārpusē! Tagad, lai bumbu atgūtu, Vēmetim vajadzētu vārda tiešā nozīmē ielidot Niknainim mutē, bet es nedomāju, ka viņam pietiks drosmes to darīt. Jā, tik tiešām. Babajs tikai met lokus apkārt pūķim, turēdamies dro-

šā attālumā, lai viņu netrāpītu spārnu triecieni. Niknainis ierēcas vēlreiz. Šķiet, ka viņš kādu aicina, bet ko?

Arī Taņa bija saklausījusi Niknaiņa rēcienu. Atšķirībā no Baba Jaguna viņa saprata, kam domāts šis aicinājums. Pagriezusi kontrabasu, viņa traucās pie sava pūķa.

Vēmetis, zobus at iezis, mazliet atvirzījās un aicinādams pamāja ar roku. Droši vien, pavasara saulītē pārkarsis, viņš iedomājās, ka Taņa sajaukusi pūķus un tagad ar kustību at-ņēmēju bumbu rokā pa taisno ielidos Niknainim rīklē. Taču Niknainis jau bija pazinis Taņu un spēcīgi papurināja galvu. Piparbumba apmeta gaisā platu loku, un Taņa pēc strauja pagrieziena paguva to notvert.

Smīns acumirklī pagaisa no Vēmeta sejas, babajs metās Taņai pakaļ un gandrīz jau mina viņai uz papēžiem. Pat nepagriezdamās, lai paskatītos uz vajātāju, Taņa juta, kā garās ķetnas sniedzas pēc viņas. Viņa pūlējās atrauties, bet babajs sekoja viņai gluži kā pielīmēts.

No ziemeļiem tuvojās Riebis tin Speramzess, atgainīdami Taņu no Tefteleta. Tagad Taņai, lai piekļūtu pretinieka pūķim, vispirms vajadzētu viņus taranēt, un tieši to smagnējie babaji vēlējās panākt.

- Vai jūs redzējāt, kas notika? Vienīgā vēl laukumā palikusī Tibidohsas komandas spēlētāja Tatjana Grotere ieguva abas svarīgākās bumbas - piparbumbu un kustību atņēmē-ju bumbu. Ja viņai izdosies iemest vismaz vienu no tām, uzvara Tibidohsai ir nodrošināta. Tiesa, tas nebūs viegli: viena trausla meitene pret sešiem saniknotiem makak... baba-jiem! - vēstīja Babs Jaguns.

Beidzot Taņai ar māņu pagriezienu izdevās Vēmeti

apmānīt. Kad viņš, noticējis Taņas manevram, pasvieda savu tepiķīti pa labi, Taņa strauji pacēlās gaisā.

Acis asaroja. Rokā nepacietīgi vibrēja lociņš. Vēl nekad Taņa nebija jutusies ar viņu tik vienota. Reizēm viņai pat šķita, ka lociņš aizsteidzas priekšā viņas domām un vada viņas rīcību lidojuma laikā. Spēles pirmajās minūtēs viņa bija cīnījusies ar bailēm un jutusi neuzticību pret lociņu, bet tagad viņu pēkšņi pārņēma dīvains vieglums. Viņu vairs nebiedēja ne draudīgie babaji, kas niknumā grieza zobus, ne viņu prātā jukušais, slepkavnieciskais pūķis.

Pēkšņi, gandrīz vai tai pašā mirklī, kad Taņa bija noticējusi, ka nav it nekā neiespējama, viņas kontrabass iekrita gaisa bedrē. Savēcinājusi lociņu, viņa pamanījās instrumentu atkal iztaisnot, bet tad nez no kurienes uzlidojis viesulis sagrieza viņu virpulī kā mazu skaidiņu.

“Kontrabass mani nometīs. Es tūlīt nokritīšu!” Taņa šausminājās.

Nesaprazdama, kas noticis ar viņas instrumentu, Taņa visiem spēkiem centās noturēties. Stīgas žēlabaini vaidēja, kontrabasa priekšgals cilājās augšup lejup. Viena tāda neprātīga lejupkritiena laikā Taņa netīšām ieraudzīja sev tuvākā babaja seju. Tepiķītis nekustīgi karājās gaisā, un babajs, paņēmis pie bārkstīm piesieto talismanu, bungoja ar to sev pa plaukstu, vienlaikus kaut ko strauji čukstēdams. Uz Taņu viņš neskatījās, visa viņa uzmanība bija pievērsta talismanam.

- Nav godīgi! - tobrīd kliedza Babs Jaguns. - Kur ir taisnīgums? Babaji izmanto ļaunās acs lāstu! Es lieliski redzu, ko viņu pussargs Speramzess dara ar savu talismanu!

Vai tiešām tiesnesis neiejauksies? Ziepēs tādu tiesnesi, pārstrādāt desās, galertā! Tatjanas Groteres kontrabass tūlīt ietrieksies smiltīs... Bet kas tad tas? Kāds izcils manevrs! Traukdamās garām Speramzesam, Taņa no visa spēka sviež viņam ar piparbumbu! Lielisks sitiens! Speramzess aiz pārsteiguma norij savu talismanu, ko, čukstēdams burvju vārdus, bija turējis pārāk tuvu pie mutes!

Tibidohsas sajūsminātie līdzjutēji tribīnēs ierēcās.

- Jūs tikai paskatieties: tagad pats Speramzess liek svaidīts no vienas puses uz otru! - līksmoja Babs Jaguns. - Viņš pūlas talismanu izspļaut, taču tas neizdodas. No viņa ausīm laukā laužas viesuļi, pa nāsīm nāk tvaiks! Pārējie babaji šausmās metas prom. Kāds baismīgs skats! Speramzess noveļas no tepiķīša un no milzīga augstuma uzkrīt uz galvas tiesnesim Tištrjam, kas izskrējis laukumā! Tagad nu gan Tištrja vairs nevarēs apgalvot, ka nav bijis nekādas buršanās. Bet pagaidām galveno tiesnesi cenšas izkārpīt laukā no smiltīm, kurās Speramzess viņu ietriecis līdz pat ausīm.

Taņa - pēc tam viņai daudzkārt to vaicāja - arī pati lāgā nespēja paskaidrot, kāpēc viņai ienāca prātā mest baba-ju pussargam ar piparbumbu. Gluži vienkārši viņa galva ar asajām ausīm bija pārlieku kārdinošs mērķis. Bet to, ka viņš aizrijās ar talismanu, varēja uzskatīt par negaidītu un patīkamu nejaušību.

- Žēl, ka tas nebija tēvocis Hermanis. Un arī ne Sērga del Torte! - ar skatienu sekojot Speramzesa kritienam, noburkšķēja Taņa.

Viņas kontrabass paklausīgi iznira no pēdējās gaisa bedres un, gandrīz vai noskrāpēdams savu lakoto apakšu gar

smiltīm, uzlidoja atkal gaisā, kur pie Tefteleta purna jau drūzmējās atlikušie pieci babaji. Nebija nekādas iespējas tikt viņiem garām pie pūķa. Pamanījusi, ka piparbumba, atlēkusi no Speramzesa galvas, joprojām karājas gaisā, Taņa to saķēra un piestiprināja pie augšdelma.

Babaji, naidīgi viņā nolūkodamies, lēnītēm virzījās tuvāk. Šķita, ka viņi zaudējuši cerības pieveikt Taņu cīniņā viens pret vienu un tāpēc nolēmuši turēt viņu ielenkumā, izmantojot Tefteletu par ugunsspļāvēju lielgabalu.

Taņa uz mirkli apmulsa, bet tad viņas atmiņā paklausīgi atausa rindkopa no rokasgrāmatas “Pūķu audzēšana, dresūra un ārstēšana”. No tās pašas rijīgās rokasgrāmatas, kas reiz gandrīz nograuza viņai rokas pirkstu un pēc tam ilgi bēguļoja no džina Abdullas, atsacīdamās atgriezties bibliotēkas plauktā.

Rindkopā, kuru viņa atcerējās, bija rakstīts:

“Pūķi ātri zaudē savaldību. Esiet piesardzīgi. Atcerieties, ka pūķi vienmēr metas virsū tam, kas ātri kustas.”

- Bet ja nu... - nepaguvusi vēl izdomāt šo vilinošo domu līdz galam, Taņa jau meta cilpas Tefteletam pie paša degungala, kaitinot viņu ar straujajām kustībām un spilgtajām bumbām.

- Lieliski, lieliski! Tatjana Grotere prasmīgi sakaitina ēģiptiešu pūķi. Teftelets draudīgi rēc. Šķiet, ka Taņa, pārbaudīdama viņa pacietību, ir pārlieku aizrāvusies. Negaidīta uguns strūkla gandrīz vai pārvērš Taņu kraukšķīgā grauzdiņā. Piesargies, Taņa! Tūlīt dūmi izklīdīs un... Jā, tik tiešām! Sadusmots pūķis un pieci babaji, kas vārās niknumā, - viņi visi, atteikušies no savas pakāpeniskā uzbrukuma taktikas, dze-

nas pakaļ Taņai... Ko viņa tagad darīs? Nē, tas taču nav iespējams! Tas ir neprāts! Uzņēmusi vislielāko ātrumu, Taņa Grotere apgriežas uz sava kontrabasa un tagad lido atmuguriski...

Ne jau tikai Jaguns vien bija pārsteigts. Zārciene izmeta no rokas binokli, un tas uzkrita uz galvas priekšā sēdošajam Gunām Glumovam. Svilpis O. I.upis pielēca stāvus, aizmirsis savu stīvo kāju. Neslavis Melkulis ķēra ar roku pie sirds un saļima zem sola. Nāra izliecās no savas mucas un sāka steigšus apvēdināt viņu ar asti.

Ēģiptiešu treneris Amats grāba visus savus amuletus pēc kārtas un kaut ko murmināja. Aiz centības viņam pat nosvīda plikais pauris. Viņš nemanīja, kā iecietīgi smaida Me-dūzija, kura bija nobloķējusi visu viņa melno maģiju.

Starp līdzjutējiem ar savu nosvērtību izcēlās docente Gorgonova. Ar plaukstu apēnojusi acis, lai neapžilbtu saule, viņa uzmanīgi vēroja lociņu Taņas rokās.

Mirkli pirms Tapas ievelšanās gaisa bedrē Medūzija uz īsu brīdi novērsās, lai uzmestu bargu skatienu spēkavīriem Nūjainim, Kalnainim un Ūsainim. Sašutuši par blēdīšanos, spēkavīri jau kala plānus, kā sadot pa kaklu tiesnesim Tištrjam un trenerim Amatam, bet pierima, sajutuši Medūzi-jas skatienu.

Babs Jaguns aiz nepacietības lēkāja uz vietas, nemitīgi atsitās ar pieri pret aizsargjumolu un kliedza savā sīkajā skaļ-runītī:

- Nespēju noticēt savām acīm! Kāda drosme! Braši, Taņa! Uzreiz var redzēt, ka mana skola. Babaji bailīgi atskatās. Viņiem jāpalēnina ātrums, lai nenokļūtu sava pūķa

ugunslīnijā. Tefteletam pēc apstulbinošās bumbas galvā viss sagriezies. Teftelets tuvojas! Ārkārtīgi bīstams manevrs! Тара pielaiž pūķi sev pavisam tuvu, tad strauji atgāžas uz muguras un... gandrīz vai nokrīt zemē. Kvēlojoša liesmu mēle aizšaujas apmēram pusmetra atstatumā no viņas sejas. Šaubu nav - mēs esam kļuvuši par “momentānā apsviediena” aculieciniekiem. Ātrumu nesamazinot, Tapa iztaisnojas - un, lūk, jau divas bumbas lido Tefteleta mutē, kuru viņš vēl nav paguvis aizvērt. Divkāršs uzliesmojums! Teftelets izspļauj aprītos spēlētājus, laižas lejup un... viņš jau guļ smiltiņās, nespēdams ne pakustēties! Cik skaļa krākšana! Tiesnešiem iesaku mainīt kustību atņēmējas bumbas nosaukumu. To varētu saukt par krācējbumbu! Ila-ha! Mēs esam uzvarējuši! UZVARA!! “Momentānais apsviediens” un uzvara!!! Urrā!

- Urrā!

Daudzskaitlīgie Tibidohsas līdzjutēji ieaurojās sajūsmā. Šķita, ka šis prieka kliedziens aizskan tālu aiz Vētru salas robežām un aizplūst pāri visai zemeslodei, kur pie radioaparātiem un kņudinātājiem pieplakuši tūkstošiem burvju, kam nav izdevies personiski ierasties uz sacīkstēm.

Jau pie pašām smiltīm, steigšus apgriezusies, Tapa pavērsa lociņu augšup un lika kontrabasam atkal pacelties debesīs. Stīgas iedūcās saspringumā, tomēr pārslodzi izturēja. Tapai gribējās noskūpstīt savu kontrabasu, un ne tikai kontrabasu vien. Nepievēršot uzmanību saīgušajiem babajiem, kas meta uz viņu šķībus, bet nu jau bezspēcīgus skatienus, viņa pielidoja pie Niknaiņa un apķērās ap pūķa vizuļojošo kaklu.

- Mēs uzvarējām! Vai tu saproti, Niknaini, uzvarējām!

Tu esi īsts brašulis! - Taņa sauca. Pār seju viņai ritēja asaras.

Briesmīgais pūķis apmierināts stenēja. Viņa iekšpusē kaut kas burkšķēja, bet Taņa nez kāpēc vairs nespēja atcerēties, vai Niknainis šodien ir kādu aprijis vai nav. Un tas arī vairs nebija svarīgi.

Tā viņi kopā nolaidās uz laukuma: Taņa un Niknainis.

Viņai pretī jau kliboja Svilpis O. I.upis, un viņam sekoja līdzjutēju pūlis, kuru vairs nespēja atturēt neviena maģiskā barjera.

Tikko džini bija aizveduši Niknaini, līdzjutēji satvēra Ta-ņu un sāka mest gaisā kopā ar instrumentu.

- Hi, ļautiņi! Mans kontrabass! Nesasitiet kontrabasu! -Taņa satraukta kliedza, pūlēdamās neizlaist instrumentu no rokām.

- Лк, cik tu esi burvīga! Лк, cik tu esi neatlaidīga! Лк, cik tu esi drosmīga! Vai drīkst tev pieskarties? - sajūsmināta čiepstēja Dusja Mopsikova, lauzdamās cauri pūlim; tad pēkšņi Dusja iebļāvās: - Nemetiet viņu man uz galvas! Man bail! Hs nepaspēju viņu noķert!

Taņai palīdzēja piecelties un nopurināt smiltis.

- Nu, Mopsikova, vai dabūji man pieskarties? Vai esi apmierināta? - noburkšķēja Taņa, pārbaudīdama, vai kontrabass nav ieplaisājis.

- Bet es patiešām nepaguvu! Tu tik ātri kriti, bet man ir tik vārgas rokas! - Dusja taisnojās. - Tu taču nesasities?

Bet tribīnēs Sardanapals smaidīdams devās pie Amata. Babaju treneris drūmi viņam atdeva Taisnības amuletu. Caurspīdīgais akmens bija kļuvis melns kā piķis, un kāds tur brī-

nums - Amats taču bija pavisam pārkaitināts. Akadēmiķa rokās amulets atkal atguva agrāko izskatu.

- Nu, Amat, kurš kuram ielika? - vaicāja Sardanapals.

-Ja nebūtu jūsu ģeniāls meitene, viss notikt citādi. Viņa sabojāt mums visu spēli. Kāpēc viņai uzvārds ir Groters? Vai viņa ir Leopolda radinieks? - ēģiptietis aizkaitināts vaicāja.

- Ļoti tuva radiniece. Viņa ir Leopolda meita, - akadēmiķis paskaidroja.

Pārsteigtais babajs iepleta rokas, netīšām iebelzdams pa degunu vienam no arbitriem.

- Ko? - viņš iekliedzās. - Es par to neko nezināt! Tad šis ir tā Taņa, kurš uzvarēt Tā, Kuras Nav! Tad es saprast, kāpēc viņa sakaut mani puikas. Bet viņa vairs ilgi nespēlēt pūķbols! Nāve stāvēt viņai aiz mugura un teikt “ha-ha”!

Sardanapala ūsas nikni sabozās.

- Vai tie ir draudi? - akadēmiķis dzedri vaicāja.

Viņa balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas lika Amatam bailīgi piemiegt acis. Katram gadījumam viņš pagājās tālāk no Sardanapala bārdas, kas klaji pauda vēlēšanos viņu nožņaugt.

- Ak nē, akadēmiķi! Tie nebūt draudi! - babaju treneris steigšus atsaucās. - Mani puikas un es nenodarīt viņai jauns. Mēs prast zaudēt ar godu. Bet pirms čempionāta mēs vienmēr zīlēt ar jēra lāpstiņa. Jēra lāpstiņa vēstīt, ka mūs kāds uzvarēt godīgā kaujā - viens pret daudzi. Ja es zināt, ka tas notikt pirmajā spēlē, es nekad nebūt derēt uz jūsu gredzens! Vēl lāpstiņa teikt, ka tam, kurš uzvarēt mani puikas, pēc tam vajag baidīties no stikls. Vajag ļoti baidīties no stikls! Ja jūs

man neticēt, paskatīties и/ mans... nu jau uz jūsu... Taisnības amulets.

Sardanapals domīgi palūkojās uz derībās laimēto amuletu. Dzintara asarai līdzīgais akmens nemaz negrasījās piesarkt. Ēģiptietis stāstīja patiesību.

13 Apmetnis, dzelksnis un kinžals

Baba Jaguna galva noslīga uz mošķzinības grāmatas, un grāmata tūdaļ ņēmās viņu līdzjūtīgi apvēdināt ar lappusēm.

- Viss, es vairs nespēju! Lai tad mani labāk pataisa par zombiju! - Babs Jaguns novaidējās. - Mēs esam Tibidohsas lepnums, varoņi, kas uzvarēja babajus. Mēs palīdzējām Sar-danapalam saglabāt gredzenu un iegūt Taisnības amuletu. Nu pasaki: vai drīkst mums uzdot tik daudz mājasdarbu?

- Ko tu man piesienies? Es taču tev tos neuzdodu. Ej un žēlojies Medūzijai! - atcirta Vaņa Blēdovs.

Pēdējā laikā Vaņa bija kļuvis pārlieku satraukts. Iespējams, viņš bija pārpūlējies, gatavodams stundas. Turklāt viņam vajadzēja arī palīdzēt Tararaham.

- Viņai jau nu pasūdzēsies, kā tad! - iespurcās Babs Jaguns. - Viņa to vien zina kā atgādināt, ka drīz būs eksāmeni. Pavisam necilvēciska kļuvusi. Es tādus skolotājus taisnā ceļā sūtītu uz pagrabu viņpus Baisajiem vārtiem. Viņa tur sakārtotu visu haosu un senos dievus nostādītu ierindā pēc auguma.

- Rimsties nu, - samierinoši teica Tapa, atraudamās no praktiskās maģijas referāta sacerēšanas.

Referāts saucās “Purva dēles mūsdienu kosmosa sistēmā", un tajā drīkstēja izklāstīt vienīgi personiskās domas. Šo tematu Taņai bija iedevis profesors Blakts, kas pēc atgadījuma ar vectētiņa Teofila gredzenu izmantoja jebkuru iespēju, lai viņai piesietos.

-Tieši viņpus Baisajiem vārtiem. Lai viņi tur tup un ne-kurkst! - Babs Jaguns turpināja izpaust savu sašutumu.

Viņš skatījās uz citu pusi un neredzēja, kā biezā -“Vampīru vārdnīca” (Trešais papildinātais izdevums doc. Medūzijas Gorgonovas redakcijā) piesardzīgi atraujas no sola.

- Sargies! Aiz muguras! - Taņa iesaucās.

Babs Jaguns pagriezās atpakaļ, pielēca kājās un metās bēgt. “Vampīru vārdnīca” lidoja viņam aiz muguras, ik pa brīdim piķēdama kā bumbvedējs.

- Ak manu māmulīt bubulīt! Es vairs tā nedarīšu! Me-dūzija ir laba! Rati vislabākā! BAH! Tikai ne pa galvu! Viņa man jau tā slikti domā! - Jages mazdēls spiedza.

Taņa iesmējās. Nopeldams Medūziju, Babs Jaguns bija rīkojies neuzmanīgi. Mošķzinības skolotāja prata sevi aizstāvēt ari tad, kad viņas pašas nebija klāt.

Pēc kāda laika atgriezās nokaunējies Jaguns.

-Jūs nedomājiet, es tai vārdnīcai arī sadevu. Viņa mani ilgi atcerēsies! - viņš noburkšķēja, tad apklusa un ķērās pie mājasdarbiem.

Pēc kādas stundas apaļajam galdiņam, pie kura viņi sēdēja, bija kļuvis garlaicīgi un viņš sāka dancot ar savām

izliektajām kājiņām. Rakstāmspalva paslīdēja un liels klek-sis uzkrita uz bērza tāss ar Taņas referātu. Kleksis tūlīt sāka izplūst ņirdzīgā smīnā.

- Škicus šmaukusi - uzkliedza Taņa, lai galdiņš nomierinātos.

Tibidohsā visas mēbeles bija dzīvas, un tas sagādāja daudz grūtību. Tā, piemēram, krēsliem bija paradums atlēkt nost mirklī, kad uz tiem kāds sēdās. Bet soli sāka nodevīgi spiegt: “Uzmanību! Viņš špiko!” - kad kontroldarba laikā kāds izmisis skolēns pūlējās ieskatīties grāmatā.

Sarūgtinātā Taņa skatījās uz kleksi. Tāds stulbums - sabojāt visu pašās beigās, kad referāts jau tikpat kā uzrakstīts! IJn kāpēc magiem obligāti jāraksta ar zoss spalvām? Vai tad nevarētu lietot lodītenes, zīmuļus vai flomāsterus? Nē, tik tiešām, truloīdiem dzīve ir daudz vienkāršāka...

Taņa pūlējās kleksi iesūkt dzēšlapā, bet tas veikli muka pa visu lappusi, pa ceļam sabojājot vēl citus burtus. Turklāt kleksis pamanījās nemitīgi mainīt apveidu, izskatīdamies gan pēc karātavām, gan galvaskausa, gan mazītiņa profesora Blakta ar rutkam līdzīgo galvu.

- Jagun, ko lai es iesāku? To nevar nodzēst! - Taņa sūdzējās draugam.

Babs Jaguns pasmīnēja.

- Tā tu neko neizdzēsīsi. Labāk nemaz nedzenies tam pakaļ. Te vajadzīga speciāla dzēšlapa.

- Vai tev tāda ir?

- Nē-e, šobrīd nav. - Babs Jaguns purināja galvu. - Bet manai vecmāmiņai ir. Grilā, aizskriešu uz magpunktu?

Taņa atteicās no viņa palīdzības un devās uz magpun-

ktu pati. Viņa bija nogurusi. Sajūta bija tāda, it kā smadzenes būtu izvārījušās kā cieta ola.

Kaut nu drīzāk sāktos vasaras brīvdienas! Vecāko klašu skolēni apgalvoja, ka brīvdienas Tibidohsā vienmēr esot aizraujošas. Veseli trīs mēneši okeāna piekrastē, mežos un kalnos! Vairs nekādu stundu, nekādu nodarbību, tikai pūķbo-la treniņi! Nevis kā ārzemju burvju skolās, kur brīvdienās skolēnus vienmēr piespēlē truloīdiem.

Galvenās kāpnes joprojām apsargāja ciklopi, tādēļ, lai nokļūtu magpunktā, Taņai vispirms vajadzēja iziet cauri Divu Stihiju zālei un pēc tam rāpties pa vecajām atlantu kāpnēm ar milzīgajiem pakāpieniem.

Bargie atlanti stāvēja uz marmora postamentiem un turēja uz pleciem Tibidohsas akmens velves. Reizumis kāds no viņiem sāka lielīties ar savu spēku un mēģināja pacelt griestus augstāk nekā citi. Tad pārējie jutās aizvainoti. Viņi rēca dusmās un purināja velves, un Lielais tornis sāka draudīgi šūpoties. Parasti tādās reizēs Sardanapals sūtīja lejā savu zelta sfinksu, lai tā nomierinātu atlantus.

Bet šobrīd lielākā daļa atlantu stāvēdami snauda un pārējie drūmi blenza sev priekšā, nepievērsdami meitenei nekādu uzmanību, tāpēc Taņa veica šo bīstamo ceļa posmu bez piedzīvojumiem. Aizelsusies no grūtā kāpiena, viņa jau grasījās uzrāpties uz augšējā pakāpiena, kad pēkšņi turpat priekšā atskanēja skaļas balsis.

Tas bija tik negaidīti, ka meitene izbīlī aizmuka aiz malējā atlanta kājas, pietupās šajā slēptuvē un sastinga.

No gaiteņa, kas veda uz paceļamo tiltu, iznāca Tara-

rahs un Neslavis. ЛЫ bija notriepušies ar dūņām un ūdens-lēcām, un no viņiem plūda purva smārds. Pie kāpnēm viņi apstājās, lai daudzmaz sakoptos.

- Vai ar viņu patiešām viss ir kārtībā? Viņa nav slima? -Neslavis bažīgi vaicāja.

- Viss normāli. Un beidz viņu dzirdīt ar zivju eļļu! Pie-tempjas un augām naktīm dziesmas auro, citiem gulēt neļauj, - burkšķēja Tararahs, nolasot sev no krūtīm ūdenszāles.

- Bet viņa lūdz! - Neslavis iebilda.

»

- Mazums ko viņa lūdz! Vai tev skolā nemācīja, ka mošķus nedrīkst pārbarot? Un apdzirdīt ir vēl sliktāk. Tu taču neesi mazs bēbis, sajēgai jābūt. Tādām histēriķēm pat kafiju nedod.

Bargais mācību daļas pārzinis nopūtās.

- Ko tu padarīsi: mīlība ir un paliek mīlība... Bet kāpēc viņai zvīņas nozaļo? Vai tas ir bīstami? - viņš atkal satraucies jautāja.

- Pavasaris klāt, dīķis zied, tāpēc arī zvīņas kļūst zaļas. Kas tādai zivij ļauns var notikt? Viņai taču kaut akmeņus uz galvas skaldi! - Tararahs aukstasinīgi atbildēja.

- Nē, tā viņu nevajag apsaukāt! - Neslavis bija apvainojies. Viņa balss notrīcēja. - Viņa... viņa ir citāda! Viņa nav nekāda zivs! Tu nemaz nezini, kāda viņai ir dvēsele! Plaša, milzīga dvēsele. Viegli ievainojama. Agrāk viņa sita man ar asti, bet vakar - vai vari iedomāties? - maigi iesmējās, nu tik mīļi, un nobučoja mani uz vaidziņa!

Tararahs līdzjūtīgi nokremšķinājās.

- Nē, par šitādām palaidnībām tiem kupidoniem ausis

vajadzētu noraut. Paskat, ko izdarījuši ar nabaga vīrišķi! -Viņš nopūtās.

Atvadījies no Neslavja, pitekantrops jau gribēja kāpt lejā pa kāpnēm, bet pēkšņi pagriezās atpakaļ.

- Pagaidi! Vai bērneļi jau zina, ka turpmākās Tibidoh-sas pūķbola čempionāta spēles atceltas uz nenoteiktu laiku? - viņš norūpējies vaicāja.

- Nē, nezina, - atsaucās Neslavis.

- Tā nu gan ir cūcība! Viņi tik ļoti gaida tos savus mačus! Kāpēc jūs negribat viņiem pateikt taisnību?

- Kādu taisnību?

Neslavis Melkulis vienā mirklī pārvērtās. Viņa ačeles atkal kļuva durstīgas un žesti - asi.

- Taisnību par to, kas vispār notiek Tibidohsā. Un par to, kas notika vakarnakt, - teica Tararahs.

- Nē! To viņiem nevajag zināt! Es pierunāju Sardanapa-lu, lai nevienam to nesaka. Lai nesāktos panika. Iespējams, pēc pāris dienām būs jāslēdz ne tikai kāpnes, bet viss Lielais tornis. Nav ne jausmas, kur lai liekam skolēnus. Varbūt būsim spiesti viņus atkal sūtīt atpakaļ pie truloīdiem.

- Tātad viņš nav pārstājis pulsēt? - bažīgi vaicāja Tararahs.

Mācību pārzinis sadrūma.

- Ne tikai nav pārstājis, bet starojums kļūst spožāks ar katru stundu. Maģiskā eja paplašinās. Mani buramvārdi jau gandrīz vairs nespēj viņu noturēt. Iespaids rodas tāds, it kā tur būtu milzīgs ūdens virpulis, kas visu ierauj sevī iekšā. Pat ciklopi vairs neuzdrīkstas kāpt augstāk par otro stāvu -un viņus var saprast.

- Kopš tās briesmīgās reizes? - Tararahs vaicāja.

-Jā. Viņš ir pavisam satrakojies.

- Bet tā... tā taču notiek vienīgi tad, kad viņš notver laupījumu.

- Šķiet, ka viņš ari tagad ir to notvēris. Nezinu, kādā veidā, bet viņš ir ticis pie laupījuma. Pats ļaunākais ir tas, ka mēs joprojām nezinām, kurš iekļuvis tur iekšā. Un nezinām, kā iekļuvis. Šķiet, ka visi joprojām ir savās vietās, -negribīgi skaidroja Neslavis.

Apbēdinātais Tararahs apsēdās uz pakāpiena. Tagad viņš bija pavisam tuvu Taņai, tik tuvu, ka būtu varējis pieskarties atlanta kājai, aiz kuras viņa slēpās. Lai nenodotu savu klātbūtni, meitene centās elpot pavisam klusu. Viņa jau saprata, ka dzirdējusi kaut ko tādu, ko dzirdēt viņai nebija paredzēts.

- Redz, kas par lietu. Tas virpulis tur uzrodas jau trešo reizi, -- pitekantrops domīgi teica. - Pirmā reize bija dienu pirms tam, kad mēs aizsūtījām 1 bērnus pie truloīdiem. Otrā -neilgi pirms viņu atgriešanās. Un tagad atkal... Un ne reizi mums nav izdevies noskaidrot, kurš tad īsti kritis viņam par upuri. Visi skolēni un skolotāji ir tur, kur tiem jābūt, un mošķi vispār nevar kļūt par upuri, tāpēc par tiem nemaz nav vēits domāt. Galva plīst vai pušu no prātošanas.

- Tibidohsa vienmēr ir pratusi glabāt savus noslēpumus, -drūmi bilda Neslavis.

Izvilcis no aizauss tur pielipušu ūdenszāli, mācību pārzinis īgni to aplūkoja, tad nometa uz grīdas, samīdīja, pamāja Tararaham ar roku un iegriezās vienā no gaiteņiem.

Pēc kāda brīža aizgāja ari Tararahs, bet Taņa, pavisam apstulbusi no dzirdētā un aizmirsusi, ka grasījās apciemot Jagi, vēl ilgi sēdēja kā sastingusi. Pūķbola spēles pārceltas uz vēlāku laiku! Varbūt tās nenotiks vispār! Un tieši tagad, kad Tibidohsas komandai pirmo reizi pa ilgiem gadiem ir labas izredzes! Un tad vēl noslēpumainā gaisma Izgaistošajā stāvā!

Pielēkusi kājās, Taņa aizskrēja pie Baba Jaguna un Va-ņas, lai draugiem atstāstītu nejauši noklausīto sarunu. Vaņa rauca pieri; šie jaunumi viņu nepavisam neiepriecināja. Baba Jaguna uzvedība šķita dīvaina; viņš nebrīnījās par dzirdēto un nemaz nešķita sarūgtināts, bet apmierināts teica:

- Redzi, cik prātīgi es rīkojos, sūtīdams tevi pie savas vecmāmiņas. Mācies mani novērtēt! Starp citu - vai tu esi pārliecināta, ka viņi runāja par Izgaistošo stāvu?

- Par ko tad citu? Vai vēl kaut kur ir maģiskā eja, kuru Neslavis aizšķērso ar burvestībām? - Taņa atcirta.

Babs Jaguns aplaizīja sausās lūpas.

- Ja tu saki, tad lai tā būtu. Es taču nestrīdos, - viņš teica.

- Es netieku skaidrībā par vienu, - Taņa domīgi teica. - Tararahs brīnījās, kā tas var būt, ka stāvs jau dabūjis trīs upurus, lx:t visi skolēni un skolotāji ir savās vietās. No citurienes arī neviens nebūtu varējis ierasties: pārejas zintes nelaistu viņu cauri. Vai tu vari to izskaidrot? Kā tas iespējams, ka trīs ir pazuduši, bet neviens nav pamanījis viņu prombūtni?

Babs Jaguns pasmīnēja.

- Kas tur ko nesaprast? Ir tikai viens izskaidrojums -un diezgan nepatīkams.

- Kāds?

Jaguns pieklusināja balsi un paaicināja draugus sev tuvāk.

- Iedomājieties: ja nu visi, kas pēdējā laikā iekļuvuši Izgaistošajā stāvā - un tādu ziņkārīgu ložņu nez kāpēc ir diezgan daudz, un ne jau tikai no “tumšajiem”, - ja viņi visi brīnumainā kārtā spējuši atgriezties un tagad ir mūsu vidū? Vai mēs būtu ievērojuši, ka viņu kādu bridi nav šeit? Protams, ne! Kas tur īpašs, ja kāds pāris stundu nav starp mums?

- Blēņas! - Vaņa viņu pārtrauca. - Ja kāds būtu aizkļuvis līdz stāvam, viņš noteikti par to izstāstītu citiem, nespētu novaldīties. Kaut vai piekodinot, lai nevienam citam nesaka, bet noteikti kādam izpļāpātu. Tā taču ir slava! Viņš uz mūžīgiem laikiem iekļūtu Tibidohsas vēsturē! Iedomājieties: dzīvam atgriezties no Izgaistošā stāva!

- Var jau būt, ka izpļāpātu... - Babs Jaguns novilka. - Izpļāpātu, ja viņš būtu palicis tas pats agrākais. Bet iedomājieties: ja nu tie trīs, kas atgriezās atpakaļ, atgriezušies citādi, ja viņus paverdzinājusi spēcīga burvestība, ja viņi kļuvuši par nožēlojamiem zombijiem... Varbūt viņi tagad ir vergi, kas klausa Rēgu Karalim un Tai, Kuras Nav...

Tiklīdz Babs Jaguns bija izrunājis briesmīgo vārdu, Taņai sāka reibt galva. Viņa atcerējās dzelteno veceni no saviem sapņiem. Vakar Zārciene bija apgalvojusi, ka atkal redzējusi viņu uz Aizkariem...

- Vai tu domā, ka Sērga del Torte ir tur, Izgaistošajā stāvā? Ka viņa tur slēpjas un pataisa par zombiju katru, kurš tur iekļūst? - viņa vaicāja, pali šausminādamās par šo domu.

- Nudien nezinu, vai viņa tur ir vai nav, bet izslēgt tādu

iespēju nevar - Babs Jaguns raustīja plecus. - Es tikai pieņemu, ka tie trīs, kas atgriezušies, - trīs spiegi - tagad atrodas starp mums. Nolīduši kaktā un kaut ko gaida... Tādā gadījumā kļūst skaidrs, kurš iedūra dzelksni Niknainim kaklā un kurš mēģināja tevi nogalināt, aizdedzinot tavu lociņu.

- Kurš tad tas bija? - Vaņa domīgi lūkojās uz Babu Ja-gunu.

- Viens no šīs trijotnes. Atceries, ko teica Tararahs. Pirmo reizi maģiskā eja atvērās, kad mēs vēl tikai gatavojāmies doties pie truloīdiem. Otro reizi - kad visi bija projām. Un trešo reizi pavisam nesen. Tātad iespēja Taņai uzbrukt bija tikai pirmajam zombijam. Otrais droši vien paķēra no stāva līdzi dzelksni un iedūra to Niknainim kaklā, bet trešais... ko paveiks trešais, es vēl nezinu... noteikti kaut kādu riebeklību... Ei, ko tu tur dari? - Jaguns pārsteigts raudzījās uz Taņu.

- Zīmēju. Tas man palīdz domāt, -Taņa paskaidroja.

Pievilkusi sev tuvāk tīru bērza tāss sloksni, Taņa žigli

uzzīmēja trīs figūriņas, un tās tūlīt pat ar draudīgu mērķtiecību aizskrēja katra uz savu stūri. Pirmā figūriņa tinās lielā apmetnī, otrā vicināja garu, kinžalam līdzīgu dzelksni, bet trešā... trešā šķita tāda kā samulsusi, it kā lāgā nesaprastu, kāda loma viņai paredzēta noslēpumainajā lugā.

- Paskatieties! - teica Taņa, rādīdama uz pirmo figūriņu. - Šis zombijs uzradās, kad mēs visi vēl bijām Tibidoh-sā. Tas nozīmē, ka viņš var būt gan skolēns, gan skolotājs. Loģiski spriežot, tā taču iznāk, vai ne?

- Uzmanies! Spalva! - Vaņa iesaucās.

Taņa bija pievirzījusi rakstāmspalvu pārāk tuvu pie figū-

riņas, kas tinās apmetni, figūriņa izšāva sīciņu dzirksti un aizdedzināja spalvu. Tiesa, liesma nebija stipra, un, tiklīdz Taņa uzpūta spalvai elpu, tā apdzisa. Vaņa mēģināja iesist figūriņai knipi, bet tā iesmējās, sāka griezties uz riņķi un pagaisa.

- Ārprāts! Un tas ir tikai nieka zīmējums! Kas gan notiek mūsu Tibidohsā! -Jages mazdēls nopūtās, vērīgi lūkodamies uz otru figūriņu, - tā draudīgi vicināja dzelksni, it kā brīdinot, lai neviens netuvojas.

- Nu, nu, manu māmulīt bubulīt, iztiksim bez histērijas! Mūs jau nu tu nenobiedēsi ar savu durstīkli, - Babs Jaguns nevērīgi teica. - Saderam, ka šis otrs zombijs ir kāds no skolotājiem. Un kā gan citādi? Tobrīd taču Tibidohsā skolēnu nemaz nebija.

- Vai tiešām nebija? Neviena paša? - lūkodamies kaut kur sāņus, vaicāja Vaņa.

- Neviena paša, - Babs Jaguns apliecināja.

- Nu labi, - Vaņa piekrita. - Tātad ar otro viss ir skaidrs. Bet kā ar trešo?

- Par trešo neko nevar pateikt. Aizdomas krīt uz visiem -gan uz skolotājiem, gan skolēniem.

Nopratusi, ka tiek aināts par viņu, trešā figūriņa, žigli aizskrējusi uz lappuses vidu, sāka lēkāt un vicināt rokas, it kā gribētu pievērst sev uzmanību. Taņai jau sāka likties, ka figūriņas žesti viņai kaut ko atgādina, bet tad Babs Jaguns pēkšņi paķēra tāsi, sagumzīja to, pasvieda gaisā un sadedzināja ar kaujas dzirksti.

- Dzirkstas front its! Tā notiks ar visiem spiegiem un nodevējiem! Un nav ko ar viņiem daudz ķēpāties! - paziņoja

Babs Jaguns, savāca savas burtnīcas un devās uz guļamistabu ieeļļot putekļsūcēju.

Aizmirstā “Vampīru vārdnīca” aizlidoja saimniekam nopakaļ.

Vaņa Blēdovs noraudzījās Jagunā ar drūmu skatienu. Tad viņš atspieda galvai rokās.

- Kāpēc tu tik skābs? Kas noticis? - Taņa viņam vaicāja.

- Nekas, nepievērs uzmanību!

- Nē, pasaki! Es redzu, ka tu kaut ko slēp. Es taču tevi pazīstu.

- Nu labi, klausies ar! - Vaņa negribīgi piekāpās. - Vai tevi nepārsteidza tas, cik labi Babs Jaguns visu zina? Viņam uzreiz bija skaidrs, ka Tās, Kuras Nav zombiji slēpjas starp mums, tāpēc nav iespējams noteikt, kurš ir bijis stāvā un kurš ne.

- Jā, viņš tiešām ļoti ātri visu apjēdza. Gluži kā izmeklētājs, - Taņa piekrita.

Vaņa pamāja.

- Tur jau tas suns aprakts. Es sākumā arī nepievērsu tam uzmanību, bet pēc tam sapratu, ka Babs Jaguns mums nepasaka visu taisnību. Vai atceries viņa spriedelējumus par otro figūriņu? Viņš apgalvoja, ka Tibidohsā tobrīd palikuši tikai skolotāji un nav bijis neviena bērna.

- Vai tad tā nav? Vai tad mēs divus mēnešus nenonīkām pie truloīdiem?

- Ne gluži visi... Babs Jaguns taču palika Tibidohsā. Turklāt viņš mēģināja iekļūt Izgaistošajā stāvā... Viņš mums par to rakstīja vēstulēs, vai atceries? - Vaņa negribīgi teica.

- Un kas tad ir, ka mēģināja? Viņam taču neizdevās! Viņš uzskrēja virsū aizsardzības burvestībai. Vai esi aizmirsis viņa vardes kājas? - Taņa iebilda.

- Var jau būt, ka tā... Bet kas viņu zina, cik tālu viņš aitām savām kājiņām aizlēkāja! Vispār tas viss ir dīvaini, ļoti dīvaini, - novilka Vaņa.

- Nē, Babs Jaguns nevar būt zombijs! Viņš taču... viņš taču ir Babs Jaguns! - Taņa meklēja vārdus Jaguna aizstāvībai.

- Es jau neapgalvoju, ka viņš ir zombijs. Man tikai lieka, ka ir daudz dīvainu sakritību, - vēl negribīgāk teica Vaņa.

Savā pārlieku lielajā krekliņā viņš izskatījās izkāmējis un izspūris kā zvirbulēns. Un tikpat norūpējies.

Garastāvoklis Taņai bija sabojāts. Viņa nevēlējās turēt aizdomās Babu Jagunu, tomēr pieķēra sevi pie domas, ka Va-ņas teiktais izklausās diezgan pārliecinoši. Pēkšņi viņa atcerējās, ka arī To, Kuras Nav - Sērgu del Torti - todien pirmais bija pieminējis tieši Babs Jaguns. Kāpēc Jaguns ar tādu pārliecību apgalvoja, ka Sērga slēpjas Izgaistošajā stāvā?

Blēdovs, kurš visu laiku bija Taņu uzmanīgi vērojis, tagad uzmundrinoši pasmaidīja.

- Nevajag tā uztraukties! Varbūt ar Jagunu viss ir pilnīgā kārtībā. Es jau arī ne sevišķi ticu, ka viņš ir zombijs. Viņam patīk izcelties. Toties otru zombiju es jau esmu atmaskojis.

- Kurš tas ir? - Taņa saspringa.

- Nevis kurš, bet kura. Zobrāvēja! Atceries, tu stāstīji, ka Zārciene viņu redzējusi pie darbnīcas. Un tad vēl tās acis, no kurām spīd zila gaisma... Normāliem burvjiem tā nemēdz

būt. Nē, viņa noteikti ir zombijs. Manuprāt, mums vajadzētu papētīt, ar ko viņa nodarbojas. Esi ar mieru?

- Norunāts, - Taņa labprāt piekrita.

Tagad viņiem bija vismaz kaut kāds rīcības plāns, tāpēc Taņa vairs nejutās tik bezpalīdzīga.

At-i!*-#-

Nākamajā dienā, nogaidījusi, līdz beigsies ļaunās acs lāsta noņemšanas nodarbība, Taņa piegāja pie noplukušā lāča izbāzņa, kuram kaklā karājās sudraba plāksnīte "I love Greenpeace!” Vieni apgalvoja, ka šis lācis miris no liktenīgā lāsta, ar kuru to nolādējusi pati Dižā Zubija, bet citi - ka tā esot Poručika Rževska medību trofeja, kuru Poručiks pēc pārtapšanas par rēgu nez kā pamanījies atvilkt uz Tibidoh-su, apvedot ap stūri pasauļu pārejas zintes. Kad bija nepieciešams, šis rēgs rīkojās ļoti izmanīgi.

Palūkojusies apkārt un pārliecinājusies, ka neviens uz viņu neskatās, Taņa žigli paslēpās aiz izbāzņa. Pacēlusi mazu spogulīti, viņa sāka novērot klases telpu.

Izejot no klases, Vaņa pagriezās un, kā jau viņi bija norunājuši, citiem nemanot, parādīja Taņai izslietu īkšķi. Tas nozīmēja, ka paslēptuve ir laba un Taņu nevar pamanīt.

Lielā telpa pamazām kļuva tukša. Zobrāvēja sēdēja pie skolotāja galda un šķirstīja klases žurnālu. Šķita, ka nekas cits viņu neinteresē. Bet tā tas izskatījās tikai līdz mirklim, kad pēdējais skolēns bija atstājis klasi. Tad Dižā Zubija steigšus piecēlās un kārtīgi aizslēdza durvis, divreiz apgriežot atslēgu.

Taņa nez kāpēc atcerējās dienu, kad viss bija sācies. Tie-

ši Zobrāvēja toreiz pirmā ieraudzīja Izgaistošo stāvu un sacēla trauksmi. Pavisam izbijusies viņa iebrāzās akadēmiķa kabinetā. Varbūt viņa jau tad bija nonākusi tādas burvestības ietekmē, kura savu upuri pārvērta zombijā? Iespējams, tobrīd viņa vēl spēja pretoties, bet drīz pēc tam burvestība viņu pilnībā apsēda, pārvēršot paklausīgā verdzenē. Un, ja tā notika, tad toreiz uz jumta arī bija stāvējusi Zobrāvēja.

Taņai reiba galva. Bailes, ko viņa bija izjutusi gaisā, plaukstā žņaugdama liesmojošo lociņu, - šīs bailes atkal atgriezās. Turklāt vēl Dižā Zubija pagriezās pret kaktu ar iz-bāzņiem un paklusi uzsauca:

- Neslēpies! Es tevi redzu!

Taņa gandrīz nometa zemē savu spogulīti.

- Nu, vai man ilgi būs jāgaida? Nāc laukā! Vai gribi, lai es pati eju pie tevis? Vai tiešām tu domā, ka no manis var paslēpties? - Zobrāvējas balsī skanēja nepacietība.

Taņa skumji nopūtās kā notiesāta uz nāvi un gribēja jau celties kājās, bet tad turpat blakus atskanēja savāda čaboņa. No savas paslēptuves līda ārā kāds, kurš bija tupējis aiz sniega leoparda izbāzņa. Taņa piesardzīgi pārvietoja spogulīti. Vispirms viņa ieraudzīja kājas, tad muguru un visbeidzot - gaišus matus.

- Kas tie par stulbiem jokiem? - Zobrāvēja dusmīgi noprasīja. - Es taču lūdzu, lai tu vairs nenāc pie manis! Tas ir bīstami! Kad vajadzēs, es pati tevi pasaukšu.

Ar niknu žestu skolotāja norāva sev no deguna biezās brilles. No viņas acīm strūkloja zilgana, ledaina gaisma. Meitene, kas līdz tam bija stāvējusi ar muguru pret Taņu, tagad pagriezās tā, ka kļuva redzams viņas profils, un arī noņēma

brilles. Taņa ar mokām apvaldīja kliedzienu. Tur stāvēja Katja Kioskova. No Tibidohsas pirmās skaistules acīm arī strūklo-ja gaišzila gaisma.

Skolotājas un skolnieces kvēlojošie skatieni sastapās. Šķita, ka viņas viena ar otru cīnās divkaujā. Skatienu divkaujā.

Baidīdamās zaudēt redzi, Taņa steigšus pavirzīja spogulīti sāņus. Un bija arī pats pēdējais laiks. Uzliesmoja viens no soliem. Savās ķēdēs žvadzēdams sašūpojās masīvs kroņlukturis. Bet divkauja beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sākusies.

- Labi, pietiks... Man apnikušas tavas muļķīgās izdarības, - novērsdama skatienu, noburkšķēja Zobrāvēja. - Ko tu gribi?

- Es to vairs nespēju izturēt. Nespēju visu laiku slēpties, visur iet brillēs. Vai esat jau izdomājusi, kā tikt no viņa vaļā? - Katja Kioskova vaicāja.

Zobrāvēja nevērīgi nokrakšķināja pirkstus, apdzēšot liesmas, kas snaikstījās ap solu.

- Es visādi izmēģinājos, bet pagaidām neizdodas, - viņa teica.

- Bet viņu taču steidzīgi vajag novākt! Tūdaļ pat. Izdevīgāka brīža vairs nebūs.

Skolotāja piekrītoši pamāja.

- Zinu, esmu jau par to domājusi. Mēs viņu novāksim nākamnakt. Pilnmēness ir īstais laiks. Bet mums vajadzēs iekļūt viņa kabinetā. Paņem līdzi kinžalu.

Katja Kioskova nodrebēja.

- Jūs gribat, lai to izdaru es? - viņa trīsošā balsī vaicāja.

- Nav svarīgi, kura no mums to izdarīs. Galvenais - lai ar viņu būtu cauri. Vai tu tā nedomā?

Pēc īsas vilcināšanās Katja palocīja galvu.

- Labi. Es pacentīšos sadabūt kinžalu.

- Tātad norunāts. Satiksimies trijos pie Sardanapala kabineta, - teica Zobrāvēja.

Liekot saprast, ka saiuna pabeigta, viņa uzlika brilles. Katja sekoja viņas piemēram. Dižā Zubija piegāja pie durvīm un tās atslēdza. Katja devās prom. Skolotāja nolūkojās viņai pakaļ un tad nomurimināja:

- Šis meitēns sāk mani nogurdināt. Iespējams, es pieļāvu kļūdu, viņai uzticēdamās... Bet nekas. Drīz viss būs galā.

Zobrāvēja pasmīnēja, paņēma žurnālu un izgāja no klases.

Taņa ar pūlēm izlīda no savas paslēptuves aiz lāča iz-bāzņa. Viņu kratīja drebuļi. Viņa nešaubījās, ka kļuvusi par liecinieci divu sazvērnieču sarunai un ka šī sazvērestība ir šaušalīga.

- Vai esi kādreiz ko tādu dzirdējis? Zobrāvēja un Kios-kova grib nonāvēt Sardanapalu. Naktī nodurt viņu ar kinžalu! Labi vismaz, ka Babs Jaguns tur nav iesaistīts! - pārbiedētā Taņa teica izbāztajam lācim.

Bet izbāznis viņai neatbildēja. Viņš mīlēja ‘Greenpeace’’, un viss pārējais viņam bija pie vienas vietas.

14 Par ko klusē zivis

Taņa saprata, ka nedrīkst klusēt par tikko dzirdēto sarunu. Viņa nolēma tūlīt sameklēt Sardanapalu un pastāstīt par briesmām, kas viņam draud. Bet akadēmiķa nebija savā kabinetā, un viņa zelta sfinksa uzrēca meitenei tik nikni, ka bija vien jā iet prom.

Arī skolotāju istabā Sardanapala nebija, toties tur Taņa uzskrēja virsū profesoram Blaktam un Medūzijai. Tibidoh-sas melno magu priekšnieks un mošķzinības pasniedzēja sēdēja uz zema, melna dīvāniņa un satraukti kaut ko apsprieda. Profesors Blakts pa paradumam rotaļājās ar lielo karoti, kas karājās ķēdītē viņam uz vēdera. Taņai šķita, ka Medū-zija ar Blaktu ainā par pasaules čempionātu pūķbolā, jo brīdī, kad viņa ienāca, profesors teica apmēram tā:

- Šis pūķis šā fai tā nekur nederēj’!

Pamanījuši Taņu, Blakts un Medūzija tūdaļ apklusa.

- Ahā, mazā Grotere, mūs slaven’ čempion’! - Profesors atieza zobus smaidā. - Ko tu fēlies? Fai atnāc’ uzzināt savu gada atzīmi praktiskajā maģijā?

-Jā... Tas ir - nē... - Taņa samulsa. Viņa jau nožēloja, ka devusies uz skolotāju istabu. Sardanapalu taču varēja meklēt ari citur. Bet tagad bija par vēlu.

Docente Gorgonova vērās Taņā ar pētīgu skatienu.

-Ja drīkstu vaicāt: vai tad šobrīd tev nav veterinārā maģija? Manuprāt, šodien jūsu klase mācās par baziliskiem. Ļoti svarīgs un nopietns temats, - viņa dzedri teica.

- Es neaizgāju pie Tararaha. Bet es iemācīšos vēlāk, -Taņa apsolīja.

Patiesībā pēc nesen uzzinātā veterinārā maģija viņai bija gluži vienkārši izkritusi no prāta.

- Vēlāk - kad tieši tas būtu? Vai esi jau vienojusies ar skolotāju? - Medūzija sarauca pieri.

- Nē, vēl neesmu, - teica Taņa, juzdama, ka ar katai mirkli iekuļas arvien dziļāk nepatikšanās.

- Nezināju, ka Tararahs atļauj bastot savas stundas. Tas nekur neder. Es noteikti pajautāšu, kāda ir viņa attieksme pret to, ka tu neapmeklē viņa stundas, - Medūzija neslēpa savu neapmierinātību. - Bet tagad varbūt tu paskaidrosi, kāpēc nāci uz skolotāju istabu?

- Man... ē-ē... es meklēju Sardanapalu.

- Tātad tu kavē stundu, lai atrastu Sardanapalu? Ļoti interesanti. Vai steidzams jautājums?

-Jā, runa ir par dzīvību un nāvi, - Taņa atbildēja.

Viņa vēlējās Medūziju pārsteigt, lai skolotāja izbeigtu ar viņu sarunāties tik izsmejoši.

Docentes Gorgonovas uzacis uzraucās līdz pieres vidum.

- Ak tad par dzīvību un nāvi? Vai mums tu par to neko nevēlies pastāstīt?

Taņa sastomījās. Medūzijas nenopietnā attieksme viņu aizvainoja, tomēr Blakta klātbūtnē viņa neko negrasījās skaidrot. Nopratusi meitenes samulsuma iemeslu, Medūzija pagriezās pret Blaktu, pasmaidīja un sacīja:

- Profesor, es nevaru vien sagaidīt, kad varēšu izlasīt to grāmatu par lēnajām indēm, par kuru jūs man tik daudz stāstījāt. Vai jūs nevarētu man to atnest?

- Ar fislielāk’ priek’! Šī grāmat' par noindēšan’ ir ārkār-tīg’ interesant’. Es fienmēr lasīj’ šo giāmat’ pirms gulētiešan’. Tur katrā lappus’ pa desmit miroņ ! - Blakts žigli pielēca kājās un aiztipināja uz durvju pusi.

- Trīs sarkan’ dzirkst’! Trīs sarkan’ dzirkst’! Lot’ lab’, ha-ha! - viņš uz atvadām vēl nodungoja, derdzīgi pamirkšķinot Taņai ar savām eļļainajām ačelēm.

Kad Blakts bija aizgājis, Medūzija aicināja Taņu apsēsties sev blakus uz dīvāniņa.

- Sēdi un stāsti! Kas tas par dzīvības un nāves jautājumu? Kāpēc tu skiaidi pa Tibidohsu, meklēdama Sardana-palu? - Medūzija vaicāja jau daudz rāmākā balsī.

Mirkli svārstījusies, Taņa nolēma neko neslēpt. Beigu beigās Medūzija bija Tibidohsas trešā svarīgākā persona -uzreiz pēc Sardanapala un Neslavja, bet dažās jomās viņu pat varēja uzskatīt par vissvarīgāko.

Taņa izstāstīja visu sīki un smalki, sākot no dienas, kad uz deviņstāvu mājas jumta bija ieraudzījusi figūru oranžā apmetnī. Viņa noklusēja vienīgi par akmens zivi un darbnīcu, jo, tās pieminot, būtu jārunā par Babu Jagunu un Vaņu -tas taču bija viņu kopīgais noslēpums. Puikas Taņai nemūžam nepiedotu, ja viņa izpļāpātos par akmens zivi.

Medūzija klausījās uzmanīgi, nepārtrauca viņu un tikai reizumis šo to pajautāja. Viņu īpaši ieinteresēja Sērgas del Tortes parādīšanās uz Melnajiem Aizkariem un Niknaiņa kaklā iedurtais dzelksnis. Likās, viņa joprojām nav pārliecināta, ka Taņu kāds mēģinājis nogalināt. Vai varbūt viņai gluži vienkārši bija vienalga, kas notiek truloīdu pasaulē.

- Cik neticamas spējas vienmēr atrasties neiespējamās vietās neiespējamā laikā. Tu tiešām proti sagādāt pārsteigumus, Grotere! - Medūzija domīgi teica, kad Taņa bija apklususi.

- Tas gadījās netīšām. - Taņa samulsa.

- Netīšām gadījās, ka tu pārkāpi visus Tibidohsas iekšējās kārtības noteikumus? Ar vienu desmito daļu no visa, ko tu esi pastrādājusi, jau pietiktu, lai Neslavis aizstieptu tevi uz zombēšanu! - Medūzija kā skaldīt noskaldīja.

Viņas skarbā grieķu profila līnijas kļuva vēl tvirtākas un mati iešņācās.

- Tu ielavījies pūķa angārā, naktī klejoji pa Galvenajām kāpnēm, izspiegoji skolotāju! Tavs tēvs jau simtreiz būtu nosarcis aiz kauna par tādu meitu, kaut gan pats nebija nekāds paipuisītis - tam nu tu vari ticēt. Kad viņu tikko atgādāja uz Tibidohsu - toreiz viņam bija divpadsmit gadu - viņš izgatavoja dinamītu un mēģināja uzspridzināt zelta zivtiņu.

- Kāpēc? - Taņa brīnījās.

Docente Gorgonova pasmaidīja.

- Viņam, lūk, gribējās noskaidrot, kāds ir vēlēšanos izpildīšanas mehānisms un kā zelta zivtiņas anatomija atšķiras no parastu zivju anatomijas. Viņš gribēja izdarīt tā, lai visas zivis izpildītu vēlēšanās... Zelta zivtiņa neuzpeldēja ar

vēderu uz augšu vienīgi tāpēc, ka šeit nedarbojas neviens no truloīdu ieročiem. “Būtu vismaz mēģinājis viņu izmakšķerēt. Kāpēc uzreiz ar dinamītu?” Sardanapals viņam vaicāja. Bet tavs tēvs paskaidroja: “Uz makšķeres viņa neķērās.”

Taņa iesmējās. To pamanījusi, Medūzija skumīgi pašūpoja galvu.

- Nu re, un tu esi tāda pati. Neslavis pēc tam visu laiku gribēja, lai tavu tēvu pārceļ uz “tumšo” nodaļu, bet mēs ar akadēmiķi viņu aizstāvējām. Mēs taču redzējām, ka Leopoldu nevirza ļaunums vai savtība. Viņš bija pētnieks... Nu labi, par tavu tēvu un par tavu neciešamo uzvedību parunāsim vēlāk... Vai uz dzelkšņa tu redzēji ari kādu zīmi?

- Jā, tur bija aicinājuma zīmogs. Kāds izsauca mirušos. Vai varbūt ļaunos ganīs.

Medūzija saviebās.

- Cik pretīgi! Jā, bet kā tu uzzināji, ka tas ir aicinājuma zīmogs? Droši vien pavaicāji džinam Abdullam.

Taņa jau nez kuro reizi secināja, ka docenti Gorgono-vu apmānīt vai kaut ko no viņas noslēpt nav iespējams.

- Tātad tas bija Abdulla? - Medūzija pārvaicāja.

- Ļoti jauki. Vienmēr esmu teikusi Sardanapalam, cik tas ir muļķīgi - turēt bibliotēkā šo prātu izkūkojušo večuku, kurš turklāt vēl jūt līdzi melnajiem magiem. Vai tu zini, ka Alxlulla ir dzejnieks? Jaunībā viņš sacerējis desmit sējumus ar nāvējošiem lāstiem atskaņās. Senvīrs bija spiests pieprasīt, lai Abdulla apzvēr nekad tos neizmantot. Diemžēl zvērests attiecas tikai uz vecajiem lāstiem, bet viņš gandrīz katru dienu sacer kādu jaunu... Kur tu paslēpi dzelksni?

- Guļamistabā zem matrača. - Tana bikli atzinās.

Docente Gorgonova skaļi iesmējās.

- Ģeniāla ideja! Kurš gan iedomāsies meklēt tik neparastā vietā! Turklāt naktī matracis var noslīdēt, un tad dzelksnis iedursies tevī, - viņa zobgalīgi teica.

-Jā, bet es...

- Nevajag taisnoties! - Medūzija aprāva Taņu pusvārdā. -Jau šodien tu atdosi dzelksni man. Vari man ticēt, es pratīšu parūpēties par drošību. Par Zobrāvēju un Kioskovu pagaidām nevienam nestāsti. Būs labāk, ja viņām nemodīsies aizdomas. Neuztraucies: es visu pastāstīšu Sardanapalam, un mēs izdomāsim, ko darīt. Protams, neviens viņas neaizturēs un neliks aiz atslēgas.

-Jā, bet viņas taču... Ja nu viņas nonāvē akadēmiķi? -Taņa uztraukusies iesaucās. Redzot, kā saspringst Medūzi-jas seja, viņa saprata, ka pateikusi aplamību.

- Vai tad akadēmiķi Melnjūri iespējams nogalināt ar kaut kādu nožēlojamu kinžalu? Viņš ir nemirstīgs. Viņu var iemidzināt, ieslodzīt, bet ne nogalināt! - Gorgonova noskaldīja. - Ja Kioskova un Zubija patiesi bijušas Izgaistošajā stāvā un atgriezušās no turienes - kaut arī tas ir tikpat kā neiespējami -, uz viņām noteikti iedarbojusies maģija, kas pārvērš zombijos. Tas ir pretīgākais no visiem maģijas veidiem. Burvim liek atņemta viņa personība. Šī maģija izsūc savu upuri kā citrona daiviņu, pārvērš niecībā. Vai vari iztēloties tās darbību?

- Diezgan neskaidri.

- Citu atbildi es nemaz negaidīju. Lai apgūtu visus šīs maģijas smalkumus, jāmācās ilgus gadus. Bet tagad beidz

prātot par Zobrāvēju un Kioskovu. Tici man, nav nekādas vajadzības uztraukties.

Medūzija sparīgi piecēlās no dīvāniņa un bažīgi paraudzījās pulkstenī.

- Uz veterināro maģiju tu vairs nepaspēsi. Vienojies ar Tararahu par pēcstundu darbu. Tev vairāk laika jāveltī mācībām. Tavs tēvs nebūtu apmierināts ar tavām sekmēm. Viņš vienmēr bija teicamnieks.

Taņa jau bija pie skolotāju istabas durvīm, kad Medūzi-jas balss viņu apturēja.

- Pagaidi, Grotere! Atceries vēl vienu: vairs it nekādu nakts ekskursiju! Nekādu pārkāpumu! Naktī jāguļ, nevis jāklejo pa Tibidohsu. Vai skaidrs?

- Skaidrs. - Taņa nopūtās.

Pamanījusi, cik sarūgtināta meitene jūtas, Medūzija palūkojās kaut kur griestos virs viņas galvas un it kā starp citu teica:

- Ja nu tomēr nolemsi doties pārgājienā - ja gadās tāda vajadzība -, neaizmirsti paķert līdzi manu lociņu. Tikai lociņu, kontrabasu ne. Tas palīdzēs tev izvairīties no daudzām nepatikšanām un nenomaldīties no ceļa. Nu gan viss, vari iet.

Tikai gaitenī Taņa ar novēlošanos apjēdza, ka nupat saņēmusi padomu, kā neievērot skolas disciplīnu. Turklāt padomu devusi tieši tā, kas vienmēr uzskatīta par galveno disciplīnas aizstāvi...

Vaņu Blēdovu un Babu Jagunu Taņa sastapa pusdienlaikā. Abi bija diezgan draņķīgā noskaņojumā. Viņu galdam bija ticis “Galdiņ, klājies!” ar rīvētajiem rutkiem; tie negaršo-

ja ne mūžam izsalkušajam Vaņam, ne Babam Jagunam. Un mainīties ar viņiem neviens negribēja.

- Cūcība! Sliktāka par rutkiem ir tikai rīsu biezputra, bet sliktāks par risu biezputru - tikai sacepums... - Vaņa ņurdēja.

- Un kas ir sliktāks par sacepumu? - vaicāja Taņa.

- Rīvēti rutki, - nevilcinoties atbildēja Vaņa.

Loks bija noslēdzies.

Taņa apvaicājās, kā gājis veterinārajā maģijā un vai Ta-rarahs nav sadusmojies par to, ka viņa neaizgāja uz stundu.

- Nē-e, kur nu, viņš nemaz nepamanīja, ka tevis nav, -Babs Jaguns mierināja.

- Tas ir kā - nepamanīja?

- Nebija laika. Maisā ar baziliskiem izplīsa caurums, un tie visi izlīda laukā. Būtu tu dzirdējusi, kādu troksni sacēla meitenes...

- Vai Zārciene arī spiedza? - vaicāja Taņa, nožēlodama, ka palaidusi garām tādu izklaidi.

- Protams, skaļāk par visiem. Man gandrīz bungādiņas pārplīsa. Un kā viņa lēkāja pa soliem - nu taisni kā kalnu kaza... - teica Babs Jaguns.

Kamēr Jaguns stāstīja par baziliskiem, Taņa neuzkrītoši viņu pētīja. Jages mazdēls bija tāds pats kā vienmēr - pašapmierināts, lielīgs, trokšņains, tāpat sārtojās viņa atļukušās ausis. “Nē, tas nevar būt. Zombiji tā neuzvedas,” Taņa nolēma. Visas Blēdova bažas viņai pēkšņi šķita pavisam aplamas.

- Gribējām Tararaham palīdzēt baziliskus savākt, bet viņš aiztrenca mūs prom. Teica: "Es taču nevarēšu sev pie-

dot, ja kaut kas notiks. Es esmu nemirstīgs, man no viņu indes nav jābaidās.” Un neļāva palikt. Mēs ar Jagunu izdomājām, ka laika vēl pietiek, un aizgājām līdz zivij... Līdz tai pašai, no akmens. - Vaņa Blēdovs noslēpumaini pieklusināja balsi.

Kaut gan viņš runāja pavisam klusu, Taņa tomēr bailīgi pašķielēja uz skolotāju galdu, pie kura tieši tobrīd, garos svārkus kārtodama, apsēdās Zobrāvēja. Taņai šķita, ka diženā Zubija uzmet viņu trijotnei vērīgu un satrauktu skatienu.

- Kuš! Zubija skatās uz mums! - Taņa čukstēja. Taču brīdinājums nāca par vēlu, Zobrāvēja jau bija kaut ko saklausījusi.

- Kas tā par pļāpāšanu pie ēdamgalda? Kādus noslēpumus tad pārspriež mūsu pirmklasnieki? - viņa aizdomīgi vaicāja.

Trijotne samulsa. Šķita, ka visa skola blenž uz viņu galdu.

- Nekādu noslēpumu nav. Mēs runājām par to, kā priecājamies, ka mums ticis šis galdauts. - Pirmais attapās Babs Jaguns.

- Ko? - Zobrāvēja negribēja ticēt. - Tu gribi teikt, ka jums garšo rīvēti rutki? Grotere, vai tā ir taisnība?

- Kā tad, tie mums ir īsti svētki! - Taņa apliecināja, ar pārspīlētu sajūsmu ņemdamās skraukšķināt rutkus.

Babs Jaguns un Vaņa sekoja viņas paraugam. Kliedējot Zobrāvējas aizdomas, viņi pūlējās tik varonīgi, ka Jura Vācies-proms skaļi iebļāvās:

- Paskatieties uz tiem trim idiotiem! Pirmo reizi redzu, ka šitā stampā iekšā rūgušus aitkus!

- Vāciesprom, laukā no ēdamzāles! Nevis rūguši rutki, bet rīvēti. Lūk, ko nozīmē veselīgu bērnu ēstgriba! Man ari kādreiz tāda bija! Un man ari ļoti garšoja rutki! Iespējams, tas nebija pats garšīgākais ēdiens, toties visbagātākais ar vitamīniem! - jūsmoja Sardanapals, iebirdinot sīpolu zupā skopu vira asaru.

Apjēgusi, ka viņi piesaistījuši sev pārāk daudz uzmanības, Taņa piebremzēja ar rutku ēšanu. IJn bija ari pēdējais laiks, jo žoklis viņai jau sāka rauties krampjos. Bet veselīga ēdiena cienītājs Babs Jaguns sēdēja ar dīvaini zaļganu seju un nez kāpēc turēja plaukstu mutei priekšā.

- Ai-ai-ai, cik nepatīkami! Puisēns tik labprāt ēda. Droši vien viņu kāds būs nobūris. - Akadēmiķis jutās sarūgtināts.

Pēc pusdienām trīs draugi sapulcējās vecajā vingrošanas ģērbtuvē. Šeit, starp sarūsējušiem dzelzs skapīšiem, kam durvis stāvēja pusvirus, garo koka solu valstībā vismaz varēja netraucēti parunāties.

Vaņa un Babs Jaguns pastāstīja, ka nopūlējušies gar akmens zivi veselu pusstundu, tomēr nav spējuši izkustināt to no vietas. Droši vien viņi neprata atrast slepeno mehānismu, kas jāiedarbina, lai strūklaka pabīdītos.

- Tā var velti mocīties nedēļām ilgi. Jau iztaustījām visus akmeņus tur apkārt. Vajag sameklēt kādu, kurš redz cauri akmenim, - teica Blēdovs.

- Varbūt paaicināt Poaičiku Rževski? - prātoja Jaguns.

- Nu kā tad, lai pēc piecām minūtēm visa Tibidohsa zina, ar ko mēs nodarbojamies. Tad jau labāk uzrakstīt slu-

dinājumu un piekārt to Divu Stihiju zālē. Aptuveni tā: visi, kam nav slinkums, žigli dodieties uz Izgaistošo stāvu, - zobojās Blēdovs.

- Tātad ar rēgiem labāk neielaisties. Bet kurš tad vēl prot redzēt cauri sienām? - vaicāja Jaguns.

- VERA PAPAGAILE! - iesaucās Taņa, atcerējusies kalsno, trīspadsmit gadus veco būtni ar šķībo degunu, no kuras caururbjošā skatiena neglāba pat visbiezākās durvis.

Vaņa neticīgi nokrekšķējās.

- Tu domā, ka mums izdosies viņu pierunāt? Viņa taču ir ārkārtīgi bailīga. Naktī viņa nekur nebūs ar mieru iet, uz Izgaistošo stāvu jau nu nekādā ziņā.

- Par Izgaistošo stāvu nemaz nav obligāti jāstāsta. Var sagudrot kādu pasaciņu par akmens zivi. Piemēram - ha-ha! - ka profesors Blakts tur slēpj savas Zobrāvējai adresētās mīlestības vēstules. Papagaile vai nobeigsies no ziņkārības. Viņai ārkārtīgi patīk izošņāt, kurš ar ko satiekas un kurš kurā iemīlējies! - Babs Jaguns iesmējās.

Drīz pēc pusnakts Taņa žāvādamās izlavījās laukā no savas istabas. Babs Jaguns un Vaņa viņu jau gaidīja viesistabas tumšākajā stūrī.

- Kāpēc tu ņem līdzi lociņu? Vai gatavojies lidot? Bet kontrabasa taču tev nav! - Jaguns brīnījās.

- Vēlāk pastāstīšu, - nomurmināja Taņa.

Ko viņa varēja paskaidrot citiem, ja pati īsti nesaprata, kāds viņai labums no lociņa? Bet Medūzija nebija pārsteidzīga padomu devēja.

Pēc kāda brīža atnāca Vera Papagaile. Viņa ziņkāri gro-

zīja galvu, berzēja degunu - tā viņai bija vislielākā satraukuma pazīme - un nemitīgi atkārtoja:

- Vai jūs droši zināt, ka Blakts iemīlējies Zobrāvējā? Vai esat pilnīgi pārliecināti?

- Nē, pilnīgi pārliecināti mēs neesam. Mēs tikai zinām, kur viņš slēpj vēstules. Ļoti iespējams, ka viņš ir iemīlējies tevī, - Babs Jaguns daudznozīmīgi teica.

- Fui! Viņš taču ir tik neglīts! Un vecs! - Vera pietvīka kā rozes pumpurs un sāka muļķīgi ķiķināt. Toties kāre izlasīt Blakta vēstules vismaz trīskāršojās.

Pa ceļam uz Tibidohsas senāko daļu Papagaile visu laiku klupa un krita, kāpa visiem uz kājām un uzdeva idiotiskus jautājumus.

- Oi, kurp mēs tagad ejam?

- Uz Tibidohsas senāko daļu, - pacietīgi skaidroja Babs Jaguns.

- Oi, bet kāpēc naktī?

- Tāpēc, ka turp var iet tikai naktī.

- Oi, cik tumšs!

- Naktī vienmēr ir tumšs.

Vera klanīja galvu kā ķīniešu dieviņš.

- Es saprotu. Neesmu jau nekāda muļķe, - viņa aizvainota pavēstīja un tūdaļ uzdeva nākamo jautājumu: - Oi, bet kā jūs uzzinājāt, ka Blakts tur slēpj vēstules?

Drīz Papagaile visiem bija tā apnikusi, ka Taņai sagribējās pārvērst viņu par pērtiķi. Un ne jau Taņai vien. Arī Babs Jaguns un Vaņa juta līdzīgu vēlēšanos. Diemžēl tādas pārvēršanas saka mācīt tikai trešajā klasē.

Netālu no sardzes telpas, kur pēc dežūras beigām atpū-

tās ciklopi, Vera pēkšņi sastinga kā sālsstabs un tad iebļāvās, rādot ar pirkstu uz baltu ēnu, kas tobrīd iznira no sienas.

- AI! RĒGS!

No viņas bļāviena baltā ēna atgriezās atpakaļ sienā. Sardzes telpā dipēja soļi. Kāds no ciklopiem skrēja noskaidrot, kas tur klaigā.

- Ai, ciklopi nāk! Jūs esat visā vainīgi! Es padodos! -Veru Papagaili jau bija pārņēmusi panika, un viņa bezjēdzīgi brēkāja.

Babs Jaguns un Vaņa skraidīja pa garo un taisno gaiteni, nesaprazdami, kur lai paslēpjas. Vieta bija izvēlēta ļoti nepiemērota, lai spēlētu paslēpes.

Pēkšņi Taņa juta, ka viņai rokā kaut kas sakustas. Lociņš izliecās, pastiepās garāks; lociņa gals rādīja uz tikko pamanāmu nišu sienā. Tā pat nebija niša, tikai šaura dīvainas formas sprauga, ļoti zema - tikko Taņai līdz viduklim. Milzīgie ciklopi droši vien uzskatīja šo spraugu par žurku alu.

- Šurp! - pačukstēja Taņa, rāpus līzdama spraugā.

Spiežot ciet muti Verai, lai viņa neaurotu, Taņai sekoja

Babs Jaguns un Vaņa. Viņi paguva laikā. Dūšīgs ciklops stāvēja sardzes telpas durvīs un lūkojās apkārt. Nevienu neatradis, viņš jau griezās uz promiešanu, tad līksmi noņirdzās, kaut ko pacēla no grīdas un tikai pēc tam nozuda sardzes telpā.

- Ko viņš tur paņēma? - vaicāja Vaņa.

- Manu kroseni! Atkal auklas atsējās nelaikā. Rīt ciklops atdos kurpi Neslavim, un tam tūlīt viss būs skaidrs, - drūmi teica Babs Jaguns, pētīdams savu baso kāju.

- Kāpēc tu bļaustījies? Rēgus neesi redzējusi, vai? - Vaņa izteica pārmetumu Papagailei.

- Man no viņiem bail! Viņi ir tik mikli! Tik pretīgi! Tik glumi! - Papagaile vaimanāja.

- Pati tu esi gluma un pretīga! Taisieties ka tiekat laukā no manas kapličas! Laukā, cikreiz būs jāsaka! - kāds dusmīgi čērkstēja.

No šauras ejas uz viņiem raudzījās bāls rēgs ar garu degunu un pūderētu paniku un draudīgi vicināja pirkstu.

- Māmiņ! - Vera Papagaile ievaidējās. Tad viņa aizvēra acis un noģība.

Turpmāk Vaņa un Babs Jaguns Veni nesa nešūs. Labi vēl, ka gardegunis rēgs - kā noskaidrojās, tas bija kādas grāfienes mīļākais, kurš savulaik aizmirsts skapī, - ļāvās pieai-nāties un parādīja viņiem taisnāko ceļu uz seno Tibidohsas daļu.

Naktī nemaz nebija viegli orientēties. No līkumainajām ejām laukā līda tumsa, un nebūt ne visur bija burvju lākturi. Kamēr viņi soļoja, Taņa uzmanīgi vēroja savu lociņu. Tas izliecās, rādīdams ceļu gluži kā kompasa adata, turklāt gaiteņu jūklī tas bieži vien atrada pareizo virzienu ātrāk nekā viņu pavadonis rēgs.

Aizvadījis viņus līdz maģisko priekšmetu darbnīcai, rēgs galanti paklanījās un izgaisa. Vera Papagaile nokāpa Babam Jagunam no muguras. Izrādījās, ka Vera jau sen atjēgusies, bet nav gribējusi to izrādīt: viņu nemaz tik bieži nenēsāja uz rokām, lai labprātīgi atteiktos no šīs izpriecas.

- Blakts izvēlējies labu vietu slēptuvei, - viņa secināja, sākdama lietišķi aplūkot akmens zivi.

Taņu pārsteidza ar Vem notikusī pārvērtība. Papagaili tikpat kā vairs nevarēja pazīt. Sašķiebtais deguntiņš vilka sevī gaisu, acis vārda tiešā nozīmē urbās cauri akmenim, bet slaidie pirksti prasmīgi izklauvēja zivi no visām pusēm. Vera pat iebāza roku no zivs mutes tekošajā ūdens strūklā un visu tur iekšā aptaustīja.

- Dīvaini... Nekādu mehānismu es neredzu. Varbūt Blakts to atbīda ar burvestību? - Vera beidzot vaicāja.

- Vai tu maz redzi tai zivij cauri? - Jaguns bija vīlies.

- Man viņa izskatās pavisam caurspīdīga, - Vera lepni teica. - Bet tur iekšā nav nekā interesanta. Nekādu vēstuļu. Tikai aka ar ūdeni, taisni zem zivs. Varbūt vēstules iekritušas akā?

Taņa sākumā nemaz neuztvēra Veras teiktā jēgu. Bet apjēgusi viņa saķēra Papagaili aiz pleca.

- Ko? Tur ir ūdens? Tu esi par to pārliecināta?

Vera novaidējās.

-Jukusi esi, vai? Tā spiest! Man tagad būs zilums! Nūja, ūdens... Kā tev šķiet, no kurienes tad rodas tas ūdens, kas tek zivij no mutes?

Papagaile atkāpās tālāk no zivs, pagriezās un... pēkšņi viņai aiz pārsteiguma atkārās žoklis.

- Kas tur ir? Lūk, tur! - viņa bažīgi vaicāja.

- Kur?

- Nu tur, redzi... Nez kādas kolbas, instrumenti, vēl kaut kas... No kurienes tas uzradies?

Izsekojusi Veras skatienam, Taņa saprata, ka Vera aplūko vienlaidu sienu. Pareizāk - Taņai tā bija siena. Bet Pa-pagailei ne.

- Kaut kas traks! Vai tās mantas ir iemūrētas? - Vera joprojām brīnījās.

Babs Jaguns pirmais bija apjēdzis, ko viņa redz, un metās pie zemām durtiņām.

- Tā ir maģisko priekšmetu darbnīca. Palīdziet man dabūt vaļā durvis! - viņš sauca.

Taņa pieskrēja viņam klāt. Smagās ozolkoka durvis bija aizsistas ar dēļiem, bet meitenei šķita, ka vēl pavisam nesen tās tikušas atvērtas. Viņa pat atrada dažas dziļas, pavisam svaigas skrambas.

- No šejienes toreiz spīdēja zilā gaisma! Atcerieties - kad es slēpos aiz zivs un atradu “Galdiņ, aizsargājies!”, - čukstēja Vaņa.

Taņa jau gribēja teikt buramvārdus “Miglas ielienius!”, bet nejauši piespiedās pie durvīm ar plecu. Biezs dēlis, kas bija šķitis kārtīgi piesists, nogāzās uz grīdas.

- Paskatieties: kāds izvilcis visas naglas un atlicis atpakaļ tikai to galviņas! - teica Vaņa, nospiezdams rokturi, kam bija tīģera ķetnas forma.

Durvis čīkstēdamas atvērās. Tiklīdz viņi pārkāpa pāri slieksnim, darbnīcā vienlaikus iedegās visi gaismekļi.

- Oho! Ak m-manu m-māmulīt bubulīt! Te t-taču ir īsta alķīmijas laboratorija! - Jaguns aiz sajūsmas pat sāka stostīties, skatīdamies uz dīvaino vara plauktu, arku un cauruļu savijumu.

Uz galdiem stāvēja apkvēpuši katli. Stikla kolbās un burkās burbuļoja daudzkrāsaini šķidrumi. Zem dažiem traukiem sprakšķēdamas dejoja burvju uguns mēlītes.

- Kaut kā neizskatās, ka šeit kopš Senvira laikiem neviena nav bijis, - Taņa domīgi teica.

Nepievērsdama uzmanību katliem un mēģenēm, Vera Papagaile nevilcinoties devās pie kāda senlaicīga skapja un pavilka tā durvis. Viņai uzgāzās virsū kaudze papīru un pergamentu.

- “Simt aizliegto buramvārdu. Lai izlasītu, iegremdējiet tīstokli peļu asinīs...” - Vera lasīja. - Cik pretīgi... Bet kur tad mana Blaktiņa mīlestības vēstules?

- Šeit to nav, - Taņa sacīja.

- Droši vien Blakts pārnesis tās uz citu vietu. Viņš taču ir viltīgs! - Vera nobēdājās. Tad pēkšņi viņa sāka ķiķināt. - Oi, es atcerējos, kā viņš aizvakar savā stundā skatījās uz mani! Taisni vai aprija ar acīm!

- Priecājies, ka tikai ar acīm. Tu viņam sagrāvi pusi bēni ņu, - Vaņa atgādināja.

- Kas tur pavisam! Nūjā, es salpetra vietā paņēmu samaltus dinozaura kaulus, bet tas taču var gadīties katram. - Vera Papagaile bija apvainojusies. Sašutumā viņa ar visu spēku cirta ciet skapja durvis, un no skapjaugšas nolidoja pudele ar skābi.

Pudele saplīsti, un skābe plūda pa grīdu, saēzdama akmeņus un pergamentus. Glābdamās no apdegumiem, Taņa, kas stāvēja skapim vistuvāk, palēcās un ieķērās masīvā bronzas kroņlukturī, kurš karājās pie griestiem.

Žvadzot nostiepās luktura ķēde. Vienlaikus ārpusē atskanēja skaļa čīkstoņa. Babs Jaguns izskrēja gaitenī, un pēc mirkļa Taņa izdzirdēja viņa satraukto kliedzienu:

- Ātrāk šurp! Tu atbīdīji zivi!

Zem zivs skatam paveras ne pārāk plata aka. Duļķainais, iesārtais ūdens strauji griezās virpuli. Taņa piesardzīgi iemērca tur roku. Delna iesmeldzās, tad virpulis sāka raut roku sevī iekšā, un meitene tikko spēja to izvilkt. Dīvaini -viņas delna nemaz nebija mitra.

- Sauss ūdens! Tas taču nav iespējams! Šeit darbojas maģija! - Taņa teica, vērodama dzirkstošo dūmaku, kas virmoja gaisā virs akas.

- Nu, vai nirsim iekšā? - bez īpašas iedvesmas pavaicāja Vaņa.

- Ienirt nav liela māksla, bet vai pēc tam iznirsim... Vai esi pārliecināts, ka mēs nenoslīksim? Žēl, ka pirmajā klasē vēl nemāca pieaudzēt žaunas! Līdz otrajai klasei tā var arī neaizdzīvot! - žēlojās Babs Jaguns.

Taņa domīgi palūkojās uz lociņu. Tā gals bija izliecies un apņēmīgi rādīja uz aku.

- Lociņš grib, lai mēs lecam tur iekšā, - teica Taņa.

- Ne jau vienmēr var dabūt to, ko grib. Es varbūt gribu, lai viņš sasienas jūrnieku mezglā, - noburkšķēja Babs Jaguns.

Pēkšņi Vera Papagaile, pie sienas piespiedusies, sāka spalgi kliegt.

No gaiteņa tumšākā gala viņai virsū lēnām virzījās milzīga, mirgojoša bumba - kaut kas līdzīgs violetas uguns kamolam. Aiz bumbas, aizsegdamās ar to kā ar vairogu, nāca Zobrāvēja un Katja Kioskova.

Abas bija noņēmušas brilles. No viņu acīm staroja auksta, zilgana gaisma...

- Padodieties! Jums nav cerību glābties no atmaksas!

Tūlīt metiet zemē savus burvju gredzenus! - pavēlēja Dižā Zobija.

Taņa nekad nebija iztēlojusies, ka skolotājas apaļā seja ar matiem, kuri apgriezti virs pašām uzacīm kā ponija krēpes, varētu iedvest tādas šaušalas.

No bailēm pavisam zaudējusi galvu, Papagaile skraidīja pa gaiteni.

- Ā-ā-ā! Lieciet mani mierā! Hs neesmu vainīga! - viņa kliedza, nemaz nemanot, ka Zobrāvēja un Kioskova jau pienākušas pavisam tuvu.

Kad pie viņas pieripoja zaigojošā bumba, Vera palēcās kā zaķis un mēģināja izspraukties starp bumbu un sienu, bet bumba mainīja apveidu un pieskārās Verai ar garu, violetu mēli.

Jau pēc mirkļa Vera bija sastingusi un izskatījās pēc skulptūras. Viņas apģērbu, ādu un matus klāja plāna ledus garoziņa. Katja Kioskova lietišķi norāva viņai no pirksta burvju gredzenu un iebāza sev kabatā.

- Sasaldēšanas burvestība, - pusbalsī nomurmināja Va-na Blēdovs.

Viņa kalsnā seja bija nikna un saspringta.

15 Izgaistošais stāvs

Drīz bumba, kuras pieskāriens sasaldēja, bija piespiedusi visus trīs draugus pie darbnīcas sienas. Šķita, ka vēl pēc mirkļa viņi kļūs par tādām pašām ledus skulptūrām kā Vera Papagaile.

- Gaidiet mani šeit! Es mēģināšu to izkausēt! - iesaucās Balis Jaguns.

- Labāk iesim kopā! - iebilda Taņa.

- Nevajag, es viens pats!

Jaguns pieskrēja pie akmens zivs, uzrāpās tai mugurā, pagaidīja, kamēr bumba pievēlās tuvāk, un iekliedzās:

- Dzirkstīts J'rontus!

Zaļā kaujas dzirksts ietriecās bumbas augšpusē. Pirmajā mirkli bumba sarāvās, bet tad sāka strauji izplesties, aizpildot visu gaiteni. Babs Jaguns nolēca no zivs un kāpās atpakaļ.

- Brīdinu pēdējo reizi! Nometiet burvju gredzenus! Mūsu burvestību nevar iznīcināt! - kliedza Zobrāvēja.

Viņas parasti tik klusā balss, daudzu atbalšu pastiprināta, aizdārdēja pa visu gaiteni. Taņa nosprieda, ka likti lietā arī skaļrunas buramvārdi.

Redzot, ka Jaguns joprojām nepadodas un metas bēgt, Zobrāvēja pamāja ar roku. No viņas plaukstas atdalījās tāds kā gaismu izstarojošs zelta tīkls. Strauji griezdamies, tas pa gaisu aiztraucās Jages mazdēla virzienā.

-JAGUN! - Taņa sauca. - AIZMUGURĒ!

Babs Jaguns skrējienā apgriezās un apšaudīja tīklu ar kaujas dzirkstīm, bet dzirkstis izlidoja caur tikla acīm, nenodarot tam neko ļaunu.

Tīkls uzkrita Jagunam virsū un ietina viņu. Nākamajā mirklī viņš jau atradās mirdzošās bumbas iekšienē. Kad bumba aizripoja tālāk, gaiteņa vidū uz grīdas gulēja vēl viena ledus skulptūra. Zobrāvēja pietuptās un novilka Jagunam no pirksta gredzenu.

- Vai tagad tu redzi? Vai saproti? Viņš nebija zombijs! -

Tana kliedza.

»

- Jā, nebija. Viņš nav zombijs, - aizsmakušā balsī atsaucās Vaņa.

Viņa skatiens drudžaini šaudījās apkārt, meklējot, kur patverties. Pēkšņi Taņai kaut kas apsvilināja roku. Atkal liesmoja lociņš viņas rokā. Pat liesmodams tas neatlaidīgi rādīja uz aku. Taņa iekliedzās. Tātad viņas minējums bijis pareizs. Zobrāvēja ir tā, kura toreiz uz jumta gribēja viņu nogalināt!

Dižā Zubija pusbalsī izteica kaut kādu pavēli. Maģiskā bumba uzpūtās vēl lielāka un tad pēkšņi pārsprāga, sašķīs-

tot vairākos simtos sīku uguntiņu. Tās tecēja pa sienām un jumtu, ielenkdamas Taņu un Vaņu.

Sapratusi, ka bumbu vada Zobrāvēja, Taņa pacēla roku ar gredzenu un izkliedza iemidzināšanas buramvārdus:

- Pundus krācundus!

Zaļā dzirksts aiztraucās pie Zobrāvējas, bet viņa paguva ietīties savā oranžajā apmetnī. Dzirksts pārslīdēja pāri apmetnim un trāpīja Katjai Kioskovai. Katja nožāvājās, miegaini nočāpstināja lūpas un gar sienu noslīdēja zemē.

Zobrāvēja norūpējusies noliecās pie meitenes. Skolotāja izskatījās izbrīnījusies, gandrīz vai apstulbusi - bet kāpēc? Nevarēja taču būt, ka viņu tā pārsteidz visparastākie iemidzināšanas buramvārdi, kuru iedarbība ilgs nieka pāris stundu?

Bet prātošanai vairs neatlika laika. Liesmojošais lociņš arvien uzstājīgāk rādīja uz aku.

- Ātrāk! Bēgsim uz turieni! - Taņa uzsauca Vaņam.

Ugunīgā kūniņa viņiem apkārt kļuva arvien blīvāka. Viņi

ielēca akā - vispirms Vaņa, tad Taņa un akmens zivs ar skaļu čērkstoņu atgriezās savā iepriekšējā vietā, nošķirot viņus no Zobrāvējas un bīstamās bumbas.

Nokļuvusi akā, Taņa juta, ka viņu sagrābj dzeldīgs virpulis. Viņa pūlējās atgrūsties ar rokām un peldēt, bet tas nebija iespējams. Straume vispirms rāva viņu lejup, tad strauji sagrieza sāņus, bet tad nez kāpēc sāka vilkt augšup, kur dejoja un lēkāja sudrabainām zivtiņām līdzīgi bur-bulīši. Taņas apziņā viss bija sajaucies, garām ņirbēja nepazīstamas, ņirdzīgas sejas. Viņai šķita, ka virzās pa šauru kanālu, kurš, ik pa mirklim sazarodamies, met iepriekš neparedzamas cilpas starp Tibidohsas biezajiem mūriem. Pat “momentānā apsviediena” mirklī viņa nebija piedzīvojusi neko tamlīdzīgu.

Viņai sāka trūkt gaisa. lai saglabāto savaldību, Taņa mēģināja skaitīt, bet skaits nojuka jau pie “astoņi”. Gandrīz zaudējusi samaņu, viņa pēkšņi tika izgaista augšpusē. Aizgūtnēm kāsēdama, Taņa gulēja uz aukstas akmens plāksnes. Pa labi un pa kreisi stiepās divas vienmērīgas baku kolonnu rindas. Aiz malējās kolonnas šūpojās piekaramais tilts. Tā čīkstoņā varēja saklausīt bezspēcīgu niknumu: Taņa jau atradās viņpus.

“Izgaistošais stāvs! Esmu iekļuvusi Izgaistošajā stāvā!” atskārta Taņa.

Viņa grīļodamās pieslējās kājās. Kaut gan drēbes joprojām bija sausas, viņu kratīja drebuļi.

- Vana! Vana! - viņa sauca. Taču atsaucās tikai vārga atbalss. Kalsnais puisēns dzeltenajā krekliņā bija pazudis. Atcerējusies kanālu sarežģītās ejas, Taņa saprata, ka Vaņu, kurš bija ielēcis akā pirms viņas, straume aiznesusi kādā no sānu atzariem.

Toties lociņš, kas akā bija apdzisis, dīvainā kārtā joprojām atradās Taņai rokā. Lūk, ko nozīmē pūķbolā iegūtā pieredze! Kūleņodama pa straumi, Taņa tomēr nebija izlaidusi lociņu no pirkstiem.

Tagad tā gals izliecās un neatlaidīgi rādīja tiltiņam pretējā virzienā. Sagatavojusies ik mirkli izšķilt dzirksti no sava gredzena, Taņa soļoja gar kolonnām. Viņa jau varēja saska-

tīt, ka garās, šaurās zāles tālākajā galā kaut kas melnē. Neizprotamais, tumšais plankums īpaši izcēlās uz balto akmens plākšņu fona.

Pēkšņi turpat blakus atskanēja guldzoši smiekli un taisni no grīdas lēnām izslējās pretīgs kuprainis ar punai-nu galvu.

- Rēgu Karalis! - pūlēdamās atcerēties atgaiņāšanas buramvārdus, iekliedzās Taņa. Nu kāpēc tieši kritiskajos mirkļos viņai viss izskrien no prāta?

Šaurā krupja mute sašķobījās smaidā.

- Aha! Pazīsti gan. Vai aizmirsi, kas jāsaka? Nekas, neuztraucies: es nebūšu tas, kurš tevi nonāvēs. Šī nav mana diena. To izdarīs citi. Bet es pievākšu tavu dvēseli, kad tā būs šķīrusies no miesām.

- Viņa no tām nešķirsies! - iesaucās Taņa.

- Tur nu tu kļūdies. Šķirsies gan, turklāt pavisam drīz. Uz redzēšanos līdz brīdim, kad būsi mana verdzene!

Kupraiņa apveidi izplūda. Smalka netīras miglas strūkliņa iesūcās grīdas plaisā.

- Kāds mīlīgs večukiņš! Nekad nepalaiž garām iespēju pasacīt labus vārdus! - nomurmināja Taņa, ar zābaka purngalu iesperdama plaisā ceļā pagadījušos akmeni.

- Še tev dāvaniņa no verdzenes! - viņa nokliedza, aizraidīdama līdzi akmenim dažas dzirkstis.

Plaisā kāds sašutumā iekvakšķējās. Šķita, ka Taņas nākamais saimnieks nupat ticis pie puna uz sava rēgainā paura.

Ugunī nomelnējušais lociņš Īrija izstiepies taisns kā bulta. Nospriegotā stīga klusītēm dunēja. Lociņš mudināja Taņu doties uz priekšu. Tas rādija tieši uz melno plankumu. Pienākusi tuvāk, Taņa atklāja, ka plankums īstenībā ir liels, ideāli precīzs kubs, kura skaldnes veido seši spoguļi.

Ielūkojusies tuvākajā spogulī, Taņa sava atspulga vietā redzēja tikai melnu tukšumu. Tad spogulī iemirdzējās sīka uguntiņa, un meitene ieraudzīja, ka viņai pretī no kuba dziļumiem izpeld laiva, kurā sēž dzeltenā vecene.

No rumpja atcirstajās rokās vecene turēja tievu, brūnu sveci. Vecenes tukšie acu dobumi lūkojās tieši Taņai sejā.

- Beidzot esam sastapušās! Ilgi gan vajadzēja tevi gaidīt! - nošņāca pazīstama balss.

Taņa atlēca atpakaļ. Viņai kļuva baisi.

- Sērga del Torte! Bet tu taču esi mirusi!

Vecene nošņirkstināja zobus.

- Diemžēl tā ir. Tu izlaidi brīvībā titānus, un tie mani sašķaidīja. No manas miesas nepalika pāri itin nekas, bet kaulus aiznesa un apglabāja purva nīgrji. Tas, ko tu tagad redzi, ir tikai nožēlojams atspulgs. Bet bojā es neaizgāju. Mans uzticamais kalps Rēgu Karalis atnesa manu dvēseli šurp, uz Melno Kubu, un palaida sešu Tukšuma Spoguļu krustpunktā. Jūs visi domājat, ka šeit ir tikai Izgaistošais stāvs, taču īstenībā šī ir absolūtās burvestības mājvieta. Šī ir pēdējā haosa saliņa visā Tibidohsā, un vara šeit pieder vienīgi man. Senvīrs daudzreiz pūlējās šo vietu iznīcināt, bet viss bija velti. Tagad Senvīra vairs nav, bet es joprojām esmu! Es joprojām dzīvoju! Es - Sērga del Torte, haosa valdniece!

Taņa dziļi ievilka elpu. Firmās bailes, ko viņa bija izjutusi, ieraugot Sērgu, jau sāka pāriet. Pamazām viņā atmodās naids pret derdzīgo veceni, kas bija noslepkavojusi viņas vecākus.

- Ir nu gan, par ko līksmot! Kas tu par haosa valdnieci? Tu esi nulle, tukša vieta! Tavs haoss ir ieslodzīts Tibidohsas pagrabos un nekad neizrausies no turienes laukā. Un tu pati eksistē tikai šā Kuba iekšienē. Jā, tu esi nekas, tevis nav! -Taņa kliedza.

Vecene atieza muti nejaukā smīnā.

- Jā, es varu dzīvot tikai šai Kubā! Man nav ne mana agrākā burvju spēka, ne iespējas izkļūt no šejienes! Es varēju kļūt par rēgu, kā to grilrēja Rēgu Karalis, bet tu iztraucēji. Nekas, tā ir pat labāk. Rēgam nebūtu viegli paveikt to, ko esmu nodomājusi...

- A, tātad tu biji paredzējusi ierasties Vecgada naktī! Lūk, par kādu rēgu runāja Karalis! - Taņa atcerējās, ko bija teicis pretīgais kuprainis, kad viņa ar saviem burvju vārdiem lika viņam aizvākties.

-Jā, tai vajadzēja būt man! Bet tu neļāvi izgaist tai niecībai - Neizārstētajai Dāmai -, un es nevarēju ieņemt viņas vietu. Toreiz tu nostājies man ceļā, un pēc tam tu man aizšķērsoji ceļu, kad pūķa asinis bija ataicinājušas manu garu un mani spēki jau sāka atgriezties... - naida pilnā balsī teica Sērga del Torte.

- Dzelksnis Niknaiņa kaklā!

-Jā, tā atkal biju es, un atkal tu iztraucēji... Лк, cik stipri es tevi neieredzēju, kādus lāstus sūtīju pār tevi, bet tas neko nelīdzēja, jo mans bijušais spēks bija pārgājis pie tevis. Vēl joprojām nesaprotu, kā tas varēja notikt. Parasti ir tā, ka spēks izvēlas savam bijušajam īpašniekam līdzvērtīgu burvi, bet tu, nenozīmīgais meitēn, taču nevari būt man līdzvērtīga. Droši vien tu gluži vienkārši patrāpījies tuvumā.

Galvaskausa acu dobumos sāka šaudīties niknas liesmas. Izkaltušās rokas stiepās pēc Taņas un bezspēcīgi atdūrās pret stikla virsmu.

- Nu nekas, labi vien ir, ka tā noticis! - čērkstēja Sērga del Torte. - Vari mani apsveikt! Drīz man atkal būs ķermenis! Lielisks, jauns ķermenis, ļoti spēcīgs un veikls! Es kustināšu sava ķermeņa rokas, staigāšu ar tā kājām, skatīšos ar tā acīm, elpošu ar tā plaušām. Vēl tikai jāizpurina no mana jaunā ķermeņa tā līdzšinējā dvēsele. Jā, un dvēseli es kā kaulu pametīšu savam uzticamajam sunim Rēgu Karalim. Pēdējā laikā nabadziņš staigā tāds nobēdājies, trūkst jaunu upuru.

- Kur tad tu dabūsi to ķermeni? - Taņa neticīgi vaicāja.

Sērga skaļi iesmējās. Varēja manīt, ka viņu iepriecina

meitenes neattapība.

- Neuztraucies, man nemaz nevajadzēs pašai iet tam pakaļ. Mans jaunais, jaukais ķermenītis pats atnācis pie manis. Vai gribi uz to palūkoties? Varbūt tu kaut kur jau esi to redzējusi?

Sērga noknakšķināja pirkstus. Spoguļa tumsa pašķīrās, un Taņa ieraudzīja tajā savu bālo, saviebto seju un tumšos matus.

- Nu, kā tev patīk mans jaunais ķermenis? Tā nekas, vai ne? - parādījusies otrā spogulī, apvaicājās Sērga.

- Bet tas taču ir mans ķermenis! - Taņa gandrīz vairs nepazina savu aizsmakušo balsi.

- Vairs ne uz ilgu laiku, - Sērga viņu mierināja. - Un nevajag nervozēt. Es negribu, lai manam jaunajam ķermenim uznāktu sirdslēkme. Pret to jāizturas saudzīgi. Vai tagad tu visu saproti, tu - naivuļa burvja stulbā meita? Kāpēc tev elpa raustās kā pārbiedētam kucēnam? Vai tad vēl nav skaidrs, ka spēlē tu esi zaudējusi?

Sērga atkal noknakšķināja pirkstus. Taņas atspulgs savilka seju zobgalīgā grimasē un pamāja ar roku.

- Es neatdošu tev savu ķermeni! Tu nespēsi man to atņemt!

- Es? Mazulīte Grotere, paliec jel rāma! Es it neko netaisos tev atņemt! - sēca Sērga del Torte. - To izdarīs mani kalpi, mani mīļie zombiji. To man ir trīs - cits par citu labāki. Ja es kādam no viņiem pavēlēšu pārgrauzt tev rīkli vai pat nocirst sev pašam kāju, pavēle tiks izpildīta bez kavēšanas. Savas gribas katram no viņiem palicis ne vairāk par tējkaroti. Visi trīs - tikai katrs savā laikā - viņi pieļāva vienu un to pašu kļūdu, mēģinādami iznīcināt manu spoguļku-bu... Nožēlojamie aplamnieki, viņi taču nevarēja apjēgt, ka es pati atmānīju viņus uz stāvu. Bez manis viņi nemūžam neatrastu ceļu šurp. Tikai tas viens vājprātīgais rēgs zināja ceļu, bet viņu aiznesa Rēgu Karalis... Viņš taču ir ļoti simpātisks, vai nav tiesa? Mans kuprainis ar krupja mutīti, kurā viņš iebāž dvēseles.

Sērga del Torte pētīgi palūkojās uz Taņu.

- Ja vēlies, es varu tevi ar viņiem iepazīstināt. Bet vispār jau tu viņus pazīsti sen... Ei, jūs tur! Nāciet pa vienam šurp!

Sērga del Torte aicinoši noknakšķināja sausos pirkstus. No baltās kolonnas atdalījās kāds stāvs... Vai tiešām tā bija docente Gorgonova, tērpusies garā, oranžā apmetni? Viņas vaļā atlaistie mati šņāca kā čūskas un stiepās klāt Taņai.

- MEDŪZIJA! - Taņai izlauzās pārsteiguma kliedziens.

- Kā tad, ka viņa! - dzeltenā vecene apliecināja. - Otrā svarīgākā persona Tibidohsā, visu mošķu bieds, docente Me-dūzija Gorgonova. Man bija svarīgi dabūt tieši viņu, un es viņu dabūju... Kad viņa aizgāja uz bibliotēku pie džina Abdullas, Rēgu Karalis veiksmīgi piebīdīja viņai pa tvērienam pergamentu ar senu kaiti. Es pati to uzzīmēju, kad biju vēl dzīva. Un kartē... protams, tur bija parādīts ceļš uz šejieni, uz Izgaistošo stāvu. Tomēr pat ar visu kaiti, saprazdama, ka vajag atbīdīt sāņus akmens zivi, Medūzija nebūtu varējusi pie manis nokļūt, ja es nepagrieztu maģisko straumi pareizajā virzienā. Citādi viņa, tāpat kā jebkurš cits, kam ienāktu prātā bāzt šeit savu degunu, aizietu bojā strupceļā.

- Bet Medūzija... Kāpēc viņa nespēja tevi pieveikt? Viņa taču ir tik varena burve... - mulsi murmināja Taņa, pūlēdamās saskatīt nekustīgajā, gluži kā ledū kaltajā Gorgo-novas sejā kaut kripatiņu līdzjūtības.

- Jā, es uzņēmos risku. Medūzija gandrīz sadedzināja manu kubu. Viņai tik ļoti gribējās mani iznīcināt... Taču, kā redzi, nekas viņai neiznāca. Es uzvarēju, nobūru viņu ar zombiju zintēm un ieguvu ļoti derīgu sabiedroto. Vai ne, Medij, tu taču esi mana sabiedrotā? - maigi vaicāja Sērga del Torte.

- Jā, saimniec. Ja vajadzēs, es atdošu par tevi savu dzīvību, - kā atbalss atsaucās Medūzija. Viņas milzīgās acis šķita pavisam tukšas.

Pēkšņi Taņai plaukstā kaut kas iešņācās. Lociņš bija pārvērties par čūsku un centās ap vīt ies ap viņas rokas locītavu. Meitene iekliegusies aizsvieda lociņu prom. Odze žigli aizslīdēja pa grīdu uz savas saimnieces pusi. Medūzija pie-tupās un pastiepa plaukstu odzei pretī. Čūska ielīda viņas piedurknē. Docente Gorgonova izskatījās mazliet dzīvāka nekā pirmajā mirkli. Droši vien Sērga del Torte, gan neizlaižot zombiju no savas gribas žņaugiem, tomēr bija izlēmusi piešķirt tam nedaudz brīvības.

- Ļoti mīļi, ka paķēri līdzi manu čūskiņu! Man viņas tik ļoti pietrūka! No visām manām čūskām šī ir visattapīgākā. Tieši tāpēc jau es sadedzināju tavu veco lociņu, lai varētu iesūtīt pie tevis šo spiedzi, - ņirdzīgi teica Medūzija.

Taņa nodrebēja. Viņas delnu atkal apsvilināja toreizējā sāpe.

- Tātad... tur pie truloīdiem uz jumta! Bet es domāju, ka Zobrāvēja...

Medūzija iesmējās.

- Ko tu neteiksi! Zubija uz jumta! Tas nu gan būtu varens skats! Tā vista, viņa taču uzreiz nogāztos lejā, jo baidās no augstuma. Nē, uz jumta stāvēju es. Tādēļ uz veselu dienu biju spiesta pamest Tibidohsu. Pateicu Sardanapalam, ka man neizturami sāp galva, aizgāju uz magpunktu, apgūlos tur, tad aizbarikādēju durvis un izkāpu pa logu. Nemaz nebija tik vienkārši divreiz apmānīt pasauļu pārejas Zinti, lxrt galā es tiku. Pat Neslavini neradās nekādas aizdomas. Viņš tikai nobrīnījās, ka kupidoni laidelējas biežāk nekā parasti. Tavām gaitām visu laiku sekoja Beigtais Grifs, tāpēc nebija pārāk sarežģīti notrāpīt brīdi, kad tu lidosi garām jumtam. -Acis piemiegusi, Gorgonova lūkojās uz Tapu. - Un tu gluži veltīgi drebinies. Vari man ticēt - nekas tev nedraudēja. Ja es no visas tiesas būtu gribējusi tevi nonāvēt, tad izdarītu to, izmantojot pamatīgākus buramvārdus. Bet man tikai vajadzēja, lai tu paliec bez lociņa. Mana dāvana taču tevi iepriecināja, vai nav tiesa?

- Bet es varēju nosisties! - Taņa iekliedzās.

- Nositusies tu nebūtu pat tad, ja nomestu lociņu. Vari man ticēt, es to nepieļautu, - Medūzijas balsī skanēja pārliecība. - Mums nebija vajadzīga tava nāve. Nu padomā pati: ja es tā gribētu, tad mana čūska naktī tevi sadzeltu un tu nomirtu baismīgās mokās, pietūkusi kā kolonna. Bet saimniecei vajadzēja tavu ķermeni, tavu dzīvo ķermeni. Tu ne iedomāties nevari, kā es nopūlējos, lai pasargātu šo jauno ķermeni no bojājumiem spēlē pret babajiem.

Taņu kratīja drebuļi. Viņu pārņēma naids un pretīguma sajūta. Viņa atcerējās, kā pūķbola spēles laikā vairākkārt bija licies, ka lociņš patvaļīgi dod pavēles kontrabasam. Izrādījās, ka lociņu - pareizāk, čūsku - vadījusi Medūzija.

- Tātad tas, ka es tik labi spēlēju...

Docente Gorgonova piekrizdama pamāja.

- Par to vari pateikties man. Es izmantoju ļoti smalku pastiprinājuma burvestību. Pat Sardanapals nespēja to pamanīt, kur nu vēl tas idiots Amats ar saviem primitīvajiem talismaniem... Bet šo to paveici arī tu pati. Tā, piemēram, “momentāno apsviedienu” spēles beigās. Un abas bumbas ari iemeti tu, tāpēc nevajag domāt, ka visa spēle ir tikai mans nopelns. Jāatzīst, tev ir zināma prasme...

- Bet dzelksnis Niknaiņa kaklā? Vai to ari iedūrāt jūs? -vaicāja Taņa.

Medūzija noliedzoši pakratīja galvu.

- Nē. Ks tikai aptinu dzelksni ar “Galdiņ, aizsargājies!”, lai netīšām pati sevi nesavainotu, un iznesu to laukā no Izgaistošā stāva. Starp citu, šo galdautu pēc tam atrada tavs draugs, un viņam radās aizdomas. Viņš sāka pa naktīm blandīties gar akmens zivi.

- Bet kā tad dzelksnis?

- Dzelksni es atdevu kādam citam. Otram zombijam, kuru pēc saimnieces pavēles pati atvilināju šurp. Naktī, izmantojot to pašu saimnieces zīmēto karti. Visi uzķeras uz tik vienkārša āķa, nudien garlaicīgi! Divatā mēs viņu ātri vien pieveicām. Viņš pat nepaguva uzstādīt maģisko barjeai. Viņš, tas otrais zombijs, ir tas, kurš pēc tam iedūra dzelksni, -Medūzija skaidroja.

Viņa neko necentās slēpt, un nebija jau arī nekādas vajadzības kaut ko noklusēt. Ar vienu desmito daļu no viņas burvju spēka taču pietiktu, lai Tapas Groteres dvēsele uz mūžu šķirtos no miesām.

- Bet Niknainis... kāpēc viņš nesaplosīja to zombiju? -iesaucās Taņa.

- Ak, tā bija mana lieliskā izvēle! Es visu nekļūdīgi izskaitļoju! - sarunā iejaucās Sērga del Torte. - Iedomājies tikai, manam otrajam vergam piemīt iedzimtas spējas sapras-ties ar dzīvniekiem. Savulaik viņš pat nodarbojies ar veterināro maģiju... Ņēmās ar ugunsputniem, ar kentauriem, ar nārām - ar visādiem ķēmiem... Niknainis, kad bija vēl mazs pūķulēns, viņu taisni vai dievināja. Un nekādi nevarēja iedomāties, ka viņš ņems un iedurs šim kaklā dzelksni. Tik labs draugs!

- Tararahs? -- Taņa nespēja ticēt dzirdētajam. - Vai tiešām Tararahs? Nav tiesa!

- Лк nē! Tararahs tas nebiji Dzelksn’ iedur’ es! - atskanēja pazīstama, šļupstoša balss, un Taņa ieraudzīja profesoru Blaktu.

Viņa nesaprata, no kurienes profesors uzradies. Droši vien bija slēpies aiz kuba.

- Es lab’ pret jums izturējos, Grotere. Es pat liku jums lai.'»’ atzīm’ savā priekšmeti Bet jūs atmaksāj’ ar nepateicībl Jūs izrāv’ no Niknaiņ’ kakP manu dzelksn’, ar kuru es gri-bēj’ izsaukt savas saimnieces gar’ no šitā liel’ spoguli - tuvodamies Taņai ar savām līkajām kājelēm, pārmetoši teica profesors.

Viņa senlaicīgais gredzens ļauni sprakšķēja, gan pa vienai, gan pa pāriem izšķildams sarkanas dzirkstis, kas aizsvilināja grīdu zem meitenes kājām.

Taņa kāpās atpakaļ, līdz viņas mugura atdūrās pret kolonnas auksto marmoru.

- Tad tāpēc atlants toreiz uzmina jums virsū! - Taņa pēkšņi kaut ko atskārta.

- Kā jūs to zināt? Ak jā, es saprati Jūs taču fēl nebij’ aizbraukus’ pie tailoīdl Nē, toreiz es nebij’ saimnieces kalps!

Es tikai nākt’ klejoj’ pa Tibidohs’ un meklēj’, kā nokļūt uz Izgaistos’ stāv’. Toreiz Medūzija fēl nebij’ man’ atradīts’ un atvedus’ šurp. Es negribēj’ dedzināt luktur' un muļķ’ atlant’ mani neredzēj’...

Profesors Blakts saviebās, kā mocīdamies zobu sāpēs.

- Nu fiss, meiten’, tagad tev beig’! Es taisīs’ paf-paf! -viņš paziņoja.

Blakts cēla augšup pirkstu ar gredzenu. Cenzdamās aizsteigties viņam priekšā, Taņa izšķīla dzirksti no sava gredzena, bet zombijs ar apmetni to atvairīja. Tad Blakts notēmēja un raidīja savu dzirksti. Tā pašāvās garām pavisam tuvu Taņas vaigam, apsvilinot ādu. Kolonna ieplaisāja. Marmora drupačas bira lejup. Taņa tikko paguva atlēkt malā.

- Muļķis tāds, tu gandrīz nospiedi skuķi! Neuzdrīksties savainot manu jauno ķermeni! Tas man vajadzīgs vesels! Tūlīt pat atkāpies! - izkaltusi vecene Melnajā Kubā kļuva nikna.

Profesors Blakts sarāvies kāpās atpakaļ kā nopērts suns. Skaidri varēja redzēt, ka viņam ārkārtīgi gribas taisīt “paf-paf!”, tomēr neklausīt saimnieci viņš neuzdrīkstējās.

Šķita, ka Sērgas del Tortes mirusī balss aizpilda visu Izgaistošo stāvu.

- Pienāc man tuvāk, Grotera meita! Nebaidies! Vēl minūtes piecas vai desmit tu varēsi padzīvot. Kamēr es nebūšu devusi pavēli, mani zombiji tevi neaiztiks.

Taņa gausi tuvojās Kubam. Visiem spēkiem viņa centās novilcināt laiku un sakopot domas. Varbūt, vairoties no dzirkstīm, līkločiem skriet uz tiltiņu un tālāk lejup pa Lielā torņa pakāpieniem pie ciklopiem? Tomēr nē, Taņa pārāk skaidri atcerējās, kas notika ar Neslavja mantiju. Tiltiņam pāri viņa netiks.

Turklāt vēl viens jautājums bija palicis bez atbildes. Tas jau sen nedeva Taņai mieru.

- Jūs taču jau gaidījāt mani šeit, Izgaistošajā stāvā, vai ne? Kā Medūzija un Blakts varēja zināt, ka es ieradīšos taisni šonakt? Vai to paziņoja lociņš? - viņa vaicāja.

Sērga del Torte brīdinoši pakratīja pirkstu.

- Nē. Lociņš bija tikai pavadonis, lai tu - hi-hi! - nenomaldītos un laikus atvestu pie manis savu simpātisko ķermeni. Bet šurp uz stāvu tevi atvilināja pēdējais no maniem kalpiem. Lai viņu paverdzinātu, man pat karti nevajadzēja izmantot, viņš jau tāpat visu laiku grozījās tepat tuvumā. Pietika likt akmens zivij īstajā brīdī izkustēties no vietas, un to izdarīja profesors Blakts, īstajā brīdī iedarbinādams mehānismu. Starp citu, šis trešais kļuva par zombiju tikai pirms pāris dienām, tieši pirms jūsu idiotiskās spēles ar pūķiem un lidojošām bumbiņām. Nesaprotu, kas vietējiem dumiķiem tā patīk tai pflķbolā? Kad būšu kļuvusi par Tibidohsas pa-vēlnieci, atvērusi Baisos vārtus un pasviedusi haosam Sar-danapalu, nekāda pūķbola vairs nebūs, to es apsolu, - teica Sērga del Torte. - Bet tagad, kamēr vēl neesi nodota Rēgu Karaļa verdzībā, palūkojies uz manu trešo “dēliņu”. Hi, kalp, nāc šurp!

Taņa dzirdēja sev aiz muguras soļus. Viņa pagriezās un skaļi iekliedzās. Pat skolotāju negaidītā nodevība nebija viņu tā satriekusi.

Pazīstamais dzeltenais krekliņš kā maiss karājās uz kalsnā auguma, bet acis - zombi ja acis - skatījās Taņai gluži vai cauri. Kā gan viņa līdz šim nebija to ievērojusi! Būtu varējusi uzminēt jau toreiz, kad viņš sāka apmelot Babu Ja-gunu. Tātad Vaņa ari iekļuvis Izgaistošajā stāvā. Nav spējis turēties pretī kārdinājumam un paciemojies šeit naktī pirms pūķbola spēles! IJn atgriezies kā paklausīgs, Sērgai del Tortei padevīgs zombijs!

- Nu kā tu varēji, kā? - sauca Taņa ar asarām acīs. ■

- Esmu savas pavēlnieces kalps, - nedzīvā balsī teica Blēdovs.

-Tu taču Sērgu ienīdi!

- Es kļūdījos. Tagad esmu savas pavēlnieces kalps, -Vaņa atkārtoja.

- Tā tas ir. Mans kalps un vairāk nekas. Bet nenosodi viņu pārāk bargi. Zombijs ir zombijs. Viņš samaksāja par savu ziņkārību. Tici man, tavs draugs pretojās manām burvībām daudz pamatīgāk nekā Blakts un pat Medūzija. Viņam ārkārtīgi negribējās kļūt par nodevēju. Bet senā maģija ir senā maģija. - Sērga del Torte smīnēja.

- Bet kā tad Zobrāvēja? Un Kioskova? - Taņa izmisīgi ķērās pie pēdējā salmiņa. - Ja šie trīs ir zombiji, kura pusē tad ir viņas? Mēs taču vēl nupat cīnījāmies ar viņām! Un viņām no acīm plūst zila gaisma!

- Kārtējā muļķība! Visparastākā vīrusu burvestība un it nekas vairāk. - Sērgas del Tortes balsī jautās nicinājums. - Šīs abas idiotes nodarbojās ar eksperimentiem pamestajā darbnīcā. Viņas izmēģināja aizliegtus buramvārdus, un tad

ar viņu acīm arī notika tās aplamības. Ja viņas vērstos pēc palīdzības pie Sardanapala, viņš tās izdziedētu piecās minūtēs. Bet šīs zaķapastalas baidījās.

- Bet es taču pati dzirdēju, ka viņas norunāja nākamajā naktī iekļūt akadēmiķa kabinetā! Ar kinžalu!

- Iekļūt kabinetā - jā, protams. Bet viņas negrasījās nevienu nogalināt. Sardanapala kabinetā glabājas sens talismans, kas atbrīvo no visiem nolādējumiem. Viņas neuzdrīkstējās palūgt akadēmiķim talismanu, jo tad viņš uzzinātu, ka viņas bijušas darbnīcā, kurā jau Senvirs aizliedza spert kāju. Tāpēc Zubija nolēma ielavīties Sardanapala kabinetā nakti, kad tur neviena nav. Bet kinžalu viņas gribēja paķert līdzi katram gadījumam - ja nu sastaptos ar zelta sfinksu. Atklāšu tev noslēpumu: sfinksu iemidzina tikai gaismas zibšņi uz metāla...

>

- Kāpēc tad Zobrāvēja un Kioskova mums uzbruka?

- To vajag jautāt man! - sarunā iejaucās Medūzija. - Es, nojauzdama, ka šonakt jūs būsiet pie akmens zivs, iestāstīju viņām, ka īstie zombiji esat jūs. Cerēdama jūs notvert, Zubija sagudroja to aplamo triku ar sasaldēšanas bumbu. Tas mums lieliski noderēja. Vienā rāvienā tikām vaļā no nevajadzīgiem lieciniekiem - no Baba Jaguna un Veras Papa-gailes. Turklāt tu vēl pamanījies iemidzināt Kioskovu. Vam iedomāties, kā Zobrāvēja brīnījās. Dzirkstij, kas atsitās pret viņas apmetni, taču vajadzēja apdzist, bet tā atlēca un turklāt precīzi trāpīja mērķī...

Sērga del Torte bija kļuvusi nepacietīga. Viņa piecēlās, aizpildot vienlaikus visus spoguļus.

- Labi. pietiks pļāpāt. Man vajadzīgs viņas ķermenis! -viņa pavēlēja.

Pirms Taņa paguva attapties, profesors Blakts, Medūzi-ja un Vaņa jau bija ielenkuši viņu ciešā lokā, paceldami rokas ar gredzeniem. Taņa pūlējās izrauties, bet juta, ka nespēj ne pakustēties. Viņas augums bija gluži kā no koka. Zombiju nekustīgie skatieni un gredzenu burvestība turēja viņu uz vietas.

- Tas ari viss, - teica Sērga. - Tagad viena dzirksts taisni pieres vidū, īsas izraidīšanas zintes - un tava dvēsele pametis ķermeni, atbrīvojot to man... Лк jā, aizmirsu pavaicāt - cik bieži tu tīri zobus? Nevēlies atbildēt? Nekas, gan jau pati tikšu skaidrībā. Ķerieties pie darba, mani zombiji!

Profesors Blakts derdzīgi pasmīnēja, gatavodamies izšķilt dzirksti. Lai neredzētu uzliesmojumu, Taņa aizmiedza acis. Bet tad Sērga del Torte iekliedzās:

- Stop, es pārdomāju! Lai to izdara puišelis! Ne jau katram ir tā laime iet bojā no labākā drauga rokas.

Blakts negribīgi pakāpās sāņus, palaizdams savā vietā Vaņu. Jaunais zombijs pacēla roku. Viņa gredzens bija pavisam aivu pie Taņas pieres. Zem acīm Vaņam vīdēja tumši loki, vaigi bija iekrituši.

- Tu tagad nogalināsi mani? Vai vēl atceries savu vēstuli ar nosvītroto rindiņu? Vai atceries? Vai tu domā, ka es to nevarēju salasīt? - Taņa vaicāja.

Vaņas roka nodrebēja.

- Esmu savas pavēlnieces kalps, - viņš teica.

Taņai nez kāpēc nemaz nebija bail. Pēkšņi viņai viss kļuva vienaldzīgs. “Labāk jau Vaņa nekā “mazais Blaktēns” ar savu paradumu grauzt kāju nagus. Interesanti, vai viņš tos joprojām grauž?” minēja Tapa.

Pa Vaņas netīro vaigu noritēja asara, atstādama aiz sevis baltu vadziņu. Tātad kaut kur viņā vēl bija dzīvs senais draugs. Bet gredzens joprojām tikpat neatlaidīgi tēmēja uz Taņas pieri.

- Vai esi gatavs? - vaicāja Sērga del Torte. - Piebeigsi viņu uz “trīs”. Viss skaidrs? Viens... divi... Galon tevis паи!!!

- Dzirkstus frontus! - iesaucās skanīga zēna balss.

Izlēkusi no Vaņas gredzena, žilbinošā cīņas dzirksts iezvēla pa degunu profesoram Blaktam.

Tibidohsas “tumšo” priekšnieks apmulsumā savicināja rokas, iespiedzās un nogāzās uz muguras. Šai mirklī viņš ārkārtīgi līdzinājās krunkainam krupim.

Vaņa pieskrēja pie Taņas un apskāva viņu.

- Es visu atceros, itin visu! Es neatdošu tevi šiem pre-tekļiem!

- Lai nolādētas šīs cilvēku jūtas! Viņš norāvies no mana āķa! - šņāca Sērga del Torte. Viņa palūkojās uz Medūziju. - Zombij, vai tu mani dzirdi?

- Jā, kundze! - atsaucās docente Gorgonova.

- Nogalini puišeli! Nekavējies! Meitēnu neaiztiec! Viņa man vajadzīga dzīva!

Medūzija nāca tuvāk.

- Bēdz! Es viņus aizkavēšu! - Vaņa pastūma apjukušo Taņu aiz kolonnas turpat blakus un pats pieliecies aizskrēja aiz nākamās.

Pēc mirkļa vairākas Medūzijas izšķiltās cīņas dzirkstis ietriecās kolonnā, aiz kuras slēpās Vaņa. Akmeņi bira lejup. Vaņa centās atšaudīties, lx±t viņam nebija pa spēkam pieveikt tāda līmeņa burvi. Profesoru Plaktu viņam izdevās dabūt gar zemi vienīgi tāpēc, ka tas negaidīja uzbrukumu.

Docente Gorgonova bez īpašas piepūles ar savu apmetni atsita visas Vaņas dzirkstis, vienlaikus šķildama savējās. No viņas triecieniem marmors drupa kā cepumi. Viņas gredzens nepacietīgi sprakšķēja, raidot arvien jaunus un jaunus burvju šāviņus.

Vaņu glāba vienīgi tas, ka viņš visu laiku skraidīja un slēpās aiz kolonnām.

- Skrien! Nu ko tu stāvi, skrien uz tiltiņu! - viņš kliedza Taņai. - Un ko tu šauj garām, krokodiliene tāda? Tālskati mājās aizmirsi, vai? Nu, nožāvājies, tēmē!

Medūzija, sašutumā pietvīkusi, kaut ko nomurmināja. No viņas gredzena izlidoja vienlaikus divas dzirkstis. Viena aiztraucās pie Vaņas, novērsdama viņa uzmanību, bet otra pa to laiku nemanāmi aplidoja apkārt kolonnai un ietriecās viņam mugurā.

Vaņa iekliedzās, nokrita un pūlējās aizlīst aiz kolonnas.

- Labs trāpījums! Un tagad piebeidz viņu! - komandēja Sērga del Torte.

Medūzija nesteidzīgā gaitā piegāja pie Vaņas un pacēla gredzenu.

- Tagad tev gals klāt, pienapuika! Manām burvestībām

nav iespējams pretoties. Pacentīšos, lai tu nomirsti ātri... -

viņa teica.

>

Apjautusi, kas tūlīt notiks, Taņa beidzot atguvās.

- Stāvi! Neuzdrīksties viņu aiztikt! Ja ne, es izšķaidīšu tavu saimnieci! - viņa iekliedzās. Izlēkusi no paslēptuves, viņa pacēla roku ar Teofila Grotera gredzenu.

Gredzens bija notēmēts uz Melno Kubu, kura sešās skaldnēs atspoguļojās Sērga del Torte. Medūzija apmulsusi sastinga.

- Ko man darīt, kundze? - viņa vaicāja.

- Es taču teicu: piebeidz puišeli! - Sērga del Torte atkārtoja pavēli. - Bet nē, pagaidi! Lai viņa šauj pirmā, tā būs pat labāk.

Taņa jau gribēja izšķilt dzirkstis, bet pēkšņi sajuta asu šaubu dūrienu. Kāpēc Sērga vēlas, lai viņa šautu pirmā? Ak jā, spogulis! Kubs taču sastāv no spoguļiem! Vai tas nenozīmē, ka jebkura uz to raidītā burvestība atspoguļosies tajā un atgriezīsies pie Taņas?

Tieši tā arī notiks. Burvestība trieksies viņā no visiem sešiem spoguļiem un pakļaus viņu Sērgai. Vai tas pats nebija noticis ar Medūziju un Blaktu? Šie pieredzējušie burvji, pirmo reizi iekļuvuši Izgaistošajā stāvā, droši vien centās Kubu iznīcināt - un paši padarīja sevi par zombijiem, ieguldot savā triecienā pārāk daudz graujoša spēka.

Varbūt tāpēc Sērga del Torte bija tik pārliecināta par savu uzvaru?

Medūzija skaļi smējās. Profesors Blakts, atjēdzies no burvju dzirksts iedarbības, bija paslējies uz elkoņiem. Uz viņa plikā, rutkam līdzīgā paura rēgojās pamatīgs zilums.

- Ko tu gaidi, kāpēc nešauj? - ņirgājās Sērga. - Pastei-clzies! Uzdāvā man pāris dzirkstellšu! Лк tu negribi? Ei, zom-biji, man apnicis gaidīt! Nogaliniet puiku!

- Ak tev vajadzīga dzirksts? Še, saņem!

Taņa pieskrēja pie sagrautās kolonnas un paķēra marmora gabalu. Tas bija ļoti smags. Labi vēl, ka viņa bija pagrābusi nevis pašu lielāko, bet tādu, ko spēj pacelt. Atvēzējusi akmeni virs galvas, Taņa gāja pie Kuba. Sajūta bija tāda, it kā viņa mestu piparbumbu pūķa nokaitušajā rīklē.

- Nē-ē-ē! Apturiet viņu! Viņai ir akmens! - atspīdot vienlaikus visos sešos spoguļos, mežonīgi iekliedzās Sērga.

Taņai trāpīja uzreiz vairākas Medūzijas un Blakta izšķiltās dzirkstis. Neviena no tām nepaskrēja mērķim garām. Meiteni caururba drausmīgas sāpes. Bet akmeni vairs nebija iespējams apturēt. Aprakstot gaisā plašu loku, marmora atlūznis jau lidoja uz Melno Kubu. Nost ar burvestībām! Kāpēc gan neatgriezties pie senā, visiem tailoīdiem pazīstamā paņēmiena? “Ķieģelis ir drošāks par pistoli. Tas vienmēr ir pielādēts!” Šis teiciens patika tēvocim Hermanim, vislabākās partijas vislabākajam deputātam.

Taņa nokrita zemē. Kritiena laikā viņa sadzirdēja plīstoša stikla džinkstoņu un Sērgas del Tortes šaušalīgo kliedzienu. Pēc tam virs Taņas sakļāvās necaurredzamas tumsas ezers.

Taņa atjēdzās. Visapkārt bija tumsa. Viņa gulēja un nezināja, kur atrodas. Ja nu tāda ir nāve? Vai tiešām viņa jau kļuvusi par Rēgu Karaļa verdzeni un viņš izvēlējies viņai šādu mocību veidu - mūžīgu tumsību? Taņa baidījās pagriezt galvu. Ja nu viņa mēģinās to izdarīt un atklās, ka nekādas galvas viņai vairs nav? Un auguma arī nav? Tikai pēc brīža viņa beidzot saņēmās un pagriezās. Izdevās! Kreisajā pusē neskaidri baloja spilvens. Tas Taņu nomierināja. Tagad viņa zināja, ka guļ gultā. Pakustinājusi rokas, meitene sajuta mīksto pidžamas drānu. Nebija nekādu šaubu: viņa ir dzīva.

Ar grūtībām uzvilkusies sēdus, Taņa aizsniedzās līdz lampai. Iedegās gaisma. Šo istabu viņa nepazina. Uz zema dīvāniņa blakus viņas gultai snauda Babs Jaguns un Vaņa.

Gaisma uzmodināja abus zēnus. Viņi apžilbuši mirkšķināja acis.

- Nē! Kāpēc tu ieslēdzi gaismu? Tu mūs nodosi! - satraukts iesaucās Babs Jaguns, mezdamies izslēgt lampu.

- Nodošu?

- Nu kā tad! Tu taču esi magpunktā. Sardanapals uz visstingrāko aizliedza pie tevis iet. Bet es jau nu zinu, ar kādiem buramvārdiem mana vecmāmiņa aizslēdz durvis. Tā nu mēs šeit ielīdām.

Taņa ar pateicību uz viņu palūkojās. Cik tas ir lieliski, ja tev ir draugi!

- Vai es jau ilgi šeit guļu?

- Trešo nakti. Pāris reižu tu biji atmodusies, bet tikai uz īsu brīdi. Jagei tikko pietika laika padzirdīt tevi ar zāļu novārījumu. Jau otrajā dienā tu sāki atlabt. Bet vēl pāris dzirksteļu - un cauri būtu... Tev paveicās, ka Kubs uzreiz saplīsa! - kautrīgi smaidīdams, teici Vaņa.

- Tas bija izcils blieziens! Ks aizgāju palūkoties! - Babs

Jaguns uzslavēja Taņu. - Ar vienu akmeni saplēst uzreiz sešus spoguļus - tas kuram katram vis neizdotos. Šaubu nav: mana skola!

- Rimsties, lielībniek! - Taņa pasmaidīja, kaut gan tas prasīja piepūli. Galva viņai joprojām plīsa vai pušu, lūpas bija kā no gumijas.

- Kā es nokļuvu magpunktā? Kas mani aiznesa no Izgaistošā stāva? - viņa vaicāja.

- Tevi aizstiepa Medūzija ar Blaktu. Arī mani viņi iznesa, kaut gan es nebiju tik nopietni ievainots. Jau pēc pāris stundām tiku uz kājām, l>et Jage tik un tā piespieda mani veselu dienu novāļāties pa gultu. Ārprāta garlaicība! Labi vēl, ka blakusgultā atkausējās Jaguns. Šausmas, cik daudz ūdens no viņa satecēja! Zobrāvēja arī šo to sajēdz no burvestībām! -Vaņa smējās.

- Bet kāpēc Medūzija ar Blaktu mūs glāba? Viņi taču gribēja mūs nonāvēt. - Nepatīkamās atmiņas lika Taņai noskurināties.

- Gribēja jau gan... Taču ne jau viņi to gribēja, bet Sērga viņus piespieda. Viņi bija tādi paši gūstekņi kā es. Tikai es spēju norauties no Sērgas āķa, 1x4 viņi ne. Kad Melnā Kuba vairs nebija, izgaisa arī ļaunā burvestība. Vai vari iedomāties, kā viņi brīnījās, kad attapās un ieraudzīja, ka atrodas Izgaistošajā stāvā blakus spoguļu lauskām? Medūzija atjēdzas diezgan ātri, bet Blakts... Es pat nobijos, ka viņš sajuks prātā.

- Nebūtu nekāds brīnums. Vai zini, kas šodien darījās garajā starpbrīdī? - Vaņu pārtrauca Babs Jaguns. - Vera Pa-pagaile, uzcirtusies savā smalkākajā blūzē un nomālējusies kā simt pieci tūkstoši indiāņu, visu laiku dzinās Blaktam pakaļ, bet šis slēpās no viņas pa kaktiem... Viņa tomēr atradusi Blakta mīlestības vēstules.

- Vēstules? Vai tad viņš tādas rakstījis? - Taņa negribēja tam ticēt.

Baba Jaguna ausis zobgalīgi ievizējās.

- Protams, ne... Tās uzrakstīja Zārciene. Un nolika tā, lai Vera var atrast. Tu jau zini, kā Kapličovai patīk tādi jociņi.

Taņa vārgi pasmaidīja.

- Starp citu, kā klājas manam kontrabasam? Vai Zārciene vēl nav saskaldījusi to malkā? Viņa jau sen draudēja.

- Lai tik pamēģina! - sašutis izgrūda Babs Jaguns. - Nav jau viņa nemaz tik liela muļķe. Jā, atklāšu noslēpumu -Svilpis O. Lupis sadabūjis tev lielisku lociņu. Tik tiešām lielisku - un pilnīgi noteikti bez jebkādas melnās maģijas. Sar-danapals un mana vecmāmiņa paši pārbaudīja.

- Vai tiešām? - Taņa nopriecājās.

- Kāda mums vajadzība melot? Gribi, tūlīt aizskriešu un atnesīšu. Pa Galvenajām kāpnēm būšu atpakaļ vienā mirklī! - Vaņa pieteicās.

- Pa Galvenajām kāpnēm? Ko tu runā? Tur taču...

Vaņa iesmējās.

- Tu domā Izgaistošo stāvu? Neuztraucies: Neslavis Mel-kulis jau likvidējis visas barjeras un aizsūtījis ciklopus atpakaļ uz sardzes telpām... Tagad tas ir parasts Tibidohsas stāvs. Un nekas vairāk. Visa burvestība bija Melnajā Kubā. Tiesa gan, no tiltiņa joprojām var nozvelties - ja ļoti pacenšas. Bet arī tiltiņš vairs nesvaidās kā jucis.

Vaņa aizdrāzās pēc lociņa, taču tūdaļ pat no gaiteņa atskanēja viņa pārsteiguma kliedziens. Blēdovs ieskrēja atpakaļ istabā un mēģināja aizslēgt durvis, taču nepaguva.

Magpunktā iesoļoja Neslavis Melkulis, Sardanapals, Me-dūzija un Zobrāvēja, bet aiz viņu mugurām rēgojās profesors Blakts, Tararahs un Jage.

Vaņa un Babs Jaguns gribēja palīst zem gultas, bet viņiem neizdevās noslēpties. Iedegās gaisma, un viņos raudzījās daudzi pārmetoši skatieni.

- Lūk, ko mēs šeit atrodam! Blēdovs un Jaguns! Tā jau es domāju! Ielavīdamies magpunktā pie skolnieces Groteres, turklāt vēl nakts vidū, jūs esat izdarījuši ļoti smagu disciplīnas pārkāpumu! Nešaubos, ka tiksiet bargi sodīti! Paliksiet bez vasaras brīvdienām, un profesors Blakts pats personiski izsniegs jums burkas, kurās savākt mūsu pagrabos savairojušās smirdvaboles. Nē, nevis burkas, bet spaiņus! - pieri raukdams, teica mācību pārzinis.

- Neslavi! - Sardanapals viņu pārtrauca.

- Nu ko - Neslavi? - Mācību pārzinis nelikās mierā. - Kā tik kas, tā Neslavis. Man taču vajag kādu atstāt bez brīvdienām vai aizsūtīt trimdā pie truloīdiem? Beigu beigās -vai es esmu mācību pārzinis vai neesmu? No manis vairs nebaidās pat pirmklasnieki!

- Citreiz, Neslavi. Bet šodien ne... Šī mums ir laimīga diena. No rīta tika paziņots, ka pūķbola čempionāts tomēr notiks, un tas notiks pie mums, Tibidohsā! - teica Sardanapals.

- Urrā! - Rabs Jaguns iebļāvās tik skaļi, ka Medūzija aizspieda ausis, 1x4 Jage piedraudēja mazdēlam ar dūri.

- Bet tagad... tagad vēl viena priecīga vēsts. Taņa ir atguvusies! - akadēmiķis Sardanapals nošņauca degunu un padeva zīmi Zobrāvējai.

Zobrāvēja iznāca priekšā, nokremšļojās un svinīgi iesāka:

- Grotere, visu skolas pasniedzēju vārdā es ar prieku pavēstu jums patīkamu jaunumu! Jūs bijāt tik varonīga un tik daudz paveicāt Tibidohsas labā, ka akadēmiķis Sardanapals nolēma piešķirt jums balvu un pieļaut nelielu atkāpi no skolas kārtības noteikumiem...

Taņa paslēja galvu no spilvena. Kaut kas traks! Diez kāda tad būs šī atkāpe no noteikumiem? Varbūt viņai atļaus nepildīt mājasdarbus vai gulēt līdz divpadsmitiem dienā? Tas gan būtu ko vērts!

- No šodienas ar īpašu akadēmiķa rīkojumu galdauts ar rīvētiem rutkiem uz visiem laikiem tiek piešķirts jūsu galdam! - teica Zobrāvēja.

Vaņa Blēdovs ar blīkšķi nogāzās uz grīdas. Akadēmiķis Sardanapals, nospriedis, ka tā ir sajūsmas izpausme, kautrīgi pasmaidīja.

- Nevajag pateikties, nevajag! Rutkos ir tik daudz vitamīnu.

Dmitrijs Jemecs

TAŅA GROTERE UN IZGAISTOŠAIS STĀVS

Redaktore Silvija Silīte Korektore Dace Kapara Operatore Ilona Smirnova Maketētājas Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds “Kontinents”,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 23114399.

D. Jemecs

Je 413 Taņa Grotere un Izgaistošais stāvs / No krievu vai. tulk. Amanda Aizpuriete. - R., Kontinents, 2003- - 330 Ipp.

ISBN 9984-27-055-6

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Jemecs Dmitrijs Taņa Grotere un izgaistošais stāvs

1.Rēgi čemodāna

2.Kupidoniņš trauku skapītī

3.Pēdas uz griestiem

4.Trīsdesmit četri ugunsdzēsēji

5.Rēgu Karalis

6.Lidojums kopā ar pasažieri

7."Galdiņ, aizsargājiesI" un vistu lāsts

8.Visniknākais pūķis

9.Vara dzelkšņa noslēpums

10. "Čukara kuračukara!" un Hugo Viltnieks

11."Dārdum vilkfum!" un "mazais Blaktēns"

12 Bubuļi un babaji

13 Apmetnis, dzelksnis un kinžals

14 Par ko klusē zivis

15 Izgaistošais stāvs