Klements-Deiviss Deivids

Ugunsnesējs

DEIVIDS KLEMENTS-DEIVISS

UGUNSNESĒJS

"Reti gadās, ka autora pirmais romāns spēj tik ļoti aizraut, rosināt domas un saviļņot emocijas. Piedzīvojumu eposs no dzīvnieku pasaules, dzīvīgs vēstījums, pilns drosmes, uzticības, mīlestības un naida."

Oxford Times Weekend

"Aizkustinošs, saistošs stāsts, ko radījis jauns un daudzsološs talants, par mīlestību, uzticību, drosmi, nodevību un visbeidzot par upuri."

London Parents' Guide

"Iespaidīgais dabas, ticības, uzticības un likteņu atainojums apvienojumā ar teicamu rakstītprasmi un spēcīgu raksturu tēlojumu piešķir šim darbam neatvairāmu pievilcību."

Shelf Life

"..apņēmība un aizrautība, kas kūsā ik lappusē un vistaisnākajā ceļā iestrāvo iztēlē, dara Deivida Klementa-DeiVisa pirmo romānu jaunatnei par izcilu, dinamisku un ārkārtīgi saistošu sacerējumu." Sūzena Harisone

Maniem vecākiem un Naiai

Arī Toram un Daisijai, atceroties Ričmonda parku

Es vēlētos visiem ieteikt Normas Čepmenas lielisko rokasgrāmatu par briežiem un pateikties Jolandam no Rouhemptona staļļiem par atļauju jāt Ričmonda parkā, kā arī Timām Būtam par daudzajiem uzmundrinājumiem, manai aģentei Kerolainai Volšai par vārdiem "tas notiks" un par prasmi tos īstenot, kā arī Rebekai Maknallijai par aizrautīgo un reizē stingro redaktores darbu; un visbeidzot, kaut gan ar skumjām apzinoties, ka viņa nekad to nepieredzēs, manai draudzenei Helenai Boidai, reizēm pārlieku aizrautīgai dzīvnieku mīļotājai un ļoti sirsnīgam cilvēkam, par daudzkārtējo laipnību un par mājiņu, ko viņa man ļāva izmantot un kas man deva ļoti daudz prieka.

.

Pirmā daļa

1 Dzimšana un Pravietojums

Kad būs senais senču svētums miris, Dzīvesziņa ļodzīsies un ļims, Herne atkal modīsies no miega,

Briedis atbrīvotājs Herlu ciltī dzims.

Herlu pravietojums

Starp biezi saaugušajiem viršu puduriem, kas bagātīgi klāja nokalni abās gravas malās, zāli plūkdams, pastaigājās vientuļš, jauns briedis. Tā rūsganais kažoks zeltaini zaigoja rietošās saules slīpajos staros un žuburotie ragi lepni slējās augšup kā koraļļi vai ozola zari ziemā. Staltā dzīvnieka lepno galvu rotāja divpadsmit žuburi, un krāšņie ragi nepārprotami liecināja par varena un izredzēta dzīvnieka stāvokli. Galvasrotas pamatzarus klāja vasaras samtainais apvalks mīksta, pelēcīga kārtiņa, kas sedz jaunus, augošus ragus pēc veco nomešanas. To pamatnē kā izliekti dunči slējās divi smailie acu žuburi. Ledus žuburi virs tiem bija drusku mazāki, bet augstāk uz pamatzariem pacēlās prāvāki vidus žuburi, un tālāk ragu gali sazarojās augstajos vainagos.

Brieža kažoks bija biezs, taču spalvojums nespēja noslēpt daudzu cīņu atstātās pēdas uz dzīvnieka sāniem un gurniem un garu, zilganpelēku rētu, kas stiepās tam pār muguru no kakla līdz pat astei. Briedis šai gravā nebija rets viesis: tajos senajos laikos, kad Lielo Zemi daudzi dēvēja par skotu apgabaliem, staltbrieži bija tikpat izplatīti kā mūsu dienās. Tomēr tik krāšņs dzīvnieks ar šādu izcilu galvasrotu bija visai neikdienišķa parādība.

Piepeši briedis satrūkās un pagrieza galvu pret dižskābaržu audzi, kas stiepās gar ielejas rietumu piekalni. Dzīvnieka ausis saslējās, muskuļi saspringa un nāsis sāka strauji kustēties, raidot gaisā garaiņu gredzenus. Cauri vakara krēslai brieža lielās acis vērīgi raudzījās kokos, skatienam nemierīgi urbjoties pazaru ēnās. Tomēr vēja pūsmas uzvēdītā smarža jau bija pagaisusi, un briedis atkal pievērsās sūnotajam ganību paklājam, pārmeklēdams zemsedzi un izraudzīdamies sulīgākos vasaras zaļuma stiebrus.

Staltās kājas nesa briedi no vienas vietas uz nākamo tik līgani un vienmērīgi kā vilnīši uz dīķa virsmas. Laiku pa laikam nagotā pēda ieslīdēja kādā plaisā, kuru skatienam slēpa sakuplojusī virsaudze, taču briedis ne reizi nezaudēja zem kājām drošu pamatu. Varenais ķermenis tūdaļ instinktīvi izlīdzināja ikvienu kļūmīgu kustību, līganumā neatpalikdams no milzu savvaļas kaķa un kā dabiska daļa iekļaudamies apkārtējā ainavā, neatraujams no aprisēm un apveidiem, kas veidoja tā mājvietu.

Reizē ar vakara krēslu apkārt sabiezēja arvien dziļāks klusums. Palaikam to pārtrauca tikai tālīni vistu vanaga kliedzieni, naktsputnam gavilējot savās medību gaitas, pūces vientulīgā ūjināšana tumsā vai fazāna spārnu sviksti, tam izlaužoties cauri lapotnei un pazūdot naksnīgaja talē. Taču šādas ierastas skaņas pieredzējušo dzīvnieku nespēja satraukt. Kaut arī staltais augums palaikam saspringa, atsaukdamies uz piepešā trokšņa spalgumu, briedis rāmi turpināja ēšanu. Briežumāti vai jaunu briedēnu šīs skaņas, iespējams, darītu tramīgu, taču tās nevarēja traucēt dzīvnieku, kas daudz gadu pavadījis Korpusā. Neskaitāmu cīņu veterānu. Briedi, kura asā redze, oža un maņa īsā laikā nodrošinājusi tam vietu bara priekšējās rindās. Brehinu, Izlūkotāju kapteini.

Brehins bija sasniedzis akmeņainu, zilsārtu viršu iekrāsotu pakalnu un nupat dzīrās plūkt sulīgu atvasi no irbuleņu krūma, bet tad atkal spēji izslēja galvu. Tagad viņa acīs iezibējās atskārsme: viņš bija pazinis pirmītējo, vēja pūsmas vēlreiz uzvēdīto smaržu. Taču šoreiz Brehins iesprauslojās un nikni piecirta kāju. Pēc tam viņš nolieca ragus lejup un, pavērsis galvu mežaudzes ziemeļrietumu virzienā, metās gar ielejas malu uz priekšu, skrējienā nikni purinādams galvu. Tuvodamies mežam, briedis sāka plašā lokā šūpot ragus pa kreisi un pa labi un, nonācis tikai nedaudzu zaru attālumā no meža malas, spēji apstājās un piecirta kāju pie zemes.

-   Re, kā! viņš saniknots iesaucās. Tātad Herla tagad izspiego Herlu?

Brehins bija nosaucis vārdu, kurā brieži dēvē savas cilts pārstāvjus un kuru pazīst savējie starp savējiem, taču atbildes nebija. Viegla vēsma no tālienes atnesa klusinātu ērgļa kliedzienu, taču mežā nebija jaušama nekāda kustība.

-    Nāc ārā, jo es neesmu zaļš nelga, kam var pielavīties kā mednieks trusim! Brehins uzsauca vēlreiz. Parādies! Es tevi saodu jau ielejas viņā malā!

Pēc šiem vārdiem starp kokiem atskanēja šalkoņa, un nākamajā brīdī lapotni pašķīra jauna brieža ragotā galva. Staltbriedis izsoļoja klajumā. Pār purnu tam stiepās melns plankums un uz galvas slējās ceturtie ragi ar astoņām smailēm divas katra pamatzara galā un zem tām ledus žuburi un acu žuburi. Ari tos sedza bieza, samtaina kārtiņa. Brehins pazina vienu no jaunajiem Korpusa briežiem, un viņa skatiens mazliet atmaiga.

-         Nudien, Bandah, kapteinis vēsi teica, es nebūtu domājis, ka sastapšu tevi slapstāmies pa mežu kā apmaldījušos brailaku!

Jaunā brieža ragi tūdaļ izslējās augšup. Nievājošais vārds "brailaks" jeb "ezis" briedim ir smags apvainojums, un atbildē skanēja izaicinājums.

-         Es neesmu brailaks, kapteini Brehin, jaunatnācējs lēni sacīja, un esmu gatavs cīnīties ar jebkuru briedi, kurš vēlas to apgalvot!

-        Drosmīgi teikts, Bandah! Brehins pasmaidīja. Tad varbūt tu pastāstīsi, kāpēc novēro mani jau kopš brīža, kad es parādījos kalnā?

Bandaha acis iztrūcināti iezibējās, tomēr viņš izturēja kapteiņa skatienu.

-    Es nesu ziņu no Dreila.

Brehins rāmi pamāja ar galvu.

/ Tātad nu jau pat tu spiego Dreila labā, viņš skumji noteica.

Dreila un Sgorra spiegi pēdējā laikā klejoja pa visām malām.

-       Es tevi vēroju, kapteini Brehin. Bet es nespiegoju. Bandahs nespiego nevienam. Pat Baru Valdniekam ne.

-        Baru Valdniekam! Brehins nicīgi nosprauslojās. Kad es biju tavā vecumā, neviens mani nebūtu piespiedis lietot tādu apzīmējumu. Vai ar "Bara valdnieku" viņam nav gana vai Dreilam tiešām jālaužas valdīt pār visām Zemajām Zemēm?

Bandahs neatbildēja.

-        Nu labi, Brehins teica, izlikdamies graužam zāli, tomēr uzmanīgi klausīdamies, saki savu ziņu!

-        Dreils ir sasaucis padomi, Bandahs teica. "Hi notiks Larna stundā.

-    Sapulces, padomes, Brehins novilka. Vai tiešām tas mikstnadzis neko labāku nespēj izdomāt? Nu labi, pasaki Dreilam, ka esmu aizņemts.

-    Bet, kapteini Brehin…

-    Diezgan! Dreils zina, ka vienai no manām draudzenēm jebkurā bridi var sākties radības. Man jādodas pie viņas.

Bandahs nemierīgi mīņājās uz vietas. Brehins bija labi pazīstams ar necieņas izrādīšanu Dreilam, un daudzi viņu par to apbrīnoja ari Bandahs pats, tomēr tik klaja rīkojumu ignorēšana varēja nozīmēt nopietnas nepatikšanas. Dreils nekautrēsies sodīt ziņnesi par šādu nepatīkamu ziņu.

-     Kapteini Brehin, viņš turpināja bijīgākā tonī, ko man sacīt: kad tu ieradīsies?

Brehins palūkojās pāri ielejai. Vakara blāzma strauji dzisa, un biezajā krēslā virmoja dunduru mākoņi. Grava tinās arvien dziļākā klusumā, un, palūkojies augšup, briedis tumstošajā debesu zilumā ieraudzīja raugāmies pretī vakarzvaigzni. Lama stunda brīdis, kad lielā zvaigzne aicina kopā Herlas, lai apcerētu aizvadīto dienu, bija jau gandrīz klāt.

-    Tad, kad varēšu, Bandah, viņš, nicīgi nosprauslodamies, izmeta. Tad, galvu atmetis, kapteinis skriešus devās gar mežmalu projām. Tomēr, neticis vēl līdz mežaudzes stūrim, briedis apstājās un paskatījās atpakaļ.

-     Un vēl kas, Bandah! viņš uzsauca, un skaņā balss atbalsojās pa visu ieleju. Ja tev tas vajadzīgs, tu drīksti nodot Dreilam manu atvainošanos. Lai Herne ir ar tevi!

Pēc tam Brehins bija prom.

Jaunais briedis nekustēdamies stāvēja uz vietas. Viņš drebēja, tomēr juta dziļu atvieglojumu par to, ka Brehins mīkstinājis Dreilam nododamo atbildi. Dreils bija neaprēķināms, un pēdējā laikā viņa rīcību paredzēt bija arvien grūtāk. Kad pēdējā saules svītriņa beidzot pazuda aiz apvāršņa malas, Bandahs palocīja galvu ar jaunu apņēmību.

Un lai Herne ir ari ar tevi! viņš čukstus noteica un pazuda starp kokiem.

Kad Brehins sasniedza Mājvietas ieleju, vakarzvaigzne jau mirdzēja pilnā spožumā. Kalna virsotnē briedis apstājās un paraudzījās lejup uz ieleju, kur zālē ganījās briežu bars. Tur varēja būt ap divsimt staltbriežu, kas krēslā rāmi ieturēja vakariņas. Daži bija atlaidušies zemē, lai aprunātos, un atgremoja dienas gaitā vēderā savākto zāli, mizas un ogas, cītīgi košļādami saveltās lodītes un izvilinādami no tām barojošas sulas.

Pļavā, kas pletās ielejas dziļākajā vietā, uzturējās galvenokārt briežumātes ar jaunajiem briedēniem, kas kāri zīda pienu vai turējās mātēm zem kājām. Krietnu gabalu nostāk, patālu no mātītēm, bariņos vai vienatnē ganījās brieži, un vecākie tēviņi klīda pa ielejas piekaļņu augstākajām vietām. Tikai riesta laikā, kad rūsganie savvaļas brieži cīnās savā starpā par harēmu izveidošanu un savu draudzeņu sargāšanu no pārējiem, tie dzīvo vienkopus; pārējā laikā briežu buļļi turas savrup un nereti mājo itin tālu no govīm. Pašlaik tie visi ganījās samērā tuvu cits citam, un tas bija neparasti, jo ritēja jūlija mēnesis un gandrīz visi jaunie briedēni bija ieradušies pasaulē jau pirms vairākām nedēļām. Daži mazie jau uzdrošinājās spert soli tālāk no mātes, meklēt draugus pārējo telēnu vidū un izmēģināt, cik stipras ir to jaunās kājas.

Lūkodamies lejup, Brehins pārējo vidū saskatīja briežumāti, kas viņa harēmā bija kopš iepriekšējās sezonas, un gadu vecu briedēnu, kas ganījās turpat tuvumā. Brehina cilts asinis barā bija spilgti manāmas, un viņš pazina vienu no saviem pēcnācējiem. Tam nupat spraucās pirmie ragi, bet Brehins pasmaidīja, apjauzdams, ka pat nezina briedēna vārdu. Tas nav svarīgi, viņš sevī nodomāja. Kamēr jaunais briedis vēl uzturas mātes tuvumā, ir labāk, ja viņi netuvinās. Kad tam izaugs otrais vai trešais ragu žuburs, Brehins iepazīs to, kā pienākas, un sāks mācīt tam Izlūkotāju prasmes un paražas.

Brehins raudzījās ielejā un juta sevī uzbangojam aizstāvja, sargātāja instinktu, kas mīt Izlūkotāju asinīs, un viņš izjuta atvieglojumu, redzēdams savus ciltsbrāļus klīstam pa tuvējām kalnu nogāzēm. Ragu kroņi šūpojās augšup un lejup, briežiem ēdot un kavējoties rāmajā novakarē. Brehins krēslā izšķīra biezo, pinkaino Pelēča stāvu, Terna veiklās, jauneklīgās kustības un Krinana vienīgo izroboto ragu. Brehins lēni devās tālāk, līdz kreisajā pusē izdzirda sprauslošanu. Viņam pretī strauji rikšoja divi brieži.

-     Kas tur nāk? Hernietis vai Lera? viens no tiem iesaucās.

"Lera" briežu valodā nozīmē jebkuru citu dzīvnieku un nav attiecināms vienīgi uz cilvēkiem, bet sevi brieži uzlūko par atšķirīgiem no visiem pārējiem: viņi ir hernieši, būtnes, kas dzīvo meža dieva Hernes īpašā aizstāvībā.

-    Hernietis, Brehins atbildēja, meža draugs.

-   Tad nāc, un lai tev viegls solis! atskanēja pieņemtais sveiciens, un pēc brīža abi brieži atradās Brehinam blakus. Tie bija Spejs un kapteinis Stralohs. Virs galvas abiem kā vēdekļi pacēlās divpadsmit žuburu ragi.

-   Brehin, Stralohs aizelsies teica, mēs gandrīz nedzirdējām tevi tuvojamies.

-To es manīju, Straloh, Brehins smaidīdams atbildēja. Kā klājas baram?

-   Vakars ir pagājis labi. Tieši pirms Larna stundas Terns aiz strauta saoda lapsas pēdas, bet tagad smaka ir izgaisusi. Mēs brīdinājām briežumātes, lai uzmanās.

-    Tas ir labi, Brehins pamāja ar galvu. Bet pasekojiet, lai viņas tiešām tur acis vaļā!

Briežu bars ir visvieglāk ievainojams tūlīt pēc jauno briedēnu piedzimšanas. Bars dzīvo pastāvīgos uzbrukuma draudos, un lapsa itin veiksmīgi spēj aiznest jaundzimušu briedēnu. Bet briežumātes ar mazuļiem mēdz būt ļoti tramīgas, viegli izbiedējamas, un pašlaik Izlūkotāji baidījās ne vien no briedēna zaudējuma, bet ari no pēkšņas, paniskas bēgšanas. Bara skrējiens ir briežu dabā, taču laikā, kad viņu vidū ir nesen dzimuši briedēni, dzīvnieku ieradumi mēdz krasi mainīties. Bēgot mazuļi var viegli iet bojā, tāpēc šajā periodā bars tiecas paslēpties, apmesties kādā ēnainā ielejā un paļauties uz to, ka Izlūkotāji atbaidīs laupītājus un, ja vajadzīgs, metīsies cīņā.

-    Kādas ir ziņas par padomes sapulci? noprasīja Brehins.

-      Par padomes sapulci? Spejs pārsteigts atjautāja. Mēs neko neesam dzirdējuši par padomes sapulci!

-    Tā jau es domāju, Brehins nopietni pamāja ar galvu.

-    Vai kaut kas nav kārtībā, kapteini? Stralohs jautāja.

-     Iespējams. Dreils atsūtīja ziņu, ka ir sasaucis padomi. Taču visi Izlūkotāji atrodas tepat. Viņš labi zina, ka padomes sapulce nevar notikt, ja tajā nepiedalās Izlūkotāju kapteiņi.

-    Vai gribi, lai es tos pasaucu šurp?

-    Nē, Spej. Paliec tepat un esi sardzē! Briedēni ir svarīgāki.

To teicis, Brehins skriešus devās lejup pa nogāzi. Ieniris

pļavā, viņš ieraudzīja pulciņu Korpusa briežu rikšojam augšup pretējā ielejas piekalnē uz Mājvietas ozola pusi. Tātad sapulce tiešām notiks. Pašlaik debesīs kāpa pilns mēness, un tā spožajā, zilganajā gaismā Brehins redzēja Dreila maslvo augumu, kas lēni slīdēja turp un atpakaļ gar sanākušo briežu rindām. Ieraudzījis aiz viņa briedi bez ragiem, Brehins nicīgi nosprauslojās. Tas bija Sgorrs, Dreila galvenais palīgs.

Naids un bailes, Brehins pie sevis skumji noteica, naids un bailes ir galvenais, ko viņi sēj barā. Un cietsirdība.

Pagriezies uz rietumiem, Brehins devās uz to pusi, kur maza upīte urdzēdama un čalodama tecēja cauri pļavai ielejas zemākajā galā. Dūņainajās krasta smiltīs kāda briežu govs bija izveidojusi sev ieplaku un tīksmīgi vārtījās spirdzinoši vēsajos dubļos. Brehins pārbrida upītei un sāka soļot gar mežmalu pa zaļu zemes strēli, kurā ganījās sešas vai septiņas briežu govis, cītīgi gremodamas savāktos krājumus. Ieraudzījis attālāk slejamies vientuļu pīlādžkoku, viņš paātrināja soli.

Garajā zālē aiz pīlādža, atlaidusies uz sāniem, gulēja Eloina, Brehina nesen pieminētā briežumāte. Vēders tai bija piebriedis, sāni bez skaņas strauji cilājās un krita, un laiku pa laikam augums noraustījās sāpju lēkmē. Briežu govis dažkārt sāk pāroties jau divu gadu vecumā, un īpaši tas vērojams meža briežu vidū, jo tie nobriest straujāk nekā savvaļas līdzenumu brieži, tomēr vairošanās palaikam notiek atšķirīgi. Eloinai bija pieci gadi, un viņa bija pārojusies ar Brehinu pavēlu iepriekšējā ziemā. Četru gadu vecumā viņa vēl nebija gluži par vecu, lai pārotos pirmo reizi, tomēr barā klīda valodas, ka skaistā Eloina esot kavējusies drusku par ilgu. Arī grūsnība bija neparasti ieilgusi, un Eloina bija viena no pēdējām, kas vēl nebija sagaidījusi mazuli. Brehins zināja, ka tas var būt bīstami gan viņai, gan jaunajam teliņam.

Briedis nostājās Eloinai blakus, un viņa tumšajās acīs, raugoties lejup, atspoguļojās mīlestība un raizes. Doma, ka varētu Eloinu zaudēt, viesa viņā skaudri sāpīgas mulsuma izjūtas.

Kad staltbrieži beidz pāroties, tie parasti izšķiras un vairs neveltī viens otram daudz uzmanības, it īpaši mazuļu radīšanas periodā. Tomēr, kaut ari Brehina spēks un bezbailība bija ļāvusi viņam iepriekšējā rudenī iekarot septiņas draudzenes, viņš bija neparasti pieķēries Eloinai. Zinādams, ka viņai ir sarežģījumi ar atnešanos, Brehins pēdējās astoņas dienas ik pa laikam bija nācis viņu apraudzīt.

Pats neparastākais viņu abu pārošanās gaitā tomēr bija tas, ka iepriekšējās sezonas riesta laikā Brehinam nebija pat vajadzējis Eloinu iekarot. Kad brieži cīnās par nākamo draudzeņu labvēlību, ielejas allaž pieskandē karotāju ragu klaudzoņa un švīkoņa. Kad uzvarētāji ir izvēlējušies draudzenes, atlikušajām govīm var tuvoties kāds no jaunajiem briežiem. Tomēr retumis gadās, ka ļoti drosmīga briežu govs pati sper pirmo soli un izraugās nākamo draugu. Tādējādi viņa riskē saņemt raga dūrienu, taču tad, kad Eloina bija piegājusi pie Brehina un pat nenoliekusi galvu, kā briežu govij pieklājas darīt, bet maigi pārlaidusi purnu viņa vareno ragu pamatnēm, Brehins gluži vienkārši bija atbildējis ar tādu pašu kustību un abi kopā bija devušies projām. Visi jutās pārliecināti, ka šo savienošanos ir svētījis Herne.

Visi, izņemot Dreilu. Viņš pats bija gribējis Eloinu iegūt, un tad, kad tā nostājās līdzās Izlūkotāju kapteinim, viņu sagrāba neganta greizsirdība. Varbūt tas bija iemesls turpmākajām pārmaiņām Dreilā, tagad domāja Brehins, lūkodamies lejup uz skaisto briežumāti. Noliecis galvu, viņš nolaizīja Eloinas seju.

-    Eloina! viņš klusi teica. Eloina! Mosties!

Viņa atvēra acis un mēģināja pacelt galvu.

-    Brehin, es biju aizmigusi.

-    Guli mierīgi, Eloina. Tev jāatpūšas un jākrāj spēki.

-     Piedod, Eloina sacīja, atslīgdama atpakaļ zālē. Es jūtos pārāk nevarīga.

-    Kad būs tavs laiks, Eloina?

-    Drīz. Nu jau pavisam drīz. Viņš spārdās kā meža dievs.

-    Vai tu būsi pēdējā?

-    Jā, viņa atbildēja. Brakenas mazulis ieradās šorīt no rīta.

Brehins pazina šo vārdu. Brakena bija briežu govs, kas iepriekšējā rudenī pārojusies ar vienu no Brehina Izlūkotājiem padzīvojušu, gadus desmit vecu briedi vārdā Salens. Brakena bija lēna un bikla, tomēr Salenam viņa bija veiksmīgs ieguvums. Iepriekšējā vasarā Salens bija piedzīvojis nelaimīgu kritienu, un šī bija viņa pēdējā Izlūkotāja vasara. Viņam bija laimējies, ka vispār ieguvis sev draudzeni, kur nu vēl jaundzimušu briedēnu.

-    Salens būs ļoti lepns! Brehins iepriecināts sacīja. Vai tas ir briedēns vai briedenīte?

Eloina skumji palūkojās uz draugu.

-     Ne viens, ne otrs, Brehin, viņa atbildēja. Mazulis piedzima nedzīvs.

Eloina paskatījās uz koku pusi, un ozola ēnā Brehins ieraudzīja Brakenu. Viņa pavisam nekustīgi stāvēja zālē. Galvu tā bija mazliet pieliekusi uz vienu pusi. Briežumātes gurni ik pa brīdim noraustījās un purns noslīga lejup, pieskardamies mazam, nekustīgam augumiņam pie viņas kājām. Tur gulēja nedzīvais mazulis.

Eloina atkal nolieca galvu. Briežumāte ar mirušu briedēnu ir viena no sāpīgākajām ainām meža dzīvē. Mātes kavējas pie šiem mazuļiem dienām ilgi, gaidīdamas, kad jaundzimušais sakustēsies, vai ar kustībām mudinādamas to zīst, līdz beidzot, mokošas neizpratnes pārņemtas, dodas projām.

-     Neraizējies! Eloina teica, jauzdama Brehina satraukumu. Brakena bija vārga, turpretī es tev dzemdēšu jauku, dūšīgu Izlūkotāju.

-    Eloina, Brehins čukstus teica, man vajadzēs tevi uz kādu laiku atstāt. Dreils ir sasaucis padomi pie Mājvietas ozola.

-    Un Izlūkotāji?

-    Bandahs teica, ka mēs esot uzaicināti, bet, kad es atgriezos ielejā, neviens par to neko nezināja.

Eloina nodrebēja un vēlreiz mēģināja pacelt galvu. Brieža instinktīvā spēja nojaust briesmas ir tā galvenais ierocis savvaļas pasaulē.

-    Esi uzmanīgs, Brehin! viņa brīdināja. Tu zini, cik Dreils ir greizsirdīgs.

Brehins nosprauslojās.

-Ja Dreils grib tevi iegūt, viņam jācīnās par tevi Anlaha laikā, viņš teica. Tāds ir likums. Un, ja viņš cīnītos, es to veco mīkstnadzi pieveiktu ar vienu ragu. Kaut vai ar salauztu ragu!

-    Jā. Bet vēl ir Sgorrs un jaunāki brieži. Tiem nav ne likuma, ne pienākuma. Tāpēc esi uzmanīgs!

-   Es būšu uzmanīgs un, kad atgriezīšos, neiešu projām no tevis līdz briedēna piedzimšanai.

Brehins maigi piespieda purnu Eloinai pie galvas starp ausīm un aizgriezies devās projām. Upītes otrā krastā viņš pamanīja ganāmies vecu briežu govi vārdā Brēka un aizrikšoja pie viņas.

-    Brēka, viņš teica, Eloinai drīz sāksies dzemdības, un es esmu noraizējies. Vai tu varētu viņu uzmanīt, kamēr esmu projām?

Brēka uzmeta Brehinam piktu skatienu, jo gadu gaitā bija sākusi just nepatiku pret briežu tēviņiem, pat pret tādu Izlūkotāju kapteini kā Brehins. Tomēr viņa ar bijīgu piekrišanu nolieca galvu. Mazliet nomierinājies, Brehins devās projām pa ieleju uz tikšanās vietu. Tagad mēness debesīs jau bija veicis pusceļu un tālumā ap Mājvietas ozolu pulcējās liels briežu bars. Kad Brehins sāka kāpt pa nogāzi augšup, Eloina zem pīlādža nemierīgi sakustējās. Viņas acis sāpēs aizplīvurojās, un viņa ar pūlēm uzslējās kājās. Eloinas laiks bija pienācis.

Brehina vārdi, ka viņš spētu pieveikt Dreilu ar vienu ragu, bija patiesi. Dreils bija pavecs, jau gandrīz vienpadsmit gadu nodzīvojis šai pasaulē, un manāmi kliboja: kaut gan viņš sekmīgi spēja stāties pretī ne vienam vien jaunam briedim, brašākajam bara cīkstonim Brehinam viņš nebija pretinieks. Patiesībā Brehins būtu ticis galā ar Dreilu pat viņa labākajos gados, tikai tolaik tas būtu nozīmējis asiņainu cīņu. Brehins nekad nebija jutis godkāru vēlmi kļūt par briežu bara izredzēto valdnieku, tomēr pēdējā laikā apstākļi arvien biežāk lika viņam mest izaicinājumu Dreila varenībai.

Briežu bara noteiktā kārtība nav pārlieku sarežģīta. Lielā barā, kāds bija ari šis, parasti ir divi vai trīs simti briežu, kuri mēdz turēties kopā lielākās vai mazākās grupās atkarībā no draudzības un radniecības saitēm. Galvenais saistošais spēks briežiem ir Korpuss, kurā jāiekļaujas katram tēviņam, apliecinot uzticību Bara valdniekam. Otrs spēks līdzās Korpusam ir Izlūkotāji izredzētie brieži, kas iemantojuši šo stāvokli sava spēka un drosmes dēļ un parasti pēc dabas ir savrupnieki. Izlūkotāji ir jaunu ceļu meklētāji un cīnītāji, kas meklē jaunas ganību vietas un sargā baru no ārējiem plēsoņām. Paši svarīgākie Izlūkotāju pārstāvji iemanto kapteiņa vārdu un stāvokli, un to vidū bija ari Brehins.

Šī vienkāršā kārtība ir jūtams spēks, kas apvieno baru, un tā zaudē savu lomu tikai vēlu pavasari, kad brieži nomet ragus un bara hierarhija sairst, kā ari Anlaha laikā rudens sākumā, kad iestājas riesta dienas. Riests ir briežu gada ievērojamākais bridis, kad tēviņi cīnās nākamo draudzeņu dēļ un kārto savstarpējos rēķinus. Tikai un vienīgi šajā laikā var notikt tā, ka briedis met izaicinājumu Bara valdniekam, un tas parasti notiek reizi četros vai piecos gados. Taču Dreils nebija pieredzējis nevienu izaicinājumu jau vairāk nekā sešus gadus.

Iemesls nebija tas, ka neviens briedis šai barā nespētu viņu pieveikt, bet gan tas, ka barā bija ieviesta jauna kārtība. Ar dažādu izgudrotu goda nosaukumu un privilēģiju palīdzību Dreils bija sapulcinājis ap sevi pakalpīgu un uzticamu briežu pulku no Korpusa rindām. Tie vienlaikus bija Dreila miesassargi un savdabīgi slepenpolicisti, kas izspiegoja Korpusa dalībniekus un briežu govis, kā arī piegādāja ziņas par jebkurām neapmierinātības izpausmēm. Tiem bija dots dreiliešu vārds, un brieži pret tiem juta reizē naidu un bailes. Taču vislielākās bailes izraisīja šīs vienības vadonis Sgorrs, bezragu briedis, kuru Brehins pirms neilga laika bija redzējis grozāmies Dreila tuvumā.

Sgorrs nebija dzimis šajā briežu barā, bet pirms trim vasarām ieradies šeit no ziemeļu kalniem. Toreiz jaunatnācējam bija ievainota acs, viņš bija lūdzis vietu ganībās un stāstījis, ka pēc vilku uzbrukuma esot zaudējis sakarus ar savu baru. Taču drīz vien ap viņu samilza daudz tumšu valodu. Daži teica, ka viņš glabājot sevī kādu baigu noslēpumu. Citi runāja, ka Sgorrs esot noslēdzis līgumu ar meža dievu un izraidīts no sava bara nodevības dēļ. Daži pat stāstīja, ka viņš esot lauzis vissenāko likumu un kādu laiku pavadījis cilvēku vidū.

Lai kāda būtu patiesība vai izdoma, Sgorrs bija ātri iekarojis Dreila uzticību un uzkalpojies saviem septiņiem gadiem neatbilstoši augstu. Deils strauji novecoja, un, jo manāmāks kļuva viņa klibums, jo veiksmīgāk Sgorrs izmantoja viņa bailes zaudēt iegūto stāvokli. Tieši Sgorrs bija tas, kurš pirms diviem gadiem ierosināja izveidot dreiliešu grupu, un pats bija tās galvenais veidotājs, pats izraudzījās un sagatavoja tai jaunos briežus, izmanīgi izvēlēdamies pašus neapmierinātākos un gādādams, lai tie strauji virzītos uz augšu.

Brehins jau no paša sākuma bija jutis neuzticību pret Sgorru, kaut gan redzēja, ka jaunatnācējs ir ļoti gudrs, un viņš uzreiz bija iebildis pret Sgorra uzņemšanu barā. Vēlāk Brehins bija vērojis Sgorra darbošanos ar slēptu nepatiku. Taču, ja Brehinam piemita kāda vājība, tad tā izpaudās tādējādi, ka viņš visupirms bija kareivis un Izlūkotājs un nevēlējās iesaistīties bara politikā.

Tikai pēc tam, kad Sgorrs bija centies iegūt varu ari pār Izlūkotājiem, Brehins bija atklāti stājies viņam pretī. Kopā ar pārējiem kapteiņiem viņš bija cīnījies, ragus un nagus nesaudzēdams, lai atvairītu dreiliešu vienību no iespiešanās Izlūkotāju rindās. Dreils par atbildi bija sūtījis Izlūkotājus arvien tālākos un bīstamākos izlūkgājienos, kas bieži vien bija gluži nevajadzīgi. Kopš pavasara Izlūkotāji bija zaudējuši sešus biedrus. Vienu bija saplosījuši vilki. Trīs kļuvuši par cilvēku upuriem. Divi pazuduši bez pēdām, starp tiem arī Brehina brālis Baltkājis.

Tikmēr Dreila godkāre bija gājusi plašumā tāpat kā viņa vara. Tagad šī vara sniedzās ievērojami tālāk par sava bara robežām, un tieši tāpēc bija ieviests "Baru Valdnieka" tituls, kuru Brehins pirms neilga laika gravā bija nicinoši izsmējis. Tomēr šis tituls nozīmēja krietni vairāk nekā tikai nosaukumu vai Dreila godkāres atspoguļojumu, jo tagad daudzi staltbrieži Zemajās Zemēs atzina viņa varu un pirms Anlaha nāca apliecināt viņam godu. Mājvietas bars bija lielākais staltbriežu bars Lielajā Zemē, un dreiliešu vienība bija guvusi citu baru valdnieku atbalstu, piesolot tiem palīdzību aizsardzībā pret ienaidniekiem. Dreila metodes bija sākušas izplatīties kā vīruss, un tagad viņa vara sniedzās līdz pat Lielajam Kalnam un pat līdz Augstās Zemes robežai.

Tomēr Brehins juta, ka vislielākos draudus dreilieši rada pašā bara iekšienē, jo dreiliešu tēviņi kļuva arvien agresīvāki. Nākamais nelaimju cēlonis pēc plēsoņu uzbrukumiem, bada un slimībām briežiem ir brūces, ko tie gūst Anlaha cīņās. Taču, par spīti tam, ka briežu tēviņi cīnās bieži, it īpaši riesta laikā, šīs cīņas drīzāk līdzinās izrādei un reti beidzas ar nopietniem ievainojumiem. Tiešas liktenīgas brūces nemēdz gadīties gandrīz nekad. Taču pēdējā laikā bija jaušamas pārmaiņas. Cīkstoņi kļuva arvien negantāki, un Sgorrs pat bija sācis mācīt jaunos briežus izmantot ragus pavisam citādi nekā agrāk, asināt tos pret klintīm un akmeņiem, durt un cirst ar asajām smailēm un tēmēt ķermeņa vārīgākajās vietās. Tādējādi iepriekšējā rudenī ievainojumu bija daudz vairāk nekā parasti un viens briedis, kurš cīnījās par savu draudzeni ar diviem dreiliešiem, pat gāja bojā.

Dreila valdīšanas laikā bija mainījušies arī briežu govju ieradumi. Dreila augošā vēlme turēt visu savā varā un uzraudzībā bija izpaudusies tā, ka dreilieši bija piespieduši mātītes dzīvot daudz tuvāk tēviņiem. Bars bija kļuvis ievērojami mazkustīgāks, un nu jau trešo sezonu viņi izmantoja vienu un to pašu Mājvietas ozolu. Brehins to uzlūkoja neatzinīgi, kaut gan tajā pašā laikā viņu dīvaini iepriecināja iespēja atrasties tik tuvu Eloinai.

Kāpdams kalnā, Brehins tumsā izdzirdēja pazīstamu balsi. Uz bridi tā atvairīja viņa drūmās domas. Netālu priekšā, iekārtojušies aplī, zālē tupēja jaunie briedēni, pavilkuši sev apakšā izstīdzējušās kājas, un platām acīm klausījās vecā brieža stāstā. Vairums no mazajiem bija deviņus mēnešus veci briedēni, kas jau beiguši zīst mātes pienu. Tomēr viņi bija pietiekami jauni, lai ar interesi klausītos vecajo stāstus.

Tātad tajos laikos, kad mežs vēl bija jauns, runāja vecais stāstītājs, Zvaigžņubriedis nozaga Hernem burvju ragus un panāca solījumu, ka brieži uz mūžīgiem laikiem varēs klejot brīvi kā vējš.

Tas bija stāstnieks Blaindvīds.

"Atkal vērpj veco pavedienu," Brehins pie sevis pasmējās. Viņš atcerējās, kā daudzus ziemas vakarus pats tika tupējis pie Blaindvīda kājām, aizrautīgi klausīdamies stāstus par burvju ragiem, apburtiem mežiem un pašu Herni. Cienījamais stāstnieks tolaik bija licies tikpat mūžvecs kā tagad.

Neviens barā nezināja, kāds ir Blaindvīda īstais vecums. Daži runāja, ka viņam esot piecpadsmit gadu, citi teica, ka vairāk. Staltbriedim astoņi gadi ir cienījams vecums, bet trīspadsmit aptuvenais mūža ilgums, tomēr īpašos gadījumos brieži nodzīvo līdz divdesmit gadiem vai pat ilgāk. Pēc ragiem precīzu vecumu noteikt var tikai jauniem briežiem, kaut ari žuburu daudzums un lielums ir samērā drošs rādītājs: divpadsmit ragu smailes briežiem reti sastopamas agrāk nekā piecu vai sešu gadu vecumā. Blaindvīdam bija krāšņa galva ar grubuļainiem, punainiem ragiem, kas virs galvas veidoja četrpadsmit žuburus. Tomēr bija skaidrs, ka tie ir gājuši mazumā, kā mēdz sacīt, kad žuburu daudzums ar gadiem samazinās, un nekad vairs nebūs tik stipri kā savos ziedu laikos.

-   Labi, vienai mēness reizei pilnīgi pietiek, Blaindvīds pēkšņi teica. No rīta es dabūšu brāzienu no jūsu mātēm.

-   Bet kas notika ar Zvaigžņubriedi? atskanēja balss no aizmugures.

Pārējie briedēni pārtvēra dedzīgo saucienu.

-   Jā, jā, kā viņš nozaga ragus? Stāsti tālāk, Blaindvīd! Pastāsti vēl!

Vecais briedis klusi pasmējās.

-     Nu labi, bet pēc tam jūs tūlīt skriesiet pie mātēm. Apsoliet!

-    Apsolām! atskanēja daudzbalsīgs sauciens, kuram nepievienojās tikai pirmais skubinātājs.

Blaindvīds iekārtojās ērtāk un turpināja stāstu, kamēr Brehins piesoļoja tuvāk un nostājās pulciņa aizmugurē.

-   Nu, pie kā tad mēs palikām? Jā… Tātad Zvaigžņubriedis klejoja pa mežiem, vēja un sniega kapāts, vilku un lapsu vajāts, tomēr ātrās kājas vienmēr paglāba viņu no nelaimes.

Beidzot viņš izgāja cauri Lielajai Gravai un nokļuva Hernes mežā. Viņš devās tālāk, līdz sasniedza klajumu un ieraudzīja pašu Herni, kas, cieši aizmidzis, gulēja zem mežrozīšu krūma. Turpat virs galvas lielā ozola zarā karājās Hernes ragi, ko viņš allaž noņēma, laizdamies atpūtā.

Jaunie briedēni zālē satraukti sakustējās.

-     Nu, kā jūs jau zināt, vienīgi Zvaigžņubriedis prata soļot pa mežu tik viegli, lai nepamodinātu Herni, un tā nu viņš ļoti lēnām aizlavījās garām dusošajam briežu dievam, pastiepās uz nagu galiem, ar purnu saņēma zarā pakārtos ragus, nocēla tos un uzlika sev galvā.

Blaindvīds apklusa kā pirms draudīga vēstījuma.

-Jā, jā, un kas notika pēc tam? iesaucās kāds nepacietīgs briedēns no priekšējās rindas.

-    Tad piepeši nodārdēja pērkona grāviens, kas satricināja mežu līdz pat koku saknēm, un Herne pamodās.

Ziņkārais briedēns pievirzījās tuvāk pārējiem.

-   Kad Herne ieraudzīja, ka ragi ir pazuduši, viņš pielēca kājās, spārdīja zemi un sprausloja, viņa sarkanās acis neganti liesmoja, un viņš pērkondimdošā balsī iesaucās: "Kurš uzdrīkstējās pamodināt meža garu? Kurš uzdrošinājās nozagt Hernes ragus?" Kā jūs varat iedomāties, Hernes dusmas iztrūcināja pat Zvaigžņubriedi, tomēr viņš sakopoja drosmi un rāmi atbildēja:

"Tas biju es, Zvaigžņubriedis. Tavi ragi ir uz manas galvas."

"Atdod tos man!" Herne nikni iekliedzās un metās virsū Zvaigžņubriedim. Taču Zvaigžņubriedim galvā bija burvju ragi, un viņš ar vienu lēcienu pārlidoja augstu pāri Hernes galvai, nolēkdams zemē klajuma otrā malā. Herne apsviedās apkārt, taču labi zināja: kamēr Zvaigžņubriedim galvā būs burvju ragi, viņš to nekad nespēs noķert. Tad Herne saprata, ka ir pieveikts.

"Ko tu vēlies?" Herne jautāja laipnākā balsī.

"Ne vairāk kā tu," atbildēja drosmīgais Zvaigžņubriedis. "Es vēlos, lai briežiem būtu ragi, kas sargātu tos no Lerām. Tas nav daudz prasīts, valdniek Herne, jo mēs esam hernieši, tomēr klīstam pa pasauli neaizsargāti, un mūs glābj tikai ātrās kājas un asais prāts."

Tad Herne bridi klusēja un padomājis atbildēja: "Labi, Zvaigžņubriedi, ja tu noteikti zini, ka vēlies tieši to."

"Es to noteikti zinu," Zvaigžņubriedis atbildēja un, to teicis, noņēma ragus sev no galvas un atdeva atpakaļ meža dievam.

Kad Herne bija atguvis ragus, viņš izskatījās briesmīgs. Cieši paskatījies uz Zvaigžņubriedi, viņš dīvainā balsī teica: "Zvaigžņubriedi, tu esi drosmīgs un pārgalvīgs hernietis, tāpēc es izpildīšu tavu vēlēšanos, kaut gan es varētu izmēzt tevi no šejienes kā rudens lapu, ko aizpūš vējš! Taču to, ko tu vēlies, es došu tikai tādiem kā tu jauniem muļķa briežiem, kam patīk kauties. Briežu govīm tas nebūs vajadzīgs. Turklāt tāpēc, ka tu man nozagi šo lepnumu, ragus tu saņemsi katru gadu no jauna, un katru gadu, kad pavasara lieti slacīs zemi, tie nokritīs tev no galvas, atstādami to gludu un kailu, lai par tevi var smieties jebkurš Lera. Vēlāk, kad saplauks pavasara puķes un sāks zelt vasaras zaļums, tie ataugs no jauna, kā kokos aug zari. Un man tev jāsaka vēl kas: tava vēlēšanās slēpj daudz briesmu, tāpēc apdomā labi!"

Zvaigžņubriedi tik ļoti ielīksmoja gūtā uzvara, ka viņš tik tikko dzirdēja Hernes brīdinājumu un atbildēja, ka visu esot labi apdomājis.

"Nu labi, Zvaigžņubriedi," Herne teica, "dodies turp, pie tā ozola! Kaut gan ziemas sals tam ir atņēmis dzīvību, tā pakājē tu ieraudzīsi lapu. Tā aug un zaļo visu cauru gadu, jo tajā mīt Hernes gars. Apēd šo lapu, Zvaigžņubriedi, un tava vēlēšanās piepildīsies!" Tā nu Zvaigžņubriedis devās pie norādītā ozola un ieraudzīja vienīgo apvītušo lapu, kas izskatījās sakaltusi un nedzīva, kaut ari turējās pie kātiņa. Viņš to uzmanīgi pavilka, tā notrūka, un tad briedis stāvēja Hernes mežā, košļādams lapu. Tā bija rūgta un garšoja pēc zemes kā kūdras sūna vai apdegusi ērgļpaparde, un, notiesājis to, Zvaigžņubriedis stāvēja, blisinādams acis un gaidīdams, kas notiks tālāk. Tad viņš pamanīja, ka Herne ir pazudis.

"Esmu piemuļķots!" Zvaigžņubriedis nikni iesaucās, jo nekas nenotika. Bet tad pēkšņi zemi sadrebināja dimdošs troksnis un pa visu apkārtni aizskanēja Hernes balss.

"Zvaigžņubriedi!" Herne teica, "tava vēlēšanās ir izpildīta! Bet tāpēc, ka tu nozagi šo dārgumu, tas, ko tu vēlējies, Herlām būs gan svētība, gan lāsts. Tāpēc drebi, Zvaigžņubriedi, un steidzies projām!"

Zvaigžņubriedis sajuta galvā skaudras sāpes, acīs viņam iesitās apžilbinošs spožums, un, apsviedies apkārt, viņš pārbijies metās uz priekšu. Viņš ieskrēja mežā, zari plosīja viņa sānus, sita un skrāpēja seju, un viņu nemitīgi trenca mokošas sāpes, it kā galva grasītos teju teju pārplīst uz pusēm.

Zvaigžņubriedim šķita, ka mūžīgi būs tā jāskrien un jācieš zaru cirtieni sānos. Tomēr beidzot sāpes sāka pierimt un Zvaigžņubriedis izskrēja no Hernes meža, kur saules pielietā klajumā zaigoja dzidrs ūdens laukums. Pagurušais Zvaigžņubriedis noliecās pie tā, lai padzertos, un tajā brīdī ieraudzīja ūdenī savu atspulgu. Seja neprātīgajā skrējienā bija saskrāpēta un sasista, skaidro acu skatiens apžilbis spožajā dienasgaismā, taču virs pieres slējās krāšņs ragu pāris, varenāks, nekā jebkad redzēts uz brieža galvas. Un tā nu bija noticis, ka drosmīgais Zvaigžņubriedis izcīnīja ragus Herlu ciltij."

Briedēnu pulciņš klusēja, izbrīnā pavēruši mutes.

-      Nu, tā! Blaindvīds ierunājās možā balsī, pārtraukdams burvības caurausto sastingumu. Kurš no jums, jaunajiem, var pasacīt, kāpēc Hernes velte bija gan svētība, gan lāsts?

Jaunie briedēni neziņā raudzījās cits uz citu.

-      Nu, nu, kādam taču tas jāzina! Ko tad jums galu galā māca?

Piepeši briedēni iztrūcināti pagrieza galvas, jo no aizmugures atskanēja dziedoša balss.

Hernes dāvātie ragi, kā vēsta vecajo stāsts,

Mūsu ciltsbrāfiem tapuši reizē spožums un lāsts:

Tas, kas citkārt pret ienaidnieku ir uzticams sargs,

Anlaha laikā pret draugu un brāli kļūst ierocis bargs.

-      Kapteini Brehin, stāstnieks satrūcies teica, es tevi nepamanīju!

-       Piedod man, Blaindvīd, Brehins atbildēja, ieiedams aplī, bet es nespēju nociesties, nenoklausījies tavu stāstu. Tu joprojām proti lieliski stāstīt.

Blaindvīds jutās iepriecināts.

-      Hei, j aunie! viņš atguvies uzsauca. Vai neatceraties, kā jāuzvedas? Sveiciniet kapteini Brehinu, drosmīgāko no Izlūkotājiem!

Vairums jauno briedēnu bija godbijībā tā apmulsuši, ka neattapās darīt vispār neko.

-         Sēdiet mierīgi, mazie! Un neļauj man kavēt tevi vēl ilgāk, Blaindvīd, Brehins teica. Es jau tāpat esmu šeit pārāk ilgi. Turpini savu stāstu!

-       Nē, kapteini! Blaindvīds atbildēja ar mulsumu un bijību balsī. Ir jau ļoti vēls, un, ja mēs te bezgalīgi sēdēsim un runāsim, kā tad viņi varēs izaugt par drosmīgiem Izlūkotājiem? Skrieniet nu aši prom!

To dzirdēdami, daži mazie sāka kurnēt, un jaunais briedēns no aizmugures iesaucās: Pastāsti mums vēl kaut ko, Blaindvīd! Pastāsti par Pirmo Akmeni!

-Jā! piebalsoja cits.

-    Nu, mierā, mierā! Apsolu, ka izstāstīšu to rīt.

-    Pastāsti par Villovu, Briedeņu ciltsmāti!

-        Pastāsti Pravietojumu, Blaindvīd! lūdza briedēns, kurš bija ierunājies pirmais. Viņa vārds bija Laikens. Pārējie viņam tūdaļ piebalsoja.

-    Jā, Pravietojumu! Pastāsti Pravietojumu!

-       Klusu! Blaindvīds dusmīgi iesaucās. Pravietojums nav nekāds blēņu pastāsts, ar ko vakarā izklaidēt bērnus. Tā ir daļa no Dzīvesziņas. Beidziet niekoties!

-        Varu derēt, ka kapteinis Brehins labprāt gribētu to dzirdēt, drosmīgi iebilda Laikens. Stāsti, Blaindvīd!

-        Ja neliksieties mierā, es jums nosaitēšu purnus! Blaindvīds saniknots piedraudēja.-Kapteinim Brehinam ir daudz svarīgākas darīšanas nekā klausīties mīkstnadžu bara un veca stāstnieka pļāpās!

Taču briedēni Blaindvīdam vairs nepievērsa uzmanību. Viņi lūkojās uz Brehinu.

-        Lūdzu, lūdzu, kapteini Brehin! Laikens bezbailīgi uzstāja. Tu taču gribi to dzirdēt, vai ne?

Brehins paskatījās lejup uz briedēnu, un pēkšņi viņam sirdī kā šautra ieurbās bailes par Eloinu. Tomēr viņš pasmaidīja.

-        Ja Blaindvīds stāstīs, es jutīšos pagodināts, viņš teica.

-       Urā! briedēni sajūsmināti iesaucās. Stāsti, Blaindvīd, stāsti! Pravietojumu! Pravietojumu!

-       Nu labi, ja jau kapteinis tā vēlas, Blaindvīds mazliet ērcīgi piekrita. Bet apklustiet, jūs visi! Tā nav nekāda blēņu pasaka.

Kamēr Blaindvīds iekārtojās ērtāk, briedēni jau bija pilnīgi apklusuši. Pat Brehins juta pārskrienam trīsas, kad vecais briedis sašūpoja grubuļainos ragus uz priekšu un atpakaļ, pievēra acis un, gluži kā sarunādamies ar mēnesi, sāka dziedoši runāt.

Kad būs senais senču svētums miris, Dzīvesziņa ļodzīsies un ļims, Herne atkal modīsies no miega, Briedis atbrīvotājs Herlu ciltī dzims.

Balta ozollapas zīme pierē Mītenim būs svētība un lāsts. Garā, grūtā ceļā viņu vadīs Samainīta bērna likteņstāsts.

Bēgs viņš pāri tīreļiem un kalniem, Naids un bailes viņam pēdas dzīs. Redzēs viņš, kas citu acīm noslēpts, Nezināmus vārdus sapratīs.

Viņa pusē uguns, gaiss un ūdens, Zemes spēks un zvaigžņu vara stās. To, pret kura brāļiem cilvēks vēršas, Cilvēks bargā brīdī nosargās.

Pirms būs Salu virkne atjaunota, Augstā Zeme sazaļos un plauks, Senu varu viņa vara lauzīs, Sena bēda atkal mājās sauks.

Melu valdnieks viņam pretī celsies, Brieža dusmās melnēs debess vaigs. Herlu ienaidnieki viņa pusē pāries, Kad pret ļaunu apvienoties laiks. 29

Upuris būs liktens lemtā daļa Tam, kas zvaigžņu vēsti atminēs, Senus noslēpumus izdibinās, Hernes sirdī ieskatīties spēs.

Dziednieks, Ugunsnesējs, Briežu valdnieks, Herlu apdziedātais spēka zars, Līdz ar viņu smiekli atgriezīsies, Līdz ar viņu atdzims senais gars.

Blaindvīds beidza runāt un atvēra acis. Gluži kā no nekurienes bija atšalkojusi viegla vēsma, kas čaukstot šūpoja zāli. Brehins nodrebēja. Piepeši iesmeldzās sen sadzijusi rēta. Brieži klusēdami saskatījās, un Blaindvīds pakratīja nogurušo galvu.

-    Jā, viņš beidzot teica. Ir laiks.

Vairs nemēģinādami iebilst, jaunie briedēni slējās kājās. Pateikuši Blaindvīdam paldies, visi kopā sāka rikšot lejup pa kalna nogāzi uz drošo patvērumu pie mātēm. Pēc brīža blakām Blaindvīdam bija palicis tikai viens briedēns. Tas bija Laikens.

-    Ko tas nozīmē? Laikens klusi jautāja. Šis Pravietojums. Vai tas ir patiess?

-    Ko tas nozīmē? atkārtoja Blaindvīds. Varbūt pajautāsim to kapteinim Brehinam, Laiken?

Brehins stāvēja, skatīdamies atpakaļ uz Mājvietas ozolu.

-    Atvaino, kapteini, Laikens satrauktā pacilātībā teica,

-    vai tu zini, ko nozīmē šis Pravietojums? Vai tas ir patiess?

-    Nē, mazais, Brehins atbildēja, paraudzīdamies lejup,

-     es to nezinu. Bet, par patiesīgumu runājot, es gribētu teikt, lūk, ko. Kaut gan Blaindvīda stāsti ir tikai stāsti, tajos ir vairāk patiesības nekā daža laba brieža sirdī. Tāpēc ieklausies tajos uzmanīgi! Un tagad skrien, jo man vēl ir daudz darāmā!

-     Paldies, kapteini! Laikens teica un, dīvainu baiļu un lepnuma pārņemts, atspērās un skriešus metās lejā no kalna. Kad briedēns bija izzudis skatienam, Blaindvīds lēni piesoļoja klāt kapteinim. Brehina balsī viņš bija saklausījis nopietnu vēstījumu un juta, ka kaut kas nav kārtībā.

-     Kapteini Brehin, viņš nopietni teica, man bija liels prieks atkal tikties ar tevi un pārliecināties, ka vismaz daži hernieši glabā atmiņā senos stāstus. Šodien viss ir mainījies. Neviens vairs neieklausās otrā. Un Sgorrs kopā ar Dreilu drīz vien padzīs Hernes garu.

-Jā, Blaindvīd, Zemajās Zemēs ir daudz iemesla bažām. Bet, ja es atceros senos stāstus, tad tāpēc, ka tu labi prati mums tos izstāstīt. Tu mums iemācīji, ka šie stāsti glabā Dzīvesziņu, senču gudrības atslēgu.

-      Ak, jā, Blaindvīds sacīja, pašūpodams ragu kroni, Dzīvesziņa! Cik ļaunprātīgi tā tiek izmantota!

-     Nu labi, Blaindvīd, Brehins teica, iesprauslodamies un spēji atsperdamies uz pakaļkājām, es priecājos, ka satiku tevi, jo tieši šonakt man Dzīvesziņa būs vajadzīga vairāk nekā jebkad!

To teicis, kapteinis skriešus metās augšup pa stāvo piekalni uz Mājvietas ozola pusi. Debesīs peldēja pilns mēness, piestarodams ieleju ar zilganu, spokainu gaismu. Vējš bija pastiprinājies, un lieli, izpluinīti mākoņi palaikam pārskriedami izķēmoja tā apaļo seju. Kailajā plakankalnē, kādas daudzviet raksturīgas dienvidu gravām, bija sapulcējušies divdesmit Korpusa briežu, un ap tiem slēgtā lokā stāvēja apmēram piecpadsmit dreiliešu ierindnieku. Kad Brehins parādījās kalna grēdas virsotnē un tuvojās plakankalnei, četri dreilieši atrāvās no pārējiem un rikšoja viņam pretī. Tiem priekšgalā skrēja Narls, jauns briedis, ar kuru Brehins šai nesenajā pavasarī gandrīz bija sācis cīņu, lai atvairītu to no iekļūšanas Izlūkotāju pulkā.

-     Lai Herne ir ar jums! Brehins skaļi iesaucās, taču balsī jautās maz patiesas sirsnības.

-    Brehin, tu esi nokavējies! Narls aizrādīja, nepievērsdams uzmanību tradicionālajam sveicienam. Dreilam zūd pacietība…

-    Tev es esmu kapteinis Brehins! Brehins nodārdināja. Viņš bija apstājies un jau izvirzījis varenās priekškājas. Redzēdami Brehinu izslejam pretī pieres ragu smailes un piecērtam kāju, trīs pārējie brieži apstājās Narlam aiz muguras un centās ieņemt drošāku vietu aiz vadoņa.

-    Piedod, kapteini Brehin! Narls izsmējīgi teica, tomēr viņa balsī jautās nepārprotamas bailes no milzīgajiem ragiem. Es piemirsu, cik Izlūkotāji augstu vērtē savus goda nosaukumus. Bet varbūt tu būtu tik laipns un mums piebiedrotos, jo valdniekam Dreilam ir kaut kas tev sakāms.

Jebkuros citos apstākļos Brehins nebūtu vilcinājies mest Narlam sejā izaicinošu atbildi. Tomēr šoreiz viņam vairāk rūpēja, kas notiek pulcēšanās vietā. Viņš bija aizkavējies jau pārāk ilgi.

-    Tu droši vien gribēji teikt: valdniekam Sgorram, Brehins nicinoši izmeta, dodamies garām briežu četrotnei. Nu, ko tad jūs vēl gaidāt?

Brehins pagriezās un sāka brist cauri viršiem, un četri dreilieši soļoja viņam pa pēdām.

Kad Brehins devās augšup uz pulcēšanās vietu, Blaindvīds jutās ļoti noraizējies. Jau divus gadus viņš ar augošām bažām bija vērojis, kā dreilieši vērpj savus melnos plānus. Blaindvīdam bija pretīga Sgorra postošā ietekme uz baru, un, kaut gan no politikas viņš daudz neko nesaprata, nojauta viņam nemaldīgi teica, ka tāds ceļš ved tikai uz ļaunu. Sgorrs bija pat mēģinājis aizliegt senos stāstus, kaut gan pret to iebilda daudzi Korpusa dalībnieki. Taču šovakar gaisā bija jaušams vēl kas cits. Stāstnieks neprata īsti nosaukt to vārdā, taču viņš tik ilgus gadus bija gremdējies senajās Herlu leģendās, ka viņa paša asinīs riņķoja kaut kas no senču maģijas, un vecais briedis uzticējās saviem instinktiem. Šovakar viņam smeldza vecās rētas un atkal bija atgriezusies sāpe kreisajā kājā. Apjautu dzīlēs Blaindvīds zināja, ka risinās kaut kas ļoti svarīgs.

Šajās domās iegrimis, viņš lēni gāja uz ielejas tālāko galu un piepeši pamanīja apmēram trīsdesmit dreiliešu grupu, kas steidzās uz sapulces vietu. Tie turējās cieši cits pie cita un rikšoja pa nelielu ieplaku, ko neapspīdēja mēness, it kā vēlēdamies palikt nemanīti. Blaindvīds spēji apstājās, taču tajā pašā brīdī saprata, ka vējš pūš no viņa puses. Divi dreilieši tūdaļ sajuta viņa smaku, atrāvās no pulka un skrēja uz viņa pusi.

-    Ei, tu! iesaucās viens no viņiem, tuvodamies vecajam stāstniekam. Ko tu te dari un kāpēc ložņā tik tuvu pie Mājvietas ozola?

-     Neko, kapteini, Blaindvīds atbildēja. Es nupat stāstīju jaunajiem briedēniem senos stāstus. Viņiem patīk vakaros tupēt uz nogāzes.

-     A, tas it tikai vecais Blaindvīds! izmeta cits briedis. Par viņu mums nav jāuztraucas.

-Jāuztraucas? Blaindvīds atjautāja. Kas noticis, kapteini, vai tad baram draud kādas nepatikšanas?

-      Nav tava daļa! kapteinis atcirta. Uzmetis mazliet vainīgu skatienu savam biedram, viņš drusku laipnāk piebilda: Izlūkotāji ir saoduši tuvumā lapsu. Labāk ej atpakaļ uz ieleju!

-     Saprotu, kapteini. Paldies par rūpēm!

Brieži aizskrēja tālāk, un Blaindvīds turpināja ceļu, noraizējies krietni vairāk nekā iepriekš. Pļavā ielejas galā briežu barā valdīja šķietams miers, tomēr stāstnieks pamanīja, ka starp briežu govīm šurp turp staigā vairāki dreilieši. Ik pa brīdim viņi apstājās ar tām aprunāties, un šķita, ka viņi cenšas tās nomierināt. Pēc tam viņi dosies atpakaļ pie saviem kapteiņiem, lai nodotu iegūtās ziņas. Ragu kroņi šūpojās augšup un lejup. Blaindvīds izlikās skrubinām zāli un ganīdamies neuzkrītoši pievirzījās tuvāk trim briežiem, kuri stāvēja pie neliela koku pudura. Viņš pamanījās nostāties pudura tālākajā malā, kur tie nevarēja viņu redzēt, taču to saruna bija skaidri saklausāma.

-    Kad tas notiks? jautāja viens no briežiem, un viņa balsī skanēja satraukuma trīsas.

-   Drīz, Brah, pavisam drīz, otrs čukstus atbildēja. Esi pacietīgs! Viss ir gatavībā.

-     Es nevaru paciest šo sasodīto gaidīšanu! pirmais pukojās.

-    Klusu! atskanēja trešā balss, klusāka par abām pārējām. Mums ir svarīgi, lai jūs saglabātu mieru, kad īstais brīdis būs klāt. Jūsu uzdevums ir nomierināt govis.

-Jā, pirmais piekrita, un tas nebūs viegli. Ja nu viņas metas prom?

-   Telēnus viņas neatstās, vecākā balss mierīgi atbildēja. Un, pat ja sagribētu to darīt, mums pietiks dreiliešu, kas to nepieļaus. Tomēr mums jābūt drošiem par galveno briežu govi Četrlapi. Tagad man jādodas prom. Man būs darbs pie Izlūkotājiem.

Briedis, kurš to bija teicis, pagriezās un pazuda tumsā. Blaindvīds stāvēja kā pārakmeņojies. Ļoti klusi viņš atvirzījās no koku pudura un devās uz upītes pusi. Tur viņš apstājās padzerties, un vecīgās, mīkstās lūpas ar patiku skāra vēso ūdeni. Pēc tam Blaindvīds devās gar krastu tālāk, galvai sāpīgi dunot pēc dzirdētajām sazvērnieku runām. Beidzot viņš nonāca klajumā un sastinga, izdzirdot sāpju elsas. Tā bija briežu govs ar savu vēl nedzimušo mazuli.

-     Hernes vārdā, paliec, kur esi! tumsā atskanēja dusmīga balss. Tā bija Brēka, vecā briežu govs, kuru Brehins bija lūdzis parūpēties par Eloinu. Viņa bija saodusi Blaindvīdu nākam gar upi šurp, un viņā saslējās sargātājas instinkti.

-      Es neko ļaunu nedarīšu, vecenīt! Blaindvīds klusi sacīja, sapratis, kas notiek. Kurai tad šobrid ir radības?

-     A, tas esi tu, Blaindvīd! Brēka jau laipnāk atsaucās.

-    Es tevi nepazinu. Tā ir Eloina. Viena no kapteiņa Brehina draudzenēm. Brehins lūdza, lai es viņu pieskatu.

-    Es nupat redzēju kapteini piekalnē, Blaindvīds teica.

-    Viņš devās uz Mājvietas ozolu. Brēka, šonakt baram gaidāmas kaut kādas nepatikšanas. Visapkārt klejo dreilieši.

-     Tie pretīgie buļļi! Brēka nepatikā nosprauslojās. Kur viņi, tur nepatikšanas, tas ir kā likts! Bet mums, govīm, jādomā par nopietnākām lietām. Blaindvīd, man bail, ka Eloinai ies grūti. Nekad vēl neesmu pieredzējusi, ka mazulis tik ilgi kavētos.

Vecais briedis nopietni pamāja ar galvu.

-     Neuztraucies! viņš sacīja. Eloina ir stipra, un kapteiņa Brehina pēctecim ir vairāk izredžu nekā jebkuram citam.

-     Jā, Brēka nopūtās, un tomēr man gribētos, kaut mēs varētu palīdzēt.

Tad abi vecie brieži apklusa un ieklausījās Eloinas elpas vilcienos. Tie bija sekli un samocīti. Viņiem ļoti gribējās palīdzēt, taču viņi zināja, ka Eloinai jātiek galā pašai.

Kad Brehins ieradās pulcēšanās vietā, Bara valdnieks stāvēja zem Mājvietas ozola platajiem, žuburotajiem zariem un runāja ar briežiem. Dreila ragiem bija divpadsmit žuburu, bet to lielums un biezums nepārprotami liecināja, ka tie ir jau gājuši mazumā.

Viņa balss cīnījās ar vēja brāzmām, un lielais, pinkainais augums neveikli kustējās uz priekšu un atpakaļ. Abās pusēs ierindā sastājušies dreilieši dedzīgi māja ar galvu. Brehins pasmīnēja, redzēdams Dreila miesassargu vidū vairākus paša barveža dēlus. Dreils allaž mēdza savējiem piešķirt īpašas privilēģijas.

Dreilu nevarēja saukt par nepievilcīgu briedi, taču skatiens viņa acīs bija piesardzīgs un nežēlīgs. Pa kreisi no Dreila Brehins pamanīja mēness gaismā zibam Sgorra vienīgo aci un baltojam tā garos priekšzobus. Briedim, kam nav ragu, dažkārt mēdz izaugt draudīgi zobi, un, ja tos prasmīgi lieto, tie var būt tikpat bīstami kā ragi. Sgorram uz galvas rēgojās kaulu izciļņi, kas nebija izauguši par jauniem ragiem. Viņa kreisās acs tukšo dobumu daļēji nosedza dziļa rēta, kas stiepās taisni pār kreiso nāsi.

-     Un šīm baumām un meliem ir jādara gals! Dreils teica. Ja kādam briedim ir nopietnas sūdzības, tas var griezties ar tām pie manis vai Sgorra. Dreiliešu spēki ar prieku izpētīs…

Kad Brehins piegāja tuvāk un piesoļoja pie koka, daži Korpusa ierindnieki atzinīgi piecirta ar kāju. Dreils tūlīt pārtrauca runu un pagriezās pret kapteini.

-     Brehin! Cik laipni, ka esi mums piebiedrojies! viņš dzēlīgi noteica. Mēs jau nodomājām, ka esi apmaldījies. Bandahs man nodeva tavu pazemīgo atvainošanos, bet varbūt tu tomēr paskaidrosi jaunajiem Korpusa dalībniekiem, kāpēc Izlūkotāju kapteinis atļaujas ierasties padomes sapulcē ar tādu novēlošanos?

-    Valdniek Dreil, Brehins vēsi atbildēja, šķiet, tu esi kļūdījies. Herlas var noturēt padomi tikai tad, ja tajā piedalās visi Izlūkotāju kapteiņi. Es šeit redzu vienīgi jaunos briežus. Kapteiņu te nav. Kur ir Stralohs un pārējie?

To dzirdot, pāris Korpusa ierindnieku piekrītoši pamāja ar ragiem, bet pārējie dreilieši nikni piecirta kājas un sakustējās.

-    Toties šeit esi tu, kapteini Brehin, sacīja spalga, skarba balss. Tas bija Sgorrs. Vai tad Izlūkotāji neuzskata tevi par savu vadoni? Tu vari pārstāvēt visus pārējos.

-    Tu lieliski zini, Sgorr, ka Izlūkotāju kapteiņi visi ir vienlīdzīgi un tiekas kā vienlīdzīgi. Un, ja tiek sapulcināta padome, viņiem visiem vienlīdz ir jābūt tur klāt.

-    Var jau būt, Sgorrs smīnēdams teica, bet vai tomēr nav dīvaini, ka tāds cienījams Izlūkotājs nevar ierasties, kad Baru Valdnieks aicina? Vai tiešām vairs nav nekā svēta?

Sgorra tonis bija viltīgs un izsmejošs.

-     Valdniek Dreil, sacīja Brehins, viss bars zina, ka Eloinai, vienai no manām draudzenēm, kuru katru brīdi būs radības. Viņai šis laiks bijis grūts, un visupirms man vajadzēja rūpēties par viņu. Varbūt to spēj saprast pat dreiliešu kapteinis?

-      Es saprotu tikai to, ka kapteinis Brehins izrāda necieņu, Sgorrs salti atbildēja. Varbūt viņš ir aizmirsis, ka padome ir svarīgāka par jebkādām citām bara darīšanām. Un vai tas vispār nav dīvaini, ka viņš pavada tik daudz laika kopā ar briedeni?

Gluži kā pēc rīkojuma dreilieši sāka piekrītoši māt un sprauslāt.

-     Kā jau teicu, Brehins mierīgi turpināja, šī nav padomes sapulce, tāpēc es neredzu iemesla…

-     Apklusti, Brehin! Dreils spēji iesaucās. Tu aizmirsties! Un tagad man ir kas sakāms tev un jums visiem! Kapteini Brehin, tu rādi sliktu priekšzīmi baram, tu vedini aizmirst cieņu! Pienācis laiks darīt tam galu, pienācis laiks ieviest pārmaiņas. Pirmais un galvenais ir tas, ka drīz klāt būs Anlaha laiks, tāpēc Korpusa dalībniekiem jāzina: es esmu apspriedies ar Sgorru un dreiliešu vienību un nolēmis, ka bara spēkam un vienotībai ir bīstami un nelietderīgi vēl turpmāk pieļaut šādus atkārtotus izaicinājumus barvedim. Un ja runa ir par draudzeņu izvēlēšanos…

Vējš tagad bija pierimis, un Dreila balss mēnessgaismā skanēja skaidri un dzidri. Ja Korpusa brieži ļauno vārdu iespaidā nebūtu gluži kā sastinguši, viņi, iespējams, pamanītu, ka pār viršu klajumu no aizmugures klusi tuvojas apmēram trīsdesmit dreiliešu grupa.

-     Un tāpēc dreilieši balsošanas ceļā ir izlēmuši, Dreils nodārdināja, ka es būšu jūsu barvedis vēl vismaz trīs vasaras!

Dreils apklusa, lai ieklausītos, kādu iespaidu atstājuši viņa vārdi, un dreilieši pievirzījās viņam tuvāk. Tie šo ziņu jau bija dzirdējuši. Brehins stāvēja pilnīgi nekustīgi, nesaprazdams, smieties vai kliegt. Patiesībā viņš nemaz īsti nespēja aptvert Dreila vārdus. Brehinam pat nebija radušās aizdomas, ka Dreils kaut ko tādu varētu mēģināt. Saglabāt savu vietu bez jebkādas cīņas! Tas bija neiedomājami. Tas nozīmē Brehins pūlējās aptvert šo domu tas nozīmē, ka Anlahs tiks likvidēts. Tikpat labi varētu likvidēt pašu mežu!

Lejā, ielejā, briežumātes grūsnais augums raustījās sāpēs. Vecā briežu govs, kas grozījās netālu, mēģināja pienākt tuvāk, bet Eloina piecirta kāju un pavēlēja tai palikt turpat. Eloina pacēla galvu un kāri ievilka gaisu. Viņas muskuļi saspringa un augums sāka drebēt. Mežs, zvaigznes un lielais mēness acu priekšā sāka peldēt kā miglas jūrā.

-      Nē. Tas nav iedomājams. To tu nedrīksti! Tas ir pret visiem Hernes likumiem.

Brehina vārdi skanēja skaidri un skaļi. Pērkondimdošā balss lika neomulīgi sagrozīties pat sapulcinātajiem dreiliešiem.

-    Tas jau ir izdarīts, Brehin, teica Sgorrs, panākdamies uz priekšu un atsegdams lielos zobus, un daudzi briežu bari Zemajās Zemēs ir pakļāvušies Dreila pavēlei.

-    Tu esi muļķis, Sgorr! Brehins iesaucās. Korpuss nekad to nepieļaus! Un jūs visi, viņš spēji pagriezās, uzrunādams jaunos briežus, uzklausiet mani! Dreils ir zaudējis prātu!

Taču, to teikdams, Brehins satrūkās. Tumsas aizkaru no visām pusēm pāršķēla briežu ragi. Dreiliešu bari bija ielenkuši viņus no visām pusēm. Tie bija noliekuši galvas un izslējuši ragus. Lamatas bija aizcirtušās, un ceļš bija aizšķērsots no visām pusēm. Korpusa rindas uz bridi pārņēma nenoteiktība un neziņa.

-     Ko tu teici, kapteini Brehin? ņirdzīgi jautāja Sgorrs.

-     Es teicu: nē! Brehins iesaucās. Ja ari Korpuss tam piekritīs, Izlūkotāji nepiekritīs nekad!

-      Ak tā, Sgorrs vēsi atmeta, un tajā pašā bridi pieci dreilieši devās uz Brehina pusi. Izlūkotāji! Man šķiet, ka valdnieks Dreils nupat par tiem grasījās runāt.

Piepeši sapulcējušos briežus sastindzināja dobjš, gārdzošs kliedziens, kas satricināja gaisu visā ielejas garumā, un, paskatījušies turp, viņi uz tālākās nogāzes ieraudzīja brieža siluetu. To bija ielenkuši četri uzbrucēji, kuru ragi urbās dziļi brieža sānos, tos šķeldami un plosīdami. Tas bija kapteinis Stralohs. Pēc brīža atskanēja brēciens no cita pakalna, tad vēl un vēl viens, līdz visa ieleja šķita drebam no sāpju kliedzieniem.

*

-    Ak, Herne! Kas tur notiek? iesaucās Eloina, kas drebēdama stāvēja blakus pīlādžu kokam. Sāpes… cik tās briesmīgas!

Abi vecākie brieži nekustīgi stāvēja turpat netālu, un viņu augumi viscaur trīcēja. Tomēr šobrīd viņi neraizējās par Eloinu un gaidāmo mazuli. Viņi bija izdzirdējuši Izlūkotāju kliedzienus apkārtējos pakalnos, un bailes kā spēja brāzma traucās cauri visam baram.

-   Kurš cīnīsies kopā ar mani? Brehins iesaucās. Kurš cīnīsies par Izlūkotājiem?

Brehins nolieca galvu un metās uz Mājvietas ozola pusi tieši virsū Sgorram. Taču viņa ceļu piepeši aizšķērsoja ragu mežs dreiliešu ierinda nolieca galvas un sakļāvās ciešāk, lai aizšķērsotu ceļu pie Bara valdnieka. Brehins saslējās, nikni spārdīdams zemi.

Viņam vajadzēja domāt ātri. No visām pusēm pretī slējās briežu ragi. Izdzirdis jauna Korpusa brieža sāpju brēcienu, Brehins apsviedās apkārt. Briedim bija uzbrucis kāds dreilietis un ar acu žuburiem iedūris sānā. Kareivīgo dreiliešu iebiedēti, pārējie Korpusa brieži mīņājās uz vietas. Tomēr daži metās cīņā, vēzēdami ragus vai celdamies pakaļkājās, kā mēdz darīt briežu govis un buļļi, kuru ragus vēl klāj samtainais apvalks.

Pēkšņi Brehins ieraudzīja, ka labajā pusē negaidot atbrīvojies ceļš, kas veda augstāk pakalnā. Badīdams un grūstīdams pretiniekus, viņš metās uz klajo vietu. Nākamajā mirklī viņš bija brīvs, izkļuvis no karojošā bara. Viņam sejā iesitās vējš, un galva uz bridi kļuva skaidrāka. Bet, kad Brehins pakalnā apstājās un apsviedās apkārt, lai paskatītos lejup, viņš ieraudzīja skrienam sev pretī citu briedi. Brehins ieurbās ar nagiem zemē, gatavodamies cīņai. Briedis ar katru bridi tuvojās, un pēkšņi Brehins izdzirdēja pazīstamu balsi. Tas bija Bandahs, jaunais briedis, kurš nesen vakarpusē bija atnesis viņam ziņu no Dreila.

-    Bandah! Brehins līksmi iesaucās. Vismaz dažiem briežiem vēl ir saglabājies saprāts un drosme!

Viņš ievēroja, ka Bandaha vaigā rēgojas plēsta brūce.

-     Bet es šaubos, vai pārējie ies cīņā, Bandahs elsoja.

Viņu ir pārāk daudz, un mūsu ragi vēl ir samtaini. Vai

ievēroji? Uzbrukumu vada tie brieži, kam pirmajiem nokrita ragu apvalks. Sgorrs viņus noteikti ir izvēlējies ar nodomu. Bet daudziem Korpusa briežiem ragi vēl ir pārāk mīksti, lai varētu droši kalpot. Mēs pat nemanījām, kā viņi mums pielavījās!

-             Drosmīgais Bandah! Brehins teica. Tu būsi lielisks Izlūkotājs.

Tajā brīdī Brehins un Bandahs pārmija skatienus un tajos atspoguļojās atskārsmes šausmas. Taču tas bija tikai īss mirklis, jo nākamajā brīdī viņi lejā izdzirda dobju māvienu. Kāds dreilietis bija viņus pakalnā pamanījis, un tagad desmit vai divpadsmit brieži skrēja uz viņu pusi.

-            Nu, kapteini, vai tu joprojām uzskati mani par spiegu? Bandahs jautāja, un viņa acīs mirdzēja lepnums. Ļauj, lai es parādu Izlūkotāju kapteinim, kā jauns briedis prot cīnīties, jo viņu nodoms ir tevi nogalināt, Brehin!

-              Nē, Bandah! Brehins klusi atbildēja. Eloina! Tev jābrīdina Eloina. Sgorrs mani ienīst, un man bail par to, ko viņš nodarīs manam mazulim, ja ar mani kas notiks. Un Eloina… kad manis nebūs, Dreils viņu centīsies paņemt sev. Tev viņi jāglābj, Bandah!

-    Bet, kapteini…

-    Lūdzu, Bandah, dari, ko es tev lūdzu! Ātri!

Brīdi jaunais briedis cieši lūkojās kapteinim acīs. Tad viņš pamāja ar galvu.

-            Lai Herne ir vienmēr ar tevi, kapteini Brehin! Bandahs teica un pagriezās promiešanai.

-    Un ar tevi tāpat, Bandah! Skrien un esi brīvs!

Kad dreilieši bija nokļuvuši līdz pakalna pakājei, Bandahs pa otru pusi noskrēja lejā un, cik aši spēdams, metās uz upmalas pīlādžkoka pusi. Tomēr pēc brīža viņš pagriezās atpakaļ pret pakalnu, un viņa acīm pavērās baisa aina. Brehinu bija ielenkuši vienpadsmit brieži. Tie tuvojās viņam lēni un piesardzīgi, un viens briedis virzījās pārējiem mazliet pa priekšu. Tas bija Narls. Brehins nolaida ragus un sagatavojās cīņai. Lejā tā bija jau gandrīz pierimusi, un staltbrieži lūkojās augšup. Pat Dreils nodrebēja, vērodams nedabisko ainu. Pakalnā virs Mājvietas ozola pilnmēness izgaismoja Izlūkotāju kapteiņa Brehina siluetu un viņa cīņu uz dzīvību un nāvi.

Hernes gara pārņemts, Brehins metās te pa labi, te pa kreisi kā dejojošs Lera. Piecas reizes dreiliešu loks sakļāvās ap viņu. Piecas reizes Brehins to pārrāva un atkal izslēja ragoto galvu. Taču sestajā reizē viens dreilietis trāpīja Brehinam sānā un cita uzbrucēja rags ieurbās viņam pakaļkājā. Brehins pacēla galvu, un viņa dobjais māviens šķita pāršķeļam debesis. Drosmīgā brieža priekškājas saliecās, un viņš sabruka zemē. Pat dreilieši apstājās, redzēdami, kā kapteinis grīļodamies cenšas atkal uzslieties kājās, brēcieniem laužoties no asiņojošā purna. Tomēr beidzot Brehina galva noslīga lejup un brieži ieslēdza viņu ciešā lokā. Atskanēja pēdējais sāpju kliedziens, kas šķita pārplēšam pasaules sirdi, un pēc tam ielejā iestājās baiss klusums. Viss bija beidzies.

Ielejas zemākajā galā pie upmalas pīlādža nekustīgi gulēja briežumāte, un viņas garais kakls bija nevarīgi noslīdzis zālē. Eloinas acis bija aizvērtas, bet sāni nemitīgi cilājās paguruma elsās. Viņai blakus slapjajā zālē kustējās jauns briedēns, kas gandrīz bija paņēmis Eloinas dzīvību. Mazā radījuma biezais, spalvainais kažociņš bija slapjš un lipīgs, tas mētāja kājas un blisināja acis, mēģinādams slieties stāvus, un sīkās, gludi spīdīgās ausis tumsā bezpalīdzīgi raustījās.

2 Mītenis

Ak, dvēsele, kaut pārvērstos tu sīkās ūdens lāsēs Un okeānā pazustu, kur tevi neatrast!

Kristofers Mārlovs. "Doktors Fausts"

-    Nē, vecais muļķi, paliec tepat! Ko tu savā vecumā vari palīdzēt?

-    Vai es nevaru cīnīties? Blaindvīds atrūca. Kaut arī mani ragi ir gājuši mazumā, tie vēl kaut ko spēj!

-    Tu nepieveiktu pat jaunu briedēnu, Blaindvīd, Brēka ērcīgi nosprauslojās. Esi taču prātīgs! Ja barā sākusies cīņa, tur neko vairs nevar darīt. Veco daļa ir gādāt par jaunajiem.

Pēc Brēkas vārdiem Eloina pacēla galvu un, saņēmusi spēkus, pastiepās pāri plecam, lai nolaizītu jaundzimušā mazuļa purniņu. Pat šī niecīgā piepūle padevās grūti, un viņa pagurusi atslīga atpakaļ.

-    Nāc labāk šurp, Blaindvīd, Brēka teica, paskatīsimies, vai varam kaut kā palīdzēt Eloinai!

Blaindvīds samierinājies pamāja ar galvu, un Brēka devās pie briežumātes.

-     Nu, mīļā, tu patiešām tik tikko izķepurojies, viņa laipni sacīja. Bet nudien, tas bija to vērts! Viņš ir lielisks. Pirmoreiz redzu mazulim tādas drosmīgas acis, un skat, kāda muguriņa viscaur noklāta raibumiem, gluži kā sniega pārslām apsnigusi!

Eloina atvēra acis un nevarīgi pasmaidīja.

-Jā, viņa nočukstēja. Tas bija to vērts.

Bet tad Eloinas skatiens atkal aizmiglojās.

-     Cik tas bija briesmīgi! Man šķita, ka apkārt skan visa briežu bara baurošana.

Brēka un Blaindvīds pārmija drūmi nopietnus skatienus. Mazulis pievirzījās ciešāk klāt savai mātei.

-    Kā tu viņu sauksi, mīļā?

Eloina paskatījās uz briedēnu. Tas centās tikt pie piena, un mazā astīte kustējās turp un atpakaļ.

-     Ja tā būtu telīte, es noteikti sauktu viņu par Brēku, Eloina teica. Bet, tā kā tas ir bullēns, varbūt došu tam vārdu Rannohs.

Šis vārds briežiem bija labi pazīstams, jo par Rannohu reiz sauca vienu no Zvaigžņubrieža dēliem.

-     Rannohs. Jā, tas ir labs vārds, Blaindvīds sacīja, atzinīgi pamādams ar ragiem. Herne justos apmierināts.

-     Paldies, Blaindvīd. Un ko tu par to domā, mans mazais Rannoh?

Rannohs enerģiski pavēcināja asti, tomēr labpatika par atrasto pienu, guļot pie mātes sāna, šobrīd viņam bija daudz svarīgāka nekā pieaugušo briežu sarunas.

-      Ai! Nekod tik stipri! Tev vēl ir daudz laika, lai tu izaugtu tāds kā Brehins!

Brēka uzmeta Blaindvīdam bažīgu skatienu, taču vecais briedis tikai pakratīja galvu.

-      Eloina, vai es drīkstu apskatīt tavu mazuli tuvāk? viņš vaicāja, paiedamies uz priekšu.

-     Protams, Blaindvīd. Lai seno stāstu meistars ir pirmais, kas sveic viņu briežu barā!

-      Nu tad parādies, Rannoh! Blaindvīds klusi sacīja, ar purnu pabikstīdams jauno briedēnu. Saudzīgais pieskāriens lika mazulim apvelties otrādi, un tas uzslējās kājās, blisinādams acis pret veco stāstnieku un balstīdamies uz slīpi izstieptajām priekškājām. Mazā astīte pikti vēzējās turp un atpakaļ. Blaindvīds pastiepās, lai nolaizītu mazuļa purnu, bet tad piepeši sastinga un atrāvās atpakaļ.

-    Hernes vārdā! viņš izdvesa un strauji ievilka elpu.

-    Kas tad nu? vaicāja Brēka. Blaindvīds kaut ko satraukti bubināja pie sevis.

-    Balta ozollapas zīme pierē, viņš nomurmināja.

-    Blaindvīd, saki taču, kas noticis!

-      Paskatieties! Blaindvīds atbildēja, nenovērsdams skatienu no baltā spalvu laukumiņa Rannoha pieres vidū.

-    Bet tas jau ir tikai jaundzimuša briedēna plankums! sacīja Brēka. Es jau nobijos, ka kaut kas nav kārtībā.

-Jā, bet ieskaties, kādi apveidi! Blaindvīds nočukstēja.

Sniegbalto, mazliet izslieto spalvu laukums, kādi raksturīgi jauniem briedēniem, Rannoha pieres vidū iezīmēja nepārprotamas ozollapas aprises.

Kalnā pie Mājvietas ozola Dreils pārskatīja nakts veikumu, kamēr dreilieši apstaigāja pulcēšanās vietu, lūkodamies, kas noticis ar Korpusa briežiem.

-    Nu, Sgorr, Dreils uzrunāja dreiliešu kapteini, kad tas piesoļoja klāt, kāds ir tavs rēķins?

-     Viens Korpusa briedis gājis bojā un vairāki ievainoti, valdniek Dreil, Sgorrs atbildēja. Pārējie paliek mūsu pusē.

Dreils apmierināts pamāja ar galvu.

-    Bandahs ir aizbēdzis, Sgorrs mazliet nervozi piemetināja. Bet mēs viņu noķersim, pirms būs uzlēkusi saule.

-     Gādājiet, lai tā notiek. Un Izlūkotāji?

-    Divi pamanījās izsprukt. Salens, kaut gan bija pamatīgi ievainots, un kapteinis Spejs. Bet citādi viss kārtībā. Pārējie ir beigti.

Brīdi abi klusēja. Pat viņi apjauta nesenā slaktiņa baisumu.

-     Slikti, ka Spejs ticis projām, Dreils teica. Viņam ir ātras kājas. Un kā ir ar dreiliešiem?

-    Daži savainojuši ragus, Sgorrs atbildēja. Tie viņiem vēl ir mīkstāki, nekā man būtu gribējies.

Tomēr viņš atieza zobus vienīgi tā Sgorrs mācēja pasmaidīt. Viņš jutās apmierināts, ka iecerētais plāns izdevies tik gludi. Kaut gan Brehina pretestība bija izpaudusies visnotaļ iespaidīgi, arī tas deva zināmu gandarījumu. Sgorra skatienam nepalika apslēpta Dreila neapmierinātība par to, ka Brehins tik varonīgi cīnījies, un Sgorrs vienmēr izjuta gandarījumu, redzēdams, ka Dreils jūtas nelāgi. Tad viņu varēja vieglāk ietekmēt.

-    Kur viņš ir? Dreils noprasīja.

-    Vai Brehins? Turpat pakalnā, valdniek.

-    Nu tad iesim atdot viņam godu.

Abi brieži devās augšup kalnā, bet, pirms viņi pagāja garām Mājvietas ozolam, Sgorrs apstājās un kaut ko klusi sacīja vienam no pārējiem briežiem. Tas pamāja ar galvu un aizrikšoja lejā pa nogāzi uz ielejas tālāko galu. Tad Sgorrs devās tālāk, uzmanīdamies, lai visu laiku ietu nedaudz iepakaļ Dreilam, kurš gāja lēni un klibodams. Kad viņi soļoja garām dreiliešu rindām, tie bijīgi nolieca ragus. Brehins gulēja pakalna vidū. Viņa varenais augums bija pamatīgi sakropļots, un mēle karājās ārā no mutes. Brieža acis bija aizvērtas, bet sāni un kājas joprojām asiņoja. Sgorrs atkāpās un nogaidīja, kamēr Dreils apgāja apkārt nedzīvajam ķermenim.

Beidzot Bara valdnieks apstājās un nolieca ragus. Aizāķējis tos aiz Brehina ragiem, viņš ar lielu piepūli atrāva asiņaino galvu no zemes. Pēc tam viņš divreiz pasvārstīja nedzīvo galvu augšup un lejup un atkal ļāva tai nokrist zemē. Dreils jau grasījās iet atpakaļ pie Sgorra, bet tad piepeši apstājās un vēlreiz pagriezās atpakaļ. Viņš atgriezās pie mirušā brieža un izdarīja kaut ko tādu, kas lika sarauties pat tuvumā stāvošajiem dreiliešiem. Dreils apsviedās apkārt, ar pakaļkāju nagiem pakārpīja zemi un tad no visa spēka iespēra Brehinam pa galvu. Spēriens trāpīja pa labo ragu, un tas ar skaļu krakstu pāršķēlās divās daļās. Dreils apmierināts atgriezās blakus Sgorram.

-      Teicams spēriens, valdniek! Sgorrs glaimīgi teica. Par to varētu jūsmot ne viena vien briedene.

-    Pie Hernes zobiem! Dreils iesaucās. Eloina! Viņu es biju pavisam aizmirsis. Steidzies, Sgorr!

-     Un ja nu briedēns ir piedzimis?

-     Hernes vārdā! Dreils nosprauslojās, pagriezdamies pret Sgorru. Vai man viss tev jāsaka priekšā? Tu šonakt neesi tik pamatīgi kāvies, lai tavi zobi vairs nespētu pieveikt nieka jaundzimušu telēnu!

Sgorrs paklanīdamies nolieca galvu un atkāpās. Pagriezies pret dreiliešiem, viņš pasauca četrus sev līdzi, un visi kopā sāka soļot lejup pa nogāzi.

Kad Bandahs redzēja Brehinu kalnā pakritam, viņš steigšus metās turp, kur upītes tuvumā ganījās briežu govis, skriedams tik ātri, cik vien kājas spēja panest. Tomēr, nokļuvis līdz pļavai, viņš redzēja, ka visa apkārtne ir pilna ar dreiliešiem. Govis tramīgi mirkšķināja acis un šaudīja skatienus visapkārt, un gaisā bija jaušamas bailes. Kad visu ieleju bija pieskandējuši Izlūkotāju kliedzieni, tik tikko bija izdevies atturēt briežumātes no paniskas bēgšanas, un tagad dreilieši klejoja starp tām, pūlēdamies tās nomierināt. Dreiliešu melīgie vārdi bija sākuši iedarboties, jo briežumātēm gribējās ticēt stāstītajam: barā izcēlies neliels dumpis, taču tam ātri vien darīts gals.

Tās briežu govis, kuras uzdeva mulsinošus jautājumus, tika nošķirtas no pārējām. Bandahs redzēja, ka dreilieši klusi un neuzkrītoši aizved apmēram divdesmit briežu govis uz Mājvietas ozola pusi, un jaunie briedēni sekoja tām pa pēdām. Ik pa laikam kāda briežumāte kopā ar mazuli mēģināja atrauties no šī pulka, taču dreilieši tās aizturēja un dzina tālāk, nekautrēdamies laist darbā ari ragus.

Kamēr Bandahs, patvēries drošībā zem īves koka, nolūkojās pakaļ aizejošajam baram, viņš ieraudzīja kādu briežu govi aizlavāmies projām no citām un nākam uz viņa pusi. Bandahs pazina Četrlapi, briežu govju vadoni. Viņš mēģināja uzmanīgi atkāpties koku aizsegā, taču nejauši uzmina uz sausa zara, un kraksts piesaistīja Četrlapes uzmanību. Govs apstājās, saspringtas uzmanības pārņemta, satraukti mirkšķinādama acis un ar spīdīgo purnu ošņādama gaisu.

-     Kas tur ir? viņa klusināti izdvesa.

-      Četrlape, tas esmu es, Bandahs! Ašāk nāc te, zem kokiem!

Govs iespraucās starp kokiem un bridi stāvēja klusēdama un drebēdama pie visām miesām.

-    Bandah, vai tu dzirdēji? To briesmīgo troksni! Un tagad visi tie dreilieši…

-     Es zinu, Bandahs teica. Viņi ir sagrābuši baru.

-     Tas nevar būt tiesa, Bandah! Vai viņi ir nogalinājuši Izlūkotājus?

Bandahs paskatījās uz viņu. Brieža acis pateica visu, atklājot nakts notikumu neaptveramo baigumu.

-     Četrlape, mēs te nedrīkstam palikt, te nav droši! Turklāt man jāveic kāds pienākums. Brehins man lika brīdināt Eloinu. Tu jau zini, ka viņai kuru katru brīdi būs radības. Tā bija Brehina pēdējā vēlēšanās.

Četrlape bija klausījusies Bandahā diezgan izklaidīgi, taču pēdējie vārdi lika viņai sasprindzināt uzmanību.

-     Vai Brehins ir miris? -Jā-

-      Tad mums jāsteidzas, Bandah! Nedrīkst zaudēt nevienu mirkli!

Taču nākamajā brīdī abi brieži izdzirdēja mežmalā troksni. Dreilieši, kuri uzraudzīja briežu govis, bija pamanījuši Četrlapes prombūtni, un pieci no tiem tagad nāca viņu meklēt. Brieži jau bija sajutuši vējā viņas smaku un gar biezokņa malu aši tuvojās bēgļiem.

-     Ko nu lai dara? Četrlape izmisusi nočukstēja. Es esmu uzveduši viņus uz tavām pēdām!

Bandahs nervozi mīņājās uz lapu paklāja, pūlēdamies kaut ko izdomāt.

-    Caur biezokni nekur nevar iziet, viņš teica. Jāizmēģina laime klajumā. Ja skriesim, cik kājas nes, varbūt sasniegsim tālākos kokus un nogāzi. Tur ir taka, kuru es labi pazīstu. Tā pa gravu aizved atpakaļ pie upes.

Bandahs saprata, cik tas ir bezcerīgi: tikai retā govs spēj skriet ašāk par bulli. Taču tā bija vienīgā iespēja. Un tad Četrlape piepeši izdarīja kaut ko pavisam negaidītu. Viņa izsoļoja no koku pudura pilnīgi pārredzamā vietā.

-      Paliec sveiks, Bandah! viņa čukstus uzsauca. Lai Herne ir ar tevi!

Pirms Bandahs bija aptvēris notiekošo, dreilieši jau bija aplenkuši Četrlapi un veda to atpakaļ pie pārējām.

Kad viņi bija projām, Bandahs iznira no koku aizsega un skriešus metās pāri ielejai. Bandaha pieminētā taka caur mežu pirms atgriešanās pie upes meta lielu līkumu, un Bandahs instinktīvi juta, ka laika atlicis maz. Viņš skrēja, cik jaudas, skrāpēdams sānus pret zariem un dzelkšņiem. Laiku pa laikam koki lejpus viņa kļuva retāki un viņš redzēja dreiliešus, bet vienubrīd skatienam pavērās gluži neaizsegts skats un Bandahs varēja pārredzēt visu ieleju līdz pat Mājvietas ozolam. Bandaham šķita, ka pakalnā, uz kura bija gājis bojā Brehins, viņš redz Sgorru un Dreilu, taču viņš tikai skrēja tālāk, neuzdrošinādamies nedz apstāties, nedz pamest skatienu atpakaļ.

Taka sāka līkumot pa nogāzi, un Bandahs rikšoja pa to lejup. Vietā, kur tā spēji pagriezās uz dienvidiem, viņš iebēga mežā, lai izvairītos no diviem dreiliešiem, kuri aizšķērsoja ceļu. Bandahs gandrīz nokūleņoja lejā pa piekalni, tomēr noturējās kājās. Taču dreilieši bija viņu sadzirdējuši un tūdaļ pat metās pakaļ. Bandaha izvairīšanās mēģinājums acīmredzot bija kļūmīgs, jo tagad pretinieki atradās izdevīgākā stāvoklī augstāk par viņu.

Bandah, mēs dzirdējām, ka tu esot aizbēdzis! iesaucās viens no dreiliešiem, kamēr abi, ragus nolaiduši, lēni tuvojās. Un kurp tad tu tagad tā steidzies? Varbūt brīdināt Eloinu, ka Sgorrs grib dabūt rokā Brehina dēlu?

Bandahs mēģināja atkāpties, taču viņa pakaļkājas atdūrās pret koka stumbru. Atspēries pret zemi, viņš sagatavojās uzbrukumam. Pirmais briedis metās uz priekšu, un Bandahs stājās tam pretī. Abi triecienā sadūrās, un ragi ar skaļu krakstu sasitās kopā, nobrāzdami daļu samtainās kārtas no dreilieša ragiem. Dreilietim palīdzēja nogāzes slīpums, un Bandahs uz brīdi jutās apdullināts. Tomēr ari dreilietis bija palicis bez elpas. Atguvies viņš atkal metās virsū Bandaham, kas bija saslējies jaunam uzbrukumam.

Briežu galvām triecoties vienai pret otru, gaisu satricināja dimdošs troksnis. Bandahs turējās godam, taču nākamajā uzbrukumā iesaistījās otrs dreilietis, un, kad tā ragi bija saķērušies kopā ar Bandaha ragiem, pirmais uzbrucējs nolaida galvu un tēmēja acu žuburus tieši Bandaham kaklā. Par laimi, viņam uz velēnas paslīdēja kāja un rags ķēra tika Bandaha sānu, cauri spalvotajai ādai ieplēzdams dziļu brūci. Kamēr Bandahs pameta skatienu uz vaļējo ievainojumu, abi dreilieši atkal stingri nostājās uz kājām. Bandaha sāns spēcīgi asiņoja. Nogāzes slīpums bija devis dreiliešiem ievērojamas priekšrocības. Bandahs sagatavojās nākamajam triecienam.

Piepeši netālu atskanēja lūstošu zaru un bradātu lapu troksnis. No augšas viņiem strauji tuvojās cits briedis. Tas skrēja tik ātri, ka izvairīties nebija iespējams. Viņa ragu vidus žuburi ar pilnu sparu ieurbās sānā dreilietim, kurš bija ievainojis Bandahu. Izbiedētais dzīvnieks šausmās iebaurojās un mēģināja griezt ragus pa labi, taču spēcīgais trieciens nogāza viņu no kājām un atsvieda sāņus. Uzbrucējs uzkrita viņam virsū, zaudēja līdzsvaru, un abi kopā sāka kūleņot lejup pa nogāzi.

Bandahs nezaudēja ne mirkli. Gandrīz tajā pašā brīdī, kad nepazīstamais briedis sāka cīņu ar pirmo dreilieti, Bandahs nolieca galvu, pagrieza to mazliet pa labi un klupa uz priekšu. Smailais, slīpais acs žuburs vērsās tieši pret otrā dreilieša krūtīm, pret vārīgo vietu, kur sastopas abu kāju augšdaļu varenie muskuļi, un Bandaha trāpījums bija nekļūdīgs. Tas, ka viņš atradās zemāk nekā uzbrucējs, šoreiz bija Bandaha priekšrocība, jo raga smaile ieurbās pretiniekā no lejas augšup. Briedis sacēlās pakaļkājās, pagriezās un, pamatīgi asiņodams, metās bēgt. Bandahs nopurinājās un paskatījās apkārt.

Viņš redzēja, ka dreilietis zemāk piekalnē ir uzslējies kājās un ari metas projām. Netālu svešais briedis centās piecelties. Viņa labais rags bija pāršķelts uz pusēm, un daļa karājās nost no pamatzara, nobrāztā samtainā kārta mirka asinīs. Tad Bandahs satrūkās, pazinis negaidīto palīgu. Tas bija briedis, kura draudzene Brakena bija laidusi pasaulē nedzīvu briedēnu. Vecais briedis lēni kāpa augšup pa piekalni viņam pretī. Taču piepeši viņa priekškājas saguma un viņš paklupa. Tikai tad Bandahs pamanīja dziļu brūci uz brieža sāna.

-      Salen, Salen! Tu esi ievainots! Bandahs iesaucās, steigdamies viņam klāt.

-     Jā! Salens izmisis atsaucās. Viņi mums uzbruka negaidot. Pirmajā brīdī mēs nodomājām, ka tie ir Izlūkotāji, un, kad es beidzot aptvēru, kas notiek, bija jau par vēlu. Tie gļēvuļi uzbruka mums vairākās grupās. Viņu bija pārāk daudz, Bandah, pārāk daudz!

-     Klusē, Salen, Bandahs teica, labāk nerunā!

-     Es ieraudzīju tevi no augšējās takas, Salens turpināja, cīnīdamies pēc elpas. Es tur atpūtos paparžu biezoknī. Kad redzēju, ka esi piespiests pie tā koka, sapratu, ka tev nav nekādu izredžu. Zināju, ka ar šo ievainojumu līdzenā vietā es tev neko daudz nespētu palīdzēt, bet nogāze daudzko atviegloja.

-    Tu izglābi man dzīvību, Salen.

-    Nu, tad es vismaz esmu izdarījis kaut ko labu, Salens pamāja ar galvu. Viņa elpa kļuva arvien seklāka un acīm pārvilkās stiklains plīvurs. Tie nolādētie dreilieši! Viņi nogalēja Ternu, Stralohu un Krinanu! Es pagāju garām viņu līķiem pie vecā akmeņu krāvuma. Un redzēju, kā tie nelieši austrumu piekalnē panāca Spēju. Mēs visi esam pagalam, Bandah, visi. Izlūkotāji ir iznīcināti!

-     Ciet klusu, Salen! Centies nekustēties!

Salena galva tagad šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Taču piepeši viņa aizplīvurotajās acīs iezibējās apskaidrots skatiens.

-     Bandah, saki! Kas ir ar kapteini Brehinu?

Bandahs bridi vilcinājās. Salen, tu maldies! viņš pēkšņi teica. Tu neesi pēdējais dzīvais Izlūkotājs. Es redzēju, kā kapteinis Brehins aizbēga pāri rietumu kalniem.

-     Es zināju! Salens nopūtās. Ar Brehinu viņi nekad nebūtu tikuši galā. Tas nozīmē, ka vēl paliek kāda cerība.

Salena augums sāka drudžaini raustīties. Kājas nodrebēja, un ar smagu nopūtu viņš atlaida galvu uz meža grīdas. Ielejas galā dreilieši beidzot bija tikuši galā ar govīm, un satrauktās mātes atkal pamazām sāka plūkt zāli. Bet tad piepeši govis un telēni visi kā viens saspringa un ieklausīdamies saslēja ausis. No kalna nogāzes atskanēja vēl viens sāpju kliedziens pēdējais šajā briesmīgajā dienā. Tas bija Bandahs, kas izkliedza izmisumu par zaudēto draugu Salenu.

-              Liecies nu mierā ar saviem blēņu stāstiem, Blaindvīd! nošņācās Brēka, stāvēdama pie pīlādžkoka. Vai tu neredzi, ka biedē Eloinu?

Eloinas mazais briedēns atkal bija sācis zīst.

-    Tie nebūt nav tikai blēņu stāsti, Blaindvīds atrūca.

-            Muļķības! Turklāt šobrīd mums jādomā par daudz svarīgākām lietām nekā zīme uz briedēna pieres.

Eloina, kas visu laiku bija iegrimusi dziļās domās, piepeši saslēja ausis.

-              Ko tu ar to gribi sacīt, Brēka? viņa jautāja. Kas noticis?

Brēka klusēja. Viņa nervozi paskatījās uz Blaindvīdu.

-            Kas noticis, Brēka? Eloina jautāja vēlreiz un mēģināja uzslieties kājās.

-             Saproti, mīļā, Blaindvīds sacīja, barā notika cīniņi. Dreiliešiem ir kaut kas nelāgs aiz ādas.

-             Un Brehins? Eloina iesaucās. Tagad viņa bija piecēlusies kājās un kārpīja zemi, kamēr Rannohs centās piekļūt viņai pie pavēderes.

-             Es nezinu. Pēdējoreiz es viņu redzēju, kad viņš devās uz pulcēšanās vietu.

-             Tātad tas nebija tikai mans sapnis? Tie kliedzieni no kalna nogāzēm?

-            Nē, tas nebija sapnis, Blaindvīds atbildēja. Dreilieši uzbruka Izlūkotājiem.

Rannohs šķita sajūtam mātes izbailes, jo centās piespiesties viņai cieši klāt un satraukts lūkojās uz abiem vecajiem briežiem.

-            Man jāatrod Brehins, Eloina teica, izmisusi lūkodamās apkārt. Netālu viņa redzēja Brakenu gurdi skrubinām zāli, un pie kājām tai nekustīgi gulēja jaundzimušais nedzīvais briedēns.

-   Nē, mīļā, tu labāk paliec tepat pie sava mazuļa! sacīja Brēka. Blaindvīds stāsta, ka bars viscaur mudžot no dreiliešiem. Blaindvīd! Ko tu tagad tur dari, vecais nejēga?

Stāstnieks bija aizsoļojis līdz upītei un ar purnu badīja krastmalas zāli, itin kā cenzdamies saost kādu smaku.

-    Tagad nav laika grauzt zāli, Blaindvīd! Brēka pikti uzsauca. Vai esi zaudējis saprašanu?

Blaindvīds pacēla galvu, un vecā brieža purns bija viscaur notriepts ar dubļainām krasta smiltīm. Viņš pagriezās un devās atpakaļ pie abām govīm.

-    Beidz muļķoties, Blaindvīd! Brēka teica.

-    Klusē, vecen! Blaindvīds negaidot atcirta. Eloina, es esmu vecs, man ir savas dīvainības, un barā notiek daudzkas savāds. Varas un valdīšanas viltības man nav saprotamas. Bet vienu es zinu: šī zīme uz tava briedēna pieres var nest viņam nelaimi. Vai tu man uzticēsies, Eloina?

Eloina nesaprata, taču, ieskatījusies vecā stāstnieka nopietnajās acīs, aptvēra, ka runa ir par kaut ko ārkārtīgi svarīgu. Viņa pamāja ar galvu.

-     Nāc šurp, Rannoh! Blaindvīds teica un piebikstīja briedēnam ar purnu. Rannohs satrūcies apsviedās apkārt. Vecais briedis nolaida galvu lejup un ar vienu ašu kustību pārlaida purnu mazā briedēna pierei. Slapjā smilts notriepa spalvas uz Rannoha galvas, gandrīz pilnīgi nosedzot balto ozollapas zīmi.

-    Tā ir labāk, Blaindvīds noteica. Mēs taču nevaram ļaut tev skraidīt apkārt ar tādu zīmi pierē un sacelt skaudību citos jaunajos briežos, vai ne?

Rannohs satrūcies paskatījās augšup uz Blaindvīdu un tad, ieraudzījis lielo muti un mēli, pēkšņi sabijās un steidzās atpakaļ pie mātes. Eloina ļāva pienākt tam klāt un nenovērsdamās lūkojās ielejas tālumā. Pati nezinādama, kāpēc, viņa pēc Blaindvīda savādās rīcības jutās drusku labāk.

Ai, Brehin! viņa nočukstēja. Kaut tu drīzāk nāktu šurp!

Rikšodams pa priekšu saviem dreiliešiem, Sgorrs ar patiku ļāva vējam sisties sejā, un viņa sāni elpojot tīksmi cilājās. Šīvakara panākumi bija pārspējuši viņa pārgalvīgākās cerības. Izlūkotāji, kurus viņš tik ilgi bija centies pieveikt, beidzot ir satriekti un iznīcināti. Brehins ir pagalam, un tagad Zemajās Zemēs sāksies jauna dzīve. Dreilam neviens nevarēs mest izaicinājumu vismaz trīs vasaras, un tikmēr būs nodrošināts arī paša Sgorra stāvoklis.

Dreils. Vecs muļķis, Sgorrs sevī nodomāja. Bet ilgi viņš vairs nevilks. Viņš ir klibs un noguris. Bet man jānogaida īstais brīdis. Tad viņi redzēs! Lai tikai uzdrošinās runāt, kad par Baru Valdnieku kļūs bezragu briedis!

Sgorram kaklā sakāpa rūgts kamols. Viņš atcerējās neizturamā pazemojuma dienas, kad tikko bija zaudējis ragus. Atcerējās izsmieklu, ar kādu pret viņu bija izturējušies brieži, kuriem bija daudz mazāk prāta nekā viņam. Tas notika vēl pirms tam, kad viņš tika padzīts no bara un bija spiests klejot pa mežiem viens pats. Tomēr tas bija liktenis, kas ļāva viņam nejauši sastapt šo brailaku baru. Ja nebūtu bijis lētticīgā, klibā Dreila, kur gan viņš, Sgorrs, atrastos šobrīd?

Tad viņa domas pievērsās Brehinam un viņš apmierināts atieza zobus. Brehins vissparigāk bija pretojies viņa ienākšanai barā, bet tagad Brehins ir miris un viņš, Sgorrs, dodas pēc Eloinas. Skaistā Eloina! Tagad viņa piederēs Dreilam. Vismaz pagaidām.

Iedomājoties Eloinu, Sgorrs juta, ka viņu pārņem dīvains mulsums. Šīs jūtas bija vistuvāk tam, ko citi mēdz dēvēt par mīlestību un ko Sgorrs nekad mūžā nebija izjutis. Acu priekšā viņš redzēja Eloinas spīdīgi gludo spalvu un lepno galvas atmetienu, redzēja viņas lielās acis un juta pulsējam nepakļāvīgo dabu. Bet, līdzko Sgorrs mēģināja iztēloties viņu kopā ar sevi, uzburtā vīzija izgaisa. "Kāpēc lai viņa gribētu atrasties man blakus?" viņš sev rūgti jautāja. Briedim ar vienu aci. Briedim bez varena ragu kroņa, ar kura palīdzību iekarot savu vietu. Bet kaut kā man viņa ir jādabū, viņš sev teica. Un tad viņam atausa gaisma. Eloinas briedēns! Drīz, Eloina, mans laiks pienāks, pavisam drīz! Un tad es varēšu atriebties par visu, ko esmu izcietis sava neglītuma dēļ.

No šīm domām Sgorru izrāva skrejošu soļu dipoņa: no ielejas puses viņam pretī rikšoja briedis. Tas bija dreilietis, kuru Sgorrs bija aizsūtījis projām no pulcēšanās vietas.

-     Nu? viņš noprasīja, kad briedis bija pienācis klāt un godbijīgi paklanījies. Vai tu viņu atradi?

-     Nē, kapteini Sgorr. Bet viena govs man teica, ka viņa laikam esot tur, pie upes.

-     Labi. Iesim un noskaidrosim.

Sgorrs apsviedās apkārt un skriešus metās turp, kur vajadzēja sastapt Eloinu un Rannohu.

Blaindvīds nemierīgi staigāja turp un atpakaļ gar upmalu, cenzdamies ielejas tumsā samanīt kādas dreiliešu tuvošanās zīmes, bet Brēka tikmēr mierināja Eloinu.

-     Brehins noteikti ir sveiks un vesels, mīļā, vecā, labsirdīgā briežu govs teica. Gan redzēsi. Viņu nevienam vēl nav izdevies uzveikt.

-     Nav gan, Eloina satraukta piekrita. Droši vien tev taisnība.

Ar acs kaktiņu Eloina pamanīja, ka Brakena netālu satrūkstas, un brieži izdzirda kalna piekājē zaru švīkstoņu.

-    Tur ir kāds briedis, Eloina čukstus izdvesa. Skrien šurp pa nogāzi!

Arī Blaindvīds bija sadzirdējis troksni un piesteidzās pie abām govīm.

-     Brehins? Brēka jautājoši iesaucās.

Zari pašķīrās, un Eloina, ieraudzījusi nācēju, papurināja galvu.

-         Nē, viņa skumīgi nopūtās, pazinusi Bandahu, kas skriešus tuvojās. Briedis piesteidzās pie gaidošā pulciņa. Viņš smagi elsoja, un viņa augums mirka asinīs un sviedros.

-        Piedodiet, ka es slepus piezagos jums klāt! Bandahs apstājies teica. Mani sūtīja kapteinis Brehins.

-     Brehins? Vai viņš ir dzīvs un vesels?

Jaunais briedis nokāra galvu.

-        Nē, Eloina, man ļoti žēl, viņš atbildēja. Izlūkotāji ir iznīcināti.

Eloina sāka drebēt. Briežumātes kājas noraustījās, un viņa lēni kāpās atpakaļ, kamēr Rannohs pūlējās patverties zem viņas maigā vēdera.

-         Ko viņi ir izdarījuši? Blaindvīds iekliedzās. Brieži neiznīcina cits citu!

-        Dreils ir zaudējis prātu, Bandahs atbildēja. Viņš ir aizliedzis Anlahu.

-    Viņš to nevar!

-         Dreilieši siro pa visām malām. Un es atsteidzos tevi brīdināt, Eloina. Viņi nāk šurp, lai vestu tevi pie Dreila.

-     Pie Dreila? Eloina iesaucās. Nemūžam!

-         Ir vēl ļaunāk, Bandahs čukstus sacīja, lūkodamies lejup uz Rannohu. Šurp nāk Sgorrs. Viņš grib nogalināt tavu briedēnu. Man jādabū jūs projām!

Mokošās skumjas, kas bija pārņēmušas Eloinu, vienā mirklī piepeši pagaisa. Tagad viņa spēja domāt vienīgi par to, kā glābt savu mazuli. Ja vajadzīgs, viņa bija gatava iet bojā pati, taču jaundzimušais briedēns jānosargā visiem spēkiem!

-        Iesim pāri ielejai uz rietumu pusi, līdz nākamai gravai! Bandahs teica. Un no turienes uz augstajiem kalniem. Varbūt sasniegsim pat Augsto Zemi.

Brēka izbiedēta palūkojās uz Eloinu. Zemo Zemju briežiem Augstā Zeme allaž bija likusies tāla, draudīga vieta, ko apjož nostāsti un leģendas un ietin noslēpums.

-     Bet kā tad mazais? Brēka iesaucās. Viņš tādu ceļojumu neizturēs!

-    Mums jāmēģina. Tā viņam ir vienīgā cerība izdzīvot.

-Jā, Eloina piekrita, mums jāmēģina!

-    Ir jau par vēlu! iesaucās Blaindvīds.

Vecais briedis lūkojās uz upes pusi. Apmēram trīsdesmit koku attālumā viņš bija saskatījis Sgorru un piecus dreiliešus, kas steidzās uz viņu pusi.

-    Mēs esam pagalam! ievaidējās Brēka.

-    Klusu! Blaindvīds skarbi uzsauca. Man radās kāda doma. Kaut tikai mums pietiktu laika!

-Ja laiks ir viss, kas vajadzīgs, jums tas būs! iesaucās Bandahs. Tikai pasteidzies, Hernes vārdā, pasteidzies!

Bandahs metās uz priekšu un, atmetis ragaino galvu, strauji iebrida upē. Sasniedzis pretējo krastu, viņš ašā skrējienā šķērsoja Sgorra ceļu. Kad viņš bija nokļuvis apmēram ielejas vidū, dreilieši viņu pamanīja un, kā jau Bandahs bija paredzējis, visa grupa metās viņam pakaļ. Bandahs bija pareizi uzminējis, ka Sgorrs nevēlēsies riskēt un doties tālāk bez miesassargiem, turklāt viņš negribēs arī palaist garām tik teicamu laupījumu.

Bandahs skrēja, cik jaudas, vējš svelpa viņam gar ausīm, un niknums vairoja spēku. Viņš bija jauns un ātrs, un kādu laiku viņam izdevās noturēt dreiliešus pienācīgā attālumā. Tomēr beidzot mokošie dienas pārdzīvojumi un nesenā cīņa kalna nogāzē darīja savu. Bandaha skrējiens kļuva lēnāks, un attālums starp viņu un dreiliešiem samazinājās. Un tad tie viņu panāca. Bandahs spēra ar kāju atpakaļ, taču tā ieķērās kāda uzbrucēja ragā, un viņš paklupa. Piecelties Bandaham vairs nebija lemts.

Sgorrs kopā ar dreiliešiem devās tālāk pāri upei. Viņš gāja lēni, jo vēlējās pilnībā izbaudīt savu triumfa brīdi. Kad viņi bija nonākuši ielejas tālākajā galā, Sgorrs ieraudzīja Eloinu, kurai blakus stāvēja vecais stāstnieks, nejēga Blaindvīds, un vēl kāda veca briežu govs, kuru viņš nepazina. Eloinas auguma apveidi tūdaļ pateica Sgorram, ka radības ir jau notikušas.

-i Eloina, viņš saldā balsī teica, piesteidzies briežumātei, es ceru, ka tu esi vesela un jūties labi!

-    Netuvojies šai vietai ar savu nekrietno, melīgo valodu, Sgorr! Eloina izgrūda un nosprauslādamās atkāpās tālāk.

-    Diezin vai tādas manieres piedien kapteiņa draudzenei, mana mīļā!

-    Tu dārgi samaksāsi par to, ko esi izdarījis, Sgorr!

-      Ko tad es esmu izdarījis? Ak, jā, saprotu. Tu esi uzturējusi sakarus ar nodevējiem un spiegiem. Tātad tu visu zini?

-     Es zinu, ka tu esi saindējis baru ar ļaunumu. Es zinu, ka tu esi nogalinājis Brehinu un pārējos. Es zinu, ka tu esi nodevis senču Dzīvesziņu.

-      Žēl gan! Es biju cerējis, ka pats varēšu pavēstīt tev visus jaunumus.

-Ja man būtu kaut viens rags, Sgorr, es to tūdaļ iedurtu tajā duļķu plankumā, ko tu sauc par savu aci, Sgorr!

-Jā. Gluži saprotams, ka tu esi satraukta, Sgorrs mīlīgi teica. Varbūt tev derētu pievērst domas kaut kam jaukākam. Redzi, man ir tev patīkams pārsteigums. Dreils vēlas tevi redzēt.

-     Dreils! Eloina iesprauslojās. Es drīzāk mirtu nekā stātos blakām tam atbaidošajam kraķim!

Sgorrs jutās ļoti iepriecināts, jo savā greizajā prātā bija uzskatījis par neiespējamu, ka Eloina varētu atraidīt Baru Valdnieka labvēlību.

-    Nebēdā, varbūt tas būs tikai neilgu laiku, viņš teica.

-    Ir vēl citi, kas vēlētos būt tavi sargi un aizstāvji, un es esmu jauns!

Eloina raudzījās Sgorrā neticīgām, plati ieplestām acīm.

-     Tu, Sgorr? viņa iesaucās. Tu? Tūkstoškārt labāk es izvēlētos Dreilu nekā tevi! Tev vajadzēs pameklēt citu draudzeni, kas būs ar mieru laizīt tavu vienīgo aci un ausis!

Apvainojums bija trāpījis mērķī, un Sgorrs sarāvās.

-      Lai tā būtu, Eloina! Tu piederēsi Dreilam. Bet tagad, viņš turpināja, pieklusinādams balsi, tagad tu varbūt iepazīstināsi mani ar savu jaundzimušo telēnu. Ja viņš kaut cik līdzinās mātei, tad noteikti ir izcili drosmīgs!

Brēka izbiedēta paskatījās uz Blaindvīdu.

-     Kam tev vajadzīgs telēns, Sgorr? Eloina jautāja. Visi trīs brieži centās saspiesties ciešāk kopā, lai aizstātos priekšā jaundzimušajam mazulim.

-      Vai tad briedis nevar just dabisku, nevainīgu interesi par jaunu dzīvību?

-    Es nešaubos, ka arī Dreils jūt interesi par Brehina dēlu.

-     Ahā, tātad dēls, Eloina! Tas ir lieliski. Tomēr tu maldies, mana mīļā! Dreilam nav pilnīgi nekādas intereses par Brehina dēlu. Un tagad pakāpies malā!

Sgorrs atieza zobus, un viņa pavadoņi piesoļoja tuvāk.

-      Labi, Sgorr, Eloina salti teica, es tevi iepazīstināšu ar Brehina dēlu. Te viņš ir!

Eloina pakāpās sānis, un Sgorrs paspēra vairākus soļus uz priekšu. Un tad viņu pārņēma rūgta vilšanās.

-      Beigts! Sgorrs ar riebumu izdvesa. Zālē pie Eloinas kājām gulēja nedzīvs, nekustīgs briedēns. Cik bezgala žēl! Tomēr tas nedrīkst sabojāt Dreila uzvaras prieku. Viņš tevi gaida!

-    Es tev jau sacīju, Sgorr, Eloina caur zobiem izgrūda,

-    ka drīzāk miršu, nekā palikšu kopā ar Dreilu!

-             Nāc nu, nāc! Nav nekādas vajadzības pēc scēnām un histērijām. Dreiliešu godasardze pavadīs tevi līdz pat Mājvietas ozolam.

Sgorrs pameta skatienu uz dreiliešu pusi, un tie tūdaļ pievirzījās tuvāk.

Pēkšņi starp viņiem strauji nostājās Brēka.

-             Neuzdrīkstieties pacelt ragus pret viņu! vecā briežu govs uzsauca. Un ko jums vispār no viņas vajag? Tagad taču nav riesta laiks.

-             Barā daudzkas ir mainījies, Sgorrs smīnēdams teica. Bet mēs nepavisam negrasāmies darit viņai pāri. Nu, ejam?

-            Neparko! Eloina iesaucās. Un, ja tu atsakies cīnīties ar mani, Sgorr, tad atceries, ka mežā ir daudz indīgu augu! Bet, pirms es miršu, Sgorr, es pateikšu Dreilam, ka nāvi esmu izvēlējusies tevis dēļ. Ka tu gribēji mani sev un tāpēc es vairs nespēju dzīvot.

Sgorrs brīdi vilcinājās. Tad viņa mute savilkās cietsirdīgā smaidā.

-            Nu labi, Eloina! Iespējams, ka tevi mēs nevarēsim piespiest. Bet varbūt ir citi, kuru liktenis tev nav vienaldzīgs?

-            Ko jūs darāt? Atkāpieties, mežoņi! iesaucās Brēka, jo divi dreilieši sāka durstīt veco briežu govi ar ragiem.

Blaindvīds mēģināja steigties tai palīgā, taču divi citi dreilieši metās viņam pretī un atstūma atpakaļ.

-             Redzi nu, Eloina, Sgorrs salti teica, izvēle ir tavā ziņā!

-            Neklausies, Eloina! Brēka iesaucās, sirdīgi iesperdama vienam no uzbrucējiem. Es esmu veca! Man viņi neko vairs nevar kaitēt!

Eloina joprojām vilcinājās, un Sgorrs ierunājās atkal:

-              Cik aizkustinoši! Bet vēl ir daudz citu, kam varbūt nāksies ciest, ja tu atteiksies paklausīt. Ei, jūs! Sgorrs uzsauca dreiliešiem. Vediet šurp tur to briedeni un viņas mazuli!

Sgorrs bija pamanījis briežumāti Brakenu un jaundzimušo briedēnu ar sniegbalto muguru, kuri klusi stāvēja biezokņa malā.

-       Labi, Sgorr! Eloina teica. Es iešu jums līdzi. Liec viņus mierā! Viņi tev neko ļaunu nav nodarījuši.

Sgorrs cieši palūkojās uz skaisto briežumāti.

-    Un tu nemeklēsi indīgus augus?

-    Es nemeklēšu indīgus augus.

-    Nu, tad viss kārtībā.

-      Bet tev jāapsola, Sgorr, Eloina sacīja, ka tu nedarīsi pāri Brēkai vai Blaindvīdam. Viņi ir veci. Viņi tev nevar kaitēt.

Sgorrs ieskatījās Eloinas lielajās, lepnajās acīs. Viņu atkal pārņēma svešādais, savādais mulsums.

-      Kāds maigums! viņš teica. Varbūt kādu dienu ari es varu cerēt saņemt no tā kaut mazu drusciņu?

Eloinas acis iezibējās.

-    Varbūt, viņa rūgti atbildēja.

-      Nu, tad viss kārtībā! Laidiet tos abus vaļā! Mums laiks doties uz Mājvietas ozolu.

Pēc šiem vārdiem dreilieši aplenca Eloinu no visām pusēm un, Sgorram soļojot blakus, devās projām. Eloina jutās tā, it kā nežēlīgs spēks rautu viņas sirdi ārā no krūtīm. Gandrīz neizturami bija atstāt mazo Rannohu citas briežumātes ziņā. Bet tad viņa iedomājās Brehinu un viņu atkal pāršalca sāpīgu atmiņu vilnis.

-        Zvēru pie Hernes un pie senās Dzīvesziņas, viņa čukstus izgrūda caur zobiem, ka nekad vairs nelaidīšu pasaulē nevienu citu briedēnu!

Šķērsojot ieleju, pulciņš pagāja garām Bandaha nedzīvajam augumam, kas joprojām gulēja turpat uz asiņainās zemes. Bandaham, kas bija parūpējies, lai viņiem pietiktu l.ūka aizvest Rannohu pie Brakenas. Lai pietiktu laika īsumā paskaidrot notiekošo. Lai Blaindvīdam pietiktu laika atvilkt lirakenas nedzīvo briedēnu pie Eloinas.

-     Paldies! Eloina nočukstēja.

Pļavā palika stāvam divi sastinguši, veci brieži un jaundzimis briedēns, kas spiedās pie sāna apmulsušai briežumātei. Brakena skumji pašūpoja galvu, lūkodamās, kā Eloinu aizved projām. Viņa pavisam nesen bija iepazinusi skaudrās zaudējuma sāpes, kādas briežumātei jāizjūt bērna dēļ. Brakena palūkojās lejup uz savu nedzīvo briedēnu un ātri novērsa skatienu.

-     Es neko nesaprotu, viņa klusi izdvesa, bet tajā pašā brīdī sajuta sev pie vēdera spiežamies spēkpilnu, jaunu dzīvību, un, kaut gan Brakena zināja, ka šis briedēns, kas meklē pienu, nav viņas pašas bērns, viņā ar visaptverošu vilni uzbangoja spēcīgās mātes jūtas.

-     Eloinai viss būs labi, Brakena, Brēka čukstus sacīja.

Tad viņa pagriezās pret Blaindvīdu.

-     Ejam, vecais nejēga! Brēka teica. Mums jāved Brakena un Rannohs projām no šejienes. Blaindvīd! Ei, Blaindvīd!

Taču Blaindvīds neklausījās.

Viņš lūkojās uz Brakenu un mazo briedēnu, kura piere bija notriepta ar dubļu kārtu.

-     Ko? Ko tu tur runā? jautāja Brēka.

-     Samainīta bērna likteņstāsts, nomurmināja Blaindvīds. Tāds ir Pravietojums. Pravietojums.

3 Mežmala

To prātā paturiet, bet ne uz mēles.

Viljams Šekspīrs. "Hamlets"

Pienāca rudens. Bites bija piepildījušas kāres ar saldu medu, un nobriedušie āboli izsvīda sulas lāses, kas sūcās pa kātiņiem lejup; gardo mīkstumu izvagoja tārpi, darīdami augļus apaļākus un iekrāsodami dzeltenīgu to mizu. Puķes kaisīja ziedlapas, un tās krita lejā uz vēja appūstās zemes, vēdīdamas salkanu smaržu un skumīgi čokurodamās, līdz ikviens Leru cilts pārstāvis, kurš kaut ko saprata no gadalaiku maiņām, juta gaisā brīdinošas vēsmas.

Ielejas pļavā blakus nogāzei pa zāli skraidīja divi briedēni, varbūt mēnešus četrus veci. Baltie plankumi abiem jau bija nozuduši, un spalva vairs neizskatījās pūkaina. Abi rikšoja, līksmā pacilātībā atmetuši galvas, sajūsmināti par to, ka tiem atļauts tik tālu atkāpties no māmuļu sāniem. Bet, kad tie aizskrēja līdz ielejas galam, tos pasauca trešais briedēns. Arī tam jau bija pazuduši sniegotie muguras laukumiņi.

-    Hei! Pagaidiet mani! viņš iesaucās un jau gribēja mesties tiem pakaļ, bet tad pieaugusi balss pasauca viņu atpakaļ.

-   Rannoh! Rannoh! Kurp tu skriesi? briežumāte bargi noprasīja. H bija Brakena.

Briedēns nokāra ausis un palika stāvam. Tad viņš skumīgi pagriezās un lēni aizsoļoja atpakaļ pie mātes, kas netālu starp papardēm skrubināja zāli.

-   Teins un Dadzis aizskrēja pie nogāztā koka, mamm, Rannohs teica, sparīgi vēcinādams asti, un es gribu viņiem parādīt…

Briedēns gaidās izslēja galvu.

-   Šodien ne, Rannoh, Brakena noteica. Viņa satraukta palūkojās sev apkārt.

-   Ceļš līdz nogāztajam kokam ir pārāk tāls tavām mazajām kājām, un vakars vairs nav tālu. Tu taču zini: man nepatīk, ka tu klīsti apkārt viens pats.

-   Bet, mamm, citiem briedēniem ir atļauts skraidīt apkārt vieniem! Kāpēc man vienmēr jādzīvojas tikai tavā tuvumā? Tas nav taisnīgi! Turklāt es protu parūpēties par sevi labāk nekā daudzi citi!

-   Par to es nešaubos, Rannoh. Bet šodien ne. Dari, kā es saku, mans mazais, un, ja tu būsi paklausīgs bērns, es pati rit kopā ar tevi aiziešu līdz nogāztajam kokam. Un tagad nāc, pamielojies ar pienu!

-    Bet, mamm! Rannohs mēģināja iebilst.

Taču jaunais briedēns redzēja, ka mātes lēmums ir negrozāms. Viņš sapīcis notupās mātei pie sāniem, visu laiku domādams par to, kā Teins un Dadzis skraida savā vaļā pa pļavu.

Briedēni parasti pārstāj zīst māti četru līdz deviņu mēnešu vecumā, un Rannohs joprojām pārtika no mātes piena. Tagad viņš paskatījās uz Brakenas sāniem un piepeši jutās izsalcis. Tomēr Rannohs bija aizvainots, tāpēc nemeklēja zīdekli, bet nolaida galvu uz zemes. Viņš izskatījās tik nelaimīgs, ka Brakena pēc brīža nolaizīja viņam degunu.

-   Rannoh, viņa teica, tu taču zini: tas ir tikai tāpēc, ka es tevi mīlu.

-    Es zinu, mamm, Rannohs atbildēja, tomēr tas nav taisnīgi. Pārējie briedēni smejas par mani, tāpēc ka man jāpaliek mājās, kad viņi visi skrien spēlēties.

Brakena ar mīlestības pilnu skatienu ielūkojās Rannoha acīs, un viņas sirds atmaiga.

-      Ak viņi smejas par tevi? To nu gan mēs nevaram pieļaut! Labi, skrien, tikai esi atpakaļ pirms Larna stundas!

-       Ai, jā, jā! Paldies! Es apsolu, ka būšu atpakaļ laikā! Rannohs iesaucās un jau gribēja rikšot projām, bet tad māte apturēja viņu vēlreiz.

-    Kas ir, mamm?

-    Ļauj man paskatīties uz tevi, pirms aizskrien projām!

Rannohs zināja, ko tas nozīmē. Viņš paklausīgi pacēla

galvu.

-    Tā jau es domāju, Brakena teica. Panāc šurp!

-        Ai, mamm, vai tas patiešām vajadzīgs? Rannohs pukodamies devās mātei līdzi uz koku pusi.

Viņš piesardzīgi noskatījās, kā Brakena ar lūpām saplūc no krūma kazenes un samet tās uz zemē noklātu lapu kaudzītes. Pēc tam viņa ar kājas nagu spaidīja tās, līdz ogas kopā ar mitrajām lapām ieguva rūsgani brūnu nokrāsu.

-       Nāc šurp, Rannoh! Brakena teica, paņemdama daļu maisījuma uz mēles.

-      Bet kāpēc tu vienmēr tā dari? Rannohs vaicāja, kamēr Brakena apzieda viņa pieri, līdz spalva atkal kļuva viscaur tumša.

-      Tas nāks tev par labu, mans mazais. Tu no tā kļūsi tikai skaistāks!

Rannohs noskurinājās.

-    Vienalga, man tas nepatīk!

-        Ar laiku dzīve tev iemācīs, mans mazais, Brakena teica, ka pieaugušie reizēm mēdz darīt to, kas tev varbūt nepatīk. Taču visbiežāk tas notiek tevis paša labā. Nu, tagad skrien! Un atceries, tev jābūt atpakaļ pirms Larna stundas! viņa nosauca pakaļ Rannoham, kurš, galvu atmetis, jau traucās projām.

Rannohs jutās sajūsmināts, ka māte ļāvusi viņam doties pie pārējiem. Tomēr viņu ērcināja tas, ka tieši viņam vienīgajam no visiem jaunajiem briedēniem jāsamierinās ar šo ogu maisīšanas rituālu un citām neērtībām, kad tik ļoti gribas skriet spēlēties. Taču Rannohs vēl nebija ticis līdz pļavas vidum, kad aizvainojums jau bija piemirsts un viņš jutās tik pacilāts, ka sirds krūtīs šķita plīstam. Pļavu apspīdēja saule, un tālumā pie vecā, nogāztā koka skraidelēja Teins un Dadzis, pēc kārtas skriedami tam klāt un lēcienā mezdamies gaisā.

-    Skatieties! Rannohs iesaucās, pārlidodams pāri vecajam stumbram un nolēkdams zemē tieši blakus abiem jaunajiem draugiem.

-     Rannoh! Teins iegavilējās. Mēs domājām, ka tu nenāksi šurp!

-     Tātad māte tevi tomēr atlaida, Dadzis diezgan nedraudzīgi izmeta. Rannoha un Teina draudzība viņā modināja greizsirdību. Tomēr drīz vien visi trīs priecīgi skraidīja un lēkāja pār nogāzto koku, rikšoja pa pļavu, ar prieku ļāva vējam glāstīt sev sejas un juta briestam spēku jaunajās kājās. Pagāja krietns laiks, līdz Rannoham šīs rotaļas sāka apnikt un viņš aizstaigāja projām no nogāztā stumbra mežmalas virzienā. Tur viņš palika stāvam, raudzīdamies tālumā, un drīz vien dziļi iegrima domās.

-     Rannoh! uzsauca Teins, kuram, viņaprāt, tikko bija izdevies ļoti krāšņs lēciens. Vai tu vairs negribi spēlēties? Kas tev notika?

-    Ē, liec viņu mierā! Viņš mūžīgi sapņo, atmeta Dadzis, vēlreiz slaidi pārlēkdams pāri stumbram. Tomēr Teins jau soļoja uz drauga pusi.

-    Man apnika šī spēle, Rannohs atbildēja, kad abi briedēni bija pienākuši viņam klāt. Es gribu darīt kaut ko citu.

-    Ko tad? jautāja Dadzis, bez īpašas vajadzības bikstīdams ar purnu vaboli, ko bija ieraudzījis tupam zālē. Viņš apvēla to uz muguras un noskatījās, kā tā bezpalīdzīgi kulsta gaisā kājas.

-    Es īsti nezinu, Rannohs paraustīja plecus. Kaut ko aizraujošāku.

-    Mēs varētu aiziet līdz upei, Teins ierosināja.

-      Un pakaitināt zivis, Dadzis jau dzīvīgāk piebilda. Tagad viņš bija apvēlis vaboli atkal uz kājām.

-    Tas ir garlaicīgi, Rannohs novilka.

-    Es varētu sacerēt kādu stāstu, ierosināja Teins.

-    Nē, Rannohs sacīja. Es gribu darīt kaut ko patiešām aizraujošu, kaut ko tādu… tādu kā… Pieklusinājis balsi, viņš cieši ielūkojās draugiem acīs. Nu, teiksim, pastaigāt pa mežu!

-    Rannoh! Dadzis pārmetoši iesaucās, zaudējis interesi par vaboli, kas atvieglota steidzās parāpties zem tuvākā zara. Tu taču zini, ka mēs nedrīkstam vieni iet mežā! Mēs vēl esam pārāk jauni.

-     Es zinu, es zinu. Bet iedomājieties, kas tas būtu par piedzīvojumu!

Dadzis norūpējies paskatījās uz Teinu.

-     Ko tu par to saki, Tein? Rannohs jautāja, un viņa mirdzošajās acīs zibēja uguntiņas. Doma par mežu un visiem tā tumšajiem nostūriem lika Teinam nodrebēt.

-    Ai, es nu gan nezinu, Rannoh, viņš klusi sacīja. Mums patiešām to nevajadzētu darīt. Māte pieteica, lai es nekad…

-    Un manējā arī, pievienojās Dadzis.

-    Jā. Jā, protams. Bet mēs varētu ieiet tikai pašā meža malā. Aiziet līdz upei pie tā lielā ozola. Es nesen noklausījos dažus briežus runājam, ka viņi tur esot uzgājuši pūces ligzdu.

Teina acis iepletās pavisam platas.

-     Nu, kā tad būs? jautāja Rannohs, kurš jau bija izlēmis. Vai jūs nākat man līdzi?

-    Bet mēs iekļūsim nepatikšanās, Dadzis pretojās.

Taču Rannohs jau skrēja prom, steigdamies augšup pakalnā. Teins un Dadzis pārmija šaubu pilnus skatienus.

-            Nu, skriesim ari! Teins izlēma. Bet tikai līdz mežmalai!

Visi trīs briedēni skrēja tik knaši, cik vien jaunās kājas spēja tos nest. Rannohs rikšoja pa priekšu, apmezdams līkumu ielejai un briežu pulkam, kas skrubināja zāli. Nonākuši līdz rietumu pakalna malai, viņi apstājās un paskatījās lejup. Lejā tecēja upe, un aiz tās slējās lielais ozols, kas iezīmēja meža malu. Mirkli pastāvējuši, briedēni metās turp. Taču viņi vēl nebija tikuši līdz upei, kad Rannohs piepeši sarāvās un izbiedēts paskatījās apkārt. Viņa ausis saslējās un astīte nemierīgi šūpojās.

-    Kas tev notika? Teins jautāja, pieskrējis viņam blakus.

-            Es nezinu, Rannohs atbildēja. Man kļuva pavisam savādi.

-           Tu gribi teikt, Dadzis sacīja, ka vienkārši esi pārdomājis.

-            Nē. Es tikai… Es nesaprotu, ko tas nozīmē. Nekad agrāk neesmu tik savādi juties.

. Kā tas ir, savādi? ērcīgi noprasīja Dadzis.

-            Kaut kādas dīvainas tirpas. Neprotu aprakstīt. It kā šī sajūta būtu kaut kur iekšā, manī pašā, un tomēr ārpus manis. Bet es jūtu, es jūtu…

-    Ko tad? Teins jau laipnāk apjautājās.

-    Es jūtu, ka notiek kaut kas slikts. Kaut kas ļauns.

-            Tu vienkārši esi nobijies! Dadža šaurā seja izskatījās diezgan nedraudzīga.

Tajā pašā brīdī viņi izdzirdēja labajā pusē aiz kokiem troksni. Tai vietā upe meta līkumu un pazuda skatienam. Visi trīs briedēni lēni devās uz priekšu, līdz upmalā ieraudzīja trīs citus briežus. Viens no tiem stāvēja ar muguru pret upi. Tas bija jauns, tukls briedēns, vārdā Bankfuts, par kuru pārējie nereti smējās, jo viņš bija gauss un runādams stostījās. Abi pārējie bija divus gadus veci brieži, kuriem nesen izauguši pirmie ragi un virs galvas slējās nelielas smailes.

-     A, tas ir tikai Bankfuts! sacīja Dadzis. Tie abi viņu ķircina.

-    Cst! Rannohs čukstus uzsauca. Paklausieties!

Abi jaunie brieži, kas stāvēja Bankfutam pretī, bija gadu vecāki un krietni lielāki. Viņi virzījās uz priekšu, stumdami ar purniem Bankfutu uz upes pusi.

-       L-l-lieciet mani m-m-mierā! izbiedētais briedēns stostījās, cenzdamies ieurbties ar kājām zemē un neļaut iegrūst sevi ūdenī.

-     Vai tad tu negribi izpeldēties? izsmējīgi iezviedzās vecākais briedis. Viņa vārds bija Bragls, un viņš bija pazīstams ar to, ka allaž centās apcelt jaunākos un vājākos. Viņa draugs Raglings vēroja notiekošo un muļķīgi smīnēja.

-    N-n-nē, Bankfuts atbildēja, negribu. Ejiet prom!

-     N-n-nē? Bragls izsmējīgi atdarināja briedēna stostīšanos. Bet mums gribas redzēt, kā tu peldi!

Bragls vēlreiz pagrūda Bankfutu uz upes pusi.

-    Ai! Izb-b-beidz, huligān!

-    Ak huligān, ko?

Bragls atkal pagrūda Bankfutu. Tagad jaunā briedēna pakaļkājas jau gandrīz bija ūdenī.

-      Es tevi mācīšu, kā klejot projām no mātes! Bragls turpināja. Tev palaimējās, ka neieskrēji nagos kādam no dreiliešiem. Bet tagad es gribu redzēt, kā šis spalvu kamols peldēs prom pa straumi!

Bragls nupat dzīrās atkal pagrūst Bankfutu, bet nākamajā brīdī piedzīvoja lielāko pārsteigumu savā līdzšinējā mūžā. Spēcīgs trieciens aizsita viņam elpu, un viņš juta, ka lido pa gaisu. Ar varenu šļakstu viņš iekrita pašā upes vidū, un ūdens šalts saskrēja viņam tieši nāsīs. Upe nebija dziļa, tāpēc nostāties uz kājām briedim nebija grūti, bet, kad Bragls klepodams un sprauslādams uzslējās stāvus, viņš bija viscaur izmircis un ārkārtīgi pārbijies. Raglings satraukts vēroja notiekošo no upes krasta. Ja blakām nebija visvarenā drauga, viņš nepavisam nejutās drošs.

-     Izvēlies sev augumā līdzīgu pretinieku! Rannohs saniknots uzkliedza.

Arī Bankfuts bija iztrūcies, bet Rannoha acis kvēloja negantā niknumā. Kad Bragls ieraudzīja briedēnu, kurš viņu nupat bija iesviedis ūdenī, viņš jutās reizē saniknots un pārsteigts. Rannohs bija gandrīz uz pusi mazāks par Braglu, ievērojami vājāks, un viņam nebija ragu. Bragls lēni brida pa ūdeni uz Rannoha pusi, cenzdamies izskatīties tik draudīgs, cik vien iespējams. Bet, kaut gan Rannoham ļoti nepatika cīnīties, viņš neatkāpās ne soli.

-     Kāds tu drosmīgs! Bragls uzsauca. Pielavīties no aizmugures, tas ir ko vērts! Nu, ja tev nepatīk, ka es aprunājos ar šo resni, tad varbūt pats vēlēsies izpeldēties?

-    Nē, paldies! Rannohs salti atbildēja.

-    Tevi sauc Rannohs, vai ne?

-    Kāda tev daļa?

-    Nekāda. Bet tieši to es būtu gaidījis, ka selahs metīsies kopā ar tādu nīkuli kā Bankfuts.

-     Un es būtu gaidījis, ka tāds huligāns kā tu izvēlēsies uzbrukumam mazāku briedēnu! atcirta Rannohs, saniknots un dziļi aizskarts par apvainojošo vārdu. Par selahiem brieži mēdz saukt gan jaunos briedēnus, kuriem nav zināms tēvs, gan briežu govis, kuru draugs nav starp dzīvajiem. Kaut gan briežu buļļi un govis parasti dzīvo atsevišķi un briedēnu audzināšana ir vienīgi māšu ziņā, būt bez tēva briedēnam ir liela nelaime, un citi jaunie brieži Rannohu nereti par to ķircināja. Teins un Dadzis bija līdzīgā stāvokli, jo ari viņu tēvi bija tonakt gājuši bojā uz kalnu nogāzēm. Kaut gan Rannohs nezināja, kas noticis ar Brehinu, viņš skaudri izjuta tēva trūkumu.

-    Neraizējies! Bragls ņirdzīgi teica. Tagad, kad tu esi šeit, man Bankfutu aiztikt vairs nenāk ne prātā.

Rannohs norija kaklā sakāpušo kamolu. Bragls patiesi bija krietni lielāks par viņu. Bet piepeši Bragls apstājās. Pēc brīža viņš nosprauslojās un aizgriezās.

-     Ek, labāk ejam, Ragling! viņš teica. Laiks doties atpakaļ. Man visi šie selahi ir līdz kaklam. Lai paliek tepat un parunājas par savām mammītēm!

Rannohs paskatījās apkārt un atvieglots ieraudzīja, ka no aizmugures klāt pienākuši Teins un Dadzis. Droši vien nopietnā cīņā Bragls un Raglings būtu tikuši galā ar visiem četriem, tomēr papildspēki brašuļiem nebija pa prātam. Turklāt Bragls bija ne tikai slapjš un nosalis, bet turklāt sirds dziļumos gļēvulis.

-    Mēs vēl tiksimies! Bragls pa gabalu uzsauca. Par to vari būt drošs!

-    G-g-gļēvulis! Bankfuts izgrūda, bet abi vecākie brieži jau bija projām.

Kādu bridi četri jaunie briedēni stāvēja krastā, satriekti par notikušo. Beidzot Bankfuts pierikšoja pie Rannoha.

-    P-p-paldies tev, Rannoh! viņš teica.

-    Nav par ko, Rannohs pavēsi atbildēja. Bet tev nevajadzētu vienam tā klejot apkārt. Ejam tālāk, jūs abi!

-     Rannoh, man šķiet, ka to nevajadzētu darīt, Teins, mazliet nokaunējies, teica. Vismaz šodien ne. Kļūst vēls, un tava māte būs dusmīga. Un manējā ari.

-Jā, Dadzis piebalsoja. Man arī vajadzētu iet atpakaļ.

-    Nu labi! Rannohs dusmīgi atmeta. Ja esat nobijušies, iešu viens pats!

Rannohs pagriezās un sāka rikšot uz meža pusi.

-    Es iešu t-t-tev līdzi, Rannoh! Bankfuts iesaucās.

-    Tu? Tev jāiet atpakaļ pie mammas pupa!

Skriedams prom, Rannohs izjuta nožēlu, ka tik skarbi

atraidījis Bankfutu, un līdznācējs viņam gluži labi būtu noderējis. Taču viņu bija pārņēmis sarūgtinājums par Teinu un Dadzi, un par kazeņu ogām, turklāt dedzināja kauns par Bragla apvainojumu. Rannohā mājoja piedzīvojumu alkas, taču Brakena bija allaž centusies apspiest šīs tieksmes.

"Vismaz tagad es varu papētīt pasauli," Rannohs nodomāja pie sevis, un, kad viņš apstājās pie lielā ozola, noskaņojums mazliet uzlabojās. Lielais, grubuļainais koks auga tieši tur, kur sākās meža galvenā mala, un tā stumbru un lielos zarus bagātīgi klāja sūna. Zari pletās kokam visapkārt kā milzu vainags, pilns dzeltēt sākušām ozollapām ar to savdabīgajiem apveidiem. Rannohs paskatījās apkārt. Pļava viņam aiz muguras pamazām kļuva arvien tukšāka, jo brieži atgriezās pie bara, lai pirms Larna stundas ieturētu maltīti. Saules gaisma palēnām zaudēja spožumu, un Rannohs gaisā juta vakara vēsmu. Viņš atskatījās garām ozolam un dziļi ievilka elpu.

Ciktāl Rannohs spēja saredzēt, mežmala stiepās gan uz labo, gan uz kreiso pusi kā liela noslēpumu siena. Taču pašā priekšā koki šķita itin kā izkliedēti, un, tā kā tie galvenokārt bija ozoli un gobas, tie auga atstatu cits no cita, tāpēc Rannohs varēja itin dziļi ieskatīties meža biezoknī. Cauri tumšajam koku un ērkšķaino krūmu aizkaram vietvietām mirgoja varenie stumbri, ko apspīdēja lapotnēm cauri izkļuvušie vakarsaules stari, un krāsainie laukumi uz meža grīdas darīja tumšās ēnas vēl noslēpumainākas.

Mežs ir vieta, par kuru sapņo visi jaunie brieži, it sevišķi tad, ja tie dzimuši un auguši nevis meža briežu barā, bet starp dzīvniekiem, kuri raduši ganīties klajumā. Rannohu tas neatvairāmi vilināja kā vieta, kur mājo burvība, briesmas un brīnums. Mežs tiek uzlūkots par Hernes mājvietu. Tik jauniem briedēniem kā Rannohs mātes neļauj vieniem klīst pa mežu, jo zina, kādas briesmas draudētu mazajiem, ja tie apmaldītos viltīgajās koku ēnās.

Taču Rannohs šobrīd par to nedomāja, tikai virzījās arvien tuvāk nostaigātu lapu takai, kas cauri kazeņu krūmam ievijās tieši mežā. Viņš bija aizmirsis mātes stingro aizliegumu un domāja tikai par to, kaut atrastu pūces ligzdu. Kad briedēna purns sasniedza meža ēnas, viņš apstājās vēlreiz. Rannoha kājas nevaldāmi drebēja. Sakopojis drosmi, jaunais briedēns ieslīdēja meža tumsā.

Šis bridis Rannoham palika atmiņā līdz mūža galam. Arī agrāk viņš bija iegājis mežā, taču vienmēr tikai kopā ar Brakenu. Tagad viņš bija pilnīgi viens un jutās tā, it kā grasītos pārkāpt slieksni uz pieaugušo pasauli. Gaiss visapkārt piepeši kļuva smags, un milzu stumbri slējās kā vareni ragu žuburi. Briedēns ievilka nāsīs savādās trūdošo koku, lapu un miklās zemes smaržas, un viņam šķita, ka visas maņas kļūst daudzkārt asākas nekā agrāk. Viņš juta, ka zeme zem kājām ir mitra un gaiss visapkārt piesātināts un silts.

Rannohs soļoja ļoti lēni, instinktīvi nojauzdams, ka jāturas uz takas, un lūkojās apkārt, līdz acis aprada ar izraibināto pusgaismu. Viņš dzirdēja ap sevi jaunas, brīnumainas skaņas un izbijies sarāvās, kad no ligzdas gaisā pacēlās putns vai pa koka stumbru augšup strauji uzskrēja vāvere, kas iepriekš bija vērojusi viņu no zaru paslēptuves. Lapas uz meža grīdas šķita gandrīz kā dzīvas, un zeme čabēja un šalkoja no kukaiņu un citu dzīvu radību pārpilnības.

Un tad Rannohs sastinga, izdzirdēdams to pirmo reizi. Koku zaros augstu virs galvas atskanēja pūces dobji sērīgais sauciens. Pārējie briedēni kļūtu zaļi aiz skaudības, Rannohs sajūsmināts nodomāja pie sevis un devās pa taku uz priekšu. Iedams viņš cītīgi lūkojās zemē, lai nepazaudētu taku. Par laimi, pūces sauciens veda briedēnu īstajā virzienā.

Turpinot ceļu, krēsla sabiezēja arvien vairāk, jo meža aizkars kļuva biezāks un blīvāks un dziestošā saules gaisma vairs nespēja izlauzties cauri lapotņu mudžeklim, kas klāja koku zarus. Rannohs samirkšķināja acis, jauzdams milstošo tumsu, taču meklētāja gars viņā bija uzbangojis tik spēcīgi, ka viņš pat nepamanīja pārmaiņas zem kājām: apkaime mainījās, un taka pagriezās pa kreisi. Tagad Rannoha acis bija pievērstas tikai koku stumbriem un zariem virs galvas, jo viņu vilināja pūces spalgais sauciens, līksmi sveikdams vakara iestāšanos.

Pēkšņi Rannoha sirds strauji salēcās: virs galvas viņš bija saskatījis cerētos apveidus. Zara galā tupēja jauna dzeltenbrūna pūce, klaigādama savā nodabā, kamēr lielās, dižciltīgās acis sargāja slepeno mājokli. Hu-u-ū, hū-ū, kas tur ir? pūce iesaucās, jauzdama Rannoha tuvošanos. Taču pat tad, ja pūce prastu runāt Rannoha valodā, tā nebija noskaņota sarunai, jo jutās izsalkusi, tāpēc tikai savēcināja spārnus un atrāvās no zara. Nolaidusies lejup, tā pāršalca Rannoham tieši pār galvu un vēl trīs reizes aplidoja tam apkārt, iekams pazuda tālākajos kokos.

Ei, klausies! Rannohs sajūsmināts iesaucās, piešķiebdams galvu un apsviezdamies apkārt. Nāc atpakaļ!

Taču pūce jau bija aizlidojusi. Rannohs paraustīja plecus. Kaut arī pārējie viņam diezin vai ticēs, tomēr viņš varēs tiem stāstīt, ka ir redzējis īstu, dzīvu pūci. Turklāt vēl meža vidū! Piepeši Rannohs apjauta, ka līdz Larna stundai vairs nevar būt tālu. Viņam jau sen vajadzēja būt mājās! Rannohs pagriezās, gribēdams doties atpakaļ, taču, paskatījies lejup, redzēja, ka taka ir pazudusi. No visām pusēm viņu apjoza koki augsti, tumši un bezgala līdzīgi cits citam.

Rannohu pārņēma vēlēšanās mesties skriešus, skriet tik ātri, cik vien kājas spēj nest, steigties atpakaļ pie Brakenas un sava bara. Viņš juta, ka dziļi iekšā briest mokošas bailes, un mazā astīte trīcēja, briedēnam satraukti lūkojoties apkārt.

Šo zaru es pazīstu, Rannohs skaļi teica un tūdaļ sarāvās, jo viņa vārdi atbalsojās koku stumbros. Viņš paskatījās apkārt un, pārliecinājis sevi, ka patiešām ir pazinis kādu koku, devās tieši pretējā virzienā.

Ejot uz priekšu, Rannoham šķita, ka koki kļūst arvien biezāki. Arvien biežāk viņu skrāpēja ērkšķi, un viņam ļoti gribējās mest mieru visiem pūliņiem. Tomēr viņš neatlaidīgi gāja tālāk. Vienubrīd briedēns iznāca nelielā klajumā, virs kura biezais meža aizkars neslēpa debesis, un viņam vēl vairāk sašļuka dūša, redzot, ka zilais jums kļuvis violets un tajā cita pēc citas iemirdzas zvaigznes. Pēc tam Rannohs satrūkās un strauji metās uz priekšu, jo brūnganajā zemsedzē bija gandrīz uzkāpis zalkša gludi spīdīgajam augumam.

Beidzot Rannohs nokļuva citā, lielākā klajumā un apstājās, lai brīdi padomātu un kaut cik atvairītu bailes, kas draudēja pārņemt visu viņa būtni. Briedēns atlaidās mīkstajās lapās un palūkojās visapkārt. Virs galvas debesīs bija izniris mēness, un tā spokainā gaisma meta starp kokiem garas, drebošas ēnas. Rannohs paguris nolaida galvu, atspieda purnu pret zemi un aizvēra acis. Taču tajā pašā brīdī viņš sajuta zemes smaržu un atkal drebēdams uzslējās kājās, juzdamies nomodā un modras gatavības pilns. Rannohs vēlreiz paošņāja zemi un vairs nešaubījās.No zemes garoja skurbi spēcīga, piesātināta dzīvnieka smarža, kaut kas vidējs starp briedi un kaķi. Rannohs bija saodis lapsu.

Briedēns nekad vēl nebija redzējis lapsu, bet kādu dienu viņi kopā ar Brakenu pēc nelielas pastaigas bija gājuši atpakaļ pie sava bara un māte ielejas galā bija jutusi īpatnēju smaku. Tā nebija svaiga, un to tik tikko varēja sajust, tomēr Brakena bija parūpējusies, lai Rannohs to turpmāk atcerētos. Tagad mežā šī pati smaka bija daudzkārt spēcīgāka. Rannohs paskatījās apkārt un tūdaļ ieraudzīja vietu, kur pirms īsa brīža izkustināti sīkie zari un lapas: dzīvnieks nupat bija te staigājis, meklēdams ēdamo. Briedēns izbijies palūkojās apkārt.

Viņš mēģināja starp kokiem saskatīt kādu kustību, taču redzēja vienīgi mēnessgaismas laukumu ap sevi. Un tomēr iztēlē Rannohs jau skaidri saskatīja kāda briesmīga zvēra seju, kas cauri tumsai slīd arvien tuvāk, spīdinot baltus zobus un sarkanas acis.

Izdzirdis skaņu, Rannohs sastinga kā pārakmeņojies. Tā bija ne vairāk kā piecu ragu kroņu attālumā. Krūmi priekšā iečabējās, un viņam nepārprotami tuvojās kāds dzīvnieks. Rannohs sāka nevaldāmi trīcēt, un viņa kājas kļuva pavisam ļenganas. Viņš kāpās atpakaļ uz klajuma pusi, līdz kājas atspiedās pret kādu vecu, nogāztu stumbru, un tur briedēns palika gaidām, viscaur trīcēdams un bezpalīdzīgi nokāris ausis. Lapsa nāca arvien tuvāk.

Izbailēs plati ieplestām acīm Rannohs noskatījās, kā krūms viņa priekšā sakustas un pašķiras, un tad klajumā iznāca dzīvnieks.

-      Bankfut! Rannohs līksmi iesaucās, kamēr mazais, tuklais briedēns tuvodamies gandrīz paklupa, aizķerdamies aiz kāda zara.

-    Bankfut! Sasodīts, ko tu šeit dari?

Bankfuts stāvēja, mēnessgaismā mirkšķinādams acis, līdz Rannohs pieskrēja viņam klāt. Izskatījās, ka viņš ir tikpat izbiedēts kā Rannohs.

-     R-r-rannoh! Bankfuts izdvesa, tik tikko spēdams apvaldīt atvieglojumu. Es tevi atradu! Es tevi m-m-meklēju jau stundām ilgi!

-    Bankfut! Kā tu mani pārbiedēji! Man likās, ka tu esi lapsa.

-    L-l-lapsa? samulsušais briedēns izstomīja un atkal sāka viscaur drebēt. Redzēdams briedēnu, kurš ir nobijies vēl vairāk nekā viņš pats, Rannohs tūdaļ jutās stiprāks, un sastapšanās viņu bezgala iepriecināja. Tomēr Rannohs saprata, ka viņiem joprojām draud briesmas.

-   Šajā klajumā nesen ir bijusi lapsa, viņš sacīja prātīgā pieauguša brieža toni, tāpēc mums labāk derētu iet projām.

-J-j-jā, Bankfuts piekrita, brīnīdamies, kā Rannohs var zināt par lapsas neseno klātbūtni.

-    Nu, ko tad mēs vēl gaidām?

Rannohs ieveda Bankfutu no mēness apgaismotā klajuma atpakaļ koku ēnā. Ja vien briedēns būtu zinājis, kas šādā bridi vislabākais, viņš būtu palicis turpat klajumā. No turienes labāk varēja pārredzēt apkārtni, tur bija daudz saulē sasilušu lapu, kurās ieritināties, un lapsa, kas patiešām tur nesen bija sirojusi, meklēdama ēdamo, šonakt vairs negrasījās tur atgriezties. Tā bija saodusi ezi un tagad dzina tam pēdas pa seklu ieplaku gandrīz ceturtdaļjūdzi no viņiem. Drīz Rannohs un Bankfuts atkal bija pavisam apmaldījušies un neziņā meklēja izeju no meža, kamēr nakts satumsa arvien melnāka un koku zaros atbalsojās dīvainas, draudīgas skaņas.

Drīz abi briedēni jutās pavisam paguruši un beidzot apstājās pie kādas gobas, kurai ap stumbru šalcošās vēju brāzmas, cenzdamās ielauzties pat dziļākajās meža vietās, bija sanesušas mīkstu lapu kaudzi. Rannohs un Bankfuts bija pārāk piekusuši un izbijušies, lai mēģinātu iet tālāk, taču vismaz lapsas smaka šeit vairs nebija jūtama. Abi atlaidās mīkstajā lapu gultā un saspiedās kopā, atbalstīdami galvu viens otram pret siltajiem sāniem. Aizvēruši gurdās acis, viņi ienira tumsā, kas bija gandrīz tikpat draudīga kā ārpasaule viņiem visapkārt.

Tonakt Rannohs redzēja dīvainu sapni. Viņš atkal stāvēja klajumā, bet šis klajums bija trīsreiz lielāks nekā tas, kurā viņi bija saoduši lapsu. Visapkārt slējās milzīgi ozoli, kuru vecie zari bija mezglaini un grubuļaini, un vēja brāzmas cilāja sausās lapas, kuru šalkas un nopūtas izklausījās kā ūdens plūdums. Tikpat skaidri, kā sapņotājs allaž zina, Rannohs zināja, ka ir nakts, tomēr mežu apspīdēja savāda gaisma. Tad kaut kas nāca briedēnam pretī.

Rannohs nejuta baiļu. Gluži otrādi, kad milzīgais briedis pār klajumu nāca uz viņa pusi, viņu pārņēma dziļš miers. Nācējs bija lielāks par jebkuru briedi, ko Rannohs savā mūžā redzējis, un virs galvas tam lepni slējās iespaidīga ragu rota. Briedēns stāvēja un gaidīja, līdz lielais sāka ar viņu runāt. Tā balss bija dobja un dimdoša kā pērkons, taču Rannohs nespēja to saprast. Tad koki sāka locīties vējā, lapas virpuļoja un lidoja pa meža grīdu, šķita, ka viss mežs uzrunā Rannohu un saka viņam vienu vienīgu vārdu: "Klausies!"

Rannohs satrūcies pamodās. Bankfuts vēl bija aizmidzis un nemierīgi mētājās viņam blakus. Mazā astīte miegā nervozi raustījās, un Rannohs sajuta bailes, kas joprojām strāvoja ap viņiem abiem. Mežā bija tumšs, bet, kad Rannohs paošņāja gaisu, viņš juta, ka rīts vairs nav tālu, un nelielie debesu laukumiņi, kurus viņš redzēja cauri lapotņu aizkaram, kļuva arvien bālāki. Briedēns piecēlās kājās un nopurinājās.

-    Bankfut! Bankfut! viņš klusu uzsauca. Mosties!

Mazais resnītis sagrozījās un atvēra acis.

-    R-r-rannoh! Tas esi tu! Es domāju, ka mamma…

-   Nē, Rannohs draudzīgi teica, bet tagad celies! Mums laiks doties tālāk.

Abi briedēni atkal devās ceļā un drīz vien jutās možāk, jo miegs viņus bija spirdzinājis un mežā arvien jūtamāk iespīdēja rīta gaisma. Pēc kāda laika, nonākuši klajākās meža vietās, viņi pat sāka rotaļāties. Briedēni izdomāja jaunu spēli, kurā vajadzēja, cik ātri vien iespējams, skriet pa lapu kārtu uz meža grīdas, saceļot gaisā lapu mākoņus un virpuļus. Viņi pat spēlēja paslēpes, līdz vienubrīd pazaudēja viens otru no skatiena ilgāk, nekā būtu vēlējušies.

Ap dienas vidu mežs viņiem likās jau daudz tīkamāka vieta. Lapu aizkars virs galvas atkal bija kļuvis plāns, un koki spožajā saulē mirgoja sarkani zeltainās krāsās. Iedami viņi redzēja apkārt daudz neiepazītu brīnumu. Rannohs sadūrās ar rudo vāveru ģimeni, kas vāca zīles ziemai. Aši skriedamas kokā, tās pikti iesvieda viņam pa galvu ar vairākām zīlēm. Bankfuts atklāja, cik daudz noslēpumu glabā meža grīda, un drīz vien iemanījās ar purnu veikli apsviest kritušus kokus un zarus, zem kuriem ieraudzīja daudz izbiedētu vaboļu un kukaiņu, kas rosīgi veica rudens darbus un, gaismas iztraucēti, steidzās paslēpties dziļākās plaisās.

Viņi nonāca pie upītes, kas īdzīgi murdēja, lauzdamās cauri kokiem un cenzdamās pārvarēt kritušo lapu un dubļu sanestos nosprostojumus. Tur viņi pamanīja sermuli, kas, iebāzis duļķainajā ūdenī melno, spīdīgi gludo purnu, tiecās remdināt slāpes. Dzīvnieciņa mēle, kas izskatījās gandrīz tikpat gara kā purns, šaudījās turp un atpakaļ, lokot iesāļo ūdeni, un ūsas sausajā gaisā tīksmīgi raustījās. Kad sermulis viņus pretējā krastā pamanīja un atieza spoži baltos zobus un košsārtās smaganas, abus briedēnus sagrāba negantas bailes kaklā iespiedās kamols, vēders krampjaini savilkās, kājas sāka trīcēt, un viņi palika stāvam kā piesaluši pie zemes. Taču tā bija sermuļu mātīte, kam jārūpējas par mazuļiem, un divi itin prāvi briedēni viņai bija pārāk nopietni pretinieki, tāpēc viņa aši pazuda krūmos.

Kad pienāca pēcpusdiena, Rannohs un Bankfuts atkal sāka justies nelādzīgāk. Pēc upes ūdens dzeršanas Bankfutam sasāpējās vēders, turklāt abiem briedēniem briesmīgi gribējās ēst. Viņi sadrūmuši soļoja cauri sudrabainai bērzu birzij, un Bankfuts piepeši izbijies apstājās.

-    Skaties! viņš teica, stingi raudzīdamies uz kādu apsūnojušu celmu.

Rannohs palūkojās uz celmu, un ari viņam strauji sašļuka dūša. Viņš pazina nesen jau redzēto sarkani raibo mušmiri celma vidū. Pirms neilga laika viņi jau bija te gājuši garām.

-    Mēs ejam pa apli! iesaucās Rannohs.

Briedēni centās iet uz citu pusi, taču, kad mežs kļuva krēslains un starp koku stumbriem sāka biezēt tumsa, abu dūša bija pilnīgi sašļukusi papēžos. Bankfuts daudz runāja un centās jokot, jo no dabas viņš bija jautrs un labsirdīgs dzīvnieks, taču Rannohu nepavisam nevilināja izredzes pavadīt mežā vēl vienu nakti.

Rannohs veda Bankfutu cauri brikšņainam biezoknim, bet tad piepeši apstājās un tramīgi saslēja ausis.

-    K-k-kas noticis? Bankfuts jautāja.

-    Cst! Rannohs viņu apsauca. Skaties!

Abi brieži centās lūkoties cauri biezokņa aizsegam. Netālu priekšā aiz lielas kalnu kļavas viņi redzēja skatu, ko mežā reti laimējas novērot. Apšu ģimene drosmīgi gatavojās līst ārā no migas un doties vakara pastaigā. Pirmais alas caurumā parādījās āpšu tēvs. Izbāzis ārā lielo, melnbalto galvu, viņš piesardzīgi paošņāja gaisu. Tad skatam atklājās ari druknais ķermenis. Lēnā, šļūcošā gaitā apgājis apkārt kokam un nospriedis, ka tuvākajā apkārtnē briesmas nedraud, viņš atgriezās pie alas un pasauca sievu. No alas izlīda jauka āpšumāte, un tai sekoja divi āpsēni, augumā ne lielāki par prāviem ežiem. Mazuļi ošņādami un sprauslādami tipināja gar koku, bet vecāki pēc brīža apstājās un sāka apspriesties. Šķita, ka viņi par kaut ko nevar vienoties.

-    K-k-kaut mēs mācētu viņu valodu! Bankfuts iečukstēja Rannoham ausī. Tad mēs varētu pajautāt viņiem, uz kuru pusi jāiet.

-     Klusāk! Rannohs čukstus atsaucās. Viņi var tevi sadzirdēt.

Āpši visumā ir bikli, un, pamanot svešu dzīvnieku klātbūtni, tie droši vien būtu kūleņodami atgriezušies savā drošajā migas paslēptuvē. Bet tad notika kaut kas ļoti neparasts. Kamēr Rannohs un Bankfuts centās saprast, ko āpši runā, Rannohs juta visā ķermenī dīvainas tirpas. Sajūta bija ļoti līdzīga tai, kāda viņu bija pārņēmusi tur, pakalnā, tikai šoreiz viņam nelikās, ka kaut kas nebūtu kārtībā. Bija sacēlies viegls vējiņš, augstais lapu un zaru pārsegs virs galvas šalca, trīsēja un šķita runājam valodā, kas nāca no Rannoha sapņa. Briedēns klausījās āpšu sarunā, un viņa acis pārsteigumā plati iepletās: kaut gan šo dzīvnieku valoda bija citāda, viņš saprata visu, ko tie saka.

-     Nē, nē, nē, mīļā! āpšu tēvs pārmetoši iebilda. Tā lapsa var būt tepat kaut kur tuvumā.

-     Bet mēs taču apsolījām parādīt mazajiem pļavu! sacīja āpšu māte.

-     Jā, tēt, jā! iesaucās viens no jaunajiem āpsēniem. Aizved gan mūs uz turieni!

-    Nudien, nezinu, āpšu tēvs šaubījās. Turklāt mums vajadzētu meklēt ēdamo. Pieliekamais ir pustukšs, un ziema vairs nav aiz kalniem.

-     Bet mēs varētu aiziet turp uz pavisam īsu brītiņu, ierosināja āpšu māte. Varam iet pa šo te taciņu, aiz lielā baļķa. Tā ved tieši līdz mežmalai. Aiziesim tikai aši pamest skatienu un krietni pirms rītausmas jau būsim atpakaļ.

-    Nu labi, āpšu tēvs norūca.

Bet tad āpši piepeši satrūkās un paskatījās atpakaļ.

Bankfuts bija nošķaudījies.

Kad āpšu tēvs ierunājās atkal, viņš skubināja sievu un bērnus ašāk pazust migā. Līzdams alā, viņš pikti sprauslāja, taču Rannohs pārliecinājās, ka vairs nesaprot viņa teikto.

-             M-m-man ļoti ž-ž-žēl, Rannoh, Bankfuts atvainodamies teica, kad āpši bija pazuduši.

Taču Rannohs viņā gandrīz neklausījās. Viņš joprojām pārsteigts domāja par nupat piedzīvoto notikumu.

-    Rannoh, vai tev kas kait?

Rannohs noskurinājās un papurināja galvu.

-    Nē, viss kārtībā. Mums laiks doties tālāk.

-             V-v-viegli pateikt, bet kurp tad lai ejam? Mēs taču esam apmaldījušies!

-            Mums jāiet turp! Rannohs pamāja. Tur, aiz tā celma. Tur ir taka.

-            Nu gan tu mels, Bankfuts neticēja. Kā t-t-tu to vari zināt?

Rannohs palūkojās uz draugu, tomēr kāda pašam neizprotama iemesla dēļ nolēma nestāstīt Bankfutam, ko nupat piedzīvojis. Ari viņš pats to nespēja saprast.

-             Es vienkārši jūtu, ka tā ir, Rannohs teica un devās garām āpšu alai uz lielā baļķa pusi. Kad briedēni to sasniedza, Bankfuts pārsteigts ieraudzīja aiz tā nelielu taciņu, ko pa daļai apslēpa kritušās lapas. Mezdama līkumus te pa kreisi, te pa labi, taciņa vijās cauri mežam.

-    K-k-kā tad tā? Bankfuts apmulsis stomījās.

-    Mums vienkārši laimējās. Ejam nu!

-    Uz kuru pusi?

Rannohs vilcinājās.

-   Iesim turp! viņš beidzot teica un pagriezās pa kreis*.

Tas bija tīrais minējums, jo par virzienu āpši neko nebija

teikuši. Tomēr šoreiz Rannohs bija izvēlējies pareizo ceļu, un drīz vien briedēni brīvi rikšoja pa mežu, cik ātri vien kājas spēja tos nest. Koki kļuva arvien retāki, lapotņu jumts virs galvas pašķīrās, un pēc neilga laika viņi jau bija mežmalā pie pļavas, pa kuru rietumu virzienā tecēja pazīstamā upīte. Virs galvas pletās melna, spoži zvaigžņota debess.

-   Lai dzīvo Rannohs! Bankfuts iesaucās un sāka līksmi lēkāt pa mīksto zāli.

-    Beidz niekoties, Bankfut! Rannohs teica. Labāk pasteigsimies! Tu taču zini, ko mēs tagad dabūsim dzirdēt!

Kad abi draugi sasniedza ielejas galu, kur briežu bars palēnām atlaidās zālē vakara gremošanas brīdim, viņi ieraudzīja sev pretī skrienam divas briežumātes. Tās bija Brakena un Kanispa Bankfuta māte, skaista briežu govs ar lielām, plankumainām ausim.

Redzēdami, cik abas mātes sadusmotas, briedēni apstājās uz vietas un bikli nokāra mazās astītes.

-    Nepaklausīgais puika! Kur tu visu šo laiku biji? pieskrējusi dusmīgi iesaucās Kanispa, tomēr nekādi nespēdama noslēpt atvieglojumu sejā.

-    Ai, mamm, Rannohs iegrūda B-b-braglu upē, jo viņš mani tramdīja! Bankfuts vienā elpas vilcienā šķita izdvešam visu sevī ilgi krāto sasprindzinājumu. Un pēc tam es gāju viņam pakaļ mežā, jo n-n-neviens cits negribēja iet, un viņš mani noturēja par lapsu, un tad mēs apmaldījāmies un pārgulējām nakti uz lapu kaudzes, un redzējām vāveres un sermuli, un āpšus, un t-t-tad Rannohs pēkšņi zināja, kur atrodas īstā taka, kaut gan viņam to nevajadzēja zināt, un… un t-t-te mēs esam!

-   Tātad jūs bijāt mežā! bargi noteica Kanispa, kamēr Bankfuts centās pabāzt purnu zem viņas vēdera, lai apmierinātu izsalkumu. Nu, mans jaunais briedi, par to man tev vēl būs šis tas sakāms! Bet tagad ejam, jo gulētiešanas laiks sen jau nokavēts! Un viņa ar purnu sparīgi pastūma briedēnu uz ielejas pusi.

-             Uz redzēšanos, R-r-rannoh! Bankfuts promiedams uzsauca. Es zinu, ka mēs kļūsim draugi!

Rannohs klusēdams gaidīja, ka ari viņa māte kaut ko sacīs, taču Brakena tikai raudzījās uz briedēnu ar bargu skatienu acīs.

-    Nu? viņa beidzot jautāja.

-            Piedod, mamm! Rannohs sacīja, nokāris galvu. Es negribēju darīt neko sliktu. Es tikai… Man nekad agrāk nebija bijis neviena piedzīvojuma!

Brakena papurināja galvu un ar mīlošu kustību nolaizīja mazajam briedēnam purnu.

-             Nu, tagad tev tāds neapšaubāmi ir bijis, viņa teica. Bet tad Brakenas acīs atkal iezagās raizes. Tu varēji aiziet bojā! Tu taču to zini, vai ne? Apsoli man, ka nekad, nekad vairs neko tādu nemēģināsi darīt!

-    Es apsolu, mamm.

-            Nu labi. Un tagad mums pēdējais laiks doties uz mājvietu.

Lēni rikšodami pāri pļavai, viņi devās uz ielejas galu. Bet tad Rannohs pagriezās pret Brakenu.

-               Mamm, viņš čukstus vaicāja, vai es rit drīkstēšu rotaļāties ar Bankfutu?

Brakena paskatījās lejup uz mazo briedēnu. Viņai atkal gribējās saņemties un būt dusmīgai, taču Rannoha acis tā mirdzēja, ka māte padevās.

-    Redzēsim, viņa atbildēja, rīt redzēsim.

4 Bēgšana

Vilks, kas vajā, briedēns, kas bēg.

Aldžernons Svinbērns. "Atalanta Kalidonā"

Rannoha sods bija tāds, ka viņš nedrīkstēja pazust no Brakenas redzesloka gandrīz mēness cikla ceturksni. Tā mazajam briedēnam šķita vesela mūžība. Pēc tam viņam tika stingri pieteikts atgriezties pie mātes krietnu bridi pirms Larna stundas. Patiesībā tāda prasība tagad attiecās uz visiem jaunajiem briedēniem, jo barā bija sākušies nemieri, un divas saules pēc Rannoha piedzīvojuma Dreils bija noteicis Herlām vakara atgriešanās stundu. Tuvojās Anlaha laiks, un brieži kļuva nemierīgi. Tēviņu asinis ritēja arvien straujāk, un, nerazdami dabisku izpausmi savām dziņām un nevarēdami mest izaicinājumu Bara valdniekam, tie kļuva arvien nevaldāmāki un neaprēķināmāki.

To juta ari briežu govis, un ari tās kļuva ļoti satrauktas. Tajā rudenī, kad kalnos vajadzēja atbalsoties buļļu brīdinošajiem riesta rēcieniem un ragu krakstiem un švīkstiem, ielejā valdīja nedabisks klusums. Brieži jau sāka veidot savus harēmus un pāroties, taču tur, kur citkārt būtu uzvarējis visstiprākais briedis ar viskrāšņākajiem ragiem, iejaucās dreilieši un, cīnīdamies savā starpā, ieguva govis sev. Sgorrs, kas, bez ragiem būdams, droši vien nebūtu izcīnījis sev nevienu draudzeni, izvēlējās septiņas briežu govis. Tās bija spiestas palikt viņa tuvumā pie Mājvietas ozola.

Juzdami vispārējo nemieru, dreilieši, kuru rindas bija ievērojami paplašinājušās un tagad veidoja gandrīz trešo daļu no bara, veica savus pienākumus arvien bargāk un uzstājīgāk. Viņi modri apstaigāja visas malas un nesaudzīgi darīja galu jebkādai pretestības izpausmei. Sgorrs pauda aizrautīgu interesi par sodiem, un viņa bezragu galva iedvesa briežiem arvien lielākas bailes, jo Sgorra vara nemitīgi auga. Tikmēr Dreila varenība pletās plašumā un nostiprinājās arvien tālākās teritorijās. Toruden vairāk nekā septiņu baru valdnieki ieradās atdot viņam godu un Dreils, jebkur iedams, pieprasīja, lai viņu godātu par Baru Valdnieku.

Tomēr pati briesmīgākā tagadējās kārtības izpausme bija jauno briežu skolas. Parasti briedēni apgūst galvenās gudrības no mātēm, bet vakaros pēc Larna stundas sapulcējas ap vecajiem stāstniekiem, lai klausītos senās teiksmas un senču Dzīvesziņu. Taču beidzot ari Blaindvīda stāsti bija aizliegti un Hernes vārds barā vairs netika pieminēts. Tagad jaunajiem briežiem ik rītu lika sanākt kopā un klausīties dreiliešu runas. Tie mācīja, cik svarīga vienmēr un visur ir disciplīna un bijība pret Dreilu, un stāstīja jaunajiem par valdnieka Dreila, "Herlu sargātāja", izcilo spēku, drošsirdību un krietnumu. Un ikvienā šādā stāstā noteikti izskanēja arī kāda aizkustinoša piebilde par Sgorru.

Šajās skolās briedēniem centās iedvest arī neierobežotu uzticību Dreilam, kas esot vēl svarīgāka par uzticību vecākiem. Patiesībā briedēnus mudināja izspiegot savus vecākus "bara labklājības vārdā" un atstāstīt ikvienu aizdomīgu sarunu Sgorra palīgiem. Galvenokārt tas nozīmēja izspiegot briežumātes, kas audzināja mazuļus. Bet, kaut gan buļļi un govis mēdz turēties atsevišķi, govis pauž dedzīgu interesi par saviem briežiem vēl ilgi pēc Anlaha, tāpēc dreiliešus sasniedza arī jaunākās ziņas par to, kas notiek buļļu vidū. No vecākajiem, divgadīgajiem briedēniem tika izveidotas īpašas grupas, kuras nosauca par dreilingu vienībām, un tās ik dienas taisnās rindās soļoja pa pļavu turp un atpakaļ, dziedot īpašu dziesmu. Tā skanēja šādi:

Brieži drosmīgi mēs esam, Dreila pulka vārdu nesam. Nebaida mūs sals un bads, Pār mums raugās Sgorra acs.

Disciplīna, spēks un vara Laimīgu un brīvu dara. Mūžam būsim uzticīgi, Dreila gribai paklausīgi.

Noklausīšanās un spiegošana starp briedēniem un to mātēm izplatījās kā sērga un sēja barā vispārēju neuzticēšanos. Drīz neviens briedis vairs neticēja citam un briežumātes tik ļoti baidījās bilst vārdu savu bērnu klātbūtnē, ka pat jaunie briedēni kļuva nevaldāmi. Ja briežumāte uzdrošinājās sarāt vai sodīt savu divgadīgo pēcteci, viņa riskēja ar iespēju tikt apsūdzētai par dreilingu nomelnošanu.

Vienīgie izņēmumi šajā naida un neuzticības vidē bija atrodami starp selahām vientuļām briežumātēm ar jauniem briedēniem, tādām, kam nebija drauga dzīvo briežu vidū. Starp tām bija arī Brakena un Kanispa, kā ari briedēnu Teina un Dadža mātes Šira un Alita. Tādas briežu govis bija apmēram divdesmit, un parasti tās turējās vienkopus. Ne visām tēviņi bija gājuši bojā toreiz, baisajā nakts kaujā. Bankfuta tēvu pavasarī bija pieveicis vilks, taču lielākajai daļai briežumāšu zaudētais draugs bija no Izlūkotāju vidus. Kaut gan tagad barā šo vārdu bija aizliegts pieminēt, brieži to zināja un tāpēc nelabprāt izvēlējās sev draudzeni no selahu vidus.

Tomēr selahu dzīve visumā bija patīkamāka nekā citiem briežiem, kaut ari Brakena nemitīgi baiļojās par Rannohu.

Biklā briežumāte neko nebija stāstījusi Rannoham nedz par viņa īsto māti, nedz par savādo zīmi uz briedēna pieres, ko viņa allaž rūpīgi nomaskēja ar lapu un ogu maisījumu. Brakena pat lāgā nezināja, kāpēc to dara, jo maz spēja saprast no Blaindvīda dīvainajiem izteikumiem. Tomēr nojauta viņai teica: būs labāk, ja Rannohs ne ar ko īpaši neizcelsies pārējo briedēnu vidū.

Blaindvīds bija iemācījis Brakenai pagatavot krāsas maisījumu, un laiku pa laikam vecais briedis apciemoja abus, noskatījās, kā Rannohs aug, un svinīgā nopietnībā pamāja ar galvu. Rannohs un pārējie briedēni vēl bija par jauniem, lai stātos dreilingu rindās, un, kaut gan tas bija ļoti bīstami, Blaindvīds gādāja, lai Rannohs un pārējais selahu pulks kaut ko uzzinātu no vecajiem stāstiem. Blaindvīdu sevišķi ieinteresēja Rannoha piedzīvojums mežā, un viņš uzdeva briedēnam daudz jautājumu, kurus tas nespēja saprast, līdz Brēka beidzot pavēlēja stāstniekam apklust. Vecā Brēka bija ļoti iecienīta pārējo selahu vidū un nereti palīdzēja audzināt jaunos briedēnus. Blaindvīds ar Brēku bieži strīdējās, taču abi vecie Herlas bija sirsnīgi pieķērušies viens otram un daudz laika pavadīja kopā, skrubinot pļavā zāli.

Un vēl bija Eloina. Tovakar, kad Sgorrs viņu bija aizvedis sev līdzi, viņa tik ļoti bija sērojusi pēc Brehina un Rannoha un tiktāl savārgusi, ka Dreils nodomāja: viņa neizdzīvos. Bet tad briežumātes sirdī kaut kas uzbangoja, un viņa atkal atspirga un sāka justies labi cik nu labi var justies briežumāte, kura ilgojas pēc sava mazuļa. Pēc pārošanās laika viņai būtu vajadzējis atgriezties pie pārējām briežu govīm, taču dreilieši uzmanīja, lai viņa paliktu Mājvietas ozola tuvumā. Togad Anlaha laikā Dreils bija mēģinājis pāroties ar Eloinu, taču nesekmīgi. Kaut gan viņš bija atlaidis visas pārējās draudzenes no sava harēma, Eloinu viņš visu laiku vēlējās turēt sev tuvumā. Citām govīm tas likās ļoti dīvaini, un Eloinu bieži varēja redzēt staigājam pa nogāzi, kavējamies pakalnā, kur bija bojā gājis Brehins, un lūkojamies lejup uz ieleju cerībā saskatīt Rannohu.

Rudens gāja savu gaitu, un briežu bars, jaušot gaisā ziemas tuvumu, sildīdamies spiedās arvien ciešāk cits pie cita. Koku zari kļuva arvien kailāki, un pļavu pārklāja čaukstošu lapu kārta, ko vēji, no ziemeļu puses nākdami, ārdīja un valstīja pa zemi. Kad brieži gāja pie upes dzert un iemērca mēles ūdenī, viņi pie lūpām sajuta ledu un drūmi bubināja savā starpā, jo saprata, ka ziema, kas steidzas lejup no kalniem, būs grūta un nežēlīga.

Tikai vēlu rudenī Brakena beidzot piekāpās un deva Rannoham lielāku brīvību, ļaudama briedēnam aizklīst tālāk projām. Kādā skaidrā, saltā dienā, kad debesis spožajā saules gaismā atgādināja dzidru ūdens klajumu un visu apkaimi šķita caurstrāvojam nemiers un gaidas, Rannohs, Teins un Bankfuts devās rotaļāties uz upmalu.

-    P-p-pagaidiet mani! elsoja Bankfuts, cenzdamies turēties līdzi abiem briedēniem, kas rikšoja pār pļavu. Visi trīs bija kļuvuši nešķirami draugi un lielāko daļu laika pavadīja kopā.

-     Nu tad pieliec soli! smiedamies atsaucās Rannohs un pagaidīja, kamēr briedēns pierikšo viņiem klāt.

-    Nu, ko tad mēs šodien darīsim? Rannohs jautāja.

-    Aizskriesim līdz ezeram! ierosināja Teins.

Tā likās laba doma, un briedēni aizrikšoja pār pļavu uz ezera pusi. Patiesībā tas nemaz nebija ezers, bet platākā upes daļa vietā, kur tā ietecēja ielejā un aiz augsta, plakana akmens sastapa mīkstas grants klājienu. Vietā, kur zeme aizskalota pa labi, bija izveidojies plašs ūdens klajš, un briedēniem ļoti patika tur stāvēt un vērot, kā starp garajām niedrēm mirgodamas turp un atpakaļ šaudās sīkas zivtiņas.

Nonākuši pie ezera, trīs draugi ar sajūsmu atklāja, ka kalnu lieti bagātīgi pieplūdinājuši ezeru un upe čalodama un burbuļodama traucas pār akmeņiem. Briedēni līksmi lēkāja pa saulaino krastu, iespiegdamies ikreiz, kad ieraudzīja zivi vai pietipināja tik tuvu malai, cik vien iespējams, lai neiekristu ūdenī. Tā viņi rotaļājās labu bridi, bet tad pēkšņi Teins viņus apturēja. Viņš bija kaut ko sadzirdējis.

Pa ieleju šurp nāca bariņš briežu, dziedādami savu soļu ritmā. Viņu dziesma beidzās ar dreilingu pazīstamo "Mūžam būsim uzticīgi". Nākamajā brīdī starp kokiem iznira apmēram desmit divgadnieku, kas taisnā ceļā devās uz krastmalu pie jaunajiem briedēniem.

-     Stā-āt! nokomandēja briedis, kas soļoja priekšgalā, un visi pārējie apstājās. Pazinis jaunā pulka komandieri, Rannohs nodrebēja. Bragls pavisam nesen bija uzņemts dreilingu rindās.

-     Es jau teicu, ka mēs vēl tiksimies! Bragls iesaucās, pazinis Rannohu. Redzu, ka Resnītis joprojām gozējas tavā aizstāvībā.

-T-t-tu labāk apklusti! stomīdamies izgrūda Bankfuts.

-    K-k-ko tu neteiksi! Bragls mēdoši atcirta. Izskatās, ka m-m-mums v-v-vajadzēs viņiem visiem pamācīt, kā jāuzvedas, vai ne?

Viņš pagriezās pret pārējiem līdznācējiem.

-    Dreilingi! viņš uzsauca.

Cīņa bija īsa. Rannohs, Teins un Bankfuts turējās pretī visiem spēkiem, taču divgadnieki bija prāvāki un to skaits bija krietni lielāks vairāk nekā trīs pret vienu. Briedēni spēra un sita dreilingiem, cik jaudas, un daudzi no tiem tovakar atgriezās mājās ar nozilinātām acīm un sadauzītām ribām. Tomēr cīņas beigās Bankfuts un Teins tika pieveikti, bet Rannohs attapās piecu dreilingu ielenkumā. Viņš jutās satriekts un izbiedēts.

-     Ahā, nu tev vairs nav tik liela dūša! Bragls zobojās. Un tagad man jāatdod tev parāds.

Pēc šiem vārdiem Bragls un pārējie dreilingi sāka stumt Rannohu uz ūdens pusi. Šai malā ūdens līmenis bija pacēlies par vairāku ragu kroņu tiesu, un Rannoham, paskatoties lejup, aizžņaudzās kakls. Taču mazais briedēns neļāva iegrūst sevi ūdeni viņš strauji apcirtās apkārt un, atsperdamies uz pakaļkājām, no kurām viena trāpīja kādam dreilingam tieši purnā, pats ar galvu pa priekšu metās upē. Ar skaļu šļakstu ieniris saltajā ūdenī, viņš strauji grima lejup. Mazās kājas grimstot izmisīgi vēzējās, un Rannohs vairākkārt apgriezās apkārt, izbiedēdams zivis, kas steidzās paslēpties piekrastes niedru biezoknī.

Rannohs grima arvien dziļāk, un ledainais ūdens viņu apņēma arvien ciešāk, saplūzdams nāsis un sūrstoši dzeldams acis. Tad Rannohs atsitās pret upes dibenu un instinktīvi atspērās pret to ar kājām, atkal celdamies augšup pretī gaismai. Izniris virspusē, viņš izmisīgi kampa gaisu. Taču īso ieelpu ātri noslāpēja ūdens, briedēnam atkal grimstot dziļumā. Jauniem briedēniem nav dabiskas patikas pret ūdeni, un Rannoham nebija ne jausmas, kā jāpeld. Briedēns sāka atkal vēzēties ar kājām, un šoreiz kustības padevās vienmērīgākas. Viņš pamazām airējās augšup. Rannoha galva atkal parādījās virspusē, un šoreiz klepodams un sprauslādams viņš noturējās virs ūdens. Bragls nogaidīja, līdz Rannohs otrreiz iznira ūdens virspusē.

-     Nu tu dabūji kārtīgi izmērcēties! viņš sajūsmināts iesaucās. Skaties, ka neaizmirsti!

Ļoti apmierināts ar sevi, Bragls un pārējie dreilingi aizsoļoja projām pa pļavu, sparīgi dziedādami.

Kad viņi bija projām, Bankfuts un Teins metās pie upes, kur Rannohs jau bija pamanījies atpeldēt līdz malai. Viņš devās augšup pa nelīdzeno krastu, šķaudīdams un nikni purinādamies.

-    Rannoh, Rannoh! Vai tu esi sveiks un vesels? iesaucās Teins. Mēs domājām, ka tu noslīksi!

-    Man nekas nekait! Rannohs sprauslādams atbildēja. Patiesībā viņš bija neganti pārskaities, taču cietis bija tikai viņa lepnums.

-     Tas pretīgais Bragls! izmirkušais briedēns izgrūda, kad bija nokļuvis uz cietas zemes. Lai tikai viņš pagaida! Tein, Bankfut, kas noticis?

Abi briedēni, bezgala pārsteigti, raudzījās uz Rannohu. Tad tie saskatījās, un abu acis bija izbrīnā iepletušās tik platas kā pieneņu ziedi.

-    Rannoh! izstomīja Bankfuts. T-t-tava piere!

-    Nu, kas tad noticis ar manu pieri? Rannohs, mazliet aizkaitināts, noprasīja. Tikai slapja, un viss!

-    Nē, teica Teins. Re!

-    Par ko jūs runājat? Rannohs nesaprata un pagriezās atpakaļ uz upes pusi.

Briedēns nolieca galvu un centās saskatīt ūdeni savu atspulgu. Sākumā tas bija neskaidrs un izkropļots, bet drīz atkal uzspīdēja saule, ūdens kļuva rāms un Rannoha acis mulsumā iepletās platas jo platas. Viņa pieres vidū, kur nupat uzspiestā pelde bija noskalojusi Brakenas ogu un lapu maisījumu, baltoja spodrs, gaišs laukums ar ozollapas apveidiem.

-    Tas izskatās pēc ozollapas, nočukstēja Teins.

-    K-k-ko tas nozīmē? stomījās Bankfuts, ari lūkodamies lejup ūdens atspulgā.

-     Es nezinu, Rannohs klusi atbildēja, taču viņu bija pārņēmusi dīvaina sajūta, un pār visu ķermeni skraidīja savādas tirpas. Rannohu pārņēma bailes.

Bet tad palīgā nāca Teins.

-    Ejam! viņš teica. Brakena mums pateiks, ko tas nozīmē.

Rannohs pamāja ar galvu, un briedēni trijatā sāka iet atpakaļ uz sava bara pusi.

Kad viņi devās projām, ūdens virsmai pārslīdēja ēna un upē trīsot atspīdēja jauna brieža galva un ragi. No augsta, plakana akmens paslēptuves, kurā dreilietis visu bija redzējis un dzirdējis, briedēnus pāri pļavai pavadīja caururbjošs skatiens. Tad briedis pagriezās, norikšoja lejup pa piekalni un, strauji pagriezies, skriešus metās pie Sgorra uz Mājvietas ozola pusi.

Brakena izbailēs sastinga, ieraudzīdama Rannohu kopā ar Teinu un Bankfutu atgriežamies un redzēdama, ka Rannoha pieres vidū, visiem labi redzama, spīd baltā ozollapas zīme. Viņa steigšus aizveda visus trīs prom no pārējā bara un ieveda biezoknī, nemitīgi tos te rādama, te labinādama. Par laimi, ziema jau bija tik tuvu, ka briežu bars visas domas veltīja ēšanai un nepievērsa nekādu uzmanību trim atnācējiem, nepavisam nepiešķirdami nozīmi neparastai baltai zīmei uz kāda briedēna pieres. Brakena bija savākusi lapu un ogu krājumus ziemas vajadzībām un tagad sāka ar kāju berzt krāsas maisījumu, kamēr trīs briedēni stāvēja blakus un noskatījās neparastajā darbā.

-   Nu tā, viņa beidzot sacīja, kad bija noziedusi Rannoha pieri. Tagad viss ir kārtībā. Ai, kā tu mani nobiedēji!

Pēkšņi Rannohs saprata, kāpēc māte pastāvīgi uzspiedusi viņam šo netīkamo pieres ziešanas rituālu, taču jutās pārlieku apmulsis, lai bilstu kaut vārdu. Pirmais dūšu saņēma Bankfuts.

-    B-b-brakena, viņš izstomīja. K-k-kāpēc viņam tas jāslēpj?

Brakena palūkojās lejup uz briedēnu un pūlējās pasmaidīt.

-    Tāpēc, mīļais, ka baram pašreiz ir slikti laiki. Tā vienkārši ir drošāk, un viss. Šī ir īpaša zīme, un dažiem briežiem tā var nepatikt. Viņi var kļūt skaudīgi.

-    Vai tu domā dreiliešus? Teins čukstus jautāja.

-Jā, Brakena pamāja ar galvu. Un ari citus. Būs labāk, ja Rannohs izskatīsies tāds pats kā tu un es.

Dzirdēdams pieminam īpašo zīmi, Bankfuts paskatījās uz draugu ar jaunu interesi.

-    Bet man tā liekas ļoti s-s-skaista, viņš teica.

-Jā, Brakena atbildēja. Tā ir ļoti skaista. Bet tā nenozīmē, ka Rannohs kaut kādā ziņā būtu citāds nekā jūs. Klausieties, ko es saku, un apsoliet man, ka nebildīsiet par to ne pušplēsta vārda nevienam citam Herlam! Tas būs mūsu noslēpums.

Briedēni satraukti lūkojās uz Brakenu un apjauta patieso nopietnību viņas balsī.

-    Mēs apsolām! viņi teica.

-     Labi. Un tagad skrieniet abi prom! Drīz būs Larna stunda un jūsu mātes sāks uztraukties, kur jūs esat palikuši.

Brakena aizveda Rannohu tālāk pa ieleju līdz sūnotam viršu klajumam, kur netālu ganījās citas selahas. Tur briežumāte atlaidās zemē. Rannohs apgūlās viņai blakus, atbalstīja savu mazo galviņu pret viņas sānu un aizvēra acis. Brakena sāka gremot un, vienmērīgi kustinādama žokļus, lūkojās tālumā. Viņas skatiens bija ļoti domīgs un nopietns.

-    Mans nabaga Rannoh, Brakena maigi nočukstēja. Tu to nevari saprast, vai ne?

Brakena palūkojās lejup uz Eloinas dēlu. Patiesībā arī viņa pati daudz neko nesaprata. Taču Brakena bija rīkojusies pilnīgi pareizi, bez mazākās kavēšanās nomaskēdama balto briedēna zīmi. Līdzko Sgorrs uzzināja par jauno Herlu, kuram uz pieres ir balts laukums ar ozollapas apveidiem, viņš tūdaļ pavēlēja briedēnu uzmeklēt un atvest pie viņa. Jau šobrīd pa ieleju klīda dreilieši, lūkodamies pēc savādā brieža. Govis samulsušas grozīja galvas, noskatīdamās uz buļļiem, kas staigāja starp viņām, ar ragiem bikstīdami viņu izbiedētos briedēnus un cieši ielūkodamies tiem sejās.

Brieži atzīst senus ticējumus, tāpēc ziņa par ozollapu izplatījās pa ieleju vēja ātrumā. Taču, lai kā dreilieši centās, viņi nekur neko tamlīdzīgu nespēja atrast, un pēc kāda laika jaunais kapteinis, kurš bija atnesis šo ziņu, pats sāka raizēties, ka ir kļūdījies. Larna laikā divi dreilieši ieradās pie Brakenas un Rannoha. Taču Brakena papurināja galvu, un dreilieši, neredzēdami viņas briedēnā nekā neparasta, devās tālāk. Briežumāte tūdaļ piecēlās un aizveda Rannohu garām selahu pulkam pie vecas briežu' govs, kas turējās nomaļus.

-     Es jau dzirdēju, nočukstēja vecā, lādzīgā govs, kad Brakena ar Rannohu bija pienākuši tuvāk. Kā mazajam?

-    Viss kārtībā. Pagaidām, Brakena atbildēja. Bet paklausies, Brēka! Kaut kas ir jādara. Nebūs ilgi jāgaida, kad šis noslēpums nāks gaismā.

Brēka piekrītoši pamāja ar galvu.

-     Varbūt mums vajadzētu doties projām, viņa teica. Blaindvīds vienmēr saka: ja Rannoha noslēpums tiks atklāts, mums no šejienes jāpazūd. Ņemot vērā, kas pašlaik barā notiek, jādomā, ka viņam ir taisnība. Es neko nesaprotu no šī Pravietojuma, bet skaidri zinu, ka Sgorrs un Dreils nevilcināsies nodarīt briedēnam ļaunu. Bet kurp mēs varam aizbēgt? Ziema jau tikpat kā klāt, un briežu tēviņi skrien ātrāk nekā briežumāte, briedēns un viena veca briežu govs.

Brakenu no sirds aizkustināja Brēkas gatavība bēgt kopā ar viņiem.

-            Mums jādodas kalnos, viņa, mazliet svārstīdamās, minēja. Uz Augsto Zemi, kā sacīja Bandahs. "Tā ir vienīgā vieta, kur Dreils mūs nevarēs atrast. Bet, lai ko mēs darītu, tas jādara ļoti drīz.

-            Brieži, kas ceļo tikai trijatā, ziemas laikā pārāk viegli var kļūt kādam par laupījumu, Brēka nopietni teica.

Brakena nodrebēja.

-            Kas noticis, mamm? jautāja Rannohs. Kāpēc mums jādodas projām?

-            Klusu, mīlulīt, Brēka pačukstēja. Mēs ar tavu māti mēģinām kaut ko izdomāt.

-            Varbūt mums varētu nākt līdzi vēl daži citi? Brakena ierosināja ar cerību balsī. Teiksim, Kanispa vai Šira. Viņas jau agrāk ir teikušas, ka vajadzētu iet prom no šī bara.

Rannohs priecīgi saslēja ausis, jo tas nozīmētu, ka līdzi nāks arī Teins un Bankfuts.

-            Nē, mīļā, Brēka saudzīgi atbildēja. Mēs nedrīkstam pakļaut briesmām vēl citus. Turklāt septiņiem bēgļiem izsekot ir vieglāk nekā trijiem. Nē, mums jābēg tikai trijatā.

Brakena pamāja ar galvu, kaut gan jutās vīlusies, un viņu ļoti biedēja gaidāmais ceļojums kopā ar mazo briedēnu.

-             Nebaidies, mamm! Rannohs teica, papurinādams asti. Es būšu kopā ar tevi!

-            Drosmīgi sacīts, mazais! Brēka viņu uzslavēja. Un tieši tā tas būs.

Brēka nolieca galvu un nolaizīja Rannoham ausis, bet, kad viņa palūkojās uz Brakenu, vecīgās acis raudzījās ļoti nopietni.

-            Kaut es zinātu, kur ir Blaindvīds! viņa nopūtās. Kaut ari vecs nejēga, viņš mums vislabāk pateiktu, kas darāms.

Tajā brīdī uzticami pavadoņi veda Blaindvīdu uz Mājvietas ozola pusi. Pieciem dreiliešiem bija uzdots sameklēt veco stāstnieku un aizvest pie Baru Valdnieka. Vecais briedis

pikti mētāja galvu un sprauslāja, kad dreilieši, bikstīdami viņu ar ragiem, stūma augšup kalnā, un sirdījās, ka tik nejauki nekad neviens visā garajā mūžā pret viņu neesot izturējies. Kad viņi nokļuva pie Mājvietas ozola, Blaindvīda sašutums versmoja pilnā sparā. Pie koka blakām Dreilam stāvēja Sgorrs un līdzās viņiem desmit briežu, kas bija Dreila personīgie miesassargi. Turpat bija arī Eloina, un, vecajam stāstniekam tuvojoties, viņa tam uzmeta baiļpilnu skatienu. Blaindvīds tūlīt saprata, ka noticis kas nelāgs.

-     Tas ir labi, ka tu atnāci, Blaindvīd, Dreils ar vēlīgu laipnību teica. Mēs ļoti sen neesam redzējuši tevi pie Mājvietas ozola.

Blaindvīds nolieca ragus lejup.

-     Valdnieks ir ļoti laipns, viņš vēsi atbildēja, taču man šķiet, ka pēc maniem pakalpojumiem ir ļoti maz vajadzības.

-     Nepavisam ne! apgalvoja Sgorrs. Tikai mēs bijām ļoti aizņemti, un tu jau zini, kā tas ir.

Blaindvīds lēni pamāja ar galvu.

-    Es zinu, kā tas ir. Kā varu valdniekam pakalpot?

-    Blaindvīd, valdnieks Dreils jūt, ka viņam pietrūkst tavu stāstu un tavas dzīvesgudrības, Sgorrs viltīgi teica. Un šovakar mēs gribētu atkal dzirdēt kaut ko no Dzīvesziņas.

-Jūs mani pārsteidzat, Blaindvīds sacīja, pametis raižpilnu skatienu uz Eloinu. Mūsu barā taču ir bīstami kaut ko tādu pat pieminēt.

-     Mans mīļais Blaindvīd! Tev jāsaprot, ka dažiem briežiem patiešām ir labāk, ja viņu galvas netiek piebāztas ir to, kas biedē un mulsina prātu. Viņi to vienkārši nespēj saprast. Taču starp tādiem briežiem kā mēs tas ir pavisam kas cits! Un tagad ļausim Dreilam baudīt šo prieku!

-     Labi. Tad varbūt stāstu par Zvaigžņubriedi vai par Herni?

-    To vēlāk. Man pašam ļoti patīk stāsti par jaunajiem briežiem. Bet vispirms mēs gribētu noklausīties Pravietojumu.

Eloinas augums nodrebēja, un viņa gandrīz salēcās, taču Blaindvīds neizrādīja nekādas emocijas.

-    Pravietojumu? viņš pārjautāja. Kāpēc lai valdniekam Dreilam gribētos dzirdēt tik vecas pasakas? Ir daudz interesantāki, turklāt ne tik muļķīgi stāsti, ar ko aizraujoši pavadīt vakaru. Piemēram, par pirmo akmeni, kad Herne nokāpa lejā…

-    Blaindvīd, Sgorrs teica nu jau skarbākā balsī, esi tik laipns un stāsti mums Pravietojumu!

Blaindvīds izmisīgi centās izdomāt kādu izeju, taču nepārprotami varēja redzēt, ka izvairīties neizdosies. Viņš lēni un stomīgi sāka runāt senās vārsmas, un, klausoties pakalnā viņa balsi, nodrebēja pat Sgorrs. Bet, kad Blaindvīds bija beidzis, Sgorrs pienāca viņam klāt un salti, caururbjoši ieskatījās viņam acīs.

-   Mans mīļais Blaindvīd! Tas tev izdevās lieliski. Bet vai tikai tu kādu daļu neizlaidi?

-   Var jau gadīties. Dziesma ir ļoti veca, un tai ir daudz pantu.

-   Taisnība, Sgorrs piekrita. Bet es skaidri atceros, ka tur bija kaut kas par īpašu zīmi uz briedēna pieres.

Šo daļu Blaindvīds patiešām bija izlaidis, taču tagad viņš baidījās, ka, ietiepīgi to noklusēdams, nodos sevi vēl vairāk. Viņš vienīgi vēlējās zināt, vai tie jau ir sagūstījuši Rannohu.

-    Ak, jā, Blaindvīds apstiprināja. Tur ir tādi panti. Bet parasti tos neuzskata par daļu no īstās dziesmas. Tomēr ja Baru Valdnieks…

-    Baru Valdnieks vēlas to dzirdēt, Sgorrs teica.

-    Lai notiek. Kā tad tur īsti bija?

"Balta ozollapas zīme pierē Mītenim būs svētība un lāsts. Garā, grūtā ceļā viņu vadīs Samainīta bērna likteņstāsts."

Kad Blaindvīds bija beidzis, viņš redzēja, ka Eloina trīc kā drudža pārņemta. Baidīdamies, ka viņa var sevi nodot, Blaindvīds nosprauslojās un atkal uzrunāja Sgorru.

-   Nu tā. Veci blēņu stāsti. Man daudz labāk patīk pasaka par Hernes zelta nagiem. Kad biju vēl jauns briedis, es labprāt…

-   Klusu! Sgorrs negaidīti skarbi uzsauca. Blaindvīd, izstāsti man visu, ko tu zini par briedēnu, kas mīt šajā barā un kam uz pieres ir balta ozollapas zīme!

Blaindvīds sarāvās, taču pēc šiem vārdiem viņam kļuva skaidrs, ka Sgorrs pagaidām tikai mēģina kaut ko izdibināt un ka Rannohs joprojām ir drošībā. Kā šī ziņa nākusi gaismā, par to viņam nebija ne jausmas.

-   Balta ozollapas zīme? Blaindvīds atjautāja, tēlodams pārsteigumu. Tas nu gan nav iespējams. Es noteikti būtu par to dzirdējis.

Sgorrs bargi paskatījās uz Blaindvīdu. Viņš bija pārliecināts: ja kāds briedis kaut ko zina par šāda briedēna esamību un atrašanās vietu, tad tas ir vecais stāstnieks. Sgorrs zināja, ka meklējamais nevar būt starp jaunajiem briežiem, kuri vecāki par gadu, jo tiem visiem bija jāstājas dreilingu rindās, un tur šāda pazīme noteikti būtu atklāta. Tātad, ja viņa kapteinis stāstījis patiesību un Sgorrs par to bija pārliecināts -, tad tam jābūt vienam no briedēniem, kas jaunāki par gadu. Sgorrs nesaprata, kā to izdevies noslēpt, taču nojauta, ka tam varētu būt kāds sakars ar Blaindvīdu.

-Mans valdniek, Blaindvīds pēkšņi teica, pagriezdamies pret Dreilu, ja tā ir patiesība, es vēlētos redzēt šo briedēnu.

-    Dreilieši viņu meklē jau visu vakaru, bet nav atraduši, Dreils izklaidīgi atbildēja.

-    Nu tad šis ziņas ir nepatiesas, Blaindvīds sacīja, juzdams dziļu atvieglojumu. Vai nu nav zināms, kādas barā reizēm izceļas baumas.

-    Var jau būt, Sgorrs nošņācās. Ļoti dīvaini, ka kaut ko tādu varētu tik ilgi noslēpt.

Un atkal Sgorra vienīgā acs cieši pievērsās Blaindvīdam, caururbdama pat viņa domas.

-    Patiešām dīvaini, Blaindvīds piekrita ar mazliet pārspīlētu nevērību balsī. Un tad vecais briedis spēra soli par tālu.

-     Bet kas par to, ja tā arī būtu? Baru Valdnieks taču tādām pasakām netic.

Līdzko viņš bija to pateicis, Sgorrs saprata, ka Blaindvīds kaut ko slēpj. Tomēr viņš apņēmās gaidīt, jo bija jau secinājis, ka ar draudiem no Blaindvīda neko neizdabūs. Sgorrs labi atcerējās, kādu drosmi Blaindvīds bija parādījis tovakar pie upes kopā ar Eloinu.

-Tu mani pārsteidz, viņš teica. Stāstnieks, kurš netic pats saviem vārdiem! Bet tev ir taisnība. Tās ir tikai pasakas. Baru Valdniekam vienkārši rūp, lai tik neparasta parādība tiktu atbilstoši cienīta un novērtēta. Labi, paldies, ka atvēlēji mums laiku, Blaindvīd! Ir jau vēls, un tev noteikti ir vēl diezgan cita darāmā.

Blaindvīds paklanījās un pagriezās uz promiešanu.

-    Bet paklau, Blaindvīd! Tu taču mums noteikti paziņosi, ja kaut ko uzzināsi?

Blaindvīds palūkojās atpakaļ un, uzmetis pēdējo skatienu Eloinai, vēlreiz pamāja ar galvu, tad sāka lēni kāpt pa nogāzi lejup. Kad viņš bija gandrīz pazudis no skatiena, Sgorrs pagriezās pret diviem dreiliešiem, kas stāvēja turpat viņam blakus, un pameta ar galvu. Tie paklanījās un tūdaļ aizrikšoja vecajam briedim pa pēdām.

-    Nu, Sgorr? nošņācās Dreils, kad tie bija projām.

-    Nu, valdniek?

-      Nu tad pasaki man, Dreils teica, raudzīdamies lejup ielejā uz neskaidrajiem apveidiem, kur brieži starp viršiem skrubināja zāli. Vai tu tam tici?

Sgorrs uzmanīgi paskatījās uz Dreilu un iekšēji pasmaidīja.

-    Es ticu sava kapteiņa acīm, valdniek.

-    Nē, Sgorr. Es runāju par Pravietojumu. Vai tu tam tici?

Sgorrs vilcinājās.

-      Nē, tam es neticu, valdniek, viņš beidzot teica. Bet es ticu kaut kam citam. Es ticu, ka tam var noticēt pārējais bars un briedis ar baltu ozollapu pierē var kļūt par galveno domu jebkuram muļķīgam sapņotājam vai dumpiniekam. Es ticu, ka tāds radījums var kļūt tev bīstams.

Dreils kādu laiku klusēja. Brīdi nemierīgi soļojis turp un atpakaļ, viņš apstājās un, pagriezies pret Sgorru, piecirta kāju pie zemes.

-    Labi. Sameklē viņu, Sgorr, un atved pie manis!

-      Ar laiku es viņu atradīšu, valdniek. Bet šovakar ir jau pārāk tumšs. Turklāt viņš ar kaut kādiem paņēmieniem tiek slēpts. Rīt…

-      Rīt! Kāpēc man vienmēr jāgaida, līdz tiks pildīta mana griba? Un ja nu pienāks rītdiena un tu tik un tā nevarēsi viņu atrast?

-      Jā, valdniek. Šādu iespēju es jau esmu apsvēris. Tam briedim jābūt starp tiem, kuri jaunāki par gadu, un tādu vīriešu kārtas briedēnu nevar būt pārāk daudz. Bars neko lielu necietīs, ja mēs likvidēsim tos visus.

Dreils cieši paskatījās uz Sgorru, un Eloina viņam blakus nodrebēja. Baru Valdnieka asinīs tagad versmoja cietsirdība.

-     Lai notiek, viņš beidzot piekrita. Pagaidīsim līdz rītam, līdz Larna stundai. Ja līdz tam vēl nekas nebūs atklāts, lai dreilieši ķeras pie darba.

Sgorrs pasmaidīja. Jau kopš brīža, kad kapteinis bija atnesis viņam ziņu par Rannohu, viņš bija cītīgi prātojis, kā šo jaunumu varētu izmantot savā labā. Ja Dreils ir gatavs tik akli izrīkoties ar visjaunākajiem briedēniem, te rastos teicama iespēja izraisīt dumpi, un tad viņš, Sgorrs, varētu ieņemt barveža vietu.

Brieži stāvēja blakus un raudzījās tālumā pāri kalniem. Viņi nepamanīja, ka Eloina klusi aizslīd projām. Vairums sargu bija aizsūtīti meklēt Rannohu, un vispārējā satraukumā neviens viņai nepievērsa pietiekamu uzmanību, tāpēc Eloinai itin viegli izdevās pazust aiz Mājvietas ozola, un viņa metās projām pa ieleju, cik ātri vien kājas nesa, lai uzmeklētu Brakenu un savu briedēnu.

-     Klausieties visas uzmanīgi! Brēka enerģiski stāstīja pļavmalas tumsā. Mums ir jādodas projām, cik drīz vien iespējams.

Aiz viņas stāvēja Eloina un Brakena. Apkārt viņām bija sastājušās apmēram divdesmit selahas. Starp tām bija ari Kanispa, Šira un Alita. Briežumātes, kuras Brēkai bija izdevies savākt vienkopus, neiztraucējot pārējo baru, stāvēja, satraukti mirkšķinādamas acis un cenzdamās saprast, ko Brēka viņām stāsta.

-Jūsu briedēni ir briesmās, Brēka turpināja. Jums viņi jāved projām no šejienes. Vismaz tie, kuri vēl nav gadu veci.

-     Bet kurp lai mēs ejam? jautāja briežumāte, vārdā Lindena. Bez tēviņu palīdzības mums nav nekādu cerību ziemas laikā tikt tālu uz priekšu un izdzīvot.

-    Ja paliksiet šeit, nekādu cerību izdzīvot nav jūsu bērniem. Mēs varam doties caur mežu uz rietumu pusi un pēc tam aiz ielejas griezties uz ziemeļiem.

-   Bet kāpēc mums jāiet projām? jautāja cita briežumāte, kuras vārds bija Šaiena. Es neticu, ka Dreils patiešām varētu nodarīt pāri mūsu mazuļiem.

-    Neesi taču tik naiva, Šaiena! aizmugurē iesaucās Kanispa. Vai tad tu nedzirdēji, ko stāstīja Eloina? Vai neredzi, kas notiek ar mūsu baru?

-Jā, jā, es zinu, Šaiena mazliet vainīgā balsī atbildēja, bet mans mazais nav nodarījis nekā slikta. Kāpēc lai tie viņam gribētu ļaunu?

Brēka vēlreiz mēģināja izskaidrot notikumu ar Brakenas briedēnu, taču puse no briežumātēm raudzījās viņā ar neizpratni.

-     Kāpēc tad jūs neatdodat viņiem Rannohu? pēkšņi jautāja kāda briežumāte. Viņu sauca Brora, un viņa savulaik bija bijusi viena no kapteiņa Straloha draudzenēm. Tas nav taisnīgi, ka mums visiem jācieš viena briedēna dēļ! Turklāt, ja tajā Pravietojumā tiešām kaut kas slēpjas, tad valdnieks varbūt vislabāk zinās, kas darāms.

Pēc šiem vārdiem briežumāšu barā sacēlās murdoņa, un Brēka apklusa, jo labi saprata, ko prasa no savām biedrenēm. Taču tad iejaucās Alita.

-    Kaunies, Brora! viņa iešņācās. Vai tiešām tu esi gatava atdot mazu briedēnu Dreilam, lai tas viņu nogalina? Un ja tas būtu tavs bērns?

-   Tikai Brakena un Brēka apgalvo, ka viņu gribot nogalināt, Brora, drusku nokaunējusies, atbildēja. Kā lai mēs zinām, ko Dreils ar viņu grib darīt?

-    Eloina to zina pavisam skaidri, atkal sasparojusies, atsaucās Brēka. Un, ja tu tik viegli esi gatava atdot viņu Sgorram un Dreilam, tad man kauns, ka tu piederi pie Herlu cilts. Vai kapteini Stralohu pavisam jau esi aizmirsusi?

Brora apklusa, bet tad atkal ierunājās Šaiena.

-    Es tiem neatdotu Rannohu, viņa skaļi teica. Šodien es redzēju, kā dreilieši viņu meklē, un es nepavisam neesmu šo piekritēja. Tomēr es nespēju ticēt jūsu stāstiem, ka visiem pirmā gada briedēniem draud briesmas. Uz to nebūtu spējīgs pat Dreils. Jūs esat izbiedētas, un es to saprotu. Nu tad dodieties projām, un es jums no tiesas vēlu veiksmi un Hernes ašumu. Bet tas, ko jūs prasāt no mums, ir pārāk daudz.

-   Šaiena, mēs no tevis neprasām neko! teica Brakena, satraukta panākdamās uz priekšu. Mēs tikai brīdinām, un tas ir viss. Ja nebūtu atnākusi Eloina un izstāstījusi mums Dreila plānus, tad mēs jau sen būtu ceļā.

Kad tika pieminēts Eloinas vārds, ierunājās kāda cita briežumāte. Viņas vārds bija Doreina, un arī viņa savulaik bija bijusi Brehina draudzene. Un, kaut gan briežumātes parasti neizjūt sāncensību kopīga drauga dēļ, Doreina pret Eloinu nez kāpēc juta dzeldīgu greizsirdību. Patiesībā dažas briežumātes vienmēr bija jutušās aizskartas par to, ka Eloina pati Anlahā devusies Brehinam pretī.

-     Kāds tam visam sakars ar Eloinu? Doreina teica. Viņa pārojas ar Dreilu. Kā mēs lai zinām, vai viņa mums tīši necenšas izlikt lamatas?

Šie vārdi atstāja manāmu iespaidu uz daudzām briežumātēm, jo tās neko nezināja par notikumiem, kas tovakar risinājušies upmalā, un uzskatīja, ka Eloina ir nodevusi Brehinu.

Tad ierunājās Eloina pati.

-    Kāpēc lai es gribētu izlikt jums lamatas? viņa lepni jautāja.

Viņas sirds kūsāja dusmās un aizvainojumā par briežumātes muļķību.

-   To es nezinu, Doreina atbildēja. Bet netrūkst tādu, kas labprāt gribētu aizdabūt Izlūkotāju draudzenes projām no bara. Turklāt tev pašai nav bērna. Varbūt tu vienkārši esi skaudīga.

Brakena uzmeta Eloinai sāpīgu skatienu.

-   Tu maldies, Eloina teica, un viņas lielajās acis zibēja liesmiņas. Es ienīstu Dreilu ne mazāk par jums visām. Un, Sgorra vārdu pieminot, man šermuļi skrien pār kauliem. Bet tieši tāpēc, ka es, kā jūs sakāt, pārojos ar Dreilu kaut gan viņš tik tikko spēj pavilkt kājas -, tieši tāpēc es zinu, kādas briesmas draud jūsu telēniem.

Pašcieņa, ar kādu Eloina runāja, aizkustināja pārējās briežumātes, bet Doreina atkal pārtrauca klusumu.

-   Varu teikt tikai to, viņa sacīja, ka es drīzāk saēstos indīgas ogas, nekā ietu pie Dreila.

-    Doreinai taisnība, piekrita Šaiena. Mēs nevaram uzticēties Eloinai, un es esmu drīzāk gatava riskēt un palikt tepat nekā ziemas laikā vest savu briedēnu nezin kur projām.

Dažas briežumātes sāka piekrītoši bubināt, un, kad atkal ierunājās Brēka, viņas balsī jautās apslāpētas dusmas.

-    Jūs esat muļķes! Bet, lai nu kā, mēs esam darījušas visu, ko varējām. Tagad mums jāsteidzas. Ikviena briežumāte, kas ar savu mazuli vēlas mums pievienoties, ir laipni aicināta to darīt. Pārējās lai iet atpakaļ ganīties.

Briežumātes sakustējās un satrauktas skatījās cita uz citu. Bet Lindena, Doreina, Šaiena un Brora pagriezās un devās projām. Pārējās pēc brīža viņām sekoja. Beidzot pļavas malā palika tikai piecas briežumātes. Promgājējām bija pievienojušās Kanispa, Šira un Alita, un vēl divas briežumātes, ko sauca Morara un Ferna. Morara bija sešus gadus veca briežumāte, un viņas nepilnu gadu veco briedēnu sauca Kveihs. Jaunā briežumāte, vārdā Ferna, bija īpaša ar to, ka viņai bija divi mazuļi. Tas bija dvīnītes, sauktas Pepa un Villova.

-    Nu, ko lai dara, sacīja Brēka, cenzdamās runāt, cik moži vien spēja, tātad tik vien mēs esam! Bet tas nekas. Ātrāk tiksim uz priekšu. Tagad ejiet un modiniet mazos! Mums jādodas ceļā tūlīt pat. Satiksimies pie ezera. Tikai noteikti ejiet turp pa dažādām takām, lai dreiliešiem nerastos aizdomas. Vakarstundu liegums joprojām ir spēkā, bet, lai slavēts Herne, nakts ir apmākusies, un tas sola mums izredzes.

Briežumātes piekrītoši pamāja un steidzās modināt savus mazuļus.

-    Nu tā, mīļā, mēs esam izdarījušas visu, ko spējām. Brēka nopūzdamās pagriezās pret Eloinu. Tu nevari sev pārmest, ja viņas pašas ir muļķes. Un ko darīsi tu?

-   Tu taču ari bēgsi kopā ar mums? ar neviltotu cerību jautāja Brakena, kaut ari viņu ļoti sāpināja doma par iespējamo šķiršanos no Rannoha.

Eloina bridi klusēja. Kad viņa sāka runāt, viņas augums viscaur drebēja.

-    Nē. Es palikšu tepat.

-    Bet, Eloina! Brakena iesaucās.

-    Es esmu izlēmusi. Ja Dreils patiešām gribēs nogalināt jaunos briedēnus, varbūt man izdosies kaut kā ietekmēt viņa gribu. Turklāt, ja viņš pārliecināsies, ka esmu aizbēgusi, tad nekad nemitēsies jūs vajāt.

-Varbūt tev taisnība, mīļā, Brēka skumji sacīja. Eloina juta, cik ļoti apbēdināta ir vecā draudzene, un piepeši mainīja toni.

-    Nu, tad viss norunāts! viņa mundri teica. Tagad jums laiks doties projām! Bet saki, Brakena, vai es drīkstu vispirms atvadīties no Rannoha?

Kad briežumātes aizgāja turp, Rannohs stāvēja blakus Teinam un Širai. Mazie briedēni bija miegaini un apmulsuši, jo tagad jau bija ļoti vēls un viņi lāgā nesaprata, kas notiek.

Kamēr mātes bija pulcējušās slepenajā apspriedē, viņiem bija atļauts kopā rotaļāties, tikmēr viņus pieskatīja viena no jaunajām briežumātēm.

-      Rannoh, Brakena maigi teica, pasaukdama briedēnu pie sevis. Mēs dodamies ceļojumā.

-       Labi, mamm, mazais briedēns nopietni atbildēja, platām acīm lūkodamies augšup uz viņu.

-       Bet, pirms mēs aizejam, es gribētu, lai tu iepazīsties ar kādu briežumāti, kas pret mums bijusi ļoti laba, Brakena klusi teica, un Eloina piegāja Rannoham klāt.

Eloinas acis bija pilnas mīlestības. Sveiks! viņa klusi sacīja. Tevi sauc Rannohs, vai ne?

-    Jā. Kas tu esi?

-      Mans vārds ir Eloina, mazais. Es esmu… Eloina sastomījās, tava tēva draudzene.

-        Mana tēva draudzene? Rannohs atkārtoja, plati iepletis acis. Es nekad neesmu redzējis savu tēvu, bet mamma stāsta, ka viņš esot bijis drosmīgs un stiprs.

-      Jā, Rannoh, Brehins bija drosmīgs un stiprs, un viņš ļoti lepotos, redzot, par kādu skaistu briedēnu tu esi izaudzis.

Rannohs jutās apmulsis, bet, raugoties uz Eloinu, juta neparastas iekšējas trīsas.

-      Un tev tagad jāizaug tikpat drosmīgam un stipram kā viņš, Eloina turpināja, jo jūsu ceļojumā nebūs līdzi briežu tēviņu, kas varētu aizsargāt tavu māti, tātad viņu loma jāuzņemas tev un taviem draugiem.

-Jā, Rannohs, mazliet izbrīnījies, atbildēja. Mēs centīsimies.

-      Un tagad ļauj man tā īsti atvadīties no tevis, Eloina teica.

Kad Eloina pienāca tuvāk un maigi nolaizīja viņa purnu, Rannoham gribējās skriet atpakaļ pie Brakenas, taču kaut kas lika viņam pārvarēt šo vēlēšanos un palikt uz vietas. Viņš palika stāvam, mazajai astītei svārstoties, līdz Eloina ar mīlošu skatienu atlaida viņu un viņš aizskrēja atpakaļ pie Brakenas.

Šira un Teins jau bija gatavi ceļam, un viņu elpa saltajā tumsā raidīja garaiņu mutuļus. Brakena un Brēka atvadījās no Eloinas. Vecajai briežu govij tas būtu bijis pārlieku smags pārdzīvojums, ja vien Eloina nebūtu tik stipra. Viņa dedzīgi mudināja bēgļus pasteigties un vēlēja visiem laimīgu ceļu. Beidzot pulciņš devās ceļā.

Kad viņi ienira tumsā, Rannohs paskatījās atpakaļ un redzēja, ka Eloina lūkojas viņam nopakaļ. Tad viņš aizgriezās un sāka rikšot uz priekšu ciešāk līdzās Brakenai.

Kad briežu pulciņš pazuda tumsā, Eloina nodrebēja. Ja viņa neapzinātos, ka vienīgi tā var izglābt Rannohu un ka viņai pašai vēl veicams daudzkas svarīgs, viņa nespētu otrreiz pārciest šķiršanos no sava bērna. Ari viņa devās projām, pagriezdamās uz rietumu pusi ezera virzienā.

Kā Brēka bija piesacījusi, briežumātes uz upi devās pa dažādiem ceļiem. Nakts bija ļoti tumša, un dreilieši pēc cītīgajiem Rannoha meklējumiem jutās noguruši. Turklāt viņi bija padzirdējuši, ka rit būšot smaga darba diena, tāpēc šovakar nevēlējās lieki piepūlēties. Tomēr kādā brīdī, kad Brēka, Brakena, Rannohs, Šira un Teins tumsā gāja caur mežu, daudz netrūka, lai viņi kristu divu dreiliešu nagos tie bija pamanījuši aizdomīgu, klusu pārvietošanos tumsas aizsegā. Stāvokli glāba kāda briežumāte, kas pēkšņi iznira dreiliešiem aiz muguras un pieprasīja, lai tie viņu pavada līdz Mājvietas ozolam. Tā bija Eloina.

Tā bēgļi bez starpgadījumiem sasniedza ezeru. Alita, Morara un Ferna ar saviem četriem mazuļiem bija jau priekšā, taču Kanispa un Bankfuts nekur nebija manāmi. Teins jutās pacilāts par gaidāmo piedzīvojumu un iztēlē uzbūra dažādus kalnu un mežu stāstus, bet Rannohs bija nomākts, jo zināja, ka briežiem jābēg projām viņa dēļ, un nesaprata, kāds tam iemesls. Dadzis turējās cieši līdzās Alitai. Viņš jutās neapmierināts par to, ka jāatstāj vecie draugi, un bija jau sācis gaidīt nākamo pavasari, kad varēs stāties dreilingu rindās.

Viņi gaidīja ilgi, un Brēka satraucās arvien vairāk, jo gaisā jau juta rītausmas tuvumu, tomēr Kanispa vēl nebija ieradusies. Beidzot vecā briežumāte pieņēma lēmumu.

-    Mums jādodas ceļā, viņa teica. Kanispa zina, pa kuru taku mēs iesim.

Rannohs saslēja ausis.

-   Bet, mamm, viņš čukstus sacīja Brakenai, mēs taču nevaram iet projām bez Bankfuta!

-    Nekas cits mums neatliek, Brēka atbildēja. Neuztraucies, mans mazais, gan viss būs kārtībā!

Tad briežumātes kopā ar mazuļiem sāka kāpt kalnā aiz augstā, plakanā akmens, no kura dreilietis bija slepeni noskatījis zīmi uz Rannoha pieres. Briežumātes gāja cita aiz citas, un briedēni soļoja tām blakus. Pirmā kāpa Brēka, līkumodama caur piekalnes mežu, kas šajā ielejas pusē bija saaudzis diezgan reti. Kad viņi bija sasnieguši rietumpuses kalna virsotni un apstājās, lai palūkotos atpakaļ, tumsu jau bija jūtami gaisinājis ausmas svīdums un miglu vietvietām caurstrāvoja bāli zeltainas joslas. Tomēr debesis joprojām sedza biezi mākoņi, un gaisma ausa lēni. Lejā viņi redzēja pārējos briežus lielākā daļa gulēja, bet daži jau sāka grozīties un cilāties, lai paskrubinātu zāli vai pabarotu mazos. Arī briežu buļļi sāka rosīties, un vairums dreiliešu jau pulcējās pie Mājvietas ozola. Briežumātes nodrebinājās, redzēdamas cauri saltajam miglas plīvuram iezīmējamies viņu aso ragu apveidus.

Puskrēslā briežumātes nepamanīja veco briedi, kurš noraudzījās viņām pakaļ no lejas pļavas. Tas bija Blaindvīds. Viņa acis valgani mirdzēja un ķermenī jautās gurdums.

-  Naids un bailes viņam pēdas dzīs… stāstnieks skumīgi nomurmināja pie sevis un, papurinājis galvu, aizgriezās.

-    Ejam! Brēka, kalnā stāvēdama, klusi teica. Taču vispirms viņa pasauca pie sevis Rannohu. Tā tev vairs nav jāslēpj, viņa čukstēja.

Brēka sāka laizīt Rannoha pieri, līdz uz tās balta un skaidri saskatāma parādījās ozollapas zīme. Pēc tam piecas briežumātes, vecās vadones mudinātas, aizveda savus mazuļus projām no Mājvietas ielejas. Kad viņi devās ceļā, Eloinas briedēns sajuta kaut ko uzkrītam sev uz sejas. Tas bija auksts un kūstot dzeldīgi kņudināja degunu.

Bija sācis snigt.

5 Tilts

Teica krauklis: Vairs nekad!

Edgars Alans Po. "Krauklis"

Kaut gan šis bija pirmais ziemas sniegs, tas krita biezi un strauji, kā mēdz snigt skotu apgabalos, un lielās, slapjās pārslas riņķoja un virpuļoja gaisā. Drīz briežumātes gandrīz vairs nespēja saskatīt ceļu un gājiens kļuva mokoši lēns. Taču šis putenis vienlaikus bija svētība: kad Dreils uzzināja, ka pulciņš briežumāšu ir paņēmušas savus mazuļus un aizbēgušas no bara, dreilieši veselu dienu nevarēja aktīvi rīkoties. Uz visiem pakalniem un augstākajām virsotnēm tika izsūtīti izlūki, taču šādā laikā viņi neko nespēja saskatīt un drīz atgriezās, lai nogaidītu, līdz debesis noskaidrosies.

Kad pēddziņi beidzot varēja doties ceļā, saule jau bija paguvusi norietēt un uzlēkt no jauna un nevienam vairs nebija ne jausmas, no kuras vietas un uz kuru pusi briežumātes devušās. Dreils aizsūtīja četras briežu grupas pārmeklēt tuvējos kalnus un citiem dreiliešiem lika doties uz netālajiem kaimiņu bariem, lai starp turienes briežiem meklētu jaunu briedēnu ar baltu ozollapas zīmi pierē.

Pirmo agrā rīta cēlienu ārpus ielejas briežumātes pavadīja nelielas jaunaudzes malā, cieši saspiedušās kopā un drebēdamas dzeldinošajā aukstumā. Visvairāk cieta jaunie briedēni, jo to kājas ar mazajiem nadziņiem drīz sastinga, grimdamas saltajā baltumā, tomēr sniegs un nepieredzētā dēka viņos izraisīja arī pacilātību un sajūsmu. Brēka centās viņus pēc iespējas uzmundrināt un steidzināt tālāk, labi saprazdama, ka puteņainais laiks var veiksmīgi slēpt viņu bēgšanu. No rīta sniegs uz laiciņu pierima, taču ap dienas vidu atkal sāka snigt tikpat biezi kā iepriekš. Aiz Mājvietas ielejas zeme pakāpeniski kļuva līdzenāka un pārtapa vienveidīgākos Zemo Zemju apveidos. Briežu pulciņš šķērsoja klaju kāpu, kuras virsma bija nevienāda un apgrūtināja virzīšanos uz priekšu, jo ieplakās bija sakrājies biezs sniegs un sadzītas kupenas, kurās mazie briedēni brīžiem iegrima līdz vēderam.

Kādā brīdī Teins pazuda pavisam, un, ja Rannohs nebūtu viņu visu laiku vērojis un parādījis Širai un Alitai vietu, no kuras tās izkārpīja viņu ar spēcīgajiem nagiem, Teins būtu nosalis līdz nāvei. Taču Teinam nekas nebija noticis, kaut ari mazais purniņš aiz aukstuma drudžaini drebēja, un brieži turpināja savu bargo ceļu pretī ziemai.

Nākamās saules pēcpusdienā sniegs sāka krist arvien retākām, sīkākām pārslām, līdz mitējās pavisam, debesis pamazām noskaidrojās, un mākoņu starpās parādījās lieli, zili laukumi, kas izskatījās tikpat ledaini kā zeme zem viņu kājām. Laika apstākļiem uzlabojoties, ari brieži kļuva možāki un straujāk virzījās uz priekšu. Rannohs, Teins un Dadzis rikšoja kopā, taču pārējie briedēni turējās blakus mātēm.

Dadzis bija kļuvis krietni mundrāks, un viņi smējās, jokoja un pat atrada laiku rotaļām, valstīdamies baltajā sniega paklājā. Tomēr vēlāk, kad tuvojās Larna stunda un debesīs spoži iemirdzējās vakarzvaigzne, briežumātes atkal sāka mākt jaunas bailes.

Nonākušas līdz mežam un atskatījušās uz nupat šķērsoto klajumu, viņas aptvēra, ka ir atstājušas aiz sevis labi saskatāmu taku ar nagu nospiedumiem. Ar smagu sirdi bēgļu pulciņš iegāja mežā, kur ceļš atkal veda augšup. Tā kā brieži intuitīvi uztver cits cita noskaņojumu, arī jaunos briedēnus pārņēma satraukums, ko vēl jo vairāk pastiprināja svešādā apkārtne. No jaunajiem briedēniem vienīgi Rannohs jutās kaut cik drošs, jo viņš bija iepazinis mežu jau agrāk, un tagad, rikšodams no cita pie cita un drošinādams pārējos, viņš jutās vēl labāk. Brīdī, kad Rannohs skrēja pie Brakenas, viņš izdzirdēja, kā dvīnītes Pepa un Villova, brizdamas aiz mātes, klusi sarunājas.

-     Man bail, Villova! Pepa teica, redzēdama, ka krēsla ap viņām sabiezē arvien tumšāka. Šie koki izskatās pēc milzīgiem dreiliešiem.

-     Neuztraucies! viņas dvīņumāsa klusi atbildēja. Es tevi sargāšu, Pepa.

-    Bet mežā ir visādas briesmas, Pepa uztraukta turpināja. Ai, kaut es būtu mājās!

Rannohs piesteidzās jaunajām briedenītēm blakus.

-    Tavai māsai taisnība, viņš moži teica. Nav nekāda iemesla uztraukties. Es jau agrāk esmu bijis mežā viens pats, redzēju pūci un āpšus un divas dienas pat klejoju apmaldījies, bet nekas man nenotika.

Uz Pepu tas atstāja jūtamu iespaidu, bet Villova neko nesacīja. Viņa pat nicīgi aizgrieza galvu uz otru pusi.

-    Mani sauc Rannohs. Un jūs esat Pepa un Villova?

-Jā, Pepa atbildēja, vairs nedomādama par lielajiem,

tumšajiem kokiem. Mēs esam dvīņumāsas.

-    To var redzēt! Rannohs iesmējās. Vai tu esi Villova vai Pepa?

-    Pepa.

-    Tātad tu esi Villova? Rannohs jautāja viņas māsai.

Villova neatbildēja.

-    Skaidrs, tu esi Villova! Prieks iepazīties ar jums.

-     Man ari, Pepa atbildēja. Villova, kas tev noticis? Kāpēc tu neko nesaki?

Villova joprojām nerunāja, un kādu laiku visi trīs soļoja uz priekšu klusēdami. Beidzot Rannohs pārtrauca klusumu.

-     Vienreizējs piedzīvojums, vai ne? Interesanti, cik ir tādu jauno briedēnu, kam ir iespēja staigāt pa mežu?

-    Nez, cik ir tādu, kuri to gribētu? Villova pēkšņi ierunājās.

-    Es negribēju neko sliktu… Tikai mēģināju…

-    Nav vajadzīgs. Mēs ļoti labi jūtamies divatā, paldies!

-     Villova! Pepa dusmīgi iesaucās. Kāpēc tu esi tik nelaipna?

-    Tāpēc, ka mēs šeit esam tikai viņa vainas dēļ.

Rannohs jutās aizvainots, tomēr lepni atmeta galvu.

-    Man ļoti žēl, bet tur nu neko nevar darīt!

To pateicis, viņš aizskrēja pakaļ pārējiem briežiem, kas līkumoja caur kokiem uz priekšu. Rannohs bija dusmīgs, bet, kad beidzot panāca Brakenu, viņš atkal jutās nelaimīgs. Brakena gāja blakus Brēkai, un abas nopietni sarunājās.

-    Tagad ne, mīlulīt, Brakena teica, redzēdama briedēnu pieskrienam viņai klāt.

Rannohs aizskrēja pie Teina, kas stāstīja Dadzim nupat sadomātu stāstu. Viņš brīdi tiem pievienojās un klausījās, taču stāsts viņu neaizrāva, un domas drīz vien kavējās citur.

Brieži turpināja ceļu, līdz nonāca līdz palielam klajumam, kur zeme bija samērā līdzena. Brakena un Brēka apstājās, lai pagaidītu pārējās briežumātes.

-     Šonakt mēs atpūtīsimies šeit, Brēka teica, kad visi bija sanākuši kopā. Mazie ir noguruši, un ir pārāk tumšs, lai ietu tālāk. Ja kāds mums seko, arī viņiem vajadzēs apstāties.

Briežumātes piekrītoši pamāja, bet tad uz priekšu panācās Šira.

-     Brēka, viņa klusi vaicāja, vai tu zini, kurp mēs ejam?

Briežumātes saslēja ausis, jo šis jautājums viņas bija nodarbinājis visu dienu.

-    īsti droši nezinu, mīļā. Ja mēs gribam aizbēgt no Dreila, mums jātiek tik tālu, cik vien iespējams, varbūt pat līdz Augstajai Zemei.

Starp briežumātēm nebija nevienas, kas īsti zinātu, kur atrodas Augstā Zeme, un šis vārds viņas biedēja, tomēr kaut aptuvena mērķa apzināšanās un doma par iespējami drīzāku aizkļūšanu no bīstamās vietas šķita bēgles nomierinām, un viņas sāka staigāt pa klajumu, cenzdamās ar purniem nolīdzināt zemes laukumu un noslaucīt sniegu, lai iekārtotu sev un mazuļiem pēc iespējas ērtākas guļvietas. Bet tieši tobrīd, kad visi gatavojās naktsguļai, atskanēja troksnis, kas spēji iztrūcināja briežus.

-    Kas tur ir? Teins čukstus jautāja Rannoham.

Abi briedēni saspringti klausījās, drebēdami saltajā gaisā. Tumsā starp kokiem atskanēja kauciens, kas baismina ikvienu Herlu. Paklusas, drebelīgas gaudas, kas šķita laužamies no ievainota dzīvnieka pašiem dvēseles dziļumiem, tad skaudra atbalss nakts melnumā, vējš, kas to aiznesa tālumā, un atkal klusums. Pārbiedētie brieži drebēja, un briežumātes, kuras bija pārņēmusi piepeša vēlme bēgt projām, taču mazuļu dēļ viņas to nespēja darīt, drudžaini kustējās pa klajumu turp un atpakaļ kā zivis, kas uzkodušās uz āķa. Širas acis šaudījās visapkārt, lūkojoties pēc biezokņa vai kazenāju pudura, kur uz laiciņu varētu paslēpt Teinu, ja tiešām vajadzētu bēgt.

Kauciens atskanēja atkal, tad to pārtvēra cits un pēc tam vēl cits dzīvnieks.

-    Vilki! Brakena drebēdama nočukstēja.

Pārējās briežumātes to dzirdēja, un, kaut gan viņas pašas labi pazina šo skaņu, izteiktais vārds ar savu spēku darīja bailes vēl lielākas.

-    Jā, Brēka skaļi teica, lai visi varētu dzirdēt, bet paklausieties! Viņi ir tālu. Varbūt kaut kur kalnos. Šonakt viņi mūs netraucēs.

Brēkas vārdi kaut cik nomierināja briežus, tomēr viņa redzēja, ka tie ir ļoti satraukti, it sevišķi jaunie briedēni. Pepa piespiedās cieši pie Villovas, bet Kveihs pieplaka mātei pie vēdera un centās pabāzt zem tā galvu, lai nedzirdētu baiso troksni, un vienlaikus mēģināja zīst. Stāvokli vēl bēdīgāku darīja tas, ka klajumā atkal bija kļuvis aukstāks, manāmi cēlās vējš, kas purināja apkārtējos kokus un gaudoja starp zariem, likdams briedēniem domāt, ka vilki, kurus viņi dzirdēja pirmo reizi mūžā, nāk arvien tuvāk.

-   Nav labi, nepavisam nav labi, nočukstēja Brēka, bet tad vecajai briežu govij radās kāda doma.

-    Sanāciet aplī! viņa teica. Es jums pastāstīšu kādu stāstu.

Tas briežumātēm bija pa prātam, un viņas, vezdamas līdzi briedēnus, iekārtojās aplī. Tā iekšienē vienkopus tupēja Rannohs, Teins un Dadzis, turpat blakus apmetās Kveihs,

Pepa un Villova, un mātes iekārtojās tiem apkārt ārējā aplī, lai sargātu tos no nakts, kamēr Brēka izmisīgi domāja, ko varētu pastāstīt, lai visus uzmundrinātu.

Es neesmu Blaindvīds, viņa beidzot teica, skumīgi lūkodamās apkārt, bet es jums pastāstīšu stāstu par Zvaigžņubriedi un vilku.

Tajā brīdī kalnos atskanēja vēl viens kauciens un briedēni nodrebēja.

-Jā… nu tā, Brēka iesāka, tas bija ļoti sen, kad Zvaigžņubriedis devās pāri Lielajam Kalnam un nonāca Augstajā Zemē. Tik tālu uz ziemeļiem vēl nebija aizgājis neviens briedis, vienīgi ziemeļbrieži, kas pastāvīgi mājo sniegotās zemēs. Zvaigžņubriedis brīvi rikšoja pār viršu klajumiem, dzēra no lielajiem ezeriem un jutās laimīgs. Bet kādu dienu, iedams gar Lielā Kalna pakāji, viņš ieraudzīja pēdu nospiedumus, kuri lika viņam nodrebēt. Tos bija atstājis vilks, kas bija nokāpis no kalniem, meklēdams medījumu.

Tagad Zvaigžņubriedis saprata, ka viņam draud briesmas, jo pēdu nospiedumi bija svaigi un vilkam stāties pretī viņš nespēja pat tad, ja tas bija tikai vientuļš vilks. Tā nu viņš sāka lūkoties apkārt pēc paslēptuves. Netālu priekšā viņš redzēja biezokni un patvērās tajā tā, ka ārpusē redzami tikai ragi, bet tie izskatījās ļoti līdzīgi koku zariem. Tur Zvaigžņubriedis stāvēja un gaidīja. Ilgi gaidīt viņam nevajadzēja, jo vējš bija aiznesis līdz vilkam brieža smaku, un tagad zvērs ošņādams un siekalodamies nāca atpakaļ. Zvaigžņubriedis redzēja, kā vilka noplukušie sāni ejot cilājas satrauktās gaidās un pavērtajā mutē draudīgi spīd baltie zobi.

Bet Zvaigžņubriedis vis nenobijās, Brēka steigšus piebilda, redzēdama, ka sabiedējusi jaunos briedēnus. Ak nē, viņš bija pārāk gudrs, lai ļautos bailēm! Viņš vienkārši stāvēja un nogaidīja, līdz vilks pienāca biezoknim pavisam klāt. Viņš dzirdēja, kā vilks rūc un pukojas pie sevis, ka palicis bez pusdienām. Nu, un tai brīdi, kad vilks bija pienācis pavisam tuvu, Zvaigžņubriedis viegli papurināja ragus un dobjā balsī jautāja:

"Par ko tu žēlojies, vecais vilks?"

Vilks izbailēs gandrīz palēcās, jo domāja, ka viņu uzrunā koks. "Kas tur ir?" viņš nikni iešņācās.

"Parasts koks," Zvaigžņubriedis atbildēja. "Bet kāpēc tu traucē manu miegu ar savu rūkšanu?"

Vilks bija vecs, pusakls un diezgan neattapīgs, tāpēc pārsteigumā nezināja nekā labāka kā atbildēt iedomātajam kokam.

"Es saodu briedi," viņš teica, "un atkal to pazaudēju, un man gribas ēst."

"Ak tā gan," Zvaigžņubriedis smaidīdams atbildēja. "Par briedi es neko nezinu, bet vienu gan zinu droši: Herne nepriecātos, ja zinātu, ka tu te klīsti, medīdams viņa iemīļotos dzīvniekus. Vai tu nezini, ka brieži ir viņa lielākie draugi?"

Dzirdēdams Hernes vārdu, Brēka čukstus turpināja, vilks ļoti izbijās, jo nodomāja, ka varbūt te notikusi kāda burvestība un patiesībā ar viņu runā pats Herne.

"Nē, to es nezināju," viņš ar cieņu atbildēja, "bet man taču kaut kas ir jāēd, vai ne?"

"Taisnība gan," Zvaigžņubriedis piekrita, "jāēd tev laikam ir. Taču zālē, starp kokiem un gravās var atrast ēdamo, kas daudz gardāks par vecu Herlu cilts radījumu."

"Ak tā?" vilks atjautāja. "Bet ko tad?"

"Piemēram, ogas," viltīgais Zvaigžņubriedis teica. "Un, ja tu papūlētos aizsniegt manus zarus, tu tur atrastu sevišķi sulīgas ogas, kas lieliski piepildītu tavu veco, salkstošo vēderu."

"Paldies!" vilks atbildēja.

Viņu nepavisam nevilināja izredzes remdināt izsalkumu ar ogām, taču viņš baidījās kļūt nelaipns pret runājošo koku. Tā nu vilks paslējās uz pakaļkājām un mēģināja aizsniegt ogas, ko bija iedomājies augam uz Zvaigžņubrieža ragiem. Zvaigžņubriedis nevilcinājās ne mirkli, un, kad vilka purns atradās pietiekami tuvu, viņš metās uz priekšu un tik sparīgi iebelza vilkam pa seju, ka izsita tam priekšzobus un vilks atmuguriski aizkūleņoja labu gabalu projām. Uzslējies stāvus, viņš ar baiļu kaucienu metās prom, iemiedzis asti starp kājām. Un kopš tās dienas, kad vien vilks sajuta brieža smaku, viņš tūdaļ atcerējās runājošo koku, kas bija izsitis viņam zobus, un devās medīt sīkākus dzīvniekus.

Briedēnus šis stāsts ļoti sajūsmināja, un viņi tagad jutās labāk, dzirdēdami kaucienus, kas patiešām skanēja no diezgan daudzu jūdžu attāluma. Vienīgi Dadzis nelikās iepriecināts, tikai nīgri pukojās pie sevis.

-    Man tas šķiet muļķīgs stāsts, viņš burkšķēja. Kur kāds ir dzirdējis par runājošu koku? Un kā Zvaigžņubriedis vispār varēja saprast vilka valodu?

-    Tāpēc, ka Zvaigžņubriedis ir īpašs briedis, laipni paskaidroja viņa māte. Turklāt tā taču ir tikai pasaka!

-     Man ļoti patika! sacīja Teins. It sevišķi tāpēc, ka Zvaigžņubriedis prata sarunāties ar citu Leru.

-     Nu labi, tagad diezgan! paziņoja Brēka. Pietiks pļāpāt. Ja visi nebūsim izgulējušies, kā tad rīt vispār varēsim kaut kur aiziet?

Briedēni pamazām nomierinājās, un drīz vien lielākā daļa jau gulēja ciešā miegā.

-    Šo stāstu es nekad nebiju dzirdējusi, Brakena čukstus sacīja Brēkai, vērodama, kā Rannohs viņai pie sāniem ieslīgst miegā. Kas tev to stāstīja?

-    Neviens, Brēka klusi pasmējās. Es to sacerēju pati.

Rannohs satrūkdamies pamodās. Naktī viņu bija mocījuši tumši, drūmi sapņi. Vispirms viņš bija sapņojis, ka viņu vajā savāds bezragu briedis ar asiem zobiem. Pēc tam viņš sapņoja par vilkiem, vēju un augstām, vientuļām zemēm. Tagad viņš drebēdams lūkojās apkārt. Vēl bija tumšs, un pārējie gulēja ciešā miegā. Brēka pa sapņiem kaut ko bubināja, Pepa, Villova un Kveihs gulēja, cieši piespiedušies mātēm pie sāniem. Teins un Dadzis, kuri jau uzskatīja sevi par pārāk lieliem, lai gulētu blakus mātēm, bija iekārtojušies divatā mazliet nostāk. Rannohs piecēlās un nopurinājās, taču kājas viņam šķita ļenganas, un ausīs skanēja dīvaini zvani. Briedēnu urdīja nemiers un dīvainas izjūtas. Mežā visapkārt valdīja klusums, jo vējš bija norimis un tumsā nemanīja ne mazāko kustību.

Rannohs aizstaigāja līdz klajuma malai, apēda dažas vēl nenokritušas lapas un ieskatījās mežā. Tad, nejuzdams nekādu baiļu, viņš sāka iet starp kokiem uz priekšu. Palēnām svīda gaisma, koki kļuva skaidrāk saskatāmi, tāpēc Rannohs nešaubījās, ka bez pūlēm atradīs ceļu atpakaļ pie briežumātēm. Viņš sāka justies arvien labāk, bet tad piepeši apstājās. Pavisam netālu atskanēja troksnis.

Viņš dzirdēja negantu spārnu plivināšanu un ķērkšanu. Rannohs lēni virzījās uz priekšu, līdz ieraudzīja skatu, kas izraisīja viņam skaļus smieklus. Tā bija liela, melna vārna, lielāka nekā jebkurš putns, ko Rannohs atcerējās redzējis. Tā tupēja uz krituša koka stumbra, plivināja spārnus un neganti ķērca, mēģinādama pacelties gaisā. Taču ikviens mēģinājums aizlidot beidzās ar garu, aizkaitinātu brēcienu. Rannoham pārskrēja savādas trīsas, jo viņš aptvēra, ka saprot putna valodu.

Kāda nejēdzība! putns spalgi ķērca, piepūlēdamies un vēcinādams spārnus. Kāda nejēdzība! Vairs nekad nelaidīšos lejā meža vidū! Vairs nekad! Vairs nekad! Krā! Krā!

Ko lai es tagad daru? Ko lai daru? Kāpēc man vispār te vajadzēja iekulties!

Kad Rannohs pienāca tuvāk, putns mitējās plivināt spārnus un vērīgi nopētīja viņu mazām, zibošām actiņām, grozīdams garo, smailo knābi te uz vietu, te otru pusi.

-     Nu, ko tu tā skaties? Ko skaties? Krā! Krā! putns noprasīja, klikstinot knābi.

-    Lūdzu piedošanu! sacīja Rannohs. Es tikai gribēju zināt, vai tev kas nekait.

-    Vai izskatās, ka nekait? Krā! Krā! Vai tev tā izskatās?

-    Nē, Rannohs pieklājīgi atbildēja. Neizskatās vis.

-    Nu tad nestāvi un nebrīnies! Nebrīnies! Krā! Krā! Dari kaut ko! Dari! putns ērcīgi uzsauca.

Rannohs piegāja tuvāk pie kritušā koka stumbra un tad saprata, ka tur nav tikai viens, bet gan divi stumbri un putna kāja iesprūdusi spraugā starp abiem. Kad vārna bija nolaidusies uz viena no stumbriem, lai nomedītu kādu sevišķi sulīgu kukaini, otrs stumbrs bija pieripojis cieši klāt, iespiežot putna kāju lamatās.

-    Es vairs nevarēšu staigāt! Krā! Krā! putns ķērca. Vairs nekad! Vairs nekad! Pasteidzies taču!

Rannohs nolieca galvu un sāka stumt nost vienu no kritušajiem kokiem. Pēc krietnas piepūles un vairākiem mēģinājumiem stumbrs sāka šūpoties un izkustējās no vietas tik daudz, lai putnam izdotos atbrīvot kāju no sprosta un pacelties gaisā, spalvām birstot uz visām pusēm. Pēc tam tas nolaidās zemē netālu no Rannoha un sāka neveikli lēkāt, sāpīgi ķērkdams, čerkstēdams un klabinādams knābi. Tad pēkšņi tas pieklunkuroja Rannoham klāt un ieurbās briedēnā ar melni spīdīgu un ļoti aizdomīgu skatienu.

-    Ko tu teici? Ko tu teici? putns noprasīja.

-    Es? Kā tā, ko teicu? Es neko īpašu ne…

-       Man likās, putns ieķērcās, gandrīz atkal paceldamies gaisā, ka tu runāji ar mani! Kaut kas nedzirdēts! Krā! Krā! Kur tu to iemācījies?

-   Ā, nekur! Tas notika pats no sevis, Rannohs atbildēja.

-       Muļķības! vārna atsaucās. Nestāsti blēņas! Un vispār! Ko tu vispār te dari? Krā!

-      Esmu šeit kopā ar draugiem, Rannohs atbildēja. Mēs bēgam.

-        Bēgat. Krā! Krā! Bēgat. Tātad tu esi no tā bara, kas skrien uz ziemeļiem? Kāpēc jūs gribat bēgt?

-       Redzi, dreilieši… Rannohs iesāka un jau gribēja stāstīt kaut ko no saviem piedzīvojumiem, taču putns pēkšņi zaudēja interesi un, pacēlies spārnos, uzlaidās koka zarā. Notupies tas sabužināja spalvas un pēc tam paskatījās lejup uz jauno briedēnu ar vēsu skatienu.

-    Kā tevi sauc?

-    Rannohs. Un tevi?

-       Mani? Krā! Krā! Krā! atsaucās putns, kura īstais vārds patiešām bija Krā un tāpēc to vienmēr bija grūti ieskaidrot citiem.

-       Priecājos iepazīties! Rannohs atbildēja. Es vēl nekad neesmu iepazinies ar vārnu.

Putns atkal pacēlās no zara un nolaidās lejā blakus Rannoham.

-       Kā tu mani nosauci? tas ieķērcās. Par vārnu? Par pretīgu, alkatīgu, viltīgu vārnu? Kā tu to uzdrīkstējies?

-    Bet vai tad tu neesi vārna?

-    Nē, neesmu un priecāšos, ja tu nebūsi tik nekaunīgs!

-       Piedod! Rannohs teica, nospriedis, ka šis putns patiešām ir ļoti rupjš. Bet kas tad tu esi?

-       Kas es esmu? Kas esmu? Krā! Krā! putns atsaucās, cienīgi staigādams turp un atpakaļ. Skaidrs, ka es esmu krauklis!

-     Ak tā! sacīja Rannohs, kurš nekad nebija redzējis kraukli un nejutās pārliecināts, ka gribētu to vēl kādreiz redzēt.

-    Un tu esi briedēns, noteica Krā, pieiedams Rannoham tuvāk un izstiepdams knābi viņam tieši pret seju. Bet tik tiešām ļoti neparasts briedēns! Tik tiešām. Krā! Krā! Bet, ja tu iedomājies, ka tev pietiek laika, lai visu dienu stāvētu mežā, tad tu gauži maldies! Un putns atkal pacēlās spārnos un uzlidoja gaisā. Tas apmetās uz augsta zara meža žuburainajos griestos.

-    Bet, ja jūs bēgat, krauklis uzsauca lejup Rannoham,

-    tad jūs ejat uz nepareizo pusi. Tur augšā jūs netiksiet cauri. Krā! Krā!

To pateicis, krauklis atkal pacēlās gaisā uz drīz vien, ķērkdams un trokšņaini plivinādams spārnus, pazuda starp koku zariem.

-    Pagaidi! Nāc atpakaļ! Rannohs iesaucās. Ko tu ar to gribēji teikt?

Taču krauklis jau bija projām. Rannohs palika viens, domādams, ka nekad vēl mūžā nav sastapis tik nelaipnu radījumu. Putns pat nebija pateicis viņam paldies!

Līdz brīdim, kad Rannohs atkal sasniedza klajumu, pārējie jau bija piecēlušies un gatavojās doties ceļā. Briežumātes bija brokastīs apēdušas dažas ozolzīles un paskrubinājušas tuvējos paegļus. Brakena sarāja Rannohu par to, ka viņš atkal aizklīdis tik tālu projām, taču viņas domas pārlieku nodarbināja gaidāmais ceļojums, tāpēc īsti dusmoties viņa nespēja. Brēka palīdzēja sagatavoties pārējiem, dodama padomus briežumātēm un uzmundrinādama briedēnus.

-    Nu? jautāja Šira Uz kuru pusi mēs tagad iesim?

-     Turpināsim iet taisni uz priekšu, Brēka atbildēja.

-    Pasteidzieties, laiks doties ceļā!

Tad uz priekšu panācās Rannohs.

-    Es domāju, ka mums nevajadzētu iet tieši uz ziemeļiem, viņš teica, cik svarīgā tonī vien spēdams, un tad atkārtoja kraukļa vārdus. Tur augšā mēs netiksim cauri.

Šie vārdi atstāja ievērojamu iespaidu uz visiem jaunajiem briedēniem, izņemot Villovu, bet Brakena tikai maigi ar purnu iebikstīja Rannoham sānos.

-    Kā tu to zini, mīlulīt? viņa smaidīdama jautāja.

-    Man pateica krauklis! Rannohs moži atsaucās.

Daži briedēni ieķiķinājās, un Brakena saudzīgi nolaizīja savu mazuli.

-Jā, protams, tev pateica krauklis, viņa laipni sacīja, domādama, ka Rannohs atkal redzējis kādu savādu sapni. Bet neraizējies, Brēka zina vislabāk!

-    Bet mamm! Man patiešām to pateica krauklis!

Briežumātēm nebija laika uzklausīt Rannohu, un tās ar

Brēku un Brakenu priekšgalā sāka spraukties cauri kokiem. Mežs pamazām kļuva klajāks, un uz priekšu varēja tikt samērā ātri. Koki kļuva arvien retāki, un ceļš veda augšup, tāpēc bēgļi labi varēja pārredzēt gan noieto, gan iecerēto taku. Priekšā pletās plata klaja josla, un aiz tās atkal sākās mežs, kas auga uz ļoti stāvas nogāzes. Brēka veda briežus uz klajās joslas pusi, bet tad Ferna aizmugurē iesaucās:

-    Ātrāk atpakaļ lejā! Tur mežā kaut kas kustas!

Brēka un Brakena paskrējās atpakaļ paskatīties, un Brēka nopietni pamāja ar galvu. Ari viņa bija pamanījusi kaut ko pazibam koku starpās. Viņiem tuvojās kāds briedis, un, kaut gan tas vēl bija tālu, varēja redzēt, ka dzīvnieks skrien pilnos aulekšos.

-     Skriesim turp! Brēka pačukstēja. Pāri tam klajumam! No augšas būs vieglāk redzēt, kas tas ir.

Briežumātes metās uz atklāto piekalnes joslu, un briedēni rikšoja līdzi, cik ātri vien spēdami. Bariņš sasniedza attālo mežu, paslēpās starp kokiem un apstājās, lai paskatītos atpakaļ. Briedis tuvojās ātri. Bēgļi jau gribēja skriet tālāk, bet Brakena tos pēkšņi apturēja.

-    Pagaidiet! viņa iesaucās. Man šķiet, ka tā ir govs!

-    Tev taisnība, mīļā, sacīja Brēka. Un viņa nav viena. Viņai blakus ir telēns.

-     Bankfuts! Rannohs sajūsmināts iesaucās. Tie ir Bankfuts un Kanispa!

Kad Kanispa ar Bankfutu sasniedza atklāto joslu, pārējais pulciņš bija jau pagājies tiem pretī līdz tālākā meža malai. Teins un Rannohs, sajūsmā lēkādami, sagaidīja pieskrienam aizelsušos Bankfutu.

-     Mīļie, kā jums izdevās tikt projām? Brēka iesaucās. Mēs domājām, ka esam jūs pazaudējuši!

-    Nav laika runāt! Kanispa izdvesa. Viņi dzenas mums pakaļ. Skrien šurp pa mežu! Mums ar Bankfutu bija viegli atrast sniegā jūsu pēdas. Un dreiliešiem tāpat. Kad bijām tikuši līdz mežam, mēs viņus tālumā pamanījām. Tagad viņi vairs nevar būt gabalā! Ko lai mēs darām?

-    Skaidrs, kas jādara, mīļie! Brēka iesaucās. Jāskrien! Un cik aši vien kājas spēj nest!

Briežumātes un briedēni visi kā viens pagriezās un metās augšup pa mežoto, stāvo piekalni. Viņi kāpa ātri, klupdami un krizdami, taču virzīšanās uz priekšu bija lēna. Pie liela, apsniguša klintsbluķa, kas pārtrauca reto mežaudzi, viņi apstājās un paskatījās atpakaļ. Briedēni sāka bailēs drebēt. Zemāk, atklātajā joslā, stāvēja trīs briežu tēviņi, skatīdamies apkārt un ošņādami gaisu. Brēka pazina, ka tie ir dreiliešu kapteiņi. Tad no meža iznāca vēl viens briedis, pēc tam vēl un vēl viens, līdz klajumā stāvēja vismaz divpadsmit dreiliešu, sirdīgi kārpīdami zemi un cenzdamies saost savus upurus.

Briežumātes metās uz priekšu gandrīz kā aklas, joņodamas un līkumodamas starp kokiem, un apstādamās tikai tik daudz, lai palīdzētu saviem briedēniem. Pepa bija izmisumā, un Bankfuts, gan cenzdamies turēties līdzi Rannoham, smagi elsoja. Zeme šeit bija akmeņaina, un irdenā smilts starp oļiem slīdēja zem kājām, jūtami palēninot skrējienu. Koki atkal kļuva retāki, un tas būtu bēgļiem palīdzējis, taču sniega kārta šeit, ievērojami lielākā augstumā, bija biezāka un apledojusi, tāpēc briežiem slīdēja kājas. Pulciņš jau sāka zaudēt spēkus, bet tad Rannohs piepeši apstājās.

-    Kas tad tas? viņš čukstus jautāja.

Ari briežumātes bija to dzirdējušas, un tagad visi, cieši saspiedušies bariņā, ieklausījās. Sāka krēslot. Kaut kur no augšas starp kokiem šurp plūda šalcošs troksnis. Tas atgādināja vēja brāzmas.

Rannohs un Teins metās briežumātēm līdzi, un viņi, smagi elsdami, sasniedza attālo koku rindu. Tur viņu priekšā pavērās skats, kas laupīja visas cerības. Brieži stāvēja kalnu grēdas virsotnē, kur zeme piepeši izzuda, pārtopot stāvā kraujā un dziļā gravā. Aiza pletās vismaz trīs koku platumā, un brieži bailēs atkāpās, raudzīdamies uz nepārvaramo dziļumu. Lejup stiepās stāva, gluda akmens siena, un aizā mutuļoja strauja, neganta upe, dārdēdama pār milzīgiem akmeņiem, kas vietvietām slējās no ūdens visā gultnes garumā. Ceļš uz priekšu te bija pilnīgi neiespējams.

-    Ko nu lai dara? ieelsojās Šira, izmisusi lūkodamās pāri milzīgajam tukšumam.

Pat Brēkai trūka padoma.

-    Drīz vien viņi mūs panāks! izdvesa Brakena.

-    Manas mazās! iesaucās Ferna, skatīdamās uz Pepu un Villovu, kas mēģināja lūkoties pāri kraujas malai.

Brīdi briežu pulciņš satraukti mīņājās uz kalnu grēdas, un tad atkal ierunājās Brēka:

-   Brakena, ņem līdzi Rannohu un paejiet atpakaļ paskatīties, vai dreiliešiem nevar apiet no aizmugures pa kādu

ceļu gar meža malu! Pēc brīža viņa klusākā balsī piebilda: Mēs, pārējie, iesim atpakaļ un padosimies viņiem.

-    Nē! Brakena iesaucās.

-    Mīļā, tā ir vienīgā izeja. Mēs esam pazuduši. Skatieties!

Gabalu zemāk starp kokiem vīdēja vajātāju ragi, kas virzījās arvien tuvāk.

-            Pasteidzies! uzsauca Brēka. Ved projām Rannohu! Rannoh! Kur viņš ir?

Brēka paskatījās apkārt un ieraudzīja mazo briedēnu attālāk pašā kraujas malā. Viņš bija sastindzis un drebēja, izslējis galvu gaisā.

Pārējie brieži paskatījās augšup, jo pēkšņi kaut kur augstu virs Rannoha galvas bija sadzirdējuši klaigas un ķērkšanu. Saltajās, zilajās debesīs augstu virs viņiem lidinājās liels, melns krauklis.

-            Rannoh! Brēka pikti uzsauca. Ko tu tur dari? Skrien šurp! Tev jāsteidzas projām!

-             Pagaidi! Pagaidi! Rannohs atsaucās, piekrītoši mādams krauklim ar galvu.

-            Ātrāk! viņš pēkšņi uzsauca pārējiem. Šurp, uz šo pusi! Tur var tikt pāri!

-    Kā tā, var tikt pāri? Brēka nesaprata. Kā tu to zini?

-              Tur ir tilts! Rannohs satraukts sauca, kaut gan krauklis nebija pat lāgā paguvis paskaidrot viņam, ko nozīmē tilts. Lūdzu, ticiet man!

Briedēni izbrīnījušies skatījās uz Rannohu, bet tad pēkšņi atskanēja Bankfuta balss:

-             Lūdzu, d-d-dariet, k-k-kā viņš saka! Ja viņš teica, ka zina ceļu, tad viņš to zina!

-            Un viņš patiešām zināja, ka ceļš te būs nosprostots! sacīja Šira, kas jutās gatava bēgt uz jebkuru pusi.

-    Skrienam! iesaucās Ferna.

Briežumātes paskatījās atpakaļ uz kalna nogāzi un no drebēja, redzēdamas, ka vajātāju ragi vīd starp zariem tuvāk nekā desmit koku attālumā zem viņām.

-    Labi, Rannoh! Brēka teica. Rādi mums ceļu!

Rannohs pagriezās un skriešus metās caur kokiem uz

rietumu pusi, un briežumātes ar pārējiem briedēniem skrēja viņam pakaļ, cik ātri vien kājas nesa. Rannohs turējās pēc iespējas tuvu gravas malai. Upe, kas gadu simtiem bija grauzusi ceļu mīkstajā klintī, meta līkumus te pa labi, te pa kreisi, un bēgļi ar pūlēm spēja izdabāt tās asajiem, nevienādajiem pagriezieniem. Beidzot pulciņš sasniedza tādu kā klintsragu, kas izvirzījās no kalna muguras, un aiza šai vietā bija mazliet šaurāka. Tur biezu, apsnigušu paparžu audzes vidū Rannohs apstājās un lepni lūkojās uz priekšu.

Viņam pretī augstu virs aizas no vienas gravas malas uz otru stiepās stingri nostiprināts virvju tilts. Katrā galā to turēja četri lieli koka balsti, un vidū tas šķita bīstami nokāries lejup. Bet, kaut gan tas bija ierīkots pirms piecdesmit gadiem un jau aizmirsts, dēļi joprojām stingri turējās savā vietā, un pašlaik tos klāja plāna sniega kārtiņa.

-   Re, kur tas ir! Rannohs iesaucās. Es taču jums teicu!

Brēka un Brakena piesteidzās viņam no aizmugures, un

pārējie briedēni sāka satraukti čalot savā starpā.

-   Teici, mīļais, nudien, teici, Brēka ļoti nopietni sacīja, bet kā tu to varēji zināt, to nu es neparko nevaru saprast! Bet par to paspēsim parunāt vēlāk. Tagad mums jādabū viņi pāri!

-    Kurš ies pirmais? Brakena satraukta jautāja.

To teikdama, viņa juta savādu smaku, kas lika viņai viscaur nodrebēt. Tā bija tik tikko jaušama un sen pagaisusi, tomēr tā bija smaka, no kuras viņa bija mācīta baidīties, kopš vien sevi atcerējās. Tā bija cilvēka smaka.

Ļaujiet man! Rannohs iesaucās, juzdamies bezgala lepns par domu, ka izglābis pārējos no briesmām.

Iekams Brakena vai Brēka paguva viņu apturēt, Rannohs jau bija aizskrējis uz priekšu un stāvēja tilta galā. Mirkli briedēns kavējās, raudzīdamies lejup baisajā dziļumā, taču nākamajā brīdī viņš droši spēra soli uz tilta pirmā dēļa. Tilts spēji sakustējās zem viņa svara, un dēļi nodrebēja, nobirdinot sīku drumstalu un putekļu mākoni.

Rannohs pagaidīja, līdz tilts mitējās šūpoties, tad spēra nākamo un vēlreiz nākamo soli. Kājas viņam neganti drebēja, un, paskatoties lejup, šķita, ka viss māgas saturs tūdaļ gāzīsies bezdibenī. Gaiss ap viņu bija salts, un visapkārt tik dārdoši svelpa vējš, ka viņam gandrīz aizkrita ausis. Rannoham reiba galva un uzmācās nelabums.

Tomēr Rannohs skatījās taisni uz priekšu un gāja tālāk. Viņš virzījās soli pa solim, līdz atradās apmēram pusceļā virs gravas. Sākotnēji tiltu katrā pusē bija turējušas divas virves; augstākā apmēram briežumātes galvas augstumā, un zemākā Rannoha acu augstumā. No šīm zemākajām virvēm dēļus saturēja vairs tikai tievas, sadilušas virvju daļiņas, bet kreisajā pusē zemākā virve bija pārtrūkusi pavisam un gali ar izspūrušajām šķiedrām karājās lejup aizā. Šajā vietā augšējai virvei bija pievienotas vairākas jaunas saites, lai noturētu tilta dēļus, taču to nebija daudz, un atstatumi starp tām bija lieli. Te Rannohs viegli būtu varējis iekrist bezdibenī, un viņš centās, cik vien iespējams, turēties tilta labajā pusē, kur viņa gājienu norobežoja vismaz viena zemā, tievā virve.

Brakena un pārējie brieži vēroja Rannohu no kraujas, un viņu sirdis bailēs neganti dauzījās. Taču, kad briedēns bija ticis tālāk par pusceļu, viņš kļuva arvien mierīgāks un dārdošais troksnis ausīs mitējās. Viņš pat izjuta pacilātību un, pārvarējis bailes, arvien veiksmīgāk izmantoja citas maņas. Rannohs sāka iet arvien ātrāk un gandrīz pārgāja rikšos. Taču tad, kad viņš jau bija pavisam netālu no otra krasta, atskanēja skaļš brīkšķis.

Tilts viscaur pamatīgi nodrebēja, un Brakena un Brēka šausmās sarāvās, redzēdamas Rannohu paslīdam. Viņā tilta galā viens dēlis bija satrūdējis, un Rannoha kāja bija izgājusi taisni tam cauri. Ar ķermeņa priekšdaļu briedēns smagi atsitās pret tiltu un spēji pavēlās sānis, un tikai zemā virve un sadilušās šķiedras, kas karājās no tās lejup līdz klintīm, pasargāja viņu no kritiena. Rannohs rāvās ārā, ar priekškāju nagiem izmisīgi cenzdamies tverties tilta dēļos.

Kad Rannoha augums atspiedās pret zemo virvi, viņš redzēja, ka lielie stabi tilta galā nodreb. Taču beidzot viņš bija drošībā. Pretējais krasts bija sasniegts.

-    Vareni, Rannoh! Bankfuts gavilēdams uzsauca no otras puses.

-   Nāciet! Rannohs elsodams atsaucās. Tas ir pavisam viegli!

Nākamais tiltu izmēģināt devās Bankfuts, un tūlīt aiz viņa gāja Kanispa. Sasniedzis ielūzušo vietu, mazais, resnais briedēns sāka nevaldāmi trīcēt, bet Rannohs no krasta ar saucienu viņu uzmundrināja, un Bankfuts sasparojies pārlēca bīstamajam posmam un metās pretī draugam. Nākamās gāja Ferna kopā ar Pepu un Villovu, tad Morara ar Kveihu, pēc tam Šira un Teins, Alita un Dadzis un visbeidzot Brēka un Brakena. Izskatījās ļoti neparasti, kā briežumātes ar saviem mazuļiem šķērso plato, dziļo aizu, un vecā Brēka, nokļuvusi otrā krastā, atviegloti nosprauslojās.

-    Es esmu krietni par vecu, lai ielaistos tādās dēkās! viņa smagi elsoja. Savā mūžā neesmu piedzīvojusi tādu izbīli! Un tomēr man izdevās!

-    Varbūt tas bija veltīgi, pēkšņi sacīja Morara. Skatieties!

Brēka apsviedās apkārt un ieraudzīja pretējā krastā stāvam dreiliešus. Tie pulcējās pie aizas malas, un vadonis, nolaidis ragus lejup, devās uz tilta pusi.

-    Ko lai mēs tagad darām? jautāja Kanispa.

-    Es zinu! Rannohs iesaucās.

Briedēns pieskrēja pie viena no tilta stabiem, pie kura bija piestiprināta zemākā virve. Viņš sāka ar galvu sparīgi sist un belzt pa stabu.

-    Ko viņš dara? Brakena nesaprata.

-    Ejam Rannoham palīgā! iesaucās Brēka.

Govis sāka spert un sist pa visiem tilta stabiem, un tie arvien vairāk izļodzījās no vietas. Dreilieši jau bija tikuši gandrīz līdz pusceļam, bet tad tie apstājās, jo tilts bīstami šūpojās un raustījās. Lēnām, soli pa solim, tie sāka atkāpties, un dažs gandrīz pārkrita tilta malai. Atskanēja džinkstošs troksnis, un viens no labās puses stabiem izgāzās no vietas. Tajā pašā brīdī pārtrūka zemākā virve, un tūlīt pēc tās sāka trūkt arī visas pārējās virves, vēzēdamās un mētādamās tukšumā virs bezdibeņa. Pēdējais dreilietis tik tikko bija paguvis atgriezties krastā, kad tilts ar dārdošu troksni salūza un nogāzās aizā.

Briedēni gavilēja, bet tēviņi pretējā krastā nikni sprausloja un kārpīja kājām zemi.

-     Labi, sievas, šoreiz jūs izsprukāt! uzsauca dreiliešu vadonis. Dariet, ko varat! Mēs atradīsim apkārtceļu un drīz vien jūs panāksim!

To teicis, viņš dusmīgi aizgriezās un veda briežu baru pa nogāzi atpakaļ lejā.

Briežumātes pretējā aizas pusē nezināja, kur dēties aiz prieka. Briedēni bija saskrējuši ap Rannohu un apbēra viņu gaviļu saucieniem un cildinājumiem. Pat Villova pasmaidīja, kad Rannohs paskatījās uz viņu. Briedēns laimīgi pasmaidīja pretī. Vēl neapjausta iemesla dēļ viņš izjuta jaunu lepnumu par ozollapas zīmi uz savas pieres.

6 Cilvēks

Te krauklis salkst, bet pacietīgais briedis Aug meditēju priekam.

T. S. Eliots. "Rannoha tīrelis pie Glenko ielejas"

Savu pirmo īstās brīvības nakti briežumātes ar mazuļiem pavadīja gravā pie tilta. Laiks joprojām bija stindzinoši auksts, tomēr šeit kaut cik varēja patverties no vēja un tīrā, vēsā upe ļāva pēc sirds patikas apmierināt slāpes. Briedēni jutās pacilāti. Sasprindzinājuma žņaugi, kas vēl nesen bija visus turējuši savā varā, satrūka tikpat zibenīgi kā tilta virves, un tagad mazie priecīgi ļāvās sarunām un rotaļām. Viņi sāka cits citu iztaujāt, un Rannohs, Teins un Bankfuts izturējās kā dienas varoņi.

Pepa nemitējās izvaicāt Rannohu par zīmi uz viņa pieres, kas viņai likās apbrīnojami skaista, un, kaut gan Rannohs neko daudz par to nezināja pateikt, Bankfuts nebeidza izklaidēt pārējos ar stāstu par to, kā Rannohs pie upes viņam palīdzējis un kā viņš atradis ceļu no meža atpakaļ uz pļavu. Taču, klausoties sarunas par Mājvietas ieleju, Kveihs kļuva grūtsirdīgs, un pēc kāda laika arī pārējos briedēnus pārņēma nomāktība acīmredzot tuvojās gulētiešanas laiks.

Briežumātes, ciešā pulciņā sagājušas, vēl kavējās sarunās. Visas jutās ļoti nogurušas gan bailes, gan atslābums, gan pats ceļojums bija darījuši savu. Kanispai bija ievainota priekškāja, un Morara jutās kā dzīvs nervu kamols, tomēr pirmo reizi pēc trim saulēm briežumātes vismaz jutās drošībā. Arī viņām būtu vajadzējis doties pie miera, taču viņu prātus aizvien vēl nodarbināja notikumi pie tilta un Rannoha loma tajos. Pirmā par to sāka runāt Alita.

-             Vai zināt, es ticu, ka viņš patiešām sarunājās ar to kraukli, viņa čukstus teica, domīgi košļādama gremokli.

-    Pravietojums? jautāja Šira.

-    Muļķības! Brēka tūdaļ atmeta.

-            Pravietojums vai ne, bet šim briedēnam nudien piemīt kaut kas īpašs, teica Ferna.

-Jā, un jāatzīst, ka tā baltā zīme patiešām ir ļoti savāda, ar bailēm balsī piebilda Morara.

Brakena satraukta paskatījās uz pārējām, jo kopš tā vakara, kad viņa bija zaudējusi savu jaundzimušo, viņas galvenā rūpe bija pasargāt Rannohu un paslēpt to no iespējamas nelaimes. Kanispa redzēja Brakenas acis bailes.

-             Taisnību sakot, es tādiem pravietojumiem neticu, viņa klusi teica, bet, ja ozollapas zīme uz briedēna pieres nozīmē, ka viņu sargā Herne, tad tā var būt tikai svētība.

Spēcīga vēja brāzma apmeta loku gravai un tik dobji iegaudojās starp kokiem, ka briežumātes, izdzirdušas Hernes vārdu, nodrebēja.

-             Blēņas un pasakas! Brēka enerģiski noteica. Tie ir vakara stāsti mazuļiem, nevis saprātīgiem briežiem. Turklāt tanī Pravietojumā runāts par samainītu briedēnu, par mīteni, bet Rannohs nav nekāds mītenis!

Viņa pameta satrauktu skatienu uz Brakenu. Brēka jau bija nolēmusi: jo vairāk viņa atklās par notikumiem tajā briesmīgajā naktī, jo vairāk tikai izbiedēs pārējās govis.

-Turklāt kāds mums no tā labums? Ja mēs pļāpāsim par visādiem pravietojumiem, diez vai citi bari gribēs mūs pieņemt. Jābeidz par to spriedelēt!

Briežumātes piekrītoši pamāja un paskatījās uz saviem aizmigušajiem mazuļiem.

-             Bet ir vēl kas, nočukstēja Brakena, un viņas balsī skanēja bailes. Tas tilts… Vai jūs tur kaut ko nesaodāt?

Brēka nopietni paskatījās atpakaļ.

-   Jā, mīļā. Mēs atrodamies tuvu cilvēkam.

Pēc tam briežumātes apklusa, un ari viņas drīz likās

gulēt un ieslīga miegā, līdz visapkārt atausa skaidrs, salts rīts. Tad pulciņš devās uz ziemeļrietumiem, atstājot ieplaku aiz muguras. Ceļš vienmērīgi veda lejup, koki pakāpeniski izzuda, un drīz brieži attapās šaurā ielejā, apvidū starp lēzeniem pakalniem. Šeit sniega kārta bija plānāka un iet uz priekšu būtu daudz vieglāk, ja vien bēgļiem nerastos grūtības ar ēdamo. Tikai Kveihs un Pepa joprojām pārtika no mātes piena, bet pārējie briedēni jau bija paaugušies, un viņiem vajadzēja pamatīgāku barību. Koki bija palikuši aizmugurē, tāpēc vairs nebija iespēju zaros meklēt ogas vai grauzt mizu, un brieži daudz laika pavadīja, kārpīdami un rakdami sniegu, lai sameklētu kādu zāles stiebru, taču tas mazumiņš, ko izdevās atrast, bija nepietiekams un bezgaršīgs un daudz labuma nedeva.

Pēc Brēkas ierosinājuma divas briežumātes devās gabalu pa priekšu, lai izlūkotu ceļu, un ik pa laikam atgriezās pastāstīt, ko redzējušas. Briežumātes jutās diezgan savādi, veikdamas Izlūkotāju lomu. Briedēni gāja visi vienā pulkā, un mātes norobežoja tos no sāniem; vienīgi Kveihs visu laiku turējās blakus Morarai. Tuvojās Larna stunda, un pulciņš jau gandrīz bija sasniedzis ielejas galu, kad Brēka pēkšņi visus apturēja. Ferna un Šira, kas bija aizsūtītas izlūkot ceļu, strauji rikšoja atpakaļ viņiem pretī. Brieži tūlīt pamanīja viņu acīs bailes.

-    Kas tad nu? Kas noticis? jautāja Brēka.

Pirmā sāka runāt Šira, cīnīdamās pēc elpas, kas plūda asiem, saraustītiem vilcieniem.

-    Tur, augšā! Ferna tos saoda pirmā, un pēc tam es vienu redzēju! Tur augšā ir cilvēki!

Jaunā ziņa lika pulciņam saspiesties cieši kopā. Ferna katrā ziņā gribēja pierunāt visas mesties atpakaļ, taču Brēka bažījās, ka dreilieši varētu būt atraduši gravai apkārtceļu. Viens bija skaidrs: tepat uz vietas ilgi palikt nedrīkstēja. Brēka ierosināja uzkavēties gravā līdz pustumsai un tad mēģināt apiet cilvēkiem ar līkumu. Tā nu pulciņš nogaidīja, līdz to ietin biezējošā krēsla, tad sāka virzīties uz austrumiem un devās ārā no lēzenās ieplakas, iedams klusu un visu laiku ieklausīdamies visapkārt.

Tomēr Brēka bija nepareizi izvēlējusies ceļu: lai gan Šira patiešām ieplakas galā bija redzējusi cilvēku nevis pieaugušu vīrieti, bet zēnu, kas svieda oļus pret akmeņu krāvumu, ari šo cilvēku mājokļi atradās vairāk uz austrumiem, kur kalni ieskāva nelielu ezeru. Brieži tos saoda pārāk vēlu, jo vējš pūta no rietumiem, nesdams pavardu un mājokļu smaržas projām no viņu jūtīgajām nāsīm. Alita apstājās pirmā un, sasniegusi lēzenā kalna virsotni, ko pulciņš grasījās šķērsot, izbailēs sarāvās. Pārējie brieži pienāca viņai no aizmugures un, paskatījušies ielejā, izbīlī sastinga.

Satraukumā zibošiem skatieniem viņi pārlūkoja ainu, kas pletās netālu lejā. Tur slējās apmēram piecpadsmit nelielas mājas, izvietotas gar ezera malu netālu cita no citas. Caur ieleju vijās taciņa, kas tik tikko saskatāmi savienoja mājokļus. Tievas dūmu grīstes vijās gaisā no kūdras seguma jumtiem, un caur logiem tumsā spīdēja dīvaina oranža gaisma. Visspožāk tā kvēloja no kādas mājas pašā ezera krastā, kur uguns bija iekurta pagalmā. Ap to bija sapulcējušies cilvēki, kas jokoja un smējās. Brieži nezināja vārdus visam, ko šobrīd redzēja, un tramīgi mīņājās, juzdami savādās smaržas un klausīdamies neparastajās skaņās, kas plūda augšup pie viņiem.

Brieži nezināja, ka ir nokļuvuši pie nelielas zemes nomnieku apmetnes, kur cilvēki bija strādājuši, dzīvojuši un miruši jau vairāk nekā četrsimt gadu, un viņu dzīvesveidu nebija skārušas gandrīz nekādas pārmaiņas. Tieši viņi savulaik bija uzcēluši tiltu pāri gravai, taču nekad nebija raduši nopietnu vajadzību to izmantot un ļāvuši tam pagaist no atmiņas. Tie bija vienkārši cilvēki, kas maz zināja par lielajām apmetnēm, ko cilvēki sākuši būvēt Edvinburgā uz austrumiem vai Invernesā uz ziemeļiem no šīs vietas.

Jo tas bija vēl daudz, daudz gadu pirms tam, kad cilvēku sasniegumi deva viņiem iespēju nokļūt vissavrupākajā savvaļā zemes nostūrī un padzīt vilkus no to dzimtajām vietām. Viņi neko vēl nezināja par mašīnām, kas kādreiz nolīdzinās mežus un aizraidīs no tiem Hernes garu. Tas bija divsimt gadu pēc tam, kad četras Kaledonijas ciltis skoti, pikti, bretoņi un angļi apvienojās, lai nodibinātu skotu karalisti, un vairāk nekā tūkstoš gadu pēc tam, kad Romas imperators Adriāns uzcēla savu vareno sienu. Tas bija divas paaudzes pirms pilsoņu kariem, kuru rezultātā Anglijas karalis Edvards Pirmais iebruka ziemeļu zemēs, un pirms Vollesa sacelšanās, kas atmodināja tautas garu un iedvesmoja Brūšu atbrīvot savus tautiešus kaujā pie Bannokbērnas. Cilvēkiem, kas ticēja šo notikumu nākotnei, tas bija zelta laikmets, kas sācies ar drosmīgo Viljamu, un tagad viņi cerēja uz mierīgu dzīvi trešā Aleksandra pārvaldītajā Lielajā Zemē, kur viņi būs brīvi no sāncensības, kas sanaido ciltis un nes postu gan cilvēkiem, gan Lerām.

Tomēr brīvi no tās viņi nebija ziemeļrietumu apvidos, kur Rietumu salās Šetlendas un Hebridu salās joprojām valdīja ziemeļu iebrucēji un gadījās, ka palaikam kāds no šiem zemes nomniekiem, kuru pārņēmusi piepeša vēlme ceļot un cīnīties, uzdrošinājās doties turp un varbūt, kādreiz atgriezies, stāstīja dēku stāstus par briesmīgajiem vikingiem, īsinādams sev un pārējiem ziemas vakarus un juzdamies laimīgs, ka varēs nomirt turpat, kur nācis pasaulē. Taču šovakar tādas domas šejieniešus nenodarbināja, jo divi no viņu vidus gatavojās precēties un visi līksmojās, dzerdami viskiju un alu. Briežiem par laimi, viņi bija krietni iereibuši un skurbuma priekā pat nemanīja dzīvniekus, kas stāvēja un pa gabalu nolūkojās viņos.

Turklāt šodien viņi jau bija pārnesuši medījumu. Rannohs to pamanīja pirmais un jautāja Brakenai, kas tas ir. Tur, pie ugunskura, stāvēja zēns, kuru Ferna bija pamanījusi jau agrāk dienā, un grozīja iesmu. Taukiem priecīgi sprakstot spožajā kvēlē, virs ugunskura cepās koka mietā uzdurts vesels staltbrieža ķermenis.

-     Nekas, Rannoh, Brakena nodrebēdama atčukstēja, bet gaļas smarža atplūda līdz briežu nāsīm un uzdzina tiem tādas bailes un nelabumu, ka Brēka steigšus mudināja visus pa sniegoto klajumu projām. Briežiem aizejot, zēns pie iesma paskatījās turp un piebikstīja tēvam, taču vecais vīrs jau bija aizmidzis.

-    Mēģini aizmigt, Rannoh! Brakena naktī maigi teica savam briedēnam. Bēgļu pulciņš bija apmeties pļavas malā krietnu gabalu no cilvēku apmetnes.

-     Mamm, Rannohs čukstus jautāja, piespiedies Brakenas sānam, kas tas ir cilvēks?

Brakena cieši ieskatījās Rannoham acīs.

-     Cilvēks? Cilvēks ir radījums, no kā tev vienmēr jābaidās.

-    Bet kāpēc man jābaidās? Rannohs jautāja.

-Tāpēc, mans mazais, Brakena atbildēja, atcerēdamās

Dzīvesziņu, kas viņai bija mācīta jau bērnu dienās, tāpēc, ka cilvēks ir cietsirdīgs un nežēlīgs. Viņš ēd visu, ko var dabūt rokā. Viņš padara Leras par saviem vergiem un pārkāpj meža likumus. Turklāt cilvēks, Rannoh, ir vienīgais radījums, kas medī bez vajadzības.

-    Kāpēc?

-    To es nezinu, mīlulīt. Varbūt tāpēc, ka viņš to var.

-    Lai nu kā, man nepatīk viņu smaka, Rannohs teica.

-    Man ari ne, mīlulīt, Brakena čukstus atbildēja un noskurinādamās atcerējās ugunskuru. Tagad mēģini aizmigt, Rannoh! Rīt tev vajadzēs daudz spēka.

Pēc brītiņa, kad Brakenai jau šķita, ka Rannohs laižas miegā, briedēns atkal sagrozījās un atvēra acis.

-    Mamm? viņš jautājoši uzrunāja Brakenu.

-    Kas ir, Rannoh?

-    Kāpēc visi Herlas no kaut kā tik ļoti baidās?

Brakena skumji paskatījās lejup uz briedēnu un nolaizīja

viņam pieri, taču neko neatbildēja.

Nākamā diena atnesa sliktāku laiku. Pār kalniem pūta stindzinošs vējš, un, kaut arī nesniga, tas daudz nepalīdzēja, jo brāzmu mutuļi uzvandīja no zemes sasnigušo kārtiņu un svieda to briežiem sejā, apgrūtinot iešanu. Kanispa sāka klibot, un Kveihs savārga arvien vairāk. Arī pārējie briedēni jutās izsalkuši un nelaimīgi, un Brēka sāka klusībā nopietni raizēties, kur atrast ēdamo, kaut gan skaļi to nesacīja.

Rannohs, Bankfuts, Teins, Dadzis un dvīnes turējās kopā, un kādu laiku Teins lika pārējiem kaut cik piemirst ceļa grūtības, stāstīdams pašsaceiētu stāstu par Rannohu. Jauno briedēnu tas mulsināja, it īpaši Villovas dēļ, un viņš vairākkārt mudināja Teinu apklust.

Vēlu pēcpusdienā briedēni sapņoja par vasaras pļavām un leknu zāli, par jebko, kas spētu novērst domas no aukstuma un slapjuma. Visapkārt pletās tikai kails, kalnains apvidus, kalni kļuva arvien augstāki, koki te vairs neauga un pāri brāzās neganti vēji. Debesis bija pilnīgi skaidras, pret vakaru aukstums vēl vairāk pastiprinājās un briežumātes pārņēma arvien nopietnākas bažas.

-   Mums jāatrod kāds patvērums, Brēka čukstus sacīja Brakenai, kad bariņš sāka kāpt kalnā, kas bija stāvāks nekā iepriekš šķērsotā augstiene, citādi līdz ritam mēs neviens vairs neizdzīvosim. Paskaties uz Kveihu viņš tik tikko velk kājas!

-    Es zinu, Brakena atbildēja. Varbūt tur, aiz šī kalna, būs koki. Tā ir mūsu lielākā cerība.

Taču, kad brieži sasniedza kalna galvu, viņiem pavisam sašļuka dūša, jo priekšā pavērās tāda pati aina kā iepriekš kalni zem sniega segas un neviena koka. Tālākais apvidus bija vēl klajāks un vairāk atsegts vējiem. Briedēni spiedās kopā, meklēdami siltumu, un brāzmas kalna virsotnē kaukdamas un svelpdamas riņķoja viņiem apkārt.

-    Kveihs vairs nevar paiet, Morara izmisusi teica. Man jāatrod viņam vieta, kur apgulties!

-     Jā, Morara, Brēka saudzīgi atbildēja un paskatījās atpakaļ uz briedēnu, kas stāvēja blakus Pepai un Villovai. Viņa mazās kājas neganti drebēja.

-    Iesim atpakaļ lejā un apmetīsimies kalna aizvēja pusē! viņa ieteica.

Taka, pa kuru brieži bija kāpuši kalnup, bija atklāta un nebija sargājusi no vēja, tāpēc Brēka nolēma paieties vēl mazliet uz priekšu, lejup pa nogāzi, uz kuras viņi tagad bija nokļuvuši, cerībā kaut kur zemāk atrast brāzmām nepieejamu vietiņu. Bet, kamēr brieži svilinošajā vējā gāja uz priekšu, Teins piepeši sajuta sniegā zem kājām kaut ko cietu un pasauca māti paskatīties. Tas bija plakans taisnstūrveida akmens, pamatīgi laikazoba nodeldēts un pa pusei paslēpies sniegā, tomēr pēc apveidiem pārāk precīzs, lai to noturētu par dabas veidojumu.

-    Cilvēks? Brakena satraukta jautāja.

Brēka pamāja ar galvu.

Tālāk Teins atrada vēl vienu akmeni, tad vēl vienu un pēc tam skaļi iesaucās, pamanījis veselu akmeņu kaudzi. Brieži piegāja tam klāt un nākamajā brīdī ieraudzīja klintī izcirstu platu četrstūrveida alu ar akmens sienām. Briežumātes satrauktas sāka atkāpties.

-   Mums jāsteidzas projām no šejienes! Brēka iesaucās.

-    Pagaidi! Brakena teica, ošņādama gaisu. Vai jūti?

-    Ko tad? Brēka jautāja, cenzdamās kaut ko saost.

-    Tur jau tā lieta! Neko. Nekādas smakas te nav! Itin nekā.

Ari pārējās briežumātes sāka apošņāt akmeņus un drīz vien secināja, ka Brakenai taisnība. Ja šo te bija veidojis cilvēks, tad tas noticis pirms daudziem gadiem. Brakena paskatījās uz Brēku, kurai prātā bija tāda pati doma.

-    Patvērums, viņa nočukstēja.

Pa plakanajiem akmeņiem, uz kuriem briežumātes un briedēni bija nejauši nokļuvuši, tie uzmanīgi nokāpa lejā plašajā klints padziļinājumā. Tur bija lielisks patvērums no saltā vēja, kas tagad gaudoja viņiem virs galvas, un, kaut gan zemi klāja sniega kārta, jo jumta virs galvas nebija, briežiem drīz kļuva daudz siltāk. Viņi sagūlās cieši cits pie cita un klausījās puteņa troksnī, razdami dīvainu mierinājumu klintīs, cietajā zemē un neierastajā apkaimē. Pēc kāda laika vējš pieklusa un visapkārt iestājās pilnīgs klusums, salts un savāds, gandrīz pārdabisks zem milzum plašajām, melnajām, zvaigžņu piekaisītajām debesim, kurās raugoties mazajiem briedēniem reiba galva.

-    Mamm, čukstus jautāja Pepa, dvašai pārvēršoties saltos garaiņos, no kurienes rodas zvaigznes?

-   Zvaigznes, mana mazā? Ferna atjautāja, paceldama zīdaini spīdīgo purnu pret debesīm. Zvaigznes ir Herlu dvēseles. Kad brieži nomirst, Herne tās paņem un ar saviem lielajiem ragiem uzmet nakts debesīs, kur tās paliek, apmirdzēdamas visu Leru pasauli.

-   Vai Zvaigžņubriedis ari ir tur augšā? jautāja Teins, sagrozīdamies pie Fernas sāniem.

-Jā, Tein, Ferna atbildēja. Vai redzi to lielo zvaigžņu joslu, kas stiepjas pār debesīm un kur zvaigznes izskatās gluži kā mežs?

Visi briedēni vērīgi palūkojās augšup un piekrītoši pamāja, vienīgi Kveihs, cieši aizmidzis, gulēja pie Moraras sāniem.

-    Nu, lūk, tas ir Zvaigžņubrieža bars, Ferna teica. Un, ja jūs ciešāk ielūkosieties tur, tai vietā, kur vienkopus sapulcējušās lielās zvaigznes, varbūt saskatīsiet ragus un auguma aprises… tas ir varenais briedis, kas viņus sargā.

Ferna raudzījās augšup uz zvaigznāju, ko cilvēki sauc par Strēlnieku, un briedēni, kopā ar viņu raudzīdamies mirgojošajā velvē virs galvas, patiešām saskatīja milzīga brieža apveidus.

Ferna pamāja ar galvu. Jā, tas ir Zvaigžņubriedis. Viņš mūžīgi auļo pa debesīm, neviena nebaidīdamies.

Brēka paskatījās uz Brakenu un visgudri pasmaidīja, bet briedēni lūkojās zili melnajā naktī, brīnuma burvības pārņemti. Viņus ieskāva siltums un patīkams miers, it kā no augšas viņos noraudzītos liels, stiprs tēvs, gatavs viņus pasargāt.

-     Brēka? Brakena čukstus ierunājās, kad briedēni un pārējās briežumātes jau laidās miegā. Kā tev šķiet, kāpēc šeit nav cilvēka smakas?

-     Es nezinu, Brēka atbildēja, izraudamās no savām domām. Pilnīgi skaidrs, ka šo vietu ir radījis cilvēks. Bet es neko nevaru saost. Itin neko. Gluži tā, it kā viņa te nekad nebūtu bijis. Lai nu kā, mums tā ir liela veiksme, jo man liekas: ja mēs tieši tagad nebūtu to uzgājuši, tās būtu beigas. Vismaz Kveiham, viņa čukstus piebilda. Paskaties uz to nabaga mazuli!

Kveiha nelielais sāns strauji cilājās augšup lejup, un viņš drebēja aiz aukstuma.

Tad jau iznāk, ka mums jāpateicas cilvēkam, Brakena nopūtās, aizvērdama acis, lai kurp viņš būtu aizgājis!

Drīz aizmiga arī abas briežumātes un pieklusa visa akmenī cirstā iedobe, kas bija izveidota un pamesta pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem. Briežu pulciņš bija nokļuvis seno romiešu kalna nocietinājuma vietā. Tas bija vistālākais ziemeļu nocietinājums leģioniem, kurus imperators Adriāns sūtīja uz britu salām, lai ieviestu tur civilizāciju, un tas atradās gandrīz simt jūdžu uz ziemeļiem no lielās sienas, kas nošķir skotu apgabalus no pārējās britu zemes un stiepjas no Tainas grīvas līdz pat Solvejas līcim. Taču šī vieta nekad nebija iekļuvusi nevienā cilvēku rakstītā vēsturē, un par to zināja stāstīt tikai jauni puiši, kas te dienesta gaitās pavadījuši divas neilgas ziemas. Te bija izveidots sargpostenis, kas tuvējām ciltīm savā laikā kļuvis par uzbrukumu mērķi un sējis ap sevi nāvi un vardarbību.

Pirms kareivji ar atvieglojumu bija saņēmuši pavēli atstāt šo vietu, uz ziemeļu nogāzēm bija notikusi barga cīņa. Taču agrāk kalnā bija valdījis ari miers, un jaunie cilvēki, nometināti tālu no mājām, bija raudzījušies zvaigznēs un runājuši par saviem dieviem par Merkūriju un Apollonu, par Bakhu un Atēnu un ilgojušies pēc dienvidu siltajām smaržām un tveices, pēc mātēm un iemīļotajām, lādējuši vēju un neizpratnē domājuši, kāds dīvains spēks aizrāvis viņus tik tālu no mājām un vai viņu sirdis jebkad vairs būs brīvas no bailēm.

Tā nu kareivji tie, kuri izdzīvojuši, bija aizceļojuši no turienes, atkal devušies uz dienvidiem, un nocietinājums pamests laikazoba ziņā. Pūta vējš, sniga sniegs, un smidzināja neatlaidīgais, pelēkais, sīkais lietus, kas kā migla allaž plešas virs skotu apgabaliem. Ari saule bija darījusi savu, un laika gaitā akmeņi bija izbalojuši, noskaloti un cilvēka smaka no tiem pagaisusi. Nocietinājums, pareizāk, iedobums, par kādu tas tagad bija kļuvis, atgriezās atpakaļ zemes skavās. Tāpēc Leru ciltsbrāļiem un briežiem, kurus tagad sargāja cietokšņa sienas, likās, ka cilvēka te varbūt vispār nav bijis.

Rannohs tumsā nemierīgi sagrozījās un mēģināja apgriezties uz otriem sāniem. Viņš atvēra acis un, mirkšķinādams tās, paskatījās augšup mirdzošajā zvaigžņu audumā. Viņam pēkšņi bija kļuvis auksti, un, kaut gan briedēns gulēja Brakenai cieši pie sāniem, viņu bija pārņēmusi mokoša vientulība, jo viņš nupat bija redzējis dīvainu sapni. Tieši virs viņa, uz klints malas pie paša iedobuma, stāvēja cilvēks vai vismaz būtne, kas Rannoham likās cilvēks. Ap pleciem tas bija apņēmis apmetni no staltbrieža ādas un galvā uzlicis brieža ragus. Cilvēka rokas bija savainotas un asiņoja, bet viņš smaidīdams paņēma sauju lapu un sāka ar tām ierīvēt savas brūces.

Pirmajā brīdī Rannoham bija gribējies celties un bēgt, skriet vienalga kurp, taču viņš nespēja pakustēties un varēja tikai mokošās bailēs bezpalīdzīgi gulēt. Bet, skatoties svešiniekā, viņš atkal dīvaini nomierinājās un sapnī aizvēra acis, tajā pašā laikā pamostoties tās atvērdams. Kaut gan Rannohs kalna iedobē jutās viens un vientuļš, jaunās izjūtas, kas viņā modās, nesa sev līdzi kādu neparastu spēku. Briedēns nodrebēja, dzirdēdams virs galvas vēja paklusās gaudas. Visapkārt dvašoja smagā zemes smarža. Un piepeši Rannohs sajuta jau pazīstamo trisoņu un tirpas visā ķermenī. It kā neizprotama spēka vadīts, Rannohs piecēlās kājās un paskatījās uz Kveihu. Kveiha galva gulēja uz Moraras sāna, kas vienmērīgi cilājās līdzi briežumātes spēcīgajiem elpas vilcieniem. Taču paša briedēna elpa bija sekla un samocīta, viņa kājas raustījās, un viņš nevaldāmi drebēja.

Klusi, lai neuzmodinātu Brakenu un pārējos briežus, Rannohs aizgāja līdz vietai, kur gulēja Morara ar Kveihu. Brīdi viņš skatījās lejup uz mazo, bezpalīdzīgo briedēnu un tad pavisam pēkšņi apgūlās zemē tam blakus, pievilkdams kājas un cieši piekļaudams savu augumu Kveiham. Briedēns sakustējās, bet nepamodās, un pēc brītiņa šķita, ka viņš atslābinās un sasilst, gulēdams starp māti un otru briedēnu. Tonakt Kveihs sapņoja par tēvu, un sapņojot viņa elpa kļuva mierīgāka un vienmērīgāka.

No rīta Kveihs jau bija mazliet atlabis, bet Rannohs bija aizgājis atpakaļ jau pirms viņa pamošanās. Kveihs tupēja un ļāva mātei sevi laizīt un sakopt. Tomēr briežumātēm bija skaidrs, ka tālākam ceļojumam viņš vēl ir par vārgu. Todien Kveihs gulēja mātei pie sāniem un alkatīgi zīda pienu, bet pārējās pienesa Morarai ēdamo, un Larna stundā briedēns jau spēja pat nostāvēt kājās un pastaigāt. Bēgļu pulciņš nolēma pavadīt vēl vienu nakti tepat un atkal nolikās gulēt zem zvaigžņotajām debesīm. Kveihs atkal sapņoja par tēvu, kas naktī šķita atnācis un sildījis viņu, un no rīta briedēns jau jutās pavisam atspirdzis un gatavs doties tālāk.

Ari laiks bija kļuvis mazliet siltāks, un briežu pulks atkal devās pa sniegu uz ziemeļrietumiem. Dienas vidū viņi sasniedza seklu strautu, padzērās no tā un pat atrada kazenāju puduri, kura zaros karājās dažas sačervelējušās ogas. Tāda deva nebūtu pietiekama pat vienam pieaugušam briedim, tomēr tas bija vairāk nekā nekas, un briežumātes uzstāja, lai to notiesā mazie briedēni. Aiz strauta sākās kūdrains tīrelis, un brieži to šķērsoja, cauri sakusušajam sniegam grimdami bedrēs un grāvīšos, ko izracis cilvēks, vākdams kūdru sava pavarda ugunskuram. Pēc daudzkārtējas mērcēšanās dubļainajā putrā baltā zīme uz Rannoha pieres kļuva pavisam nemanāma.

Tā viņi gāja un gāja, īsti nezinot, kurp iet un ko meklē, ēdot, kas pagadās, un palaikam nogriežoties uz rietumiem vai uz austrumiem, lai izvairītos no nedaudzajām ceļā sastaptajām zīmēm, kas liecināja par cilvēka tuvumu. Tā viņi nogāja trīs saules no vietas, šķērsodami kalnu pēc kalna un ar katru kāpienu nonākdami arvien augstāk, tomēr neredzēdami nevienu citu briedi vai brieža pēdu. Beidzot kalnu nogāzes saplūda platā ielejā un brieži lejā ieraudzīja upi, aiz kuras pletās mežs.

Brēka juta nopietnas bažas, pulciņam kāpjot lejā uz upmalu, jo upe bija plata un ūdeņiem pārbagāta un ātrā straume krāčaini burbuļoja gan austrumu, gan rietumu pusē, cik tālu vien acs spēja saskatīt. Tomēr brieži jutās pacilāti, redzot mežu, kas stiepās uz rietumiem, jo tas solīja ēdamo un patvērumu, tāpēc viņi bija apņēmušies tikt pāri ūdens joslai.

Alita pirmā drosmīgi iebrida upē, taču drīz vien ūdens jau sniedzās viņai līdz vēderam un ašā straume bija tik stipra, ka draudēja notriekt viņu no kājām. Tāpēc viņa atkāpās atpakaļ krastā un brieži, pagriezušies uz rietumiem, rikšoja tālāk gar upes krastu.

Rannohs un Teins sparīgi skrēja priekšgalā, un pēc kāda laika abi briedēni uzsauca pārējiem, ka esot kaut ko atraduši. Viņi bija nokļuvuši pie šauras ūdens joslas, kurai šķērsām pāri novilkta rupja kaņepāju virve. Kaut gan plostu šobrīd te neredzēja, kādreiz tas bijis te nevērīgi piesiets un rudens straumes to bija norāvušas un aiznesušas projām: šai vietā cilvēks bija ierīkojis pārceltuvi, atjautīgi izmantodams savas prāta spējas, lai uz koka dēļiem sveiks un sauss pārvilktu pats sevi pāri upei. Briežiem nebija ne jausmas, kam šī virve vajadzīga, bet Rannoham radās gaiša doma atcerējies, kā virve uz tilta nesen bija pasargājusi viņu no kritiena bezdibenī, viņš ierosināja, ka briežu pulks varētu to izmantot, lai neļautu straumei aizraut sevi līdzi.

Brēku šī doma nemaz nesajūsmināja, jo viņai ļoti nepatika ūdens, tomēr pārējās briežumātes tādu ieceri uzskatīja par saprātīgu, un Alita pirmā iebrida ūdenī. Viņa lēni virzījās uz priekšu un ļāvās virves atbalstam, kad vajadzēja noturēt līdzsvaru upes vidū, kur straume joņoja visātrāk. Šī patiesībā bija visseklākā upes vieta, vienīgā, kur brieži būtu varējuši bez dzīvības briesmām tikt otrā krastā: pat visdziļākajā vietā ūdens nesniedzās Alitai gluži līdz vēderam.

Kaut gan upe bija ledaini auksta, Alita drīz vien jau bija pretējā pusē un aicināja pārējos viņai sekot. Briežumātes ieveda briedēnus ūdenī, cenzdamās iekārtoties tā, lai pirms un pēc katra briedēna ietu kāda no mātēm, tomēr dvīnes neparko negribēja šķirties. Vispirms upē iebrida Kanispa, aiz viņas Bankfuts, tad Brakena un Rannohs un aiz viņiem visi pārējie. Pikti purpinādama, pēdējā gāja Brēka.

Auksta un neganta upe vēlās pār briedēnu kažokiem, īsā laikā tos pilnīgi izmērcēdama. Mazās kājas trīcēja stiprajā straumē. Tomēr galvas visiem bija krietni virs ūdens, un, izmantodami virves atbalstu, briedēni veiksmīgi brida pa akmeņaino upes dibenu uz priekšu. Rannohs, Bankfuts un abas dvīnes jau bija pretējā krastā un centās izpurināt no kažokiem ūdeni, kad Villova piepeši iekliedzās.

Liels, resns zars, augstu kalnos atlūzis no koka un iekritis putainajā straumē, strauji peldēja tieši uz Kveiha pusi. Kveiha kājas joprojām bija diezgan nevarīgas, un viņš virzījās lēni, bet, ieraugot zaru, sastinga uz vietas un sāka nevaldāmi drebēt. Trieciens būtu bijis liktenīgs, ja Brēka, izdzirdusi Villovas kliedzienu, nebūtu metusies Kveiham priekšā, aizsegdama briedēnu ar savu lielo augumu.

Baļķim līdzīgais zars spēcīgi atsitās Brēkai pret sāniem, nobrāza gurnu un aizpeldēja tālāk, par mata tiesu saudzēdams Kveihu. Vecā briežumāte zaudēja elpu, turklāt viņa bija parauta labu gabalu projām no virves. Piepešs stāvs iedobums upes dibenā atņēma zem kājām pamatu, un Brēka paslīdēja, klupa uz priekšu un pazuda zem ūdens. Pēc brīža viņa sprauslādama un rīstīdamās atkal iznira virspusē, tomēr palika stiprās straumes varā, un tā pēc brīža trieca govi pret virvi.

Brēka atsitās pret virvi ar kaklu un bridi noturējās uz vietas. Taču pēc brīža nosprostotā straume ar jaunu sparu lauzās tālāk, paraudama Brēku zem ūdens un nesdama līdzi. Morara un Kveihs paguva izkļūt krastā, taču Brēku, kaut ari tā izmisīgi spārdījās un centās pretoties, straume nesa arvien tālāk uz leju.

Briežumātes un briedēni metās pa krastu viņai līdzi, izmisīgi klaigādami, kamēr Brēka visiem spēkiem pūlējās noturēties virs ūdens. Tomēr pamazām viņas spēki zuda un galva arvien biežāk pazuda ledainajā ūdenī. Brieži joņoja pa krastu, bezpalīdzīgi noraudzīdamies baisajā ainā. Pēkšņi visiem izlauzās šausmu kliedziens. Netālu priekšā no ūdens slējās liels klintsakmens. Upe mutuļoja un putoja pret tā granīta sāniem, un straume nesa Brēku tieši tam virsū.

Brēka atsitās pret akmeni ar visu augumu un nevarīgi saļima. Akmens labajā pusē bija neliela upes atteka, un ūdens mutulis iesvieda Brēku tajā, aiznesot projām no lielās straumes. Tur putojošais vilnis pameta viņu augšup un atstāja nekustīgi guļam uz slīpās krasta nogāzes.

Pārējie brieži baidījās, ka noticis visļaunākais, bet, tuvodamies Brēkai, izdvesa prieka saucienu. Brēka bija pacēlusi galvu. Grīļodamās viņa uzslējās kājās un paskatījās visapkārt. Tad viņas kājas piepeši atkal zaudēja spēku un viņa nokrita atpakaļ krasta smiltīs. Kad brieži pieskrēja Brēkai klāt, viņa gulēja pilnīgi nekustīgi un tumšajās, atvērtajās acīs vairs nebija nevienas dzīvības dzirksteles. Brēkas vecā, lādzīgā sirds bija stājusi pukstēt.

Briedēni satriekti noskatījās, kā briežumātes laiza un biksta nekustīgo ķermeni. Taču nekas nelīdzēja. Kādu laiku visi stāvēja, skatīdamies lejup uz savu veco draudzeni. Atkal sāka snigt, un pārslas krita un pazuda putojošajā ūdenī.

Šira lēni un klusi piegāja pie Brakenas.

-   Iesim, mīļā! viņa drūmā nopietnībā teica. Teliņiem salst, un Brēka būtu gribējusi, lai mēs visupirms rūpējamies par viņiem.

Brakena bija tik satriekta, ka nespēja atbildēt. Lēnā solī un daudzkārt atskatīdamies, brieži Širas vadībā aizgāja līdz koku patvērumam.

Tovakar viņi bija tik apdulluši, ka nesaprata, ko darīt. Apmetušies mežā netālu no ārmalas un tuvu pie upes, viņi sērīgi lūkojās uz klajo vietu, kamēr sniega vērpetes palēnām ieskāva zemi saltā skaistumā. Viņi tikpat kā neko nerunāja un lielāko laika daļu pavadīja, bez īpašas aizrautības meklēdami ēdamo. Vēlāk briedēni iekārtojās starp kokiem uz naktsguļu, bet mātes vēl kādu laiku klusi sarunājās.

Tagad, kad vairs nebija Brēkas, visas briežumātes jutās palikušas bez vadones un sāpīgi vientuļas, taču vissmagākais trieciens tas bija nabaga Brakenai. Viņa zināja: ja līdzās nebūtu bijis Brēkas, viņa droši vien jau sen būtu padevusies liktenim.

-   Ak, Herne, Brakena klusi nočukstēja, vērodama guļošo Rannohu un pārējos briedēnus, dod man tik daudz spēka, lai es spētu viņu aizsargāt!

Nākamajā dienā briežumātes norunāja, ka jāturpina rīkoties pēc Brēkas plāna jāvirzās tālāk uz ziemeļrietumiem, uz Augstās Zemes pusi, turoties meža aizsegā, cik ilgi vien iespējams, tomēr neatkāpjoties tālu no klajās vietas. Tā vislabāk varētu pārredzēt apkārtni un pamanīt dreiliešu tuvošanos.

Torīt briežu pulks vēlu devās ceļā. Sniegs bija mitējies, un diena atausa dzidra un skaidra. Ap pusdienas laiku Kanispa sacēla pārējo vidū satraukumu. Viņa bija pamanījusi mežmalā pēdas. Tas bija dzīvnieku pēdas, un tām apkārt kā nomelnējušas zīles gulēja briežu atstāti izkārnījumi.

-    Herlas? Brakena čukstus jautāja.

-Jā, Kanispa atbildēja un, nāsīm raustoties, turpināja ošņāt zemi, un pēdas ir gluži svaigas. Bet tie nav staltbrieži. Ieskatieties, pēdas ir krietni mazākas nekā mūsējās. Un vai redzat, kāds tām smails papēdis?

Tagad brieži sajuta arī no krūmiem un koku zemākajiem zariem vēdījam muskusa smaržu acīmredzot tur ar dziedzeru izdalījumiem nezināmie Herlas iezīmējuši savu teritoriju.

-     Mums jāuzmanās, iekams nezinām, vai dreilieši nav padevuši šurp ziņu, teica Ferna. Nav daudz tādu Klovaru, kuri atzīst Dreila varu, tomēr daži Anlaha laikā bija atnākuši parādīt viņam godu.

Brakena pamāja ar galvu. Kaut gan visus briežus mēdz dēvēt par Herlām, Klovars ir īpašs vārds, kurā staltbrieži sauc citas sugas Lielajā Zemē, tostarp ari stirnas un dambriežus.

-     Mēs ar Kanispu paiesimies uz priekšu, Ferna teica. -Jūs palieciet tepat pie mazajiem!

Abas briežumātes devās taisni uz priekšu, un pārējie palika satraukti gaidām, līdz saule uzkāpa augstu zilajās debesīs un bāli dzeltenā gaisma iekrāsoja sniegu maigākos toņos. Kad pienāca pēcpusdiena, viņi atkal ieraudzīja abas briežumātes. Ferna un Kanispa skrēja atpakaļ no ielejas tālākā gala pa klajo joslu līdzās mežam. Kopā ar viņām rikšoja četri briežu tēviņi, katrā pusē pa divi. Jaunie briedēni jutās pārsteigti, jo svešinieku ragi izskatījās pēc lāpstām ar robainu apmali un augumā tie bija mazi, tik tikko lielāki par govīm. Gaidītāji izbijušies sakustējās, bet Kanispa skriedama jau pa gabalu sauca:

-    Viss kārtībā! Viņas balsī skanēja prieks. Tie ir draugi! Par Dreilu viņi nekad nav pat dzirdējuši. Cik brīnišķīgi! Tur ir ļoti daudz ēdamā!

Nācēji bija dambrieži. Sasnieguši mežmalu, tie paklanīdamies nolieca lejup savus dīvainos ragus. Vecāko briedi sauca Skarps. Viņš bija itin skaists, plankumains dzīvnieks ar krāšņiem, vēdeklim līdzīgiem ragiem, bet viņa skatiens bija savādi izklaidīgs, un brīžiem viņš stingi raudzījās tukšumā. Pienācis tuvāk, Skarps paklanījās zemāk par pārējiem.

-    Sveicināti! viņš teica. Kanispa mums izstāstīja par jūsu ceļojumu. Nudien, briesmīgi! Bet nebēdājiet, tagad jūs esat drošībā. Tas ir pats galvenais.

Arī pārējie brieži sveicināja briežumātes un ar interesi aplūkoja briedēnus. Izskatījās, ka viņus īpaši interesē vīriešu kārtas mazuļi. Briežumātes jutās diezgan apmulsušas par sirsnīgo sagaidīšanu: kaut gan dažādu sugu brieži savvaļā nereti uzturas vienkopus, parasti tiem vajadzīgs zināms laiks, lai apgūtu cits cita smaržas un ieradumus. Dambrieži šādu atturību neizrādīja.

-    Jūs droši vien esat ļoti noguruši, Skarps turpināja,

-   un jums noteikti gribas ēst. Mēs par to parūpēsimies. Ejam!

Skarps pagriezās atpakaļ un, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, grasījās vadīt briežu pulciņu turp, no kurienes svešie bija atnākuši.

-    Pagaidiet! iesaucās Šira, pēkšņi iznākdama priekšā.

-     Tas viss ir ļoti jauki, bet mēs par jums nekā nezinām. Piemēram, cik liels ir jūsu bars? Cik tālu tas ir no šejienes? Kur atrodas jūsu Mājvietas ozols?

Skarps palūkojās runātājā ar tukšu, neizteiksmīgu skatienu.

-   Mājvietas ozols? viņš pārjautāja. Nudien, nezinu, ko tas nozīmē. Bet to, cik mūsu bars ir liels un kur tas atrodas, jūs drīz uzzināsiet.

Kanispa jau bija pasaukusi pie sevis Bankfutu un grasījās doties ceļā, bet Šira ar šaubu pilnu skatienu palūkojās uz Brakenu, un Skarps to pamanīja.

-    Lūdzu, neraizējieties! viņš tūlīt teica. Ticiet man, tagad jūs esat starp draugiem. Lūdzu, nāciet mums līdzi!

-    Ejam! Alita sacīja. Ko mēs vēl gaidām?

-    Laikam jau būtu vērts paskatīties, piekrita Šira.

Kad pārējie devās līdzi dambriežiem, Brakena pagriezās

pret Rannohu.

-     Rannoh? viņa čukstus vaicāja, redzēdama, ka briedēns vilcinās. Rannohs stāvēja koku ēnā un viscaur trīcēja.

-    Kas ir, mans mazais? Brakena jautāja. Vai tev kaut kas kait?

-    Ai, mamm… Rannohs izdvesa, es nezinu! Es nedomāju, ka viņi tiešām grib mums sliktu. Bet… bet man nepatīk viņu acis!

Brakena ar purnu maigi noglauda briedēnu.

-    Nu, vismaz iesim viņiem nopakaļ. Bet turies cieši man blakus! Brakena teica pēc iespējas uzmundrinošā balsi. Es apsolu, ka tev nekas ļauns nenotiks, lai ko mēs tur ieraudzītu.

Pēc tam arī Brakena un Rannohs devās tālāk. Mežaudze meta plašu loku uz rietumiem, un pēc kāda laika briežumātes un briedēni ieraudzīja lielu dambriežu baru. Tie bija apmetušies palielā klajumā, un lielākā daļa tupēja zemē. Atnācējas tūlīt ievēroja, cik tuvu blakām iekārtojušies tēviņi un mātītes, dažviet vieni pat apmetušies starp otriem. Tie gulēja sniegā un gremoja, un, nepazīstamo pulciņam tuvojoties, pat lāgā nesakustējās un nepaskatījās augšup. Lielāko klajuma daļu sedza sniegs, taču Brakena tūlīt ievēroja, cik brieži izskatās neparasti labi paēduši. Tos varēja saukt pat par resniem. Skarps veda atnācējus cauri savam baram uz mežmalas pusi, kur, puslokā sastājušies, gaidīja astoņi citi brieži.

-     Mēs gribam pateikties jums par laipno uzņemšanu, teica Alita, kad pulciņš bija pienācis tiem klāt. Kurš te ir Bara valdnieks?

Brieži neizpratnē saskatījās, un pēc brīža priekšā iznāca dambriedis vārdā Deargs. Tāpat kā Skarpam, viņam bija dīvains, tālumā vērsts skatiens.

-    Mums šeit nav Bara valdnieka, viņš rāmi atbildēja.

-      Nav? Alita pārsteigta jautāja. Bet kurš tad ir galvenais? Varbūt kāds Korpusa kapteinis vai Izlūkotājs?

-       Mums nav ne Korpusa, ne Izlūkotāju, Deargs vienkārši atbildēja. Nekas tāds te nav vajadzīgs.

-       Nav vajadzīgs? Bet kas tad sargā jūs no Lerām? Kas pieņem lēmumus?

Deargs pasmaidīja.

-      Šeit, parkā, mēs lēmumus pieņemam visi, viņš teica. Visi kopā. Bet nelauziet galvu par tādiem niekiem! Jūs izskatāties nogurušas, un jūsu briedēni noteikti grib ēst.

Kaut gan Brakena un Šira mazliet atkāpās, doma par ēdienu bija pārāk vilinoša, lai briežumātes turētos tai pretī.

-      Kas tas ir parks? jautāja Kveihs, bet Morara neziņā papurināja galvu.

Skarps aizveda viņus pie klajumiņa, kurā gandrīz nebija sniega. Brieži pārsteigti ieraudzīja tajā guļam milzīgu siena klēpi.

-        Cienājieties! Skarps bezbēdīgi teica. Te pietiks visiem.

-    Bet no kurienes tas te radies? Brakena jautāja.

-      Mēs to savācam vasarā, Skarps paskaidroja, izskatīdamies diezgan apmulsis, lai aukstā laikā būtu kaut kas krājumā.

Kad pienāca Rannohs un pārējie, visi nemierīgi apostīja siena klēpi un pārsteigti secināja, ka tam ir stipra smarža nevis kā parastai zālei, bet kā garšzālēm, un visspēclgāk pretī vēdīja rozmarīns, timiāns un vēl daži garšaugi, kam viņi nezināja nosaukumus. Ieskatoties ciešāk, viņi redzēja, ka siens ir viscaur sajaukts ar šiem garšaugiem. Nāsis kņudināja stiprā smarža, un briežiem mutē saskrēja siekalas, jo visi bija ļoti izsalkuši. Rannohs tomēr turējās pa gabalu, jo aizvien vēl jutās ļoti satraukts, turklāt viņam šķita, ka cauri sīvajai, gandrīz uzbāzīgajai smaržai tik tikko jaušami plūst vēl kāda cita. Briedēns to nepazina, taču viņam no tās uzmācās viegls nelabums.

Tomēr ēdamais izskatījās tik kārdinošs, ka pārējie briedēni un briežumātes ķērās tam klāt un apmierināti tiesāja gardo cienastu. Pat Šira nespēja no tā atturēties, kaut gan ēda nervozi un visu laiku skatījās apkārt.

Kad vēderi bija piepildīti, Skarps veda viņus atpakaļ pie Dearga un pārējiem briežu tēviņiem, bet tad piepeši Ferna, rikšojot pāri klajumam, izdvesa pārsteiguma saucienu. Starp neparastajiem ragu kroņiem viņa bija pamanījusi kādu staltbriedi. Lielie, žuburainie ragi ar divpadsmit smailēm un biezais, nespodri brūnais ziemas spalvojums šo Herlu vidū izskatījās dīvaini neiederīgs, taču likās, ka briedis te jūtas gluži kā mājās.

-   Paskaties uz viņa kājām, Brakena! Ferna teica. Tas ir Baltkājis!

Ferna bija pazinusi Brehina brāli, Izlūkotāju, kurš bez vēsts bija pazudis pirms divām ziemām.

-    Nevar būt! Brakena čukstus izdvesa, spēji paskatīdamās uz Rannohu. Ko viņš te dara?

-    Noskaidrosim! sacīja Alita.

Skarps mēģināja briežumātes atrunāt, tomēr tās skriešus metās uz Baltkāja pusi. Brakenai dimdoši dauzījās sirds, bet, kad briežumātes ar briedēniem pieskrēja klāt, Baltkājis pat lāgā nepacēla galvu.

-   Baltkāji! Baltkāji! Tas esi tu! Ferna iesaucās, kad briežumātes bija ielenkušas pazudušo draugu.

Brehina brālis pacēla galvu ar žuburainajiem ragiem. Viņam bija glīta seja, stingri un noteikti vaibsti tāpat kā

Brehinam, platas nāsis un paliels purns. Taču skatiens, kas lūkojās pretī briežumātēm, bija stiklaini blāvs, un šķita, ka viņš pat lāgā neaptver staltbriežu pulciņa ierašanos.

-    Tā esmu es, Baltkāji, Ferna! Ko tu šeit dari?

Briedis neko neatbildēja. Viņš nemitējās košļāt mutē paņemto siena sauju.

-   Baltkāji, vai tu mani nepazīsti? Mēs aizbēgām no Mājvietas ielejas, Baltkāji! Dreils un Sgorrs sagrāba varu un nogalināja Izlūkotājus! Paklau, Baltkāji!

Brieža acīs pazibēja tāds kā atskārsmes stariņš, bet, kad viņš ierunājās, balss skanēja skumji un it kā no tālienes. Šķita, ka viņš cenšas atcerēties kādu senu sapni.

-   Nu, šeit jūs būsiet drošībā, viņš teica un lēni pamāja ar galvu. Parkā briežumātes vienmēr ir drošībā.

-    Baltkāji! Šira izmisusi iesaucās. Kas ar tevi noticis?

-   Ejam! pēkšņi iejaucās Skarps. Mums jādodas atpakaļ pie Dearga.

-   Bet paklausies, Baltkāji… Ferna lūdzošā balsī atkārtoja.

Baltkājis bija aizgriezies un stingu skatienu lūkojās uz meža pusi.

Iedamas līdzi Skarpam pie pārējiem dambriežiem, briežumātes jutās ļoti tramīgas, un Rannohs ik pa brīdim meta skatienus atpakaļ uz Baltkāja pusi.

-   Nu, tagad jūs jūtaties labāk, vai ne? apvaicājās Deargs, redzēdams briežumātes kopā ar Skarpu atgriežamies. Un, cik saprotu, jūs te satikāt kādu vecu draugu. Es ļoti priecājos. Mums visiem patīk, ka Baltkājis ir šeit pie mums, vai ne, Skarp? Viņš parkā ir pilnīgs jaunums, un viņam ir ļoti ātras kājas. Tagad klausieties! Man ir lieliski jaunumi. Kamēr jūs ēdāt, mēs apspriedāmies par jums un nospriedām, ka esat laipni lūgtas palikt šeit pavisam! Mūsu baram ir vajadzīgas govis, un briedēni parkā tiek gaidīti jebkurā laikā!

Kanispa un Morara šo ziņu uzņēma ar lielāku pacilātību nekā pārējās briežumātes, kas jutās ļoti satrauktas, taču tuvojās Larna stunda, un bija jau pārāk vēls, lai dotos tālāk. Tā nu briežumātes piekrita vismaz vienu nakti pavadīt pie dambriežiem. Tomēr Ferna gribēja uzzināt kaut ko vairāk par to, kas noticis ar Baltkāji.

Deargs paziņoja, ka atnācēji droši drīkstot staigāt visur, kur uzturas dambrieži, un ēst tik daudz, cik vien spēj apēst. Līdz ritam briežumātes jau juta lielu labvēlību pret svešo baru un sākotnējās bailes bija gandrīz pagaisušas. Brieži izskatījās tik labi paēduši, it kā pašlaik būtu vasaras vidus. Iemesls tam acīmredzot bija prasme iekrāt ēdamo ziemai. Šāds paņēmiens nebija pazīstams nevienā citā briežu barā, un briežumātes drīz atklāja, ka šur tur parka malās stāv vairākas prāvas siena un garšzāļu kaudzes.

Šajā vakarā briežumātes un briedēni klīda starp dambriežiem, mēģinādamas ar tiem sadraudzēties, atpūsties no ceļojuma un atgūties no trieciena, ko sagādājis Brēkas zaudējums. Tā pagāja trīs saules, un drīz viņi jutās atspirguši un jauna spēka pilni. Arī Kveihs sekmīgi atveseļojās, un Morarai, kas viņu baroja, piens kļuva arvien treknāks un deva arvien vairāk sāta briedēnam, kas gulēja viņai pie sāniem. Arī Dadzis izskatījās atspirdzis, un drīz kāds jaunums pildīja viņu ar nebijušu lepnumu. Viņam uz pieres parādījās divi mazi, spalvaini izciļņi. Tie bija aizmetņi, kas nākamajā gadā kļūs par pirmo ragu pamatni.

Tomēr no Baltkāja brieži neko vairāk neuzzināja, un Brakena modri vēroja Rannohu. Briedēns dīvainajai barībai pat nepieskārās. Kādu dienu, kad viņš ganībās grauza zāles paliekas, pie viņa pienāca Bankfuts, Dadzis un Teins.

-    Sveiks, Rannoh! Teins teica. Tu izskaties tāds nemierīgs. Kas tev noticis?

-    Ek, nekas, Rannohs atbildēja, kašņādams sniegu.

-   Bet tu gandrīz neko nerunā jau trīs saules no vietas, pikti sacīja Dadzis.

-    Bs vienkārši domāju, Rannohs atbildēja, un man šeit nepatīk.

-    Kāpēc ne? Man šeit liekas pavisam laba dzīve!

-Jā, Bankfuts piekrita. Te vismaz ir d-d-daudz ko ēst.

Bankfuts atkal bija sācis redzami apvelties.

-   Es to nevaru izskaidrot. Man vienkārši ir tāda jušana, un viss, Rannohs teica.

-    Atkal jau tava īpašā jušana, vai? Dadzis dzēlīgi noprasīja.

-Jā. Mana īpašā jušana. Kā liekas tev, Tein?

-    Ek, nezinu. Man liekas, ka viss ir labi. Daudz ēdamā. Bet viens gan traucē.

-    Kas? Rannohs dedzīgi jautāja.

-   Kā lai to saka… Šeit vienkārši ir ļoti garlaicīgi, vairāk nekas. Vai esi ievērojis, kādi ir viņu jaunie brieži? Nekad neko nedara. Nepazīst nekādu jautrību. Mēs ar Bankfutu vakar aicinājām dažus no viņiem mežmalā parotaļāties, bet viņi tikai blenza. Man šķiet, viņi nezina, ko nozīmē rotaļāties.

-    Es saprotu, par ko tu runā, Rannohs piekrita. Tādi viņi ir visi. Drausmīgi rāmi. Pat briežu tēviņi. Un vēl kas. Vai esat pamanījuši, cik viņiem maz briežu tēviņu?

-   Un viņiem ir savādas acis, Teins čukstus teica. Man no tām metas bail!

-    Izbeidz! uzsauca Dadzis, pēkšņi pavērsdamies pret Rannohu. Tā ir tikai tava vaina! Tu vienmēr sagādā citiem nepatikšanas, Rannoh! Tu un tava ērmīgā zīme uz pieres! Mums tevis dēļ vajadzēja aiziet no bara, un tagad tu laikam gribi, lai ejam prom arī no šejienes. Beidzamās muļķības! Man te patīk, un tu tā runā tikai tāpēc, ka visu laiku gribi būt uzmanības centrā. Tu gribi būt kaut kas īpašs! Tad zini: es nedomāju klausīties tevī!

Dadzis apsviedās apkārt un aizrikšoja pie mātes.

-     Varbūt mums tomēr derētu uzmanīties, Rannohs teica, noskatīdamies pakaļ Dadzim. Ko domā pārējie briedēni?

Ne Teins, ne Bankfuts pārējos daudz nebija redzējuši. Viņi nolēma ar tiem aprunāties un satikties Larna stundā pie viena no jaunajiem bērziem. Teins un Bankfuts kopā aizskrēja atpakaļ, bet Rannohs devās uz meža pusi. Pēkšņi viņš izjuta vilinājumu doties meža iekšienē, tomēr sāka rikšot gar ziemeļu malu, lūkodamies, vai neieraudzīs abas dvīnes, un kavēdamies domās. Briedēns izjuta atvieglojumu, ka vismaz bijusi izdevība uzticēt savas raizes draugiem.

Apmetis līkumu kādam koku pudurim, Rannohs ieraudzīja Pepu un Villovu blakus dambriežu pulciņam. Briežumātes un briedēni gulēja sniegā. Fernas tuvumā nebija, jo dambriežu vidū bija divi tēviņi un viņa jutās pārliecināta, ka droši var atstāt bērnus, lai aizietu pamieloties ar gardo sienu.

-    Sveikas! Rannohs uzsauca. Es jūs meklēju!

Dvīnes draudzīgi atņēma sveicienu, un Rannohs izstāstīja viņām par norunāto tikšanos un dažos vārdos uzticēja savas bažas.

-     Es gan domāju, ka tur nav nekā nopietna, viņš pēc iespējas možāk sacīja. Tomēr sanāksim kopā, lai varam kārtīgi izrunāties!

Viņi trijatā devās projām no dambriežu pulciņa, bet tad Rannohs piepeši sastinga uz vietas. Tramīgi mirkšķinādams acis, viņš lūkojās visapkārt.

-    Kas noticis, Rannoh? Villova jautāja.

-     Briesmas! Rannohs tūlīt atbildēja. Viņš gaisā bija sajutis svešādu smaku.

Dvīnes satrauktas paskatījās apkārt, bet dambrieži gulēja pilnīgā mierā, un tēviņi, šķiet, neko nebija saoduši.

Rannohs pagriezās un paskatījās uz meža pusi. Visi trīs briedēni bailēs sastinga. Krūmi nočabēja, un starp lapām piepeši parādījās lapsas galva. Tikai viena koka garums šķīra to no rāmi gulošajiem dambriežiem.

Briedēnu pirmais instinkts bija bēgt projām, taču viņi atradās itin patālu no lapsas. Sastinguši viņi noskatījās, kā lapsa iznāk no meža sniegotajā dienas gaismā. Tā bija liela lapsu mātīte ar garu, gludi spīdīgu augumu un prāvu, kuplu asti.

-    Tūlīt viņi to pamanīs, Rannohs nočukstēja.

Lapsa tecēja pa sniegoto klajumu un skatījās apkārt bez jebkādām bailēm.

-    Re! Villova čukstus iesaucās. Briežu tēviņi to ieraudzīja!

Abi tēviņi patiešām bija ieraudzījuši lapsu un pagrieza pret to ragus. Taču nākamajā brīdī briedēni ar šausmām redzēja, ka tie gluži vienkārši atkal aizgriežas prom. Lapsa tuvojās briežumātēm un briedēniem.

-    Kāpēc viņi neko nedara? Pepa izmisusi iesaucās.

-    Es nezinu, Rannohs čukstus izdvesa.

Tagad lapsa jau bija tikai zara attālumā no dambriežiem. Tā apstājās un paošņāja gaisu. Tad, spēji izlēmusi, kas darāms, tā metās pa kreisi pie vienas no briežumātēm, kas ar savu mazuli stāvēja mazliet atstatu no pārējiem. Kaut gan tagad vairākas briežumātes skatījās lapsai tieši virsū, šķita, ka bīstamā zvēra klātbūtne tās nemaz nesatrauc.

-    Dari kaut ko! Villova izdvesa.

-     Sargieties! Rannohs skaļi uzsauca un sāka spārdīt zemi.

Dažas briežumātes pagrieza galvas uz Rannoha pusi, taču joprojām nekustējās, un visi trīs briedēni sāka izmisīgi kliegt. Tomēr lapsa pavisam mierīgi laizīdamās tecēja uz priekšu. Briedēni pārbiedēti noskatījās, kā tā pierikšo klāt dambriežu mātei un tās mazulim.

-    Beidzot! Rannohs iesaucās, jo tagad vairākas govis bija piecēlušās kājās.

Tomēr tās nemetās bēgt, kā viņi bija gaidījuši, bet pavisam rāmi soļoja projām.

-    Māte tūlīt kaut ko darīs! Villova ieelsojās.

-Jā! atsaucās Pepa. Skatieties!

Briežumāte bija ieraudzījusi lapsu. Tā sāka nemierīgi dīdīties un īdēt, taču neskrēja pie sava mazuļa, kurš joprojām neredzēja uzbrucēju, bet pagrieza lapsai muguru un ar pakaļkājām sāka kārpīt zemi. Lapsa apstājās, un tās augums viscaur trīcēja. Tad tā lieliem lēcieniem spēji metās pa sniegu uz priekšu. Mazā briedenīte to beidzot pamanīja un pārbiedēta metās pie mātes. Taču lapsa jau atradās starp viņu un briežumāti, un telīte sastinga uz vietas. Lapsa acumirklī metās tai virsū. Tā dziļi iecirta zobus laupījumam kaklā un novilka to pie zemes, sparīgi purinādama nelielo galvu. Darāmais bija galā.

Lapsa ļoti lēnām sāka vilkt nekustīgo dzīvnieciņa augumu uz meža pusi. Māte apmulsusi stāvēja un brīdi mirkšķināja acis, tad mierīgi aizgriezās un aizrikšoja pie pārējiem briežiem, kas jau atkal sāka apmesties zemē. Nošalca zari, un lapsa bija projām.

-      Es nesaprotu! drebošā balsī sacīja satriektā Pepa. Viņi neko nedarīja! Pat nebēga projām!

-    Es arī nesaprotu, Rannohs nočukstēja. Bet viens ir skaidrs. Mums jātiek no šejienes projām!

Larna stundā briežumātes un briedēni sanāca kopā. Kad Rannohs izstāstīja Brakenai redzēto, viņa tūdaļ pasauca pārējos. Juzdama sevī mostamies jaunu spēku, Brakena saudzīgi iebīdīja briedēnus pulciņa vidū un uzmanīgi iztaujāja par lapsu. Vienīgi Dadža nebija klāt, un, kad Alita dzirdēja Rannoha stāstu, viņu pārņēma drudžainas bailes par savu bērnu. Visas briežumātes drīz piekrita, ka šai barā kaut kas nav tā, kā vajag, un pēc neilga pārdomu brīža ikvienai atmiņā atausa kāds dīvains atgadījums, kas pieredzēts šeit, dambriežu vidū.

Ferna bija redzējusi, ka dambriežu mātes neliekas ne zinis par kādu jauno briedēnu, kas sapinies krūmājā, un Alita bija dzirdējusi Skarpu un Deargu savādi sarunājamies par briedēniem: esot gan labi, ka baram pievienošoties vairāki jauni bullēni. Vēl viņa bija pamanījusi: kad briežumātes ņem mazuļus barot, tās vispirms ļauj paēst bullēniem, bet, ja kāda telīte pati mēģina tikt pie ēdamā, mātes sper tai ar kājām un bada ar purnu. Vienīgi nabaga Morara negribēja klausīties šajos stāstos, jo viņā virsroku bija ņēmis smagais nervu sasprindzinājums un viņa baidījās par Kveiha likteni, ja briežumātes atkal sadomātu doties ceļā. Saruna risinājās pilnā sparā, kad pēkšņi briežumātes pamanīja, ka tām tuvojas vairāki dambriežu tēviņi. Starp tiem bija ari Skarps un Deargs, un, pienākuši tuvāk briežumātēm, tie sveicinādami nolieca galvas.

-    Ak vai, mīļās! Skarps nevilcinādamies teica. Briežumātes mums stāsta, ka jūs šeit nejūtoties laimīgas. Vai mēs varam jums kaut kā palīdzēt?

-     Jā! Brakena dusmīgi atbildēja, pārsteigta pati par savu drosmi. Jūs varat mums paskaidrot, kāpēc šodien vienu no jūsu mazajiem aiznesa lapsa, bet briežu tēviņi neko nedarīja, lai viņu glābtu!

-Jā, es dzirdēju par šo gadījumu, Skarps nopietni palocīja galvu. Nudien, ļoti nepatīkami. Bet tā diemžēl dzīvē gadās.

-     Kāds no jums taču varēja iejaukties un to novērst! Brakena iesaucās.

Skarps un Deargs jautājoši saskatījās.

-    Droši vien, Deargs teica, taču tēviņi neredzēja vajadzības to darīt. Galu galā tā taču bija tikai briežu meitene.

-    Tikai briežu meitene? Brakena iekliedzās.

Brieži neizpratnē paskatījās uz viņu.

-            Jā. Meiteņu briežu barā ir pietiekami daudz. Lapsai taču arī kaut kas jāēd, un ceļā pagadījās tā briedenīte. Ja viņas vietā būtu bijis Rannohs nu, kaut vai Bankfuts -, tad viss būtu bijis citādi, par to varat nešaubīties. Es tiešām nesaprotu, par ko jūs tā uztraucaties.

Rannohs spīvi paskatījās uz Skarpu.

-           Hernes vārdā, ko tu tur runā? Brakena iesaucās, nikni piecirzdama ar kāju. Vai jums tiešām tā telīte neko nenozīmē?

-             Nu, nu, mīļā, nomierinies! Deargs saudzīgi teica. Protams, nozīmē, kā gan citādi! Tikai briežu tēviņi vienkārši neredzēja jēgas riskēt un dabūt ievainojumus telītes dēļ, tas ir viss. Jums nudien par to nevajadzētu tā satraukties. Protams, tas ir bēdīgi, bet visa Herlu dzīve ir bēdu pilna. Tāds ir Herlu liktenis.

-    Man tas šķiet drausmīgi! sacīja Alita.

-            Tas ir drausmīgi, Skarps piekrita, bet līdz ritam jūs to būsiet aizmirsušas, es jums apsolu! Tagad labāk ejiet uz kādu no barotavām un kārtīgi pamielojieties!

-            Ari tur es kaut ko nesaprotu, sacīja Brakena. Barotavas vienmēr ir pilnas ar ēdamo, bet es nekad neesmu redzējusi, ka brieži kaut ko nestu uz turieni. Un kur jūs to glabājat?

Skarps pameta skatienu uz Deargu.

-             Es jums jau stāstīju, viņš teica. Mēs to savācam rudenī. Briežu tēviņi glabā to mežā un naktīs, kad jūs guļat, piepilda barotavas.

-    Nē! Tā nav taisnība!

Balss atskanēja no bara aizmugures.

-            Dadzi! Alita priecīgi iesaucās un metās pie dēla. Viņa gribēja to nolaizīt.

-    Nē, mamm! Man kaut kas jāpasaka! Dadzis iesaucās, atbīdīdams mātes maigo purnu. Rannoham bija taisnība. Es gāju pie barotavas un ieraudzīju viņus pats savām acīm. Viņi to pildīja ar sienu. Dadža balss pārtapa čukstā, un klausītāji sastinga mēmā klusumā.

-    Cilvēki! Dadzis teica.

Briežumātes raudzījās viņā pārbiedētiem skatieniem.

-      Viņi liek sienam klāt garšzāles, Dadzis turpināja. Tāpēc mēs viņus nevarējām saost.

-     Pareizi! iesaucās Rannohs. Tātad tā bija dīvainā smaka, ko es tur sajutu!

Deargs pēkšņi paskatījās uz Skarpu un pamāja ar galvu.

-    Viss ir kārtībā, viņš teica, jums ne par ko nav jāuztraucas!

-    Kāpēc jūs mums tūlīt to neteicāt? Brakena dusmīgi iesaucās.

-    Ar laiku būtu pateikuši. Taču mēs negribējām jūs nobaidīt, iekams neesat sapratušas pašas.

-    Ko sapratušas?

-     No kurienes nāk ēdiens. Herlas no dabas reizēm ir diezgan bailīgas būtnes, vai nav tiesa?

-     Mums jāpazūd no šejienes! Brakena spēji iesaucās. -Ja tuvumā ir cilvēki, mums draud briesmas!

-      Nē, nē! Skarps mierinoši iebilda. Viņi pa parku nestaigā, vismaz šajā gadalaikā ne. Tas nekad nav dzirdēts. Turklāt govīm jau nav no kā baidīties.

-    Tieši tā, Deargs rāmi piebilda. Un jūsu briedēni vēl ir pārāk jauni. Nevienam taču vēl nav ragu!

-    Ko tu ar to gribi sacīt? Brakena sastomījās.

-    Saprotiet, es negribu izteikties pārāk skarbi, Deargs sacīja, taču skaidrs, ka viņi visi reiz kļūs pietiekami pieauguši, lai bara labā veiktu savu godpilno pienākumu Medībās…

-    Medībās? Brakena izdvesa.

Briežumātes neticīgi raudzījās runātājā, taču pamazāk sāka aptvert šausminošo patiesību.

-    Ak vai, Deargs sērīgi nopūtās, šķiet, ka es pateicu pārāk daudz! Bet gan viņas apradis ar šo domu. Mēs visi to esam pieņēmuši. Ari Baltkājis. Kam gan citam briedis vispār dzīvo, ja ne savai īstenajai sūtībai varonīgi mirt Medībās?

Dearga acis izskatījās stiklainas, un viņa skatiens izklaidīgi un bezcerīgi vērās tālumā.

-     Mums nevajadzētu runāt par to briedēnu klātbūtnē, Skarps teica. Viņi ir pārāk jauni, lai saprastu tādu grūtu jautājumu kā Medības.

-    Stāsti vien! Šira salti noteica.

-    Lai notiek! Skarps piekrītoši pamāja ar galvu. Beigu beigās jums tikpat būtu tas jāuzzina. Tieši tā iemesla dēļ mēs esam šeit. Medību dēļ. Medībās briedim ir iespēja kalpot baram, ātri skrienot un drosmīgi mirstot. Viņi to dara piecpadsmit vai divdesmit reizes gadā. Tas ir viss. Un nekad to nedara tad, kad briežumātēm gaidāmi bērni, vai pārošanās laikā. Par to viņi nes mums ēdamo, kad apkārt ir dziļš sniegs, un reizēm pat pagādā papardes no kalniem. Tāpēc baram vienmēr ir pietiekami daudz ēdamā.

-    Viņi? Brakena čukstus jautāja, jauzdama vēderā nelabumu. Kas tie "viņi" tādi ir?

-    Cilvēki, Skarps nevairīdamies atbildēja, cilvēki, kas dzīvo meža otrā malā, austrumu pusē aiz lielajām akmens sienām. Viņi atnāk uz parku ar zirgiem un suņiem, un tad te sākas medības. Tad mums visiem ir jābēg un ikvienam briedim jāveic savs pienākums.

-    Bet tas ir briesmīgi! Brakena izdvesa, viscaur drebēdama.

-    Briesmīgi? Tāda vienkārši ir dzīve. Parkā tā ir bijis no laika gala.

-    Bet kāpēc jūs neko nedarāt? Alita iesaucās. Kāpēc nebēgat projām?

Skarps un Deargs pavērās viņā platām acīm, taču, šķiet, nesaprata jautājumu.

-Jūs varat doties uz kalniem! Alita teica. Vienalga, kurp, tikai nepalikt šeit! Jūs varat nākt kopā ar mums.

-   Es nesaprotu, Skarps rāmi sacīja. Kāpēc lai mēs to gribētu darīt? Kalnos mums varētu uzbrukt vilki vai suņi. Savvaļā ir daudz vairāk briesmu nekā parkā. Šeit bars vienmēr ir drošībā. Cilvēki nekad nenogalina daudzus no mums reizē, kaut gan teikšu atklāti: mēs ar prieku uzņemtu savā barā jūsu dēlēnus, jo šogad mums nāca pasaulē pārāk daudz meiteņu. Par to mēs saņemam pietiekami daudz ēdamā, un mēs esam laimīgi.

-   Laimīgi? Alita nosprauslojās. Pirmoreiz mūžā redzu tādus mīkstmiešus! Jūs visi esat zaudējuši saprašanu!

-    Nē, mīļā, Skarps mierīgi atbildēja, un viņa lielajās acīs rotājās smaids. Parkā ir labāka dzīve.

-     Mēs ejam projām no šejienes! Brakena iesaucās.

-    Un, ja kāds no jums mēģinās mūs aizturēt, tas dabūs just manus spērienus, vienalga, vai tas būtu bullis vai govs!

-    Mums ne prātā nenāktu jūs aizturēt, Deargs teica.

-    Mēs neciešam vardarbību. Mums tikai žēl, ka jūs nespējat saskatīt dzīves patiesību.

-   Taisnība, piekrita Skarps. Protams, jūs varat brīvi iet projām, ja tāda ir jūsu griba. Žēl, ļoti žēl!

Neteikdami vairs ne vārda, Skarps un Deargs uzmeta pēdējo skumīgo skatienu jaunajiem briedēniem un kopā ar pārējiem briežiem pazuda tumsā. Briežumātes satriektas lūkojās cita citā. Alita katrā ziņā gribēja doties projām tūlīt uz vietas, taču Brakena pārliecināja pārējās, ka nakts jāpavada tepat. No cilvēkiem viņa vairs nebaidījās un jutās pārliecināta, ka Skarps un Deargs nemēģinās stāties viņām ceļā.

Kad rītausma izpleta savus asinssarkanos pirkstus virs sniegotā parka, briežumātes un briedēni bija gatavi ceļam. Bet tad, kad viņi gribēja doties projām, pie Brakenas un Alitas pienāca Morara.

-     Neņemiet ļaunā, bet mēs neiesim jums līdzi, viņa vainīgi teica.

-    Kā tā, neiesiet? Alita iesaucās. Jums jānāk kopā ar mums!

-    Es esmu izlēmusi, Alita. Kveihs vairs nespēj iet tālāk.

-    Bet, Morara, tu taču dzirdēji, ko sacīja Skarps! Brakena atgādināja.

-      Es zinu. Un saprotu, ka manam dēlam te nedraud briesmas, vismaz tuvākajā laikā ne. Kad viņš izaugs liels, tad pats varēs izlemt, vai vēlas iet projām vai palikt parkā.

Morara pārlaida mīlošu skatienu mazajam briedēnam, kas stāvēja attālāk sniegā.

-    Kveihs neizcietīs ziemu, Brakena, viņa skumji nočukstēja. -Ja nebūs šī ēdiena, kas bagātina manu pienu, viņš būs pagalam.

Briežumātes visādi centās pierunāt Moraru, taču viņa palika pie sava lēmuma, un pārējās, neko nepanākušas, kopā ar briedēniem devās uz meža pusi. Ferna iedama atskatījās turp, kur aiz dambriežu bara tālumā stāvēja vientuļš staltbriedis. Baltkājis mazliet pacēla galvu un, it kā būtu dzirdējis kādu tālīnu atbalsi, pameta skatienu sānis. Taču briežumātes viņš neredzēja, un drīz viņa ragi atkal nolaidās lejup pretī sniegam.

Morara un Kveihs stāvēja blakām un klusēdami noskatījās pakaļ aizejošajam pulciņam. Bet, kad attālums jau bija itin liels, Rannohs pēkšņi pagriezās un metās atpakaļ pie drauga.

-     Paliec sveiks, Kveih! viņš iesaucās. Man tevis pietrūks!

Kveihs pārsteigts paskatījās uz viņu. Pats nezinādams, kāpēc, viņš izjuta savādu pateicību pret briedēnu ar balto zīmi pierē un, pagājis uz priekšu, nolaizīja Rannoha purnu.

Paliec sveiks, Rannoh! iesaucās Morara, kad Rannohs atkal rikšoja atpakaļ pie pārējiem. Lai Herne ir ar tevi!

Staltbriežu pulciņš devās gar mežmalu tālāk. Kad tas gāja garām dambriežiem, daži paskatījās augšup, taču lielākā daļa promgājējus pat nepamanīja. Ziemeļu galā mežs pagriezās uz austrumu pusi, un, atcerēdamās, ko Skarps teicis par cilvēkiem un viņu akmens sienām, briežumātes veda savus mazuļus uz rietumiem, lejup pa neliela kalna nogāzi. Iziedamas no parka, tās vēlreiz atskatījās, taču Morara un Kveihs vairs nebija saskatāmi, un viņas devās tālāk. Briežumātes un briedēni atkal sāka savu ceļojumu.

7 Ezera ielejas valdnieks

Neatkarība, šī pirmā pasaulīgā laime!

Edvards Gibons. "Autobiogrāfija"

Septiņas saules briežumātes veda savus briedēnus uz ziemeļrietumu pusi. Pulciņš šķērsoja kalnus un nelielas ieplakas. Pēc tam veselu dienu viņi gāja gar strautu, līdz tas pazuda starp klintsakmeņiem, un tālākais ceļš veda caur mežu, ko izraibināja ziemīga saules gaisma. Tur viņi redzēja citu Herlu pēdas un pasteidzināja soli. Nākamajā dienā atkal pamatīgi sniga un zāles mazumiņš, kas pirms tam bija atrodams, pilnīgi pazuda zem baltās segas, un Bankfuts jau sāka sapņot par sienu, ko viņi bija ēduši dambriežu parkā. Tonakt viņi dzirdēja vilku gaudas ziemeļaustrumu pusē, kur kalni pakāpeniski kļuva arvien augstāki. Taču ari šoreiz vilki bija tālu, un, kaut gan briežumātēm un briedēniem mokoši pietrūka Brēkas, tie spēja saglabāt pietiekami možu garu. Brakena tagad bija manāmi saņēmusies, un šķiet, ka to bija veicinājis nesenais niknuma uzplūds parkā. Viņa kopā ar Rannohu bieži rikšoja pulciņa priekšgalā.

Cilvēkus viņi vairs neredzēja un nesaoda, un par to priecājās. Noskaņojums briežu vidū kļuva arvien mundrāks, un jaunie briedēni itin labi tika galā ar ceļojuma grūtībām, kaut gan ziema visapkārt pieteica savu klātbūtni arvien valdonīgāk un bargāk. Rannohs un Villova bija kļuvuši cieši draugi, jo mazā briežu meitene tagad juta pret Rannohu lielu uzticību. Rannohs Villovai likās labsirdīgs un skaists, un viņa bieži domāja par balto zīmi uz briedēna pieres. Taču, kad viņa to uzdrošinājās pieminēt, Rannohs kļuva atturīgs un īgns, tāpēc Villova drīz saprata, ka par šo tematu labāk nerunāt.

Vēl pēc vairākām saulēm viņi nonāca pie plaša tīreļa, kas balts un salts pletās viņu priekšā, un devās tam pāri, griezīga rietumvēja appūsti. Atkal sāka snigt, un briedēni drebinājās, jo, par spīti tam, ka tiem bija uzaudzis biezs ziemas spalvojums, baltās, mīkstās pārslas, kažokā ieķērušās, izkusa un aiztecēja līdz ādai, un ledainais ūdens kopā ar svilinošo vēju saldēja līdz kaulam un lika justies tā, it kā no ārpuses nekas viņus nesargātu. Briedēni spiedās cits pie cita, un briežumātes atkal sāka sev jautāt, vai šis ceļojums jebkad būs galā. Ceļš pār tīreli veda uz ziemeļiem, un, kad briežu pulciņš nokļuva tālākajā malā, visi paskatījās lejup un spēji ievilka elpu.

Lejā stiepās plata grava platāka, nekā viņi jebkad bija redzējuši. Tā šķita sniedzamies bezgalīgā tālumā, laužot sev ceļu pa labi starp augstajiem kalniem. Gravas tuvākās piekalnes bija klinšainas, tālākās apaugušas ar lieliem kokiem, kas baltoja un kūpēja zem irdenā sniega kārtas. Tomēr spējo pārsteiguma saucienu briežiem bija izvilinājis lielais ezers, kas pletās ieplakas padziļinājumā gluds un salts kā pati ziema.

Rannohs pirmais metās uz priekšu. Viņš sāka skriet pēkšņi, atmetis galvu un augstu mētādams pakaļkājas. Viņam pakaļ tūdaļ metās Teins. Pēc tam sāka skriet visi pārējie briedēni, ari Bankfuts. Elsdams un stomīdamies viņš sauca, lai Rannohs pagaidot, taču pārējie briedēni viņu nedzirdēja. Pepa un Villova drīz viegli panāca pārējos, un ari Dadzis, kurš sākumā bija lūkojies ar saltu izteiksmi sejā, nespēja turēties pretī aicinošajam skatam. Drīz visi briedēni sajūsmināti traucās lejup pa nogāzi. Bankfuts paslīdēja, un mazais, resnais augums bridi kūleņoja lejup pa sniegoto slīpumu, tomēr viņš atkal uzslējās kājās un, ticis cauri bez ievainojumiem, rikšoja tālāk.

Uz kraujas Ferna un Brakena saskatījās un pasmaidīja, un tad ari briežumātes metās lejup pakaļ saviem briedēniem, tikai viņas skrēja mazliet apdomīgāk. Tomēr pēc brīža Brakena, sajutusi sejā vēja brāzmu, pārgāja pilnos auļos. Viss, kas bija piedzīvots Mājvietas barā un pēc tam, šķita itin kā darījis viņu daudz vecāku, licis aizmirst prieku par to, ka esi no briežu cilts. Taču tagad, redzēdama mazuļus skrienam un zinādama, ka Rannohs ir drošībā, viņa juta lielu smagumu noveļamies no sirds un, nokļuvusi līdz ielejai un apstājusies pie lielā ezera, manīja acīs asaras, kurās vainojams bija ne tikai vējš.

Kad briežumātes bija tikušas līdz kalna piekājei, briedēni jau atradās pie ezera. Sniegs bija mitējies, un Bankfuts kāri dzēra ezera ūdeni, kamēr pārējie skrubināja zāli: sniegs te vietām bija pakusis un atsedzis liesus, sala nobrūninātus pudurus. Brakena piesteidzās pie Rannoha un maigi samīļoja viņu. Brieži bridi klejoja ap ezeru, līdz Kanispa, kas bija aizstaigājusi tālāk līdz ūdens rietumu malai, pēkšņi pasauca pārējos. Viņa dubļos bija ieraudzījusi daudzus nagotu pēdu nospiedumus.

Briežumātes uzmanīgi ošņāja, līdz secināja, ka tās ir staltbriežu pēdas. Tās bija atstātas nesen, ne vairāk kā vienu sauli iepriekš. Tad Šira ievēroja kokus. Meža malā gar nogāzes lejasdaļu slējās bālgani stumbri ar noberztu mizu, un briežumātes pamanīja nograuztu zaru un lapu joslu, kas acīm redzami izcēlās uz meža fona. Ošņādamas tās sajuta arī spēcīgu muskusa iezīmētas robežas smaržu.

Redzot, cik uzkrītošas ir atstātās pazīmes, briežumātes saprata, ka tuvumā jābūt diezgan lielam staltbriežu baram. Sanākušas kopā, viņas sprieda, ko darīt tālāk, un beidzot nolēma iet gar ezera ziemeļu malu uz austrumiem, pēc iespējas cenšoties izvairīties no sastapšanās.

Tomēr drīz vien Brakena viņus pamanīja. Augstu uz rietumu nogāzes, kur koki bija retāki, stāvēja trīs briežu tēviņi. Tiem bija lieli, žuburaini ragi, un tie izskatījās labi paēduši un stipri. Bēgt bija jau par vēlu. Kad viens no briežiem ieraudzīja nelielo pulciņu, tas pacēla galvu un dobji iemaurojās. Viņa saucienu tūdaļ uztvēra pārējie, un no meža izsteidzās vēl divi briežu tēviņi. Tie sanāca visi kopā, un pēc brīža viens strauji metās prom uz ielejas galu, ātri rikšodams augstu paceltu galvu, bet pārējie steidzās lejup pa nogāzi uz ezera pusi. Kad tie bija jau pavisam tuvu, briežumātes sastājās cita pie citas saviem mazuļiem priekšā un, saslējušas ausis, saspringti gaidīja. Briedis, kurš pirmais bija viņas pamanījis un iemaurojies tēviņš ar desmit ragu smailēm, augumā neparasti mazs savai pamatīgajai galvai, ierunājās pirmais, un viņa balss nebūt neizklausījās laipna.

Mani sauc Bērčs, viņš teica. Mēs jūs jau gaidījām. Dreils ir izsūtījis pēddziņus pa visām Zemajām Zemēm.

Briežumātes iztrūkās, dzirdēdamas Dreila vārdu.

-    Kur ir tas ar balto zīmi pierē? Bērčs noprasīja.

-     Re, tur viņš ir, kapteini! iesaucās augumā prāvāks četrus gadus vecs briedis vārdā Brāns, kas bija piegājis pie Rannoha un pētīja balto ozollapu viņa pierē.

-    Un es esmu viņa māte, sacīja Brakena, dusmīgi pasperdama soli uz priekšu. Un ja kāds domā darīt viņam pāri…

-    Viņa māte? Bērčs pārjautāja, un viņa balss ieskanējās mazliet maigāk. Tā mums jau stāstīja. Bet tagad nāciet, Izlūkotāji aizvedīs jūs pie Mājvietas ozola!

Pretestība te neko nebūtu līdzējusi, un Bērčs ar pārējiem briežiem, ielenkuši atnācējus no abām pusēm, veda tos gar ezeru uz sava bara pusi. Ceļā Alita uzsāka sarunu ar Brānu un, kaut gan tas bija diezgan mazrunīgs, uzzināja, ka visi šie brieži ir Izlūkotāji. Šķita, ka briežu bara dzīvesveids un kārtība ir ļoti līdzīgi tam, kādi tie bija viņu pašu barā pirms Sgorra ierašanās.

Nonākuši galā, viņi ieraudzīja briežus, kas bija iekārtojušies liela meža malā netālu no ezera. Mātītes turējās krietni atstatu no tēviņiem, jo Anlahs bija jau pagājis, riesta laiks sen beidzies un harēmi iziruši. Brieži stāvēja vai pastaigājās pa visu nokalni, daži mežā, citi uz atklātas nogāzes. Arī tie turējās cits no cita pa gabalu, jo savstarpējais naidīgums, kas Anlaha laikā sita augstu vilni, joprojām nebija pagaisis no asinīm, kaut arī itin drīz tam lemts izzust. Tomēr daži jau tagad sāka pulcēties bariņos, un laiku pa laikam varēja dzirdēt rāmus klikstus, kad tēviņu ragi, citam citu sveicot, miermīlīgi sasitās kopā,

Tomēr visapkārt briežumātes vēl redzēja riesta laika sekas, jo gar ezera malu viscaur stiepās apkaltušu dubļu ieplakas, kādās brieži ļoti labprāt mēdz gozēties pirms Anlaha un, vāļājoties slapjajās smiltīs, izrādīt sevi briežumātēm.

Ari kokos un kalnu nogāzēs jaušamas pazīstamās zīmes, ar ko tēviņi norobežo savu teritoriju draudzeņu izvēles laikā, gatavodamies uz pārošanos. Šis skats manāmi iepriecināja briežumātes, jo viņas jau labi sen vairs lāgā neuzdrīkstējās atcerēties, kāda ir normāla briežu dzīve.

Mājvietas ozols atradās tālāk uz rietumiem mežā, jo šis bija meža briežu bars un tieši tāpēc skaitā tik prāvs. Tā kā mežā bagātīgi atrodamas zīles un cits graužamais, mežu apvidos brieži mēdz būt augumā lielāki nekā tie, kas mājo galvenokārt atklātās vietās.

Klajumā pie Mājvietas ozola atnācēji redzēja pulciņu briežu, kas bija apmetušies lokā ap valdnieku. To vidū bija ari briedis, kuru viņas sākumā bija pamanījušas atraujamies no Bērča un pārējiem un aizskrienam uz citu pusi. Tas nepārprotami bija atnesis ziņu par viņu ierašanos, jo sargi neizvaicādami pamāja, lai atnācēji iet garām. Iedamas uz priekšu, briežumātes redzēja sev apkārt arvien vairāk briežu skrubinām ķērpjus vai sūnas, un, kad tās piegāja pavisam tuvu Mājvietas ozolam, viņu priekšā rāmi tupēja Bara valdnieks un tā elpa balti garoja ziemas gaisā.

Briežu barvedim bija biezs, brūns ziemas kažoks, kam tikai uz muguras vēl mirgoja pēdējais rūsganums. Viņam bija ļoti kupla spalva, krāšņa pakakles bārda un ragi ar divpadsmit smailēm, tālab virs galvas lepni slējās lielisks, žuburots kronis. Šie ragi bija gandrīz tikpat iespaidīgi kā Brehinam, un to galus rotāja skaistas vainagu smailes. Viņš gluži pamatoti lepojās ar saviem ragiem, jo Anlaha laikā to dēļ bija atkārtoti izcīnījis barveža godu, tomēr arī savā valdnieka lomā gluži labi apzinājās, ka viņam rit jau vienpadsmitais gads un nebūs ilgi jāgaida, līdz cits briedis metīs viņa varai nopietnu izaicinājumu.

Tomēr šobrīd viņš bija atkal nodrošinājis savu stāvokli un valdīja tāpat kā piecas iepriekšējās vasaras labsirdīgi un saprātīgi. Viņš nepiecēlās, kad, gaisu ošņādamas, tuvojās briežumātes ar briedēniem. Bērčs bijīgi piegāja viņam klāt un bridi kaut ko stāstīja. Tad valdnieks lēni uzslējās kājās, pagājās uz priekšu un nopētīja atnācējus. Šķita, ka viņš kaut ko meklē, un, ieraudzījis Rannohu, kas stāvēja Brakenai aiz muguras, pamāja ar galvu un pēc tam uzrunāja visu pulku.

-     Es esmu Tārns, Ezera ielejas valdnieks, viņš sacīja rāmā un noteiktā balsī. Mēs jūs jau gaidījām. Dreila sūtņi jūs te meklēja pirms nepilnām sešām saulēm.

Tārns ar interesi noskatījās, kā briežumātēm acīs iezibas bailes.

-    Neuztraucieties! viņš gandrīz dusmīgi teica. Es viņus pasūtīju tālāk. Tārns neklanās "Baru Valdniekam".

Brakena ar atvieglojumu paskatījās uz pārējām.

-   Tomēr jums palaimējās, Tārns turpināja, ka neaizklīdāt uz austrumiem vai uz rietumiem. Jo Zemajās Zemēs Herlas visur ir kļuvuši par mīkstčauļiem pat meža brieži! Ir ne mazums baru, kas bez domāšanas būtu nodevuši jūs vajātājiem. Bet tagad, mazais, panāc te priekšā!

Briežumātes stāvēja klusēdamas, un Rannohs piesardzīgi iznāca klajumā. Brieži, kas bija stāvējuši līdzās Tārnam, piegāja Rannoham tuvāk, lai labāk viņu apskatītu, un drīz sāka pie sevis bubināt un svinīgi māt ar galvu.

-    Jā, Tārns domīgi noteica, kad bija kārtīgi nopētījis Rannohu, tas ir liels retums. Izcils retums. Mums vajadzēs padomāt. Es nezinu, ko jūs esat iecerējušas darīt tālāk, bet, ja vēlaties kādu brīdi apmesties pie mums, tad mums jāsasauc padomes sapulce. Taču šonakt jūs būsiet drošībā. Dodu jums savu vārdu!

Pēc tam brieži izveda ceļotājus no meža, pavadīja lejup pa nogāzi un pa ieleju aizveda līdz citai meža vietai, kur ziemā mājoja briežu govis. Govju barvedi sauca Selta, un viņa draudzīgi apsveica atnācējus. Ari pārējās govis izturējās laipni, iztaujāja viešņas par ceļojumu un apjūsmoja mazuļus. Tomēr, ieraudzījušas Rannohu, daudzas briežumātes apklusa un aizgāja.

Pārējie briedēni, it sevišķi Bankfuts un Villova, jutās sarūgtināti par tādu izturēšanos pret draugu, taču drīz vien ari viņus aizkustināja sirsnīgā uzņemšana. Ezers, šķiet, radīja nomierinošu gaisotni, un brieži te acīmredzami jutās laimīgi. Te nebija nedz dreiliešu, nedz dreilingu un mežā varēja atrast daudz ēdamā. Tur bagātīgi auga ozoli, dižskābarži, oši un vilkābeles, daudz kazenāju krūmu un pat efeju vijumi. Ezers aizsargāja baru no dienvidu puses un, protams, deva iespēju remdēt slāpes, cik vien sirds vēlējās. Nākamajā dienā, kad Brakena un Rannohs dzēra ezera ūdeni, pie viņiem pienāca Bērčs.

-    Lai Herne ir ar jums! viņš galanti teica. Piedod, ka traucēju tevi, Brakena, bet Tārns vēlas redzēt tevi un tavu mazo.

Brieži trijatā aizrikšoja uz mežu pie Mājvietas ozola un, ieradušies tur, ieraudzīja priekšā Alitu. Tārns sveicināja atnācējus un, pirms iesāka runāt, ilgi lūkojās uz Rannohu.

-    Padomes sapulce ir notikusi, viņš beidzot teica, un mēs nolēmām aicināt jūs palikt pie mums. Jūs visus.

Vārdi "jūs visus" izskanēja tādā kā īpašā tonī, un Brakena vērīgi paskatījās uz viņu.

-Jā, Brakena, Tārns nopietni palocīja galvu. Šaubas bija par tavu mazo. Daži brieži domā, ka zīme uz viņa pieres ir ļaunuma vēsts, un mūsu pusē starp Herlām valda daudz māņticības. Kāds briedis, vārdā Kolkvars, sevišķi uzstājīgi iebilda pret viņa apmešanos mūsu vidū. Bet neraizējies! Tārns piebilda, redzēdams satraukumu Brakenas sejā. Tagad tas ir nokārtots.

Tārns atmeta ragus un piecirta kāju pie zemes. Viņam pašam vēl šorīt bija vajadzējis cīnīties ar Kolkvaru. Brakena un Alita pateicās Bara valdniekam, bet, kad viņas devās projām no ozola, Tārns pasauca Brakenu atpakaļ.

-     Es gribēju aprunāties ar tevi divatā, Brakena, viņš teica. Pastaigāsim kādu gabaliņu!

Brakena piekrītoši pamāja un pieteica Rannoham doties atpakaļ kopā ar Alitu. Tad briedis un briežumāte sāka iet pa mežu, kur tiem muguras izraibināja caur zariem izlauzušies saules stari.

-     Saki man, Brakena, Tārns teica, kad viņi bija pietiekami atttālinājušies no pārējiem briežiem, ko tu zini par Pravietojumu?

-     Par Pravietojumu? Brakena atjautāja bez mazākās emociju izpausmes.

-     Jā, Tārns pasmaidīja. Kad te ieradās dreilieši, lai pastāstītu, ka baram ir nozagts briedēns, arī viņi to mēģināja no mums noslēpt. Vai tiešām viņi iedomājas, ka mēs nezinām senos stāstus? Man tūdaļ pat kļuva skaidrs, ka briedēns ar ozollapas zīmi pierē ir daudz svarīgāks, nekā dreilieši cenšas izrādīt. Tiesa, tam nav lielas nozīmes, jo šeit valdnieks esmu es, un es neļaušu sevi izrīkot ne Dreilam, ne Sgorram, ne kādam citam no viņu brailakiem. Tomēr pasaki man, un viņš pieklusināja balsi, vai tu domā, ka šis briedēns ir īstais?

Brakena saglabāja pilnīgu mieru.

-    Valdniek Tārn, pēc brīža viņa klusi teica, tāda balta zīme uz pieres kā Rannoham varbūt tiešām šķiet neparasta. Bet Pravietojums… tur ir sacīts vēl daudzkas cits.

-    Jā gan, Tārns piekrita, tieši tā es sacīju pārējiem briežiem. Tavs dēls nav mītenis, un tu pati varbūt esi pierādījums tam, ka te darbojas tikai Dreila slimīgās iedomas.

Brakena klusēja, cenzdamās apslēpt savas izjūtas.

-    Bet, Brakena, pēc brīža Tārns turpināja, varbūt esi ievērojusi pie sava mazā kaut ko… kaut ko atšķirīgu no citiem?

Brakena papurināja galvu.

Nav svarīgi, Tārns skumīgi noteica, nav svarīgi. Es i ikai domāju: ja tur patiešām ir kaut kas no patiesības, tad i ads briedēns būtu jāsaudzē kā dārgums. Jā, kā'dārgums.

Viņi bija iznākuši meža malā, un Tārns ar skumju skatienu raudzījās tālumā pāri ezeram. Brakena nupat dzīrās kaut ko sacīt, bet tad Tārns strauji nopurinājās.

Paklausies! Es kļūstu vecs un dumjš, viņš nosprauslojās, un patiesībā, Brakena, es gribēju ar tevi runāt tieši par to. Mans Ezera ielejas valdnieka laiks iet uz beigām, un, kad pienāks mana stunda, es vairs nevarēšu galvot par tava dēla drošību. Vienalga, vai viņam ir sakars ar Pravietojumu vai ne, Zemajās Zemēs patlaban ir slikti laiki un pat šajā barā atradīsies ne viens vien, kas turēs uz Rannohu ļaunu prātu. Ir vēl citi, kas tīko pēc Dreila labvēlības. Piemēram, Kolkvars. Es darīšu visu, kas manos spēkos, bet tev jābūt gatavībā, Brakena! Ja ar mani kas notiks, tev jābūt gatavai atkal bēgt projām.

Kad Brakena atgriezās pie pārējām govīm, Alita, Kanispa un pārējās dedzīgi apsprieda jauno ziņu. Bez lielas šaubīšanās visas nolēma, ka vismaz kādu laiku jāpadzīvo tepat, jo dažas jau bija atradušas te draudzenes un ziema pieteica sevi ar katru brīdi bargāk. "Iā nu viņas apmetās kopā ar Ezera ielejas briežiem un bija gatavas sākt jaunu dzīvi.

Ziema pieņēmās sparā ar katru dienu. Baltiem klājieniem sniga sniegs, un ezera malas pārvilkās ar ledu, kas šķautņainās plātnēs stiepās uz ezera vidu. Kalnos gaudoja vilki, un ielejas gaiss bija salts kā tērauds. Daba ieskāva skotu apgabalus savās rokās un pūta ledainu elpu pār kalniem, līdz tajos sagulušās balto pārslu kaudzes trīcēdamas sastinga akmenī.

Bet tikpat noteikti, kā briedēns seko briežumātei, pēc ziemas Lielajās Zemēs atkal ieradās pavasaris. Zeme modās, un saule sasildīja Dabas rokas, un Daba uzpūta siltu dvašu upēm, kausēdama ledus plātnes, pa kurām vēl nesen bija slidinājušies ūdri, un raidīja lejup no kalnu iedobēm uz ieleju auksta ūdens straumes, kas steidzās tālāk sasveicināties ar jūru. Mežs uzziedēja, un starp viršu puduriem no zemes spraucās krokusu galviņas, un jaunās zāles stiebri zuzēdami strauji stiepās garumā. Visās malās Leras atvēra acis, nopurināja ziemas miegu un steidzās pretī jaunajam gadalaikam.

lāma rāmi saprātīgajā uzraudzībā briežu vidū bija valdījis miers. Rannohs un Brakena aukstajā laikā bija turējušies cieši kopā: kaut gan Tārns bija noteicis, ka pret Rannohu jāizturas tieši tāpat kā pret visiem pārējiem briežiem, daudzi joprojām uzlūkoja viņu ar aizdomām. Drīz jaunatnācēji pierada meklēt ēdamo mežā un gulēt starp biezi saaugušajiem puduriem, un pārliecinājās, ka mežā allaž ir krietni siltāk.

Laiku pa laikam Rannohs taujāja mātei, kāpēc citi brieži pret viņu izturas tik savādi un vai viņš patiešām ir citāds nekā pārējie, bet Brakena tikai samīļoja viņu un apgalvoja, ka tas viss esot tikai skaudības dēļ. Tomēr pamazām brieži aizmirsa bailes no baltās ozollapas zīmes, un ap to laiku, kad sāka kust sniegs un Herlas gaisā manīja pavasari, briežumātes un briedēni juta, ka varbūt tiešām ir atraduši sev jaunas mājas.

Bija dzestrs pavasara rīts, un gaisā joprojām valdīja aukstums, taču tālīnā saule solīja jaunas dzīvības mošanos. Virs ezera rītausmā pletās zema migla, kas gariem vāliem iestiepās mežā gluži kā briežu noskrubinātās pameža joslas. Migla turējās gaisā, vietām izgaisdama, vietām grīstēs vīdamās augšup no zemes, un tad likās, ka augšup ceļas salna, kas līdzīgi sasmalcinātiem kristāla graudiņiem mirgoja uz zemes. Slīpie gaismas stari, kas strāvoja cauri kokiem ezermalas nogāzēs, pārtapa sudrabotās un melnās svītrās un piešķīra mirdzumu tumšajām ēnām. Koku zari gar mežmalu pusgaismā viegli šūpojās, itin kā tos uz saviem spārniem nestu vieglās vēja pūsmas, kas šalkoja pāri ielejai.

Piepeši mežā kaut kas sakustējās, un pēc brīža zari cits aiz cita sāka šūpoties. Gar meža iekšmalu gāja briedis, ik pa brīdim apstādamies, lai pamielotos ar jaunajiem dzinumiem, kas bija jau izspraukušies no apvalka, nokostu un ar spēcīgajiem žokļiem sakošļātu sulīgos zariņus. Briedis bija sešus gadus vecs, un tā ragus rotāja desmit žuburi. Viņš vērīgi raudzījās apkārt un pie ikvienas skaņas pagrieza ragu kroni pa labi vai pa kreisi, it kā gribēdams stāties pretī tālajam trokšņotājam. Viņa ziemas kažoks bija kļuvis itin plāns, bet kaklu joprojām sedza kupla spalva. Brieža vārds bija Kolkvars.

Kad Kolkvars nonāca koku audzes galā, viņš piepeši apstājās, pacēla galvu un izrieza krūtis. Ar labo kāju spārdīdams zemi, viņš lēni pagrieza galvu pa kreisi un paraudzījās lejup uz ezeru. Viņa skatiens apstājās pie akmeņaina paugura, kas slējās uz nogāzes apmēram pusceļu lejup, un viņa acis savilkās šauras un salti, naidīgi iezalgojās. Ja šīs acis būtu bultas, tās putna ātrumā būtu aiznesušas viņa dusmas līdz vietai, kur pastaigājās divi jauni briedēni.

-    Bet kāpēc, Rannoh? Villova jautāja, kad tie bija aizgājuši līdz akmeņainajam pauguram. Citi taču grib, lai tu nāc spēlēties!

-     Nē, negrib vis, Rannohs atbildēja. Turklāt viņi ne par ko citu vispār nedomā. Tikai spēlēties! Rannohs bija manāmi paaudzies, un abi spalvainie izciļņi virs viņa pieres jau bija labi saredzami.

-    Es tomēr nesaprotu, Villova teica. Agrāk tu minēji, ka viņi ar tevi negribot spēlēties, bet tagad saki, ka tu pats vispār negribi spēlēties!

-       Es zinu, sacīja Rannohs, bet patiesība ir tāda, ka viņi spēlējas ar mani tikai tāpēc, ka viņiem tā pieteikts, nevis tāpēc, ka viņi to gribētu. Viņi baidās no manis.

-    Es taču nebaidos no tevis!

-      Tu neesi dzirdējusi, ko viņi runā. Par to Pravietojumu. Pirms dažām dienām Dadzis to atkal noskaitīja citiem priekšā un es lūdzu, lai Teins man to iemāca. Teins ir kļuvis citāds pret mani. Pat Bankfuts ir kļuvis citāds.

-    Nē, tā nav! Un, pat ja būtu, kāpēc tev tas jāievēro?

-      Pravietojums stāsta par ozola lapu, Villova. Tieši tās dēļ mums vajadzēja bēgt no Mājvietas bara.

-       Tā ir tikai muļķīga pasaka, vairāk nekas! Ferna saka, Pravietojumā esot pieminēts vēl daudzkas cits, ne tikai zīme uz pieres. Kaut kāds mītenis un sazin kas vēl. Ar tevi tam nav nekāda sakara.

Brīdi viņi soļoja klusēdami un Villova saspringti domāja. Viņai gribējās kaut kā nomierināt draugu.

-      Kāpsim lejā! viņa beidzot teica. Aiziesim pie ezera un sameklēsim Pepu!

-    Nē. Es gribu pabūt viens.

-      Tu negribi būt kopā ar mani? Villova pārsteigta jautāja.

-      Nē. Tas ir, jā, gribu. Ai, es nezinu! Rannohs spēji iesaucās un negaidot metās skriešus. Villova brīdi kavējās uz vietas, tad aizrikšoja viņam nopakaļ uz kalna virsotnes pusi.

-      Piedod, Villova! Rannohs teica, kad draudzene bija viņu panākusi. Tas viss ir tāpēc, ka es netieku skaidrībā.

Tad Rannohs pagriezies paskatījās viņai acīs un čukstus jautāja: Kā tu domā, Villova, vai es esmu citāds nekā pārējie?

Villovas lielās, mirdzošās acis rāmi raudzījās viņam pretī. Viņa lūkojās Rannoha glītajā, jaunajā sejā ar augsto pieri un balto ozollapas zīmi pie deniņiem.

-    Protams, es domāju, ka tu esi citāds, viņa atbildēja un maigi pieskārās ar degunu Rannoha purnam.

-    Nē, es nedomāju tādā ziņā, Rannohs teica. Es gribēju jautāt… nu, vai tev liekas, ka es esmu dīvains?

-    Nē, man tā neliekas, Villova atbildēja. Es domāju, ka tu…

-    Bet šī zīme, Rannohs turpināja, un mežs, un krauklis, un mani sapņi, un reizēm es jūtos tik dīvaini…

-    Tas ir tikai tāpēc, ka tu esi jūtīgs un gudrs, Villova labsirdīgi sacīja.

-    Bet es redzu, kā citi mani vēro, un zinu, ka viņiem no manis ir bail. Varbūt man vajadzētu iet projām no šejienes, Rannohs piebilda, nokāris galvu.

-    Tā nerunā! Tev šeit ir daudz labu draugu, turklāt, ja tu ietu projām, ari man būtu jāiet kopā ar tevi, un man nemaz negribas iet no šejienes projām. Vismaz pagaidām ne.

Briedēni bija uzkāpuši kalnā virs ielejas un stāvēja, lūkodamies pāri virsotnēm uz ziemeļiem. Tālumā viņi redzēja baltas virsotnes, kas slējās daudz augstāk par apkārtējiem kalniem. Koku galotņu līnija tik tikko sniedzās līdz to pakājēm, un to virsotnes tinās plūstošas dūmakas grīstēs.

-     Villova, Rannohs jautāja itin kā sev pašam, kā tu domā, vai Teinam ir taisnība?

-    Par Pravietojumu?

-     Nē. Viņš saka: tur pretī esot Lielais Kalns, kur Zvaigžņubriedis pirmoreiz sastapa Herni, un aiz tā esot Lielā Zeme, kur Zvaigžņubriedis dzīvojot vēl šodien. Es tam neticu, bet tas ir skaists stāsts, vai ne?

-    Jā, Villova piekrita, lūkodamās uz kalnu virsotnēm, kas izskatījās bezgala tālas un nepieejamas.

-    Vai zini ko? Rannohs sacīja. Man laikam gribētos kādreiz uzkāpt Lielajā Kalnā.

-    Man gan negribētos, atteica Villova. Tur droši vien ir auksti un apkārt daudz briesmu. Man daudz labāk patīk šeit.

Tagad abi briedēni gāja uz priekšu pa kalna kori, zem kuras pletās lēzena nogāze un līdzenums, apaudzis sulīgu akmenspaparžu puduriem. Tik tālu viņi nekad vēl nebija aizklejojuši, taču, redzēdami netālu ganāmies briežu bariņu, abi jutās mierīgi un gāja tālāk. Siltajos saules staros viņi sāka grauzt zāli un sarunādamies visu laiku virzījās uz priekšu, līdz attapās, ka aizgājuši diezgan tālu no mājām. Beidzot Villova ierosināja griezties atpakaļ, bet tajā pašā brīdī ieraudzīja, ka Rannohs stāv, sastindzis uz vietas un saspringti izslējis ausis.

-    Kas noticis? viņa jautāja.

-    Vai nejūti? Rannohs čukstus atjautāja.

-    Tādas jušanas jau ir tikai tev! Villova ķircinoši atbildēja, taču nākamajā brīdī sajuta to pašu tādu kā tirpoņu kājās. Viņa sāka drebēt.

-    Ieklausies! Rannohs teica.

Brieži, kas ganījās gabaliņu attālāk, pacēla ragus un piešķieba galvas. Un tad līdz ar vēja pūsmu pie viņiem atlidoja skaņa, kas lika bailēs sastingt. Tālumā bija dzirdami apslāpēti, dobji rējieni, kas tricināja gaisu.

-    Vilki? Villova čukstus jautāja.

-    Nē, Rannohs atbildēja. Skaties!

Briedēni ieraudzīja kaut ko tādu, ko lāgā nespēja saprast. Tālumā pa kalnu kori augšup no ielejas uz viņu pusi joņoja cilvēku pulciņš. Sākumā izskatījās, it kā tie lidotu pa gaisu, bet pēc brītiņa, kad tie pakāpās augstāk kalnā, briedēni redzēja, ka tos nes lieli bezragu brieži. Citi brieži tos tūlīt pazina, taču abi jaunie vēl nekad nebija redzējuši zirgus, un skaļā pakavu dunoņa viņus ļoti izbiedēja. Nedaudzie brīži, kad viņi sava ceļojuma laikā bija redzējuši cilvēku, bija likuši baidities no šī radījuma un neuzticēties tam, taču tagad, redzot tuvojamies dzīvniekus, kas tik līdzīgi viņiem pašiem, bet iedresēti un pakļauti cilvēka gribai, un nes cilvēkus tieši uz viņu pusi, briedēnu nepieredzējušos prātus pārņēma jaunas šausmas.

Tomēr vēl briesmīgāki par tiem bija radījumi, kas riedami un smilkstēdami joņoja tiem pa priekšu. Dzinējsuņi bija saoduši briežu smaku un alka pēc asinīm. Piepeši gaisu sašķēla spalgs troksnis, ko nevarēja piedēvēt nedz cilvēka, nedz zvēra balsij. Gari stiepta skaņa, kas pārtapa dobjās gaudās. Tas bija medību raga troksnis.

-      Bēdziet! Bēdziet, ja jums dzīvība dārga! iesaucās viens no lielajiem briežiem, un vienā acumirklī viss bars zibenīgi apsviedās un metās projām kā iztraucēts putnu bars. Rannohs un Villova skrēja tiem līdzi, akli joņodami pa kalna kori uz austrumu pusi. Briežu tēviņi bēga zibens ātrumā, jo vajāts briedis ir viens no ašākajiem radījumiem savvaļas pasaulē. Tomēr jaunie briedēni kaut kā spēja tikt viņiem līdzi, vismaz līdz brīdim, kad bars iegriezās nelielā ieplakā pašā ielejas galā, aiz kura kalni atkal slējās augšup. Tagad brieži sāka apmulst. Rējieni, kaucieni, pakavu dimdoņa un dīvainās raga skaņas nāca arvien tuvāk un tuvāk. Mazie briedēni akli auļoja uz priekšu, bet tad piepeši Rannohs, spēja instinkta vadīts, metās pa labi zemes strēlē, kas bija visbiežāk apaugusi ar papardēm.

-     Aši! Skrien aiz manis! viņš uzsauca, un Villova paklausīja.

Viņi ienira pameža audzē visīstākajā brīdī, jo dzinējsuņi jau bija tepat uz pēdām. Suņi kā vējš aizjoņoja viņiem garām uz priekšu pāri ieplakai, un zirgi, ar pakaviem ārdīdami zemi, aulekšoja tiem pakaļ.

-    Vai tev nekas nekait? Rannohs čukstus vaicāja Villovai, kad rībošais troksnis bija garām.

-    Nē, Villova elsodama atbildēja, šķiet, ka ne.

-    Paskaties! Rannohs sacīja, izslējis galvu virs papardēm. Arī Villova pacēla galvu. Gabalu priekšā viņi redzēja briežus, kas bija sasnieguši ielejas galu un mēģināja kāpt pa akmeņaino kalnu augšup, taču nogāze bija pārāk stāva, un suņi, jau panākuši savus upurus, kampa un koda tiem kājās. Pieci suņi bija ielenkuši briedi, kurš pirmais tika izkliedzis brīdinājumu, un tas, apsviedies otrādi pretī vajātājiem, vēzēja lielos ragus pa labi un pa kreisi. Viens no suņiem žēlabaini iegaudojās, jo smaile bija ķērusi tā sānus, tomēr izskatījās, ka suņi drīz novilks briedi pie zemes. Bet tad gaisu spalgi pāršķēla pēdējais medību raga pūtiens.

Suņi izbiedēti paskatījās atpakaļ, kur viņu saimnieki, nokāpuši no zirgiem, tuvojās un dusmīgi klaigāja. Pienākuši klāt, tie sizdami un sperdami rāva suņus nost, un suņi apjukumā smilkstēja un kauca. Uz īsu bridi briežos pamodās cerību stariņš. Bet tad viens no cilvēkiem pacēla pie acs kaut ko līdzīgu lielam zaram un pavērsa to pret briedi, kas labajā pusē pūlējās uzkāpt kalnā. Atskanēja švīkstošs troksnis, un Rannohs un Villova pārsteigti noskatījās, kā briedis vienkārši nokrīt uz ceļiem un nokūleņo pa nogāzi lejā. Sānos tam bija ieurbusies tieva koka šautra, un karstās asinis, tecēdamas no brūces, jau krāsoja zāli. Pa kreisi nokrita vēl viens briedis, tad vēl un vēl viens, līdz kājās palika tikai tie brieži, kas stāvēja ieplakas lejgalā ar muguru pret kalnu.

Tad cilvēki, kas bija sastājušies rindā netālu cits no cita, sāka kliegt un svilpt. Cits aiz cita tie pacēla rokas un ņēma kaut kādus dīvainus priekšmetus, kas bija pārmesti tiem pār plecu un tagad zaigoja un zibsnīja saules staros. Daži no šiem priekšmetiem bija gari un tievi, ar nosmailinātiem galiem. Citiem bija sazaroti gali, un tie atgādināja dambriežu ragus. Jaunajiem briedēniem nebija ne jausmas, kam domāti zobeni, taču drīz viņi to saprata, redzēdami, kā cilvēki sāk tos vicināt, tuvodamies gaidošajiem briežiem. Rannohs un Villova sarāvušies noskatījās slaktiņā. Kad tas bija galā, visi brieži, kas bija ieskrējuši ieplakā pavisam piecpadsmit gulēja zemē beigti. Jaunās, spirgtās zāles pavasarīgais zaļums bija kļuvis tumši sarkans. Tad viens no vīriem noliecās. Tas bija gara auguma cilvēks ar staltbrieža krāsas matiem un garu, kuplu bārdu. Kad viņš atkal izslējās taisni un ar skaļu saucienu pagriezās pret pārējiem, viņš turēja gaisā paceltu brieža ragu ar piecām smailēm.

-     Skriesim prom! Rannohs šausmās izdvesa, kāpdamies atpakaļ paparžu biezoknī. Villova!

Villova atgūdamās nopurinājās, itin kā nokratīdama sastingumu, un pagriezās, lai skrietu līdzi Rannoham. Bet piepeši viņiem priekšā atskanēja kauciens. Viens no dzinējsuņiem, kuri bija atgaiņāti no briežiem, bija atskrējis atpakaļ līdz paparžu audzei, kurā slēpās abi briedēni. Tas bija viņus pamanījis.

-     Bēdz, Villova, bēdz! Rannohs izmisis iesaucās, kad suns lieliem lēcieniem metās uz viņu pusi, atiezis zvērīgos zobus un smaganas, alkdams atdarīt par atņemto nonāvēšanas iespēju. Villovai divreiz nebija jāsaka. Šausmu uzplūda dzīta, viņa metās uz priekšu kā bulta. Rannohs viņai sekoja, un abi briedēni joņoja, cik ātri vien kājas nesa. Taču suns bija izsalcis, un attālums starp viņiem arvien samazinājās. Kad tas bija gandrīz panācis bēgļus, Rannohs piepeši metās pa kreisi, gribēdams novērst vajātāja uzmanību no Villovas.

Suns metās briedēnam pakaļ, riedams un cenzdamies kampt viņam kājās. Rannohs bēgdams gandrīz juta suņa karsto elpu, un asaras aizmigloja viņam acis. Bezcerīgi, suns tūlīt viņu panāks!

Zeme piepeši pazuda dziļumā, aiz muguras nošņakstēja suņa zobi, un Rannohs ar sparīgu atspērienu lēca uz priekšu. Briedis spēj aizlēkt krietni tālāk nekā suns, un briedēns lidoja pāri tukšumam, kamēr vajātāja zobi kampa tukšu gaisu. īsu brīdi suns palika stāvam grāvja malā, pārsteigts par Rannoha lēcienu un apstulbis skatīdamies apkārt, bet Rannohs tikmēr atkal sajuta zem kājām līdzenu zemi un auļoja tālāk. Suns iegaudojies atsāka pakaļdzīšanos. Rannohs bēga, cik aši spēja, un suns viņam sekoja. Attālums starp abiem atkal samazinājās, paparžu audze piepeši beidzās, un Rannohs ar šausmām ieraudzīja, kur atrodas. Viņš visu laiku bija skrējis uz ieplakas gala pusi un tagad pretī redzēja zirgu un cilvēku burzmu. Nāsīs koda spēcīgā, svešā smaka.

Rannohs metās pa labi. Bet tagad viņu bija ieraudzījuši citi suņi, un tie joņoja viņam pakaļ, ar rejām un kaucieniem tricinādami gaisu. Rannoham šķita, ka tūlīt pārplīsīs sirds. Suņu saceltais troksnis dunēdams atbalsojās viņam galvā, un, paskatījies uz priekšu, viņš zaudēja pēdējās cerības. Pa labi, virzienā, kurp bija skrējuši brieži, ieplaka gabaliņu turpinājās, bet tagad Rannohs tuvojās tās galam, un malas bija tik stāvas, ka briedēns pa tām nespētu uzkāpt. Tātad viss pagalam!

"Tad tādas ir beigas," viņš skriedams rūgti nodomāja. "Es aizbēgu no sava bara, lai pēc tam mani saplēstu gabalos."

Tad Rannoha apziņa sāka aizmigloties un briedēnam šķita, ka viņš krīt. Viņš sajuta paparžu pieskārienu un saoda smilšu smaržu.

Panāca! Rannohs iesaucās, sajuzdams pakaļkājā briesmīgas sāpes, un nākamajā brīdī viss iegrima melnā tumsā.

Otrā daļa

8 Sgorrs

Viņš vaigā cietsirdīgs, bet nesatricināms un stiprs Kā tāds, kurš pārestības dara, nevis cieš.

Persijs Bišs Šellijs. "Atbrīvotais Prometejs"

Skopi pavasara saules stari apspīdēja kalnu, uz kura stāvēja vientuļa briežumāte. Viņai bija gluds, sarkanīgs kažoks, un viņas lielās acis raudzījās lepni un izaicinoši. Taču skatienā, kas raudzījās pāri ielejai, jautās skumjas. Viņa bija vēl diezgan jauna, tikai septiņus gadus veca, bet rievas uz purna liecināja par pārdzīvotām bēdām, kas likušas priekšlaikus novecot. Garām Mājvietas ozolam uz viņas pusi aizkliboja vecs briedis un klusi pasauca viņu, taču briežumāte to nemanīja, un tikai tad, kad nācējs bija jau gandrīz blakus un uzrunāja vēlreiz, viņa pagrieza galvu uz nācēja pusi.

-   Blaindvīd! Eloina iesaucās, pārsteigta, ka stāstnieks pienācis tik tuvu pie Mājvietas ozola. Piedod, Blaindvīd, es laikam biju aizsapņojusies.

-   Tas nekas, stāstnieks atbildēja, lēni piesoļodams klāt. Ari es pats pēdējā laikā varu vairs tikai kavēties sapņos. Bet ko tu tik skumīgu domāji?

Briežumāte uzsmaidīja draugam. Blaindvīds izskatījās ļoti vecs. Viņa ragi bija dziļu rievu izvagoti, gluži kā daudzgadīga ozola zari.

-    Es domāju par Rannohu.

-     Viņš ir sveiks un vesels, Eloina. Par to esmu pārliecināts.

-    Bet viņi nav beiguši meklēt.

-    Taisnība. Bet neko nav atraduši.

-     Drīz viņam būs divi gadi, Eloina sērīgi teica, lūkodamās tālumā uz briežiem, kas grauza zāli. Interesanti, vai viņš augdams kļūst līdzīgs Brehinam?

-    Mazs, glīts Izlūkotājs.

-    Man viņu abu pietrūkst, Blaindvīd, bet es vismaz varu cerēt, ka Rannohs ir dzīvs. Brehins vairs neatgriezīsies nekad. Nekad.

Eloina nokāra galvu.

-    Brehins ir kopā ar Zvaigžņubriedi, Blaindvīds labsirdīgi nočukstēja, un ar Herni.

-    Tam es ticu, bet man viņa tomēr pietrūkst, Blaindvīd.

-     Un man pietrūkst Brēkas, Blaindvīds sacīja, pakratīdams galvu, tomēr mums jābūt stipriem. Vismaz labi, ka viņa ir kopā ar tavu bērnu. Es zinu, ka Brēka darīs visu, lai viņu pasargātu.

-      Tev taisnība, nedrīkst padoties bēdām. Bet ir tādas dienas, kad kļūst ļoti smagi. Es atceros laikus, kad Izlūkotāji lepni stāvēja kalnu galotnēs vai brīvi klejoja apkārt. Tagad dreilieši visu ir iznīcinājuši, un ari dreilingiem ir tāda vara, ka briežumātes baidās pat dzemdēt mazuļus.

-     Es zinu, Blaindvīds nopietni pamāja ar galvu. Bet varbūt…

Vecais stāstnieks apklusa.

-    Ko tu gribēji sacīt?

-    Es atcerējos Pravietojumu.

-Vai tu tiešām tam tici, Blaindvīd? Eloina jautāja, cieši ieskatīdamās vecajam draugam acīs. Vai tu domā, ka Rannohs ir izredzētais?

-    Tā ir vienīgā doma, kas man šajos gados ļāvusi palikt ar nesalauztu sirdi.

Abi brītiņu stāvēja un klusēja, bālās saules staru apspīdēti. Tie deva maz siltuma.

-     Bet vai tu esi padomājis, kas tur sacīts, Blaindvīd? Eloina pēkšņi jautāja, ielūkodamās briedim acīs. Es pēdējā laikā par to esmu ļoti daudz domājusi. Upuris būs liktens lemtā daļa. Tieši tā tur teikts. Upuris, Blaindvīd. Kāpēc es laidu viņu pasaulē?

-      To mēs neviens neuzzināsim, iekams nepiepildīsies Pravietojums, Blaindvīds drūmā nopietnībā sacīja. Un, ja tam lemts piepildīties, Dreils un Sgorrs nekad nedrīkst uzzināt, ka viņš ir mītenis. Citādi tie nemitēsies viņu vajāt, līdz būs apgriezuši otrādi visu Lielo Zemi.

Kamēr abi vecie draugi sarunājās, pa rietumu nogāzes pavasarīgo zāli virs Mājvietas bara pastaigājās trīs brieži. Jaunākajam bija skaists ragu kronis, bet vecākais kliboja un tā ragi jau bija gājuši mazumā. Trešajam briedim, kas pašreiz runāja, ik pa brīdim paklanīdams galvu barveža priekšā, vispār nebija ragu, kaut gan baram vēl nebija pienācis laiks tos nomest.

-     Vai pārbaude tev bija pa prātam, valdniek? Sgorrs pieglaimīgi jautāja, mirkšķinādams vienīgo aci.

-    Jā, likās gluži labi, Dreils atbildēja. Tu viņus esi pienācīgi apmācījis.

-    Izlūki ir atkal atgriezušies no ziemeļiem, Sgorrs teica.

-    Un kādi ir jaunumi?

-    Tagad visi bari Zemajās Zemēs apliecina tev cieņu.

-    Visi gan, tikai ne Tārns, Dreils pikti atmeta. Kāpēc viņš joprojām pretojas?

-    Viņš ir lepns, Sgorrs atbildēja, turklāt viņš pārlieku mīl savus Izlūkotājus, lai atdotu tos bez cīņas.

-      Izlūkotājus, Dreils nosprauslojās. Vai es nekad netikšu no viņiem vaļā?

-    Viņi ir Urnām uzticīgi. Es pat ticu, ka viņi to mīl.

-      Gan pienāks diena, kad viņi būs uzticīgi man! Dreils ļauni noteica.

-      Un mīlēs tevi, Sgorrs aši piebilda. Viņa balsī skanēja vienlaikus lišķība un izsmiekls.

-      Nē, Sgorr, pat es neesmu tik iedomīgs, lai tam ticētu. Bet uzticību var iegūt divējādi. Ar mīlestību un ar bailēm.

-      Taisnība, Sgorrs piekrita. Un Tārns ir muļķis. Viņa valdīšana sēj pati savas iznīcības sēklu. Saglabādams Anlahu, viņš gādā, lai kādu dienu tiktu atstumts malā.

-       Tā ir. Bet kā lai mēs zinām, vai Izlūkotāji pat tad pārnāks pie mums un padosies? Viņi ir meža brieži, un, lai ko mēs darītu, mums nav izdevies iedabūt viņu barā savējos.

-      Tā gluži nav, Sgorrs klusi atbildēja, lūkodamies tālumā. Tur ir viens, kurš nebūtu grūti pierunājams.

-      Nu, tad atliek gaidīt īsto bridi, Dreils noteica, un tad visas Zemās Zemes būs manas.

Sgorrs uzmeta Dreilam viltīgu un izsmejošu skatienu.

-Joprojām nav ne vēsts par aizbēgušajiem, viņš teica un ar gandarījumu noskatījās, kā Dreila sejai pārskrien baiļu ēna. Dreils iebāza purnu zālē un papurināja galvu.

-      To es nesaprotu, viņš nobubināja pie sevis. Kur tie varēja paslēpties?

Jā, vecais muļķi, Sgorrs nodomāja, iekšēji pasmiedamies, tu joprojām baidies no Pravietojuma!

-      Kas to lai zina? viņš sacīja skaļi. Kad dreilieši ieradās pie ezera, Tārns nevienu bēgli nebija redzējis. Dreilieši ir pārliecināti, ka viņš nemeloja. Un tomēr Tārna bars ir vienīgais, kas varētu viņus slēpt. Tas ir mīklaini.

-    Mums viņi jāatrod, Sgorr! Dreils teica un pēc brītiņa piebilda. Pats saproti, ne jau tā briedēna dēļ. Tu sacīji, ka neviena mīteņa viņu vidū neesot.

Sgorrs atkal pasmīnēja sevī.

-    Tas ir svarīgi tāpēc, ka visiem Herlām jāzina: no manis neviens nevar aizbēgt, Dreils turpināja. Viņiem par to jāliek ciest. Itin visiem.

-    Un viņi dabūs ciest, Sgorrs piekrita, kad mēs viņus atradīsim.

-    Nu tad pasaki, Dreils, piepeši saniknojies, uzkliedza, kāpēc tu visu dienu te pļāpā ar mani un nesūti dreiliešus meklēt? Dari to tūlīt pat! Es tagad esmu noguris un gribu vēl tikties ar Eloinu.

Dreils negaidot aizsteidzās, atstādams Sgorru un jaunāko briedi uz nogāzes divatā.

-    Nu? jaunais briedis klusi jautāja, kad Dreils atradās pietiekami tālu.

-    Drīz, Narl, Sgorrs norūca, pavisam drīz!

Abi sāka soļot uz priekšu, un Sgorrs atkal smīnēja, noskatīdamies, kā Dreils klibo atpakaļ pie Mājvietas ozola. Kad viņi bija nokāpuši kalna pakājē, Sgorrs atkal pievērsās jaunajam briedim.

-    Narl, viņš to klusi uzrunāja, kādas ir ziņas no iekšējiem spiegiem? Vai ir manāms kas aizdomīgs? Kad pienāks īstais brīdis, pilnīgi visam jābūt mūsu kontrolē. Līdzko viņi kaut ko pamana, lai tūlīt ziņo man! Jebkuru sīkumu. Vai tu mani saprati?

-Jā, Narls atbildēja. Viņš apklusa, un viņa sejā parādījās domīga izteiksme. Sgorrs to ievēroja.

-    Par ko tu domā?

-    Droši vien tas nav nekas svarīgs, Narls sacīja, papurinādams galvu. Tikai Rīns, kādu dienu nākdams mājās, pie upes redzēja Blaindvīdu.

-     To veco stāstnieku? Sgorrs pārsteigts jautāja. Es biju domājis, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem!

-     Ir gan, kaut arī runā, ka viņš esot jau drusciņ ķerts. Kad RIns viņam piegāja klāt, vecais labu brīdi to nemaz neredzēja. Viņš ir tikpat kā akls.

-    Nu un?

-     Un viņš runāja pats ar sevi. Murmināja kaut ko par Pravietojumu.

-    Par Pravietojumu? Sgorrs ar pēkšņu interesi pārjautāja. Un ko viņš runāja?

-    Rīns teica, ka vispirms viņš esot noskaitījis kādu daļu no tā savārstījuma. Un tad klusi pasmējies pie sevis.

-     Turpini! sacīja Sgorrs, tagad klausīdamies ar lielu uzmanību.

-    Tālāk nāk pats dīvainākais, Narls teica. Pēkšņi viņš esot sacījis: "Ja vien šie zinātu par Brakenas nabaga beigto briedēnu!" Un tad atkal pasmējies pie sevis.

Sgorrs spēji apstājās. Viņa domas pievērsās pagātnei. Viņš atsauca atmiņā vēlo vakaru pie upes. Domās viņš redzēja Eloinu stāvam sev pretī, tad lēni atkāpjamies sānis, atklājot skatienam beigto briedēnu. Sgorram vienmēr bija licies, ka tur slēpjas kaut kas mazliet neparasts. Triumfs viņas skatienā. Kaut kas itin kā neiederīgs. Un pēc tam viņas spējā, dedzīgā vēlme aizstāvēt Brakenu un viņas mazuli, kuri stāvēja meža malā.

-    Aši! Sgorrs uzsauca, un viņa domas liesmoja kā uguns. Atved pie manis Blaindvīdu un pasauc līdzi vairākus dreiliešus! Es tevi gaidīšu pie lielā akmens. Un pasaki, lai dreilieši uzasina ragus!

-    Ko tu grasies darit?

-      Skaidrs, ka izvaicāt Blaindvīdu! Sgorrs atsaucās, mezdamies skriešus. Un uzzināt, ko viņš domāja ar to beigto briedēnu!

Bet skrējiens vēl nebija galā, kad Sgorrs to jau bija uzminējis pats.

Kad pār Mājvietas baru nolaidās Larna stunda, jauns briedēns ar pirmajiem ragiem gāja gar upi uz lielā akmens pusi, kur viņam ļoti patika skraidīt un spēlēties, kad vien izdevās aizbēgt no visaptverošajiem dreilingu pienākumiem. Briedēns zināja, ka tik vēlu viņam vairs nevajadzētu staigāt apkārt, un domas par dreilingu neizsmeļamo sodu krājumu lika viņam būt īpaši piesardzīgam. Viņš jau tuvojās lielajam akmenim, kad piepeši apstājās un šausmās sastinga.

Netālu priekšā viņš ieraudzīja grupu briežu tēviņu, kas bija ielenkuši vecu briedi. Briedis gulēja zemē, un viens rags viņam bija nolauzts. Viņa purns bija asiņains un acis tā aizpampušas, ka diez vai viņš vairs spēja saredzēt apkārtējos dreiliešus. Pārbiedētais briedēns redzēja, ka viens no briežiem apgriežas un iesper gulošajam tieši pa seju.

-     Kāpēc tu mums nestāsti, Blaindvīd? tumsā salti atskanēja Sgorra balss, un viņš nicīgi pagrieza stāstniekam muguru. Ja tu runātu, tava nāve būtu viegla un ātra.

-    Es neko nezinu, Blaindvīds ar piepūli atbildēja. Viņš mēģināja pacelt galvu no zemes, taču tā nevarīgi noslīga atpakaļ.

-    Skaidrs, ka zini! Sgorrs pasmīnēja. Ari es pats jau zinu. Gribēju tikai, lai tu to apstiprini.

-    Neparko! Blaindvīds izdvesa.

Sgorrs piesoļoja pie ievainotā brieža un apstājās, no augšas noskatīdamies viņā.

-     Sāksim vēlreiz no gala, viņš teica. Atceries nakti pie upes! Kad Eloina parādīja man savu beigto bērnu. Tas taču nebija viņas bērns, vai ne? Tas bija Brakenas bērns. Iznāk, ka briedēns ar zīmi pierē ir Eloinas dēls un tātad arī

Brehina dēls. Viņa dzīslās rit visnīstamākā Izlūkotāja asinis, bez tam viņš ir samainīts bērns… tāds, ko dēvē par mīteni.

-     Es neko nezinu, nomurmināja Blaindvīds, pūlēdamies izspļaut no mutes asinis.

-    Tu zini gan! Sgorrs ņirdzīgi uzbrēca. Tu zini savu pravietojuma pantiņu! Tur ir runa par zīmi uz brieža pieres un par samainītu bērnu.

Tagad Blaindvīds klusēja un Sgorrs uzmeta skatienu Narlam. Jaunais briedis vēlreiz iespēra Blaindvīdam.

-    Man tas ir gluži vienalga, Sgorrs nevērīgi turpināja, kamēr Blaindvīds mauroja sāpēs, es neesmu tik tumsonīgs, lai ticētu tādām blēņām. Bet es esmu veltījis savu mūžu tam, lai zinātu visu par Mājvietas baru. Tas aizskar manu lepnumu.

-    Un lepnums tevi pazudinās, Blaindvīds pēkšņi iesaucās, spļaudams asinis no uzpampušajām lūpām, kad Viņš atnāks!

-     A, tātad tik tālu esam tikuši! Tātad tas par Eloinu ir patiesība?

-    Jā, patiesība! Un tu apraudāsi dienu, kad ļāvi viņam aizbēgt!

Daži blakus stāvošie dreilieši satraukti saskatījās: kaut gan runāt par Herni un Pravietojumu bija aizliegts, barā joprojām klejoja baumas un valodas.

-    Ai, ai, ai! Sgorrs novilka. Kā nu mēs aizraujamies! Nē, nekā tamlīdzīga es nedarīšu. Es neesmu stulbs, māņticīgs Herla, kas tic bērnu pasakām par Herni. Paskaties uz mani, Blaindvīd, ja tu to vēl spēj! Es esmu Sgorrs, un es nebaidos ne no kā!

-    Līdz atnāks Rannohs, stāstnieks izdvesa, skatīdamies uz saviem mocītājiem.

-    Ahā! Sgorrs iesaucās, apsviezdamies apkārt. Paldies, Blaindvīd! Tātad viņu sauc Rannohs.

-    Nav svarīgi, kā viņu sauc, Blaindvīds elsoja, mocīdamies izmisumā, ka ir nodevis briedēnu. Rannohs. Herne. Izredzētais.

-    Ko tu neteiksi! Sgorrs nosprauslojās. Man apnicis klausīties. Paliec sveiks, Blaindvīd! Vari nešaubīties, ka reizē ar tevi mirs beidzamās vecās pasakas un melu stāsti par Herni un Herlu.

Riebumā saviebies, Sgorrs aizgriezās un skriešus devās atpakaļ pie Mājvietas ozola. Narls sekoja viņam pa pēdām. Tur nokļuvuši, viņi dzirdēja vecā stāstnieka pēdējo gurdo sāpju saucienu.

-     Es nesaprotu, Narls teica, kamēr abi brieži tumsā skrēja pa ieleju. Jas tas ar zīmi pierē patiešām ir mītenis, varbūt tur ir kāda patiesība…

-    Narl! Sgorrs uzkliedza. Ja tu vēlies man kalpot, tad neizrādi savu muļķību! Nav tur nekādas patiesības.

-     Kāpēc tad tev tik ļoti vajadzēja uzzināt par to briedēnu? Narls jautāja.

-     Pavisam vienkārši, Sgorrs atbildēja. Tāpēc, ka tas kalpo mūsu mērķim. Kad Dreils to uzzinās, viņš pārbīsies vēl vairāk nekā līdz šim. Un bailes dara viņu vāju.

"Un būs vēl kāds labums," Sgorrs, skriedams pa tumšo ieleju, labpatikā noteica pie sevis, "kad Dreils uzzinās par Eloinas līdzdalību šai notikumā, tas viņus abus vēl vairāk attālinās."

Sgorrs nogaidīja pilnas desmit saules, iekams pastāstīja Dreilam par savu atklājumu. Viņš gaidīja bridi, kad jaunā ziņa varētu darīt vislielāko iespaidu. Tas notika pie Mājvietas ozola, kur Sgorrs, kā parasti, bija aizgājis, lai ziņotu par notikumiem barā. Tuvodamies saules apspīdētajai tikšanās vietai, viņš pasmīnēja, jo dzirdēja Eloinu un Dreilu strīdamies. Tas notika ļoti bieži.

-    Vai tu nevari viņu beidzot aizmirst? Dreils pārmeta briežumātei.

-    Es nekad viņu neaizmirsīšu.

-     Es biju domājis, ka ar laiku tu mani iemīļosi, Dreils labinoši teica. Vai tad nav jauki, ja tevi aplaimo Baru Valdnieks?

Eloina salti paskatījās uz Dreilu. Divas sezonas viņa ar varu bija turēta Dreila harēmā, taču pārojušies viņi joprojām nebija, jo Eloina bija izmantojusi visas iespējamās viltības, lai Dreilu atraidītu un turētu savu solījumu. Aizpagājušajā rudenī viņai tas bija izdevies, uzkurinot greizsirdību pārējo Dreila draudzeņu vidū un liekot tām sacensties pēc Dreila labvēlības. Iepriekšējā Anlaha laikā viņa to bija panākusi, vienīgi izlikdamās slima un tādējādi noturēdama Dreilu pienācīgā attālumā. Taču Eloina zināja, ka ilgi vairs neizdosies izvairīties no Dreila uzmācības un tagad ienīda viņu vairāk kā jebkad.

Dreilam pārošanās vecums jau bija aiz muguras, jo dabiskā savvaļas bara dzīvē brieži, gadu gaitā zaudēdami spēku un nespēdami vairs cīnīties par briežumātēm, reti mēdz pāroties pēc vienpadsmit gadu vecuma. Tomēr divas no Dreila draudzenēm pagājušajā vasarā bija laidušas pasaulē mazuļus, kaut gan tie abi bija ļoti vārgi. Dreilam tie nepatika, un viņš vēlējās, lai tieši Eloina dzemdētu viņam briedēnu.

-     Kad pienāks vasara, Dreils teica, tu man dāvāsi lielisku dēlēnu, lai manas asinis dzīvotu tālāk.

Sgorrs, stāvēdams netālu no viņiem, skaudri nodrebēja. Neviena no viņa draudzenēm nekad nebija laidusi pasaulē mazuli.

-    Nē, Dreil, Eloina auksti atbildēja, es nekad nedāvāšu tev bērnu. Ne dēlu, ne meitu.

Viņas balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas lika Dreilam brīdi apklust. Viņš pagrieza galvu un cieši ieskatījās viņai acīs.

-    Kā tu to domā?

-        Es nekad nedāvāšu tev bērnus, mīļais. Tu esi iztērējis daudz laika, lakstodamies ap nepareizi izraudzītu draudzeni, Eloina meloja. Visi mani bērni ir piedzimuši nedzīvi. Tāds ir man uzliktais Hernes lāsts.

-        Nē! pēkšņi atskanēja balss viņiem aiz muguras, un Dreils saniknots apsviedās apkārt. Tur stāvēja Sgorrs un noraudzījās uz viņiem.

-        Sgorr! viņš iešņācās. Kā tu uzdrīkstējies mūs traucēt?

-       Piedod man, valdniek, briedis atbildēja, noliekdams galvu, bet man likās, ka jārunā ar tevi. It sevišķi tāpēc, ka Eloina melo.

-    Ko tu tur runā melo?

Sgorra balsī skanēja kaut kas tik draudošs un viszinīgs, ka Eloinai piepeši asinis sastinga dzīslās. Briežumāte pievērsa viņam naidā zibošu skatienu.

-       Viņa ir laidusi pasaulē briedēnu, kas bija dzīvs. Brehina dēlu.

-       Brehina dēlu? Dreils pārsteigts jautāja. Bet tas taču nobeidzās! Tu pats redzēji viņa līķi.

Eloina klusēja un nenovērsa skatienu no Sgorra. Viņa trīcēja.

-         Es redzēju līķi, Sgorrs lēni sacīja. Bet tas nebija Eloinas briedēns. Tas bija piedzimis briežumātei, vārdā Brakena.

-    Kā tu to zini?

-        Man pateica stāstnieks, Sgorrs atbildēja un smīnēdams uzlūkoja Eloinu. Pirms nāves.

-    Blaindvīd! Eloina iekliedzās. Ko tu esi izdarījis?

-       Klusu! Dreils uzbrēca, un Eloina nokāra galvu. Dreils brīdi klusēja. Viņš centās atcerēties, kur dzirdējis pieminētās briežumātes vārdu.

-   Brakena? viņš beidzot jautāja. Vai tad tā nav viena no briežumātēm, ko mēs meklējam?

-Jā, Sgorrs atbildēja, un viņa rūpējas par briedēnu ar ozollapas zīmi uz pieres. Par Eloinas dēlu. Viņu sauc Rannohs.

-    Eloinas dēlu?

-   Viņus samainīja, Sgorrs draudīgi noteica, ar apdomu aizvadīdams katru vārdu līdz Dreila saprašanai. Pēc piedzimšanas Eloina paņēma Brakenas beigto mazuli un atdeva viņai savējo. Samainīja.

Tagad Dreils sastindzis skatījās uz abiem, pamazām aptverdams Sgorra vārdus. Pēkšņi viņa acīs uzzibēja šausmas.

-    Tātad tas ar ozollapas zīmi ir Brehina dēls? viņš izdvesa, gandrīz zaudējis balsi. Un…

Sgorrs ļāva turpināt Dreilam pašam.

-    …un mītenis! Dreils izgrūda. Pravietojums! Tā ir patiesība!

Dreils paspēra dažus soļus. Viņš sagrīļojās, un Sgorrs nemēģināja valdniekam palīdzēt. Viņš lūkojās uz Eloinu ar triumfa smaidu sejā.

Ziņa par Rannohu un Pravietojumu nākamo mēnešu gaitā izraisīja Dreilā satriecošu pārmaiņu. Viņš acīmredzami novecoja, itin kā iekšēji saguma. Visu laiku viņš tagad pavadīja tikai pie Mājvietas ozola, dreiliešu apsargāts, kaut ko murmināja pie sevis un jautāja visiem briežiem, ko viņi zinot par Pravietojumu.

Sgorrs neko nedarīja, lai to novērstu. Patiesībā viņš veiksmīgi uzkurināja Dreila bailes. Nereti viņš aizgāja pie Dreila un noskaitīja Pravietojuma pantus, drūmā nopietnībā mādams ar galvu un ar balss izteiksmi itin kā tulkodams to nozīmi. Katru dienu Dreils pavēlēja Sgorram sūtīt meklējumos arvien vairāk dreiliešu, bet Sgorrs to, protams, nepūlējās darīt.

Tomēr daļa no Sgorra plāna cieta neveiksmi, un tā bija cerētā Dreila atsvešināšanās no Eloinas. Vecīgais briedis nevis kļuva saltāks pret Eloinu, bet, tieši otrādi: tagad visu laiku vēlējās būt viņas tuvumā. Eloinas klātbūtne šķita viņu dīvaini nomierinām, itin kā "izredzētā brieža" māte spētu viņu kaut kā pasargāt. Dreils pat iztaujāja Eloinu par Pravietojumu un gribēja zināt, vai viņa tam tic. Eloina neko neapstiprināja un neko nenoliedza. Viņa vēlējās vairot Dreila bailes, bet vienlaikus zināja, ka tas var būt bīstami viņas dēlam. Viņa bija klusa un tramīga, un Blaindvīda nonāvēšana bija atkal atplēsusi sāpīgo brūci viņas lēni dzīstošajā sirdī.

Gads ritēja tālāk. Sākās pavasara lietusgāzes, un briežu bars sāka mest ragus. Vispirms nokrita labais vai kreisais rags un trīs vai četras saules briedis staigāja ar vienu ragu uz galvas. Tad nokrita ari otrs rags un briedis staigāja pa Mājvietas ieleju pavisam bez ragiem. Tieši šajā gadalaikā Sgorrs jutās visstiprākais briežu vidū un kļuva arvien negantāks.

Vēl dažas saules vēlāk briežiem uz galvas sāka slieties jauni ragi, ko klāja mīksts, samtains spalvojums. Pieaugušajiem briežiem tie auga kā strupi zari, kuru gali sākumā bija noapaļoti, bet vēlāk izliecās, un smailes, kas no tiem spraucās, kļuva arvien asākas. Tas bija laiks, kad brieži sāk rotaļīgi badīties, vēl nevarēdami īsti izmēģināt savu ragu spēku. Taču tagad tie dabisko sparu un enerģiju varēja izlādēt vienīgi dreiliešu treniņu nometnēs un bezgalīgajā piespiedu soļošanā. Uzziedēja puķes, un brieži sāka mest spalvu, to kažoki atguva krāšņu, ugunīgu rūsganumu. Cits aiz cita pasaulē nāca telēni, un baru svētīja jauna dzīvība ja vien to var saukt par svētību, jo daudzas briežumātes neieredzēja dreiliešu tēviņus un baiļojās par saviem mazuļiem.

Saule sildīja arvien karstāk, un brieži sāka nomest samtaino ragu apvalku; tas lobījās nost, un vairākas saules no vietas daudzi brieži staigāja pa ieleju ar asiņainām samta skrandām, kas karājās no galvām kā lentes. Viņi berzēja ragus pret kokiem un krūmiem, un drīz jaunās, spēcīgās smailes atkal bija gludas. Visu šo laiku Sgorrs šķita kaut ko gaidām. Kādā karstā, tveicīgā dienā ielejā ieradās svešinieks. Briedis vaicāja pēc Sgorra, un Sgorrs acīmredzot bija viņu gaidījis, jo dreilieši tūlīt aizveda atnācēju, kur prasīts.

Pēc nogurdinoša rīta, kas pavadīts, stāstot pamācības dreilingiem, Narls tupēja upmalā un domīgi gremoja zāli. Kāds dreilietis negaidot atnesa ziņu, ka Sgorrs licis viņam ierasties pie Mājvietas ozola. Aizgājis turp, Narls sastapa Sgorru kopā ar Dreilu un Eloinu.

-      Ā, tas ir labi, Narl! Es gribēju, lai tu atnāc šurp, Sgorrs teica, kad briedis bija ieradies. Mums ir daudz darba.

Narla pavēlnieks Dreila klātbūtnē bija kļuvis pašapzinīgāks un valdonīgāks, un Narls piepeši nodomāja, ka Dreils izskatās briesmīgi vecs un vārgs.

-       Kas no jauna, Sgorr? Dreils jautāja gandrīz bez intereses, lūkodamies pāri ielejai.

-    Lieliskas ziņas, valdniek. No ziemeļiem.

Dreils sakustējās un lēni pacēla galvu.

-    Nu tad stāsti! Labas ziņas man patiktu dzirdēt.

-       Tārns, Ezera ielejas valdnieks, ir gāzts, teica Sgorrs. Viņš mira pats no savu Izlūkotāju ragiem.

-    Gāzts! Un kas to panāca?

-   Briedis, ar kuru man ir cieši sakari. Viņu sauc Kolkvars.

-      Vai viņš man apliecinās godu? Dreils jautāja, piepeši pauzdams dzīvāku interesi.

-   Noteikti, lūkodamies projām, Sgorrs pamāja ar galvu.

-    Kur tad viņš ir?

Sgorrs brīdi klusēja, tad apdomīgi teica:

-            Viņš piekrita tikties ar tevi, valdniek, tikai ne šeit. Viņš ir ar mieru doties ceļojumā, Sgorrs viltīgi turpināja, tomēr baidās pārāk ilgi atstāt savu baru, lai tur nesāktos dumpji. Tāpēc es uzdrošinājos norunāt jums tikšanās vietu.

-    Kur? Dreils gandrīz dusmīgi noprasīja.

-            Pie ieplakas, kur dreilieši pazaudēja Rannohu un pārējos.

Sgorrs nopriecājās, redzēdams, ka Dreils, Rannoha vārdu dzirdēdams, nolaiž acis. Valdnieks pakratīja ragus.

-            Bet tas nozīmē… viņš bažīgi iesāka, skatīdamies uz kalniem, ka jādodas ārā no ielejas… turp.

-             Neraizējies, valdniek! Sgorrs teica un smaidīdams piegāja Dreilam tuvāk. Mēs ar Narlu parūpēsimies, lai tu ceļā būtu pasargāts no jebkādām briesmām.

Dreils bezpalīdzīgi paskatījās apkārt.

-            Bet es nevaru pamest Eloinu un savu baru! viņš vārgi iebilda.

-            Eloina nāks kopā ar mums. Vai ne, mīļā? Sgorrs apsviedās apkārt un pievērsa skatienu briežumātei. Tu palīdzēsi sargāt mūsu valdnieku.

-            Bet tur ārpusē ir… viņš! Dreils teica, un balss skanēja gandrīz lūdzoši. Kaut kur tur!

-             Jā. Bet viņš vēl ir jauns un nevar tev neko nodarīt. Padomā par to! Kad Kolkvars apliecinās tev cieņu, tu patiešām kļūsi īstenais Baru Valdnieks. Neviens Zemajās Zemēs vairs nevarēs stāties tev pretī. Un visa Herlu cilts pakļausies tev neatkarīgi no jebkādiem pravietojumiem.

Dreils padevīgi paskatījās uz Eloinu.

-            Laikam tev taisnība, viņš nomurmināja. Bet, ja nu mums jāiet, tad pasteigsimies! Un es gribu, lai man blakus visu laiku būtu paši labākie dreilieši. Vai saprati? Visu laiku!

-Jā, valdniek, protams! Sgorrs atbildēja un paskatījās uz Narlu. Viņa vienīgajā acī gailēja kareivīgs spīvums.

Briežu pulks devās ceļā nākamajā rītā. Dreilu, Eloinu, Sgorru un Narlu pavadīja desmit dreilieši, kurus Sgorrs bija īpaši izraudzījies šim nolūkam. Viņi rikšoja, cik ātri spēja, ņemot vērā vadoņa klibo gaitu. Līdzko brieži bija izgājuši no ielejas patvēruma, Dreils kļuva ļoti tramīgs un Sgorrs izmantoja katru izdevību, lai pieminētu Pravietojumu. Kad viņi pēc piecām saulēm sasniedza mežu, kur Rannohs bija pirmoreiz ieraudzījis kraukli, Dreils jutās gandrīz iekšēji sabrucis.

Kad viņi kāpa augšup uz ieplakas pusi, vakars sāka satumst un biezējošā krēsla iezīmēja starp kokiem drūmas ēnas. Tagad Dreils bija sevišķi nervozs un ikviena negaidīta skaņa lūstošs zars, putns, kas izspurdz no pameža, lika viņam spēji satrūkties. Visu šo laiku vecais briedis vēlējās pakavēties un paskrubināt zāli, taču Sgorrs uzstāja, ka viņiem jāsteidzas, lai drīzāk tiktos ar Kolkvaru. Pēc kāda laika brieži izdzirdēja paklusu, dunošu troksni. Tur šalca upe, un tagad Sgorrs saaicināja visus dreiliešus vienkop.

-   Manuprāt, tagad vispareizāk būtu atstāt sardzi tepat, lai mums būtu apsargāta aizmugure, viņš klusi teica, bet mēs dosimies tālāk četratā: tu, es, Narls un Eloina.

Dreils iztrūcies paskatījās uz Sgorru, bet pašreizējā stāvoklī jutās gatavs darīt it visu, ko Sgorrs liktu.

-   Kolkvars ir lepns, Sgorrs turpināja, un viņš nesacīs paldies, ja būs spiests apliecināt tev godu tik daudzu citu briežu klātbūtnē.

Viņi devās tālāk cauri kokiem, un dreiliešu sardze palika aizmugurē. Dreila sirds dobji dauzījās, kad brieži izgāja no meža aizsega un viņu priekšā pavērās plašā ieplaka, kas stiepās lejup līdz akmeņainajai upei. Viņi stāvēja tajā pašā vietā, kur krauklis bija pateicis Rannoham par tiltu, un Dreils, iziedams klajumā, tramīgi skatījās apkārt, it kā kuru katru brīdi gaidītu parādāmies citus briežus. Taču, viņam

par lielu pārsteigumu, tur neviena nebija. Neviena paša. Tikai kaila zeme un lejā dārdoša grava.

-    Nu? Dreils jautāja, cenzdamies pārspēt upes troksni,

kur tad viņš ir?

-             Kolkvars? Sgorrs salti pasmaidīja, no aizmugures tuvodamies Dreilam, kas stāvēja kraujas malā. Kolkvars nenāks šurp, Dreil.

-            Ko? Dreils iesaucās, apsviezdamies apkārt. Ko tas nozīmē nenāks šurp?

-    Tieši to, ko teicu.

Narls un Eloina jautājoši saskatījās.

-    Bet kā tad ar goda apliecināšanu?

-            To viņš izdarīs, Sgorrs lēni teica. Viss nāks ar laiku. Bet vispirms, lai panāktu viņa… atteikšanos no uzticības Urnām, es ļāvu viņam domāt, ka viņš varēs paturēt savu baru tādu, kāds tas ir pašlaik, ar visiem Izlūkotājiem. Droši vien šobrīd Kolkvars ir kopā ar viņiem.

-             Ar Izlūkotājiem? Dreils atkārtoja. Kāpēc tad tu atvedi mani šurp? Es nesaprotu.

-     Tu nekad neesi sapratis, Dreil, Sgorrs atbildēja.

-     Tomēr vari nešaubīties: kādu dienu Kolkvars apliecinās godu un pakļausies.

-    Kad tad īsti es varu gaidīt viņa goda apliecinājumu?

-            Ne jau tu to saņemsi, Dreil, Sgorrs nicinoši nosprauslojās, bet gan es un sgorrieši!

Dreils ar šausmām paskatījās uz Sgorru, aptvēris viņa vārdu nozīmi.

-    Sgorr! viņš iesaucās. Tu, nodevējs!

-   Neuzskati to par nodevību, Sgorrs smīnēdams atmeta,

-     bet drīzāk par stāvokļa maiņu. Kā gan tu varēji iedomāties, ka tāds briedis kā es paliks uzticīgs tādam iedomīgam, stulbam, māņticīgam mīkstmiesim kā tu? Tev taču jāsaprot, ka tā būtu muļķības augstākā izpausme. Pakļauties briedim, kas tic kaut kādiem pravietojumiem!

-    Pravietojumam… Dreils čukstus izdvesa. Vai tu pats tici Pravietojumam?

-    Nē, Dreil, es nekad neesmu ticējis Pravietojumam. Ari Hernem ne. Es nolēmu, ka varu sadarboties ar tevi, kad biju sastapis briedi, kurš grib likvidēt Anlahu un Hernes garu. Bet starp mums abiem ir liela atšķirība. Es gribēju izdzīt Hernes garu, jo es viņam neticu. Es ticu, ka Herlām ir jākalpo saprāta varai. Pareizāk sakot, jākalpo man. Visā Lielajā Zemē. Bet tu gribēji mainīt vecos likumus tāpēc, ka tiem tici un baidies no tiem. Tu esi muļķis, Dreil!

-    Nelietis! Dreils saniknots izgrūda. Pirmoreiz pēc ilga laika viņā pamodās drusciņa agrākās drosmes.

-    Starp citu, Sgorrs mierīgi sacīja, tā kā tevi tik ļoti interesē Pravietojums, varu tev pavēstīt jaunas ziņas no Ezera ielejas. Rannohs kopā ar briežumātēm tur ieradās pagājušajā ziemā.

Eloina klausījās Sgorra vārdos ar pārsteigumu un šausmām un sāka neganti drebēt, bet Dreils stāvēja, nekustīgi sastindzis. Viņā plosījās vētra. Galva reiba, apjaušot Sgorra vērienīgo nodevību un dzirdot runas par Pravietojumu, un acu priekšā viņš piepeši redzēja jauna briedēna seju.

-    Ozollapas zīme, viņš aizžņaugtā balsī nomurmināja, ozollapas zīme!

-    Tu joprojām esi pats savu baiļu upuris, Sgorrs nicinoši teica.

-    Es iešu projām, Dreils izgrūda. Jā! Iešu projām un paslēpšos Augstajā Zemē. Paslēpšos no Viņa lāsta.

-    Tu rīkosies aplam līdz pēdējam brīdim.

Dreils pacēla skatienu. Viņa acis bija apjukumā aizmiglojušās, tomēr viņš redzēja naidu Sgorra redzoklī un izlasīja tajā ari pats savu likteni.

-Jā, Dreil! Sgorrs iesaucās, un viņa balss atbalsojās visā plašajā gravā. Es esmu šeit, lai atbrīvotu Herlas no meliem!

Sgorrs piepeši lēca uz priekšu. No visa spēka viņš iebelza vecajam briedim pa sāniem, un Dreils kūleniski krita atpakaļ. Viņa nagi tvēra kraujas malu, bet pamatu neatrada. Kājas noraustījās tukšā gaisā, un ar pēdējo izmisuma saucienu Dreils gāzās tukšumā. Lielais augums ar dižo ragu kroni aizkūleņoja pāri kraujai, noripoja gar pelēko klinti un triecās lejā pret akmeņiem.

Trīs brieži klusēdami stāvēja un noskatījās lejup uz sakropļoto ķermeni. Apkārt biezēja tumsa, un virs galvas gaudoja vējš. Beidzot Sgorrs ierunājās atkal, un viņa balss skanēja rāmi, ar uzjautrinājuma pieskaņu.

-    Tā, tas nu ir kārtībā, Narl. Varam ķerties pie darba.

Narls apmulsis paskatījās uz viņu. Vai tu gribi panākt

Kolkvara pakļaušanos? viņš nomurmināja.

-     Narl, Sgorrs smīnēdams atbildēja, tev vēl daudz jāmācās, lai kļūtu attapīgāks un tiektos pēc augstāka goda.

-    Bet kas tad ir vēl augstāks gods kā kļūt par Baru Valdnieku?

-    Protams, kļūt par visas Lielās Zemes valdnieku. Pakļaut gan Zemās Zemes, gan Augsto Zemi. Sadzīt kopā visus barus, lai tie nevis apliecinātu godu, bet gan kalpotu manai gribai. Apvienot Herlas. Panākt, lai manā pakļautībā būtu pat Klovars!

Sgorra balss šķita arvien pieaugam spēkā un skaļumā, un viņa vārdi atbalsojās visā dziļajā gravā. Narls raudzījās uz viņu ar pārsteigumu un apbrīnu.

-    Drīz mēs redzēsim, Sgorrs triumfējoši sauca, drīz redzēsim, kas notiks, kad Lielais Bars būs manās rokās un Herlu ciltī tiks ieviesta kārtība! Es salauzīšu instinktus, kas dara viņus par vārguļiem!

Narls baidījās bilst kādu vārdu.

-     Tagad ej, Narl! Sgorrs teica, atguvies no sajūsmas uzbangojuma. Ej un pasaki dreil… Nē, pasaki sgorriešiem,

ka mēs nākam atpakaļ. Kad atgriezīsimies pie bara, tev būs daudz darba.

-    Vai barā?

-Jā, Narl. Iesākumam tie divi jaunie, pagājušajā vasarā dzimušie. Pēc tam būs vēl daudz citu.

Narls un Eloina lūkojās Sgorrā platām acīm.

-       Tieši tā, Narl, mums jālikvidē pēdējās Dreila ciltskoka paliekas. Un tagad ej! Es gribu parunāt ar Eloinu.

Narls pamāja ar galvu un pagriezās uz iešanu, bet tad Sgorrs pasauca viņu atpakaļ.

-       Un vēl kas, Narl, viņš čukstus teica. Mums jābūt gataviem saņemt ciemiņus. Kolkvars vēl nav gluži dabūts mūsu pusē, bet viņš ir piekritis vienam noteikumam, lai iegūtu manu atbalstu. Viņš piekrita atdot mūsu briežumātes un briedēnus. Mums jāsagatavo tiem īpaša sagaidīšana.

Kad Eloina to dzirdēja un Narls bija devies prom, viņa pirmoreiz ierunājās, un balss viņai trīcēja dusmās un bailēs.

-       Tu viņus neaiztiksi, Sgorr! viņa iešņācās. Nevienu pašu no viņiem!

-       Vai tie ir draudi, mana mīļā? Sgorrs jautāja, priecādamies, ka viņa pēdējie vārdi atstājuši tieši tādu iespaidu, kādu viņš bija paredzējis.

-Jā, tie ir draudi, Sgorr, Eloina atbildēja. Zvēru pie Hernes un pie savas pēdējās asins lāses!

Pat Sgorrs nodrebēja no Eloinas balss toņa, tomēr šīs izjūtas sagādāja viņam dīvainu baudu.

-      Nu, tas ir tavā ziņā, mana mīļā, viņš teica, un daudz būs atkarīgs no tā, cik tu gribēsi darīt man prieku. Par asinīm tu ierunājies īstajā brīdī. Drīz vien briežu barā bagātīgi vairosies mūsu asinis.

Eloinas lepnās acis iezibējās.

-      Vai tu esi gatavs pilnīgi uz visu, Sgorr? Vai tu ne no kā nebīsties?

-    Ne no kā, Sgorrs salti atbildēja, vienīgi no muļķības.

-           Tad tieši tu pats esi muļķis, Sgorr! Un kādu dienu tu to sapratīsi. Tad, kad piepildīsies Pravietojums.

-            Nesāc nu arī tu! Sgorrs garlaikoti papurināja galvu un nožāvājās. Es biju gaidījis, ka tev ir vairāk saprašanas.

-            Kāpēc tu tam netici, Sgorr? Eloina jautāja. "Balta ozollapas zīme pierē… Samainīta bērna likteņstāsts…"

-            Jā, jā, to visu es zinu, Sgorrs aizkaitināts iesaucās. Un kādu dienu pats Herne nokāps no augstumiem, nesdams uz ragiem Zvaigžņubriedi, un pateiks mums, ka esam bijuši sīki nejēgas.

-            Smejies, cik gribi, Sgorr, sacīja Eloina, bet vai tad tu nesaproti? Tas piepildās.

-Jāatzīst, ka dažā ziņā ir notikušas itin noderīgas sakritības. Patiešām ļoti noderīgas. Bet tagad tam vairs nav nozīmes. Jo es zinu, ka pārējais tur nav patiesība.

Eloina spēji pacēla galvu un ieskatījās Sgorra vienīgajā acī. Viņa noteiktā balss bija izskanējusi kā brīdinājuma zvans.

-    Tu to zini? viņa čukstus jautāja.

-Jā gan! Redzi, es piemirsu pastāstīt tev kādu sīkumu, ko ziņoja Kolkvars. Rannohs man vairs neko nevar nodarīt, vienalga, vai viņam būtu zīme uz pieres vai ne.

Eloinas vārdi gandrīz izgaisa upes troksnī, un viņas balss skanēja gandrīz tikpat samocīti kā nesen Dreila balss.

-    Kāpēc ne? viņa trīcēdama jautāja.

-            Tāpēc, mīļā, Sgorrs atbildēja, lūkodamies pāri plašajai gravai, ka kalnos virs Ezera ielejas Rannohu saplēsa suņi. Viņš ir miris, Eloina, miris!

9 Izglābšanās

Tērpts baltā, sudrabaustā zīdā, mīklains, apbrīnojams.

Alfrēds Tenisons. "Artura ierašanās"

-   Un tu sevi sauc par Izlūkotāju? nikni iesaucās Alita, kad blakus stāvošais briedis vēlreiz iebadīja viņai ar ragiem. Tu neesi nekas vairāk kā nožēlojams dreiliešu kalps!

-    Es tikai izpildu pavēles, mazliet vainīgi atbildēja briedis. Starp citu, tagad viņus sauc par sgorriešiem, un man ar tiem salašņām nav nekā kopīga. Ciet klusu un kusties!

Alita veltīja briedim zvērojošu skatienu, taču skaidri bija redzams, ka viņš negrasās ielaisties sarunās vai strīdā, un briežumāte skriešus metās pie draudzenēm. Šira, Kanispa, Ferna un Brakena tagad gāja viņai pa priekšu, un no abām pusēm tās bija ielenkuši desmit Izlūkotāji. Govis bija gan satrauktas, gan nogurušas, jo nebija atpūtušās jau vairākas saules, un pavadoņi, kas gan kaunējās par Kolkvara uzlikto uzdevumu, bet lepnuma dēļ nespēja atzīt, ka rīkojas nepareizi, jau kopš ceļojuma sākuma bija visai nelāgā noskaņojumā. Savu nepatiku viņi izgāza uz gūsteknēm.

Neviens Izlūkotājs nejutās iepriecināts, saņemot Kolkvara pavēli nodot jaunatnācējus Sgorram, un Ezera ielejā joprojām valdīja liela neapmierinātība. Tārna piepešā nāve daudziem bija liels trieciens. Taču Kolkvars, pats varenākais Izlūkotāju kapteinis, likās gluži cienījams valdnieka sekotājs.

Kolkvars beidzot bija pārliecinājis pārējos, ka vienīgā iespēja saglabāt neatkarību ir piekāpība Sgorram. Pēc Dreila nāves no nodevēju ragiem, kā jau Sgorrs bija teicis, Zemajās Zemēs notika daudz pārmaiņu, un, dzirdot valodas par Lielo Baru, Izlūkotāji izmisīgi tvērās pie katras cerības

saglabāt tagadējo stāvokli. Tomēr pašreizējais uzdevums briežiem joprojām spriedās kaklā.

Pulciņa priekšgalā rikšoja vēl citi Izlūkotāji, un starp tiem skrēja trīs briedēni un divas jaunas briedenītes. Kaut gan viņi bija ļoti satraukti par atgriešanos Mājvietas barā, virs galvas spoži spīdēja saule, ceļojums izraisīja neparastu pacilātību, un jaunās dvēseles ilgi nespēja ļauties nomāktībai. Iedami viņi laiku pa laikam uzsāka satrauktas sarunas.

Abas dvīnes gāja blakām, un viņām līdzās soļoja Bankfuts. Villova un Pepa bija izaugušas par jaunām skaistulēm, un abas izskatījās ļoti līdzīgas, tikai Pepai uz labās auss vīdēja mazs melnu spalvu laukumiņš. Bankfuta galvu rotāja otrie ragi, un viņš ar tiem ļoti lepojās, jo tagad vairs nebija divgadnieks ar taisniem, nezarotiem ragiem. Piedevām abiem jaunajiem pamatzariem, kas bija krietni vairāk izliekti un spalvoti par pirmajiem ragiem, uz viņa pieres slējās divi acu žuburi. Samtainā kārta nupat sāka lobīties nost, un Bankfuts vēl nebija pieradis pie dīvainās kņudēšanas ragu pamatnē, tāpēc ik pa laikam pikti purināja galvu. Viņš bija tikpat resns kā agrāk, un Izlūkotāju aizliegums palaikam apstāties un pagrauzt zāli manāmi vairoja viņa aizkaitinājumu un neomulību.

Viņiem pa priekšu gāja Teins un Dadzis, iegrimuši aizrautīgā sarunā. Arī viņiem bija izauguši otrie ragi, un viņi tapa par jauniem, glītiem briežiem, tomēr Dadzim ragi izskatījās stiprāki un lielāki nekā Teinam.

-     Kāpēc Izlūkotāji tā steidzas? iedama jautāja Pepa. Man gribētos brīdi apstāties.

-     Es zinu, sacīja Villova. Laikam jau grib ātrāk tikt vaļā no šī pienākuma.

-     Es nesaprotu, ko S-s-sgorrs no mums grib! bažīgi prātoja Bankfuts.

-   Es ari ne, piebalsoja Pepa, jo vairāk tāpēc, ka Rannohs…

-    Nevajag, Pepa! tūlīt iesaucās Villova, saraudamās gluži kā fiziskās sāpēs. Neatgādini!

Jaunās telītes acis skumjās aizplīvurojās, pēkšņā skaudrumā atceroties nelaimīgo dienu un notikumus kalnā. Viņai ļoti pietrūka Rannoha, un doma par drauga nāvi briesmīgo suņu zobos joprojām vajāja viņu kā murgs. Taču vēl nepanesamāk likās tas, ka viņai nebija izdevies redzēt pat Rannoha nedzīvo augumu.

Pēc tam kad Rannohs bija aizvilinājis suni sāņus, Villova visu nakti bija tupējusi paparžu biezoknī un nogaidījusi, līdz cilvēki aizjāj no medību vietas un aiznes līdzi uz zirgiem briežu nedzīvos ķermeņus. Pēc tam viņa bija izlavījusies no papardēm un devusies meklēt draugu. Atmiņas par redzēto joprojām uzdzina Villovai nelabumu, taču no Rannoha tur nebija ne vēsts, un tikai asinīm piemirkusi zāle vēstīja par viņa bēdīgo likteni. Kā apdullusi Villova bija klīdusi apkārt, meklēdama Rannohu, līdz ieraudzījusi cilvēku, pavisam jaunu radījumu, un aizbēgusi pa viršu klajumu.

Par spīti redzētajām asinīm un mežonīgajiem suņiem, Villovā joprojām gailēja vārga cerība, un, gadalaikiem ritot, viņa nemitīgi lūkojās apkārt un gaidīja. Taču laiks gāja, un cerība sāka izplēnēt.

-    Es z-z-zinu, Villova, Bankfuts saudzīgi teica. Ari man viņa b-b-briesmīgi pietrūkst.

-    Ko Kanispa domā par mūsu atgriešanos, Bankfut? pēkšņi jautāja Pepa.

Bankfuts savādi paskatījās uz viņu.

-   Es n-n-nezinu, jaunais briedēns atbildēja. Es neesmu v-v-viņai jautājis.

Gadalaikiem ritot un jaunajiem ragiem augot, briedēni bija attālinājušies no savām mātēm. Izlūkotāji negaidot .ipstājās, un Bankfuts paskatījās atpakaļ uz Kanispu. Viņš bija pietiekami jauns, lai joprojām justu pieķeršanos mātei, tomēr drīzāk mirtu nekā parādītu citiem, ka kaut kā paļaujas uz viņu vai vaicā pēc viņas padoma.

-     Man liekas, ka Brakena ir ļoti izbijusies, teica Pepa. Galu galā, viņai ir visvairāk iemesla baidīties no Sgorra.

-     Nabaga Brakena, sacīja Villova, man šķiet, viņa nemaz īsti neaptver, kas notiek. Viņa ir ļoti pārvērtusies, kopš Rannohs… aizgāja no mums.

Rannoha zaudējums bija salauzis Brakenas sirdi. Mēnešiem ilgi briežumāte nebija spējusi parunāt un vienatnē klīdusi pa baru, lūkodamās pēc sava briedēna. Beidzot viņa bija aptvērusi, ka Rannohs patiešām vairs neatgriezīsies, un kādu laiku šķita zaudējusi prātu. Viņa bija nemitīgi murminājusi pie sevis par kādu citu briežumāti, kuras uzticēšanos viņa esot pievīlusi. Pārējie nesaprata, ko Brakena runā, taču redzēja, ka viņu moka dziļas sāpes un apjukums.

Brakenai pasaule pēkšņi bija kļuvusi tukša un zaudējusi jēgu. Rannohs viņas sirdī bija stājies pašas mirušā bērna vietā, un Pravietojums, kas bija apņēmis briedēnu kopš dzimšanas, radīja briežumātē īpašu atbildību un vēlmi viņu pasargāt. Kaut gan Brakena nekad to īsti nebija sapratusi un bija slēpusi to no Rannoha, savādie atgadījumi bēgšanas laikā bija sākuši apstiprināt noslēpumainos vārdus. Taču Pravietojuma solījums, jaunās dzīves cerība, kas bija remdinājusi viņas pašas zaudējumu, un nākotnes sapņi negaidot bija saplēsti driskās.

-      Apstāsimies tepat! viens no Izlūkotājiem pēkšņi iesaucās. Sgorrs vairs nevar būt tālu, un drīz būs Larna stunda.

Abas grupas izklīda starp kokiem, kur Bankfuts ar prieku steidzās plūkt zāli, bet briežumātes nokāpa zemāk līdz upītei, kas burbuļodama tecēja cauri mežam. Ari Izlūkotāji, kas bija izvietojušies apkārt, sāka ēst, taču modri uzmanīja gūstekņus. Alita, Ferna, Šira un Kanispa metās kāri dzert, bet Brakena stāvēja krastā un truli raudzījās ūdeni.

-    Nu jau ir labāk, Kanispa, krietni padzērusies, teica. Tad viņa paskatījās augšup uz Bankfutu un smailās ausis noraustījās.

-    Bankfut! Kanispa uzsauca. Bankfut, nāc padzerties! Te ir ļoti garšīgs ūdens.

Briedēns pārstāja ēst un paskatījās uz māti, bet tad apmulsis aizgriezās, un daži netālu stāvošie Izlūkotāji uzjautrināti pasmējās.

-     Draugu klātbūtnē tā nevajag, Kanispa, klusi sacīja Alita. Ja es tā pasauktu Dadzi, viņš būtu ļoti dusmīgs.

-      Bet tas ir ļoti savādi, ka es nevaru runāt ar viņu tad, kad man gribas! Kanispa iebilda.

-   Tāds ir Hernes likums, Alita atbildēja. Ar to jārēķinās.

Kanispai grūti nācās ļaut savam briedēnam attālināties.

No visām briežumātēm tikai Alita iepriekšējā pavasarī bija pārojusies, taču viņas mazulis bija piedzimis pirms laika un gājis bojā.

-    Lai nu kā, par tādiem niekiem nevajag raizēties, Alita turpināja. Mums jādomā par nopietnākām lietām. Par Sgorru.

-    Diez vai mums viņa dēļ ir daudz jāsatraucas, sacīja Ferna. Viņš vienkārši grib mūs atpakaļ, un viss.

-    Es ceru, ka tev taisnība, Alita teica.

-    Es piekritu Fernai, sacīja Šira, paskatīdamās uz Brakenu. Tagad, kad Rannoha vairs nav, viņam nav nekāda iemesla vēlēt mums ļaunu. Tā teica Kolkvars. Viņš apgalvoja, ka Sgorrs esot ļoti satriekts par Dreila nāvi un esot apsolījis Ezera ielejā saglabāt Izlūkotājus.

Brakena bija dzirdējusi šos vārdus, bet viņas plati ieplestajās acīs neatplaiksnījās neviens sapratnes stariņš. Viņa

nokāra galvu un sāka grauzt zāli. Gabaliņu attālāk pie Bankfuta piegāja Teins.

-            Sveiks, Bankfut! viņš teica. Mums gandrīz nav bijis izdevības aprunāties, kopš aizgājām no ezera.

-            T-t-tā ir, Tein, Bankfuts atbildēja un, redzēdams Teina sejā raizes, jautāja: Kas noticis?

-            Dadzis negrib man piekrist, Teins teica, bet atgriešanās Mājvietas barā man liekas nedroša. Esmu dzirdējis dažādas valodas, un tu pats atceries visus tos dreiliešus un dreilingus. Kolkvars gan runā citādi, bet kāpēc lai tagad, kad valda Sgorrs, tur būtu labāk?

-    D-d-droši vien nebūs, Bankfuts piekrita.

-            Es visu laiku domāju… Teins turpināja. Tu dzirdēji, ko teica tas Izlūkotājs. Sgorrs vairs nav tālu. Varbūt vajadzētu mēģināt zust kokos.

-    Zust k-k-kokos? -Jā-

-             Un k-k-kurp tad mes ietu? P-p-pie ezera atgriezties mēs nevaram.

-    Laikam nevaram vis, Teins drūmi piekrita.

-              Un mātes d-d-droši vien nenāktu kopā ar mums. V-v-vajadzētu viņas atstāt.

Teins platām acīm paskatījās uz Bankfutu. Viņš nekad nebija iedomājies, ka varbūt nāktos šķirties no Širas.

-             P-p-pat tad, ja viņas nāktu, Bankfuts turpināja, vēl jādomā par B-b-brakenu. Viņa ir tik savāda un tāla. Viņas dēļ mēs lēni tiktu uz priekšu.

-              Bet ja mēs bēgtu vieni paši, sacīja Teins, nakti aizlavītos projām, slēpjoties kokos, tiktu līdz kalniem un…

Teins apklusa. Viņš nebija domājis tālāk par pašu bēgšanu, un tagad viņa domas itin kā apmācās.

-    Ko domā pārējie? jautāja Bankfuts.

-   Esmu runājis tikai ar Dadzi, un viņš teica, ka es gvelžot niekus. Tu jau zini, ka viņš nekad nav bijis apmierināts ar to, ka vajadzēja aiziet no Mājvietas bara.

-    Labi, Bankfuts teica. Parunāsim ar Villovu!

Tovakar krietnu laiku pēc Larna stundas, kamēr Izlūkotāji

stāvēja sardzē un briežumātes atpūtās, atgūlušās zālē, jaunie briedēni sanāca cieši blakus un tumsā sačukstējās.

-    Kas par muļķībām! Dadzis pikti izmeta. Sgorrs mums neko sliktu nedarīs. Un, ja sagribēs, lai tikai pamēģina!

-    Un man būtu žēl atstāt māti, teica Pepa.

-   Teinam taisnība, Villova nopietni sacīja. Mēs nezinām, kāpēc Sgorrs grib mūs atpakaļ. Spriežot pēc visa, kas dzirdēts, viņš ir nežēlīgs un ļauns.

-     Daži stāsta, ka viņš pats esot nogalinājis Dreilu, nočukstēja Teins.

-   Domājiet taču ar prātu! Dadzis nosprauslojās, ar kāju kārpīdams zemi. Kolkvars mūs ir izmetis no Ezera ielejas bara, un mums vairs nav kurp iet. Zemajās Zemēs valda Sgorrs.

-    B-b-bet Augstā Zeme? Bankfuts piepeši teica.

Visi draugi pārsteigti paskatījās uz Bankfutu. Viņi neskaidri atcerējās, ka bēgšanas laikā briežumātes bija runājušas par Augsto Zemi. Taču tā joprojām šķita vieta, kas tinas noslēpumā. Zeme, kas bagāta ar leģendām un stāstiem par Herlu un Leru ciltīm gan brīnumu un cerību pilniem, gan tumšiem un biedinošiem. Tos apvija baumas un neziņa, jo neviens briedis nedz no Mājvietas bara, nedz no Ezera ielejas bara nekad nebija spēris kāju šai zemē. Teinu šis ierosinājums īpaši ieinteresēja, jo viņa aizraušanās ar nostāstiem arvien auga augumā, un viņš atcerējās, kā savulaik, būdams vēl mazs briedēns, bija iztaujājis Blaindvīdu par Augsto Zemi. Tāpēc viņš par to zināja drusku vairāk nekā pārējie, kaut arī viņa zināšanas bija diezgan sadrumstalotas.

-    Kāpēc gan ne? Teins teica.

-    Tāpēc, ka mums nekad neizdotos tur nokļūt! Dadzis pikti atcirta. Turklāt tur draud daudz vairāk briesmu nekā Mājvietas barā.

-    Es nezinu, Villova klusi teica.

-     Toties es zinu! Dadzis dusmīgi nosprauslojās, aizgriezās un atgāja tālāk plūkt zāli.

-    Nepievērsiet uzmanību! Bankfuts teica. Dadzis pp-pēdējā laikā vienmēr ir dusmīgs. Kopš viņam izlīda ragi, viņš ir ļoti pārvērties.

-    Es zinu, Villova piekrita. Un viņam vienmēr tik ļoti gribas cīnīties! Pagājušajā sezonā viņš izturējās gluži tā, it kā pats būtu Bara valdnieks.

-     Es nešaubos, ka viņš grib par tādu reiz kļūt, teica Pepa.

-    Vienu gan es nesaprotu, sacīja Villova. Kāpēc viņš nedusmojas par to, ka jāatgriežas Mājvietas barā? Kāpēc neienīst viņus par to, ko viņi gribēja nodarīt Rannoham? Es viņus ienīstu!

-    Es ari! Bankfuts piebalsoja.

-     Mums jābēg prom kaut vai viņa dēļ! Villova teica. Lai mēs kādreiz varētu stāstīt par viņu saviem bērniem.

Draugi skumīgi saskatījās, bet tad Teins ieklepojās: viņiem tuvojās viens no Izlūkotājiem. Briedēni tūlīt nolaida galvas un izlikās plūcam zāli, un Izlūkotājs, nopētījis viņus ar aizdomu pilnu skatienu, atgriezās pie savējiem.

Atausa spožs, saulains rīts, un Izlūkotāji ar gūstekņiem vēl atradās pie upītes. Izlūkotāji kļuva arvien tramīgāki, jo pēc ceļojuma uz dienvidiem vairāku sauļu ilgumā viņi zināja, ka Sgorrs vairs nevar būt tālu, un viņiem ļoti gribējās pēc iespējas drīzāk pabeigt kaunpilno uzdevumu un atgriezties pie ezera. Viņi bija satraukti ari tāpēc, ka gluži labi zināja Sgorra slikto slavu, un, kaut gan Kolkvars bija apgalvojis, ka šī rīcība nodrošināšot viņu bara neatkarību, neviens tomēr Sgorram īsti neuzticējās. Tomēr Kolkvars bija Ezera ielejas Valdnieks, un, pirms tika izlemts jaunatnācēju liktenis, arī viņš bija piedalījies Izlūkotāju padomē. Tagad pavēle bija nepārprotama un, būdami Izlūkotāji, viņi bija spiesti pakļauties.

Posieties ašāk, jūs visi! uzsauca Izlūkotājs, kurš bija izvēlējies nakšņošanas vietu. Mums laiks doties ceļā!

Bija dienas vidus, un saule spīdēja augstu skaidrajās, zilajās debesīs, kad ceļotāji, pārgājuši kādai kalna virsotnei, sāka iet lejup pa stāvu nogāzi, kas bija apaugusi ar garu, sulīgu zāli. Viņi nonāca pļavā, kur bagātīgi auga margrietiņas un gundegas, zeltaini mirdzēdamas leknajā zaļumā. Bankfuts jutās dīvaini pacilāts, jo saule sildīja muguru un ragu kņudēšana bija negaidot mitējusies. Pēkšņi, pametis skatienu augšup, viņš izbrīnā sastinga.

No kalna nogāzes, spožās saules apspīdēts, viņu vēroja kāds vientuļš briedis. Tā ragi augstu slējās virs lepnās galvas, un tam bija skaists, spīdīgi gluds kažoks. Ragus rotāja divpadsmit žuburi, bet visvairāk Bankfutu pārsteidza brieža spalvas krāsa. Tā bija pilnīgi balta. Savādais dzīvnieks kādu bridi nekustēdamies vēroja ceļotājus un tad, spēji pagriezies, pazuda aiz kalna. Bankfuts nodrebēja un nez kāpēc iedomājās par Rannohu.

Brieži gāja tālāk, un agri pēcpusdienā Teins, palūkojies uz priekšu, nepatikā sarauca pieri. Ātrā riksī pa klajumu viņiem pretī steidzās divdesmit briežu tēviņi. To priekšgalā bija briedis bez ragiem. Tagad visi ceļotāji bija apstājušies un jaunie briedēni satraukti pievirzījās cits citam tuvāk. Izlūkotāji, aplenkuši viņus, klusēdami gaidīja un aizdomu pilniem skatieniem noraudzījās uz sgorriešiem. Pienākuši klāt, Sgorra brieži bridi klusēja, it kā cenzdamies novērtēt Izlūkotāju spēku.

Tad ierunājās Sgorrs. Paskatīdamies rētainajā sejā ar vienīgo aci, nodrebēja gan dvīnes, gan briedēni. Šī bija pirmā reize, kad viņi tikās ar Sgorru vaigu vaigā.

-    Labi! Sgorrs noteica. Visi ir šeit.

Izlūkotāji palūkojās uz viņu, bet neko neatbildēja. Daži nokaunējušies nodūra galvas, un Sgorra acs priekā iezibējās.

-Jūs esat paveikuši labu darbu, atvedot šos Herlas atpakaļ pie viņu bara, Sgorrs laipni un mīlīgi uzrunāja Izlūkotājus. Mums viņi ir bezgala dārgi.

-    Es taču jums teicu, Ferna nomurmināja starp pārējām briežumātēm, viņš mums neko sliktu nedomā darīt!

-     Man prieks jūs beidzot atkal redzēt, Sgorrs teica, lēni tuvodamies jaunajiem briedēniem. Saprotiet, jūs mums sagādājāt ļoti daudz raižu. Un kā vārdā? Kaut kāda muļķīga pravietojuma dēļ. Bet nu reiz ar to ir cauri. Viņš ir miris.

Villova sakustējās un pievērsa Sgorram zvērojošu skatienu. Viņa juta sirds dziļumos briestam plosošu, nevaldāmu naidu.

-    Tomēr pasakiet, Sgorrs turpināja, kura no jums ir tā briežumāte, kas… Kura ir Rannoha māte?

Brakena skumji palūkojās augšup.

-    Es, viņa klusi teica.

-    Brakena, Sgorrs itin kā sveicinādams laipni sacīja un pēkšņi paskatījās uz Narlu, kas stāvēja viņam aiz muguras. Tikties ar tevi ir liels gods. Man tikai ļoti žēl, ka es nebiju Baru Valdnieks tolaik, kad tu biji spiesta bēgt… tik nevajadzīgi bēgt.

Brakena truli pavērās uz Sgorru, gandrīz nesaprazdama, ko viņš runā, bet Bankfuts ievēroja, ka Sgorra lūpas ir savilkušās tikko jaušamā smīnā.

-   Labi! viņš pēkšņi iesaucās. Izlūkotāji, jūs esat izpildījuši savu pienākumu un varat atgriezties pie Kolkvara. Pasakiet viņam, ka es esmu apmierināts un izsaku viņam atzinību. Tagad mēs paši uzņemsimies gādību par… par saviem draugiem un nogādāsim tos drošībā atpakaļ Mājvietas barā.

Izlūkotājs, kurš bija vadījis gājienu, nopietni pamāja ar galvu un pazibināja ragus uz pārējo pusi. Neteikusi vairs ne vārda, tie pagriezās un skriešus devās atpakaļ kalnā.

Sgorrs pavadīja tos ar naidīgu skatienu.

-    Izlūkotāju salašņas! viņš norūca. Gan pienāks ari jūsu laiks!

Teins, kas stāvēja vistuvāk Sgorram, dzirdēja šos vārdus, un viņu pārņēma šausmas, bet tad viņa uzmanību piepeši novērsa kustīga ēna zālē. Teins paskatījās augšup un augstu, augstu virs galvas ieraudzīja riņķojam kaut ko melnu. Pa gabalu tas izskatījās pēc kraukļa, taču Teins saprata, ka tas atrodas ļoti tālu un tāpēc tam jābūt krietni lielākam: varbūt tas bija zivju ērglis vai parastais ērglis. Tas brīdi kavējās viņiem virs galvas, tad savēcināja lielos spārnus un atkal aizlidoja ziemeļu virzienā.

-     Laiks kustēties! Sgorrs pēkšņi uzkliedza, un viņa balss bija zaudējusi jebkādu pirmītējo laipnību. Uz priekšu, jūs tur!

Nākamajā brīdī jaunos briežus un viņu mātes no visām pusēm aplenca sgorrieši. Bet, kad sākās gājiens uz dienvidiem, Sgorrs atkāpās atpakaļ pie Narla.

-    Nu tu beidzot esi dabūjis viņus atpakaļ, valdniek, Narls teica. Un ko tālāk?

-   Pagaidām neko, Sgorrs salti atbildēja. Kad nonāksim atpakaļ Mājvietas barā, tad drusku izklaidēsimies ar viņiem. Bet pārāk neaizrausimies. Es gribu, lai Eloina zina, ko es varu ar viņiem izdarīt, un ar to pietiks. Eloinas vēlēšanās viņus aizstāvēt liks tai rīkoties tieši tā, kā es gribu.

Narls cieši ieskatījās savam pavēlniekam acīs un pamāja ar galvu.

-   Bet, Narl, Sgorrs pēkšņi teica, Brakena. Es gribu, lai viņa būtu izņēmums. Aiztaupi man detaļas, Narl, bet gādā, lai viņa nekad dzīva neatgrieztos Mājvietas barā!

Viņi ceļoja divas saules, un viss, ko jaunie briedēni bija redzējuši vai dzirdējuši, viesa viņos arvien lielāku satraukumu un bailes no Sgorra un sgorriešiem. Taču viņu mātes neparko nebija ar mieru ticēt, ka būtu iemesls baidīties, izņēmums bija varbūt vienīgi Alita -, jo briežumātēm dažkārt ir tieksme slēpties no patiesības, un viņas par visu varu vēlējās sevi pārliecināt, ka nekādas briesmas viņām un bērniem nedraud. Turklāt pirmajā vakarā, ko viņas pavadīja kopā ar sgorriešiem, bija atgadījies kas neparasts. Kad briežumātes netālu cita no citas ēda zāli, pie tām pienāca viens no sgorriešu sargiem un, mezdams tramīgus skatienus uz pārējiem, ar ragiem pamāja uz Fernas pusi.

-   Paklau! viņš pačukstēja. Es nevaru gari runāt, bet man jānodod ziņa no Eloinas. Viņa teica, lai jūs neuztraucoties. Viņa jūs pasargāšot.

Pirms Ferna paspēja atbildēt, briedis jau bija aizslīdējis projām.

Varbūt Alitas bažas būtu atstājušas jūtamāku iespaidu uz pārējām, taču to novērsa Dadzis, jo jaunais briedis jau bija izlēmis, ka prātīgākais, ko iespējams darīt, ir bez pretošanās atgriezties savā barā un dzīvot tālāk. Viņš to neslēpa un atkārtoja ikreiz, kad pulciņš uzkavējās, ēdot zāli vai gremojot. Ari viņam bija žēl Rannoha, tomēr ozollapas zīme uz drauga pieres bija allaž likusi viņam justies neomulīgi, un tagad viņš cerēja, ka šī būs izdevība atgriezties parastā ikdienas dzīvē.

Taču otrās saules laikā notika kas tāds, kas strauji mainīja Dadža domas. Atpalicis no pārējiem, viņš mēģināja uzsākt sarunu ar diviem sgorriešiem, kas soļoja blakus, un centās kaut ko uzzināt par Sgorru un savu baru. Sākumā sgorrieši nelikās par viņu ne zinis, tomēr Dadzis šķita tik patiesi ieinteresēts, ka tie beidzot kļuva piekāpīgāki.

-      Tev ir skaisti ragi, Dadzis teica sgorrietim, kurš gāja viņam labajā pusē. Es ari kādreiz gribētu sev tādus.

Sgorrietis nicīgi nosprauslojās, tomēr izskatījās apmierināts.

-       Kāda ir dzīve sgorriešu dienestā? Dadzis mundri taujāja. Vai jums ir savi kapteiņi?

-   Mums ir komandieri, atbildēja sgorrietis kreisajā pusē.

-      Komandieri, Dadzis sapņaini novilka. Tas izklausās lieliski. Es ari gribētu kādreiz kļūt komandieris. Lai aizsargātu baru.

Sgorrietis labajā pusē dīvaini paskatījās uz viņu.

-    Tu gribēji teikt, lai turētu to grožos.

Dadzis pacēla acis.

-Jā, jā, protams, viņš apmulsis teica, dedzīgi cenzdamies nekļūt smieklīgs abu dižo briežu acīs. Un lai cīnītos ar uzbrucējiem. Ar vilkiem un tamlīdzīgiem radījumiem.

-      Ar vilkiem nevar cīnīties, sgorrietis nicīgi nosprauslojās. Tāpēc jau Sgorra ēsma ir tik iedarbīga.

-    Sgorra ēsma?

-      Klusu! pēkšņi viņu pārtrauca sgorrietis kreisajā pusē. -Ja iekšējie sgorrieši dzirdētu, ko tu runā, tu dabūtu kārtīgu dūrienu!

-    Iekšējie sgorrieši? Dadzis nesaprata. Kas tie tādi?

-      Iekšējie sgorrieši sniedz ziņas tieši Sgorram, briedis paskaidroja. Viņi uzmana, lai mēs nenoklīstu sāņus, lai ievērotu visus Sgorra likumus. Mums viņiem par daudzko jāpateicas.

-     Es nesaprotu, kāpēc lai viņš nedrīkstētu zināt par Sgorra ēsmu, sacīja otrs briedis. Tieši tā taču dara mūs tik stiprus.

-    Pastāsti! Dadzis iesaucās.

-     Tas ir pavisam vienkārši. Kad briedis tiek ievainots, kļūst vecs vai saslimst, mēs aiznesam viņu kalnos un atstājam vilkiem. Dažreiz mums viņam jāsalauž kājas, lai viņš nevarētu aizskriet projām.

Dadzis jutās satriekts.

-Jūs viņu atdodat vilkiem? viņš nočukstēja.

-    Tieši tā! briedis moži atsaucās. Ta mēs atbrīvojamies no vārguļiem un saglabājam stipru baru. Turklāt vilki ir apmierināti un neuzbrūk baram, tāpēc mums nav jāuztraucas par bara drošību. Brīnišķi un vienkārši. Bet to mums māca valdnieks Sgorrs. Rīkoties saprātīgi un domāt skaidri. Neļaut sevi vadīt primitīviem instinktiem.

Dadzis juta vēderā baisu nelabumu, un pēkšņi viņu pārņēma negantas bailes. Tomēr viņš centās tās neizrādīt un tāpēc mainīja sarunas tematu.

-    Tie komandieri, viņš teica, tie droši vien ir kaut kas līdzīgs Izlūkotāju kapteiņiem.

Dadzim par pārsteigumu, abi briežu tēviņi piepeši apstājās un briedis labajā pusē nomēroja viņu ar dusmās zibošu skatienu.

-    Kā tu uzdrošinies runāt ar mums par Izlūkotājiem? sgorrietis uzbrēca. Pamēģini tikai vēlreiz, un es tev ieduršu!

-      Es atvainojos! Dadzis pārsteigts sacīja. Es biju vienmēr domājis, ka Izlūkotāji…

Larna stundā ceļotāji atkal apstājās, un briežumātes un jaunie briedēni joprojām bija nošķirti atsevišķās grupās ar sgorriešu sargiem visapkārt. Kad Sgorrs un Narls bija aizgājuši tālāk viens no otra, Dadzis piebiedrojās jaunajiem briedēniem, kas dedzīgi sarunājās savā starpā. Draugi pat puskrēslā ievēroja, ka Dadža seju klāj zilumi un uz lūpām redzamas asinis.

-    Kas noticis, Dadzi? jautāja Villova.

-    Nekas! Dadzis atmeta. Tie nelietīgie sgorrieši!

-    Vai to tev nodarīja viņi? Teins izdvesa.

-Jā, tāpēc, ka es runāju par Izlūkotājiem!

-            Viss skaidrs, Teins teica. Mums jābēg projām bez kavēšanās. Visiem.

Šoreiz Dadzis cieta klusu.

-   Bet kā lai mēs to izdarām? jautāja Pepa. Viņi taču mūs visu laiku uzmana!

-    Pagaidīsim līdz tumsai un tad kaut kā aizlavīsimies prom! piepešā apņēmībā paziņoja Dadzis.

-    Bet māte? atgādināja Pepa.

-    Kādam jāaiziet ar viņām parunāt un jāuzklausa, ko saka Alita.

-    Un kurp mēs bēgsim? Pepa taujāja.

-   Uz ziemeļu pusi, uz Augsto Zemi, kā ierosināja Bankfuts.

-   Es eju kopā ar jums! paziņoja Villova. Vai jūs dzirdējāt, kā tas… tas neradījums izteicās par Rannohu?

-   Es ari eju! sacīja Bankfuts. K-k-kā es varētu dzīvot barā, kurā nav Izlūkotāju?

-   Tātad mēs visi esam gatavi, Teins teica. Kad būsim aprunājušies ar mātēm, mums jāatrod vispiemērotākā vieta. Un vēl vajadzīgs signāls. Tāds, ko sgorrieši nesaprot.

-    Kāds tas varētu būt? jautāja Dadzis.

-    Piemēram, "Zvaigžņubriedis", Teins ierosināja.

-    Es zinu! iesaucās Villova. "Herne raugās uz tevi".

Draugi vienojās, ka tad, kad atskanēs signāls, viņi būs

gatavi tūlītējai bēgšanai. Viņu plāns bija diezgan nedrošs, tomēr tas bija plāns. Drīz visi, līdz izmisumam satraukušies, lūkojās pēc piemērotas vietas, no kuras vislabāk varētu tikt projām.

Visbēdīgākais bija tas, ka no visām briežumātēm vienīgi Alita bija ar mieru doties līdzi jaunajiem, tomēr arī viņa apņēmās palikt kopā ar draudzenēm. Visas pārējās nolēma palikt pie sgorriešiem un paļauties uz likteni agrākajā barā. Neviena vairs nejutās spējīga vēlreiz atkārtot tādu ceļojumu, kāds viņus bija aizvedis līdz Ezera ielejai. Tā nu briedēni, turpinādami ceļu, sāka domās atvadīties no mātēm. Mokošs smagums spieda pat jauno briežu sirdis, kaut ari viņi nekad to nebūtu atzinuši.

Visgrūtāk bija Pepai, jo telīte bija ļoti pieķērusies mātei, tomēr Villovai izdevās viņu nomierināt, un drīz visi bija pārliecinājuši sevi, ka tā būs vislabāk. Viņi zināja: ja bēgtu kopā ar mātēm un sgorrieši viņus noķertu, tad visvairāk par to droši vien būtu jācieš tieši mātēm. Turklāt briežumātes solījās palīdzēt jaunajiem un pēc signāla atskanēšanas novērst sargu uzmanību.

Izšķirošais bridis pienāca jau nākamajā naktī. Mēness nespīdēja, vakars bija apmācies un neparasti tumšs. Varēja būt jau tuvu pusnaktij, taču brieži joprojām turpināja ceļu, jo Sgorrs arvien nepacietīgāk vēlējās nokļūt atpakaļ pie bara. Kopš Larna stundas viņu ceļš veda pa kalna kori, un stāvā grēdas nogāze stiepās zem viņiem lejup līdz lielam mežam. Tas bija biezs un piedāvāja teicamu aizsegu, un visiem briedēniem prātā bija viena un tā pati doma. Tomēr nogāze bija tik stāva, ka viņi neredzēja iespēju tikt lejā, nelaužot kaklu.

Gājiens jau bija gandrīz sasniedzis kores galu, kad Villova piepeši iekliedzās. Bankfuts atskatīdamies ar šausmām ieraudzīja, ka viņa pakritusi guļ zālē. Sgorrieši aplenca viņu, un tūlīt pieskrēja ari Sgorrs.

-    Kas ir? Kas te notiek? viņš nikni noprasīja.

-    Es atvainojos! Villova teica. Es paklupu un laikam esmu izmežģījusi priekškāju.

-      Tāpēc mēs nevaram vilkties lēnāk! Sgorrs teica. Celies augšā! Tūlīt uz vietas!

-Jā, jā! Villova murmināja un mēģināja uzslieties kājās, taču atkrita atpakaļ zālē. Ai, ļoti sāp! Es laikam nevarēšu paiet.

-     Muļķības! Sgorrs uzsauca. Tūlīt pat celies! Citādi mani sgorrieši tev parādīs, ko nozīmē īstas sāpes!

-    Es atvainojos! Villova atkārtoja. Tikai mazu brītiņu! Man tūlīt kļūs labāk. Nekas nopietns taču nevar notikt, ja Herne raugās uz tevi!

Villova pēkšņi bija manāmi pacēlusi balsi un, kaut gan Sgorrs šai piebildei nepievērsa uzmanību, pārējie briedēni tūdaļ saspringa galējā uzmanībā un to skatieni tumsā zibēja uz visām pusēm.

-     Kā tu jūties? pieskrējis pie Villovas, noprasīja Teins. Parādi kāju!

Viņš pagaidīja, līdz Sgorrs, lādēdamies pie sevis, atgāja nost, un čukstus jautāja: Kas tad nu, Villova? Ar tavu ievainoto kāju taču mēs nekur nevaram aizbēgt!

-     Manai kājai nekas nekait, Villova, slepus pasmaidīdama, atbildēja. Bet es nupat aiz muguras redzēju taciņu, un uz tās bija aitu pēdas. Tur jābūt ceļam uz mežu.

Pēkšņi draugi izdzirdēja skaļu saucienu. Tā bija Alita.

-     Lai Herne vienmēr ir ar jums, mani mazie! viņa iesaucās, un draugi saprata, ka briežumātes skriešus metušās projām pa kalna kori.

-    Kas tur notiek? Sgorrs saniknots iebrēcās.

-    Govis! atsaucās Narls. Viņas mēģina aizbēgt!

Tumsā sgorriešu vidū pēkšņi iestājās apjukums.

-     Skrieniet viņām pakaļ, nejēgas! Sgorrs uzsauca. Jūs visi!

Arī Sgorrs metās turp, jo Villovas viltība bija darījusi viņu neuzmanīgu un viņš neaptvēra, ka aizbēgt grib nevis briežumātes, bet briedēni.

-      Tagad vai nekad! Villova iesaucās, spēji pielēkusi kājās. Man pakaļ!

Draugi skriešus sekoja Villovai, kas tumsā paskrēja gabaliņu atpakaļ pa kalnu grēdu un, tikai īsu mirkli apstājusies, pazuda lejup pa nogāzi. Aiz viņas skrēja Pepa, pēc tam

Bankfuts, Dadzis un visbeidzot Teins. Tas bija izmisuma solis, jo nogāze bija ļoti stāva un nakts melnumā viņi pat neredzēja ceļu zem kājām.

Gandrīz kūleņodami, viņi joņoja lejup, izspārdīdami akmeņus un zāles pudurus, izmisīgi baidīdamies uzskriet cits citam virsū, bet inerces dēļ nespēdami apturēt lejupskrējienu. Bankfutam vairākas reizes likās, ka viņš teju teju pakritīs, un paša svars rāva uz leju arvien ātrāk un ātrāk. Tomēr brieži spēj stingri turēties uz kājām, un, lēkādami un klupdami, mezdamies te pa labi, te pa kreisi, lai izvairītos no kokiem un lielajiem akmeņiem, kas palaikam pēkšņi iznira no tumsas, viņi laimīgi pārvarēja bīstamo stāvumu.

Beidzot taka kļuva lēzenāka un Villova, kas joprojām skrēja pa priekšu, varēja palēnināt gaitu un apvaldīt skrējienu. Nonākusi līdzenā vietā, viņa, bailēs un piepūlē elsodama, apstājās un redzēja, ka atrodas pašā meža malā.

-     Uzmanies! aiz muguras atskanēja balss, un viņai blakus pieskrēja Dadzis, kas bija apsteidzis Pepu. Tūlīt aiz viņa pieskrēja Pepa un Teins.

-    Es n-n-nevaru apstāties! Bankfuts izdvesa, tomēr ari viņš, izmisīgi elsodams, īstajā brīdī apstājās tieši pārējiem aiz muguras.

-    Izdevās, mums izdevās! Pepa iegavilējās.

-   Vēl ne! atsaucās Villova. Vēl nepavisam ne. Skrienam ašāk mežā, tā tagad ir mūsu galvenā cerība!

Pēkšņi Pepa skaļi ievaidējās. Aiz muguras atskanēja troksnis, un visi saprata, ka lejup pa nogāzi viņiem pakaļ skrien briedis. Dadzis nolaida ragus, apņēmies, ka šoreiz vairs neļaus sevi sist. Bridi visi bezpalīdzīgi raudzījās nakts melnumā, bet tad viņu acis piepeši iepletās pārsteigumā, jo no tumsas iznira pagurusi briežu govs.

-    Brakena! iesaucās Villova. Ko tu te dari?

Brakena neatbildēja. Viņas izbiedētās acis izskatījās aizmiglotas. Nabaga briežumāte neko nebija sapratusi no iecerētā plāna, un, kad pārējās briežumātes metās pretējā virzienā, viņa bija palikusi stāvam aiz briežu tēviņiem. Akls instinkts un apjukums bija licis viņai sekot jaunajiem briežiem.

-    Mēs nevaram viņu šeit atstāt, Dadzis teica.

-    Nē, Villova piekrita. Tur nu neko nevar darīt. Viņai jānāk kopā ar mums.

Brakena joprojām neko nesaprata, bet, kad jauno briežu pulciņš pagriezās un pazuda starp kokiem, viņa paklausīgi rikšoja tiem līdzi.

Augšā uz kalna kores sgorrieši nupat bija panākuši briežumātes. Viņi bija aplenkuši bēgles, un tās vairs nemēģināja bēgt.

-    Ko tas nozīmē, ko jūs gribējāt darīt? Sgorrs nikni noprasīja, kad bija pierikšojis tām klāt.

-    Neko, Alita vēsi atbildēja. Tikai papriecāties par jauko vakaru.

Kaut kas viņas tonī iztrūcināja Sgorru.

-    Aši atpakaļ! viņš uzsauca vairākiem sgorriešiem. Skrieniet un uzmaniet pārējos!

Kad tie atgriezās ar ziņu, ka visi jaunie ir pazuduši, Sgorrs pamāja ar galvu un gandrīz vai pasmīnēja.

-   Tā gan, viņš noteica. Joprojām spēlējam spēlītes. Nu labi!

Viņš strauji apsviedās pret sgorriešiem.

-   Dzenieties viņiem pakaļ! Sgorrs uzsauca. Panāciet viņus! Neapstājieties, iekams nebūsiet viņus noķēruši!

Sgorrieši svinīgā nopietnībā pamāja ar galvu.

-    Bet vispirms, Sgorrs teica, pagriezdamies atpakaļ pret Alitu, vispirms mēs nokārtosim rēķinus ar jums!

Ar saltu smaidu viņš pievērsās Narlam.

-    Nobeidz tās nelietes! viņš čukstus teica. Visas bez izņēmuma!

Kad Narls paspēra soli uz priekšu, Ferna šausmās sarāvās.

-    Bet, valdniek Sgorr, Narls klusi sacīja, kā tad būs ar Eloinu?

Sgorrs brīdi klusēja.

-    Nu labi, viņš beidzot teica. Bet viņas ir jāsoda. Lūk, ko es tev teikšu, Narl: Eloinas dēļ atstāsim divas no viņām dzīvas. Un izvēlies pats, Narl, kuras tās būs!

Eloina klusā vakarā stāvēja pie Mājvietas ozola un gaidīja ziņas par bēgļiem, kas pirms diviem gadiem bija aizceļojuši no ielejas kopā ar Rannohu, un pārsteigta tālumā ieraudzīja atgriežamies Sgorru kopā ar četriem sgorriešiem un divām briežumātēm. Visu laiku, kamēr pulciņš nāca šurp pa ieleju, Eloina nenovērsa no tā skatienu un beidzot pazina nācējas. Tās bija Šira un Kanispa. Eloina pēkšņi atcerējās abus mazos briedēnus, kas savulaik bija Rannoha labākie draugi: Teinu un tuklo Bankfutu.

10 Zēns

Kāds prieks, ka izdegušās oglēs Kaut kas joprojām kaist.

Ka dabas atmiņa spēj glabāt To, kas tik ātri gaist!

Viljams Verdsverts. "Nemirstības zīmes"

Tagad mums jāatgriežas pagātnē pusotru gadu pirms vakara, kad Dreils zem stāvās kraujas ieplakas malā sastapa savu likteni, baisajā dienā kalnos virs ezera. Dienā, kad parādījās cilvēki ar suņiem un Rannohs riskēja ar dzīvību, lai glābtu draudzeni.

Kad Rannohs atvēra acis, viņam nebija ne jausmas, kas ar viņu noticis. Briedēna apziņa glabāja miglainas atmiņas par bēgšanu, par izmisīgu, visaptverošu vēlēšanos glābties. Taču neko vairāk viņš neapjauta. Ne to, kur atrodas, ne to, ko darījis pirms tam, ne to, kā viņu sauc. Briedēnam sāpēja un reiba galva, un viņu māca viegls nelabums. Viņš neskaidri atcerējās kaut kādu kalnu un beigtu briežumāti, bet visu pārējo tina tumsa tāda pati tumsa, kāda valdīja briedēnam visapkārt.

"Nu tā, viss ir galā," viņš nodomāja. "Es esmu miris. Citādi nevar būt es esmu miris."

Bridi Rannohs pusapzināti gaidīja, ka no tumsas iznāks Zvaigžņubriedis vai Herne, lai sveiktu viņu savā vidū. Bet tad briedēns mēģināja pakustēties un tūdaļ saprata, ka tomēr nevar būt miris, jo pakaļkāju caururba skaudras, nepārprotami dzīvas sāpes. Viņš izdvesa mokpilnu vaidu un pameta skatienu augšup. Augstu virs galvas tādā kā melna tuneļa galā Rannohs cauri tumsai redzēja tālajās debesīs spīdam mirdzošo Piena Ceļu. Viņš dziļi ievilka elpu un putekļainajā gaisā sāka klepot. Apkārt smaržoja pēc sausas smilts un papardēm, kritušām lapām un sūnām, un pēc brīža Rannohs šai sarežģītajā smaržu labirintā sajuta dubļaino, viegli sāļo slieku smaržu.

"Ja es neesmu miris, tad laikam sapņoju," Rannohs pie sevis noteica.

Briedēna acis pamazām pierada pie tumsas, un pēc kāda laika viņš redzēja, ka apkārt slejas zemes sienas. Rannohs sāka neskaidri apjaust, ka atrodas zem zemes, taču nekādi nesaprata, kā varējis tādā vietā nokļūt. Viņš vēlreiz sakopoja spēkus, tomēr nespēja piecelties un atlaida galvu smiltīs. Kad viņš atkal atvēra acis, joprojām valdīja tumsa, tikai debesis virs galvas bālēja, un zvaigznes sāka izdzist. Rannohs nodrebēja un paskatījās apkārt.

"Kas ar mani noticis?" viņš sev jautāja un piepeši juta sevī dīvainu tirpoņu. Briedēns nezināja, kas to izraisījis, bet, kaut gan viņš gulēja nekustēdamies, savādā, satraucošā sajūta kļuva arvien stiprāka. Rannoha sirds sāka neganti dauzīties. Viņš kaut ko bija sadzirdējis. Itin kā skrāpēšanos, itin kā šļūkšanu, un šī skaņa nāca no sienas, kas slējās viņam blakām.

Rannoha acis iepletās arvien platākas, un viņš mēģināja aizvirzīties tālāk no skaņas. Taču nepazīstamā vieta bija pārāk maza, lai tajā pārvietotos, un kustoties neciešami sāpēja kāja. Rannohs jutās kā sprostā. Pamazām kļuva gaišāks, un Rannohs pamanīja, ka no sienas tepat virs galvas sāk birt smiltis. Sākumā tas notika ļoti lēni. Ik pa brīdim nobira pa nelielai smilšu saujai. Rannohs gulēja kā pārakmeņojies un, bezpalīdzīgās šausmās vērodams notiekošo, aptvēra, ka no zemes kaut kas lien ārā un nāk tieši uz viņa pusi.

-    Ai, Herne! viņš izdvesa.

Pēkšņi zeme sāka plaisāt. Lejā nokrita liela smilšu pika, un tad notika kaut kas pavisam dīvains. Caurumā parādījās mazs, sārts purniņš un divas mazas, nagotas ķepas. Purniņš brīdi itin kā karājās gaisā ošņādams un izlūkodams, tad ķepas atkal sāka rakt, un drīz no sienas iznira maza, spalvaina galva un mazs, melns augums.

Tas bija kurmis. Dzīvnieciņš nokrita lejā, un mazās, pērlītēm līdzīgās acis pustumsā piesardzīgi zibēja.

-    Kas tu tāds esi? Rannohs satraukts jautāja.

Izdzirdot balsi, radījums sastinga un sāka ošņāt gaisu,

izlūkodams apkārtni ar saviem pazemes jutekļiem.

-   Ko? Kas tur ir? viņš noprasīja, skatīdamies apkārt un mirkšķinādams acis.

-    Es, Rannohs atbildēja.

-   Kas tu esi? izbiedētais radījums jautāja vēlreiz. Vai tu esi kurmis?

-    Nē, Rannohs atbildēja. Es esmu… es esmu briedis, Herla.

Kurmja acis, nevarīgas pēc ilgās bezdarbības pazemes tumsā, palēnām sāka izšķirt brieža apveidus, un viņš apjucis blisināja tās pret Rannohu.

-     Briedis? kurmis noprasīja. Runājošs briedis? Runājošs briedis, kas rokas pa alām? Tas… tas nav iespējams! Kā tu tā vari?

-    Es… es īsti nezinu, Rannohs vārgi atbildēja, joprojām izmisīgi cenzdamies saprast, kas ar viņu noticis. Man šķiet, es tā vienmēr esmu varējis.

-    Kā tevi sauc? kurmis jautāja.

Rannohs bridi klusēja. Viņam briesmīgi sāpēja galva.

-    Es… es diemžēl nezinu ari to. Es… nevaru atcerēties. Laikam es bēgu no suņa un pēc tam atjēdzos šeit. Šķiet, ka esmu ievainots. Katrā ziņā man ļoti sāp kāja.

-     Tu laikam esi te iekritis, kurmis teica, ošņādams gaisu virs galvas un neskaidri apjauzdams tālās debesis, iekritis no turienes, no augšas.

-    Tā varētu būt, Rannohs piekrita.

-    Un neko citu neatceries?

-     Es… šķiet, es atceros vienu jaunu briedīti. Un kaut kādu ezeru. Bet vairāk neko.

-    Cik savādi! kurmis teica, pamazām saskatīdams Rannoha sejas apveidus. Nekad savā mūžā neko tādu neesmu redzējis. Un, pazemē dzīvodams, esmu redzējis, pareizāk, saodis daudz, vari man ticēt!

-Vai vari man palīdzēt? Rannohs vārgi jautāja, un viņu atkal sāka mocīt nelabums.

-    Nezinu gan, kā lai tev palīdzu, kurmis atbildēja. Tu esi krietni par lielu, lai izlīstu pa kādu no manām alām. Varbūt es varētu pats izrakties līdz zemes virspusei un paskatīties, kas tur notiek, bet, godīgi sakot, man to diez kā negribas darīt. Saproti, kurmis turpināja, un viņa balsī ieskanējās bailes, manuprāt, te nupat ir bijuši cilvēki. Es vakar saodu viņu zirgus.

-    Cilvēki? Rannohs nesaprata. Kas tie tādi?

-    Vai tad tu nezini? kurmis atjautāja. Nu… cilvēki, cilvēkveidīgi radījumi!

Rannoham reiba galva. Kaut kur neziņas tumsā īsu brīdi uzzibēja tilta tēls. Taču, lai kā briedēns pūlējās, starp viņu un viņa domām šķita izaugusi liela, tumša siena.

-    Es nesaprotu, Rannohs teica.

-    Tev jāzina, kas ir cilvēki, kurmis sacīja. No viņiem baidās visi Leras. Viņi ir varmācības nesēji.

To teikdams, kurmis piepeši sāka trīcēt. Abi dzīvnieki augšā izdzirdēja zirga zviegšanu un pēc tam balsis. Cilvēku balsis.

-      Lai Herne mums palīdz! kurmis iesaucās. Man jābēg no šejienes.

-    Lūdzu, pagaidi! Rannohs iesaucās. Lūdzu! Neatstāj mani te vienu!

Taču kurmis jau rakās atpakaļ savā alā.

Rannohs nekustīgi gulēja un klausījās, kā balsis nāk arvien tuvāk un tuvāk. Viņš juta vēderā mutuļojam neciešamas bailes un sāka nevaldāmi drebēt. Bet, kaut gan viņš bija sapratis kurmi pats nezinādams, kāpēc, balsis, kas tagad skanēja virs galvas, •viņš nesaprata nemaz. Vārdi izklausījās pēc ūdens burbuļošanas un lika briedēnam drebēt vēl vairāk.

-    Tas ir šeit! viena balss teica. Es redzēju, kā tas krīt, pirms suns to paguva sakampt. Laikam šī ir viena no medību bedrēm, ko tēvs izraka pagājušajā vasarā.

-Jā, piebilda otra balss.

-    Viņš izskrēja no papardēm, Laiam.

-    Skaties, skaties! pēkšņi iesaucās otra balss.

Rannohs bezpalīdzīgi palūkojās augšup un redzēja bedres augšmalā parādāmies divas būtnes. Tie bija zēni, taču briedēns to nezināja. Viens bija augumā garš, ar ogļmelniem matiem, bet otrs, vārdā Laiams, nevarēja būt vecāks par divpadsmit gadiem un savam vecumam izskatījās mazs. Laiamam mugurā bija briežādas bikses un rupjš vilnas kamzolis, un kājas bija aptītas ar vilnas saitēm. Viņa tumši rudie mati garās cirtās krita pār pleciem. Zēnam bija augsta piere un dzidras smaragdzaļas acis. Viņa ciltī tā bija parasta parādība, taču viņa skatiens, acu mirdzums vai varbūt to asais vērīgums liecināja par neikdienišķi jūtīgu uztveri.

Rannohs gulēja bedres dibenā un satraukts gaidīja, gandrīz neuzdrīkstēdamies pakustēties vai elpot, kamēr zēni skatījās lejup. Tad piepeši zēns ar sarkanajiem matiem nolēca lejā viņam blakus. Rannoham pārbīlī šķita, ka iekšā kaut kas plīsīs, un nelabums, jūtot zēna smaku, uzbangoja ar jaunu, visaptverošu vilni.

-    Tas ir mazs briedēns, zēns teica.

-    Beigts? jautāja balss no augšas.

-    Nē, Laiams atbildēja. Šķiet, ka dzīvs.

Rannohs nodrebēja, sajuzdams plaukstas pieskārienu kažokam. Zēns viņu glāstīja.

-     Viņš ir ļoti skaists, zēns teica. Viņam uz pieres ir interesanta zīme. Izskatās tāda kā lapa. Bet man bail, ka tam nabadziņam ir lauzta kāja.

Kad zēns pieskārās viņa pakaļkājai, Rannohs sāpēs sarāvās.

-Jā, skaidrs, ka lauzta.

-    Nu, tad atliek tikai viens, sacīja balss no augšas. Es tūlīt sameklēšu nazi.

-    Ko tu gribi darīt? Laiams iesaucās un izslējās stāvus.

-    Mums viņš jānogalina.

-    Kāpēc?

-    Lai viņš nemokās sāpēs.

-            Nē! Laiams apņēmīgi teica, atkal nomezdamies ceļos briedēnam blakus.

-   Ko tad tu gribi ar viņu darīt? Mājās nest taču viņu nevar!

-    Kāpēc ne?

-            Viņš tur neizdzīvos. Viņš ir savvaļas dzīvnieks, un mans tēvs apgalvo, ka savvaļas radījumi nevar dzīvot kopā ar mums.

-    Māte zinās, ko ar viņu iesākt, Laiams nopietni teica.

-    Bet, Laiam, kā tad mēs dabūsim viņu projām?

-    Es piesiešu viņu pie zirga.

-    Hei! zēns, kurš stāvēja augšā, piepeši iesaucās.

-            Kas ir? Laiams jautāja, bet labu bridi no drauga nebija nekādas atbildes.

-            Nekas, nu jau ir prom, otrs zēns beidzot atsaucās, un viņa galva atkal parādījās virs bedres malas. Tur bija vēl viens briedēns. Šķiet, ka tas mani vēroja. Bet tagad pazuda krūmos.

Rannohs no šīs sarunas neko nesaprata, taču piepeši juta, ka viņu aptver cilvēka rokas. Kāja atkal skaudri iesāpējās, un briedēns juta, ka viņu paceļ no zemes.

"Herne, ai, Herne," viņš paguva nodomāt, un tad apziņa aizmiglojās un apkārt viss kļuva melns.

Kad Rannohs atkal atvēra acis, viņu pārņēma vēl lielāks apjukums un līdz ar to ari bailes. Viņš vairs neredzēja ne debesis, ne zvaigznes. Viņam blakus gailēja oranža gaisma, kas sildīja sānus, un tuvumā kustējās dīvaini apveidi, ko viņš nepazina.

Briedēns gulēja uz kaut kā mīksta, līdzīga kažokādai, un no tās vēdīja pazīstama, nomierinoša smarža. Viņam blakus stāvēja liels koka priekšmets, ko veidoja četri taisni zari; tie slējās no zemes augšup līdz citam koka gabalam, kas plakaniski gulēja šiem zariem virsū.

Tuvumā atradās vēl citi koka priekšmeti, un Rannoham gandrīz pie pašas galvas karājās kaut kas līdzīgs milzu pūpēdim ar nošķeltu augšdaļu. Taču tam nebija nespodra virsma kā citiem pūpēžiem. Tajā atspoguļojās oranžā gaisma, un virspusē no tā kāpa garaiņi. Rannohs paošņāja gaisu un sajuta sēņu smaržu. To jaušot, viņa māga sažņaudzās, jo briedēns bija ārkārtīgi izsalcis.

Pēkšņi viņš virs sevis atkal ieraudzīja to pašu zēnu. Rannohs ieskatījās viņa dzidri zaļajās acīs, un šīs acis, lūkodamās pretī, itin kā ieurbās viņā. Rannoham apreiba galva, un viņš novērsa skatienu. Tad atkal atskanēja balsis. Tagad likās, ka balsis aplenc viņu no visām pusēm. Vispirms viena, tad otra, tad trešā, un katra skanēja citādi. Viena balss tā piederēja zēnam skanēja kā avota čalas. Otra lika domāt par dziļu, lielu dīķi. Trešā izklausījās kā ūdenskritums.

-     Laiam, padod no galda lapas, un es tās samaisīšu ar pienu! teica ūdenskritums.

-    Labi, mamm, bet kāpēc?

-     Gribu uztaisīt kompresi, kas palīdzēs sadziedēt viņa kāju.

-    Kā tas notiek?

-    Gan daba zinās, jo lapās ir spēks.

-    Kā šīs lapas sauc? Laiams jautāja.

-    Šī ir skābenes lapa, un šī ir no mētru dzimtas, Laiama māte atbildēja. Tas ir īpašs ārstniecības augs. Ir pat leģenda, kas to saista ar briežiem. Tā stāsta: ja briedim trāpot bulta, viņš ejot mežā meklēt savvaļas mētru un, kad to apēdot, kļūstot vesels.

Rannohs klausījās nepazīstamo skaņu mūzikā un juta, ka tā viņu iemidzina.

-    Vai tā ir patiesība? zēns jautāja.

-      Nē, Laiam, pret bultu tā nepalīdz, māte atbildēja. Bet tai ir dziedinošs spēks, tāpat kā daudziem citiem augiem.

-    Ak tā, Laiams noteica, mazliet vīlies. Man šī leģenda patīk.

-    Par briežiem ir daudz dažādu leģendu, pēkšņi atskanēja cita balss. Tas bija dziļais dīķis.

-    Pastāsti, tēt! Laiams iesaucās.

-     Nu tad klausies, Laiam: briedis vienmēr ir bijis viens no kristiešu tēliem. Daudzi svētie nēsā briežu simbolus. Piemēram, svētais Aidans un svētais Godriks. Svētais Kentirgens, ko daži dēvē par Mungo, iejūdza briedi arklā un tāpēc varēja apstrādāt zemi un pabarot cilvēkus. Briedis ir pat Kristus simbols, jo brieži dažreiz nogalina un apēd čūskas, un čūska ir tā rāpuļa pēctece, kas Paradīzes dārzā kārdināja Ādamu. Un pēc tam viņiem jāiet noskalot indi upē, citādi draud nāve. Ar to briedis mums atsauc atmiņā kristīšanu, kas nomazgā visus grēkus. Kad Hūberts, svētais medību aizbildnis, mežā ieraudzīja briedi ar zelta krustu uz ragiem, viņš novērsās no pasaulīgās uzdzīves un atkal pievērsās Valdniekam Dievam.

Rannohs sāpēs sarāvās. Cauri dūcošajam troksnim viņš juta ievainotajai kājai pieskārāmies plaukstu, kas kaut ko ierīvēja ādā. Pirmajā brīdī sāpe iesmeldzās vēl asāk, bet drīz Rannohs juta, ka sūrstošās vietas apņem visaptverošs siltums un sāpes atkāpjas.

-     Bet man labāk patīk senās teikas, zēna tēvs turpināja, tās par Herni.

-    Par Herni? zēns satraukts atkārtoja.

-    Jā. Ziemeļos daži stāsta, ka Herne runājot ar brieža muti un reizēm pat pieņemot brieža izskatu. Tad, kad viņš neparādās cilvēka izskatā.

-    Vai tu tici Hernem, tēt? Laiams jautāja.

-    Medniekam Hernem? tēvs nopietni atjautāja. Nē, Laiam, tā īsti neticu vis. Bet es ticu, ka tādā veidā var runāt par cilvēkiem un dzīvniekiem. Kā visos labajos stāstos.

-    Bet es ticu Hernem, Laiams teica, un es nosaukšu savu briedēnu par Herni.

-   Ja viņš izdzīvos, klusi sacīja zēna māte.

-    Hernem vajadzīga atpūta cik ilgi vien iespējams, teica viņas vīrs. Bet tagad man jāiet. Jādodas uz sarunām.

-    Uz sarunām? zēns satraukts pārjautāja.

-Jā, pienākušas ziņas no karaļa Aleksandra. No rietumu salām atkal tuvojas vikingi. Hākons jau pārņēmis visus ziemeļus.

-   Vai tev vajadzēs karot ar viņiem, tēt? Laiams jautāja, un doma par karošanu pēkšņi šķita ieinteresējusi viņu vairāk nekā briedēns.

-    Kādu dienu varbūt vajadzēs, tēvs atbildēja, ja gribēsim, lai Lielā Zeme būtu vienota un brīva. Hākona valdīšanai pār salām jādara gals. Mums jāiekustina rietumu apgabali. Pirms zeme tiks dziedināta, būs vēl daudz kauju un asinsizliešanas.

Rannohs atvēra acis. Balsis bija kaut kur pagaisušas, un briedēns atkal gulēja viens. Viņš tramīgi sakustējās, taču uguns tīkami sildīja, un sāpes kājā bija mazliet pierimušas. Vislielākais atvieglojums bija tas, ka mokošās bailes, ko bija izraisījis cilvēku tuvums, šķita izzudušas, kaut arī telpas savādās smaržas joprojām uzdzina nelabumu. Viņš atkal aizvēra acis.

Nākamo nedēļu gaitā Rannohs jutās gluži tā, it kā peldētu cauri sapņu zemei. Blakus vienmēr bija oranžā gaisma, un galva dūca no cilvēku balsu skaņas, kas neatkāpās ne nomoda stundās, ne miegā. Viņš neko no runātā nesaprata un, kad vien cilvēki bija tuvumā, juta bailes un pretīgumu pret viņu nedabisko smaržu.

Tomēr cilvēki nesa viņam pienu un deva ēst ogas un zāli, un palēnām viņš sāka arvien mazāk baidīties no zēna, kas bieži nāca pie viņa, glaudīja viņam galvu un rīvēja ievainoto kāju ar savādām, zaļām lapām. Zēns mēdza sēdēt blakus un uzmanīgi viņu vērot, un Rannohs tādās reizēs jutās ļoti neomulīgi, jo apjauta, ka nespēj lūkoties pretī šim skatienam ilgāk par dažām sekundēm.

Gan nomodā, gan miegā Rannohs pūlējās atcerēties, kas ar viņu noticis. Laika gaitā atmiņā uzpeldēja dažas ceļojuma ainas. Atmiņas atgriezās saraustīti vai reizēm vienā jūklī kā vētras dzīti lapu virpuļi. Viņš atcerējās, ka stāvējis kalnā kopā ar citiem briežiem, kuru vārdus nezināja, tomēr juta, ka tie bijuši draugi. Viņš atcerējās bēgšanu pa kalna kori un slēpšanos papardēs kopā ar kādu, kam jutās īpaši tuvs. Viņš atcerējās parku un briedēnu, ko aiznes lapsa.

Taču šie tēli jaucās ar citiem, kas šķita viņam pavisam neiederīgi. Zvaigžņubriedis un burvju ragi. Saruna ar vilku un briesmīgas galvassāpes. Un vienas atmiņas, kas visskaidrāk valdīja pār citām, bija tādas, ka nezināma iemesla dēļ viņš nemitīgi no kaut kā bēga.

Rannohs neapjauta, cik ilgu laiku pavadījis kopā ar cilvēkiem, kad zēns kādu dienu atnāca, pacēla viņu un iznesa ārā. Diena bija saulaina, pūta viegls vējiņš, un Rannohs ar baudu ieelpoja smaržīgo gaisu, pēkšņi juzdams ieplūstam sevī jaunu spēku.

Zēns kādu laiku nesa viņu pa zāli, un Rannohs atskatīdamies redzēja vietu, kurā acīmredzot bija turēts, kamēr cilvēki viņu baroja un aprūpēja. Sienas tai bija saslietas no raupjiem akmeņiem, un augšdaļu sedza zeme un zāle. No jumta augšup zilajās debesīs vijās dūmu vērpete.

Zēns apstājās, un Rannohs juta, ka viņu nolaiž zemē. Briedēns noskatījās, kā zēns aiziet līdz garai koka sētai un, pacēlis auklas gabalu, to pavelk. Daļa sētas pavērās vaļā, un zēns briedēnam vairākkārt aicinoši pamāja. Rannohs tramīgi vēroja viņu. Tad viņš palēnām sāka aptvert, ka zēns kaut ko no viņa vēlas. Zēns mudināja viņu celties kājās.

Rannohs mēģināja uzslieties stāvus un tajā pašā brīdī juta, ka asās sāpes kājā nomainījusi trula smeldze. Nākamajā brīdī viņš jau bija piecēlies. Mazliet sagrīļojies, Rannohs spēra soli uz priekšu. Viņš spēja nostāvēt! Briedēns skriešus metās pļavā. Tālumā viņš ieraudzīja plešamies kalnus un mežus, un tajā brīdī viņa sirds pacēlās spārnos.

*

Bija pagājuši vairāki mēneši, kopš Rannohs bija izpestīts no bedres, un nelielie stumbenisi uz viņa galvas bija izauguši garāki. Tagad briedēns skaidri atcerējās daudzus notikumus, tomēr joprojām neatcerējās ne savu vārdu, ne Pravietojumu. Viņš bija pavadījis daudz laika iežogotajā pļavā, ēzdams un atgūdams spēkus, un ievainotā kāja pilnīgi sadzija. Zēns katru dienu nāca viņu apciemot, un Rannohs, tagad jau pieradis pie viņa sauciena, ikreiz skrēja pretī un dažreiz pat ļāva glāstīt sev purnu vai pieskarties mazajiem stumbenīšiem uz galvas. Viņš juta pateicību pret zēnu un, kaut arī nesaprata viņa vārdus, reizēm, kopā esot, iedomājās zinām, ko zēns domā.

Vēl kāds cits iemesls dīvaini saistīja Rannohu pie cilvēkveidīgā briedēna: viņš bieži redzēja Laiamu jājam atpakaļ uz māju zirga mugurā, un tas izskatījās ļoti līdzīgs tiem radījumiem, ko viņš bija redzējis kalnu ieplakā. Zirgs nekad neizrādīja interesi par briedi, taču Rannohs, pamazām pierazdams pie viņa izskata, vairs nejuta kādreizējās bailes, bet drīzāk izbrīnu, ka šāds, viņam tik līdzīgs dzīvnieks var tik mierīgi ļaut zēnam kāpt sev mugurā un pēc zēna sauciena steigties pretī. Rannohs sāka domāt, ka cilvēkiem laikam tiešām piemīt ļoti savāda vara.

Bet tad notika kaut kas tāds, kas Rannohā izraisīja pilnīgi jaunas izjūtas. Vispirms viņš galvas virspusē sajuta neparastu kņudēšanu. Tad kādu rītu no stumbenīšiem izspraucās divi jauni zari. Saulēm ritot citai aiz citas, abi samta apvalkā tītie zari pacēlās augstāk virs galvas. Tie auga neparasti ātri, un drīz Rannoham bija pirmie ragi. Bet tas nez kāpēc darīja viņu arvien nemierīgāku. Neapmierinātība, nespējot atcerēties, kas viņš ir, pārauga sāpīgās ilgās, kas arvien vairāk pildīja sirdi. Rannohs skraidīja pa pļavu turp un atpakaļ, mētādams galvu un kārpīdams zemi. Laiamu aizrāva šis skats, un viņš ik dienas nāca noraudzīties uz briedēnu. Tas savukārt sāka Rannohu kaitināt, un, redzēdams zēna interesi, viņš mēdza nikni aizskriet uz pļavas tālāko galu. Pagāja vēl daudzas saules un mēneši, un vasaras briedumā Rannohs sāka berzēt ragus pret sētu, trīdams nost no tiem mīksto kārtiņu, un drīz viņa ragi slējās gaisā kā bērza zari.

"Kāpēc nevaru atcerēties, kas es esmu?" Rannohs izmisis sev jautāja, berzēdams un klaudzinādams ragus pret sētu. Kāda vēl slēpta atmiņu daļa visvairāk saistīja viņa domas, un viņš zināja, ka tā ir tepat, tepat blakus, taču vienlaikus tā viņu ļoti biedēja.

Rannohs nodzīvoja pļavā pie cilvēku mājokļa visu vasaru, cīnīdamies pats ar savām domām un satrauktajām atmiņām. Vasaru nomainīja rudens, un kokiem sāka krist lapas. Rudenim turpinoties, Rannohs juta, ka viņu pārņem vēl kādas agrāk nepazītas izjūtas. Viņš kļuva arvien nemierīgāks un domāja par Herlu ciltsbrāļiem savvaļas dzīvē. Dīvainā kārtā viņam nemaz vairs nepatika būt kopā ar zēnu, un, kad Laiams atnāca viņu ar kaut ko pacienāt, briedēns neatsaucās uz viņa aicinājumu.

Pēkšņi Rannohs juta dusmas pret zēnu un izmisīgu apjukumu pats sevī. Viņā brieda dziļas, visaptverošas ilgas. Palaikam briedēns stāvēja pļavā maurodams un rūkdams, un tracinošās dusmas, kas viņā krājās, lauztin lauzās uz āru. Dažreiz Laiams atnāca pie aploka un stundām ilgi vēroja viņu, un, kad Rannohs ieskatījās tam acīs, tur atspīdēja kaut kas pazīstams: tāda kā dīvaina varaskāre, kas darīja briedēnu vēl nemierīgāku. Rannohs būtu gribējis skriet projām, bet viņš nodomāja, ka laikam ir slims, jo nezināja, ka viņa dzīslās uzliesmojusi Anlaha uguns.

Anlaha laiks pagāja, un norima arī Rannoha nemiers. Iestājās ziema, un viņam visapkārt sasniga dziļš, biezs sniegs; tuvējos kalnos Leras izmisīgi meklēja ēdienu un patvērumu. Bet Rannoham zēns uz aploku nesa sausus salmus, koku mizas, kas smaržoja pēc dūmiem, gardas papardes un kastaņus, ko bija salasījis mežā. Sīvajā aukstumā Rannohs pateicīgi pieņēma ēdamo, un pēc kāda laika smarža, kas nāca tam līdzi, briedēnā vairs neizraisīja nelabumu.

Beidzot pienāca pavasaris, un tad atkal atgadījās kaut kas tāds, kas izraisīja Rannohā neizpratni. Lietainā pavasara dienā viņš ar galvu badīja sētu, un piepeši viņam nolūza labais rags. Kaut gan Rannohs zināja, ka tam dabiski jānotiek, viņš ar izbrīnu paskatījās uz zālē guļošo ragu. Vēl vairāk pārsteigts jutās Laiams, kad vakarā ieraudzīja šo ragu. Zēns noliecās, pacēla to, un viņa jaunās acis izbrīnā iepletās, pētot savādo atradumu. Viņš pagrozīja to rokās un pārvilka pirkstus pār raupjo, kokam līdzīgo virsmu.

Gluži kā zars, Herne, Laiams pārsteigts nočukstēja.

Rannohs pa gabalu vēroja viņu un, kaut gan nesaprata zēna vārdus, tomēr ievēroja, ka zēna balss ir mainījusies, avota ūdens kļuvis dziļāks.

Otrs rags viņam nokrita pats no sevis, un Rannohs atkal bija bez ragiem kā mazuļa dienās. Kad saule sāka sildīt karstāk, Rannoha ragi atauga, un šoreiz uz galvas parādījās ne vien taisnās smailes, bet arī acu žuburi. Kaut ari Rannohs pats tos neredzēja un tie neradīja īpašas sajūtas, ja neņem vērā kņudoņu pamatnē, viņš juta, ka ragi kļūst arvien stiprāki, un, berzēdams samtaino apvalku pret sētu, atklāja,

ka, grozot galvu, var ievilkt līniju kokā. Viņš izjuta lielu patiku, ja izdevās saņemt starp ragiem sētas šķērskoku, uzspiest tam un sajust, kā tas lokās zem viņa grūdiena.

Tad kādu dienu vasaras vidū, kad saule spīdēja tieši virs galvas un Rannohs bija nometis ragu samtaino apvalku, viņš stāvēja iežogotā aploka tālākajā galā, domīgi lūkojās uz kalniem un piepeši izdzirdēja savādu skaņu. Tā šķita skanam tieši viņam zem kājām. Rannohs paskatījās lejup un pārsteigts redzēja, ka zāle sakustas un pēc brīža virs zemes parādās maza galviņa.

Rannohs vēsi noskatījās uz kurmi. Viņš nebija aizmirsis, kā šis radījums viņu savulaik pameta vienu.

-             Beidzot! Beidzot es tevi atradu! kurmis aizelsies iesaucās.

-    Ko tu gribi? Rannohs vēsi noprasīja.

-            Gribēju redzēt, vai esi sveiks un vesels, kurmis atbildēja, izlīzdams no zemes un nopurinādams smiltis.

Rannohs paskatījās lejup ar diezgan paviršu interesi.

-            Zini, es jutos briesmīgi, kopš aizskrēju no tevis, kurmis teica. Bet es patiešām neko nevarēju darīt. Vēlāk dzirdēju no citiem kurmjiem, ka tepat netālu pie cilvēkiem dzīvojot kāds briedis, un nodomāju, vai tikai tas neesi tu. Kad viņi pateica, ka tev uz pieres esot balta zīme, man viss bija skaidrs.

-    Balta zīme? Rannohs spēji jautāja.

-Jā, kurmis atbildēja, tāda, kas izskatās pēc lapas.

Rannoham pakrūtē kaut kas piepeši sažņaudzās.

-    Atkārto vēlreiz! viņš čukstus teica.

-    Ko tad?

-    Par to zīmi.

-    Tev uz pieres ir zīme, kas izskatās pēc lapas.

Rannohs strauji pagriezās un, kurmim par lielu pārsteigumu, aizskrēja līdz aploka malai. Pie žoga viņš apstājās

un bridi stāvēja, kārpīdams zemi un saspringti lūkodamies uz kalniem.

-   Balta ozollapas zīme pierē, Rannohs izbijies nočukstēja.

Rannohs domās taustījās kaut kam arvien tuvāk, un viņam šķita, ka galvā ierunājas kāda balss. Balss no pagātnes, kas stāsta to, ko viņš redzējis sapņos. Kaut kas Rannohā neko negribēja no tā dzirdēt, bet kaut kas cits viņā alka uzzināt visu.

Nākamo trīs sauļu gaitā Rannoha atmiņas kļuva arvien skaidrākas. Vispirms viņš atcerējās bēgšanu no bara, tad iemeslu, kāpēc bija vajadzējis bēgt. Pēc tam atmiņā atdzima ceļojums un Brēkas nāve. Pravietojums atplaiksnīja vislēnāk, jo briedēna zemapziņa bija apspiedusi to, no kā viņš baidījās visvairāk. Taču tas saistījās ar briežiem, ko viņš bija redzējis sapņos, kas viņam bija tuvi un ko viņš ilgojās atcerēties. Pamazām apziņā uznira vārdi Villova un Bankfuts, Dadzis un Teins, Pepa un māte Brakena -, un reizē atgriezās ar tiem saistītās atmiņas. Atgriezās arī tādi vārdi, kas viņu biedēja: Blaindvīds, Dreils un Sgorrs.

Kad Rannohs aploka tālākajā malā atkal tikās ar kurmi, viņš bija ļoti nopietns.

-    Tagad es atceros, kā mani sauc, Rannohs teica.

-    Nu? jautāja kurmis.

-    Mani sauc Rannohs.

-    Rannohs, kurmis pamāja ar galvu.

-    Jā, un tieši manas baltās zīmes dēļ mums vajadzēja bēgt no Mājvietas bara.

-    No Mājvietas bara?

-Jā. No Dreila un Sgorra. Tas viss bija Pravietojuma dēļ.

-    Pravietojuma dēļ? kurmis izklausījās ļoti pārsteigts.

-Jā. Par Herni un briežiem ir sens Pravietojums.

Nabaga kurmis jutās tik apmulsis, ka spēja tikai papurināt savu mazo galviņu. Rannohs apgūlās zemē un domīgi sāka gremot. Kurmis piešļūca viņam tuvāk.

-    Pastāsti! tas klusi teica, paskatīdamies augšup uz briedēna mazajām ragu smailēm.

-    Teins man to iemācīja, pirms es pēdējoreiz aizgāju no ezera.

-    Es gribu dzirdēt! sacīja kurmis.

Rannohs piesardzīgi paskatījās uz kurmi. Tomēr nākamajā brīdī viņš sāka skandēt vārsmas, ko vecais Blaindvīds uzkalnā bija skaitījis jaunajiem briežiem.

Kad būs senais senču svētums miris, Dzīvesziņa ļodzīsies un ļims, Herne atkal modīsies no miega, Briedis atbrīvotājs Herlu ciltī dzims.

Balta ozollapas zīme pierē Mītenim būs svētība un lāsts. Garā, grūtā ceļā viņu vadīs Samainīta bērna likteņstāsts.

Bēgs viņš pāri tīreļiem un kalniem, Naids un bailes viņam pēdas dzīs. Redzēs viņš, kas citu acīm noslēpts, Nezināmus vārdus sapratīs.

Viņa pusē uguns, gaiss un ūdens, Zemes spēks un zvaigžņu vara stās. To, pret kura brāļiem cilvēks vēršas, Cilvēks bargā brīdī nosargās.

Pirms būs Salu virkne atjaunota, Augstā Zeme sazaļos un plauks, Senu varu viņa vara lauzīs, Sena bēda atkal mājās sauks.

Melu valdnieks viņam pretī celsies, Brieža dusmās melnēs debess vaigs. Herlu ienaidnieki viņa pusē pāries, Kad pret ļaunu apvienoties laiks.

Upuris būs liktens lemtā daļa Tam, kas zvaigžņu vēsti atminēs, Senus noslēpumus izdibinās, Hernes sirdī ieskatīties spēs.

Dziednieks, Ugunsnesējs, Briežu valdnieks, Herlu apdziedātais spēka zars, Līdz ar viņu smiekli atgriezīsies, Līdz ar viņu atdzims senais gars.

Kad Rannohs bija beidzis, kurmis paraustīja plecus.

-    Tātad šis Pravietojums stāsta par tevi?

-Jā, Rannohs atbildēja. Tas ir, nē. Saproti, vietām tur it kā ir par mani. Vismaz par balto zīmi uz pieres. Bet es visu laiku domāju un domāju, un esmu sapratis, ka tas nevar būt par mani. Pavisam vienkārši. Es neesmu samainīts bērns, neesmu mītenis. Brakena ir mana māte. Turklāt tur ir daudz tāda, ko es nevaru saprast… kas liekas neiespējami… par Herni un Salu virkni. Nē, tas ir tikai nostāsts, tāpat kā teiksmas par Zvaigžņubriedi.

-     Bet ja nu tā tomēr ir patiesība… kurmis minēja, platām acīm skatīdamies uz Rannohu.

-     Nē, nav! Rannohs gandrīz dusmīgi atbildēja. Es esmu parasts briedis. Tāpat kā mani draugi.

Rannohs skumīgi paskatījās uz tālajiem kalniem.

-    Nez, kā klājas Villovai? viņš klusi teica.

-    Dziednieks, Ugunsnesējs, Briežu valdnieks, kurmis nomurmināja, nopietni mādams ar galvu.

-    Izbeidz! Rannohs iesaucās.

-     Piedod, kurmis sacīja, bet man šķiet, ka tevī ir vairāk, nekā pirmajā brīdī redzams ar acīm. Pat ar manām acīm.

Tagad Rannohs bija kļuvis kluss un saīdzis. Kaut gan kurmim viņš neparko to neatzītu, briedēns piepeši jutās izbiedēts un bezgala vientuļš.

Tomēr, vasarai ejot briedumā, kurmis ar briedēnu pavadīja daudz kopīgu stundu, ja vien klāt nebija zēna. Viņi runāja par Pravietojumu un par Lielo Zemi. Kurmis brīnījās, kāpēc Rannohs nemaz nedomā par bēgšanu no aploka un atgriešanos pie draugiem; kaut gan Rannohs strauji auga lielāks un viegli būtu varējis pārlēkt pāri žogam, kurmis katrā nākamajā saulē arvien atrada viņu turpat.

-    Rannoh, kādā agra rudens dienā, kad abi tupēja blakus zālē, kurmis briedēnam jautāja, kāpēc tu dzīvo šeit, pie cilvēkiem? Kāpēc tu neej atpakaļ pie sava bara?

Rannohs papurināja galvu.

-     Tāpēc, ka es nezinu, kur viņus atrast, viņš bēdīgi teica. Un vēl…

-    Kas tad vēl?

-    Kad mēs bijām kopā, es viņiem sagādāju tikai nemitīgas likstas. Varbūt bez manis viņiem ir labāk.

-    Bet šeit tu nevari palikt. Paklausies, viņdien es runāju par tevi ar savu brālēnu un stāstīju viņam par tavu Pravietojumu. Viņš teica, ka tev vajadzētu aiziet līdz rietumu krastam un apjautāties roņiem. Roņi ir gudri un saprātīgi radījumi un zina visu par visu. Tu varētu ar viņiem vismaz aprunāties.

-    Ar roņiem? Rannohs pārjautāja.

-    Jā. Viņi dzīvo pie jūras.

-    Kas ir jūra? Rannohs taujāja.

-    Nu… es īsti nezinu, kurmis atbildēja. Bet tā atrodas zemes malā, un… un… tur dzīvo roņi.

Rannohs atkal kļuva kluss un domīgs. Viņš nejutās pārliecināts, ka vispār vēlas uzzināt kaut ko vairāk par Pravietojumu.

-     Man atkal jādodas ceļā, viņš sev negribīgi sacīja. Bet varbūt prātīgāk būtu pagaidīt līdz pavasarim. Tad jau redzēsim.

Atkal pienāca Anlaha laiks, un Rannoha asinis dzīslās sāka trauksmaini riņķot, jaunā brieža jūtas pārtapa dusmās, un domas vēl vairāk pievērsās Villovai un draugiem. Rannohs juta, ka zēna klātbūtne atkal viņu kaitina, tomēr mazāk nekā iepriekšējā gadā. Viņš skraidīja pa aploku turp un atpakaļ, kārpīdams zemi, sliedamies pakaļkājās vai badīdamies ar gaisu.

Tad notika kaut kas tāds, kas pilnīgi samulsināja Rannohu un viņa domas par Herni un Pravietojumu. Anlaha laiks tuvojās beigām, un Rannohs, tramīgi ēzdams pļavmalā zāli, ieraudzīja tuvojamies kurmi. Sīkais radījums piesteidzies nolieca galvu un draudzīgi sveicināja briedēnu. Bet Rannohs, klausīdamies kurmī, piepeši jutās satriekts. Viņš nesaprata, ko kurmis viņam saka. Nesaprata ne vārda.

Rannohs pārsteigts skatījās lejup uz kurmi, bet, lai kā pūlējās, nevarēja saprast neko no tā, ko viņam stāstīja sīkais Lera. Kamēr kurmis runāja tālāk, Rannohs spēji atmeta ragus un aizrikšoja uz aploka otru malu, atstādams pārsteigto kurmi vienu.

-   Herne! Rannohs izmisis iesaucās. Kas ar mani notiek?

Atgadījums ar kurmi ļoti satrauca Rannohu, taču viņš apmulsa vēl vairāk, kad kurmis pēc Anlaha vēlreiz ieradās ciemos un briedēns pārliecinājās, ka atkal saprot viņa teikto.

Tas Rannoha prātā sēja arvien lielākas šaubas par Pravietojumu un par paša spējām. Kad pār cilvēku mitekli nolaidās ziema, Rannohs vēl vairāk ierāvās sevī, un, kad sniegpārslas krita uz viņa nespodri brūnā kažoka, viņš kļuva drūms un gurdens un nelabprāt klausījās draugā. Kurmis noskatījās uz viņu, sērīgi kratīdams galvu, un joprojām nāca ciemos, cik bieži vien varēja, tomēr viņam bija pašam savi tuvinieki, par kuriem jārūpējas bargajos ziemas mēnešos.

Pavasaris ieradās aplokā otrreiz, un kurmis ar prieku pārliecinājās, ka līdz ar sauli un plaukstošajām puķēm atgriezies ari Rannoha labais garastāvoklis. Viņu draudzība atkal nostiprinājās, un abi pavadīja daudz laika, stāstot viens otram dažādus notikumus un runājot par dzīvniekiem un mežiem. Tomēr kurmis ievēroja, ka Rannohs daudz retāk runā par Villovu un agrākajiem draugiem.

Rannohs atkal nometa ragus, un tie atauga vēlreiz. Tagad viņam bija trešie ragi. Šoreiz acu žuburi bija lielāki, un izliektie šķērszari galos sadalījās divās daļās kā vēža spīles. Vienā no kārtējiem apciemojumiem kurmis uzmanīgi aplūkoja Rannohu un atzinīgi pamāja ar galvu: briedēns no medību bedres bija izaudzis par jaunu, skaistu briedi.

Tomēr pienāca vasara, un Rannohs joprojām nemēģināja aizbēgt no aploka un no zēna. Kurmis drebēja, skatīdamies, kā Rannohs pieņem ēdienu no Laiama rokām un ļauj glāstīt balto zīmi uz savas pieres. Kādu dienu kurmis tuvojās briedēnam ar ļoti nopietnu sejas izteiksmi, jo bija apņēmies kārtīgi izrunāties ar draugu.

-    Kā tev klājas, Rannoh? viņš jautāja, pienācis klāt.

Rannohs paskatījās lejup uz kurmi un pasmaidīja.

-     Paldies, labi! viņš atbildēja. Cilvēks man vakar atnesa ļoti garšīgas ogas.

Kurmis pamāja ar galvu.

-    Rannoh, viņš klusi teica, es tev atnesu jaunas ziņas. Par Herlām. Mani Leru ciltsbrāļi stāsta, ka tos esot piemeklējusi liela nelaime.

Rannohs turpināja cītīgi košļāt zāli.

-    Herlām esot grūti jācieš, kurmis sacīja.

Rannohs neatbildēja.

-    Vai tev tas nerūp, Rannoh? kurmis klusi jautāja.

-   Rūp, Rannohs beidzot atbildēja, bet es viņiem varu sagādāt tikai vēl lielākas ciešanas.

-    Bet vai tu negribi zināt, kas noticis ar taviem draugiem? Ar Teinu un Villovu, un tavu māti?

-    Protams, gribu, Rannohs skumji atbildēja. Es par viņiem domāju visu laiku.

-    Un par Pravietojumu?

Rannohs vainīgi paskatījās uz draugu.

-    Rannoh, kurmis teica, un viņa balss kļuva skarbāka, vai nesaproti, kas ar tevi notiek?

Rannohs platām acīm raudzījās viņā.

-    Tu esi kļuvis pieradināts, Rannoh, kurmis izbiedēts nočukstēja. Pieradināts!

Rannohs klusēdams paskatījās uz kurmi, un pēkšņi viņa acīs atplaiksnīja atskārsme. Pieradināts! Šis vārds skanēja kā briežumātes brīdinājuma sauciens ziemā. Būdams vēl mazulis, viņš bija to vairākkārt dzirdējis no briežumātēm, kaut ari nebija sapratis, ko tas nozīmē. Taču viens bija skaidrs: šis sauciens allaž nesa līdzi bailes, vēl lielākas bailes nekā vilku gaudas. Piepeši Rannohs atcerējās savu draugu Kveihu un atbaidošo briežu baru parkā.

Turpmākajās nedēļās Laiams ievēroja, ka Rannohu kaut kas ļoti nomāc, un, kad pienāca Anlaha laiks, viņš juta, ka nevar draugam pat tuvoties. Ja viņš mēģināja nākt klāt, Rannohs spēra kāju pie zemes un draudīgi nolieca ragus. Zēns bēdīgi purināja galvu un sauca Rannohu pie sevis, bet briedis ne reizes neatbildēja uz viņa aicinājumu.

Kādu dienu Anlaha beigās, kad debesis pārvilkās ar saltiem lietus mākoņiem un tuvojās Larna stunda, zēns izdarīja kaut ko tādu, kas viesa Rannohā izbrīnu. Viņš atnāca pie aploka, laipni pasauca Rannohu un, noņēmis auklu no sētas staba, atvēra vārtiņus.

Rannohs pārsteigts skatījās uz zēnu, nesaprazdams, ko viņš ar to domā, bet zēns tikai stāvēja un skumju skatienu raudzījās pretī. Ja Rannohs būtu pienācis tuvāk, viņš būtu redzējis, ka zaļajās, vērīgajās acīs mirgo asaras. Tad zēns klusēdams pagriezās un devās uz savu mājokli, ne reizes vairs neatskatīdamies atpakaļ.

Kad kurmis nākamajā rītā izbāza no zemes degunu, viņš ieraudzīja, ka Rannohs stāv aploka ziemeļu malā pie sētas un raugās uz kalniem. Vārtiņi dienvidu pusē joprojām stāvēja vaļā.

-    Vai esi vesels, mans draugs? kurmis jautāja.

-Jā, Rannohs atbildēja, bet mans laiks ir klāt. Man atkal jādodas ceļā.

-    Meklēt savu baru? kurmis jau priecīgāk noprasīja.

-Jā, Rannohs pamāja ar galvu. Atkal atrast savējos.

Bet vispirms man jādodas uz jūru un jāpajautā roņiem, vai tie var palīdzēt man izprast Pravietojumu.

-Jā, kurmis teica. Tu esi ilgi dzīvojis pie cilvēkiem.

-     Es gribu tev pateikt paldies, Rannohs pēkšņi sacīja, -jo tu mani brīdināji, ka esmu pārvērties. Cilvēkiem piemīt savāda vara.

-   Jā, kurmis piekrita. No tās Lerām jāsargās.

-    Man tevis pietrūks.

-    Man tevis arī, kurmis pasmaidīja.

Rannohs nolieca galvu, lai ar purnu pieskartos kurmja degunam.

Pēc tam viņš aizgriezās. Briedis brīdi kārpīja zemi, tad spējā skrējienā metās uz sētas pusi. Viņš sparīgi atspērās pret zemi, augums un galva ar jaunajām ragu smailēm pacēlās gaisā, un viņš slaidi un līdzeni lidoja pāri sētai. Otrā pusē Rannohs viegli nolēca zemē un, vairs neatskatījies atpakaļ, devās savos meklējumos.

11 Uz jūru

Aiz zemesraga pēkšņi jūra māja Un pāri kalnam plūda saules gaisma. Bij viņam lemta zelta taka taisna, Bet mani ceļš pie ļaudīm aicināja. Roberts Braunings. "Šķiršanās rīta stundā"

Rannohs nemitējās skriet, iekams kurmis un zēns bija palikuši tālu aiz muguras. Tā bija brīnišķa sajūta atkal būt brīvam, un, jo tālāk Rannohs gāja, jo skaidrāk sāka aptvert, cik daudz ir zaudējis, dzīvodams zēna tuvumā. Viņš dziļi ieelpoja bagātīgās smaržas sev apkārt un apbrīnoja koku skaistos, izlocītos apveidus. Viņš klausījās vēja balsī un apstājās paskatīties uz katru putnu, kas lidoja garām, un nopētīt visas Leras pēdas, ko redzēja ceļā. Kaut gan viņš zināja, ka ziema nav tālu, un sirdī nesa domas par savādo Pravietojumu un par to, kas noticis ar māti un draugiem, kādu laiku viņš pilnīgi ļāvās neapvaldītai līksmei par to, ka var brīvi skriet, kurp pats vēlas.

Tomēr pēc kāda laika Rannoha noskaņojums mainījās. Viņš sāka justies ļoti vientuļš un ilgojās pēc kurmja. Rannohs prātoja, ko gan roņi varētu viņam pastāstīt par Herni un Pravietojumu, un ikreiz, iedomājoties savādās vārsmas, jutās samulsis un dusmīgs.

Rannohs tagad skrēja uz rietumiem un, pārbridis kādai upītei, pamanīja smiltīs savādus pēdu nospiedumus. Tie bija mazāki nekā brieža pēdu nospiedumi, un ik pa gabaliņam zeme aiz tiem bija līdzeni nogludināta, it kā dzīvnieks būtu kaut ko vilcis. Rannohs apošņāja vietu un secināja, ka smarža ir ļoti stipra, bet nav piederīga nevienam Leru pārstāvim, ko viņš pazītu. Viņš nolēma doties pa šīm pēdām.

Pēdas aizveda Rannohu līdz upes krastam un vietā, kur takai šķērsām pāri gulēja nokritis koks, piepeši izbeidzās. Rannohs apstājās un paskatījās apkārt, taču neko neredzēja. Viņš jau grasījās iet projām, bet tad pēkšņi pamanīja ūdenī pazibam kaut ko spožu. Pirmajā bridi briedēns nodomāja, ka tā ir zivs, taču mirdzošā josla, ko kustīgā būtne atstāja aiz sevis, bija tik plata, ka šai zivij vajadzētu būt ļoti lielai.

Bridi pastāvējis, Rannohs izdzirdēja tādu kā plunkšķi, un tad kaut kas tumšs izšāvās no ūdens un uzskrēja uz kritušā stumbra. Pašā upes vidū, stumbra virspusē, tas apstājās, un Rannohs neticīgi raudzījās uz to plati ieplestām acīm. Dzīvnieciņš bija mazāks par lapsu, garāku un tievāku ķermeni, gludi spīdīgu, brūnu kažoku, garu asti un jocīgām, mazām ķepiņām. Tam bija smails purns un spožas, vērīgi zibošas acis.

Zvēriņš paskatījās apkārt un skriešus metās pa stumbru tieši uz Rannoha pusi. Ticis līdz stumbra galam, tas pacēlās pakaļkājās un izslējās gluži kā čūska. Bridi zvēriņš tā stāvēja, skatīdamies uz Rannohu, kas atradās ne vairāk kā viena ragu kroņa attālumā, un briedis pārsteigts raudzījās pretī. Tad svešais dzīvnieks metās atpakaļ, nošļūca lejā no stumbra un bez trokšņa ieslīdēja upē.

Rannohs paspēra soli uz priekšu.

-    Ei, paklau! viņš iesaucās. Nāc atpakaļ!

Kādu bridi no svešā radījuma nebija ne vēsts. Tad piepeši mazā galviņa iznira no ūdens pavisam netālu no Rannoha.

-    Vai tu runāji ar mani? zvēriņš jautāja.

-Jā, Rannohs atbildēja.

-     Bet kā tu to varēji? izbiedētais radījums brīnījās, atsedzis zobus.

-    Es vienmēr to esmu varējis.

Zvēriņš atkal pazuda ūdenī un pēc brīža no jauna parādījās uz koka stumbra. Sparīgi nopurinājis veselu ūdens vērpeti, tas atkal pieskrēja Rannoham klāt. Dzīvnieks izslējās tāpat kā iepriekš, un tā deguns gandrīz pieskārās Rannoha purnam. Pēc tam tas savādi ievidžinājās un trīs reizes apgriezās apkārt.

-    Kas tu tāds esi? tas apstājies noprasīja.

-       Es esmu Herla, Rannohs atbildēja, briedis. Un kas esi tu?

-    Es esmu ūdrs, zvēriņš lepni atbildēja. Ko tu gribi?

-       Es tikai gribēju sasveicināties, vairāk neko. Mani sauc Rannohs.

-       Nu tad sveiks! Bet es nevaru te stāvēt un tērzēt ar tevi. Mana draudzene ir slima.

-        Slima? Rannohs atjautāja, pieiedams tuvāk. Kas viņai kait?

-        Es nezinu, ūdrs bēdīgi atbildēja, bet viņa neko neēd.

-        Vai es kaut kā varu palīdzēt? Rannohs norūpējies jautāja.

-      Ko tu tur vari palīdzēt? ūdrs nicīgi atmeta. Kaut ari tu runā manā valodā, diez vai kaut ko zini par ūdriem.

-      Laikam nezinu gan, Rannohs piekrita. Bet, kad mēs saslimstam, tad ejam mežā un meklējam ogas vai mizu, kas palīdz mums atveseļoties.

-Jā. Jā, protams, ūdrs atbildēja. Bet neko no tā, kas aug tepat tuvumā, viņa negrib. Vienīgais, kas varot viņai palīdzēt, esot zāle, kas izaug no jūras. Bet es taču nevaru atstāt viņu vienu un doties uz jūru to meklēt!

-   Uz jūru? Rannohs jautāja, neticēdams savai veiksmei.

-   Jā. Tā atrodas zemes malā.

-    Kas tā jūra tāda ir? Rannohs jautāja.

-       Jūra ir vieta, kurā ietek upes un no kurienes nāk laši. Jūra ir vislielākā vieta pasaulē. Vai tiešām tu nekad neesi redzējis jūru?

-Nē.

-            Tas nudien ir dīvaini! Vispirms es satieku radījumu, kas var sarunāties ar mani. Un pēc tam uzzinu, ka viņš nekad nav redzējis jūru.

-            Es aiziešu turp tavā vietā! Rannohs pēkšņi paziņoja. Tas ir, uz jūru. Un atnesīšu tavai draudzenei zāli.

-    Tu? ūdrs pārsteigts atjautāja.

-   Jā. Ja vien tu man pateiksi, kā tur nokļūt.

-            Tas nav grūti, ūdrs teica. Un zāle aug pa visu jūras malu.

-    Nu, ko tad gudrot? sacīja Rannohs.

Ūdrs domīgi nopētīja briedi.

-    Vai tu runā nopietni?

-            Protams, nopietni, Rannohs atbildēja. Tikai pastāsti man, kur tas ir!

-            Ej uz ziemeļrietumiem, un tu nonāksi pie liela ezera. Tas ir jūras ezers. Ej tam gar dienvidu malu uz rietumu pusi. Drīz tu nonāksi tieši pie jūras. Zāle, kas man vajadzīga, aug jūras krastā.

Rannohs pamāja ar galvu un devās prom, apsolījies atgriezties, cik drīz vien iespējams.

-            Starp citu, mani sauc Ķīla! ūdrs iesaucās, noskatīdamies, kā Rannohs aizrikšo. Es tevi gaidīšu!

Pagāja trīs saules, līdz Rannohs sasniedza Ķīlas minēto ezeru, un ceļojuma laikā apkārtne kļuva arvien pirmatnīgāka un mežonīgāka. Viņš šķērsoja augstu kalnu un atkal dzirdēja vēju šalkojam asajās savvaļas zālēs. Zemes aprises arvien stāvāk cēlās augšup un tiecās lejup, un beidzot Rannohs to ieraudzīja. Ezers bija milzīgs, daudz lielāks nekā tas, pie kura dzīvoja Tārna bars, un ziemeļu gala smailē no tā iztecēja upe, kas aizplūda kalnos. Kā bija mācījis ūdrs, Rannohs metās skriet gar tā dienvidu krastu un pēc tam pagriezās uz rietumiem. Viņš ceļoja vēl vienu sauli, tik

tikko atvēlēdams laiku gulēšanai un apstādamies tikai uz maziem brītiņiem, lai paēstos zāli.

Kad nākamā saule bija augstu debesīs, Rannohs sajuta vējā neparastu smaržu. Svešāda un rūgtena tā kairināja viņa nāsis. Piepeši ezers itin kā atvērās, zeme beidzās, koki dienvidu krastā pazuda, un Rannoha acis izbrīnā iepletās. Viņa priekšā pavērās milzīga ūdens josla, kas pēkšņi bija aprijusi ezeru. To pluinīja vējš, sakrokodams tās virsmu putainās vērpetēs, un Rannoham mirkli likās, ka viņam pa priekšu skrien sniegbaltu briežu bars.

Ūdens josla stiepās uz ziemeļiem, un ziemeļu pusē Rannohs virs tās redzēja peldošu zemi, bet tālāk lielus kalnus, kas pacēlās pret debesīm. Ari dienvidu pusē pletās zeme, jo Rannohs noraudzījās uz ūdens klajumu, ko šodien sauc par Lornas līci, un tālāk uz Mallas salu. Aiz tās vairs nebija nekā cik tālu vien briedis varēja redzēt, pletās vienīgi ūdens. Rannohs stāvēja kā sastindzis un juta, ka vējš sviež viņam nāsīs sīkas putu lāsītes. Pēkšņi viņš jutās neparasti dzīvs un stiprs. Šķita, ka viņš ir pieskāries milzu noslēpuma malai.

Tātad šī ir jūra, viņš noteica pie sevis, nespēdams novērst skatienu no viļņojošā ūdens. Tad viņš noskrēja pa kalna nogāzi lejā un juta, ka zeme un zāle pārtop savādā, mīkstā pulverī, kurā ejot grima pēdas. Rannohs apstājās netālu no ūdens malas, paostīja gaisu, pārliecinādamies, vai nedraud briesmas, un tad sāka skriet gar krastu uz priekšu.

Augstu virs galvas riņķoja kaijas, klaigādamas caur vēja brāzmām, ļaudamas nest sevi gaisa plūsmām vai piepeši nirdamas putainajos viļņos. Rannohs rikšodams pamanīja smiltīs neparastas krāsas akmentiņus apaļus, robainus un iegarenus. Pēc tam viņš ievēroja, ka zemē guļ daudz gliemežu, līdzīgu tiem, kas dzīvo mežā. Bet, kad viņš ar purnu apmeta tos otrādi, izrādījās, ka tie ir tukši vai smilšu piedzīti vāki, un, kad viņš uzkāpa tiem virsū, tie zem viņa nagiem sadrupa sīkās drumslās.

Rannohs piesardzīgi piegāja pie paša ūdens un noskatījās, kā tas putodams un dzirkstīdams triecas pret krastu. Briedis daudz reižu bija redzējis, kā vējš tricina ezera virsmu, likdams tai šūpoties, šļakstēt un putot, bet šis milzīgais ezers šķita kustamies pats no sevis, itin kā raustīdams plecus pret smilšaino krastu. Kad Rannohs piegāja tuvāk pie ūdens, viņš atkal uztvēra smaržu, kas nesen tik spēcīgi bija iesitusies nāsīs, un sajuta uz lūpām tās garšu.

Tad Rannohs sāka saskatīt brūnganus stiebrus, kas izskatījās pēc jūras augiem un bija izskaloti gar krastu vai ari šūpojās turp un atpakaļ kopā ar viļņiem. Daži bija resni un lokani, un garie stumbri atgādināja milzīgu sēņu kātus, citi augi bija īsi un pavisam bez kātiem. Vietās, kur viļņi tos bija izmetuši augstu krastā un ūdens tos vairs nesniedza, tie bija sakaltuši un skaļi čaukstēja zem kājām. Rannohs tos apostīja, un tie smaržoja tāpat kā vējš.

Tad viņš tos pagaršoja. Garša bija rūgtena, taču par nepatīkamu to nevarēja saukt. Rannohs tūlīt saprata, ka šai zālei piemīt kaut kas stiprs un veselīgs, un tas droši vien nāca no ūdens. Bet tad, stāvēdams krastā, briedis pēkšņi izdzirdēja savādu, itin kā rejošu troksni. Viņš aptvēra, ka šī skaņa nāk no viļņu puses. Izrādījās, ka patiesībā tā nāk no lielas klints, ap kuru bangoja ūdens. Klinti klāja iegareni, pelēki akmeņi, un, kamēr briedis uz tiem skatījās, viens no akmeņiem sakustējās un iekrita jūrā. Pēc brīža tas iznira virspusē un Rannohs pamanīja, ka akmenim ir acis un garas ūsas. Rannohs paspēra soli un iekāpa ūdenī, ļaudams viļņiem putot sev gar pēdām.

Vai tu esi ronis? viņš iesaucās, cenzdamies pārkliegt vēja brāzmas.

Roņa galva pazuda zem ūdens un pēc brīža atkal parādījās virspusē tuvāk Rannoham. Briedis pieklājīgi palocīja galvu, taču ronis neko neatbildēja. Pirmajā brīdī Rannohs nodomāja, ka ronis no viņa baidās.

Tomēr viņš maldījās, jo bija sastapies ar Rurlu. Rurls dzīvoja jūrā un savā mūžā bija redzējis un dzirdējis daudzko vēl neparastāku par briedi, kas prot ar viņu sarunāties. Viņš bija dzirdējis, kā milzīgie zilie vaļi sadziedas cits ar citu pāri puspasaulei, un pazina milzu bruņurupučus, kas mēness gaismā aprok smiltīs olas. Viņš bija dzirdējis par narvaļiem, kas spēkojas Ziemeļjūru plašumos, kamēr cilvēki savos izdobtajos kokos tos pārsteigti vēro un neizpratnē jautā sev, vai tiešām vienradži būtu atstājuši zemi un apmetušies jūrā. Viņš bija dzirdējis par jūrasgovīm, kas vaid, šūpodamas bērnus, un par planktonu, kas Golfa straumes siltajos ūdeņos zied kā milzīgs mežs. Viņš pats bija sarunājies ar jūras vēzi un ar delfīnu, jo jūras iemītnieki vienmēr saprot cits cita dziesmu, ko pārnēsā viļņi, vēji un lielās pasaules straumes.

Ronis daudz zināja arī par zemi, jo viņš pa daļai bija zemes dzīvnieks un ne mazumu ceļojis augšup pa upju grīvām un sarunājies ar lašiem, kad tie peldēja atpakaļ nārstot un nomirt upēs, kurās nākuši pasaulē, un laši viņam bija stāstījuši par ielejām, mežiem, kalniem un visādām radībām, kas mājo uz zemes, par vilkiem, lāčiem un pat par staltbriežiem; tie viņam bija stāstījuši arī par cilvēku un tā spožajiem āķiem un lielajiem tīkliem, kas nozīmēja nāvi viņu ciltij.

Tomēr Rurlam šie baisminošie stāsti par cilvēku bija likuši tikai pasmaidīt, jo viņš par cilvēku zināja krietni vairāk nekā laši. Viņš bija redzējis cilvēku būvējam ciematus jūras krastā un šķērsojam viļņus, lai celtu mājas uz salām, kas izkaisītas pa visu roņu valstību. Rurls bija neparasti zinātkārs ronis, un viņš bija apceļojis skotu piekrasti no Arana zemesraga līdz pat Mejas salai. Viņš bija gozējies Sameras salas saulē un cīnījies ar vētrām pie Rota zemesraga. Viņš bija nogaršojis Ziemeļjūras ūdeni un gulējis Bērghedas līča piekrastes smiltīs. Peldēdams ap Retreja ragu, viņš bija redzējis cilvēku kuģošanas rīku sašķīstam druskās pret klintīm un dzirdējis cilvēku šausmu kliedzienus pirms nogrimšanas saltajā kapā. Lunana līcī viņš bija noskatījies, kā cilvēki met jūrā tīklus, un zadzis no tiem zivis, bet pie Basa klints krietni pamielojies, kad smilšainajā piekrastē ieradās zēni ar pītiem groziem, lai piepildītu tos ar gliemenēm.

Rurls šo to zināja arī par zemes nomnieku skarbo dzīvi Lūisas un Uistas salā rietumu pusē, par viņu ugunskuriem un dziesmām. Par lielajiem, izdobtajiem kokiem, kas peldēja turp un atpakaļ pa vareno Fortas līci austrumu pusē, lai paēdinātu Edvinburgas apmetni, un par bāku ugunīm, kas mirdzēja kalnos virs Invernesas. Viņš zināja arī par cilvēkiem no ziemeļu apgabaliem, kas savos peldamrīkos ceļoja uz Šetlendas, Orkneju un Rietumu salām. Dažreiz tie brauca, lai iekrautu un izkrautu preces, bet citās ierašanās reizēs jūra kļuva sarkana no asinīm un cilvēki mira piekrastes smiltīs.

Ronis tagad zināja ari to, ka aizvien vairāk cilvēku aizceļo no aukstajām zemēm un kaut kas jauns norisinās ap saliņām un mazajiem līčiem, kur viņš mēdza gulēt uz glumajiem akmeņiem vai peldēt aukstajos ūdeņos. Taču par to viņš nebēdāja, jo viņa acīs visi cilvēki bija vienādi. Tādi paši kā moluski vai gliemenes, kas piekļaujas jebkuram akmenim, līdz sākas jaunas dzīves vētras un aizskalo tos projām.

Rannohs no krasta vēlreiz pasauca roni, bet ronis joprojām neatbildēja. Rurls nenoliedzami bija gudrs dzīvnieks, tomēr ar itin augstprātīgu raksturu, un runāja tikai tad, kad pats vēlējās. Rannohs nosprauslojās un nolieca galvu, lai noplūktu jūraszāles. Paņēmis mutē garu sauju, viņš to sparīgi sapurināja. Ronis pēkšņi ienira zem ūdens un strauji peldēja uz krasta pusi, pēc tam rūkdams un sprauslādams izlēca no viļņa un sāka klumburot pa smiltīm, lempīgi vēcinādams peldpleznas. Skats bija tik dīvains, ka Rannohs izmeta jūraszāles no mutes un gandrīz vai iesmējās.

-      Ko tu tā blenz? Rurls augstprātīgi noprasīja. Viņš labi apzinājās, cik ērmīgs izskatās uz sauszemes.

-     Neko, Rannohs atbildēja, pūlēdamies noslēpt uzjautrinājumu. Es atnācu salasīt zāles, kas aug no jūras. Tās vajadzīgas ūdram Kīlam. Viņa draudzene ir slima, un es apsolīju…

-     Ūdram? Rurls nosprauslojās. Kas tev var būt par darīšanu ar ūdriem? Tie visi ir dumji radījumi. Un šitās tikpat nelīdzēs, viņš piebilda, nicīgi noskatīdamies uz piekrastes jūraszālēm. Tās ēdot, viņai paliks vēl sliktāk.

-    Ak tā, Rannohs novilka.

-     Tur vajadzīgas citas, ronis turpināja, pastiepdams degunu pret izkaltušajām zālēm, ko Rannohs nesen bija nogaršojis, re, tās tur!

-    Paldies. Liels paldies! Rannohs iesaucās.

Ronis atkal nosprauslojās un paraustīja plecus.

-     Nav par ko, tas atbildēja. Ja tu par visu varu gribi pakalpot slimam ūdram, tad tas ir pats mazumiņš, ko varu palīdzēt.

-     Taisnību sakot, Rannohs satraukts sacīja, tas nav vienīgais iemesls, kāpēc es esmu šeit.

Ronis nopētīja viņu ar aizdomu pilnu skatienu.

-    Redzi, man vajadzīga palīdzība, Rannohs klusi teica.

-    Mana palīdzība?

-     Tavs padoms. Man stāstīja, ka roņi… nu, kā lai saka… zinot visu par visu.

Ronis izskatījās diezgan apmierināts.

-    Un man ir kaut kas jāuzzina, Rannohs sacīja.

-    Par ko?

-    Par šo zīmi uz manas pieres.

Rannohs pagājās uz priekšu un pastiepa galvu tuvāk ronim.

-    Ļoti glīta, Rurls diezgan vēsi teica, kārtīgi nopētījis balto ozollapas zīmi uz Rannoha pieres.

-    Nē, tu nesaprati, Rannohs sacīja, pēkšņi samulsdams. Ir tāds Pravietojums.

Rurls uzmanīgi paskatījās uz Rannohu. Ikvienu radījumu, kas spēj mest ūdenī kūleņus un sakult jūru putās, ir visai grūti pārsteigt, un Rurls nebūt nejutās izsists no līdzsvara. Taču viņam patika vākt nostāstus, un patiesībā viņš no pasaules bija redzējis tik daudz, ka nereti jutās garlaikots un mazliet vientuļš.

-    Man šķiet, ka tev vajadzētu izstāstīt man visu sīkāk, ronis klusi teica.

Tad Rannohs sāka savu stāstu. Viņš izstāstīja Rurlam par Mājvietas baru un par bēgšanu no Sgorra un dreiliešiem, un ronis, to dzirdot, pamāja ar galvu, jo arī viņš bija dzirdējis par Sgorru. Rannohs pastāstīja, kā viņi šķērsojuši upi pa tiltu, kā zaudējuši Brēku, kā parkā sastapuši dīvainos briežus un visbeidzot nokļuvuši pie ezera un apmetušies Tārna aizgādībā. Tomēr tikai tad, kad Rannohs pastāstīja par zēnu, Rurla acis iepletās neviltotā pārsteigumā.

-    Tātad tu esi dzīvojis pie cilvēkiem? viņš klusi jautāja.

-    Jā, Rannohs pamāja ar galvu.

-     Ļoti savādi, patiešām ļoti savādi. Vai tev bija bail no cilvēka?

-Jā un nē, Rannohs atbildēja. Bija brīži, kad… kad es tur jutu kaut kādu dīvainu varu, tādu kā… Rannohs sastomījās, nu, gandrīz varmācību. Bet citreiz, vismaz kopā ar cilvēka bērnu, es jutos tā, it kā gandrīz vai saprastu viņu. Nevis viņa vārdus, bet domas.

Ronis brīdi klusēja un izskatījās ļoti nopietns.

-    Tā nu es gribu zināt, vai Pravietojumā ir kaut kas no patiesības, Rannohs teica, un vai maniem draugiem būtu labāk, ja es nekad vairs neatgrieztos pie viņiem. Vai tu vari man palīdzēt?

-    Es nezinu, ronis atbildēja, domīgi kratīdams galvu. Tātad tu saki, ka neesi mītenis?

-   Neesmu. Bet ir vēl daudzkas cits. Manas sajūtas, sapņi un… un neviens cits briedis nespēj saprast Leru valodu.

Rannohs jutās pārsteigts par sevi. Šī bija pirmā reize, kad viņš mēģināja kādu pārliecināt, ka viņam tiešām piemīt kaut kas īpašs. To dzirdēdams, Rurls cieti paskatījās uz Rannohu. Pēc tam viņš noklepojās un ar peldspuru iesita pa smiltīm.

-   Nu labi, viņš teica. Es tieši par to gribēju runāt. Jā, tas viss nozīmē, ka tu esi atšķirīgs, bet tas vēl nepierāda Pravietojuma patiesību.

-    Ko tu ar to gribi sacīt?

-     Gribu sacīt: kā gan, pēc tavām domām, es iepazinu pasauli? Esmu risinājis tādas sarunas ar delfīniem, ka spalva ceļas stāvus. Esmu sarunājies ar pingvīniem un ar klinšu kaijām. Esmu tērzējis ar haizivīm no klintīm, protams, un reiz man pat bija gara saruna ar albatrosu. Ar tiem es gan neiesaku ielaisties, jo tur neko ievērības cienīgu nav ko gaidīt.

-    Bet es nekad to neesmu mācījies, Rannohs teica.

-    Tas nemaz nav jāmācās, to varētu visi Leras, ja vien paši gribētu. Vai, pareizāk sakot, pārstātu domāt tikai par sevi un baiļoties. Pārmaiņas pēc ieklausītos citos.

Roņa balss bija kļuvusi ļoti nopietna.

-    Sensenos laikos bija tā, ka visi dzīvnieki savā starpā sarunājās, un tā bija ikdienišķa parādība. Tagad viņi šo spēju ir zaudējuši. Nejautā man, kāpēc. Vairums jūras dzīvnieku to joprojām spēj, šķiet, ka šī bēda uzkritusi tieši sauszemei. Tas jūs nošķir citu no cita. Sašķeļ, ja tu saproti, ko gribu sacīt.

Rannohs izskatījās itin kā atvieglots.

-    Bet kāpēc es nevarēju saprast zēnu? viņš jautāja.

-        Ek! Neviens dzīvnieks nevar saprast cilvēku, un nevienam viņš arī nav jāsaprot, Rurls norūca.

-    Bet vai tad cilvēks nav tāds pats dzīvnieks, dzīva būtne?

Ronis brīdi klusēja. Viņš izskatījās apmulsis.

-        Laikam jau ir. Tomēr, ja sākam runāt par cilvēku, ari manas zināšanas par pasauli kļūst miglainas.

Rannohs jutās vīlies.

-       Protams, šo to par cilvēku es zinu, ronis teica. Es zinu, ka cilvēki vienmēr karo un nogalina. Zinu, ka cilvēka dēļ Lielajā Zemē ienāk nāve.

-    Nāve, Rannohs nočukstēja.

-        Cilvēki no ziemeļu apgabaliem atkal sākuši rīkoties. Viņi brauc šurp savos izdobtajos kokos. Viņu karalis ir bijis pat rietumu pusē, un tai dienā, kad viņi atnāks, līs asinis gan cilvēkiem, gan Lerām, jo cilvēks ir varmācības nesējs.

Klausīdamies Rurlā, Rannohs atcerējās zēnu un viņa acis, kas reizēm bija likušās ļoti labsirdīgas.

-          Vai zini ko? ronis pēkšņi teica. Es te runādamies esmu gluži izsalcis. Iešu kādu brīdi pamedīt zivis un pēc tam nolaidīšos dibenā pēc jūraszālēm. Kļūst jau tumšs, bet šonakt vismaz spīdēs mēness. Tad mēs atkal varēsim parunāt.

Rannohs piekrītoši pamāja, un ronis aizklumburoja atpakaļ līdz ūdens malai un ienira viļņos. Noskatīdamies viņam pakaļ, Rannohs ievēroja, cik lempīgs un neveikls viņš ir uz sauszemes un cik graciozs un ātrs kļūst, ieniris ūdenī. Tovakar uzlēca pilns mēness. Aiz viļņiem saskatāmie kalni, mazās saliņas un Mallas piekalnes tinās mākoņos, kas peldēja ap retajiem kokiem, saira pret klinšu izciļņiem un dīvainos apveidos karājās virs kalnu mugurām. Ūdens mēnesnīcā mirdzēja un nemierīgi šūpojās turp un atpakaļ, it kā mēness tam liktu satraukties, un pat garneles sāka ieklausīties tā žēlabainajā dziesmā. Ronis medīja zivis un svieda tās uz glumajiem krasta akmeņiem, un, kad bija beidzis, jūras dibenā sameklēja briedim vislabākās jūraszāles, kādas vien varēja atrast. Pēc tam viņš lieliem, neveikliem lēcieniem pārvietojās pa krastu un iekārtojās uz plakaniem akmeņiem, bet Rannohs apgūlās blakus smiltīs, un abi mēnessgaismā atkal sāka risināt sarunas.

Rannohs trīs saules pavadīja jūras krastā kopā ar Rurlu, un ronis viņam daudz pastāstīja par skotu apgabaliem. Par augstajiem, allaž lietū un mākoņos tītajiem kalniem, kas atrodas ziemeļu pusē un stiepjas līdz pašai jūras malai. Par neskaitāmajiem līcīšiem, kas izrobo nelīdzeno krastu, un par pazemes upēm, kuras, kā daži stāsta, ved dziļi, dziļi zem zemes un ietek lielajos iekšzemes ezeros, kas izvago visu skotu zemi. Viņš stāstīja, ka bieži nirstot dziļumā pēc jūraszālēm, lai atveseļotos no kādas kaites, un par citiem līdzekļiem, kas palīdz dziedināt roņus. Tas Rannohu īpaši ieinteresēja, un, kad viņš gribēja zināt, vai Rurls šīs gudrības apguvis no mātes, ronis atbildēja, ka daļu iemācījies no viņas, bet daļu atklājis un apguvis pats. Galvenais, Rurls teica, ir uzticēties un ieklausīties, jo dzīvnieki zina, kas tiem vajadzīgs, turklāt krāsa un smarža ļauj uzminēt daudzus augu noslēpumus. Rannohs klausījās, un jūra līdzās krāca un šūpojās, kā bija to darījusi kopš pasaules pirmsākuma.

Rurls briedim pastāstīja arī to, ko zināja par Herlām un kas noticis Rannoha prombūtnē. Viņš bija dzirdējis, ka Dreils gājis bojā kā stāsta, nodevēju nonāvēts un Sgorrs esot pasludinājis sevi par Baru Valdnieku, un tagad pa visām malām ložņājot viņa sgorrieši. Zemās Zemes piederot viņam, tomēr Ezera ielejā joprojām esot noturējušies Izlūkotāji, kas lepojoties ar savu vārdu.

Kad Rurls pieminēja ezeru, Rannohs paskatījās viņā ar dedzīgu interesi.

-     Mani draugi, viņš teica, vai ir kādas ziņas par viņiem? Par Villovu, Bankfutu un par manu māti?

Ronis pēkšņi kļuva ļoti nopietns.

-    Es īsti nezinu, ronis sacīja, bet pirmajā vakarā, kad tu te ieradies, es palūdzu kaiju aizlidot uz austrumiem un kaut ko noskaidrot.

-    Un…?

-    Un viņa satika zelta ērgli, kas dzīvo ezera tuvumā un šo to zina par Herlām. Tas stāstīja, ka pagājušajā vasarā, kad tu vēl dzīvoji pie zēna, esot noticis kaut kas ļoti savāds. Briežumātes un briedēni, kas gandrīz pirms diviem gadiem atnākuši no sniegiem, visi sadzīti kopā. Briežu tēviņi aizveduši tos uz dienvidiem, un izskatījies, ka tie iet līdzi pret savu gribu.

-    Turpini! Rannohs nopietni lūdza.

-    Ērglis lidojis viņiem līdzi, un pēc kāda laika, kad bijis noiets krietns ceļa gabals, viņiem pretī ieradušies citi brieži no dienvidiem, un tos vadījis briedis bez ragiem. Briežumātes un briedēni atdoti viņam.

-    Sgorrs! Rannohs izgrūda. Tas nozīmē, ka Brakena un mani draugi ir Sgorra nagos! Es zinu, ka viņš tiem grib nodarīt ļaunu. Rurl, man viņiem jāpalīdz!

-    Vēl vairāk ļauna viņš gribētu nodarīt tev, ronis teica, ja zinātu, ka esi dzīvs.

-    Tas neko nemaina, .Rannohs nemitējās. Man jāmēģina viņiem palīdzēt!

-    Padomā taču prātīgi, Rannoh! Rurls gandrīz dusmīgi sacīja. Ko tu vari darīt? Tu vēl esi jauns briedis. Tu esi viens pats, bez bara un bez Izlūkotājiem, kuri tev varētu palīdzēt. Tavs ceļš ir neskaidrs, un, lai kur tu ietu, tevi visur nodos baltā ozollapas zīme uz pieres. Sgorra spiegi klīst visās malās un nogalinās tevi pie pirmās izdevības.

-      Šī zīme man ir nesusi vienīgi nepatikšanas, Rannohs rūgti sacīja.

Kādu laiku viņš domīgi klusēja.

-      Varbūt man vajadzētu doties atpakaļ pie ezera, pēc brīža viņš teica, un lūgt palīdzību Izlūkotājiem.

-      Nē, Rurls iebilda. Viņi vēl nav pakļāvušies Sgorram, bet par valdnieku ir kļuvis Kolkvars, un viņam ar Sgorru ir noslēgta vienošanās.

Rannohs atkal apklusa. Kaut gan viņš izjuta piepešu vainas apziņu pret māti un draugiem un to papildināja arvien nomācošāka vientulības apziņa, viņš saprata, ka ronim taisnība. Tonakt viņš tikpat kā nesarunājās ar Rurlu, tikai skumji skatījās nemierpilnajā jūrā. Bet, kad spirgts un saulains atausa nākamais rīts un Rannohs vēl krastmalā snauda, ronis riedams izlēca smiltīs. Viņš izskatījās neparasti pacilāts.

-       Es runāju ar citiem par tevi, viņš teica, un par to, kā mēs varētu palīdzēt tavos meklējumos.

-    Manos meklējumos?

-       Noskaidrot, vai šai lapai uz tavas pieres ir kāda īpaša nozīme. Vai Pravietojumā ir kaut kas no patiesības.

-      Un vai tu vari man to pateikt? Rannohs jautāja aizturētu elpu.

-      Nē, ronis atbildēja, papurinādams savādo galvu, bet ir citi, kas varbūt to varētu.

-    Citi?

-Jā. Tālāk uz ziemeļiem, Augstajā Zemē.

Rannoha acis savilkās šaurāk.

-    Kas? viņš nočukstēja.

-        Herlas. Tādi paši kā tu. Stāsta, ka tur dzīvojot savādu briežu bars. Viņi saucot sevi par Hernes baru. Runā, ka viņiem esot pamatīgas zināšanas par Herni un viņi ļoti godājot seno Dzīvesziņu. Varbūt viņi tev pastāstīs vairāk nekā es.

Rannohs sakustējās.

-    Bet kā es viņus atradīšu? viņš jautāja.

-       To es nezinu, ronis atbildēja. Varu pateikt tikai to, ka viņi dzīvojot Lielā Kalna ziemeļu nogāzē.

-    Lielā Kalna?

-Jā. Daži pat domā, ka Lielajā Kalnā dzīvojot arī Herne.

Rannohs nodrebēja.

-        Tātad tu domā, ka man vajadzētu kāpt tur augšā? viņš jautāja, izskatīdamies diezgan nelaimīgs.

-   Jā, ja tu patiešām gribi kaut ko noskaidrot.

-    Bet kas notiks ar manu māti un draugiem?

Rurls paskatījās uz Rannohu un pēkšņi juta dziļu žēlumu pret briedi.

-       Lai kā tu izlemtu, Rannoh, tev jābūt ļoti uzmanīgam. Sgorrs darīs visu, lai tevi iznīcinātu.

-Jā, Rannohs domīgi piekrita. Izskatās, ka pašlaik es apdraudu visus, lai ko darītu. Došos uz ziemeļiem. Vismaz līdz tam laikam, kad uzzināšu… kas es esmu.

-       Bet arī tur tev jābūt ļoti uzmanīgam, Rurls nopietni brīdināja. Par briežu baru, ko es minēju, klīst tumšas valodas.

-    Kādas valodas?

-       Par dīvainām spējām, ronis atbildēja. Runā pat, ka viņi pazīstot cilvēku. Tavs ceļojums un Pravietojuma rindas kaut kā saista tevi ar šiem radījumiem.

Rannohs pamāja ar galvu, bet tad Rurls pēkšņi uzmeta briedim ļoti savādu skatienu.

-   Rannoh, viņš klusi teica, vai kādreiz esi padomājis, ko nozīmē pirmais pants "Herne atkal modīsies no miega…"?

Rannohs klusēja.

-    Ka tu esi…

-    Nesaki to, Rurl! Rannohs iesaucās. Nesaki!

Briedis skatījās uz roni, un viņu atkal pārņēma bailes.

Bet reizē ar bailēm uzbangoja dusmas par visu, kas ar viņu noticis. Dusmas deva piepešu spēku, un Rannoha domās nobrieda lēmums.

-    Rurl, man laiks šķirties no tevis, viņš pēkšņi teica. Ķīla mani gaida, un es pārāk ilgi esmu bijis projām.

Ronis skumji pamāja ar galvu.

-     Esi uzmanīgs, Rannoh! viņš sacīja, kad briedis pagriezās uz promiešanu. Ja tev kādreiz mani ievajagas, citi jūras iemītnieki var atnest man ziņu. Es ļoti labprāt kādreiz uzzinātu, kā tev klājas un vai tavā Pravietojumā ir bijusi patiesība.

Rannohs saņēma mutē jūraszāles un aizrikšoja pa krastmalu projām. Rurlam patiešām bija skumji redzēt viņu aizejam, bet tad ronis pamanīja ūdenī aizzibam sudrabainu zivi un ienira viļņos tai pakaļ. Rannohu aizskrienam redzēja ari kāda meitene, tuvējā zemes nomnieka meita, kas lasīja smiltīs akmentiņus. Neparastais skats viņu ļoti sajūsmināja, un viņa steidzās mājās pastāstīt vecākiem, kādu lielu, rūsganu briedi redzējusi krastmalā plūcam jūraszāles.

Rannohs steidzās atpakaļ gar ezera krastu uz austrumu pusi, izmeta jūraszāles no mutes tikai ēšanas un dzeršanas brīžos, un ne reizes neapstājās, lai atpūstos. Kad viņš nokļuva atpakaļ pie upes un nogāztā koka, Ķīla viņu tur gaidīja un, ieraudzījis briedi, vairākkārt iepriecināts apgriezās apkārt, jo viņa draudzenei pa šo laiku bija kļuvis sliktāk. Ūdrs pateicīgi pieņēma jūraszāles, ievilka sāļos stiebrus upes ūdenī un iznira ar tiem ārā citā vietā, kur krasta aliņā saritinājusies gulēja viņa draudzene.

Ķīla viņu saudzīgi pamodināja, un viņa sāka gurdi skrubināt jūrasaugus. Kaut gan sākumā ūdriene mazliet saviebās un sarāvās, viņa cītīgi turpināja grauzt zāles ar asajiem zobiem, jo zināja, ka no tām viņai kļūs labāk. Nākamo nakti Rannohs aizvadīja, gulēdams zālē pie upes, snauzdams vai klausīdamies vēja un ūdens šalkās. Kaut gan upes čalas viņam atsauca atmiņā jūru, viņš zināja, ka šis ūdens ir pavisam citāds.

Nākamajā rītā Rannohs pamodās agri un, ļoti iepriecināts, ieraudzīja Ķīlu kopā ar draudzeni tupam uz koka stumbra un vērojam viņu. Ūdriene bija acīm redzami atspirgusi.

-    Paldies tev, ka tu mums palīdzēji! viņa bikli teica.

-Jā, Ķīla pievienojās. Tagad saki, ko mēs varam darīt

tavā labā!

-    Varbūt samedīt tev zivis? draudzene piedāvājās.

Rannohs pasmaidīja un papurināja galvu.

-      Nē, man pietiek ar to, ka varēju palīdzēt jums. Bet tagad man atkal jādodas ceļā. Tomēr vēl es gribētu kaut ko uzzināt, ja jūs varat man to pateikt. Es gribu tikt līdz Lielajam Kalnam.

Ķīla pamāja ar galvu, un ūdri izstāstīja Rannoham vispiemērotāko ceļu, jo viņi daudzkārt bija peldējuši apciemot citus ūdrus, kas dzīvoja Lielā Kalna tuvumā. Pēc tam Rannohs, skumji paskatījies uz dienvidiem, kur viņa māte un draugi Sgorra varā cieta Hernem vien zināmu likteni, aizrikšoja uz ziemeļu pusi.

-    Rannoh! Ķīla nosauca viņam pakaļ. Mēs domāsim par tevi! Vienmēr atceries, ka ūdri ir tavi draugi! Bet mēs nolēmām, ka tev tas jāzina, Rannoh: tuvumā staigā Herlas!

12 Vilks

Kad zvaigznes staru šķēpus lejup laida No skumjā, satumsušā debess klaida, Vai, savu darbu redzot, smaidīja Viņš sevī?

Vai Viņš gan Jēru radīja, gan tevi?

Viljams Bleiks. "Tīģeris"

Kad Rannohs paskrēja garām ezeram, pie kura iepriekš bija nogriezies pa kreisi uz jūras pusi, apkārtējie kalni pacēlās arvien augstāk un brieža noskaņojums strauji kļuva drūmāks. Ap viņu peldēja miglā tīti, izkropļoti milžu apveidi, un kā smags mākonis atkal uzmācās vientulība. Ar smeldzošu sirdi Rannohs domāja par draugiem. Viņš juta visapkārt ari Sgorra draudus un bailes no tā, ko vajadzēs sastapt, bailes no Hernes bara un no tumšajām valodām, kas to apvija. Taču vislielākās bailes viņam bija no Augstās Zemes un no tā, ko viņš ziemeļos varētu uzzināt pats par sevi.

Kāpdams augšup, Rannohs bieži apstājās, lai atskatītos un paošņātu gaisu. Tomēr viņš neatlaidīgi gāja uz priekšu, kāpa augstāk un augstāk, instinktīvi vairīdamies no ielejām un par aizsegu izmantodams nokaltušo paparžu pudurus. Cilvēkus vai Leras viņš gandrīz nesastapa, jo pat tajos laikos, kad cilvēki mēdza apmesties savvaļā, tie šeit neatrastu nekādu patvērumu.

Apkārtne kļuva arvien svešāka un nemīlīgāka. Vietvietām virs viņa melnēja lieli meži. Draudīgās klinšu sejas šķita vaidam. Palaikam no miglas izšļācās augsti ūdenskritumi, un vēja brāzmas atrada un šaustīja pat visslēptākos akmeņus. Jaunajam briedim likās, ka viņš ir apmaldījies ēnu valstībā, un viņš viscaur iekšēji drebēja.

Kad Rannohs cauri skrajam mežam kāpa lejup, lai padzertos pie strauta, ko bija pamanījis lejpus kokiem, viņš spēji pacēla galvu un paošņāja gaisu.

Vēja nestā smaka bija nepārprotama. Lejup skrēja pulciņš briežu, kas ātri tuvojās. Rannoham sāka trīcēt kājas, un viņš juta vēderā kņudošas bailes. Viņš ļoti ilgi nebija saticis nevienu no sev līdzīgajiem un tagad, kaut arī bezgala ilgojās atkal būt kopā ar ciltsbrāļiem, nezināja, vai šie Herlas ir draugi vai ienaidnieki.

Kamēr Rannohs neziņā domāja, ko darīt skriet atpakaļ kalnā vai paslēpties tepat -, brieži iznira no kokiem un pierikšoja pie strauta padzerties. Tie bija seši briežu buļļi, visi ar desmit vai divpadsmit ragu žuburiem, un tūlīt bija redzams, ka tie ilgāku laiku skrējuši pilnos auļos, jo kažoki tiem bija izmirkuši sviedros un no mugurām aukstajā gaisā kūpēja garaiņi.

-    Tā mēs nevaram turpināt, viens no viņiem gurdi teica, kad bija apmierinājis slāpes. Rannohs pārliecinājās, ka var labi dzirdēt briežu sarunas. Vējš pūta no viņu puses, un Rannohu viņi acīmredzot nebija pamanījuši, tāpēc tas palika nekustīgi stāvam un klausījās.

-    Nevaram gan, bet bez viņiem atgriezties arī nedrīkstam! atbildēja otrs. Pats zini, ko Sgorrs ar mums izdarīs.

Rannoha maņas acumirklī saasinājās.

-   Tā bija tava vaina, ka mēs pazaudējām viņu pēdas! trešais sacīja pirmajam.

-    Nepavisam tā nebija mana vaina! nikni atcirta pirmais. Ja tas lopu bars nebūtu šķērsojis upi, viņu pēdas dubļos būtu skaidras kā dienasgaisma.

Brieži, Rannohs klausīdamies nodomāja. Tie ir brieži, kam viņi dzen pēdas.

-    Nu, ko tad mēs darīsim? jautāja cits briedis.

-   Meklēsim, kamēr atradīsim. Tāda ir pavēle, atbildēja pirmais.

-    Bet ja nu viņi ir aizbēguši uz Augsto Zemi?

-   Tad ir citādi. Tu zini, ka Sgorrs, draudēdams ar nāvi, ir aizliedzis visiem dienvidu Herlām spert kāju Augstajā Zemē.

-    Nekad neesmu sapratis, kāpēc.

-    Sgorrieši neuzdod jautājumus, bet izpilda pavēles!

-    Zinu, zinu, man tāpat vien ienāca prātā, briedis, mazliet satraucies, atsaucās.

-    Katrā ziņā es par to neskumstu, teica cits briedis. Jūs taču zināt, kādas valodas klīst par to vietu. Hernes bars apēdot katru briedi, ko noķerot, un, tā kā viņi ir apguvuši cilvēku gudrības, viņu rēgiem lemts mūžīgi klīst pa Lielo Kalnu, un viņi tur spokojas viršu laukos un gaudo kā sniega dēmoni.

-    Muļķības! uzsauca briedis, kurš bija atgādinājis sgorriešiem viņu pienākumu. Un es negribu dzirdēt nekādas runas par Herni vai Hernes baru, sapratāt? Par ko jūs domājat? Jūs runājat tā, it kā vēl būtu vecie laiki, pirms Sgorrs mūs atbrīvoja un mēs sākām jaunu Sgorra gadu! Būtu mēs pašlaik mājās, jūs par to bargi samaksātu!

-    Man šķiet, ka mēs bargi samaksāsim arī tad, ja viņi aizbēgs uz Augsto Zemi un mēs nedrīkstēsim viņiem sekot, otrs briedis drūmi norūca.

-    Tātad viņi nedrīkst aizbēgt, vienalga, kas notiktu! teica pirmais. Vai nu atgriežamies kopā ar viņiem, vai neatgriežamies nemaz.

-    Tad nu gan viņi dabūs!

-   Drīzāk var notikt, ka dabūjam mēs, nevis viņi, brīdināja briedis, kurš pirms brīža bija paudis bažas.

-    Kāpēc tā?

-   Atceries tās divas govis, kas atnāca no ziemeļiem! Tās esot Eloinas aizsardzībā, un, kamēr Sgorrs grib Eloinu, viņš tām neko sliktu nedarīs.

Rannohs sakustējās. Eloinas vārds lika uzzibsnīt kaut kādām atmiņām.

-     Kāpēc tad viņam tik briesmīgi vajag dabūt atpakaļ sitos? Mēs meklējam jau krietni ilgāk par gadu!

-      Tu zini, kāds ir Sgorrs. Viņš necieš sakāves. Turklāt aizbēgušie visi vēl ir pavisam jauni. Nevis tādi kā tās abas. Tās bija gandrīz vecenes. Un pāraudzināšanai viņas droši vien ir jau par vecu. Šie ir pavisam kas cits! "Dodiet man jaunos pirms viņu ceturtajiem ragiem, un viņi būs mani uz visiem laikiem," Sgorrs vienmēr saka.

-      Bet visi viņi nav jauni! pēkšņi sacīja cits briedis. Kopā ar viņiem taču ir tā vecā govs. Ja viņa nevilktos tik lēni, jaunie jau sen būtu gabalā. Viņa noteikti ir ievainota. Kā viņu sauca?

-    Brakena.

Rannohs jutās kā spēju belzienu saņēmis. Viņa māte, dzīva un, kā nojaušams, kaut kur tuvumā! Un kas ir tie jaunie, par kuriem brieži runā? Vai tiešām tie varētu būt Villova, Bankfuts un pārējie? Rannohs juta krūtīs uzbangojam cerību vilni.

-    Mēs nekad viņus nenoķersim, ja stāvēsim cauru dienu pļāpādami kā briedenes! teica tas, kurš bija runājis visvairāk. Kustamies, laiks iet tālāk!

Tad sgorrieši devās projām. Rannohs palika stāvam netālu no strauta un lāgā nespēja ticēt dzirdētajam.

-     Man viņi jāatrod! Rannohs sev teica, ar izmisīgu apņēmību pagriezdamies pret kalnu. Jāatrod pēc iespējas drīzāk!

Tomēr līdz nākamajai saulei Rannohs neatrada nekādas pazīmes, kas liecinātu par draugu tuvumu. Kad iestājās bāla, mākoņaina diena, viņš apgūlās kalna nogāzē atpūsties, paslēpies irbuleņu krūmā. Todien viņš redzēja tādu sapni, kādu atcerējās sapņojis, kad bija vēl mazs briedēns. Viņš sapņoja par Herni.

Lielais briedis stāvēja klajumā viens, un saules gaisma bija nokrāsojusi viņa rudo kažoku zeltainu. Rannohs sapnī neredzēja viņa seju, un acu priekšā viņam ainojās tikai dieva varenie ragi ar divpadsmit asām smailēm, kas sazarojās kā žuburots koks. Sapni dievs sāka spārdīt zemi un sacēlās stiprs vējš. Pār apkārtni nolaidās tumsa, un brāzmas gaudodamas cirtās pret zemi, līdz koku zari sāka krakšķēt un lūzt.

Pēkšņi atskanēja apdullinošs troksnis, gluži kā pērkons, koki sāka gāzties, izrauti no zemes, un to saknes slējās gaisā kā cilvēku pirksti, kuros sakampti zirnekļi, vaboles un neskaitāmas līdzīgas būtnes. Pēc tam dievs stāvēja viens kaila tīreļa vidū. Gaiss bija salts un spirgts, un klajums pletās tik tālu, cik vien acs spēja saskatīt. Mētādams galvu, briežu dievs metās skriet, brīvs un straujš, un kāda balss teica: Mežs. Mežs vienmēr ir ar tevi.

Rannohs iztrūcies pamodās un paskatījās apkārt. Kaut gan debesis bija apmākušās, viņš juta, ka Larna stunda nav tālu, piecēlās kājās un nopurinājās. Vakars bija auksts, un ap kalniem, klusi svelpdams, riņķoja drēgns vējš.

Rannohs jau gribēja doties ceļā, kad pēkšņi juta, ka viņam trīc kājas. Pirmajā brīdī viņš domāja, ka tas ir sapņa iespaids, bet tad sajuta tirpas visā ķermenī. Nāsīs ieplūda spēcīga smaka, un briedi sagrāba tādas bailes, ka uzmācās nelabums.

Viņš sarāvies lūkojās apkārt. Un tad viņš to izdzirdēja. Skaņa itin kā izurbās viņam cauri un aiznesa viņu uz tālu un senu vietu. Skaņa, ko briedis pazīst pat sapņos. Zemas, vientulīgas vilku gaudas.

Rannohs tos ieraudzīja stāvam pretējā kalna piekājē stiprus, ar gludi spīdīgiem kažokiem. Sudrabainā spalva skaidri iezīmējās uz brūnās zemes fona. Tie ošņāja pēdas, un viens, pēkšņi pacēlis galvu, ieraudzīja Rannohu. Viņš iegaudojās, un pārējie, kā atbildēdami viņa saucienam, pacēla purnus augšup. Ari viņi ieraudzīja briedi, un kaucieni, kuros skanēja izsalkums, skaļumā pārspēja vēja gaudas. Tad pēkšņi bars sakustējās, joņoja lejā pa nogāzi un cauri ielejai skrēja uz Rannoha pusi. Briedis apsviedās apkārt un metās bēgt.

Kaut gan vilki bija tālu un Rannohs skrēja ātri, bailes bija aizžņaugušas elpu, un viņš akli joņoja pa piekalnēm, gandrīz neredzēdams, kurp skrien. Viņš spēja domāt vienīgi par bēgšanu. Nāsis pildīja vilku smaka, un šausmas ieskāva viņu kā melns mākonis. Viņš bija pilnīgi savu aklo instinktu varā. Skriedams Rannohs mēģināja domāt, plānot, taču juta vienīgi savus dunošos sirdspukstus. Viņš bija tieši tāds kā bēgošie brieži toreiz, ieplakā, kad tie mēģināja uzkāpt pa akmens sienu un suņi tiem kampa kājās.

"Es domāju!" viņš sev nemitīgi atkārtoja, kamēr vilki aiz muguras kauca un vējš nesa virsū to smaku, tomēr nabaga briedis nespēja domāt ne par ko citu kā vienīgi par bēgšanu.

Beidzot Rannohs sāka pagurt un, palēninādams gaitu, pēkšņi izdzirdēja virs galvas neparastu skaņu, kas pievērsa viņa uzmanību un lauza burvestlgo sastingumu. Viņš bija uzkāpis diezgan augstu un nokļuvis pie ūdenskrituma, kas šļācās lejup pa klinti. Rannohs pēkšņi nomierinājās un paskatījās augšup. Ūdens straume krita no klintsaugšas lejup gar kalna sienu krietna koka garumā, veidojot apakšā, akmeņu iedobumā, tādu kā nelielu dīķīti. Ūdens tajā mutuļoja, putoja un raidīja augšup dzirkstis un sīku lāsīšu mākoņus.

No šī iedobuma ūdens plūda lejup pa kalnu uz citu, lielāku bedri, pēc tam atkal pārvērtās straumē un pazuda klinšu starpās. Rannohs stāvēja augstākās ūdenskrātuves malā un piepeši aptvēra, ka tālākais ceļš viņam ir aizšķērsots. Tomēr bailes, kas pirms brīža šķita viņu paralizējam, bija atkāpušās, un viņš atkal spēja domāt.

Briedis neganti drebēja, un galvā atkal kāpa panikas vilnis, taču viņš apspieda šis jūtas. Domas darbojās skaidri. Tagad mesties atpakaļ un skriet lejā uz lielo ūdens bedri būtu pārāk bīstami, jo vilku kaucieni bija labi dzirdami un augšupceļš bija pārāk stāvs, apkārt ūdenskritumam neveda neviena kalnu taka. Taču virs ūdens iedobes tālākās malas Rannohs ieraudzīja izvirzītu klints dzegu. Izskatījās, ka uz tās būtu iespējams nostāties. No turienes līdz pretējai malai būtu tikai viens lēciens. Attālums līdz dzegai bija lielāks, tomēr briedim pilnīgi pārvarams, ja vien uz gļotainajiem akmeņiem nepaslīdēs kājas.

Rannohs spēra soli uz priekšu un mēģināja domās aplēst lēciena garumu. Ūdenskrituma velkmes spēks bija tik stiprs, ka viņu sagrāba drebuļi. Rannohs jau grasījās pārdomāt, bet tad bīstami tuvu aizmugurē atskanēja dobjš kauciens un izvēles vairs nebija. Viņš atkāpās pāris soļus, ieskrējās un lēca.

Rannohs juta ap sevi un zem sevis vēju un ūdeni. Gaiss nošvīkstēja, un viņš atspērās ar kājām pret izcilni. Taču akmens izrādījās slapjāks, nekā viņš bija gaidījis, kājas paslīdēja, un viņš krita uz ūdenskrituma pusi. Izmisīgi kārpīdamies, Rannohs juta, ka viņu no visām pusēm apņem ūdens un tumsa.

Tad straume piepeši pazuda un viņš atkal stāvēja uz kājām. Rannohs samirkšķināja acis un, izbrīnā palūkojies apkārt, redzēja, ka krītošā ūdens josla tagad ir viņam priekšā. Briedis stāvēja ūdenskrituma aizmugurē. Kritiens pēc slīdēšanas bija izmetis viņu tam cauri.

Tagad Rannohs redzēja, ka dzega, uz kuras viņš bija mēģinājis uzlēkt, ir daļa no platāka klints izciļņa, kas ved nelielā alā. Viņš nopurinājās, un acis pamazām pierada pie tumsas. Gaiss alā bija auksts, un troksnis, kas dārdēja visapkārt, ļāva noprast, ka viņš nokļuvis plūstošā ūdens viducī. Tomēr drīz vien briedis pārliecinājās, ka gluži labi var redzēt cauri ūdens sienai, kaut ari ārā jau krēsloja vakars. Viņš redzēja kalnu līnijas un attālos kokus. Tad viņš atkal sāka drebēt, jo ieraudzīja vilka apveidus. Zvērs stāvēja tajā pašā vietā, no kuras Rannohs bija lēcis uz klints dzegu, ošņāja zemi un siekalodamies pūlējās atrast pazaudētās pēdas.

Rannohs vēroja vilku cauri stiklainajam aizkaram un tik tikko uzdrīkstējās elpot. Viņš redzēja dzīvnieka vērīgās, dzelteni zaļās acis un baltos zobus. Ausis tam bija saslietas uz priekšu, un iegarenais purns snaikstījās virs ūdens malas. Vilks pacēla galvu tik augstu, ka Rannohs redzēja tam uz kakla saslējušos spalvu, un izdvesa kaucienu, kas sadrebināja klints alu.

Stāvēdams tikai dažu ragu attālumā no sava baisākā ienaidnieka, Rannohs atcerējās stāstus, ko bija dzirdējis bērnu dienās, un klusumu, kāds vienmēr pārņēma Herlas, kad tika izrunāts vilka vārds. Viņu atkal sagrāba šausmas. Tomēr kaut kur dziļi viņā pašā kāda balss teica, ka šai briesmīgajai izjūtai jāturas pretī. Ka tā viņam tagad ir tāds pats ienaidnieks kā ārpusē stāvošais vilks.

Briedis svārstījās starp šīm neskaidrajām, pusapzinātajām domām un tieksmi bēgt projām, mesties cauri ūdens aizsegam ārā. Tomēr viņš nekustējās. Tagad pie ūdens bedres bija pienākuši ari citi vilki, visi ošņāja gaisu un zemi un dusmīgi rūca. Rannohs centās ieklausīties cauri ūdens troksnim, taču dzirdēja tikai izsalkuma kaucienus.

Tā viņš nostāvēja ilgu laiku, kamēr vilki skraidīja turp un atpakaļ, cenzdamies atrast zudušo laupījumu. Tomēr no brieža vairs nebija ne miņas, un beidzot tie pagriezās atpakaļ un devās turp, no kurienes bija nākuši. Vilki bija izsalkuši un saniknoti un cerēja uz citu laupījumu, kas piepildītu tukšos vēderus.

Beidzot Rannohs paspēra soli uz ūdens pusi un mēģināja izbāzt ragus cauri aizkaram. Tad pēkšņi viņš atkal sastinga uz vietas. Viens no vilkiem bija atrāvies no bara un atgriezies pie ūdenskrituma. Šoreiz tas nemēģināja saost pēdas, bet ar skatienu mērija attālumu līdz klints dzegai. Pēc tam tas strauji lēca uz priekšu un nostājās uz klintsakmens pa kreisi no Rannoha, taču arī vilka kājas uz glumās, zaļganās virsmas slīdēja, un dzīvnieks krita. Nevis uz ūdenskrituma un alas pusi, bet pa labi, uz vietu, no kuras lejup gāzās nākamā straume. Ar izmisīgu kaucienu vilks pazuda aiz akmeņainās malas.

Rannohs jutās pārāk izbiedēts, lai kaut ko darītu tālāk. Viņš atkāpās atpakaļ alā un ilgi stāvēja drebēdams, ūdens dārdoņas apdullināts. Satumsa vakars, un uzlēca mēness. Tā bāli zilganā gaisma apspīdēja ūdens aizkaru un meta atspulgus uz alas sienām, bet briedis joprojām stāvēja un klausījās ārpasaulē. Jutīgās nāsis neuztvēra nekādas smakas, un neviena skaņa neatplūda līdz modrajām ausīm. Izbiedēto acu priekšā zibēja mirgojošas ēnas, un beidzot Rannohs apgūlās zemē un aizmiga, mokošās bēgšanas nogurdināts.

Kad Rannohs atkal atvēra acis, viņš labu brīdi nespēja aptvert, kur atrodas. Pirmajā mirklī viņam likās, ka blakus skan jūras šalkas. Ārā jau bija gaišs, un Rannohs izgāja cauri ūdens aizkaram, atkal nokļūdams uz dzegas. Atsperdamies viņš paslīdēja tikai nedaudz, un nākamajā brīdī nolēca uz zālainās nogāzes.

Briedis nopurinājās un paskatījās apkārt. Diena bija mākoņaina, un debesis izskatījās plankumainas. Gaiss bija daudz aukstāks nekā vakar, un viņš drebinādamies devās pa nogāzi lejup. Bet, kad Rannohs sasniedza pauguru virs zemākās ūdens bedres, viņš atkal apstājās, nezinādams, ko darīt. Zemāk garšļaukus uz plakana akmens nekustīgi gulēja vilks.

Dzīvnieka acis bija aizvērtas, un akmens tam blakus bija notriepts ar asinīm. Taču no seklajiem elpas vilcieniem Rannohs saprata, ka vilks vēl ir dzīvs. Rannohs dusmīgi iesprauslojās un nolaida ragus. Vilka smaka biedēja un uzdzina nelabumu, un viņš aizgriezās. Bet tajā pašā brīdī viņu atkal pārņēma jau iepriekš pārdzīvota izjūta. Šķita, ka balss viņā saka: "Ieklausies, Rannoh, ieklausies!"

Viņš pagriezās atpakaļ un brīdi vēroja ievainoto dzīvnieku. Todien Rannohs piecas reizes mēģināja aiziet projām no vilka. Taču katru reizi kaut kas sauca briedi atpakaļ. Viņš mēģināja plūkt zāli, stāstīja sev, ka nevajag tik muļķīgi uzvesties, ka šis Lera ir gribējis viņu nonāvēt, ka tas ir viņa ļaunākais ienaidnieks, taču pienāca Larna stunda, un briedis joprojām stāvēja uzkalnā virs ūdens bedres.

Vilks visu dienu nebija atvēris acis, un mēle tam karājās ārā no mutes. Pat no paugura augšas Rannohs redzēja, ka vilkam ir savainots vēders, un, kaut gan zvērs laiku pa laikam sakustējās, briedis juta, ka tas ir tuvu nāvei. Sacēlās vējš, un sākās stiprs lietus. Vilks joprojām gulēja turpat. Sāka krēslot, un kļuva arvien aukstāks, bet Rannohs stāvēja uzkalnā, neziņas un baiļu pārņemts. Tomēr beidzot briedis nogāja lejā līdz ūdens malai un uzkāpa uz lēzenā akmens. Viņš tuvojās vilkam ārkārtīgi lēni, ošņādams zemi un gatavs jebkurā brīdī bēgt.

Beidzot Rannohs stāvēja tam blakām. Vilks viscaur trīcēja, un tā kažoks bija izmircis. Lietus bija aizskalojis asins traipus no akmens, Rannohs tagad labi redzēja brūci vilka sānā un piepeši atcerējās zēnu. Vilka tuvums uzdzina drebuļus, un katrs muskulis saspringti pretojās Rannoha gribai. Šķita, ka viņu stindzina neredzams spēks. Tomēr beidzot briedis nolaidās zemē un apgūlās vilkam blakus, lai to sasildītu.

Pagāja vēl viena saule, iekams vilks atvēra acis. Uz akmens viņš gulēja viens. Zvērs mēģināja pacelt galvu, bet, kad tas izdevās, ieraudzīja virs sevis ūdenskritumu un akmens dzegu un atcerējās mokošo notikumu. Žēli smilkstēdams, vilks mēģināja uzslieties kājās.

-    Guli mierīgi! teica kāda balss no augšas. Tev jātaupa spēki.

Kad vilks ieraudzīja jaunā brieža ragus, galvu ar balto zīmi pieres vidū un acis, kas lūkojās lejup viņam pretī, viņš nodomāja, ka sapņo vai varbūt kritiens ir laupījis viņam saprašanu. Blisinādams acis, viņš vēlreiz mēģināja celties.

-    Es teicu, guli mierīgi! Rannohs klusi atkārtoja.

Tagad vilks vairs nešaubījās. Ar viņu runā briedis! Lai

cik vārgs viņš jutās, šis skats iesvēla viņā negantu niknumu. Viņš iešņācās, atvilcis augšlūpu un atsegdams baltus, asus acu zobus. Rannohs piesardzīgi vēroja viņu, taču pat tad, ja vilks būtu pietiekami stiprs, lai pieceltos kājās un lēktu, Rannohu paugura virsotnē tas nevarētu aizsniegt.

-     Nomierinies! Rannohs uzsauca vēlreiz. Tas neko nelīdzēs. Tu neesi tik vesels, lai dzītos pakaļ briedim!

Vilks vēlreiz nikni atpleta žokļus un tad, satriekts par to, ka gandrīz nespēj pakustēties, iesmilkstējās un sāka laizīt ķepas. Viņu mocīja nejaukas sāpes. Beidzot viņš paskatījās lejup un nopētīja vaļējo brūci, kas dedzināja vēderu.

-    Kas tad tas? viņš dusmīgi iesaucās. Kas ar mani ir noticis?

Sev uz vēdera, kur ievainojums bija visdziļākais, viņš redzēja pa kažoku iztrieptu savādu, zaļu maisījumu. Tas bija gatavots no slapjām lapām. Vilks izbailēs sāka kārpīties un atkal nikni ierūcās.

-    Tās ir tikai lapas, Rannohs no augšas mierīgi paskaidroja, noskatīdamies uz dziedinošajiem augiem, ko bija atradis nelielā koku audzē aiz ūdenskrituma. Tās nāks tev par labu.

-    Vai tu to izdarīji? vilks pārsteigts jautāja.

-Jā.

-    Inde! vilks pēkšņi iešņācās, atcerēdamies senos mātes stāstus par meža augiem, kas var vilku nogalināt. Tu gribi mani noindēt!

-    Ja es gribētu, lai tu mirsti, Rannohs vēsi atbildēja, man būtu pieticis atstāt tevi bez samaņas lietū.

Vilks neticīgi nopētīja Rannohu, tomēr dzirdētais viņu mazliet nomierināja, kaut arī viņš patiesībā jutās pārāk apstulbis, lai ticētu tam, kas ar viņu notiek.

-     Ja tu esi izsalcis, Rannohs teica, uzēd to, ko es varēju tev sameklēt. Tur, labajā pusē. Mēģini kaut ko ieēst!

Vilks pagrieza galvu un ieraudzīja uz akmens guļam nelielu ogu un riekstu kaudzīti. Viņš tās apostīja un ar riebumu novērsās.

-   Vāveru barība! viņš norūcās. Par ko tu mani uzskati?

-    Piedod, Rannohs sacīja, juzdamies mazliet uzjautrināts, tas bija viss, ko man izdevās atrast. Tomēr pamēģini to pašu!

-     Nāc lejā, un man būs ko ēst! vilks atcirta. Tad es kļūšu vesels.

-    Vai tā pieklājas runāt ar Leru, kas cenšas tev palīdzēt?

-    Vai tā Lerām pieklājas uzvesties? vilks atrūca. Kaitināt mani ar riekstiem un ogām! Un briedis lai palīdzētu vajātājam? Tas… tas nav dabiski! Tas ir pret likumu!

Rannohs skatījās no augšas un neko neatbildēja.

-     Kāpēc tu to dari? vilks pikti norūca. Liec mani mierā! Es labāk mirstu, nekā ciešu kaut ko tādu!

-    Kas tur ļauns, ja viens Lera palīdz otram? Rannohs rāmi jautāja.

-    Kas tur ļauns? Kas ļauns? Tas ir vislielākais ļaunums, kāds var būt!

Vilks atkal atņirdza zobus un tad pēkšņi nolaida galvu uz akmens.

-   Ogas tev palīdzēs atspirgt, Rannohs teica. Tev kaut kas jāēd, citādi tu nomirsi.

Vilks atkal izdvesa rūcienu.

-    Kā vēlies! Rannohs teica. Ja tev negribas ēst, man tomēr gribas, un es iešu uzēst zāli. Ap Larna laiku atnākšu tevi apraudzīt. Varbūt līdz tam būsi pārdomājis.

Vilks neko neatbildēja, un Rannohs pagriezies aizskrēja projām. Kādu laiku vilks nekustīgi gulēja, domādams par savu dīvaino likteni. Bet, stundām ritot, izsalkums lika sevi manīt arvien vairāk. Beidzot viņš paskatījās apkārt un, droši pārliecinājies, ka Rannoha nav tuvumā, piebāza degunu pie ogām un tās apostīja, nepatikā raukdams degunu.

Ļoti negribīgi viņš paņēma uz garās mēles pāris ogu un tās norija. Garša bija rūgtena, taču pārāk nepatīkama nelikās, turklāt ogas deva valgumu. Patiesībā bargajās ziemās, kad neizdevās atrast nekādu medījumu un bars maldījās pa mežiem bez ēdamā, vilks bija meklējis glābiņu pat šādā barībā, lai nemirtu badā. Tagad neparastā garša uz mēles atgādināja, cik viņš īstenībā ir izsalcis, un vilks negaidot sāka rit nopelto ēdienu lieliem kampieniem. Visu apēdis, viņš mazliet vainīgu skatienu paraudzījās apkārt un nolaida galvu zemē.

-   Tas nāks man par labu, viņš nomurmināja. Tas man atdos spēkus, un tad… tad jau redzēsim!

Rannohs atgriezās jau pirms Larna stundas. Atkal smidzināja lietus, un brieža noskaņojums bija diezgan drūms. Taču tagad, paskatīdamies lejup uz vilku, viņš iepriecināts pasmaidīja. Vilks gulēja aizmidzis, un ogu kaudzīte tam blakus bija pazudusi. Rannohs stingri satvēra lūpās jaunas ogas, ko bija salasījis, un lēni sāka kāpt lejup pa nogāzi.

Tikpat piesardzīgi kā iepriekš viņš piegāja pie lielā akmens, vērodams, kā vilka gludais kažoks vienmērīgi cilājas augšup un lejup, un pārliecinādamies, ka tā patiešām ir aizmiguša dzīvnieka elpa. Kad briedis par to jutās drošs, viņš piegāja vilkam klāt un nometa ogas zemē. Nākamajā acumirklī vilka acis atvērās un ar rūcienu, kas sadrebināja visu ķermeni, tas spēji pavērsa purnu pa labi un nikni kampa pēc Rannoha kājas. Rannohs atlēca sāņus, vēzēdams ragus, un vilka žokļi sakampa aukstu gaisu. Ķēriens bija neveiksmīgs.

Tagad vilks visiem spēkiem cīnījās, lai pieceltos kājās, un šņākdams un rūkdams, siekalām līstot no sarkanajām smaganām, mēģināja vēlreiz tvert briedi. Rannohs stāvēja trīcēdams un raudzījās uz netālu gulošo zvēru. Tad, neteicis ne vārda, viņš pagriezās un uzskrēja atpakaļ pakalnā. Tur viņš atkal apstājās un paskatījās lejup uz gulošo dzīvnieku, tad aizrikšoja tālāk biezējošajā krēslā.

Taču nekur tālu Rannohs neaizskrēja. Kādu laiku viņš klejoja pa irbuleņu un paparžu audzēm, ļaudams aukstajam vējam skrāpēt seju un lietum tecēt pār purnu. Virs galvas riņķoja ērglis, un Rannohs to vēroja, līdz augstais, tik tikko saskatāmais plankums pazuda tumsas aizsegā. Sniegotie kalni tālumā izskatījās drūmi un miglā tīti, un, klausīdamies vēja nestajās, gaudulīgajās atbalsīs, viņš jutās nikns un vientuļš.

Divas saules Rannohs ēda zāli uz kalna nogāzēm, dziļi iegrimis domās, laiku pa laikam pagriezdams ragus pret ziemeļiem, bet neaiziedams nekur tālu no ūdenskrituma. Beidzot, kad domas vairs neraisījās, viņš atgriezās pie ūdenskrituma un paskatījās lejup.

Vilka acis bija vaļā, un, briedi ieraudzījis, viņš gandrīz nepakustējās. Zvērs bija pārāk vārgs. Visas ogas bija apēstas. Kādu laiku neviens no abiem neko nesacīja, tikai piesardzīgi vēroja viens otru, līdz beidzot vilks klusu un nevarīgi izgrūda:

Man gribas ēst. Ja nedabūšu ēst, es nomiršu.

-    Bet kāpēc lai tu dzīvotu, ja gribi mani nogalināt? Rannohs mierīgi, bez dusmām jautāja.

-     Tāda ir mana daba, vilks drūmi atbildēja. Es to nevaru mainīt, tāpat kā kalni nevar mainīt debesis. Es neizvēlējos tevi medīt, tāpat kā ērglis neizvēlas ķert peli un lapsa neizvēlas nokost trusi. Un kāpēc gan lai būtu citādi, jo man taču ir jādzīvo?

Rannohs nenovērsdamies lūkojās lejup uz vilku un pēc krietna brīža pamāja ar ragiem.

-Jā, tev ir jādzīvo, viņš nočukstēja un aizgriezās.

īsu bridi Rannohs bija projām, tad atgriezās un nolika vilkam blakus uz akmens citas ogas, bet vilks nepakustējās, līdz briedis bija atkāpies drošā attālumā. Pēc tam zvērs gurdi pastiepa purnu sānis un pateicīgi aprija trūcīgo barību.

Nākamajās saulēs Rannohs pienesa vilkam atkal jaunas ogas un pa gabalu vēroja, kā zvērs sāk atgūt spēkus. Beidzot vilks spēja aizvilkties līdz ūdens bedrei, kur ilgi un kāri dzēra ledaino ūdeni. Tas remdēja mokošās slāpes, ko vilks bija spējis paciest tikai tāpēc, ka palaikam laka lietusūdeni no apkārt pietecējušām akmens iedobēm.

Nākamajā saulē vilks mēģināja piecelties kājās. īsu brīdi tas izdevās, bet tad kājas saļodzījās un viņš atkal sabruka zemē. Tovakar Rannohs uzkalnā ēda zāli un augstu virs galvas redzēja cīkstāmies divus vanagus, un pēc brīža kaut kas nokrita zemē. Rannohs pieskrēja paskatīties un ieraudzīja zemē guļam beigtu peli. Saņēmis atradumu aiz astes, viņš aiznesa to līdz plakanajam akmenim un nosvieda lejā vilkam. Kad vilks sakampa beigto Leru mutē un koda, plēsdams miesu un grauzdams sīkos kaulus, Rannohs riebumā novērsās. Taču maltīte vilku spēcināja, un todien viņš Larna stundā spēja ilgāk nostāvēt kājās.

Kad pienāca nakts un skrejošo mākoņu starpās iemirdzējās zvaigznes, Rannohs atkal atnāca apraudzīt vilku.

-    Kā jūties? viņš klusi jautāja no paugura virsotnes.

Vilks aplaizīja ķepas un pamāja ar galvu.

-     Tu man izglābi dzīvību, viņš teica. Drīz es būšu vesels.

-   Tad man laiks doties pašam savā ceļā, sacīja Rannohs.

-Jā, tā būs vislabāk, vilks savādā balsī atsaucās. Bet

pasaki man kaut ko! Es nesaprotu. Kāpēc tu to darīji?

-     Tāpēc, ka tev vajadzēja manu palīdzību, Rannohs klusi atbildēja. Tāpēc, ka es varu… un tāpēc… tāpēc, ka es gribu zināt.

-    Ko tu gribi zināt? vilks jautāja.

-     Daudzko. To, kas es esmu. To, kas esi tu. To, kāpēc tu mani medī.

-      Kāpēc es tevi medīju? vilks smīnēdams atjautāja. Tāpēc, ka man patīk skriet līdzi vējam, un tāpēc, ka man patīk pilns vēders. Tāpēc, ka es gribu iegūt sev draudzeni ar spīdīgu, sudrabainu kažoku un klausīties, kā mani brāļi gaudo dziesmu pret debesīm. Tāpēc, ka arī es gribu zināt..

-    Nu tad pastāsti man kaut ko par sevi! Rannohs teica.

Vilks uzmeta briedim dīvainu skatienu un pamāja ar

galvu.

-    Lai notiek!

Tad Rannohs pagājās uz priekšu un zem šalcošā ūdenskrituma klausījās vilka stāstā. Viņš uzzināja par vilka brāļiem, kas lielos baros skrien pāri augstajiem kalniem, par viņu saucieniem un par viņu medījumiem. Viņš uzzināja par bargajām, nežēlīgajām ziemām, kas stindzina zemi un liek vilkiem uzaudzēt biezus, asus kažokus. Par to, kā vilks reiz noklīdis no bara un gandrīz aizgājis bojā ziemeļu kalnos, kur dienām ilgi klīdis pa sniegiem, nesatikdams nevienu Leru.

Rannohs drebēja, kad vilks stāstīja viņam par medību gājieniem un par to, pēc kādām pazīmēm vilki vadās, iedami meklēt sev ēdamo. Par to, kā bars trenc savu upuri, līdz to nokausē, un pēc tam cīnās un karo par beigto laupījumu. Par to, kā pēc ilgām neveiksmīgām medībām lielu prieku var sagādāt viens sīks zaķēns.

Bet Rannohs uzzināja arī par vilku draudzenēm un to zibošajām acīm. Par vētras dziesmu kalna virsotnē un par nevaldāmi jūsmīgo skrējienu pārošanās laikā. Viņš uzzināja par vilka mīlestību pret mazajiem vilcēniem un par to, kā mazie draiskojas un kūleņo sniegā, līdz tiem no spēlēm pagurst ķepas, un tad tie skrien mājās un bāž sīkos, sudrabainos purniņus mātes kažokā. Viņš uzzināja arī par vilka vientulību un viņa izmisuma saucieniem, kad vējš pavēsta: tev jācīnās vai jāmirst!

Kamēr vilks briedim visu to stāstīja, viņš neviļus sāka rūkt un saboza spalvu, jo atcerējās savas mājas un savu pasauli. Arvien biežāk viņš pārtrauca stāstu un ieslīga drūmā klusumā, līdz beidzot apklusa pavisam. Tad abi Leras klausījās tikai krītošā ūdens šalkās.

Nākamajā saulē Rannohs piecēlās agri, lai salasītu vilkam ogas, un atgriezies paskatījās lejup, kur vilks gulēja, nolaidis galvu uz ķepām. Kad briedis notecēja lejā pie ūdens bedres un tuvojās plakanajam akmenim, vilks ierūcās. Spalva uz skausta viņam sacēlās stāvus, un pēkšņi viņš izlieca muguru un piecēlās kājās. Rannohs sastinga.

-    Nebēdz! vilks nočukstēja, un viņa balsī skanēja izmanīgs saltums. Diez vai tava dzīvība ir tā vērta.

Rannohs izmeta ogas no mutes un nolaida ragus.

-    Tu atkal esi vesels, viņš teica.

Vilks pamāja ar galvu un izaicinoši paskatījās uz Rannohu.

-    Es priecājos, Rannohs sacīja.

-     Nolādēts! vilks pēkšņi iekliedzās. Kāpēc tu priecājies? Vai tad nezini, cik tas tev ir bīstami?

-     Es tik un tā priecājos, Rannohs mierīgi atbildēja. Turklāt es zinu, ka tu mani neaiztiksi.

Vilks uzmanīgi paskatījās uz viņu.

-    Taisnība, viņš drūmi novilka, es tevi neaiztikšu.

-   Tātad mēs varbūt kaut ko esam iemācījušies, Rannohs nočukstēja. Mēs abi.

-     Nē! vilks atcirta. Mēs neko neesam iemācījušies! Vienīgi to, ka pasaule ir dīvaināka, nekā domājām iepriekš. Un tagad drīzāk pazūdi, jo es neesmu drošs, ka spēšu noturēties!

Vilks tiecās uz priekšu, un, skatoties uz briedi, viņa kāju cīpslas drudžaini raustījās. Viņš palēnām atieza zobus.

Rannohs pamāja ar galvu.

-    Labi, viņš klusi sacīja, bet es nekad neaizmirsīšu šo laiku, ko mēs pavadījām kopā.

-    Skrien projām! Ātrāk! vilks neganti uzsauca.

Rannohs pagriezās un skriešus metās augšup kalnā. Kad

viņš no virsotnes paskatījās lejup, vilks stāvēja pie ūdens un raudzījās savā izšķobītajā atspulgā.

-    Paliec sveiks! briedis uzsauca.

Vilks uzreiz neatbildēja, bet pēc brīža, kad Rannohs pagriezās uz promiešanu, tas apsviedās apkārt un vēlreiz pasauca briedi.

-    Paklausies! viņš iesaucās. Tu izglābi man dzīvību, un par to es tev pateicos! Tāpēc skrien, esi brīvs, un lai tavi ragi aug lieli un stipri! Es tevi neaizmirsīšu. Ne tevi, ne šo dīvaino zīmi uz tavas pieres. Bet iegaumē vienu un nemāni sevi: mēs, tu un es, esam ienaidnieki! Tā tas ir, un tā tam jāpaliek. To nekas nevar mainīt, jo tāds ir likums. Tāpēc, kad es atkal skriešu pa kalniem un man būs tukšs vēders, mani mazuļi smilkstēs pēc ēdamā un mana draudzene prasīs gaļu, es medīšu tevi. Tevi un tavējos. Tad es aizmirsīšu šo dīvaino tikšanos. Jā, turklāt būšu priecīgs, ka esmu to aizmirsis!

Tagad vilks bija atiezis zobus un visiem spēkiem centās apvaldīt jūtas. Neteicis vairs ne vārda, Rannohs pagriezās un skrēja projām uz kalniem. Pa pirmo stāvo nogāzi viņš uzrikšoja lēnām, bet pēc tam metās pilnos auļos, paceltu galvu, šūpojot ragus līdzi vēja pūsmām. Drīz viņš traucās projām pa tīreli, un vējš gaisināja vilka smaku no viņa nāsīm.

Tikai tad, kad Rannohs bija jau tālu, viņš apstājās un paskatījās atpakaļ. Uz kalna nogāzes neviena nebija, taču vēja brāzma atnesa tālīnu vilka kaucienu. Kādreiz tas būtu tikai iedvesis bailes un licis bēgt, ko kājas nes, taču tagad briedis saklausīja tajā vēl kaut ko citu. Kaut ko jaunu un ļoti sarežģītu. Rannohs dzirdēja tajā gan izsalkumu, gan neapmierinātas alkas. Bet šajā saucienā, šajā dobjajā, niknajā skaņā, kas cēlās pret debesīm, Rannohs dzirdēja ari sāpes.

Briedis pagriezās atpakaļ un palūkojās uz kalniem, kas slējās virs viņa. Tos ieskāva zemi mākoņi un migla, un tumšās padebešu malas vēstīja lietu. Briedis skrēja tālāk. Ceļš turpinājās, un līdz ar sāpīgo vientulību viņu pārņēma vēl citas jūtas. Smagas, visaptverošas skumjas.

13 Atkal kopā

Mūs klintis šķir un neaptverams jūras klajums, Bet asinīs šalc vējš no skotu kalniem.

Džons Gaits. "Vientuļā ganu būda"

Laiks tagad strauji mainījās, un, kamēr Rannohs skrēja uz ziemeļiem, arvien tuvāk Lielajam Kalnam un Hernes baram, visu laiku ar cerībām skatīdamies pēc Brakenas un pārējiem, ap viņu slējās aizvien stāvākas klinšu radzes, akmeņi aizvien jūtamāk pārņēma zāles laukumus, un cauri miglas aizkaram vīdēja aizvien augstāki kalni.

Virsotnes tiecās nokratīt rudens lietu smagumu, un pa nogāzēm lejup traucās neskaitāmas straumes un strautiņi. Tie pārvērta ieleju gultnes lielos purvājos, kam Rannohs klupdams brida cauri. Šķita, ka lietus nekad nemitēsies, un, kad debesis uz bridi noskaidrojās, palaikam dobji ducinādamas, Rannoham likās, ka viņš izbridis cauri milzu jūrai un tā iesūkusies viņam kaulos. Rannohs pagriezās uz rietumiem, kurp veda kalnu taka, un pēc kāda laika juta vējā tagad jau pazīstamu smaržu. Viņš atkal elpoja jūras dvašu.

Agrā rītā briedis nonāca pie cita jūras ezera. Kalna sāns stāvus nolaidās līdz ūdens malai, un visapkārt ezeram slējās augstas akmens sienas. Ezera virsmu glāstīja salts vējš, un cauri miglai Rannohs redzēja savādu skatu. Viņš tūlīt saprata, ka tas ir cilvēka darbs. Virs zemesraga, melnu un draudīgu sienu ieskauta, slējās pils. Skatīdamies uz to, Rannohs atcerējās ieplakā redzētos cilvēkus ar zobeniem un cirvjiem.

Rannohs devās gar ezeru uz priekšu un pēc neilga laika ieraudzīja pēdas. Viņš tūlīt saprata, ka tās ir staltbriežu pēdas. Mīkstajā zemē Rannohs saskatīja vismaz piecu dzīvnieku pēdas, un viņa sirds neganti salēcās, kad viņš, izpētījis pēdu lielumu, apveidus un attālumu starp priekškāju un pakaļkāju nagiem, pārliecinājās, ka šeit nav gājuši tikai briežu buļļi, bet arī govis. Rannohs sāka ošņāt gaisu, tomēr neko nesaoda un satraukts paātrināja soli. Kad bija pieveikts vēl krietns ceļa gabals, Rannohs cauri miglai viņus ieraudzīja. Viņi bija seši un bariņā grauza zāli. Rannoha sirds sāka nevaldāmi dauzīties.

Es esmu v-v-viscaur slapjš! Bankfuts nelaimīgs sacīja, stāvēdams lietū. Mazajam pulciņam apkārt vijās drēgnas miglas vērpetes. Bankfutam virs galvas bija seši žuburi, un viņa ragi kļuva arvien stiprāki.

-    Es zinu, Bankfut, tas ir nejauki! teica draudzīga balss viņam blakus. Villova bija izaugusi par ļoti glītu teli. Viņas gludais kažoks bija ugunspaparžu krāsā, un dzidrās, melnās acis mirdzēja kā ahāts.

-     D-d-dadzis bez mitas pukojas! Bankfuts sacīja, pametis skatienu uz jauno briedi, kurš gabaliņu nostāk sarunājās ar Teinu un Pepu. Kopš bēgšanas bija pagājis vairāk nekā gads, un visi draugi bija krietni paaugušies. Pepa izskatījās vēl līdzīgāka māsai, un gan Teinam, gan Dadzim bija trešie ragi, kaut gan Dadža ragi izskatījās stiprāki par Teina ragiem.

-Jā, Villova piekrita, un man ir bažas par viņu. Kaut gan viņš ienīst sgorriešus, izskatās, ka bēgt no tiem viņam ir vēl nepatīkamāk.

-    Jā, Bankfuts novilka, bet tūlīt piebilda: Kad Dadzis nolēma bēgt no sgorriešiem, viņš to darīja ar visu sirdi. Bez viņa mēs tik tālu nebūtu tikuši. Atceries cīņu pie strauta?

-    Es zinu, Villova teica. Viņš no dabas ir barvedis.

-    D-d-drīzāk nekā Izlūkotājs, Bankfuts piekrita.

-    Tā gluži nav, Villova iebilda. Viņš vienkārši ir citāds. Bet visvairāk es raizējos par Brakenu. Viņas kājai nemaz nekļūst labāk. Tas mūs ļoti kavē.

Abi paskatījās uz briežumāti. Brakena stāvēja savrup no pārējiem un izklaidīgi plūca zāles stiebrus no miklās zemes. Pirms kāda laika viņa bija savainojusi kāju, un tā joprojām nedzija.

-    T-t-tā nav vienīgā nelaime, Bankfuts sacīja. Reizēm viņa, šķiet, vispār nesaprot, kas notiek. Nekad nav tikusi pāri tai nelaimei ar Rannohu.

Abiem joprojām bija grūti domāt par seno, briesmīgo dienu. Par dienu, kad kalnos bija parādījušies jātnieki.

Villova raudzījās miglā.

-             Man joprojām viņa briesmīgi pietrūkst, viņa klusi teica.

-    M-m-man ari, Bankfuts pamāja ar galvu.

-            Nu, bet kādi mēs izskatāmies! Villova pēkšņi iesaucās, cenzdamās atgūt možumu. Drūmi kā Hernes mežs! Labāk ejam, laiks doties tālāk!

Bankfuts spēra soli uz pārējo pusi. Tad piepeši viņš apstājās kā piekalts. Tāpat kā visiem jauniem briežiem, viņa oža bija kļuvusi arvien asāka, un viņš bija gaisā sajutis kaut ko negaidītu.

-           Kas ir, Bankfut? Villova jautāja, redzēdama, cik viņam saspringusi seja. Vai briesmas?

-             Es n-n-nezinu. Man liekas, ka t-t-tuvumā ir vēl kāds briedis.

-            Sgorrieši? Villova čukstus jautāja, saspringti raudzīdamās miglā.

Pēkšņa vēja brāzma aizpūta miglas vālu, un abi ieraudzīja jaunu briedi, kas skrēja uz viņu pusi. Nākamajā brīdī Villova, kurai bija sevišķi asa redze, sāka nevaldāmi drebēt un trīcēt.

-    V-v-villova, Bankfuts nočukstēja, kas tev notika?

-    Tas nevar būt!

-    K-k-kas?

-            Bankfut, Villova čukstus teica, gandrīz neuzdrīkstēdamās elpot, paskaties uz viņa pieri!

Bankfuts sasprindzināja redzi, un nākamajā brīdī sāka drebēt ari viņš.

-    T-t-tas nav iespējams! viņš stomījās.

Bet, kad briedis jau bija tuvāk, Villova skaidri saskatīja balto ozollapas zīmi uz viņa pieres. Viņa metās nācējam pretī, skriedama tik ātri, cik kājas spēja nest.

-    Rannoh! viņa iesaucās. Rannoh, tu esi dzīvs!

No visām tikšanās reizēm, kādas pieredzētas savvaļas Herlu vidū, šī laikam bija visneparastākā. Rannohs atgriezies no mirušajiem, Rannohs atkal starp draugiem, kuri paši pēc ieilgušās bēgšanas saspringuši līdz galējībai! Bailes un slapstīšanās daudzu mēnešu garumā, neziņa par Rannoha likteni, viņa dīvainais stāsts par bedri augstu virs ezera un paša Rannoha pāri plūstošais prieks tas viss sajaucās kopā mutuļojošā sajūsmas un pārsteiguma jūklī.

Sarunas plūda nerimtīgas un neapturamas, draugi nemitējās iztaujāt Rannohu par to, kas ar viņu noticis, un brīnīties par nedzirdētajiem stāstiem, par Rurlu un par vilku. Rannohs savukārt izjautāja viņus par Ezera ieleju, Tārnu, Kolkvaru un vēlāko ceļojumu, un jautājumu bija tik daudz, ka gandrīz neiznāca laika runāt par to, kurp jādodas tālāk. Kad tuvojās Larna stunda, Rannohs atgādināja draugiem, ka sgorrieši nav tālu un labāk turpināt sarunas, rikšojot uz priekšu.

Tā nu draugi atkal devās ceļā. Ejot Bankfuts lepni izstāstīja, kā viņi aizbēguši no sgorriešiem un mēnešiem ilgi, vajātāju dzīti, klīduši dienvidu virzienā, arvien tālāk no Augstās Zemes. Ceļojums bijis ļoti lēns, jo sgorrieši meklējuši viņus pa visām malām, un Brakenai bijis grūti tikt uz priekšu. Slēpdamies mežu audzēs un alās dažkārt pat mēnešiem ilgi, viņi beidzot atkal bija pagriezušies uz ziemeļiem.

Pati aizkustinošākā tomēr bija Rannoha un Brakenas tikšanās. Kad Rannohs piegāja pie viņas, briežumāte jautājoši ieskatījās viņa sejā, un, redzot balto ozollapas zīmi uz brieža pieres, viņas skumjajās acīs iemirdzējās tikko jaušama atmiņu dzirksts, kam klāt jaucās baiļu atblāzma.

Māt, tas esmu es, Rannohs maigi sacīja un, nolaizījis viņas purnu, mēģināja izstāstīt, kas ar viņu noticis.

Brakena klausījās, neteikdama ne vārda, un Rannohs redzēja, ka viņa gandrīz nesaprot stāstīto. Bet tad viņš apskatīja mātes ievainoto kāju, sameklēja dziedinošās lapas, ar kurām bija ārstējis vilku, un ļoti saudzīgi ierīvēja maisījumu viņas brūcē. Pēc tam briežumāte kāri tvēra ikvienu Rannoha vārdu un turējās viņam blakus, cik tuvu vien iespējams.

Teins, Bankfuts, Villova un Pepa nespēja apvaldīt sajūsmu par Rannoha atgriešanos, kaut gan visi palaikam meta skatienus uz balto zīmi brieža pierē un prātoja, ko īsti tā nozīmē. Vienīgi Dadzis vija vēsāks nekā pārējie, kaut arī centās to neizrādīt. Viņš uzmanīgi ieklausījās Rannoha stāstā, un, skatoties uz drauga pieri un sešiem smailajiem žuburiem, viņa acīs jautās dīvaina piesardzība. Tomēr, kad visi, kopīgi ceļodami, bija pavadījuši apmēram desmit saules, likās, ka viņi nekad nav bijuši šķirti.

Kopš Larna stundas bija pagājis labs bridis, un visi apmetās atpūsties slapjajā zālē.

-   Tātad tu ari biji ceļā uz Augsto Zemi, Rannoh? Villova jautāja.

-   Jā. Es meklēju kādu baru, Villova. Viņi sevi sauc par Hernes baru. Viņi dzīvo Lielā Kalna ziemeļu ēnās. Rurls man teica, ka viņi varētu zināt dažas atbildes. Es gribēju iet jums palīgā, bet… bet vispirms man vajadzēja uzzināt kaut ko vairāk.

-    Par Pravietojumu? Villova klusi jautāja.

Draugi satraukti saskatījās. Viņi jutās pārsteigti, ka Villova to pajautājusi tik atklāti, tomēr klusībā katrs bija vēlējies uzdot Rannoham šādu jautājumu. Visi bija gaidījuši izdevību, kad varēs parunāt ar Rannohu zem četrām acīm. Taču Villova, labāk par pārējiem zinādama, kas slēpjas Rannoha sirdī, vēlējās izrunāt to atklāti un cik drīz vien iespējams. Rannohs tūlīt saprata, par ko domā viņa draugi.

-    Pravietojums taču nevar būt patiess, vai ne, māt? viņš klusi jautāja, paskatīdamies uz Brakenu. Briežumāte pēkšņi pameta atpakaļ baiļpilnu skatienu, taču neko neatbildēja, un Rannohs turpināja. Tomēr dažas tā daļas varbūt ir patiesas, un ronis man teica, ka Hernes bars par to kaut ko varētu zināt.

-    Es par viņiem esmu dzirdējis, Teins teica. Viens no Ezera ielejas Izlūkotājiem daudz runāja par šo baru, bet no tā, ko es dzirdēju, man neradās vēlēšanās ar viņiem tikties.

Visi paskatījās uz Teinu.

-    Kā to lai saprot? jautāja Dadzis.

-    Tikai tā, ka viņus apvij dīvainas valodas, Teins atbildēja, jau ļaudams vaļu savai krāsainajai iztēlei. Un tumšas leģendas. Par rēgiem, kanibāliem un…

-    Izbeidz! Villova iesaucās.

-    Ir jau labi, tumsā atskanēja Rannoha čuksts. Arī es esmu dzirdējis šīs valodas. Bet ir vēl kaut kas. Sgorrieši, kurus es todien nejauši noklausījos, minēja, ka Sgorrs esot aizliedzis briežiem spert kāju Augstajā Zemē. Varbūt tur, augšā, ir kaut kas tāds, no kā viņš baidās. Kaut kas tāds, kas mums palīdzētu stāties viņam pretī.

-    Nu, ja v-v-valodas par to baru ir patiesas, ierunājās Bankfuts, tad tev blakus v-v-vajadzēs labus draugus.

Rannohs pasmaidīja.

-     Paldies, Bankfut, viņš teica, bet es nevaru gaidīt, lai kāds no jums nāktu man uz turieni līdzi. Neviens nezina, ko es tur sastapšu. Tomēr pastāstiet man, ko jūs paši bijāt nolēmuši darīt Augstajā Zemē, ja tiktu līdz turienei?

-     Vispirms, mēs gribējām aizbēgt no Sgorra, Teins atbildēja. Pēc tam… kas to lai zina?

-     Atrast citu baru, sacīja Villova, un piebiedroties viņiem. Tāda doma bija Dadzim. Pēc tam, viņa piebilda, audzināt mazus, krietnus Izlūkotājus tālu projām no Zemajām Zemēm.

Rannohs paskatījās uz Villovu. Vienīgi bēgšana un savādie piedzīvojumi, kuros visi tika ierauti, ir kavējuši viņu atrast draugu, Rannohs nodomāja. Tomēr viņš nejutās noskumis, ka Villova nav sagājusi kopā ne ar vienu citu.

-    K-k-kļūt par Izlūkotāju, Bankfuts jūsmīgi piebilda, lūkodamies uz Pepu, klejot pa kalniem brīvam kā vējam un lepni stāvēt viršu tīrelī, sargājot baru no ļaunuma!

-    Bet vai tu nebaidies, Tein, no tā, ko vari sastapt tur, augšā? Rannohs pēkšņi jautāja.

-     Ā, par Augsto Zemi ir dzirdēti ari citi stāsti, ne jau tikai par Hernes baru, Teins moži atsaucās, aizmirsis gan rēgus, gan kanibālus. Tie stāsti, ko es dzirdēju no Blaindvīda.

-    Kādi? Rannohs jautāja.

-   Nu, kaut vai par to, ka Augstajā Zemē briedis ir drošībā no jebkāda ļaunuma.

-   Stāsti vēl! Rannohs teica, jo sarunas par Hernes baru un Pravietojumu bija visus satraukušas un viņš priecājās par iespēju novirzīt domas uz citu pusi.

-Vēl viņš stāstīja, ka Herlas tur, augšā, nepazīstot bailes un trūkumu, jo Augstajā Zemē esot meži, plaši kā mēness, un ozoli, kas sniedzoties līdz zvaigznēm. Augstajā Zemē neesot vajadzības pēc Korpusa, jo Herlām tur nedraudot nekādas briesmas un tās augu dienu varot plūkt zāli un ganīties saulē, un skriet turp, kur patīk.

-   Nekādas b-b-riesmas? Bankfuts čukstus jautāja. Tur neviens neuzglūn?

-    Neviens, Teins atbildēja, jo Zvaigžņubriedis ir nošķīris Augsto Zemi no pārējās pasaules, un iekļūt tajā var vienīgi Herlas.

-    Stāsti, Tein! Rannohs mudināja.

-    Labi!

Visi iekārtojās zālē viņam apkārt, un Teins sāka stāstīt.

Tas notika tad, kad Zvaigžņubriedis bija nokāpis no Lielā Kalna, viņš teica, un atkal sastapies ar Herni. Herne joprojām dusmojās uz viņu par to, ka viņš nozaga ragus, un Zvaigžņubriedis to zināja, tāpēc viņš tuvojās Hernem ar sevišķu bijību. Zemu paklanījies, viņš lūdza valdnieku palīdzēt, jo aizvien vēl meklēja vietu, kur Herlas būtu drošībā no ļaunuma. Vēsi uzklausīdams Zvaigžņubriedi, Herne pēkšņi juta, ka viņam dzimst laba doma. Klusi pasmiedamies sevī, viņš nolēma briedi izjokot.

"Labi," viņš teica. "Bet vispirms es tev uzlikšu pārbaudījumu, un, ja tu to neizturēsi, tad nekad vairs neprasi manu palīdzību! Tev jādodas tur, tajā mežā, un divas saules jāsoļo uz priekšu, līdz nonāksi pie Lielā izcirtuma. Kad būsi to atradis, tev tur jānoliek kaut kas savs. Tam noteikti jābūt kaut kam no tevis paša. Kad būsi to izdarījis, tas iegūs spēku atvairīt jebkādus Leras, kas jūs apdraud. Bet ir vēl divi nosacījumi, Zvaigžņubriedi. Pirmkārt, tu mežā neko nedrīksti ēst, itin neko. Un, otrkārt, tu neko nedrīksti nest sev mutē.

Herne jutās ļoti apmierināts ar sevi, jo šie noteikumi nozīmēja, ka viņš neko nevarēs aiznest sev līdzi uz izcirtumu. Vienīgi ragu kroni uz galvas. Bija pavasaris, un Herne domāja, ka Zvaigžņubriedis nogaidīs, līdz būs sasniedzis izcirtumu, un tad nometis ragus, tādējādi iegūdams solīto burvju spēku. Bet Hernem bija vēl citas ieceres. Viņš grasījās pieaudzēt mežu ar zariem un vīteņaugiem, lai tie aizķertu Zvaigžņubrieža ragus un norautu tos viņam krietni pirms ceļojuma beigām.

Tā nu Zvaigžņubriedis noklausījās Hernes stāstu, un gudrinieks gluži labi saprata, ka dievs nodomājis viņu izjokot. Tomēr viņš izlikās, ka ir ļoti pateicīgs par piedāvāto izdevību, un teica, ka darīšot, ko spēšot. Tad Zvaigžņubriedis devās uz mežu. Tomēr viņš neskrēja taisnā ceļā uz izcirtumu, bet palika kavējamies meža malā. Viņš grauza lapas un zāli, uzmanīdamies, lai neko neaizskartu pašā mežā. Nākamajā saulē pie viņa atnāca Herne, pārsteigts, ka briedis joprojām mierīgi ganās tepat.

"Kāpēc tu nedodies savā ceļojumā?" Herne jautāja.

Tagad Zvaigžņubriedis izlikās ļoti iztrūcies un vārgā balsī atbildēja: "Valdniek, mani gaida garš ceļojums, un mežā es neko nedrīkstēšu ēst. Tāpēc es cenšos pieēsties tagad, cik vien iespējams."

Pēc tam Zvaigžņubriedis izdarīja ļoti viltīgu gājienu. Kamēr Herne vēroja viņu ar aizdomu pilnu skatienu, viņš teica: "Šie ragi uz manas galvas, Herne, ir ļoti smagi. Es baidos, ka man ar tiem būs grūti izspraukties caur kokiem, jo tie var aizķerties zaros."

To teicis, Zvaigžņubriedis piegāja pie kāda koka un sāka dauzīt ragus pret stumbru. Ragi bija sausi un trausli un drīz vien nokrita. To redzēdams, Herne pakratīja galvu un nodomāja, ka Zvaigžņubriedis tomēr ir ļoti neattapīgs un viņam vairs nav nekādas iespējas sekmīgi veikt savu uzdevumu. Tāpēc Herne aizgriezās un devās pie lielā akmens, lai saulē netraucēti nosnaustos.

Taču Zvaigžņubriedis bija nometis ragus tieši tāpēc, lai iemidzinātu Hernes modrību, un, redzēdams, ka dievs ir aizmidzis, viņš pagriezās uz meža pusi un metās skriet, cik ātri vien spēja. Pēc divām dienām briedis sasniedza plašo izcirtumu. Tur viņš apstājās un, skriedams tam apkārt, izklepoja zāli, ko nemaz nebija apēdis, bet skriedams glabājis māgā. Viņš salika visapkārt izcirtumam nelielas ēdamā kaudzītes un pēc tam pasauca Herni.

"Valdniek, valdniek, mosties, es esmu izpildījis uzdevumu!"

Kad Herne redzēja, ko Zvaigžņubriedis izdarījis, viņš iedegās dusmās, saprazdams, ka piemuļķots ir viņš pats.

Niknuma uzplūdā viņš gribēja briedi nogalināt, taču, kad Herne tuvojās, Zvaigžņubriedis iesaucās: "Valdniek, atceries savu solījumu! Tu teici, ka jebkas, ko nolikšu izcirtumā, pasargās mani no jebkura Leras, kas mani apdraud. Tu esi dievs, valdniek, bet tu esi arī Lera, jo tev ir Herlas āriene!"

Pirmajā brīdī Herni pārņēma vēl lielākas dusmas, bet, skatīdamies uz Zvaigžņubriedi, kas lepni stāvēja izcirtumā, viņš piepeši izjuta līdzjūtību pret gudro radījumu un ļāva vaļu smiekliem.

"Labi, Zvaigžņubriedi, tu atkal esi mani pārspējis viltībā, un man atkal jāizpilda tava vēlēšanās. Tatad visur, kur tu nometīsi šādas kaudzītes, tās tevi aizsargās. Bet atceries, Zvaigžņubriedi: es esmu dievs, un man nepatīk, ja mani piemuļķo, tāpēc turpmāk tu un visa Herlu cilts barosieties tikai šādi! Jums vajadzēs glabāt ēdamo māgā un izmest to atpakaļ tad, kad gribēsies ēst!"

Zvaigžņubriedis par to daudz nebēdāja, jo tagad viņš zināja, kā pasargāt Herlas. Tāpēc viņš tencināja dievu un devās projām no meža, un drīz vien metās skriešus lēkdams un aulekšodams. Tā viņš ceļoja mēnešiem ilgi, šķērsodams visu Augsto Zemi un apskriedams to no visām pusēm. Laiku pa laikam viņš apstājās šajā skrējienā, sakošļāja gremokli un atstāja kalnu virsotnēs burvju zāles kaudzītes. Beidzot visa zeme bija iejozta gluži kā meža izcirtums un tajā nevarēja iekļūt neviens Lera, kas gribētu darīt briežiem ļaunu. Tāpēc Augstā Zeme ir burvības apņemta un brieži tur vienmēr ir drošībā.

Ar gandarījumu balsī Teins beidza stāstu, un pārējie atzinīgi pamāja ar galvu.

-   Tu labi proti stāstīt, Rannohs teica, un stāsts bija skaists.

-     Jā, patiešām skaists, vai ne? Teins domīgi atsaucās. -Ja vien tas būtu patiess.

-     Tātad tu nedomā, ka tur ir kaut kas no patiesības? jautāja Bankfuts.

-     Nē, nedomāju vis, Teins atbildēja, bet es ticu, ka Blaindvīda stāstos par Augsto Zemi tomēr ir kaut kas no patiesības. Ka tur ir lieli meži, daudz ēdamā un briežiem droša dzīve. Varbūt tur tiešām ir mazāk Leru, kas gribētu mūs medīt.

-    Nu labi, Rannohs klusi teica, bet tagad mums vajadzētu kaut cik pagulēt. Lai ko mēs sastaptu tur, augšā, šeit kavēties mums nav vēlams. Tas ir bīstami.

Tomēr draugu vidū Rannohs pašlaik jutās drošāks, nekā bija juties ļoti, ļoti sen senāk, nekā vēlējās atcerēties.

14 Baisā grava

Es ielūkojos nākotnē, cik tālu spēj to pasaulīga acs, Un Nākamības Vīzija man pavērās kā apžilbinošs skats.

Alfrēds Tenisons. "Lokslihola"

Priekšpusdienā draugi devās ceļā, un laiks bija krietni aukstāks nekā iepriekšējā vakarā, salnas pārklātā zāle čaukstēja un mirguļoja. Iedami uz ziemeļrietumiem, viņi pagāja garām dziļai gravai, kuras stāvajās malās pret debesīm slējās lieli, asi klintsakmeņi un akmens radzes. Kad tā bija aiz muguras, brieži ieraudzīja jūras ezeru un rikšoja turp. Pēc vienas saules viņi nokļuva pie jūras, un visus pārņēma klusums, bijībā vērojot ūdens plašumu un piekrastes kalnus.

Ezera galā Rannohs sapulcināja visus kopā. No šejienes varēja redzēt gar jūras krastu sabūvētus mājokļus, no kuru zemajiem jumtiem gaisā cēlās dūmu strūklas. Pie ūdens bija ari cilvēki un izdobtie koki, par kuriem tika stāstījis Rurls.

Brieži nemierīgi sagrozījās, juzdami nāsīs ieplūstam vēja nestās svešādās smakas, bet Rannohs viņus nomierināja, teikdams, ka cilvēki ir pietiekami tālu. Tomēr viņš saprata, ka, iedami uz priekšu, viņi nonāktu pārāk tuvu cilvēku apmetnei, tāpēc nolēma iet atpakaļ un pagriezties uz austrumiem, šķērsojot ieleju, kurai bija pagājuši garām iepriekšējā saulē, un pēc tam, cik drīz iespējams, atkal griezties ziemeļu virzienā. Tā viņi darīja, un drīz vien briežu pulciņš kāpa lejup pa gravas stāvajiem sāniem.

Briežiem turpinot ceļu, viņus apņēma savāds klusums. Nekad vēl viņi nebija redzējuši zemi, kas līdzinātos šai vietai. Milzīgās sienas abās pusēs atgādināja aizmigušus milžus, un starp tām pa ielejas gultni blakus upītei vijās taka, mezdama līkumus te pa labi, te pa kreisi. Priekšā rēgojās trīs milzīgas klinšu radzes, un tumšais, sulīgais ielejas zaļums līdz ar akmens zilgano pelēkumu šķita viņus itin kā aprijam. Drīz viņi jutās kā sīki puteklīši, kas slīd pa bezgalīgo akmens plašumu. Augstu virs galvas pret robainajiem klinšu izciļņiem atbalsojās putnu klaigas, un miglas vāli peldēdami plīsa pret kokiem un akmens izvirzījumiem.

Vēlu pēcpusdienā viņi pārbrida pāri upītei, un beidzot starp mākoņiem izlauzās saule. Briežu noskaņojums mazliet uzlabojās, jo tās maigajos staros ieleja ieguva neparastu, rēgainu skaistumu. Viņi nonāca pie neliela ezeriņa, tomēr neapstājās pie tā padzerties vai atpūzdamies gremot ziemas saulē, kā būtu darījuši citkārt, jo juta neatvairāmu tieksmi steigties tālāk, it kā skarbajā ielejā pa pēdām dzītos neredzams ienaidnieks. Noslēpumaini drūmā gravas gaisotne uzdzina briežiem drebuļus, un ikviena skaņa lika satrūkties, tāpēc, kad pienāca vakars, visi jutās pārguruši no sasprindzinājuma.

-    Vai tu to jūti? Villova gandriz bez elpas čukstus jautāja Rannoham, kad briežu pulciņš bija mijkrēsli apstājies.

-    Jā, Rannohs atbildēja. Šai vietai piemīt kaut kas dīvains. Es vēl nezinu, ko tas nozīmē.

-    Hernes bars? jautāja Bankfuts.

-     Nē, diezin vai, bet ari tūlītējas briesmas es nejūtu, Rannohs atbildēja. Bet kaut kas ir ļoti savādi. Tāda kā tāla, tāla jušana.

Bankfuts satraukts paskatījās uz balto zīmi Rannoha pierē.

Brieži turpināja ceļu tikpat klusi kā iepriekš. Tumsai iestājoties, klintsakmeņi ieguva baisi spokainus apveidus un gaisu šķita pārņēmis nepieredzēts sastingums. Atkal sāka līt lietus, un drīz brieži jutās pavisam nelaimīgi. Apstājušies viņi kādu laiku grauza zāli un pēc tam bridi uzkavējās kalna ēnā. Rannohs ierosināja, ka vajadzētu doties tālāk, un tā brieži tumsā atkal virzījās uz priekšu. Palaikam ielejai cauri izskrēja kaucošas vēja brāzmas, un brieži sāka paši justies kā daļa no senajiem nostāstiem, no leģendām, kas klejoja Herlu ciltī.

Pēc kāda laika Rannohs atkal kļuva nemierīgs un ik pa brīdim apstājās, ostīdams gaisu un ieklausīdamies vējā. Tomēr pagāja vēl labs bridis, iekams brieži izdzirdēja skaņu, kas lika visiem apstāties. Dīvaina un sērīga tā pacēlās virs kalniem: žēlabaina stabulēšana, kas atgādināja vēju no rēgu valstības. Jaunie brieži saspiedās cieši kopā, un, kad skaņa piepeši un pilnīgi apklusa, Rannohs pamāja ar galvu.

-    Tā jau man likās, viņš nočukstēja. Tur tālāk kalnos ir cilvēki!

-     Ko darīsim, Rannoh? jautāja Teins. Vai dosimies atpakaļ?

-    To varētu, Rannohs atbildēja, un varētu arī pagaidīt līdz saulei. Bet man šķiet, ka te ir bīstami palikt. Es tomēr ieteiktu iet uz priekšu!

-    Es d-d-domāju tāpat, Bankfuts stomīdamies piekrita.

-    Es negribu iet atpakaļ p-p-pa to ceļu, pa kuru nācām! Rannohs gribēja dzirdēt, ko domā pārējie, un visi nolēma

Rannoha vadībā iet uz priekšu. Bet, kad viņi jau dzīrās doties ceļā, pēkšņi atskanēja Brakenas balss. Tā bija pirmā reize, kad viņa kopš atkalapvienošanās bilda kādu vārdu.

-    Es laikam to nevarēšu, viņa piesmakušā balsī teica.

-    Man vajadzēs palikt tepat.

-    To tu nedrīksti, māt! Rannohs iesaucās.

-    Atstājiet mani un neuztraucieties, viss būs kārtībā. No rīta iešu tālāk. Jūs varat mani tur pagaidīt.

-      Nē, māt, Rannohs apņēmīgi teica. Viņš redzēja, ka Brakena viscaur trīc. Tev nekas nenotiks! Tici man, viss būs labi!

Bet Brakena tikai purināja galvu un izmisusi atkārtoja:

-     Atstājiet mani vienu! Vai tad jūs neredzat, ka es vēl negribu iet?

Rannohs maigi ieskatījās mātei acīs un ļoti saudzīgi teica:

-     Mēs visi baidāmies, māt! Bet vienai palikt šeit tev ir daudz bīstamāk. Nekas ļauns nenotiks, jo tad, kad mēs būsim cilvēku tuvumā, viņi gulēs un mums neko nedarīs.

Brakena vēlreiz papurināja galvu.

-    Es nevaru. Man apkārt viss kļuvis pilnīgi melns.

-     Es zinu. Tu jūties tā, it kā grava būtu ieslēgusi tevi gūstā. Bet tu vari to pārvarēt. Tur slēpjas visa gudrība. Nāc cieši aiz manis un katru reizi, kad tev draud uzmākties šāda sajūta, centies dziļi elpot un domāt. Domāt par kaut ko īpašu. Par jebko. Kaut vai par Augsto Zemi, par Zvaigžņubriedi vai par Herni. Kamēr tu spēsi domāt, tikmēr viss būs kārtībā.

Brakena lūdzoši paskatījās uz Rannohu un beidzot piekrītoši pamāja ar galvu.

-      Labi! Tagad klausieties! Rannohs teica. Es šo to zinu par cilvēkiem, tāpēc iešu pirmais. Turieties manā tuvumā un dariet to pašu, ko es. Ejiet lēni, ja es eju lēni, un skrieniet, ja es metos skriet. Ja spēšu, es aizvedīšu jūs apkārt viņiem ar līkumu, un līdz ritam mēs jau būsim drošā attālumā un saulainā klajumā plūksim viršus.

Jaunais briedis apņēmīgi pamāja ar galvu, pagriezās un devās uz priekšu, vezdams pārējos līdzi.

Debesīs iedunējās pērkons, un pēc brīža sāka līt. Lietus gāza straumēm, lāses bija rupjas kā oļi, un drīz brieži bija pilnīgi izmirkuši, bet ūdens, kas šļakstēdams gāzās lejā pa ielejas sienām, īsā laikā pārvērta zemi dubļos. Pēc kāda brīža brieži neskaidri saskatīja savu baiļu cēloni.

Mājokļi bija izkaisīti netālu cits no cita ielejas malā. Par nelaimi, vietā, kur apmetni norobežoja ielejas siena, klints veidoja izcilni un aiz tā slējās pilnīgi stāvus augšup. Pa labo pusi to apiet nebija iespējams. Villova gaidīja, ka Rannohs vedīs viņus pa otru, tālāko ielejas piekalni. Tomēr Rannohs neko tamlīdzīgu nedarīja. Gandrīz nepalēninādams soli un neskatīdamies atpakaļ, viņš veda pulciņu lejā no piekalnes tieši uz apmetnes pusi.

Kad dzīvniekiem nāsīs iesitās svešādā cilvēku mājokļu smaka, pulkā nebija neviena, kurš nevēlētos apsviesties apkārt un auļot atpakaļ. To izjuta visi. Bailes ieskāva viņus kā bieza migla. Tomēr brieži atcerējās, ko sacījis Rannohs, un centās apspiest šīs izjūtas, un Rannoha neparastais miers, ar kādu viņš soļoja visiem priekšgalā, palīdzēja pārējiem atgūt pašpaļāvību.

Apmetne bija diezgan liela, un mitekļu druknās akmens sienas sedza zemi velēnu jumti. Dziestošās ogles atklātajās ugunskuru vietās sprikstēja un sīca, padodamās lietus pārspēkam, bet dūmu grīstes virs jumtiem gandrīz nekur nebija redzamas, un vienīgās skaņas, ko brieži spēja saklausīt, bija debesu raidītā dārdoņa. Centrālajam mājokļu pudurim cauri vijās taka, kas tālāk veda kalnup, un, kaut gan tā bija gandrīz pārvērtusies dubļu upē, Rannohs devās pa to uz priekšu. Zemu nokāruši galvas, brieži brida pa taku aiz viņa, gandrīz neuzdrīkstēdamies elpot. Tā, lietum nerimtīgi gāžot, Herlu rinda aizgāja līdz pašai apmetnes vidienei.

Brakena, iedama rindas vidū, laiku pa laikam meta atpakaļ satrauktus skatienus Villovai, kas soļoja viņai aiz muguras. Kaut gan Villova pati bija pārbijusies, viņa ikreiz mierīgi pamāja briežumātei ar galvu un bez skaņas turpināja ceļu. Kaut kur žēlabaini iezviedzās zirgs, atskanēja tālīns suņa rējiens, bet Rannohs ne reizes nemetās skriešus un nepaātrināja gaitu. Beidzot mājas palika aiz muguras un sakrauto laukakmeņu kaudzes vairs nebija redzamas.

Tikai tad Rannohs spēji atmeta ragus un skriešus joņoja augšup pa ielejas piekalni. Pārējie tūlīt darīja to pašu, un drīz viss briežu pulciņš pilnos auļos traucās projām no cilvēku apmetnes.

-     Rannoh, tu izvedi mūs cauri! Villova sajūsmināta iesaucās.

Viņai par pārsteigumu, Rannohs neko neatbildēja. Viņš tikai soļoja taisni uz priekšu pa piemirkušo zāli. Tā viņš gāja ļoti ilgi un, kad beidzot apstājās, joprojām neko nesacīja, tikai nelaimīgu izteiksmi skatījās apkārt. Tad viņš uzskrēja pa kalna malu līdz vietai, kur klints izcilnis veidoja kaut ko līdzīgu atklātai alai. Tur Rannohs beidzot apstājās, un pārējie apmierināti viņam piebiedrojās, priecādamies, ka nu var patverties no slapjuma.

Sākās satrauktas sarunas, un Bankfuts alas dziļumā atrada lapas, ko pagurušie brieži ar labpatiku notiesāja. Viņu atvieglojums bija neizmērojams. Vienīgi Rannohs turējās savrup, neko neēda un nerunāja, bet visu laiku stāvēja alas priekšā, skatīdamies atpakaļ pāri gravai. Villova klusi piegāja viņam klāt.

-    Rannoh, viņa maigi teica, Rannoh, kas tev kait? Kas noticis?

Briedis joprojām neatbildēja.

-     Rannoh, lūdzu, saki kaut ko! Villova iesaucās. Tu mani biedē.

Tad Rannohs satrūkās un izrāvās no dziļajām domām.

-    Villova? briedis jautāja, un viņa skatiens kļuva skaidrāks. Vai tā esi tu?

-Jā. Kas noticis, Rannoh? Vai es kaut kā varu palīdzēt?

-    Laikam gan ne, Rannohs atbildēja. Vienkārši nelāga sajūta. Nevaru tikt no tās vaļā. Man bail, Villova.

-     Mums visiem bija bail, Rannoh, bet tas ir jau garām. Tu mūs izvedi cauri! Zini, Rannoh, tu ļoti pareizi teici, ka jācīnās ar savām sajūtām un visiem spēkiem kaut kas jādomā. Ari man bija tāds bridis, kad…

-     Nē, Villova, man joprojām ir bail. Sajūta nav zudusi. Tai ir kāds sakars ar šo vietu.

-    Protams, šī ir savāda vieta, bet es laikam tomēr nesaprotu. Man ļoti žēl.

-     Arī es pats īsti nesaprotu. Kad mēs nonācām cilvēku tuvumā, man pirmajā brīdī likās, ka jāšķērso ieleja, lai apmestu viņiem līkumu. Bet pēkšņi kaut kas mani atturēja. Es nezinu, kas tas bija par spēku. Man šķiet, mani vilka tuvāk pie viņiem. Man gribējās vairāk uzzināt par viņiem. Saprast, vai viņi… Rannohs apklusa. Lai nu kā, gājiens caur viņu akmeņiem bija pareizs. Bet, ejot tālāk, mani pārņēma kaut kas savāds. Kaut kas jauns.

-    Kas īsti, Rannoh?

-    Es uzmanīgi klausījos, vai nedzirdēšu kādu skaņu, kas brīdinātu un liktu bēgt. Un pēkšņi man likās, ka dzirdu visapkārt elpojam cilvēkus. Tad es sapratu, ka viņi aizmiguši guļ savu akmeņu vidū. Bet, kad es vēl vairāk sasprindzināju uzmanību, redzēju, ka apkārt kļuvis gaišs un lietus vairs nelīst. Taka bija sausa, un, kad pacēlu galvu, man pretī uz ieleju vēlās miglas mākonis. Bet saproti, Villova, -

Rannohs pēkšņi sāka nevaldāmi drebēt, un viņa balsī skanēja sāpes, tā bija asins migla. Visa ieleja pēkšņi kļuva sarkana, un, mākonim veļoties lejā, es sajutu briesmīgas sāpes. Tās kaut kā neizprotami saistījās ar tuvumā gulošajiem cilvēkiem. Bet tur bija vēl kas. Kaut kādas jūtas, ko es īsti nespēju saprast. Itin kā dusmas. Tad pēkšņi man ausīs atskanēja kliedzieni un gaisu visapkārt pildīja nāves smaka. Es pacēlu galvu un redzēju, ka esam aizgājuši līdz akmeņu mājokļu malai, un tad metos skriešus. Bet sarkanā migla joprojām neizklīda.

-    Cik briesmīgi, Rannoh! Villova nočukstēja. Varbūt te kādreiz noticis kaut kas ļauns.

Herlas, tāpat kā cilvēki, tic, ka zināmas vietas mēdz vajāt pagātnes rēgi.

Bridi Rannohs domīgi klusēja.

-     Nezinu. Pašlaik es redzu mazliet skaidrāk, bet man kādu laiku ir jāpadomā. Vienam, ja tev nekas nav pretī.

Villova pamāja ar galvu un atstāja Rannohu vienu. Iegājusi alas dibenā, viņa apgūlās līdzās pārējiem, kas nepavisam nevēlējās turpināt ceļu lietū un priecājās, ka atraduši ērtu patvērumu. Dadzis klusēdams košļāja zāles vīkšķi, bet Bankfuts un Teins taujāja Villovai, kas noticis ar viņu draugu. Villova tikai papurināja galvu un ieteica neraizēties. Pēc kāda laika viņa aizvēra acis un, klausīdamās, kā lietus straumes ārpusē sitas pret akmeņiem, iegrima snaudā. Kad brieži pamodās, lietus bija mitējies un ausa gaisma. Rannohs joprojām stāvēja alas priekšā.

Redzēdama, ka arī pārējie brieži ir sakustējušies, Villova piecēlās un piegāja pie Rannoha. Kādu bridi viņa neko neteica, tikai kopā ar Rannohu vēroja austošo ritu. Plašā grava tagad slēpās biezā miglā, kas ietina visu tās gultni un piešķīra tai dīvaini mierīgu izskatu.

-    Man nekas nekait, Rannohs klusi nomurmināja.

-    Es domāju, ka laiks doties ceļā, Villova laipni teica.

Rannohs pamāja ar galvu, taču Villova redzēja, ka viņš nav spējīgs pārējos vadīt. Atgriezusies alā, viņa kaut ko iečukstēja ausi Bankfutam. Bankfuts tūlīt saprata.

-     K-k-kustamies, visi! viņš mundri iesaucās. Mums laiks iet t-t-tālāk. Un, ja jums nav iebildumu, šoreiz v-v-vadīšu es.

-    Tu vadīsi? Dadzis nicīgi nosprauslojās. Viņš bija gatavs sākt strīdu, taču Villovas skatiens un neuzkrītošs mājiens uz Rannoha pusi viņu apklusināja.

Tā nu Bankfuts izveda pulciņu no alas, un visi devās tālāk rīta miglā. Kļuva arvien gaišāks, un apkārt atkal iezīmējās stāvo, aso akmeņu apveidi. Drīz Bankfuts, Teins, Dadzis un Pepa skrēja pa priekšu, bet Rannohs un Villova kopā ar Brakenu turējās aizmugurē. Rannohs iedams visu laiku meta skatienus atpakaļ miglā.

Tā viņi nosoļoja visu rīta cēlienu. Migla izklīda, un grava atklājās visā savā skarbajā varenībā. Agri pēcpusdienā brieži redzēja, ka gandrīz sasnieguši tās galu, tāpēc pārgāja pāri uz ziemeļu nogāzi un sāka kāpt augšup. Šī ielejas mala nebija tik stāva kā pārējās, tomēr ari te kāpiens bija grūts, un pēc ilgākiem pūliņiem brieži apstājās augstu virs lielās gravas.

Tur Rannohs ilgi stāvēja, lūkodamies lejup uz milzīgo akmens un zāles iedobumu. Villova un Brakena stāvēja viņam blakus, taču Villova nepārtrauca viņa domas, līdz briedis ierunājās pirmais.

-    Villova, viņš klusi sacīja, tagad laikam es saprotu. Zinu, kāpēc nevarēju saprast, kas tās par briesmām. Tāpēc, ka tām nebija nekāda sakara ar mums. Nekā kopīga ar Herlām. Tikai ar viņiem. Tas ir, ar cilvēkiem.

-    Ko tu redzēji? Villova jautāja.

-    Nāvi, Rannohs klusi atbildēja. Nāvi, sāpes un nodevību.

Viņš paskatījās uz Villovu.

-    Bet viss ir labi. Tas ir ļoti, ļoti tālu.

-    Tātad sarkanā migla un tava vīzija… Villova nočukstēja. Vai tas nozīmē, ka šeit pirms daudziem gadiem ir kaut kas noticis?

Rannohs ilgi klusēja un lūkojās lejup uz cilvēku apmetni.

-    Nē, Villova, beidzot viņš klusi atbildēja. Tas, ko es redzēju…

Viņš nenovērsa no ielejas ciešo, saspringto skatienu, un viņa acis itin kā aizplīvurojās.

-    Tam, ko es redzēju, tam vēl ir jānotiek.

Ielejā, kuru cilvēki sauc par Raudu ieleju un kurā reiz melna nodevības vēsts un baisa slepkavošana liks noasiņot skotu zemes sirdij, vieglajā vējiņā, šķiet, nepakustējās neviens zāles stiebrs.

Tad Rannohs atmeta ragus un pagriezās, lai dotos tālāk. Villova un Brakena viņam sekoja, un visi izgāja no baisās ielejas.

Pagriezušies atkal uz ziemeļiem, brieži aptvēra, ka ziema kļūst arvien skarbāka un viņiem tā būs jāsastop vaigu vaigā, jo ar katru nākamo sauli laiks kļuva arvien aukstāks. Bija pagājušas apmēram septiņas saules pēc aiziešanas no baisās gravas, kad viņi, no rīta pamodušies, redzēja, ka pelēkos kažokus pārklājusi balta, pulverim līdzīga sniega kārtiņa.

Brieži bija nonākuši līdz augstam kalnam un sāka kāpt augšup. Viņi uzkāpa tikai līdz meža malai un apmetās zem kokiem, lai patvertos no vēja, kas sparīgām brāzmām sita pa kalna sānu. Vēl bēgļi atradās zemāk par sniega joslu, jo šī kalna muguru tikai pirms divām nedēļām bija pārklājusi pirmā biezā sniega sega. Nejaušs vērotājs varētu noturēt viņus par dzīvniekiem, kas pūlas pārvarēt skotu apgabalu bargāko gadalaiku. Tomēr vērīgāks skatītājs varbūt pamanītu, ka viens no briežiem, kura kažoks mazliet sarkanīgāks nekā pārējiem, laiku pa laikam atpaliek un apstājas kā iegrimis domās, tad sapurina ragus un atkal dodas tālāk. Taču vienīgi ērgļa vai vanaga acs spētu uz brieža pieres saskatīt baltu ozollapas zīmi.

Ja šis vērotājs mainītu izskatu un kādu laiku ceļotu kopā ar šo pulku, viņam kļūtu skaidrākas to izjūtas un vēlmes un viņš redzētu daļu no tā, ko redzēja ceļotāji, raugoties apkārtējā pasaulē. Viņš izjustu, ko nozīmē, kad vējš piepeši maina virzienu un vērš elpu pret kalna austrumu sānu un kad jauns saltuma vilnis gaisā liek skaudri drebināties pat zem siltajiem briežu kažokiem. Viņš uzzinātu, ka debesis var reizēm būt tāda smaguma pilnas, ka teju teju, šķiet, saspiedīs kalnu virsotnes plakanas ar sevī sabriedušā ledus svaru.

Tāpat kā brieži, viņš uzzinātu, ka visapkārt draud briesmas. Jo tad, kad debesis beidzot noskaidrojās, nebeidzamo mērcētāju lietu, kas rudenī un ziemā pārvērš Augsto Zemi purvā, saltajā gaisā nomainīja sniegpārslas, ātri pārklādamas zemei biezu kārtu, un brieži drīz kļuva par tumšiem plankumiem lielā, baltā apkārtnē. Varbūt tad viņš vēlētos, kaut ceļojums būtu galā un varētu gulēt siltā gultā, klausoties, kā stāstnieks, uguns atblāzmā izskatīdamies liels un draudīgs, stāsta viņam par pasauli.

Tā viņi gāja un gāja, līdz mitējās snigt un kāds rīts viņus sastapa kāpjam lejup no kalna ielejā, kuras aprises bija pazudušas zem visaptverošā baltuma. Tā stiepās viņu priekšā gara un vienmuļa kā nopūta, līdz saplūda ar jaunu kalnu, kas pacēlās augstāk par visu augsto apkārtni. Tā virsotne un sāni slēpās zem smagas sniega kārtas, un augstu virs tā plosījās vējš.

Lūkodamies augšup, brieži nodrebēja.

-    Lielais Kalns! bijīgi nočukstēja Teins.

Viņi pavadīja dienu kalna pakājē, prātodami, ko darīt tālāk, un pūlēdamies atkārpīt cieto kārtu virs zemes, lai sameklētu zem tās kādu trūcīgu ēdamo. Ikviena sirds te, Lielā Kalna ēnā, bija savādas bijības un drūmu priekšnojautu pilna, jo viņi bija nonākuši pie pašas Hernes mītu valstības sliekšņa.

Rannohs bija pagājies savrup un mēģināja skrubināt sausu vilkābeles zaru, kad piepeši izdzirdēja kādu troksni. Uzmanīgi nopētījis krūmus, briedis pamanīja, ka viņu cieši vēro kāda seja lielas, tramīgas acis uz brūna plankuma fona. Nākamajā mirklī seja pazuda.

-    Kas tur ir? Rannohs iesaucās.

Nočabēja zari, un klajumā iznāca briedis. Tik mazu briedi Rannohs nekad nebija redzējis, kaut ari dzīvniekam bija krāšņs un kupls ziemas kažoks un rupjie, pelēkie sari slējās uz visām pusēm. Tas bija jauns bullis, taču uz galvas tam bija tikai viens mazs rags ar taisnu, asu smaili. Rannohs saprata, ka briedim ir ragu mešanas laiks.

-     Sveiks! Rannohs teica, jo nejuta ne mazāko baiļu, redzot šo Klovaru.

Briedis satrūcies paskatījās uz viņu un sāka trīcēt.

-    Nebaidies! Rannohs teica. Es tev neko ļaunu nedarīšu. Mani sauc Rannohs. Es esmu staltbriedis. Un kas esi tu?

Briedis joprojām izskatījās pārbiedēts un neko neatbildēja.

-    Nu, nomierinies! Viss taču ir kārtībā! Kā tevi sauc?

-    Tiks, briedis beidzot atbildēja sīkā, augstā balstiņā.

-     Prieks iepazīties, Tīk, Rannohs teica. Kādas sugas briedis tu esi?

-    Es esmu stirnu buks, Tiks atčiepstēja. Dzīvoju blakus ielejā.

-    Cik jūsējo tur ir? Rannohs jautāja.

Par stirnu paradumiem viņš šo to bija uzzinājis no Brakenas, būdams vēl mazulis, taču nekad nebija ar šiem dzīvniekiem ticies.

-    Apmēram simts, Tīks atbildēja.

-         Simts? Rannohs pārsteigts iesaucās. Stirnas ir dzīvnieki, kas mīl savrupību un reti dzīvo lielākos baros.

-Jā, kopā ar mātītēm un Izlūkotājiem.

-    Ar Izlūkotājiem?

Tagad Rannoha pārsteigums bija vēl lielāks.

-Jā, Tīks atbildēja. Ari es esmu Izlūkotājs. Ceru kādreiz kļūt par kapteini.

Tagad Rannoha izbrīns bija sevišķi liels. Savādi likās saistīt šo mazo un acīmredzami biklo radījumu ar priekšstatu par Izlūkotāju un aptvert, ka viņu bars dzīvo Lielā Kalna pakājē.

-          Nebiju domājis, ka stirnas ir bara dzīvnieki, viņš teica.

-         Nē, parasti nav, Tīks diezgan bēdīgi atbildēja. Bet tagad mēs esam sākuši dzīvot baros, lai varētu cits citu aizsargāt. Kopš parādījās viņš.

-    Viņš?

-         Sgorrs. Es tevi noturēju par vienu no sgorriešiem. Tāpēc biju tik piesardzīgs.

-   Tātad sgorrieši jau ir bijuši šeit? Rannohs nočukstēja.

-          Ek, jā! Viņi klīst visur. Krustām un šķērsām pa visu Lielo gravu.

-    Bet kāpēc stirnām vajadzētu baidīties no sgorriešiem?

-         Kāpēc? Tāpēc, ka Sgorrs ir izdevis pavēli. Visiem Herlām jāapliecina viņam gods un padevība.

-    Visiem Herlām? Rannohs izdvesa. Pat Klovariem?

-    Jā. Staltbriežiem, stirnām un dambriežiem.

-    Bet tā taču nevar! Rannohs iesaucās.

-   Tieši Sgorra draudu dēļ mēs apmetāmies barā, un tagad mūsu barvedis domā, ka vajadzētu vest mūs tālāk uz ziemeļiem, uz Augsto Zemi. Kaut ari Sgorrs ir aizliedzis spert tur kāju.

-    Es zinu, Rannohs sacīja, drūmā nopietnībā pakratīdams galvu.

-    Tā nu mēs tagad nesaprotam, ko vajadzētu darīt.

-    Iet uz ziemeļiem, Rannohs ierosināja.

-   Bet mums ir bail, Tīks sacīja, atkal kļūdams tramīgs, tāpēc kauks atkal apklusa un raudzījās Rannohā lielām, izbaiļu

pilnām acīm.

-    Nu, kas tad?

Tīka sīkā balstiņa tik tikko bija sadzirdama.

-    Hernes bars, viņš nočukstēja.

Rannohs satrūkās.

-     Vai tu kaut ko zini par viņiem? briedis satraukts jautāja. Vai zini, kur viņi dzīvo?

-    Aiz Lielā Kalna, Tīks atbildēja.

-    Un nevis uz paša kalna?

-    Nē… vismaz tā mēs esam dzirdējuši. Lielajam Kalnam viņi neiet pat tuvumā… tikai tad, ja grasās mirt, Tīks teica, skatīdamies augšup uz virpuļojošo baltumu. Viņiem šis kalns ir svēts. Viņi tic, ka tā virsotnē dzīvo Herne, un Hernem viņi var pievienoties tikai pēc nāves. Dažreiz, ja vējš pūš no tās puses, mēs varam dzirdēt, kā tur gaudo viņu dvēseles.

Rannohs nodrebēja un ari paskatījās augšup. Kaut kur dziļumos viņš sajuta neparastas trīsas, tādu kā ilgošanos.

-    Kur tad īsti viņi dzīvo? Rannohs jautāja.

-    Runā, ka augstā tīrelī aiz Lielā Kalna. Bet tas nav tālu. Daži mūsu Izlūkotāji pat stāsta, ka esot viņus redzējuši. Tie, kuri atgriezušies.

-    Kā to saprast tie, kuri atgriezušies?

-    Lielākā daļa briežu, kas uzdrīkstējušies doties uz Lielo Kalnu, vairs nav atgriezušies.

Tagad abi brieži klusēja, un gaiss visapkārt šķita baiļu piestrāvots.

-     Bet kāpēc tevi tik ļoti interesē Hernes bars? Tīks pēkšņi jautāja.

Rannohs vilcinājās ar atbildi.

-     Tīrās ziņkārības pēc. Viņš paraustīja plecus. Arī mēs ejam uz ziemeļiem, uz Augsto Zemi, lai aizbēgtu no Sgorra. Labāk jau zināt laikus, kas tur gaida.

-    Jūs ejat uz ziemeļiem? To es pastāstīšu padomei. Viņi būs priecīgi, uzzinot, ka arī daži staltbrieži neieredz Sgorru. Bet tagad gan man jāsteidzas atpakaļ.

Tīks nolieca galvu.

-    Lai Herne ir ar tevi! viņš teica.

-    Un ar tevi ari!

Rikšodams atpakaļ pie pārējiem, Rannohs ar rūgtumu domāja par Sgorru un par to, ko tas grib nodarīt Herlām, un viņā uzbangoja vainas apziņa, domājot, ka viņš grasās pamest Zemās Zemes. Rannohs skriedams vairākkārt pameta skatienu uz Lielā Kalna vientuļo virsotni.

-     Vai tu patiešām esi tur augšā, Herne? viņš nočukstēja.

Līdz brīdim, kad Rannohs atgriezās pie draugiem, viņš jau bija izlēmis, ko darīt. Pārējie brieži bija sagājuši bariņā un apspriedās par ceļojumu un par to, kāds būtu vislabākais ceļš uz Augsto Zemi.

-     Mums vajadzēs iet apkārt pa piekalni, sacīja Dadzis. Šādā laikā būtu bīstami kāpt taisni augšā, kaut gan vasarā tas būtu krietni īsāks ceļš.

-    Zvaigžņubriedis tur uzkāpa ziemā, atgādināja Teins.

-    Zvaigžņubriedis ir pasaka, Dadzis atmeta, bet mēs esam īsti Herlas!

-    Rannoh! teica Villova, kad Rannohs bija piebiedrojies pārējiem, Dadzis domā, ka mums vajadzētu iet apkārt pa piekalni un turēties tuvāk pakājei, lai varētu patverties no aukstuma.

Rannohs piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Jā, viņš teica. Es domāju, ka tāds ceļš jums būtu vislabākais.

-    Kā tu to domā jums? Villova nesaprata.

-     Es kāpšu taisni augšā, Rannohs klusi teica, skatīdamies uz kalna virsotni.

-    B-b-bet to nevar! iesaucās Bankfuts.

-    Es mēģināšu.

-    Bet kāpēc? Villova jautāja.

-     Tāpēc, ka tā ies ātrāk, ja man vispār lemts atrast šo savādo baru, un… tāpēc, ka es gribu zināt, vai tur augšā tiešām dzīvo Viņš. Herne.

Pārējie brieži jutās izbiedēti un satriekti. Rannoha iecere bija ārkārtīgi bīstama. Turklāt viņi visi bija pieraduši domāt, ka Herne ir ideja, leģenda, kaut kas līdzīgs Zvaigžņubriedim, tikai mazliet citāds. Kaut kas tāds, kam viņi, protams, ticēja, bet kas nav gluži reāls kā virši vai Mājvietas ozols. Un tagad Rannohs runāja par Herni kā par kaut ko tādu, ko iespējams redzēt un saost!

-     Mēs tiksimies atkal Augstajā Zemē, Rannohs solīja, kad atnāks pavasaris un es būšu uzzinājis visu, ko varēju uzzināt par Hernes baru.

-    Nu labi, Bankfuts pēkšņi teica. Ja t-t-tu tā esi izlēmis, es iešu kopā ar tevi!

-     Es arī! iesaucās Teins. Kāds tur sanāks lielisks stāsts!

-    Nē! Rannohs atbildēja. Tas man jādara vienam.

-    Es arī iešu! piepeši paziņoja Villova.

-    Nē, Villova.

-    Ja domā, ka es pametīšu tevi tagad, kad atkal esmu atradusi, Villova teica, tu ļoti maldies!

-    Vai es arī varu iet līdzi? jautāja Pepa, maigi paskatīdamās uz Bankfutu. Jaunais briedis gandrīz nosarka.

Dvīnes stāvēja blakām, un Rannohs piepeši aptvēra, cik ļoti viņš tām abām ir pieķēries.

-Ja tu patiešām tā esi nolēmis, tad iesim visi, Villova ierosināja. Turklāt, ja metīsim līkumu gar pakāji, kas zina, kurā vietā mūs sagaidīs sgorrieši. Viens vismaz ir skaidrs: tur augšā viņu nebūs.

Tomēr Rannohs palika pie sava.

-    Dadzi, pasaki viņiem, ka tas ir pavisam aplam! viņš teica, pēkšņi paskatīdamies uz Brakenu. Visiem kopā mums ir daudz mazāk izredžu tur uzkāpt, un mana māte to noteikti nevarēs!

Dadzis piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Ved viņus apkārt kalnam! Rannohs lūdza.

-     Nē! paziņoja Teins. Lai Dadzis ved Brakenu gar pakāji, ja vēlas, bet es esmu izlēmis.

Pārējie nostājās viņa pusē. Rannohs vēl mēģināja iebilst, taču draugi neatlaidās, un pēc neilga laika viņa pretestība sāka pagaist. Bet tad notika kaut kas tāds, kas visu izšķīra viņu vietā.

-    Skatieties! Teins pēkšņi iesaucās.

-    Re, tur! izdvesa Pepa.

Tālumā no austrumiem un no rietumiem uz viņu pusi divās grupās nāca staltbrieži, vēzēdami ragus saltajā gaisā. Kopā to varēja būt ap trīsdesmit.

-    Sgorrieši! Rannohs izmisis iesaucās. Skrienam!

Bēgt bija iespējams tikai pa vienu ceļu, un tas veda tieši augšup kalnā.

15 Vīzija

Es redzēju neparastu parādību. Es sapņoju… bet neviens man nevarēs izskaidrot, kas tas bija par sapni.

Viljams Šekspīrs. "Sapnis vasaras naktī"

Kad brieži joņoja pa Lielā Kalna sānu augšup, padebeši virs viņiem glabāja smagus sniega klēpjus. Sacēlās vējš, kas pūta tieši sejā, un domas par Herni augšā un par sgorriešiem lejā arvien vairāk nomāca bēgļiem dūšu. Tad sāka krist lielas, biezas sniegpārslas, un drīz brieži spēja saskatīt tikai paši savas pēdas. Viņu kājas grima arvien dziļāk aukstajā baltumā, un vējš brāzmoja arvien negantāk. Brieži instinktīvi centās turēties pēc iespējas tuvāk cits citam, taču sniegputenis īsā laikā tā pieņēmās stiprumā, ka viņi tikpat kā vairs nespēja tikt uz priekšu. Tomēr tas vismaz traucēja sgorriešiem saskatīt savus tvarstāmos, un pēc kāda laika, kad putenis pierima, iet atkal kļuva vieglāk. Bet iedami visi domāja par Herni, kas gaida viņus augšā skarbajos sniega laukos.

Pēc kāda laika viņi nonāca pie liela klints izciļņa, uz kura auga nīkulīgs koks, un bija spiesti griezties pa kreisi. Puteņa dēļ brieži neredzēja, ka iet pa šauru kalna kori ar bīstamu kritumu abās pusēs. Ceļš bija diezgan stāvs, un brieži slīdēja un klupa, un to priekškājas tik dziļi grima sniegā, ka pārvietoties vajadzēja sperot un lecot. Gaiss bija svilinoši salts, un, briežiem soli pa solim mokoši virzoties kalnup, vējš un sniegs arvien pieņēmās. Viņi nezināja, cik bīstams ir šis ceļa posms, un palaikam kāds piegāja pie pašas kraujas malas un tikai laimīgas nejaušības dēļ izvairījās no kritiena bezdibenī un no nāves uz šķautņainiem akmeņiem.

Tomēr pēc kāda laika kāpiens kļuva lēzenāks. Šajā posmā Rannohs atrada visiem īslaicīga patvēruma vietu. Tā nebija ala, bet drīzāk klints pārkare, zem kuras vējš bija izdobis jauno sniegu un izveidojis zem izvirzītā akmens tādu kā ieplaku sniegā. Vietas tur pietika visiem, un trīcošie dzīvnieki uz brītiņu saspiedās cieši kopā, lai saglabātu siltumu. Baltums izraibināja biezos ziemas kažokus un jaunos ragus, un satrauktā dvaša gaisā ledaini garoja.

Vēl sliktāk par Hernes ziemu, sacīja Teins, kad viņi paskatījās ārā no kalna patvēruma. Sniegs bija mitējies tikpat pēkšņi, kā sācies, un tagad brieži drebēja pie visām miesām, skaidri saskatīdami bīstamo taku, pa kuru nupat nākuši. Ar šausmām viņi redzēja, ka vienā vietā ir pārgājuši sasaluša sniega pārkarei, kas ne uz kā nebalstījās un stiepās tieši virs bezdibeņa.

Iedami tālāk, brieži redzēja, ka atrodas aizas malā un priekšā plešas klajš sacietējuša sniega laukums ar samērā lēzenu augšupeju. Tas deva kājām itin stingru pamatu, un viņi sāka iet pa to augšup. Pēc kāda laika no mākoņiem pat izspraucās bāli saules stari un briežus apņēma pieticīgs, ziemīgs siltums.

Saule nespīdēja ilgi. Kad viņi sasniedza aizas augšmalu, kāpums turpinājās un kļuva arvien stāvāks. Sāka atkal snigt, un reizē ar sniegu atgriezās vējš, kura elpa kalna virsotnē bija kļuvusi vēl skaudrāka. Tomēr stāvokli vēl ļaunāku darīja tas, ka brieži bija sasnieguši ledus joslu un lielajā augstumā sniegs bija sacietējis un pārvērties ledainā sērsnā. Dzīvnieku kājas uz cietā pamata sāka slīdēt. Zemāk kāpiens bija licies grūts dziļā sniega dēļ, kurā kājas grima līdz augšstilbiem, taču tagad viņi juta, ka nevar atrast zemē pat atbalsta punktu. Vairākas reizes viņi bīstami slīdēja, un Pepa, kas bija uzkāpusi augstāk par pārējiem, vienā brīdī zaudēja pamatu zem kājām un būtu nopietni cietusi, ja lejupkritienu nebūtu apturējusi sāpīga sadursme ar Teinu.

Tad Villovai ienāca prātā, ka ledaino klajumu varētu šķērsot, pārvietojoties zigzagiem un ar katru nākamo pagriezienu pakāpjoties mazliet augstāk. Šis paņēmiens palīdzēja tikt uz priekšu, taču līdz ar to draudēja jaunas briesmas. Tā ejot, viņi nereti nokļuva uz nelielu plaisu un ieplaku malām, kuru aprises sniegā nebija skaidri saskatāmas. Tās brieži pamanīja tikai tad, kad uz tām jau bija uzkāpuši. Rannohs vairākas reizes bija par mata tiesu no nelaimes, tomēr arvien laikā pamanīja briesmas.

Jo augstāk viņi kāpa, jo aukstums pieņēmās un vējš, dienai virzoties pret vakaru, kļuva arvien negantāks. Kad brieži pagriezās uz austrumiem pretī vējam, viņi jutās kā smalki zariņi, ko brāzma jebkurā brīdī var pārlauzt uz pusēm. Turpretī, pagriezušies atpakaļ, viņi juta, ka vējš pārāk strauji dzen uz priekšu un uz slidenā pamata ir grūti noturēties kājās. Piedevām arvien straujāk sabiezēja krēsla. Tumsa ap viņiem nolaidās spēji, un, klausoties vēja žēlabainajās gaudās un drudžaini domājot par Herni un par to, kas sagaidāms tur, augšā, neviens nespēja valdīt drebuļus. Nedrebēja varbūt vienīgi nabaga Brakena, kuras ievainojums kājā bija pasliktinājies un kura bija tā pārguruši, ka nespēja domāt vairs gandrīz neko.

Pepa, kas gāja viņai vistuvāk, piepeši iesaucās:

-    Brakena, Brakena, tu klīsti nost no ceļa!

Briežumāte bija sākusi streipuļot pa slīpumu lejup.

-     Ko? viņa miegaini nomurmināja. Piedošanu, man tik ļoti gribas gulēt, ka es vairs nespēju turēties nomodā.

-    Tev jāpaliek nomodā, Brakena! Pepa iesaucās.

-    Es zinu. Bet tas ir briesmīgi grūti. Es visu laiku redzu, ka esmu pie ezera un apkārt ir vasara.

Sniegota brāzma svelpdama sagriezās Pepai ap galvu, un viņa nodrebinājās.

Pēc Brakenas vārdiem piepeši visus iztrūcināja izbiedēta brieža sauciens gājiena priekšgalā. Tas bija Rannohs. Kad pārējie viņu panāca, briedis ar kāju neganti spārdīja ledu.

-    Kas noticis? Pepa iesaucās.

Bankfuts skatījās uz draugu un satraukts kratīja galvu.

-   Dadzi, kas noticis? Pepa iesaucās vēlreiz, taču tagad viņa jau sāka saskatīt Rannoha izmisuma iemeslu: viņš bija apstājies stāvas kraujas malā.

-    Villova! Rannohs izdvesa.

Pepa paskatījās apkārt un ar šausmām ieraudzīja, ka māsa ir pazudusi. Vietā, kur zeme piepeši pārtapa bezdibenī, sniegs bija iegrimis un tajā iezīmējās vaga. Aukstuma apdullināta, Villova bija slīdējusi un pārkritusi pāri malai.

-    Nē! Pepa izmisusi iesaucās.

Visi pastiepās uz priekšu un kā apstulbuši raudzījās pāri kraujas malai. Acu priekšā zibēja un virpuļoja sniegpārslas, un gandrīz nekas nebija saskatāms.

-   Villova! Rannohs elsoja. Villova, ko es esmu izdarījis?

Viņi mēģināja kliegt un saukt, taču neko lejā nedzirdēja un neredzēja. Beidzot visi apklusa un palika stāvam, sastinguši aukstumā un zaudējuma sāpēs. Vējš virs galvas kauca, it kā pat debesis jaustu, kādas bēdas un niknums plosās viņu sirdīs. Villovas vairs nebija. Tomēr viņi stāvēja nekustēdamies, līdz Brakenai sāpēs sāka aizmigloties skatiens. Pirmais atguvās Teins, un tas notika īstajā bridi.

-    Rannoh! viņš iesaucās. Rannoh, mums jāiet tālāk! Ja paliksim šeit, mēs visi iesim bojā. Paskaties uz Brakenu viņa tik tikko turas kājās!

Rannohs neko neatbildēja. Viņš joprojām bezcerīgā sastingumā raudzījās lejup pāri kraujas malai.

-             Rannoh! Rannoh, šis nav bridis, kad drīkst padoties! Ko par to būtu teikusi Villova?

Rannohs pacēla galvu un skumji palūkojās draugam acīs. Tad viņš nopietni pamāja ar galvu.

-     Jā, viņš nočukstēja, jā, tev taisnība, Tein. Mums jāiet tālāk. Klausieties, visi! Mums jākustas, citādi nosalsim. Sērot par Villovu varēsim vēlāk.

Dadzis pirmais sakustējās uz iešanu, bet, kad Rannohs dzīrās piebiedroties pārējiem, Teins viņu apturēja.

-    Brakena, viņš čukstus teica.

Brakena joprojām stāvēja un skatījās pāri bezdibeņa malai. Viss viņas augums drebēja kā drudzī.

-    Māt! Rannohs iesaucās, pūlēdamies pārkliegt vēju.

-    Māt, tev jānāk! Brakena neatbildēja.

-    Māt, lūdzu! Mēs neko citu nevaram darīt.

-    Kas noticis? iesaucās Teins.

-    Viņa nekustas, Rannohs izmisis atbildēja.

-    Brakena! Brakena, vai tu mani dzirdi? jautāja Teins.

-    Tas esmu es, Teins!

Rannohs saudzīgi pabikstīja ar purnu Brakenai sānus. Kustība mazliet pavirzīja govi sāņus, taču viņa šķita neko neredzam un nedzirdam. Rannohs piebikstīja vēl un vēlreiz, arvien stiprāk, bet tas neatstāja uz Brakenu nekādu iespaidu.

-    Māt! Rannohs lūdzās, nesaprazdams, ko iesākt. Ja tu…

Bet tajā brīdī Brakena mazliet pagrieza galvu.

-    Klusu! viņa pēkšņi teica. Paklausies!

Abi jaunie brieži satrūkušies sasprindzināja dzirdi, taču ausīs skanēja vienīgi nakts vēja gaudas.

-    Nekā nav, Rannohs skumji teica.

-    Tikai vējš, piebilda Teins.

-   Nē. Pagaidi! Rannohs pēkšņi iesaucās. Kas tas bija?

Uz bridi vējš atkal bija pierimis, un Teinam ieklausoties

šķita, ka no tālienes atskan tik tikko dzirdama balss.

Tagad brieži galēji sasprindzināja visas maņas un viņiem piebiedrojās Pepa. Kādu laiku viņu cerības cīnījās ar vēju un tad atkal pagaisa, jo balss, ko viņi šķita dzirdējuši, atkal pazuda brāzmu niknajās gaudās. Tad pēkšņi vējš pieklusa pavisam un brieži vairs nešaubījās. No lejas skanēja sauciens. 1a bija briežu teles balss, kas sauca Rannoha vārdu.

-    Villova! Rannohs iekliedzās.

-    Rannoh! Rannoh, vai tas esi tu? sauciens atkārtojās.

-    Villova! Kur tu esi? Mēs tevi neredzam!

-   Es laikam esmu zem jums. Bet ari es jūs nevaru redzēt!

-    Vai tu esi ievainota? Rannohs iesaucās.

-    Nē, Rannoh, tikai drusku apdauzījusies. Sniegs apturēja kritienu. Tomēr man ļoti laimējās! Te visapkārt ir daudz akmeņu. Bet, Rannoh, es te atradu alu! Mēs tajā varētu patverties. Tā ir silta un sausa.

-    Ala! Teins nočukstēja. Lai slavēts Herne!

-      Bet kā lai mēs tiekam pie tevis, Villova? Rannohs iesaucās.

-      Es nezinu! Villova atkliedza. Es mēģināju skriet gar kalna malu un cerēju atrast ceļu atpakaļ, bet ir jau pārāk tumšs, un te ir ļoti dziļš sniegs.

Patiesībā sniegs kļuva ar katru bridi dziļāks, jo vētra pieņēmās spēkā. Briežu atvieglojums par to, ka Villova ir dzīva, drīz noplaka, jo viņi aptvēra, ka stāvoklis ir gandrīz vai pasliktinājies. No draudzenes viņus šķīra prāvs kritums, un, lai kā brieži pūlējās, viņi neatrada ceļu lejup. Rannohs aizsūtīja Dadzi un Bankfutu izlūkot tuvākās vietas gan priekšā, gan aizmugurē, taču tie atgriezās ar ziņu, ka laiks strauji pasliktinās un meklējumi gar kraujas malu būtu liktenīgi.

Rannohs izmisīgi pūlējās kaut ko izprātot, taču nevarēja iedomāties nevienu iespēju. Nakts kļuva arvien melnāka, un sals pieņēmās spēkā. Augstu virs galvas žēlabaini kauca vējš, ķerdamies klinšu spraugās un plaisās, un Rannohs nodrebēja, atcerēdamies, ko Tiks teicis par Hernes bara mirušo briežu dvēselēm, kas klīstot pa Lielo Kalnu.

Villova arvien vairāk raizējās par draugiem, jo zem kalna pārkares viņa vismaz bija pasargāta no puteņa atklātā barguma. Viņa mēģināja pierunāt Rannohu un pārējos, lai tie dodas tālāk bez viņas, taču brieži neparko nebija ar mieru viņu atstāt, turklāt drīz vien visi bija tā izmirkuši un nosaluši, ka nekur tālu tikpat nebūtu spējuši aiziet. Viņi apgūlās turpat zemē, un viņu augumus pamazām pārklāja sniegs, pārvēršot viņus rēgainos ciļņos. Vienīgi Rannohs palika stāvam, arvien retāk sarunādamies ar Villovu un bezcerīgi gaidīdams uzzibam kādu domu, kas ļautu paglābties no nežēlīgās kraujas virsotnes.

Beidzot viņš darīja to, ko nekad vēl nebija darījis.

Herne! Rannohs nočukstēja. Ja tu esi tur augšā, palīdzi mums! Glāb vismaz manus draugus!

Bet viņa sirds kļuva arvien smagāka. Vējš un sniegs nemitējās gaudot un plosīties, un viņš sajuta sāpes visos kaulos. Pēdējās dzīvesspara lāses šķita aizplūstam nebūtībā. Arī Villova bija uzvarēta. Gabalu zemāk ari viņa apgūlās un aizvēra acis.

Kad šķita zudusi beidzamā cerība, Rannohs pēkšņi pacēla galvu. Viņš bija izdzirdējis augšā troksni. Sākumā tas bija tik tikko saklausāms, tāda kā savāda ķērkšana. Rannoha acis izbrīnā iepletās, ieraugot, ka uz viņa pusi slīd kaut kas melns. Tas virzījās nevienmērīgi, jo vēja brāzmas ik pa brīdim to meta sānis. Tad, kad tas bija briedim tieši virs galvas, to sagrāba negants virpulis. Atskanēja baiss ķērciens, un lidotājs nokrita zemē kā akmens. Tas iekrita kupenā nepilnu trīs ragu attālumā no Rannoha. Gaisā savērpās sniega mutulis, no kupenas izspraucās melns kamols, kas sāka lēkāt augšup un lejup, un no knābja tam atskanēja birums piktu ķērcienu, kas Rannoham bija ļoti labi pazīstami.

-    Vairs nekad! Vairs nekad! Kaut ko tādu! Kaut ko tādu!

-    Krā! iesaucās pārsteigtais briedis.

Krauklis apsviedās apkārt un piešķieba galvu, taču nemaz neizskatījās izbrīnījies, redzēdams Rannohu.

-    Krā, tas patiešām esi tu! Ko tu te dari?

-    Labs jautājums! putns atķērca. Mēģinu tikt mājās. Tikt mājās. Krā! Krā! Bet laiks ir tik atbaidošs!

-    Tas ir kaut kas nedzirdēts! Rannohs iesaucās.

-    Nedzirdēts? Nedzirdēts? Krā! Krā! Ja kaut kas ir nedzirdēts, tad tas, ka briežu bars sniegputenī mēģina pāriet Lielajam Kalnam. Tas gan ir kaut kas nedzirdēts. Krā! Krā!

Piepeši no lejas atskanēja Villovas balss:

-    Rannoh, kas tur notiek?

Putns vēlreiz palēcās un savēcināja spārnus.

-    Tagad es esmu redzējis visu! Redzējis visu! viņš ieķērcās. Briedi, kas prot runāt. Baru, kas mēģina šķērsot Lielo Kalnu. Un tagad vēl briedi, kas spēj lidot! Spēj lidot!

Rannohs izstāstīja krauklim notikušo, un putns pamazām nomierinājās.

-     Nu, spriežot pēc visa, jums vajadzētu iet projām no šejienes. Citādi. Citādi.

-Jā, Krā. Bet tu diemžēl maldījies: mēs neprotam lidot.

-    Neprotat. Neprotat. Krā! Krā! Bet es protu. Kaut vai šā tā. Tu pieminēji alu. Alu. Varbūt mēs varam palīdzēt viens otram. Es sāku raizēties ari par sevi te, augšā. Varbūt es varētu atrast ceļu uz tavu alu, un tur mēs visi būtu drošībā. Krā! Krā!

To teicis, krauklis savēcināja spārnus un mēģināja pacelties gaisā. Vējš pūta tik stipri, ka pirmais mēģinājums bija neveiksmīgs: brāzma apsvieda putnu apkārt, un tas atkrita atpakaļ, ar knābi ieurbdamies kupenā. Tomēr otrajā reizē viņam izdevās atrauties no zemes un pārmesties pāri kraujas malai Villovas kritiena vietā, un viņš, spalgi ķērkdams, pazuda putenīgajā tumsā.

Šķita pagājusi vesela mūžība, iekams Krā atgriezās, izmisīgi vēcinādams spārnus un neganti lādēdamies.

-    Pie Hernes knābja, tas bija briesmīgi! krauklis ķērca.

Pēc tam viņš aizvēra vienu aci, nostājās uz vienas kājas

un pievērsa Rannoham piktu skatienu.

-    Nu, kā? briedis jautāja.

-    Nu, tā, Krā atbildēja. Grūti. Bet iespējams ir. Re, tur. Te, no augšas, ceļš nav redzams. Nav redzams. Šaurs izcilnis. Krā, Krā! Tad neliels lēciens. Prasmīgam briedim var izdoties.

-   Glābti! Rannohs iesaucās. Krā, tu mūs atkal izglābi!

-    Vēl ne. Vēl ne. Bet jums derētu pasteigties, citādi neviens nesagaidīsiet rītu. Vairs nekad. Vairs nekad.

Rannohs pamāja ar galvu un devās modināt pārējos. Brakena ar pūlēm spēja uzslieties kājās, tomēr, pārējiem palīdzot un krauklim lēkājot pa priekšu, viņi atkal devās pretī vējam. Pēc zināmām pūlēm Krā aizvadīja briežus līdz klints dzegai, kas aizstiepās gabalu tumsā. Dadzis to bija pamanījis jau agrāk, taču no kraujas nebija redzams, ka, aizejot līdz izvirzījuma galam, iespējams aizlēkt pa kreisi uz zemāku nogāzi, kur kalna sāns nebija tik stāvs.

Teins lēca pirmais, un viņam sekoja Dadzis un Pepa. Bankfuts mazliet paslīdēja, bet arī viņa lēciens bija veiksmīgs. Rannohs nogaidīja, lai varētu palīdzēt Brakenai, un, kad pienāca izšķirošais brīdis, viņu pārņēma izmisīgas bailes, ka māte varētu pakrist. Tomēr Brakena šķita sasparojusies un, krauklim uzmundrinoši vēcinot spārnus, nolēca no dzegas un stingri nostājās uz kājām līdzās pārējiem. Pēdējais lēca Rannohs, un drīz visi brieži juta, ka bez sevišķām pūlēm var tikt uz priekšu. Nogāze kļuva plašāka, un viņi nokļuva uz takas. Vēl neilgi cīnījušies pret vēju un sniegu, draugi ieraudzīja Villovu.

Villova aizveda visus gar kalna sānu līdz alas ieejai. Tā bija šaura, ar lielu akmens pārkāri, taču iekšpusē necerēti plaša. Turklāt tā bija sausa un samērā silta. Krā sajūsmināts lēkāja apkārt, bet Brakena apgūlās ieejas tuvumā un aizvēra acis. Taču, līdzko Rannohs spēra soli caur alas ieeju, viņš apstājās un saslēja ausis.

-    Kas ir, Rannoh? jautāja Villova.

-    Es nezinu, Rannohs atbildēja.

-    Vai cilvēks? Villova nočukstēja.

-Jā. Bet sen, ļoti sen. Šī vieta… ir līdzīga tai, ko uzgājām kalnos. Tikai vecāka. Daudz, daudz vecāka. Un… te ir vēl kas. Kaut kas pazīstams… un tomēr ļoti svešs.

Piepeši atskanēja skaļš Bankfuta sauciens.

-    Nāciet p-p-paskatīties! viņš sauca.

Bankfuts bija aizgājis pašā alas dibenā, un pārējie piesteidzās viņam klāt. Ārpusē sniegs uz brīdi bija mitējies un mākoņi kļuvuši retāki. Starp tiem izspraucās spožs mēness staru kūlis, kas apgaismoja alas aizmugures sienu. Kad briežu acis aprada ar pustumsu, viņi saprata, kas Bankfutu iztrūcinājis. Uz velvei līdzīgās sienas bija redzams padzisis, bet pietiekami skaidrs krāsains zīmējums, kas atainoja skrejošu briežu baru. To redzēdami, visi apklusa. Brieži pustumsā lūkojās cits citā plati ieplestām, izbiedētām acīm, taču kaut kas tāds viņiem bija pilnīgi nesaprotams.

-     Liksimies tagad kādu laiku pagulēt! Rannohs pēc laba brīža nočukstēja.

-    Pilnīgi pareizi, pilnīgi pareizi! Krā piebalsoja.

Brieži un putns iekārtojās alā uz naktsguļu. Ala šķita rēgu pilna, un, klausoties vēja gaudās ārpusē un domājot par dievu, kas mājo kalnā, un par dīvainajiem attēliem uz sienas, daži sāka vēlēties, kaut nemaz nebūtu spēruši tajā kāju.

No jumtā pastāvīgi pilošas vietas alas vidū bija satecējusi neliela peļķe, pašlaik pārvilkusies ar ledu, un brīžiem briežus skāra svilinošas caurvēja brāzmas, tomēr te bija krietni siltāk nekā ārpusē.

Villova, kas bija apmetusies blakus Rannoham, nolaida galvu viņam uz sāna un aizvēra acis. Arī Krā jutās pamatīgi noguris un, aizlēcis alas dziļumā, palika tur nekustīgi stāvam, pabāzis galvu dziļi zem melnā, lielā spārna.

Rannohs gulēdams piepeši juta, ka viņu pārņem dusmas un kauns.

Piedod man, Villova! viņš nomurmināja. Es nezinu, ko iesāktu, ja būtu tevi zaudējis. Man nekad nevajadzēja domāt par kāpšanu Lielajā Kalnā, vienalga, vai Herne tur mājo vai ne.

Taču telīte jau bija cieši aizmigusi.

Tagad alā varēja dzirdēt vairs tikai guļošo dzīvnieku elpu un attālās vēja gaudas. Rannoha acis aizklīda pie zīmējumiem uz alas sienas un pēc tam apstājās pie ledainās peļķes. Pašam neizprotamu iemeslu dēļ viņam šķita, ka šis ūdens laukums slēpj kādu vēstījumu. Rannohs aizvēra acis un ļāvās miegam.

Miegā Rannohu pārņēma sajūta, ka viņš arvien vairāk tuvojas kādam lielam noslēpumam. Tam bija sakars ar alu un kalnu, un tas sakņojās reālajā pasaulē ap viņu.

Patiesībā brieži tiešām bija nonākuši ļoti neparastā vietā. Jo šeit pirms daudziem gadu tūkstošiem bija dzīvojuši, medījuši, ēduši un apgleznojuši sienas pirmie skotu apgabalu iedzīvotāji.

Taču šajā kalnu alā bija vēl kas cits, ne vien cilvēka rokas radīti zīmējumi. Rannohs to bija izjutis jau ienākšanas brīdī.

Kaut kas te saistīja viņu un viņa cilti ar šo zemi un gadsimtiem. Šī ūdens laukuma dibenā zem saplaisājušā ledus gulēja kāds laika un vēstures darinājums: fosilija. Gadu tūkstoši bija pārvērtuši to akmenī, tāpat kā sals pārvērš ūdeni cietā ledū.

Zem ūdens gulēja pārakmeņojušās raga atliekas. Tas nebija rags, ko būtu pazinis Rannohs un viņa draugi. To uz savas galvas bija nēsājis dzīvnieks no sensenas pagātnes. Briedis, kura augums reiz augstumā bija sasniedzis sešas pēdas, bet ragi slējušies vēl sešas pēdas virs varenās galvas. Tas bija briedis no milžu cilts, kas sen jau izzudusi no zemes virsas un ko zemienes laika apstākļi pirms desmittūkstoš gadiem uzdzinuši kalnos nomirt.

Rannohs pamodās. Viņš bija jutis pārmaiņu Brakenas elpas vilcienos. Tajos jautās sāpes, un briežumāte itin kā gārdza, cīnīdamās pēc elpas. Tomēr Rannohs nemēģināja viņu modināt. Viņš zināja, ka vislabākās zāles mātei pašlaik ir atpūta.

Vētra joprojām pieņēmās spēkā. Lejā, ielejā, ciematnieki un zemes nomnieki drebēdami lūkojās augšup uz Lielo Kalnu. Viņi zināja, ka tāds laiks nes nāvi jebkuram cilvēkam vai dzīvniekam, kam gadījies aizkavēties kalna nogāzēs. Viņi nekļūdījās: kad putenis mitējās un sniegs atkal gulēja rāmi, zem ledainā līķauta bija palikuši gan dzīvnieku, gan cilvēku sakropļotie ķermeņi. Augstu uz piekalnes sniega vētra bija pārsteigusi jaunu vīrieti, kas tagad gulēja aprakts, un kādreiz siltais augums bija tapis par saltu akmeni. Arī putni un dzīvnieki bija nokļuvuši vētras nesaudzīgajās ķetnās. Savā ziemas kapā ieslodzīti, gulēja auni un aitas; lapsu mātīte, kas bija neapdomīgi aizklīdusi projām no bara, tagad stinga aukstajā baltumā, un pat vairākas govis, kas bija pakāpušās pārāk augstu piekalnē, vairs nekad neatgriezās savos ziemas aplokos. Tās gulēja zem mirgojošā sniega kā mēms vēstījums dzīvībai un nāvei.

Sniega vētra plosījās visu nakti, un briežu miegs alā bija nemierīgs un saraustīts. Nākamajā rītā viņi dzirdēja, ka vējš beidzot mitējas. Teins pirmais uzdrošinājās iziet no alas. Sniegs bija pilnīgi nosprostojis alas ieeju, un viņam vajadzēja ar ragiem rakties cauri sniega sienai un ar galvu atbrīvot ceļu. Bet, kad tas beidzot bija izdevies, alā ieplūda spoža saules gaisma. Pārējie brieži devās Teinam palīgā, un drīz visi stāvēja uz stingri sablīvēta sniega, priecādamies par ziemas sauli un svaigo gaisu un pateikdamies Hernem, ka palikuši dzīvi.

Krā pacēlās spārnos un laidās pa priekšu, un brieži pa taku sāka lēni iet atpakaļ uz vietu, kur iepriekšējā vakarā bija devušies lejup. Netālu no turienes ceļš kļuva platāks, un viņi juta, ka iet kļuvis vieglāk.

Tā bija savāda aina. Augstu pa Lielā Kalna nogāzi cauri ziemas baltumam, rindā cits aiz cita augšup virzījās septiņi staltbrieži. Kā tālās nākotnes alpīnisti, kas kāpj kalnos rindā, sasējušies savā starpā ar virvi, brieži rūpīgi spēra soļus cits cita pēdās, palaikam palēkdamies, lai atsvabinātu tievās kājas no dziļā, irdenā sniega.

Teins tik tikko spēja apvaldīt pacilātību.

-      Padomājiet tikai! viņš iedams atkārtoja. Lielais Kalns! Ziemas laikā tajā uzkāpa vienīgi Zvaigžņubriedis, un tagad tur kāpju es! Ai, kāds te sanāks vienreizējs stāsts! Interesanti, ko mēs ieraudzīsim tur augšā!

Pārējie, to dzirdēdami, satraukti saskatījās. Rīts un spožā saule bija daudzmaz kliedējuši nakts baigumu, taču tagad doma par Herni pēkšņi piešķīra kalnam drūmu un biedinošu noskaņu.

Villova bažīgi palūkojās uz Rannohu.

-      Kā tu domā, vai Herne ir tur augšā? viņa čukstus jautāja.

Rannohs izslēja ragus. Debesis bija zilas kā krokusi. Sniegs saulē dzirkstīja un zaigoja, un tīkami gurkstēja zem kājām. Laiku pa laikam vieglas vēja pūsmas uzvandīja augšup tā virskārtu, un saltajā gaisā pacēlās baltas vērpetes.

-    Es nezinu, viņš klusi atbildēja.

Agrā pēcpusdienā brieži tuvojās kalna virsotnei un redzēja, ka atlicis šķērsot vairs tikai vienu stāvu grēdu. Bet, kad virsotne beidzot bija sasniegta, viņu priekšā pavērās lēzens plašums. Pūta dienvidu vējš, un brieži pacilātībā un atvieglojumā metās auļot pa sniegu. Rannohs paskatījās augšup uz Krā, kas riņķoja viņiem virs galvas.

-    Palieciet sveiki! Palieciet sveiki! putns iesaucās. Jūs to izdarījāt. Jūs ziemas laikā uzkāpāt Lielajā Kalnā. Būs viņiem ko dzirdēt. Jūs esat atnākuši Lielās Zemes visaugstākajā vietā. Sgorrs jūs vairs nevar sasniegt. Varbūt brieži patiešām prot lidot. Krā! Krā!

-     Paldies tev, mans draugs! Rannohs uzsauca. Bez tevis mēs to nebūtu izdarījuši!

Bet, kad putns cēlās gaisā, notika kaut kas neparasts. Teins, kas stāvēja tieši zem viņa, aptvēra, ka arī viņš saprot kraukļa teikto.

-    Labu veiksmi! Tagad jūs tiešām esat Augstajā Zemē! Krā iesaucās.

-     Bet, Krā, vai tu vēl bridi nepakavēsies ar mums? Rannohs jautāja.

-     Nē. Nē. Krā! Krā! Man jāatgriežas pie savējiem. Bet mēs vēl tiksimies, Rannoh! Visu labu! Visu labu!

Krauklis riņķodams pacēlās arvien augstāk, līdz pārtapa mazā, melnā plankumiņā uz zilo debesu fona. Pēc tam pazuda arī tas.

Rannohs metās skriet, un viņa sirdi pildīja piepešas gaidas un cerības. Pārējie bija jau aizskrējuši tālāk, un, nokļuvis blakus Villovai, viņš pamanīja, ka brieži izturas ļoti klusi. Rannohs paskatījās turp, kur lūkojās viņi, un jaunā brieža sirds sāka strauji dauzīties. Kalna virsotne bija labi pārskatāma. Bet, ja viņi bija gaidījuši, ka ieraudzīs Herni, tā bija maldīga iedoma. Tur nebija neviena.

Acu priekšā pletās mirgojoša skotu zeme, kalni un ielejas, kas neskaidri baltoja acu priekšā kā milzu mākoņi. Pret skaidrajām, zilajām debesīm skats atklājās daudzu jūdžu tālumā. Taču tas, ko brieži redzēja, sēja viņu sirdīs jautājumus. Neviens īsti nebija zinājis, ko gaidīt, tomēr pēc Teina stāstiem Augstā Zeme visiem saistījās ar Herni un mežu. Turpretī tagad, raugoties uz ziemeļiem, viņi neredzēja plašus mežus, tikai drūmus, kailus kalnus, kuru apveidi cēlās un krita, un klajus tīreļus, ko vietvietām pārtrauca lieli ezeri un upes.

Dadzis ierunājās pirmais.

-     Nu, kur tad ir Hernes mežs, Tein? Kur ir tā vieta, kur visi brieži var justies drošībā? Šī zeme izskatās bīstamāka par visām citām vietām, ko jebkad esmu redzējis. Skat, kāds te atklāts klajums!

-     Tas bija tikai nostāsts, Teins vēsi atbildēja, tomēr sirds dziļumos arī viņš jutās noraizējies.

-    T-t-te mēs nevaram palikt, sacīja Bankfuts.

Viņš lūkojās uz rietumiem, un pārējie saprata, ko viņš ar to domā. Tur brieda lieli, smagi sniega mākoņi. Laiks atkal dzīrās mainīties.

-     Mums jāsteidzas pa otru pusi lejā, cik ātri vien iespējams! Teins teica.

Viņš paskatījās uz Rannohu, un tas piekrītoši pamāja ar galvu. Teins devās pa priekšu, un pārējie brieži aiz viņa sāka kāpt lejup. Tikai Rannohs vēl kavējās, un Villova stāvēja viņam blakus.

-    Nāc, Rannoh, mums laiks iet tālāk! viņa skubināja.

-     Ej, Villova! Es gribu brīdi pabūt te augšā viens. Varbūt Viņš parādīsies, ja būšu viens pats. Neraizējies, es drīz jums piebiedrošos!

Villova pamāja un aizskrēja līdzi pārējiem briežiem. Rannohs palika Lielā Kalna virsotnē viens un izjuta smagu vilšanos. No sirds dziļumiem viņam izlauzās dobjš sauciens.

-     Herne! Rannohs iesaucās. Kur tu esi, Herne? Es cerēju sastapt tevi šeit. Vai tiešām tu dzīvo tikai sapņos?

Taču vienīgā atbilde briedim bija sāpīgs, visaptverošs klusums.

Rannohs pagājās dažus soļus uz priekšu, tad sāka skriet. Bet skrienot viņu savā varā pēkšņi pārņēma kāds neizprotams spēks. Rannoha acis bija plati atvērtas, tomēr viņš zem kājām vairs neredzēja sniegu. Viņš piepeši itin kā pārredzēja visu Augsto Zemi un tās tīreļus neskaitāmu jūdžu tālumā. Viņš redzēja tajos brīvi klejojam savvaļas briežu barus. Tad acu priekšā iznira sapņu tēli, un, kaut gan Rannohs zināja, ka nav aizmidzis, tie bija skaidrāki par skaidru dienasgaismu.

-    Mežs. Mežs vienmēr ir kopā ar tevi! viņš izdzirdēja pats savu balsi, un šajā saucienā skanēja gandarījuma gaviles.

Rannohs skrēja tālāk savā nomoda sapnī, un viņa acis pamazām aizmiglojās. Kad tās atkal noskaidrojās, viņš ieraudzīja kaut ko tādu, kas skurbināja visus jutekļus.

Viņa acu priekšā sniegā stāvēja milzīgs briedis.

Tas bija lielāks par pieaugušu briedi, un tā ragi zarojās augstu virs savādās galvas. Bet tie nebija līdzīgi nekādiem šīs pasaules briežu ragiem. Priekšā uz pieres taisni slējās divas resnas smailes, un virs dīvainajiem, platajiem ledus žuburiem pacēlās gari, izlocīti ragi, kas pārtapa varenos gala vainagos. Dzīvnieka seju gandrīz viscaur klāja bieza spalva, zem purna viļņoja varenas, baltas krēpes, un kāju pēdas bija melnas. Rannohs apstājās, iepleta acis, un viņam aizrāvās elpa, aptverot, ka tā nav nekāda vīzija, bet tikpat reāla esamība kā kalns, sniegs un saltais gaiss.

-     Herne! Rannohs izdvesa. Herne! Beidzot tu esi atnācis!

16 Birrmagnurs

Un lapas pēkšņi zaudē dzīvo spēku.

Filips Larkins

Kad Rannohs satraukts tuvojās briežu dievam, tas nolaida lejup lielo, pinkaino galvu un izdvesa dobju, zemu rūcienu, kas šķita satricinām visu kalnu. Rannohs sastinga kā pārakmeņojies.

-    Herne! viņš vēlreiz nočukstēja.

To dzirdēdams, dīvainais rēgs pastiepa purnu uz priekšu un šķita tveram žokļos gaisu. Biezās, platās lūpas nodrebēja, un Rannohs ar šausmām un pārsteigumu aptvēra, ka dievs smejas.

-      Kāpēc tu sauc mani par Hoernu? parādība pēkšņi jautāja savādā, dziedošā balsī.

Ārkārtīgi apmulsis, Rannohs raudzījās pretī plati ieplestām acīm.

-    Tāpēc, ka es domāju… es domāju, ka tu…

-     Es saprotu, ko tu par mani domāji! dzīvnieks guldzoši pasmējās, ar lūpām joprojām tverdams gaisu. Tas man ir liels gandarījums. Taču tu maldies. Mani sauc Birrmagnurs. Man ir miesa un asinis šķiet, tāpat kā tev.

-    Jā. Tagad es to redzu, Rannohs, bezgala apmulsis, atbildēja. Bet kas tu esi? Tas ir, es negribu tevi aizvainot, tu izskaties pēc brieža, bet… ja drīkstu tā sacīt, pēc ļoti savāda brieža.

-    To pašu es varētu teikt par tevi, dzīvnieks lēni atbildēja, tverdams un košļādams gaisu, it kā gremotu pats savas domas. Viņa seja joprojām pauda lielu uzjautrinājumu.

-    Es esmu ziemeļbriedis, viņš rāmi paskaidroja.

-            Ziemeļbriedis? Rannohs iesaucās, juzdamies gandrīz tikpat pārsteigts kā tad, ja tas būtu Herne. Rannohs bija dzirdējis stāstus par ziemeļbriežiem, bet nekad nebija tos sastapis, tāpēc bija iedomājies, ka tie pastāv tikai nostāstos.

-   Jā, tieši tā. Un kas esi tu?

-    Mani sauc Rannohs.

-             Priecājos iepazīties ar tevi, Rannoh, ziemeļbriedis pieklājīgi sacīja.

-    Es tāpat. Bet saki, ko tu dari tik augstu Lielajā Kalnā?

-   Pirms tavas parādīšanās es meklēju kaut ko graužamu.

-    Graužamu? Te, augšā? Bet vētra?

-            Tā bija nejauka, bet tur, kur es dzīvoju agrāk, pie tāda laika ir pierasts.

-    Un kur tu dzīvoji agrāk?

-           Aiz ziemeļu jūrām. Ziemeļbrieži sauc to vietu par Droogroot, un tas nozīmē "Ziemeļu sniega zeme".

-              Tu esi nokļuvis šeit pāri jūrām? Bet kā? Rannohs jautāja, pārsteigts vēl vairāk nekā iepriekš.

-             Tas ir garš stāsts, ziemeļbriedis diezgan skumīgi atbildēja. Es atceļoju kopā ar cilvēkiem viņu izdobtajos kokos un tagad cenšos tikt atpakaļ mājās.

-             Tu esi bijis kopā ar cilvēkiem? Rannohs izbrīnījies noprasīja.

-Jā, ziemeļbriedis nevērīgi atmeta.

-    Vai tu esi viens?

-            Tagad jā. Mani jau sen nošķīra no citiem. Mēs bijām septiņi brieži un divdesmit govis. Visvairāk man pietrūkst gotiņu, bet es šaubos, vai jebkad vairs redzēšu viņu ragus.

Rannohs paspēra soli uz priekšu un piešķieba galvu.

-    Viņu ragus?

Ziemeļbriedis sērīgi pamāja ar galvu.

-    Tas ir… vai tu gribi teikt, ka jūsu govīm ir ragi?

-Jā, protams, ziemeļbriedis atbildēja.

-    Šķiet, ka man vēl daudzkas jāmācās, Rannohs, grozīdams galvu, noteica pie sevis.

Tad Birrmagnurs pagrieza vareno galvu uz rietumu pusi un ierūcās. Pāri sniega klajumam uz viņu pusi nāca Villova, Teins un pārējie. Brieži tuvojās piesardzīgi, plati ieplestām acīm, visu laiku ošņādami gaisu.

-    Esiet mierīgi! Rannohs iesaucās. No viņa nav jābaidās! Viņu sauc Birrmagnurs. Viņš ir ziemeļbriedis.

Teins paskatījās uz Rannohu tā, it kā viņš nupat būtu nozadzis burvju ragus. Cits pēc cita draugi pienāca klāt un nopētīja ziemeļbriedi no galvas līdz kājām. Viņi lēni apgāja tam apkārt, apostīja, un pēc tam jaunie brieži, kā tiem parasts, pieklaudzināja tam pie ragiem. Birrmagnurs visu to pieļāva ar iecietīgi tēvišķu piekāpību un, kad tas bija galā, kādu laiku atkal tvēra un košļāja gaisu, kamēr atnācēji skatījās, īsti nesaprazdami, ko teikt.

-    Kurp jūs ejat? Birrmagnurs beidzot jautāja.

-    Uz ziemeļiem, uz Augsto Zemi, Rannohs teica. Es meklēju briežu baru, kas dzīvo te kaut kur tuvumā. Hernes baru.

-    Mēs viņus meklējam, Villova izlaboja.

Birrmagnurs pārstāja čāpstināt žokļus un ar interesi nopētīja Rannohu.

-    Kāpēc jūs gribat viņus atrast? ziemeļbriedis piesardzīgi jautāja.

-    Arī tas ir garš stāsts, Rannohs atbildēja. Vai tu kaut ko zini par viņiem?

-    0, jā! Ziemeļbriedis nopietni pamāja ar galvu. Par viņiem zina visi Herlas, kas ienākuši Augstajā Zemē, jo viņi šeit valda pār Herlām. Tā vienmēr ir bijis.

-    Vai tu esi viņus redzējis? Rannohs jautāja.

-     Dažus esmu. Bet viņu baru ne. Un, patiesību sakot, nemaz negribu redzēt.

-    Kāpēc ne?

-             No viņiem ir jāsargas, Birrmagnurs nopietni atbildēja, jo viņiem ir tumši paradumi.

-    Pastāsti!

-            Es zinu tikai to, ko man stāstījuši citi, Birrmagnurs izvairīgi teica, kad vispār uzdrīkstējušies par to runāt.

-    Citi?

-            Jā, kāds bars tepat netālu ielejā, uz austrumiem no sarkanās upes. Kad tikko ierados Augstajā Zemē, es kādu laiku dzīvoju kopā ar viņiem. Viņi sauc sevi par Vergu baru.

Brieži pārsteigti paskatījās uz Birrmagnuru.

-              Viņi kalpo Hernes baram, Birrmagnurs turpināja. Vāc viņiem ogas un īpašas piepes, un Hernes bars par to ļauj viņiem dzīvot pie sarkanās upes. Laiku pa laikam brieži no Hernes bara atnāk un savāc viņu mazuļus. Tos viņi nekad vairs nedabū redzēt.

Draugu pārsteigums pamazām pārtapa šausmās.

-              Kāpēc viņiem vajadzīgi citu mazuļi? Villova klusi jautāja.

-    Neviens nezina, bet par to klīst visādas baumas.

-            Bet kā tad Vergu bars var turpināties, ja viņu mazuļus ņem projām? Rannohs nesaprata.

-             Daudzus viņi neņem. Varbūt divus vai trīs gadā. Jo Augstajā Zemē dzīvo vēl citi Vergu bari.

-    Bet kāpēc tie necīnās pretī? pēkšņi jautāja Dadzis.

-             Man šķiet, viņi ir aizmirsuši, ko nozīmē cīnīties, Birrmagnurs atbildēja. Hernes bars ir valdījis kopš senseniem laikiem un vēl pirms tam, tāpēc citādu dzīvi viņi nemaz nepazīst.

Rannohs palūkojās pāri Lielajam Kalnam. Viņa sirds pēkšņi bija kļuvusi ļoti smaga. Sirds dziļumos viņš bija cerējis, ka Augstajā Zemē Herlas varbūt ir brīvi no tāda ļaunuma, ko pa malu malām sēj Sgorrs. Taču tagad likās, ka apkārt melnē vēl biezāka tumsa.

-     Vai vari man pateikt, kā lai atrodu šo baru? viņš jautāja.

-   Nē, mans draugs, ziemeļbriedis atbildēja. Es zinu, ka viņi nav tālu. Kaut kur aiz augstā tīreļa. Bet aizvest turp es jūs nevaru.

Rannohs izskatījās vīlies.

-   Bet es varētu jūs aizvest līdz Vergu baram, Birrmagnurs piedāvājās. Un, kad viņi ieradīsies paņemt briedēnus, jūs varat viņiem sekot. Ja patiešām esat apņēmušies viņus atrast.

-    Vai tu būtu ar mieru to darīt? Rannohs jautāja.

Birrmagnurs bridi kavējās domās, tad lēni pamāja ar

galvu.

-Jā. Tas neprasīs daudz laika, un man ir patīkami atkal būt kopā ar citiem. Bet es aizvedīšu jūs tikai līdz ielejas malai, un pēc tam man būs jāiet pašam savās gaitās. Man jātiek līdz jūras krastam, un jūsu zemes Herlas mani ir nogurdinājuši. Viņi visi šķiet zaudējuši saprašanu.

Tā nu brieži vienojās, un Rannohs kopā ar pārējiem sava jaunā drauga ziemeļbrieža vadībā sāka kāpt lejup no Lielā Kalna. Ejot pa sniegoto nogāzi un redzot, ka aiz muguras virs kalna virsotnes atkal melnē smagi, drūmi padebeši, Rannohs sāka iztaujāt ziemeļbriedi.

Viņš uzzināja, ka Birrmagnurs atceļojis uz Lielo Zemi pirms divām vasarām vienā no izdobtajiem kokiem, par kuriem viņam bija stāstījis Rurls. Ceļojums bijis grūts, un vairāki Birrmagnura biedri ceļā nomiruši. Bet, kad tie sasnieguši cietzemi kā Rannohs saprata, kaut kur rietumu pusē -, dzīvi bijuši vēl divdesmit septiņi ziemeļbrieži. Tie izvesti krastā un sadzīti plašā aplokā, kur cilvēki nākuši viņus apbrīnot un jūsmot par viņu neparastajiem ragiem un biezajiem, pinkainajiem kažokiem. Pēc tam ziemeļu vīri, kas bija sagūstījuši Birrmagnuru viņa ziemeļu mājvietas ledainajos plašumos, piepildījuši savus grebtos kokus ar cilvēku ēdienu un izdobtiem celmiem, kuros saliets sarkans ūdens, un aizbraukuši atpakaļ.

Rannohs klusēdams klausījās Birrmagnura stāstā un domāja par laiku, ko pats bija pavadījis kopā ar zēnu. Taču viņš domāja arī par to, ko Rurls teicis par ziemeļzemju vīriem un viņu valdnieku, un par asinsizliešanu, kas sagaidāma Lielajā Zemē.

Birrmagnurs nodzīvojis slēgtajā aplokā vienu vasaru un vienu ziemu, un, kad Rannohs taujāja, kā viņš juties un ko domā par cilvēkiem, ziemeļbriedis paraustīja plecus un atbildēja, ka viņa zemē cilvēki un ziemeļbrieži nereti dzīvojot kopā. Kaut gan Birrmagnurs lepni pavēstīja, ka esot dzimis brīvs klejotājs, daudzi no viņa cilts dzīvojot lielos baros, ko pieskatot par lapiem dēvēti cilvēki. Ziemeļbrieži vadājot tos pāri sniegiem, un no viņiem esot pilnīgi atkarīga cilvēku dzīve un dzīvība. Cilvēki lietojot viņu pienu, valkājot viņu kažokus un gatavojot no ragiem dažādus rīkus. Briežiem esot pat jāvelk koka gabali, kuros cilvēki sēžot iekšā un braucot. Šādas Birrmagnura aprakstītas attiecības ar cilvēkiem Rannoham likās dabiskākas, tomēr viņš atcerējās briežu parku un noskurinājās.

Birrmagnurs pastāstīja, kā vienu dienu uznākusi vētra un sagāzusi daļu no koka sētas, kas iejozusi viņu aploku, un ziemeļbrieži aizbēguši. Visi ne, jo daži jau bijuši pārāk pieradināti. Tomēr pārējos Birrmagnurs pierunājis bēgt kopā ar viņu, un tie devušies uz ziemeļiem. Drīz pēc tam viņiem uzbrukuši vilki. Divi brieži nogalināti, un Birrmagnurs nošķirts no savējiem. Vairākas saules viņš klejojis, tos meklēdams, taču atrast nav izdevies, un beidzot viņš devies uz austrumiem, cik vien iespējams vairīdamies no jebkādām cilvēku atstātām pēdām un visu laiku domādams, kā nokļūt atpakaļ mājās. Divus mēnešus viņš klīdis viens, tad sastapis Vergu baru un piebiedrojies tam.

Rannohs drīz saprata, ka no šī savādā brieža var gūt vērtīgas mācības, jo Birrmagnurs zināja daudz. Viņš zināja par jūru, kalniem, upēm un ūdenskritumiem. Viņš zināja par ziemas un vasaras ganībām un par vētras garu. Bet visvairāk viņš zināja par sniegu. Rannohs uzzināja, ka ziemeļbriežu zemē sniegam esot piecpadsmit dažādi nosaukumi. Birrmagnurs viņam pastāstīja, kā pazīt sniega tuvošanos un kā paredzēt, cik ilgi snigs. Kā izvairīties no dziļām kupenām un kā vislabāk atrast barību. Kā baisajās sniega vētrās, kas brāžas pāri ziemeļu zemēm, ziemeļbrieži izdzīvo, izrokot sniegā seklas ieplakas un guļot tur, cieši saspiedušies kopā, līdz vētra esot galā.

Ziemeļbrieža stāsti atstāja dziļu iespaidu uz Rannohu, un viņa sajūsma pārvērtās apbrīnā, kad vienu sauli pēc nokāpšanas no Lielā Kalna nokrita viens no Birrmagnura lielajiem ragiem. Pēc nākamās saules nokrita ari otrs rags, un dzīvnieks izskatījās vēl neparastāks nekā iepriekš. Kad Rannohs izteica izbrīnu par to, ka viņš met ragus ziemā, Birrmagnurs tikai rāmi paraustīja plecus un paskaidroja, ka ziemeļbrieži vienmēr metot ragus ziemā un patiesībā viņš brīnoties, kāpēc ragi nokrituši tik vēlu. Acīmredzot parasti ragu mešana notika tūlīt pēc pārošanās laika, pašā ziemas sākumā, bet dzīvē bez govju klātbūtnes šī norise bija aizkavējusies.

Rannohs savukārt sāka stāstīt Birrmagnuram visu, kas noticis ar viņiem neskaitāmo sauļu laikā kopš aizbēgšanas no Mājvietas bara. Kad viņš izstāstīja par ozollapas zīmi un Pravietojumu, Birrmagnurs nesmējās, kā Rannohs bija bažījies, tikai nopietni pakratīja galvu un cieši aplūkoja zīmi uz brieža pieres.

Tad tāpēc tu gribi iepazīties ar šo baru? viņš čukstus jautāja.

Rannohs pamāja ar galvu.

-   Rannoh, Birrmagnurs pēkšņi teica, stāsta, ka Hernes bara briežiem ari esot savs pravietojums. Sīkāk par to es nezinu stāstīt, bet viņi kaut ko gaida, un tas ir saistīts ar briedēniem.

Tovakar notika kaut kas savāds, kas Rannohu manāmi satrauca. Brieži kalna aizvējā bija patvērušies no sniega, un Rannohs mēģināja atrast kaut ko ēdamu. Pēkšņi viņam likās, ka tumsā virs viņa atskan kāds troksnis. Viņš paskrējās uz augšu, uz skaņas pusi, un, kaut gan neviena tur nebija, sniegā ieraudzīja brieža pēdas. Pa šo pašu ceļu šurp bija nācis ari viņu pulciņš, tāpēc Rannohs nejutās pārliecināts, ka tās nav viņu pašu pēdas, tomēr šie nospiedumi izskatījās lielāki, turklāt sniegs šur tur bija atkārpīts, it kā briedis palaikam būtu stāvējis uz vietas.

Divas saules vēlāk atkal sāka snigt. Tikmēr Birrmagnurs bija atvedis briežus līdz šaurai ielejai, pa kuras gultni tecēja upe. Tagad draugi saprata, kāpēc Birrmagnurs to nosaucis par sarkano upi: ūdens bija rūsas krāsā, un tam bija neparasta, sāļa garša.

-    Šeit es jūs atstāšu, Birrmagnurs teica. Vergu baru jūs atradīsiet, ejot augšup pa upi. Visumā viņi ir nekaitīgi, kaut ari lieli dīvaiņi. Viņu vadone ir briežu govs vārdā Laieta.

-    Govs? Dadzis izbrīnījies pārjautāja.

-   Tad jau redzēsiet, Birrmagnurs sacīja. Bet nu man atkal jādodas pašam savās gaitās.

Rannohs jutās noskumis un vīlies, taču iebilst nevarēja. Birrmagnurs jau tāpat bija darījis viņu labā vairāk, nekā no viņa būtu tiesības prasīt. Tāpēc brieži atvadījās.

-   Paliec sveiks, Rannoh! ziemeļbriedis pagriezdamies teica. Es ceru, ka tu atradīsi, ko meklē.

Iedami augšup pa upi, brieži drīz sajuta svešā bara iezīmētās robežas un pamanīja sniegā to izkārnījumus. Gandrīz tūlīt pēc tam viņi ieraudzīja nākam sev pretī četras briežu

govis. Pienākušas tuvāk, tās nepievērsa briežiem nekādu uzmanību, un tā, kura izskatījās pēc vadones, devās tieši pie Villovas.

-    Lai Hernes Cerība ir ar tevi! viņa strupi teica.

Villova nesaprata, kā atbildēt uz šo neparasto sveicienu.

-         Hernes Cerība! govs pikti atkārtoja, nesagaidījusi Villovas atbildi.

-    Un ar tevi tāpat! Villova vēsi atbildēja.

-       Dzīvo sveika līdz Atnākšanai! sacīja govs. No kurienes jūs esat?

Jau no pirmā brīža Villovai radās nepatika pret svešo briežu govi. Viņa juta vēlēšanos pagriezties un iespert tai ar pakaļkāju. Dadzis paspēra soli uz priekšu, bet Rannohs aizstājās viņam ceļā un pamāja Villovai.

-    No dienvidiem, Villova atbildēja.

-       Hm! Tas ir labi, briežu govs teica. Mēs vienu bridi nodomājām, ka jūsu brieži ir…

Viņa apklusa.

-        Bet pēc nākamajiem ierasties vēl būtu par agru, barvede turpināja. Un kur ir jūsu pārējās govis?

-       Vairāk nav, Villova atbildēja, tikai es, Pepa un Brakena.

-    Tātad tu vadi šo baru?

Villova paskatījās uz Rannohu, un tas vēlreiz tik tikko jaušami pamāja ar galvu. -Jā-

-    Labi, govs teica. Mani sauc Laieta.

Villovai nemaz negribējās atbildēt, tomēr viņa nolēma izturēties piedienīgi.

-    Mani sauc Villova. Tas ir Rannohs. Viņš…

-       Un šīs ir Hoja, Skapa un Eita, Laieta pārtrauca Villovu un joprojām nelikās ne zinis par briežu tēviņiem. Ja nāksi mums līdzi, mēs parādīsim tev savu baru. Šķiet, ka varam

uzņemt tevi pa draugam. Un mūsu buļļiem nekaitētu palīdzība.

-    Tas, protams, ir ļoti laipni no tevis, Villova atcirta, cenzdamās apvaldīt dusmas, bet man jāapspriežas ar saviem draugiem. Rannohs ir ļoti…

-     Vai tu esi vadone vai neesi? Laieta pikti iesaucās. Varbūt pārāk ilgi esi bijusi viena. Ved buļļus līdzi, un mēs viņiem ierādīsim vietu kopā ar pārējiem!

Laieta un pārējās nicīgi aizgriezās un devās projām, atstādamas atnācēju pulciņu stāvam.

-    Kāda nekauņa! Villova teica. Man gribētos sabadīt viņai purnu.

-    Man šķiet, ka tagad esmu redzējis visu, sacīja Teins.

-    Tas ir ļoti savādi, Rannohs piekrita.

Villova, Pepa un Brakena devās pa priekšu, un pārējie viņām sekoja. Vergu bars ganījās ielejas augstākajā galā pie sarkanās upes krastiem. Vieta izskatījās diezgan droša, un no tās varēja ērti pamanīt iespējamos uzbrucējus. Bet, ieraudzījis pakalnos Izlūkotājus, Rannohs saprata, ka tās visas ir briežu govis.

Lielākā bara daļa, ari govis, pulcējās pie upes. Dažas ēda, citas dzēra vai gremodamas gulēja zemē. Kad briežu pulks pienāca tuvāk, vairums uzmeta tēviņiem saltus skatienus vai pagrieza muguru, bet dažas ar interesi nopētīja to ragus. Laieta gaidīja pie kādas ieplakas un pirmoreiz uzrunāja Rannohu.

-    Ei, tu! viņa teica. Buļļus tu atradīsi tur augšā! Prasi pēc Harga! Viņš pateiks, kas jādara.

Rannoha savaldība sāka šķobīties, tomēr viņš nolēma nogaidīt. Pamirkšķinājis Villovai ar aci, viņš veda briežus kalnā.

Briežu tēviņi mājoja krietnu gabalu tālāk. To bija ap četrdesmit, un, kad draugi piegāja tuvāk, Bankfuts skaļi ievilka elpu.

-    Rannoh, p-p-paskaties uz viņu galvām!

-    Viņiem nav ragu! sacīja Teins.

Tā bija taisnība. Vismaz lielā mērā taisnība, jo, kaut gan ragu mešanas laiks vēl bija tālu, vairumam tiešām ragu nebija nemaz, bet dažiem citiem uz galvas rēgojās tādi kā ragu aizmetņi, kas sākuši augt greizi un ķeburaini.

-    K-k-kas viņiem kait? Bankfuts nesaprata.

-    Es nezinu, Rannohs atbildēja, bet šeit notiek kaut kas mīklains. Ejam tālāk!

Viņš pierikšoja pie kāda brieža, kas stāvēja savrup no pārējiem.

-    Es meklēju briedi vārdā Hargs! viņš teica.

Briedis pablisināja acis, bet neko neatbildēja, tikai izklaidīgi pameta ar galvu. Hargs stāvēja augstāk, grauzdams zem sniega atrastas vecas papardes. Viņam varēja būt seši vai septiņi gadi, taču acis izskatījās skumjas un nogurušas.

-    Vai tu esi Hargs? Rannohs jautāja.

Briedis pamāja ar galvu un turpināja košļāt papardi.

-     Laieta teica, lai mēs tevi sameklējot. Vai tu esi barvedis?

Hargs gurdi pasmaidīja.

-    Vergu barā barvedes ir govis, viņš vienkārši teica.

-    Tā izskatās gan, sacīja Rannohs.

-    Bet kāpēc? iejaucās Dadzis.

-     Vai tad jūs neesat no Vergu bara? Hargs apmulsis jautāja.

-Nē.

-    Tā šeit vienmēr ir bijis, Hargs atbildēja. Mēs darām, ko mums liek, un viņas mūs pieskata.

-   Jūs pieskata? Dadzis nicinoši iesprauslojās.

-     Jā, bet parasti mēs turamies atsevišķi. Kamēr mūs ievajagas, lai pārotos. Tad viņas atnāk un izvēlas dažus no mums. Tā mēs radām pēcnācējus un bars turpinās.

-            Govis izvēlas jūs? Dadzis izdvesa. Visi jutās ļoti pārsteigti.

-Jā, Hargs atbildēja, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

-             Un jums nav Korpusa? Rannohs jautāja. Nav padomes?

-             Govis reizēm sasauc padomi, ja nolemjams kaut kas mazsvarīgs. Kur nākamreiz meklēt ķērpjus vai piepes. Bet parasti pavēles nāk no viņiem.

-    No Hernes bara? vaicāja Rannohs.

-Jā, Hargs atbildēja, un pēkšņi viņa aizmiglotajās acīs iezibējās bailes.

-    Pastāsti man par Hernes baru!

-            Vai tad tu nezini? Hargs pārsteigts jautāja. Vai tad Augstajā Zemē par viņiem iespējams nezināt?

-    Mēs neesam no Augstās Zemes, Rannohs klusi teica.

Hargs pacēla galvu un paskatījās uz Rannohu. Sakošļājis

ļenganu papardes stiebru, viņš paraustīja plecus.

-            Viņu bars atrodas uz austrumiem, aiz Stāvošajiem Akmeņiem. Tas ir viss, ko es zinu.

Rannohs sāka kārpīt zemi.

-    Vai tu zini, kā tur nokļūt?

-    Protams, ne. Tas ir aizliegts. Tā būtu zaimošana.

Kaut gan Rannoham bezgala gribējās uzdot vēl daudz

jautājumu, viņš nolēma nepārsteigties. Draugi sāka atkārpīt sniegu, lai sameklētu kaut ko ēdamu, bet Vergu bars izturējās tā, it kā atnācēju klātbūtne neko nenozīmētu.

Kad Rannohs un pārējie bija aizgājuši, Pepa un Villova sameklēja Brakenai ērtu vietu, kur atlaisties un gremot, un pēc tam mēģināja pēc iespējas vairāk uzzināt par neparastajām briežu govīm. Tās visas izskatījās veselīgas, bet izturējās ar dīvainu, augstprātīgu saltumu. Dažām bija mazuļi, un tām, šķiet, barā bija ierādīta īpaši cienījama vieta,

jo brieži nesa tām ēdamo, it sevišķi mātēm, kas zīdīja bullēnus. Kad dvīnes ieraudzīja briežu bezragu galvas, abas jutās tikpat pārsteigtas kā viņu draugi.

Šķita, ka hierarhija pati par sevi mātīšu vidū tomēr nebija nekas nedabisks, jo Laieta bija iekarojusi barvedes stāvokli, gada sākumā cīnīdamās ar citām, un tā ir parasta parādība visu staltbriežu baros. Viņa bija stipra un vesela un, būdama sešus gadus veca, jau bija izaudzinājusi trīs briedēnus. Taču dvīnes drīz saprata, ka tā ir vienīgā līdzība ar viņu Mājvietas baru pirms Sgorra laikiem un ar Ezera ielejas baru.

Viņas stāvēja pakalnā un nupat bija iepazinušās ar briežumāti vārdā Sepa. Kad dvīnes sastapa Sepu, tā gremodama gulēja nostāk no pārējām un šķita mazāk atturīga nekā citas sastaptās briežu govis. Viņas kādu laiku sarunājās, un Pepa apvaicājās par briežu govīm, kas sargā ieleju.

-    Izlūkotājas, Sepa teica.

Pepa izteiksmīgi saskatījās ar Villovu.

-Jā, Izlūkotājas, Pepa atsaucās. Kā jūs viņas izvēlaties?

-    Par Izlūkotājām kļūst tikai pašas labākās briežu govis, Sepa atbildēja, jo viņām jāprot cīnīties un ātri skriet.

-    Un vai… starp briežiem Izlūkotāju nav?

Sepa izskatījās pārsteigta.

-      Protams, ne, mīļā! Kur tas dzirdēts, ka tēviņi būtu Izlūkotāji?

Pepa atkal paskatījās uz Villovu, un māsa pakratīja galvu.

-Jūs laikam šeit neesat necik augstās domās par briežu tēviņiem? Pepa jautāja.

Sepa domīgi košļāja gremokli. Pirms kāda brīža viņa bija apgrauzusi kadiķu krūmu un tagad vēlreiz baudīja tā tīkamo garšu.

-     Kādas tur vispār var būt domas? Nūjā, Tīgs man patika gluži labi, kad es izvēlējos viņu, lai pārotos, un mums piedzima mazulis.

Tagad Pepas vērīgi zibošās acis iepletās pavisam platas. Arī Villova saspringti klausījās.

-    Tu viņu izvēlējies?

-Jā. Viņš bija kārtīgs strādnieks un neko daudz nerunāja. Laikam tieši tāpēc es viņu izvēlējos. Un, kaut gan viņa ragi bija tādi kā aplauzīti, kaut kas no tiem bija pat atlicis. Man viņa gandrīz vai pietrūkst, kaut gan to nepiedien atzīt.

-     Paklau, Villova teica, kad tas notika… nu, kad tu pārojies?

Sepa atkal kādu laiku domāja.

-    Hm, nu jau būs kādi seši gadi.

-    Seši gadi? Un kopš tā laika tu vairs neesi pārojusies?

-    Nē, Sepa gandrīz skumīgi atbildēja.

-    Bet kāpēc? Pepa nesaprata.

-    Mūsu barā ir daudz govju, kas pārojas vairāk nekā vienu reizi, un pēc tam viņām dzimst skaistas meitas vai stipri, strādīgi dēli, taču vienmēr pastāv risks… nu, jūs jau zināt…

-    Nē, mēs nezinām, Pepa teica.

-    Man nebūtu nekas pretī laist pasaulē dēlu, bet… -Bet?

-    Bet, ja piedzimst dēls, tu vienmēr esi pakļauta riskam. Var gadīties, ka viņu izvēlas, un maziņi viņi ir tik mīļi… Pēc tam viņu ļoti pietrūkst.

Villova nopietni paskatījās uz māsu.

-     Vienmēr var notikt tā, ka tu kļūsti nelaimīga. Ir jau labi, ja pārējais bars palīdz ar ēdamo, Sepa turpināja. Kamēr tu zīdi mazo, viņi sanes tik daudz, ka var pārbaroties. Bet beigu beigās visa tā neziņa un gaidīšana kļūst ļoti grūta.

-   Tātad viņi ņem projām tikai bullēnus? Villova jautāja.

-    Protams.

-    Vai viņi izvēlējās ari tavu mazuli? Pepa klusi vaicāja. Sepa pamāja ar galvu un, kaut gan viņas seja atkal bija

kļuvusi ļoti skumja, acis pauda dīvainu samulsumu.

-   Un kas ar viņiem notiek pēc tam? Villova klusi jautāja.

-            To neviens īsti nezina, Sepa atbildēja, un tad viņas sejā atgriezās možums. Bet Laieta saka: viņi tiekot lielā godā.

Iedamas lejup no kalna uz Brakenas pusi, dvīnes domīgi klusēja.

Larna stunda jau labu bridi bija garām, un debesīs mirdzēja jauns mēness. Rannohs kopā ar pārējiem grauza atrastos stiebrus, un piepeši Bankfuts pacēla galvu. No vēja puses viņiem tuvojās kāds briedis, un drīz draugi redzēja, ka tā ir Villova. Viņa izskatījās ļoti nopietna un acīmredzami centās palikt nemanāma.

-            Es jūs tomēr atradu! pienākusi tuvāk, viņa čukstus teica. Man vajadzēja mest līkumu pa visu ieleju, lai mani neredzētu.

-    Kas noticis, Villova? Rannohs jautāja.

-            Nekas. Bet viņām nepatīk, ja govis sarunājas ar buļļiem. Tas neesot dabiski, viņas saka.

Rannohs pamāja ar galvu un pievērsa savādu skatienu sarkanajai upei.

-    Ko jūs uzzinājāt? viņš jautāja.

-             Daudzko. Šajā ielejā ir apmēram deviņdesmit briežu. Mājvietas ozola viņiem nav, bet briežu govis reizēm pulcējas tur, tā dēvētajā sapulču laukumā. Tā ir vieta, kurp buļļi nes ogas un sēnes, ko salasījuši barības krājumiem. Un tur ierodas ari tie, kam pienācis laiks paņemt savu daļu.

-    Tas ir, jaunos briedēnus?

Villova drūmi pamāja ar galvu.

-            Un mēs uzzinājām vēl kaut ko, viņa teica. Viņi ņem līdzi tikai vīriešu kārtas briedēnus.

-   Un ko jūs uzzinājāt par Hernes baru? jautāja Rannohs.

-            Tikai kādu mazumiņu. Es negribēju būt pārāk neatlaidīga, lai Laietai un pārējām nerastos aizdomas. Man nez

kāpēc negribas, lai viņas uzzinātu, ka mēs gribam uzmeklēt Hernes baru.

-     Manuprāt, tikpat nav jēgas viņām to jautāt, sacīja Rannohs. Hargs teica, ka to esot aizliegts zināt. Vienīgais, ko varam darīt, ir nogaidīt, līdz viņi atkal atnāk pēc briedēniem, un tad sekot, kā ieteica Birrmagnurs. Tikmēr izmantosim visas iespējas kaut ko vairāk uzzināt par Augsto Zemi. Varbūt mums pat izdodas ar kādu sadraudzēties. Draugi mums būs ļoti vajadzīgi, ja nākotnē gribēsim izveidot paši savu baru.

Villova pamāja ar galvu.

-      Tagad es iešu atpakaļ pie Pepas un Brakenas, viņa teica. Pepai te nepavisam nepatīk. Centīšos atskriet pie jums, cik bieži iespējams.

-    Labi, sacīja Rannohs.

-     Un vēl, Rannoh, Villova, pagriezdamās uz promiešanu, smaidot uzsauca, centies nepārstrādāties!

Tā nu viņi palika pavadīt ziemu kopā ar Vergu baru pie sarkanās upes, un, kaut gan no Brakenas nekādu palīdzību nevarēja gaidīt, Villova un Pepa darīja visu, lai dabūtu savā pusē dažas no govīm, bet pārējie centās sadraudzēties ar buļļiem.

Drīz viņi pārliecinājās, ka šī bara paražas patiešām ir ļoti dīvainas. Ja Hernes bars uzskatīja viņus par vergiem, tad briežu govis pret saviem buļļiem izturējās vēl sliktāk nekā pret vergiem. Briežu tēviņiem vajadzēja paveikt visus darbus un nemitīgi vākt ēdamo, un, ja kāds uzdrošinājās žēloties, govis to bargi sodīja spārdīja kājām un badīja savām bezragu galvām. Taču brieži parasti neizrādīja nekādu pretestību un izturējās padevīgi kā jēri.

Tas satrieca draugus, it sevišķi Dadzi, bet, kad vien viņi mēģināja izvaicāt briežus un uzzināt, kāpēc tie necīnās pretī, tie atkratījās, teikdami, ka tā vienmēr ir bijis un tāda ir dabiskā dzīves kārtība, gluži tāpat kā Hernes Dzīvesziņa.

Rannohs mēģināja noskaidrot, kam domātas ogas un piepes, ko viņi visu laiku vāca, taču neviens no vergiem to īsti nezināja. Viņi varēja pateikt vienīgi to, ka Hernes bars izmanto tās kādai noslēpumainai vajadzībai un ka līdz laikam, kad tie ierodas pēc briedēniem, jābūt savāktiem pēc iespējas lielākiem krājumiem.

Vākt vajadzēja tikai noteiktu sugu augus. Tās bija triju veidu sēnes un piepes: savādas platcepuru sēnes, ko cilvēki mēdz saukt par lapiņu sēnēm, ar koši oranžām, balti punktotām virspusēm; dīvainas dzeltenbālas piepes, kas izskatījās kā gumijoti koraļļi, un trešās, kas bija visvērtīgākās un visgrūtāk atrodamas, baltas, vālēm līdzīgas sēnes, kas atgādināja burbuļainas putas un virspusē bija klātas tādiem kā asinssarkaniem diegiem. Vēl viņiem vajadzēja meklēt bāli violetos lavandas augus ar sīkām odziņām un tumši zaļus, pinkainus ķērpjus, kuru sprogotie zariņi atgādināja tritonu kājas.

Katru dienu, pat visbargākajos laika apstākļos, briežiem vajadzēja kāpt kalnā un cītīgi kārpīt sniegu, un pēc katras nogurdinošās dienas ap Larna stundu viņi barā kāpa lejup un devās uz pulcēšanās vietu, lai tur noliktu savu pieticīgo nesumu. Strādādami augu dienu bez apstājas, viņi jutās tik paguruši, ka brīžiem pat likās saprotami, kāpēc viņi nepretojas briedeņu kundzībai.

Tikmēr Rannohs centās noskaidrot pēc iespējas vairāk par Augsto Zemi. Harga zināšanas bija trūcīgas, jo viņš nekad nebija dzīvojis citur kā tikai pie sarkanās upes, tomēr radās iespaids, ka ziemeļu apgabalos šādu Vergu baru ir daudz un tie mājo uz ziemeļaustrumiem līdz pat ziemeļu jūrai. Bet Rannohs saprata vēl ko: paklausību briežos uzturēja ne tikai bailes no Hernes bara, bet ari ticība. Tas izskaidroja Laietas savādo sveicienu tikšanās brīdī.

Viņi to sauca par Hernes Cerību un, kaut gan ienīda Hernes baru un baidījās no tā, tomēr ticēja, ka šim baram ir kāds sens līgums ar Herni, kas kādu dienu piepildīsies. Viņi to sauca par Atnākšanas laiku un ticēja, ka tad visa Lielā Zeme apvienosies, visi Vergu bari piebiedrosies Hernes baram un tie Herlas, kas glabā ticību, pacelsies zvaigznēs.

Šādas sarunas viesa Rannohā savādas bažas, un, saulēm ritot citai aiz citas, viņš sāka atkal redzēt nelāgus sapņus, kādi bija rādījušies mazuļa gados. Viņš atcerējās ari to, ko par Pravietojuma nozīmi pie jūras bija teicis Rurls, un, domādams par Hernes baru un par to, ko var atklāt pats par sevi, ikreiz nodrebēja.

Kādu nakti ziemas beigās Rannohs redzēja sevišķi skaidru sapni. Viņš mēnesnīcā stāvēja ūdens klajuma malā, un ap galvu viņam čukstēdams riņķoja vējš.

-    Rannoh, vai gribi zināt, kas esi? vējš jautāja. Vai gribi sastapt Herni?

-Jā, Rannohs sapņaini atbildēja.

-    Tad ieskaties ūdenī, Rannoh!

Briedis sapnī paspēra soli uz priekšu un paraudzījās lejup.

Mēnessgaismā viņš ieraudzīja pretī lūkojamies pats savu seju.

Rannohs satrūcies pamodās un sāka nevaldāmi drebēt.

-    Nē, Rannohs nočukstēja, tā nevar būt patiesība! Nevar!

Draugiem Rannohs par saviem sapņiem neko nestāstīja, taču rada mierinājumu, sarunājoties ar Hargu par viņa savādo ticību. Kādu dienu Hargs ar Rannohu kalnā atkal risināja šādas sarunas. Laiks bija kļuvis siltāks, un sniegs palēnām sāka kust. Pēdējā laikā Rannohs arvien retāk redzēja Villovu un Pepu un tagad itin bieži palīdzēja Hargam darbā. Pēkšņi Hargs tramīgi paskatījās apkārt un sāka iztaujāt Rannohu par Herni.

-   Bet tu taču tici Hernem, Rannoh, vai ne? viņš čukstus jautāja.

Rannohs pārstāja kārpīt sniegu.

-Jā, laikam gan, viņš atbildēja, kaut arī Lielajā Kalnā es viņu nesastapu.

Hargs paskatījās uz viņu tā, it kā nupat būtu ieraudzījis spoku.

-    Tu esi bijis Lielajā Kalnā? viņš izdvesa.

Rannohs pamāja ar galvu.

-    Bet, ja to uzzinātu viņi, tā tev būtu droša nāve! Hargs teica.

-     Tātad viņi to nedrīkst uzzināt, Rannohs vienkārši atbildēja.

Hargs kādu laiku klusēja. Viņš izskatījās bēdīgs.

-    Man gribētos kādreiz uzkāpt Lielajā Kalnā, pēc brīža viņš klusi sacīja, kaut vai pirms nāves.

-    Kāpēc tad tu to nedari?

-Tas ir aizliegts. Es nekad nedrīkstu iet projām no sarkanās upes. Tāda ir viņu pavēle.

Rannohu pārņēma spējas dusmas. Viņš piecirta kāju pie zemes un atmeta ragus.

-    Harg! viņš iesaucās. Vai tu nekad neesi domājis par bēgšanu?

Hargs pievērsa skumīgu skatienu sniegotajam tīrelim.

-     Kā lai es to varētu? viņš nomurmināja. Man nav ragu, un ārpusē Herlām visur draud briesmas. Un Hernes bars tikpat mani dabūtu rokā.

-    Bet vai tev nekad nav gribējies būt brīvam?

-     Brīvi mēs kļūsim Atnākšanas laikā, Hargs nešaubīdamies atbildēja. Tad, kad pacelsimies augšup, lai klejotu starp zvaigznēm.

-    Nē, Rannohs atbildēja. Es domāju: būt brīvam briedim Lielajā Zemē. Brīvi skraidīt pa kalniem un dzert pie ezera vai strauta. Brīvi vārtīties vēsā zemē, grauzt viršus un irbulenes un brīvi skriet pakaļ vējam, ja tev tā sagribas.

Harga acis pārsteigumā bija iepletušās platas jo platas.

-    Un nekad vairs nevākt ogas un piepes?

-    Nekad.

-    Kā tie Izlūkotāji, par kuriem tu man stāstīji?

-Jā, kā Izlūkotāji, Harg. Tikai Izlūkotājiem brīvība ir cieši saistīta vēl ar ko citu: ar pienākumu aizsargāt savu baru.

-    Tad jau viņi ir tādi paši vergi kā mēs, Hargs teica.

-     Nē, Harg, jo viņi paši izvēlējās kļūt par Izlūkotājiem. Un viņi klejo, kur vēlas, bet reizē ari sargā savējos. Viņi ir atbildīgi tikai savu kapteiņu priekšā, un viņu kalpošana baram dara viņus vēl brīvākus. Vismaz tā saka mana māte.

-    Kā tas ir būt Izlūkotājam?

Pēc šī jautājuma Rannohs mazliet samulsa. Viņš aptvēra, ka atkārtojis Hargam tikai to, ko viņam stāstījusi Brakena.

-     Es īsti nezinu, viņš atbildēja. Mans tēvs bija Izlūkotājs. Viņu sauca Brehins. Bet vairāk neko es par viņu nezinu. Brakenai nepatīk runāt par viņu. Cik man zināms, viņš jau sen ir miris.

Pēkšņi aiz muguras atskanēja nikns rūciens. Abi brieži pagriezās un ieraudzīja, ka viņiem tuvojas četras briežu govis.

-    Harg! viena nikni uzsauca. Kāpēc tu nestrādā?

Hargs nokāra galvu un, neatbildējis ne vārda, sāka atkal

kārpīt sniegu. Govis piesoļoja tuvāk un jau grasījās Hargam spert, tomēr, ieraudzījušas Rannoha ragus, pārdomāja.

-    Skaties, ka vairs negulšņātu! uzraudze uzsauca, kopā ar pārējām pagriezdamās uz promiešanu. Pats zini, ka pavasaris nav tālu un drīz vien viņi var ierasties pēc savas tiesas!

Kad govis bija aizgājušas, Rannohs sakustējās. Ierašanās "pēc savas tiesas" dos iespēju atrast baru, kas valda Augstajā Zemē, un varbūt ari gūt atbildes uz dažiem jautājumiem. Tomēr pat tad, ja šiem svešiniekiem būtu kādas slepenas zināšanas par Herni, sirds dziļumos Rannohs jau bija sācis ienīst viņus un viņu varu. Skatīdamies, kā Hargs gurdi kārpa sniegu, viņš pēkšņi apņēmās palīdzēt šim briedim. Vajadzēja tikai izdomāt, kā to izdarīt.

Tuvojās pavasaris, un briežu govis kļuva agresīvākas cita pret citu. Tās izmēģināja spēkus, mezdamas izaicinājumu iepriekšējā gadā noteiktajai pakļautībai un pārbaudīdamas priekškāju spēku. Tas bija briedeņu Anlahs. Tomēr uzvarēja atkal Laieta, un pārējās nomierinājās un vēlreiz pieņēma katra savu vietu. Villova un Pepa turējās savrup no šīm sacensībām, taču arī viņas nespēja noturēties un pāris reižu izmēģināja spēkus savā starpā. Visu šo laiku viņas turpināja iztaujāt briežu govis un centās ar tām sadraudzēties.

Augstajā Zemē plauka pavasaris. Kuplas un leknas sazaļoja papardes, tīreļos arvien augstāk saulei pretī slējās virši un asās zāles stiebri. Uzziedēja dadži, pa klinšu ieskautajām ielejām lidinājās rubeņi un fazāni, un no dūmakā tītajām virsotnēm nolūkojās ērgļi.

Rannohs un draugi nometa ragus, un, pavasarim pārtopot vasarā, šejienieši izbrīnā noskatījās, kā tie izaug no jauna. Tagad briežiem bija jau ceturtie ragi, un to smailes izskatījās ļoti iespaidīgas. No pamatzariem uz sāniem stiepās ledus žuburi, un augstās, sazarotās galu smailes bija asas un izliektas. Bankfuta ragi bija vismazākie, toties Rannoham tie izskatījās tik vareni, ka no attāluma viņu varēja noturēt par pieaugušu briedi. Tāpat kā Dadzim, arī viņam augums bija tapis spēcīgāks un druknāks, pakaļkājas kļuvušas varenākas un gaita izvērtusies braša un lepna.

Bija augusta vidus, un visi, gaidīdami Hernes bara briežus ierodamies pēc savas tiesas, kļuva arvien nepacietīgāki. Briežu govis bija gatavojušās, ka tas notiks krietni agrāk,

bet viņas joprojām gaidīja, un krājumu vākšana turpinājās. Neilgi pēc tam, kad Rannohs bija nometis ragu samtaino apvalku, Villova kādu dienu atrada viņu stāvam sarkanās upes krastā un domīgi raugāmies ūdenī.

-       Rannoh! viņa iesaucās. Rannoh! Es šodien runāju ar Hoju, un viņa teica, ka atnācēji būšot klāt kuru katru sauli.

-       Jā, Rannohs atbildēja, un, kad tie atnāks, mums jābūt gataviem sekot. Villova, jūs ar Pepu un Brakenu turieties pēc iespējas kopā! Mēs darīsim tāpat. Tad īstajā brīdī vienmēr būsim gatavi iet atnācējiem pakaļ.

Villova pamāja ar galvu.

-       Bet es gribētu, Villova, lai tu dažas nākamās saules esi īpaši vērīga.

-    Kāpēc? Villova jautāja.

-    Es uz neilgu laiku došos projām. Tu paliksi manā vietā.

-    Tu dosies projām?

-       Tas nebūs ilgi. Man jāizdara kaut kas, lai palīdzētu Hargam.

-    Bet kā? Villova nesaprata.

-        Viņu ragi, Rannohs sacīja, un viņu bara iekšējā kārtība… Tas nav dabiski, kā viņi iedomājušies. Man šķiet, tā ir sava veida slimība. Viņiem liekas, ka tā jābūt, jo viņi neko citu nav redzējuši. Un tas vairo Hernes bara varu pār viņiem. Bet man liekas, ka būtu citādi, ja viņi dotos projām no šīs ielejas un šīs upes.

-    Es nesaprotu, Villova teica.

-        Viņu ragi, Rannohs sacīja, es domāju, ka tie ir panīkuši šīs sarkanās upes dēļ. Došos pa upi uz augšu un papētīšu, kāds tam iemesls.

-    Un ko varu darīt es? Villova jautāja.

-        Rūpēties par pārējiem un pavērot, kā atnācēji savāc briedēnus.

-   Labi, Villova piekrita. Ja radīsies grūtības, es domāju, ka vismaz dažas briežumātes būs manā pusē. Ne visas ir apmierinātas ar to, kā tiek vadīta bara dzīve.

-    Tātad norunāts!

Rannohs devās ceļā tajā pašā ritā un gāja gar upes krastu augšup pa straumi uz ziemeļaustrumiem. Ceļš veda cauri kalnainam savvaļas apvidum, un nākamās dienas priekšpusdienā Rannohs kļuva nemierīgs. Stāvēdams upes austrumu krastā, viņš caur papardēm juta zināmu smaku. Tomēr pazīstamo tieksmi bēgt projām apslāpēja iegūtās zināšanas par to, ko viņš drīz ieraudzīja acu priekšā.

Apmetne nebija liela, taču daudz neparastāka par tām, ko Rannohs bija redzējis zēna dzīves vietā un baisajā ielejā. Ap upi sabūvētās mājas, tāpat kā citur, bija no kūdras un akmeņiem, bet ap tām rēgojās bedres un zemes kaudzes no izrakņātiem kalniem. Pašā vidū melnēja ieeja alā, un tās tuvumā darbojās cilvēki, kas stūma uz upes malu ar krāsainiem akmeņiem augstu piekrautus ratus. Citi sijāja atvestās kravas un, kad bija beiguši, atlikumu iegāza ūdenī, un vietā, kur upe tecēja cauri apmetnei, straume kļuva violeti sarkana.

Rannohs pārsteigts raudzījās notiekošajā, cenzdamies redzēto saprast, taču, iemeslu īsti pat nezinādams, aptvēra, ka tieši te slēpjas Vergu bara briežu neveselības cēlonis. Rannohs bija nonācis pie raktuvēm, kurās cilvēki ieguva varu un citus izrakteņus. Tie cilvēkiem deva labāku materiālu ēku būvēm, taču to atkritumi piesārņoja upi un sagandēja tīro, dzīvinošo ūdeni.

Kādu laiku Rannohs nopietni skatījās, tad novērsās. Atkal atgriezies Vergu barā, viņš devās taisnā ceļā pie Harga. Tovakar viņi ilgi stāvēja kalnā un sarunājās, līdz satumsušajās debesīs sāka mirgot zvaigznes. Hargs purināja galvu, Rannohs nikni kārpīja zemi, un abi nopietni skatījās lejup uz upi.

Kad Rannohs pastāstīja Villovai un pārējiem, ko atklājis par sarkano upi, viņi tūdaļ pārstāja dzert tās ūdeni, kaut arī īsti nesaprata Rannoha teikto. Arī lielākā daļa briežu no Vergu bara pārstāja dzert no šīs upes, un ielejā valdīja ļoti saspringta gaisotne. Daļēji tas bija tāpēc, ka visi zināja: drīz gaidāmi atnācēji no Hernes bara, un briežu govis jau bija izvēlējušās savējo vidū trīs jaunus briedēnus. Taču cits iemesls bija tas, ka briežu tēviņi sāka dīvaini uzvesties.

Kādu dienu, piekalnē gremodamas, abas dvīnes par to pārliecinājās pašas. Netālu no viņām brieži vāca augu krājumus, un viens no tiem, pārtraucis darbu, sērīgi lūkojās tālumā. Garām gāja trīs briežu govis, un viena no tām tūlīt pieskrēja dīkā stāvētājam klāt.

-    Beidz blenzt un strādā! viņa uzsauca.

Taču briedis pat nepakustējās.

-    Vai nedzirdēji, ko es teicu?

Briedis joprojām nepievērsa viņai nekādu uzmanību, un govs, pagriezusi muguru un nicinoši noliekusi galvu, iespēra viņam ar pakaļkāju. Villova un Pepa bija pārliecinātas, ka briedis tūlīt atsāks strādāt, jo šādas ainas bija redzējušas neskaitāmas reizes, taču briedis skaļi iebaurojās un, ari nolaidis galvu, spēra uzbrucējai pretī. Spēriens bija veiksmīgs, un govs izbrīnā skaļi nosēcās. Notikušais viņu tā pārsteidza, ka viņa skriešus metās atpakaļ pie pārējām briežu govīm.

-    To viņš lieliski izdarīja! Pepa čukstus teica.

Bija pagājušas astoņas saules, kopš Rannohs atgriezies no raktuvēm, un viņš kopā ar pārējiem stāvēja pie sarkanās upes. Viņiem piebiedrojās Villova, kas pastāstīja par notikušo un arī par citām dumpības izpausmēm Vergu barā. Briežu govis bija neganti pārskaitušās.

-    Ko brieži domā darīt? viņa jautāja.

-    Es nezinu, Rannohs atbildēja. Šī ziņa viņus satricināja. Lielākā daļa ir pārstājusi dzert upes ūdeni.

-     Jā, sacīja Villova. Ari es to esmu ievērojusi. Un kalnos arvien biežāk uzliesmo strīdi. Govis stāsta, ka vairāki buļļi atsakoties vākt augus.

-    Un kā viņas to uzņem? jautāja Dadzis.

-    Izskatās, ka ir apjukušas, Villova atbildēja. Un šobrīd viņas ir vairāk noraizējušās par gaidāmajiem atnācējiem, lai uzsāktu kādu īpašu pretdarbību. Kā tu domā, Rannoh, kas tagad notiks?

-     Varbūt nenotiks nekas, Rannohs teica. Neapmierinātība tiešām ir liela, bet pašlaik viņas visas ir pārāk aizrāvušās ar Hernes baru un Hernes Cerību, lai domātu pašas par sevi.

Tad Rannohs pēkšņi apklusa. Skatīdamies pāri upei, viņš vakara dūmakainajā gaismā redzēja, ka uz viņu pusi skrien Pepa un pat nemēģina slēpties.

-Villova, Rannoh, ātrāk! Pepa sauca. Viņi jau atnāca!

Rannohs satrūkās.

-Kad?

-    Nupat. Pulcēšanās vietā bija ieradušies kādi divdesmit brieži. Laieta, Hoja un vairākas citas viņus tur jau gaidīja. Viņi savāca mutē ēdamā krājumus un aizveda līdzi briedēnus Fērlu, Kallu un Ragnuru. Un tad nogriezās pa rietumu taku. Ja pasteigsimies, mēs vēl varam sadzīt viņu pēdas. Es atstāju Brakenu gaidām.

-    Tad mums jāskrien! Rannohs teica. Man tikai žēl, ka nevarēju neko vairāk izdarīt Harga labā. Steidzamies!

Rannoham skrienot pa priekšu, visi metās turp, kur gaidīja Brakena. Vecā briežumāte bija ļoti samulsusi, ieraudzīdama visus reizē, taču Villova un Pepa ņēma viņu savā gādībā, un drīz brieži kāpa pa ielejas piekalni augšup, rūpīgi sekodami pēdu nospiedumiem, kas bija izdangājuši mīksto

rietumu nogāzes zemi. Taču, tikuši kalnu grēdas virsotnē, visi apstājās.

Ceļu viņiem aizšķērsoja ciešā rindā sastājušās briežu govis. To bija ap trīsdesmit. Vidū stāvēja Laieta, un viņas acis meta dusmu zibeņus.

-    Ko jūs darāt? viņa nikni noprasīja.

-    Mēs ejam projām! Rannohs atbildēja.

-    Tev neviens neprasa! Laieta uzsauca.

-    Un tomēr es gribu…

-            Klusu! Laieta viņam uzkliedza. Bullis nedrīkst tā runāt ar govi! Villova, atbildi, kurp jūs ejat!

Villova paspēra soli uz priekšu, un viņas acis nikni liesmoja.

-            Ej nost no ceļa! viņa dusmīgā čukstā teica, paceldama galvu pretī Laietai.

-Ko?

-    Es teicu, ej nost no ceļa!

Laieta sastomījās. Viņa nebija radusi dzirdēt tādus vārdus ne no buļļa, ne no govs. Taču Villovas skatienā zibēja kaut kas tāds, kas lika viņai palikt uz vietas. Ari Rannohs panācās uz priekšu un nostājās blakus Villovai.

-    Dari, kā Villova teica! viņš klusi sacīja. Mēs ejam…

-            Klusu! Laieta vēlreiz iesaucās. Tas ir kaut kas nedzirdēts! Tieši jūsu un jūsu melu dēļ mani brieži kļuvuši nemierīgi!

-            Tie nav meli, Rannohs mierīgi teica. Tavi brieži ir slimi, tāpēc ka dzer no upes, kurā cilvēks ber kaut ko kaitīgu. Ja jūs aizietu no šīs vietas, viņi atkal kļūtu veseli.

-            Aizietu no šis vietas? Laieta iesaucās. Vai esi zaudējis prātu? Lai mēs atteiktos pildīt senseno Vergu bara pienākumu?

-           Varbūt Hernes bars stāsta jums melus, Rannohs klusi sacīja.

Laietas acis pārsteigumā plati iepletās.

-   Kā tu uzdrošinies par viņiem runāt? barvede iesaucās.

-     Es nezinu, Laieta, kas viņi ir, Rannohs teica, tagad runādams pavisam miermīlīgā tonī, bet es esmu nolēmis to noskaidrot.

-    Ko tu esi nolēmis? Laieta iekliedzās.

-    Mēs viņiem sekosim.

-    Nē! Laieta izdvesa. Tas ir aizliegts!

-    Un tomēr mēs to darīsim.

Laieta sāka ar pakaļkājām spārdīt zemi, un pārējās, to redzēdamas, draudīgi panācās uz priekšu. Tajā pašā brīdī blakus Rannoham un Villovai nostājās Teins, Dadzis un Bankfuts. Draugi stāvēja plecu pie pleca, noliekuši ragus, un Villova nikni zibošām acīm raudzījās uz Laietu. Viņa skatījās ari uz pārējām briežu govīm, kuru vidū vairākas bija runājušas par promiešanu no bara, un, sastapdamas šo skatienu, tās neveikli nolaida acis un mirkli sastomījās. Bet tikai mirkli, jo spēku samērs bija trīsdesmit pret sešiem un saniknotas briežu govis spēj sekmīgi laist darbā zobus un kājas.

Bet tad pēkšņi Pepa iesaucās:

-    Redziet, kur Hargs! Hargs skrien šurp!

Tā bija taisnība. Viņam blakus rikšoja divi drosmīgākie briežu tēviņi Skeins un Tannars, un Hargs veda tos pa piekalni augšup tieši uz viņu pusi.

-     Ko tu te dari, Harg? Laieta nicinoši noprasīja, kad brieži bija uzskrējuši kalnā. Tūlīt ej atpakaļ vākt augus!

-    Nē, Laieta! Hargs atbildēja, pārējo briežu iedrošināts. Mēs gribam aprunāties. Par to, ko stāstīja Rannohs, par upi un to, kas notiek ar mūsu ragiem.

-    Tie ir meli! Laieta noskaldīja.

-    Nē, nav. Pirms piecām saulēm es to redzēju pats savām acīm. Cilvēki kaut ko ber upē.

-Ja ari ber, kas par to? Vai jūs iedomājaties, ka viņi ļaus mums aizbēgt? Vai esat aizmirsuši mūsu pienākumu? Mums jādzīvo pazemībā līdz Atnākšanas laikam, jo tā ir Hernes Cerība!

Tagad briežu buļļi un govis stāvēja aci pret aci, novērtēdami katrs sava pretinieka spēku.

-     Hernes Cerība mūs ir verdzinājusi gadsimtiem ilgi, Hargs teica. Tai ticēja mans tēvs, viņa tēvs un tēvatēvs, bet neviens nepiedzīvoja Atnākšanu. Un, ja arī mēs to piedzīvotu, kas tad būtu? Labi, mēs klejotu starp zvaigznēm, bet vai tu, Laieta, esi kādreiz padomājusi, kā būtu klejot pa viršu laukiem?

Buļļu vidū atskanēja piekrītoša murdoņa, bet vairākas govis sāka nosodoši rūkt.

-    Apklusti! viena iesaucās.

-    Ārprāts! iebrēcās cita, pagrūzdama tuvāko briedi.

-    Nē, lai Hargs runā! atskanēja brieža balss, un pēkšņi visa apkārtne sāka dimdēt no saniknotiem cīņas saucieniem.

Taču'Rannohs, Villova un pārējie to vairs nedzirdēja: cīņai pieņemoties spēkā, tikai viena vai divas briežu govis pamanīja, ka viņi ir klusi aizslīdējuši projām.

17 Briedēnu deja

Pusapjaušama mirušo karaļvalsts, Drūmības aina, ko izgaismo bāli. Tāli zibšņi no ceļojuma. Džefrijs Hills. "Akmens vīrs"

Rannohs veda draugus projām, cik ātri vien spēja. Kaut gan Hernes bara pēdu nospiedumi mīkstajā zemē bija labi saskatāmi, drīz kļuva skaidrs, ka svešie brieži joņo lielā ātrumā, un draugi juta, ka ar katru bridi kļūst grūtāk tiem sekot.

Vietās, kur zeme bija pārāk cieta vai akmeņaina, lai saglabātu pēdu nospiedumus, Rannohs vadījās pēc aplauztiem zariņiem vai spalvu šķipsnām, kas ieķērušās viršu ceros vai papardēs, vai vienkārši pēc apkārtnes spriezdams, kādu ceļu briedis visdrīzāk izvēlētos.

Dīvaini likās tas, ka ik pa laikam, turklāt pēc vienmērīgiem ceļa posmiem, draugi nonāca pie briežu izbradātiem apļiem, kur svešie acīmredzot bija apstājušies parunāt un nomīņājuši zemi. Šo apļu vidū viņi atrada salauzītus zarus, irbuleņu cerus vai kādu citu zīmi, kas izskatījās tur īpaši nolikta gluži kā dīvainā rituālā.

Kad brieži bija ceļojuši jau četras saules, viņu sasprindzinājums manāmi pieauga. Sevišķi satraukts bija Rannohs, jo, tuvojoties Hernes baram, viņš arvien biežāk sev jautāja, kāpēc dodas tieši pretī šo noslēpumaino Herlu ragiem. Viņam tikpat kā nebija jausmas, ko viņš sastopoties tiem sacīs, turklāt jauno briedi mocīja bailes no tā, ko viņš varētu uzzināt pats par sevi. Ikreiz, aizvēris acis, viņš tagad sapņoja par Herni.

Viens šāds sapnis parādījās, kad rītausma jau debesīs dzēsa zvaigznes, un atstāja uz viņu dziļu iespaidu.

Šajā sapnī Rannohs stāvēja plaša tīreļa vidū un viņam ap galvu svilpoja vējš. Vējā viņš dzirdēja balsi un zināja, ka tā ir Hernes balss.

-    Kas tas ir, ko tu meklē, Rannoh? vējš čukstus jautāja.

Rannohs miegā sakustējās.

-     Gribu saprast, viņš dzirdēja sevi atbildam, gribu būt brīvs.

-    Tev ir ļauts saprast daudz, balss teica, bet tu tomēr esi Lera. Visu tu nevari saprast.

-    Kā tad es varu būt brīvs?

-    Kas ir brīvība? smejoši jautāja vējš.

-             Brīvība ir skriet kopā ar citiem Herlām, Rannohs nomurmināja, un dzīvot Izlūkotāja dzīvi.

-Jā. Bet kas būs ar viņiem? balss atjautāja. Kas būs ar Herlām, ko tu pameti Zemajās Zemēs?

Vējš pieņēmās spēkā, un cauri tā gaudām Rannohs dzirdēja izmisušu briežu saucienus.

-             Ai, Herne! Rannohs ievaidējās kā sāpes ciezdams. Vai tu nekad mani neatstāsi? Vai es nekad nebūšu brīvs?

-    Brīvība visupirms ir sevī pašā, balss nodimdināja.

-    Bet kas man jādara?

-            Atceries, ko es tev teicu jau krietni sen. Tev jāklausās, Rannoh. Jāklausās, kas tu esi, un tu nekad to nedrīksti aizmirst.

Vējš Rannoha sapnī kļuva par tik tikko jaušamu atbalsi, un no tā palika pāri tikai klusi šalcoša vēsma.

-            Tu nevari izbēgt no sava likteņa! vējš teica, un tad balss un sapnis izgaisa nebūtībā.

Bija pavēls rīts, un tīreli, pa kuru brieži rikšoja, tina vasarīga dūmaka. Gājiens kļuva arvien stāvāks, un briežus pēkšņi pārņēma neparasta gaidu apjauta. Viņi skrēja pa kalnu grēdas muguru, un Bankfuts, kas bija aizsteidzies gabaliņu citiem priekšā, pēkšņi apstājās.

-    S-s-skatieties! viņš izdvesa.

Veroties Bankfuta norādītajā virzienā, viņi ieraudzīja milzīgu akmeņu apli. Varenie bluķi slējās pret debesīm, un ap tiem peldēja un virmoja miglas grīstes.

Katrs akmens stabs, ko rupji apdarinājušas sen aizsaulē aizgājušu cilvēku rokas, pacēlās jauna kociņa augstumā un slējās vienmērīgā attālumā cits no cita, veidojot slēgtu apli. Apļa vidū bija redzams akmens altāris.

-    Stāvošie Akmeņi… Rannohs nočukstēja.

-    B-b-bet kas tos…?

-    Cilvēks.

Rannoham bija taisnība, jo šo apli neolīta laikos bija izveidojusi kāda cilts, vēl vecāka par piktiem, kas apmetās skotu zemes ziemeļu apgabalos. Šeit, šajā kailajā tīrelī, akmens stabi bija stāvējuši ilgāk nekā divtūkstoš gadu un to senseno izmantojuma nolūku sen aizskalojis lietus un aiznesis vējš, un nodevuši aizmirstībai neskaitāmi mēness cikli. Cilvēkiem, kuri tēsa šos akmeņus un vilka milzīgos bluķus caur Augsto Zemi, te reiz bija svētvieta vieta, kur pielūgt nevis cilvēka vai pat dzīvnieku tēlus, bet pašas dzīves pirmatnējo, neapzināto spēku; tā bija kā enkurs, kas mests zibošajās zvaigznēs. Šī vieta bija daudzu pārestību lieciniece, un šausmu ainas vēl tagad jautās cauri plūstošajās enerģijas strāvās. To juta ari Rannoha vadītie brieži. Viņu maņas trīsēja no nezināmā un neizzināmā pieskārieniem.

Piegājis aplim tuvāk, Rannohs atkal apstājās. Zeme te bija pamatīgi izmīņāta. Rannohs paošņāja zemi un pamāja ar galvu. Te garām bija gājis Hernes bars, turklāt pavisam nesen.

-   T-t-turies cieši man blakus, Pepa! Bankfuts nočukstēja.

-    Rannoh, nāc un paskaties šeit! pēkšņi iesaucās Teins.

Viņš stāvēja tuvu vienam no lielajiem akmeņiem. Tukšajā

vietā starp to un nākamo akmeni Rannohs ieraudzīja brieža ragu. Paskatīdamies apkārt, viņš redzēja, ka ragi pa vienam salikti ari pārējās akmens stabu starpās visa apļa garumā.

-    Ko tas nozīmē? Teins čukstus jautāja.

Rannohs neziņā papurināja galvu, bet juta, ka pārējie viņam aiz muguras kļuvuši ļoti tramīgi. Brakena nevaldāmi drebēja.

-    Ejam! viņš iesaucās. Mums jāsteidzas tālāk!

Šķērsodami kalnaino tīreli, viņi redzēja vēl citas Hernes

bara nesenās klātbūtnes pazīmes. Taču virši tīkami čabēja vēja pūsmās, un dienas jaukums gaisināja drūmās priekšnojautas. Neilgi pirms Larna stundas viņi nokļuva plašā ielejā, kas bija biezāk apaugusi kokiem nekā citi pēdējā laikā skatītie apvidi. Vieta bija ļoti skaista, un tajā bagātīgi ziedēja savvaļas puķes un valdīja dziļš klusums.

Izgājuši cauri ielejai, brieži sāka kāpt pretējās puses piekalnē. Piepeši viņi izdzirdēja drudžainu čaboņu un ieraudzīja, ka paparžu audzē kaut kas kustas. Tas bija rubenis, kas gulējis paparžu biezoknī un, briežu iztrūcināts, sapinies ķeburainajos augos.

Rannohs lēni piegāja putnam klāt.

-       Nebaidies! viņš teica. Mēs tev neko sliktu nedarīsim. Mēs meklējam briežu baru, kas mīt tepat tuvumā.

Rubenis vēlreiz savēcināja spārnus, tad apdullis atkrita atpakaļ zemē. Mazās, pērlītēm līdzīgās acis neizpratnē lūkojās Rannohā.

-        Tātad tā ir patiesība! pēc brīža tas izdvesa. Pa Augsto Zemi staigā briedis, kas prot runāt!

-    Kur tu to dzirdēji? Rannohs jautāja.

-    Par to runā visi putni.

-       Vai vari mums palīdzēt? Rannohs vaicāja. Vai esi te tuvumā redzējis briežu baru?

-Jā, esmu gan, rubenis atbildēja, bet ar tiem nevajag ielaisties nekādās darīšanās!

-    Kāpēc ne?

-        No viņiem baidās visi apkārtnes Leras, putns paskaidroja. Viņiem ir dīvaini paradumi. Daži runā, ka viņi nogalinot paši savējos. Citi stāsta, ka viņi esot sen mirušu briežu rēgi.

-    Kur viņi ir? Rannohs jautāja.

-      Tepat aiz šī kalna, putns atbildēja. Bet es tevi esmu brīdinājis!

Rannohs pateicās nabaga iztrūcinātajam rubenim, un brieži devās tālāk. Pie kādas panīkušu koku audzes viņi atkal apstājās, lūkodamies lejup nākamajā ielejā, un tad Rannohs ieraudzīja meklētos. Sargi bija brīvi izvietojušies augstāk piekalnē un vakara gaismā grauza zāli. Dzīvnieki bija pārsteidzoši lieli. Briedēni bija nošķirti savrup nelielā grupā, ko sargāja citi briežu tēviņi. Draugi pārsteigti ievēroja, ka barā nav nevienas briežu govs. Hernes bars sastāvēja tikai no buļļiem.

-    Man viņi izskatās pavisam parasti, Dadzis teica.

-    Ko lai mēs darām tālāk? jautāja Teins.

-    Es vēl nezinu, Rannohs atbildēja. Varbūt man vispirms vajadzētu aiziet un parādīties viņiem vienam. Ja izrādīsies, ka viņi ir naidīgi noskaņoti, jūs varēsiet aizbēgt.

-    Ja gribi iet pie viņiem, Villova teica, tad iesim visi kopā!

Tajā brīdī notika kaut kas ļoti neparasts. Viens no briežiem dobji un skaļi iemaurojās. Tādus saucienus Rannohs un pārējie bija raduši dzirdēt tikai Anlaha laikā, un viņi pārsteigti lūkojās, kas notiks tālāk. Saucienam atbildēja cits briedis, tad nākamais, un tie skanēja vēl un vēlreiz. Brieži sāka ritmiski cilāt ragus augšup un lejup, un saucieni pārtapa tādā kā stieptā, modulētā dziesmā. Briežu grupas sagāja kopā, izveidojot dzīvus apļus, un sāka soļot, šūpodami galvas cits pret citu un kārpīdami zemi.

-    Tās ir tās pašas pēdas, ko mēs redzējām! nočukstēja Teins.

-    Iesim projām! Rannohs aicināja. Man vajag padomāt.

Taču, vēl lāgā nepaspējuši apgriezties, viņi pārbīlī sastinga.

Piecpadsmit brieži bija nemanot nokļuvuši viņiem aizmugurē un tagad strauji tuvojās, palaikam sliedamies pakaļkājās un neganti baurodami. Draugi instinktīvi pagriezās, lai pa kalna kori mestos bēgt, taču tagad viņi svešajam baram bija labi saskatāmi. Gaisu spēji satricināja nikni rēcieni, un brieži joņoja viņiem pretī no visām pusēm. Ja iepriekš viņi vēl bija neziņā, vai sastaptais bars būs naidīgi noskaņots, tad tagad par to vairs nebija nekādu šaubu.

-     Ātrāk! Rannohs iesaucās, izmisīgi domādams, ko iesākt. Stājamies aplī!

Draugi sagāja ciešā aplī un palika krēslā stāvam, gaidīdami savu likteni.

Brieži tuvojās zibenīgā ātrumā, un acīs tiem zibēja negants niknums. Pieskrējuši no dažādām pusēm, tie saplūda vienā barā un sāka riņķot apkārt mazajam pulciņam, nikni spārdīdami zemi un sliedamies pakaļkājās. Negantie māvieni bija ļoti līdzīgi nupat kalnā dzirdētajiem saucieniem.

Tad tie pavisam negaidot apstājās un pats lielākais briedis stāvēja pretī Rannoham.

-     Sagatavojieties! Rannohs pačukstēja draugiem, kas kā sasaluši skatījās uz milzīgajiem ragiem.

Briežu vadonis brīdi dusmīgu skatienu urbās Rannohā, tad iemaurojās tik neganti, ka nodrebēja visa apkārtne.

Taču viņš nemetās uzbrukumā, bet, vēlreiz piecirtis kāju, paspēra soli uz priekšu. Tad pēkšņi viņš nolaida ragus lejup un raidīja skaļu saucienu. To pārtvēra pārējie brieži, un arī tie nolieca galvas.

-    Esi sveicināts! briežu vadonis iesaucās. Esi sveicināts un svētīts, Herne! Hernes Cerība ir piepildījusies! Leģenda tapusi par īstenību!

-    Es nevaru t-t-tikt viņam ne tuvumā!

Nabaga Bankfuts šķita zaudējis pēdējo cerību. Kopš dienas, kad viņi sastapa Hernes baru, bija aizritējušas divas saules, un Bankfuts satraukti apspriedās ar pārējiem.

Tajā dīvainajā vakarā, kas joprojām mulsināja viņu domas, svešie brieži tūlīt bija nošķīruši viņus no Rannoha.

Tūdaļ pēc tam, kad tie beidza klanīties Rannoham, briežu barvedis, ko sauca Kāls, bija aizvedis viņu projām uz netālo bērzu birztalu kalnu nogāzes augstākajā daļā, kur draugi varēja viņu labi redzēt, taču tikai pastāvīgā sardzes ielenkumā.

Tikmēr Bankfutu un pārējos aizveda ielejas dziļumā pie neliela strauta un paskaidroja, ka viņi drīkstot brīvi staigāt apkārt, kamēr vien nemēģināšot tuvoties Rannoham vai bēgt projām. Svešie brieži izturējās itin piedienīgi, tomēr to acīs un ragu kustībās nebija grūti izlasīt slēptus draudus.

-     V-v-viņu visu laiku apsargā, cauru dienu un nakti! Bankfuts turpināja. Šie sauc to par godasardzi, bet es gan tā nedomāju. Kad Rannohs aizgāja šiem līdzi, viņš paguva man pačukstēt, ka centīšoties dot kādu ziņu, bet es vairs neko neesmu dzirdējis.

-    Vismaz izskatās, ka viņam nekas nekait, sacīja Teins.

-     Bet vai tie idioti tiešām tic, ka viņš ir Herne? grozīdams galvu, teica Dadzis.

-    Varbūt ir ari.

Dzirdēdami šos Teina vārdus, draugi pārmija skatienus, kuros izbrīns mijās ar bailēm.

-    Tā sacīts Pravietojumā, Teins nočukstēja.

-    Nē, tam es nespēju ticēt, Bankfuts samulsis nomurmināja. T-t-tas taču ir Rannohs, kas bērnībā spēlējās ar mums kopā un ar lielu patiku lēca pāri kritušiem stumbriem! Es vienmēr esmu zinājis, ka viņš ir īpašs briedis, bet… Herne?

-     Turklāt viņš pats mums ir teicis, ka nav samainīts bērns, atgādināja Villova.

Visi paskatījās uz Brakenu. Briežumāte neko neteica, taču zem aizmigloto acu plīvura piepeši uzzibēja baiļu dzirksts. Tomēr izskatījās, ka pārējos viņas klātbūtne nomierina. Rannoha māte bija dzīvs apliecinājums tam, ka Pravietojums nevar būt patiesība.

-   T-t-tur ir vēl kaut kas, Bankfuts pēkšņi teica. Toreiz, pirmajā vakarā, viņi aizveda Rannohu kaut kur kalnos.

Brieži izbiedēti saskatījās.

-    Viņi man iedveš bailes, sūrojās Pepa. Viņiem ir tik dīvainas paražas! Kaut vai tie apļi…

-   Jā, Pepa, Teins piekrita. Man šķiet, ka tā viņiem ir sava veida lūgšana.

-    Tas nav dabiski! Pepa teica. Vai atceraties tos briesmīgos akmeņus? Kur vēl ir dzirdēts, ka brieži vāktu ragus?

-     Es varu t-t-tikai teikt, ka viņi caur un cauri ir nedabiski, sacīja Bankfuts. Viņi mani b-b-biedē daudz vairāk nekā tie brieži, ko redzējām parkā, kaut gan acu skatiens ir līdzīgs. Vai esat ievērojuši, kādas viņiem asinīm pieplūdušas acis? T-t-tur ir kaut kas spokains… un mežonīgs.

Bet Villova sastingusi raudzījās augšup un acīmredzami vairs neklausījās draugu vārdos.

-    Nevar būt! viņa izdvesa. Ko viņš te dara?

Pāri zāles klajumam noteiktā gaitā viņiem tuvojās briedis ar lielu, pinkainu kažoku un augstiem, izliektiem ragiem. Pienācis klāt pārsteigtajiem draugiem, ziemeļbriedis rādīja ļoti nopietnu vaigu.

-    Es priecājos, ka jūs atradu, Birrmagnurs apstādamies teica. Viņi aizturēja mani ielejas ziemeļu galā. Kad uzzināju, kas noticis, tūlīt sapratu, ka tie esat jūs, tomēr man vajadzēja laist darbā visu pārliecināšanas spēku, lai piedabūtu viņus atvest mani šurp.

-    Bet ko tu te dari, Birrmagnur? Villova iesaucās, kaut gan ziemeļbrieža iespaidīgā klātbūtne viņu nomierināja. Mēs necerējām tevi vēl kādreiz sastapt.

-     Arī es to necerēju. Taču divas saules pēc tikšanās ar jums mani sagūstīja Vergu bars. Viņi atveda mani taisnā ceļā uz šejieni.

-    Bet kāpēc?

-     Viņi gribēja izvilkt no manis visu, ko zinu par Rannohu. Viņi redzēja, kā mēs nokāpjam no Lielā Kalna.

-    Viņi mūs redzēja?

Jā, un sekoja mums veselas saules ilgumā, bet tad sniegos mūs pazaudēja. Pēc tam viņiem izdevās mani atceļā noķert. Protams, ja tas nebūtu gadījies manā bezragu laikā, tas viņiem tik viegli neizdotos, Birrmagnurs lepni piebilda.

-    Vai viņi tev nenodarīja pāri?

-       Nē. Tiesa, mums laimējās, ka viņi mūs nemēģināja nogalināt, līdzko pirmoreiz ieraudzīja. Kāpt Lielajā Kalnā ir svētuma zaimošana. Bet drīz viņi pamanīja zīmi uz Rannoha pieres. Un tad iedomājās, ka pats Hoerns ir nokāpis no kalna virsotnes. Iezīmētais, tā viņi to sauc. Gadsimtiem ilgi viņi ir skaitījuši lūgsnas tā atnākšanai Hoerna sastapšanas vietā.

-    Hernes sastapšanas vietā, Teins atkārtoja.

-    Jā, kad viņi saiet apļos un skaita savas lūgsnas.

-   Tātad viņi patiešām skaita lūgsnas? Teins pārjautāja.

-     Cik saprotu, visa viņu dzīve ir veltīta tikai Hoernam.

-      Un kam jānotiek tagad, kad Viņš ir ieradies? jautāja Villova. Tas ir, kad tie iedomājas, ka Viņš ieradies?

-      Es īsti nezinu. Bet man šķiet, viņi gaida notiekam vēl kaut ko.

-     K-k-kaut mēs tikai varētu parunāt ar Rannohu! sacīja Bankfuts.

-    Mēs to izdarīsim! Villova pēkšņi paziņoja.

-    B-b-bet kā?

Villova apņēmīgu skatienu ielūkojās acīs draugiem un ziemeļbriedim. Viņas acis spīgoja dzelžaina apņēmība.

-       Par Pravietojumu es neko daudz nezinu, viņa lēni teica, toties es pietiekami daudz zinu par Rannohu. Ar šiem Herlām viņam nevar būt nekā kopīga. Atcerieties, kā viņš tos neieredzēja jau tad, kad mēs dzīvojām kopā ar Vergu baru. Nē. Mums jāizstrādā plāns.

-    Plāns? Teins atkārtoja.

-Jā. Plāns, kā viņu glābt.

Visu dienu draugi prātoja, kā piekļūt Rannoham, un līdz mijkrēslim viņiem bija nobriedusi itin atjautīga doma, kā to izdarīt. Tomēr plāns bija bīstams, un tam vajadzēja iepriekš sagatavoties, tāpēc draugi nolēma to īstenot pēc trim vai četrām saulēm, kad iestāsies pilns mēness.

Aiznākamajā saulē, kad Teins sēdēja tveicē, pārgremodams savas domas līdz ar bagātīgu zāles kušķi, pie viņa pieskrēja Bankfuts.

-    Tein, viņš aizelsies izdvesa, p-p-pirms mēs mēģinām glābt Rannohu, man kaut kas jānoskaidro, un es gribu, lai tu nāc man līdzi!

-Ja varēšu, es labprāt palīdzēšu, Bankfut, Teins atbildēja, bet par ko īsti ir runa?

-     Es g-g-gribu zināt, kurp viņi Rannohu ved! Pārējos te nevajag iejaukt. T-t-tas var būt bīstami.

Izdevība radās tajā pašā vakarā. Kad sabiezēja krēsla un pārējie piekalnē rāmi skrubināja zāli, Bankfuts pamanīja, ka pulciņš briežu dodas uz austrumu pusi. Viņu vidū bija Rannohs. Bankfuts steigšus devās pie Teina, un viņi divatā metās tiem nopakaļ.

Abi jaunie brieži turējās piesardzīgā attālumā. Silts vējš šalkoja viršos un čukstēja paparžu audzēs. Bankfuts un Teins nodrebēja, juzdami, ka tuvojas akmeņu apļa vietai. Kad viņi bija uzkāpuši augstā ziemeļu kalna korē, debesīs atspīdēja pilns mēness un abi brieži apstājās, bijībā un neticībā plati iepletuši acis. Senatnīgais akmeņu aplis, kura diametrs bija augsta koka garumā, asi iezīmējās pret milzīgo, dzelteno mēnesi, kas izskatījās pēc iespaidīgas salas spokainā debesu okeānā. Vējš arvien vairāk pieņēmās spēkā, un dzeltenīgajā gaismā viss bija saskatāms kā uz delnas. Akmens apļa iekšpusē pulcējās trīsdesmit brieži, un to, kas stāvēja pašā vidū, viņi pazina pirmajā acu uzmetienā. Tas bija Rannohs.

Tik tikko uzdrīkstēdamies elpot, viņi lavījās tuvāk un tad izdzirda balsi. Runāja Kāls, bara vadonis, kas pirmais bija uzrunājis Rannohu pirms viņa sagūstīšanas.

Valdniek Herne! Kāls sauca. Dod mums savu gaismu! Piepildi senseno Herlām lemto likteņa vēlējumu!

Tagad Bankfuts jau bija piekļuvis aplim triju koku attālumā un, ieraudzījis drauga seju, nodrebēja pie visām miesām. Rannoha acis bija violeti sarkanas, un tajās dega tāds niknums, kādu viņš nekad vēl nebija redzējis.

Rannohs nolieca galvu un izgrūda tik dobju māvienu, kas pārspēja vēja gaudas.

Tad atkal atskanēja Kāļa balss.

-    Vediet šurp briedēnus! viņš iesaucās. Lai tie dejo!

Četri brieži izgāja no apļa, un Bankfuts un Teins, gauži

pārsteigti, tālākajā akmens apļa malā ieraudzīja parādāmies briedēnu pulciņu. Tie lēni gāja uz priekšu, šūpodami galvas, un to acīs Bankfuts ieraudzīja tādu pašu drudžaini izmisīgu skatienu kā Rannoha acīs.

Tad aplī stāvoši brieži sāka vienā balsī maurot un rūkt un atkal atskanēja Kāļa sauciens.

-Jūs, kas esat nākotne, dejojiet Hernem, dejojiet Varmācības valdniekam!

Briedēni sāka mēnessgaismā līgani kustēties apkārt Rannoham, iedami pa apli un šūpodami galvas pa labi un pa kreisi. Briežu māvieni pārtapa dobjās, ritmiskās gaudās, kuru pavadījumā briedēni cēlās pakaļkājās, griezās apkārt un mētāja galvas zilganajā mēnessgaismā.

-     Herne! briežu tēviņi sauca, vērodami jauno briedēnu deju. Herne, Tumsas valdniek!

Brieži riņķoja arvien ātrāk un ātrāk, līdz Bankfuta un Teina satriekto acu priekšā pārtapa gandrīz vai ēnās uz spokainas mēnessgaismas fona. Būtnes no citas pasaules. Būtnes, ko vada nedzirdēta, nereāla mūzika. Gari vai dēmoni. Vai varbūt abi. Deja sasniedza kulmināciju, un piepeši viens no jaunajiem briedēniem izskrēja no rindas un piegāja pie akmens altāra apļa vidū. Bankfuts pazina Ragnuru no Vergu bara.

Briedēni turpināja šūpoties dīvainajā dejā, riņķodami apkārt Ragnuram un akmens altārim. Tad piepeši Bankfuts un Teins ar šausmām ieraudzīja, ka apļa vidū ieskrien Kāls un saslienas pakaļkājās. Ar vienu strauju kustību viņš trieca kājas pret Ragnura galvu, un briedēns nokrita zemē bez dzīvības.

Bankfuts ieelsojās. Viņš tik neganti drebēja, ka kāju nagi gandrīz vai klaudzēja pret zemi.

-     Upurēšana! Teins nočukstēja. Tad re, ko viņi te dara! Upurē briedēnus!

Pēkšņi ari Rannohs viņiem priekšā saslējās pakaļkājās. Viņš sparīgi atmeta ragus pret mēnesi, drudžaini savēcināja gaisā priekškājas un pēc tam izgrūda baisu māvienu gluži kā no pašiem dvēseles dziļumiem.

-    Herne ir apmierināts! viņš iebrēcās balsī, ko draugi tik tikko pazina. Tagad atstājiet mani! Tas ir galā!

Teins un Bankfuts pagriezās un bēga. Viņi neapstājās un neatskatījās, līdz bija nokļuvuši pie Birrmagnura un pārējiem. Tuvodamies savējiem un tik tikko spēdams noticēt redzētajam, Teins izmisušā čukstā izdvesa:

-    Bankfut?

-    K-k-kas ir? draugs atsaucās.

-    Vai tas tiešām varētu būt? Tas, ka viņš ir Herne?

Kad Teins un Bankfuts pastāstīja draugiem par upurēšanu, visi jutās satriekti, un Birrmagnurs drūmi purināja galvu, taču Teina un Bankfuta izskats neļāva šaubīties. Vienīgi Villova atteicās ticēt viņu stāstam.

-     Viņi kaut ko ir Rannoham nodarījuši! Kaut kā apdullinājuši viņu! Villova apgalvoja. Tagad ir vēl jo svarīgāk, lai mēs neizlaistu viņu no acīm!

-    Ko mēs tagad darīsim? jautāja Teins.

-    To pašu, ko bijām iecerējuši, Villova atbildēja.

-    Bet ja viņš ir…

-      Mums vismaz jāpiekļūst viņam un jārunā ar viņu! Villova neatlaidās.

Beidzot pārējie piekāpās. Draugi nolēma izmēģināt laimi nākamās dienas Larna stundā, un pirms tās visi sanāca kopā. Viņi bija ārkārtīgi satraukti, bet iecerētajā plānā katram, izņemot Brakenu, bija jāveic sava daļa, tāpēc domas par darāmo vismaz palīdzēja apspiest bailes.

-     Labi! Villova beidzot noteica. Tev, Birrmagnur, jāiet pirmajam, un mēs ar Pepu iesim vēlāk, kad Bankfuts…

Bet tad Villova pēkšņi apklusa. Viņa bija ieraudzījusi tuvojamies desmit briežu tēviņus.

Pienākuši klāt, tie nolieca ragus.

-    Herne aicina jūs pie sevis! svinīgā nopietnībā paziņoja to vadonis. Jums visiem jānāk līdzi!

Draugiem pat neradās iespēja mēģināt sava plāna īstenošanu, un, nepaguvuši ne attapties, viņi briežu ielenkumā kāpa augšup kalnā, kur gaidīja Rannohs. Līdzko Villova ieraudzīja viņu stāvam birztalas ēnā blakus Kālam un sardzes briežiem, viņa straujā lēcienā metās uz priekšu.

-      Rannoh! Villova iesaucās. Vai tev nekas nekait? Mēs tik ļoti uztraucāmies! Nesapratām, kāpēc viņi mums neļauj ar tevi tikties, un…

-      Klusu! Rannohs iesaucās, pēkšņi piecirzdams kāju pie zemes.

Villova pārsteigta apstājās.

-    Rannoh, tā esmu es, Villova!

Šķita, ka Rannoha skatiens raugās Villovai cauri. Bankfuts, Dadzis, Teins un Birrmagnurs devās uz priekšu, bet

Pepa palika aizmugurē līdzās Brakenai, kas nevaldāmi drebēja un izbiedētu skatienu lūkojās Rannohā. Bankfuts ievēroja, ka zeme ap Rannohu ir piebārstīta ar ogām un piepēm, ko viņi bija lasījuši kopā ar Vergu bara briežiem.

-    Mums prieks tevi atkal redzēt, Rannoh! Birrmagnurs rāmi teica.

-Jūs riskējat ar dzīvību, tā runādami ar mani! Rannohs salti izmeta.

Tad uz priekšu panācās Kāls, un viņa acis bija tikpat sarkanas kā upes ūdens.

-     Nolieciet galvas, kad runājat ar Herni! viņš uzkliedza. -Jūs atrodaties dieva priekšā!

-     Rannoh, lūdzu! Bankfuts izmisis iesaucās. Vai t-ttu esi aizmirsis savus draugus?

Rannohs stingi raudzījās viņos un šķita cīnāmies ar sen pagaisušām atmiņām.

-    Es atceros jūs no saviem sapņiem, beidzot viņš neskanīgi teica, bet esmu izgājis cauri mirušo valstībai un nonācis vietā, kurā neviens no jums nedrīkst spert kāju. Pravietojums ir piepildījies! Vai neredzat šo zīmi?

-     Tā ir parasta balta zīme, parasta zīme uz briedēna pieres! Tā tu pats vienmēr teici! iesaucās Villova. Vai tiešām tu neatceries, Rannoh?

-     Pārāk ilgi es centos sevi mānīt, Rannohs atbildēja. -Jūs zināt Pravietojumu. "Herne atkal modīsies no miega." Nu, lūk, Herne ir modies. Savējo vidū.

-    Bet, Rannoh! Villova nerimās.

-    Diezgan! Tagad jums jādodas prom no šīs vietas. Ejiet uz ziemeļiem! Vai uz dienvidiem. Tikai ejiet prom! Jūs un visi citi, kas nav īsteni hernieši!

Rannohs nosprauslojās, it kā pārvarēdams pretīgumu, bet Birrmagnuram īsu mirkli likās, ka Rannoha acis ir pavisam skaidras. Tomēr, kad viņš atkal ierunājās tikpat salti kā iepriekš, ziemeļbriedis nosprieda, ka ir maldījies.

-    Pasteidzieties, jūs man esat apnikuši! Rannohs uzkliedza.

Bet tad uz priekšu panācās Bankfuts.

-   Nē! viņš teica. Es tam nevaru t-t-ticēt. P-p-pēc visa, kam mēs kopā esam gājuši cauri! Rannoh, tas neesi tu! Viņi ir kaut ko izdarījuši ar tevi! Tas nebiji tu, Rannoh, ko es redzēju t-t-tur, starp akmeņiem.

To pasacījis, Bankfuts tūlīt saprata, ka pieļāvis smagu kļūdu.

-    Ko tas nozīmē? zvērojošām acīm iesaucās Kāls un atmeta ragus. Viņš ir redzējis Rituālu! Tā ir zaimošana!

Rannohs paskatījās uz briežiem un īsu mirkli šķita vilcināmies.

-    Ņemiet viņu ciet! viņš pēkšņi iesaucās.

Bankfuts nepaguva ne attapties, kad bija jau ielenkts.

-    Nē! Villova iekliedzās.

Tagad viņa bija satracināta līdz neprātam, un, kad viens no sargiem, steigdamies pie Bankfuta, gāja viņai garām, jaunā tele no visa spēka iespēra tam ar pakaļkājām. Spēriens trāpīja briedim pa vēderu, un tas sāpēs neganti iemaurojās. Noliecis ragus lejup, tas grasījās durt Villovai mīkstajā sānā, taču viņa atlēca atpakaļ.

-    Bēdz, Bankfut! Villova iesaucās. Bēdz!

Bankfuts metās uz priekšu, bet brieži saskrēja viņam

apkārt. Bankfuta ceļš bija aizšķērsots. Dadzis, Teins un Birrmagnurs nolieca galvas un metās cīņā. Nākamajā brīdī gaisu jau tricināja karotāju ragu klaudzoņa. Kaut gan Teins un Dadzis cīnījās godam, visvairāk spēja izdarīt Birrmagnurs, jo pretinieki nebija pieraduši pie ziemeļbrieža savādajiem, lielajiem ragiem un neprata pretoties to izliektajām smailēm. Drīz Birrmagnurs atradās pašā kaujas mutulī, kur nikni cirta uz visām pusēm un nodarīja uzbrucējiem lielus zaudējumus.

Tomēr stāvoklis drīz kļuva bezcerīgs. Līdzko Villova bija iekliegušies un sākusies kauja, kājās bija pietrūcies viss bars, un tagad aizstāvēt savu dievu metās arī pārējie. Drīz vien skaitliskais spēku samērs kļuva nepārvarams un Bankfutu no pārējiem šķīra vesels briežu mūris. Draugi atkāpās. Teinam pamatīgi asiņoja purns, un Dadzis nikni spārdīja zemi.

-Jūs! Rannohs uzrunāja Villovu un pārējos. Jūs spēlējaties ar savu dzīvību! Bet tāpēc, ka esat piedalījušies Hernes ceļojumā, es ļaušu jums aiziet neskartiem. Ejiet prom tūdaļ pat, jo neviena sveša acs nedrīkst redzēt to, kam tagad lemts notikt!

-   Rannoh! Villova iesaucās. Tu to nedrīksti! Tu nedarīsi pāri Bankfutam!

-    Pazūdiet! Rannohs nikni uzkliedza. Ātrāk!

Citas iespējas vairs nebija. Svešo briežu dzīti, draugi kāpa lejā pa nogāzi, atstādami Bankfutu viņa liktenim. Brieži dzina viņus projām no ielejas uz Vergu bara mājvietas pusi, un Villova, ko vairāk par visiem plosīja niknums un bēdas, ik pa brīdim sāpīgi atskatījās uz vietu, kur bija palicis viņas draugs.

-   Neraizējies, Villova! Birrmagnurs, iedams viņai blakus, pačukstēja. Kad šie mūs vairs neredzēs, nogaidīsim līdz tumsai un tad mēģināsim viņu glābt.

Tomēr ari ziemeļbriedis jutās ļoti noraizējies, un to varēja lasīt viņa acīs.

Rannohs palika stāvam birzs malā blakus briežiem, kas bija ielenkuši Bankfutu.

-   Valdniek Herne! Kāls teica Rannoham, noskatīdamies pakaļ Villovai un pārējiem aizejošajiem briežiem. Upurēšanai jānotiek šonakt!

-   Jā, Rannohs piekrita, nopietni lūkodamies uz Bankfutu, bet gādājiet, lai pie akmeņiem sanāktu viss bars!

Viņiem jāredz, kā Herne liek neticīgajiem maksāt ar asinīm!

Kad brieži veda Bankfutu kalnā uz akmens apļa pusi, viņa kājas bija tik smagas, ka viņš tikai ar pūlēm spēja tās cilāt. Spokaina, noslēpumaina mēnessgaisma vizēja pār pagānisko upurēšanas vietu. Šoreiz priekšgalā gāja Rannohs, abās pusēs viņam soļoja Hernes sargi, un no muguras sekoja jaunie briedēni un viss pārējais Hernes bars. Kad Rannohs iegāja akmens aplī, bars palika iepakaļ, bet Bankfutu sargi pagrūda uz priekšu. Ieiedams starp akmens stabiem, Bankfuts nodrebēja: agrāk upurētais, mirušais briedēns joprojām gulēja turpat zemē blakus akmens altārim.

Tad aplī iesoļoja Kāls kopā ar savu sardzi. Tie visi pēc kārtas zemu paklanījās pret Rannohu un nolika viņam pie kājām mutē līdzatnestās piepes un ogas.

-    Herne! ikviens iesaucās.

-    Herne! tagad sauca viss briežu bars, sanākdams lokā ap akmeņiem. Valdniek Herne!

-    Vai esi gatavs dzīrēm? Kāls jautāja.

Rannohs pamāja ar galvu.

Bankfutu rupji pagrūda uz priekšu, un viņš attapās stāvam blakus altārim. Viņu bija ielenkuši trīs brieži un Kāls. Hernes brieži sāka šūpot ragus, apli tika ievesti jaunie briedēni, sākās briedēnu deja, sākās gaudu dziesmai līdzīgā maurošana. Bankfuts aizvēra acis un gaidīja triecienu. Nedabiskā, satracinātā deja šķita velkamies veselu mūžību, un Bankfuts juta, ka blakus stāvošais Kāls gatavojas liktenīgajam spērienam.

Rituāls tuvojās kulminācijai, un Bankfuts saspringa, taču brīdī, kad gaudu dziesma šķita sasniegusi visskaļāko pakāpi, no Rannoha mutes izlauzās baiss rēciens.

-     Diezgan! viņš pēkšņi iekliedzās. Diezgan! Herne pieprasa klusumu!

Brieži un briedēni apstājās, Rannoha balss sastindzināti.

-    Kas noticis, Herne? Kāls noraizējies jautāja. Vai neesi apmierināts ar upurēšanu?

Rannohs piecirta kāju.

-Jā, Kāl, Herne ir neapmierināts! viņš nikni iesaucās. Neapmierināts ar upurēšanu! Ar tevi! Ar tavu baru!

Briežus pārņēma piepešas šausmas.

-    Bet kāpēc, valdniek? Kāpēc mēs esam izpelnījušies tavu nelabvēlību?

-    Un to jautājat jūs? Rannohs atsaucās. Jūs, kas dzīvojat māņticībā un bailēs! Jūs, kas ticat vienīgi tumsai, nāvei un varmācībai! Jūs, kas nogalināt paši savus bērnus un darāt to manā vārdā! Jūs uzdrīkstaties man jautāt, kāpēc?

Brieži akmens loka iekšpusē un ārpusē izbiedēti kāpās atpakaļ.

-      Palieciet, kur esat! Rannohs iesaucās. Palieciet uz vietas, līdz būšu iemācījis Herlām pamatīgāku maģiju nekā nāve! Līdz būšu parādījis jums, kā darbojas Herne Dziednieks! Jūs, kas Briežu valdnieka vārdā esat gatavi upurēt šo jauno briedi, skatieties manī un bīstieties no manis!

Rannohs paspēra soli uz priekšu un, pagājis garām Bankfutam, apstājās tur, kur joprojām gulēja nonāvētais briedēns. Viņš nolieca galvu un ļoti maigi ar ragu paberzēja tam sānu.

-    Es, kam dots spēks atdarīt dabas gaitu, Rannohs iesaucās, es tev pavēlu celties!

Apkārt bija iestājies stindzinošs klusums, un Bankfuts, pārsteigumā apdullis, redzēja, ka briedēns noraustās. Tā sāni nodrebēja, galva sakustējās, un nākamajā brīdī briedēns piecēlās kājās un nopurinājās. Briežu bars ieelsojās, un daži izbailēs noslīga pie zemes.

-   Un tagad klausieties! Rannohs iesaucās pērkondimdošā balsī. Tā kā jūs esat iemantojuši manu nelabvēlību, es jums visiem pavēlu pazust no šis vietas un nekad vairs te neatgriezties! Hernes bars ir likvidēts! Visi Vergu bari kļūs brīvi! Brieži Augstajā Zemē netraucēti klejos, kur paši vēlēsies. Ejiet kopā un dzīvojiet kā citi Herlas vai ari ejiet katrs savu ceļu! Bet nekad vairs neuzdrīkstieties nekrietni izmantot Hernes vārdu! Pazūdiet visi no manām acīm!

Otrreiz tas nebija jāatkārto. Brieži iemaurojās un, cits citu spārdīdami un grūstīdami, lauzās ārā no akmens apļa. Sākās paniska bēgšana. Ārpusē palikušie bēgdami izklīda pa tīreli uz visām pusēm. Cilvēka izveidotajā akmens stabu lokā palika tikai Rannohs, Bankfuts un jaunais briedēns. Bankfuts gandrīz vai neuzdrīkstējās pakustēties. Viņš raudzījās uz Rannohu un juta, ka pašam kājas izbīlī gluži vai iemietas zemē.

-      H-h-herne! Bankfuts izdvesa, atkal aizvēris acis. Herne! Nedari man pāri! T-t-tagad es zinu, ka Pravietojums ir patiess! Piedod, ka es par to šaubījos, bet…

Bet pēkšņi viņš izdzirdēja sprauslošanu. Tā pakāpeniski pārtapa skaļos, sulīgos smieklos.

-    Ai, Bankfut, vecais nejēga Bankfut, vai tiešām tu vairs nepazīsti savu veco draugu?

Bankfuts atvēra acis un jutās vēl vairāk pārsteigts nekā tad, kad bija ieraudzījis Herni.

-    Nomierinies, Bankfut, tas esmu es, Rannohs!

Tieši turpat, kur pirms brīža Bankfuts godbijīgā izbīlī bija raudzījies uz dieva iemiesojumu, viņš atkal redzēja savu veco draugu.

-     Bet tas b-b-briedēns… Bankfuts stomījās. Es pats redzēju, kā viņš nokrita b-b-beigts!

-    Viņš nebija beigts, Rannohs atbildēja, kaut arī Kāļa spēriens viņu pamatīgi apdullināja. Tāpēc es tovakar visiem pavēlēju iet projām. Lai varētu palīdzēt šim mazajam. Nāc, Ragnur, sasveicinies ar Bankfutu!

Briedēns priecīgs pierikšoja tuvāk.

-    Kad redzēju, ka Ragnurs nav pagalam, es sapratu, ka izdevīgais brīdis ir pienācis. Tad arī nolēmu nospēlēt šo izrādi. Man tikai žēl, ka neapturēju visu to nejēdzību jau agrāk, bet tās ogas un murgainās dejas uz brīdi apdullināja arī mani. Ja Ragnurs nebūtu bijis tik attapīgs un izpalīdzīgs, nemaz nezinu, ko es būtu iesācis. Kad viņi bija projām, mēs kopīgi visu izplānojām, vai taisnība, Ragnur?

Ragnurs priecīgs paskatījās uz Rannohu.

-     Es iekārtoju Ragnuru, cik ērti varēju, un pieteicu, lai viņš neiet projām no akmeņiem, ja kāds tuvojas vai gaidāma nākamā upurēšana, lai izliekas beigts.

Bankfuts pamāja ar galvu, lai gan joprojām nespēja atjēgties.

-    Tomēr vispirms es gribēju dabūt jūs projām, jo nebiju drošs, vai viss izdosies, kā gribēts. Ziņu padot es nekādi nevarēju, tāpēc vajadzēja izlikties, ka es jūs padzenu no ielejas. Man ļoti žēl, ka es tā pārbaidīju Villovu. Bet tad tu pēkšņi gandrīz visu sabojāji, Rannohs pasmējās, izpļāpādamies, ka esi redzējis rituālu! Tomēr beigu beigās tas laikam pat palīdzēja radīt krāšņāku iespaidu.

-    Tātad… tātad viss bija izlikšanās!

-    Nē, Bankfut, viss ne, Rannohs klusi atbildēja.

-    Kā tā?

-     Saproti, Rannohs teica, un viņa balss kļuva ļoti nopietna, gandrīz drūma, bija brīdis, kad es viņiem gandrīz noticēju. Kad man gribējās viņiem ticēt.

-    Kādas tev tur, kalnā, bija acis! Tās mani pārbiedēja.

-     Jā. Bet tur vainīgas galvenokart ogas un piepes, ko viņiem vāc Vergu bari. Tām piemīt spēks izraisīt nomoda sapņus, Bankfut. Viņi visi dzīvoja to iespaidā. Tikai pēc pirmās upurēšanas, kad tev likās, ka viņi ir nogalinājuši Ragnuru, man izdevās nokratīt šīs izjūtas, un pēc tam vajadzēja krietni papūlēties, lai Kāļa un pārējo briežu klātbūtnē izliktos, ka es tās ēdu. Bet bija vēl arī kas cits, Bankfut, kaut kas svarīgāks par piepēm. Tajā aplī, kad briedēni mēnessgaismā dejoja… īsu mirkli es gandrīz vai domāju, ka tiešām esmu Herne. Tam visam piemita kaut kas no Hernes līdz brīdim, kad…

Rannohs apklusa.

-    Līdz brīdim, kad…?

-    Līdz brīdim, kad viņi gandrīz nogalināja Ragnuru. Tad manī kaut kas pamodās un es nokratīju tās vīzijas.

-    Kā tas saprotams?

-      Brīdī, kad izjutu vardarbīgo gaisotni, kas valda tajā vietā un strāvo no akmens stabiem un šiem Herlām, es atcerējos izjūtu, kas man nākusi līdzi visu mūžu. To, ko jutu, būdams kopā ar vilku. Vēlēšanos dziedēt.

-    Bet Herne?

Rannohs pasmaidīja.

-     Hernes bara ticība šeit, Augstajā Zemē, ir kopta daudzus gadu simtus, un Rurls man sacīja patiesību viņi patiešām daudz zina par cilvēku. Tas ir šī akmens apļa dēļ. Upurēšanas rituālu viņi iemācījās, vērodami cilvēkus te, starp akmeņiem. Bet es droši zinu: ja vien Herlas cilts vēlas būt brīva Augstajā Zemē vai jebkur citur Lielajā Zemē, tad tā nekad nedrīkst pielūgt Herni tā, kā to darīja viņi.

-    Tātad tu…

Rannohs uzmanīgi paskatījās uz Bankfutu.

-    Nē, Bankfut, viņš klusi teica, es neesmu Herne. Es esmu Herla.

-    Un Pravietojums?

Rannohs domīgi lūkojās tumsā. Pāri Augstajai Zemei pūta stiprs vējš, skarbi skardams jauno briežu sejas. Rannohs pēkšņi jutās daudz vecāks. Viņš neatbildēja, bet pagriezdamies pēkšņi juta, ka tumsā aiz akmens stabiem kaut kas kustas.

-            Nu tad laikam jāmēģina atrast p-p-pārējos, Bankfuts pēc brīža sacīja. Varu derēt, ka viņi tam visam nekad nenoticēs.

-            Bankfut, Rannohs klusi teica, es uzzināju vēl kaut ko.

-    K-k-ko tad?

-              Par Sgorru. Es zinu, no kurienes viņš atnāca pie mums, Rannohs nočukstēja. Šis kādreiz bija viņa bars.

Bankfuts pārsteigts lūkojās Rannohā.

-    Sgorra b-b-bars?

-            Jā, Bankfut, bet tas vēl nav viss, Rannohs atbildēja. Kāls teica: tas esot saistīts ar kādu salu un ar to, ko Sgorrs tur jau sen paslēpis. Viņš teica, ka Sgorrs vairāk par visu pasaulē baidoties no tā, ka to kāds varētu atklāt.

-    Bet ko īsti?

-            Es nezinu, Rannohs sacīja. Tas ir vēl tumšāks noslēpums.

Trešā dala

>

18 Apzīmogošana

Un Tas Kungs uzlika Kainam zīmi.

Pirmā Mozus grāmata 4, 15

-    Dzīvs? Ko tu tur runā, kā viņš var būt dzīvs?

Narls tramīgi atkāpās koku ēnā. Viņš nekad vēl nebija redzējis Sgorru tā pārskaišamies. Viņa kungs bija kļuvis vecāks, un spalva ap purnu tam vietām sirmoja, neizprotami piešķirdama rētainajai sejai vēl draudīgāku izteiksmi.

-    Tas var būt tikai viņš, Narls teica. Izaudzis, protams, un tagad viņam ir ragi. Bet zīme uz pieres ir tieši tāda pati. Ozollapas zime.

-    Bet kā tas iespējams? Sgorrs nespēja ticēt.

-   Spiegi nav gluži pārliecināti. Bet no izdibinātā tie varējuši secināt, ka viņš toreiz ievainots un vēlāk izglābts. Narla balss pieklusa līdz izbiedētam čukstam.-Viņu izglāba cilvēki!

-    Cilvēki? Narls pirmo reizi redzēja Sgorra vienīgajā acī uzzibam kaut ko līdzīgu bailēm. Taču nākamajā brīdī tās pazuda.

-    Jā, un pēc tam viņš devās uz Augsto Zemi, Narls turpināja, kopā ar saviem draugiem. Ar tiem pašiem, kuri toreiz aizbēga no sgorriešiem.

-            Vai man apkārt ir vieni vienīgi nejēgas? Sgorrs iesaucās. Liec sodīt sargus gar visu Lielo gravu! Nogalināt vienu sargu no katra garnizona!

Narls pamāja ar galvu.

-            Un kāpēc vispār spiegi pārkāpa manus rīkojumus un iegāja Augstajā Zemē? Sgorrs dusmīgi noprasīja.

Narls izbijies nolaida skatienu.

-             Viņi gribēja tikai labu, valdniek, briedis atbildēja, -jo bija pamanījuši balto zīmi uz viņa pieres.

-            Tātad viņš ir dzīvs, Sgorrs noteica, lūkodamies tumsā. Tā gan. Un mājo Augstajā Zemē. Nu, tie tur vismaz zinās, ko ar viņu darīt!

Narls savādi paskatījās uz Sgorru. Viņš nesaprata sava kunga vārdus.

-             Un vēl kaut kas, Narls lēni turpināja, visu laiku vērodams Sgorra reakciju. Es īsti to nesaprotu, bet spiegi stāstīja par kaut kādu baru. Viņi to sauc par Hernes baru.

Sgorrs pēkšņi apsviedās apkārt un pavērās Narlā ar zvērojošu skatienu.

-Jā! viņš teica.

-             Tātad tu zini par viņiem, valdniek? Narls pārsteigts jautāja.

-    Mazliet, Sgorrs smīnēdams atbildēja. Stāsti tālāk!

-    Viņi valdīja Augstajā Zemē.

-    Valdīja? Sgorrs pārjautāja. Kā to lai saprot: valdīja?

-             Tas ir pats dīvainākais šai stāstā. Spiegi stāstīja, ka Rannohs esot gāzis viņu varu.

-             Gāzis Hernes bara varu? Sgorrs iesaucās, atkal apsviezdamies apkārt un acīm ieurbdamies nakts tumsā. Tas nav iespējams! Aši aizved mani pie šiem spiegiem!

Narls devās tumsā, vezdams Sgorru līdzi. Gaiss bija auksts, jo pašlaik valdīja ziema, un sasalusi zemes virskārta skaļi čirkstēja zem kājām. Abi spiegi, sgorriešu ielenkti, ar

bailēm gaidīja savu vadoni. Mājupceļš tiem bija prasījis vairāk nekā gadu, jo ziemeļu pusē tie bija apmaldījušies un neskaitāmu sauļu un mēnešu ilgumā bezcerīgi klīduši apkārt, ar šausmām gaidīdami brīdi, kad vajadzēs atkal stāties sava pavēlnieka priekšā. Tie bija divi no briežu pulciņa, kuru sarunu Rannohs bija nejauši noklausījies pie strauta, un abu dzīvnieku dvaša tumsā spēcīgi garoja.

-    Runā! Sgorrs uzsauca, pieskrējis tuvākajam no abiem spiegiem un piegrūdis purnu tam pie pašas izbiedētās sejas. Izstāsti visu, ko zini par Rannohu un Hernes baru! Neizlaid nevienu sīkumu! Brīdinu tevi: ja mēģināsi kaut ko izskaistināt, lai man iztaptu, es to uzzināšu!

Sgorrietis sāka stāstīt. Sākumā viņš runāja stomīdamies, valoda ķērās, un Sgorrs viņam uzkliedza, piedraudēdams ar sgorriešu asajiem ragiem. Spiegs izstāstīja par bēgšanu pāri Lielajam Kalnam un par briežu sastapšanos ar Birrmagnuru. Taču, kad stāstītājs nonāca līdz aiziešanai no Vergu bara, Sgorrs viņu apturēja.

-    Tu saki, ka viņš sarunājās ar rubeni? Sgorrs noprasīja, pamezdams skatienu uz Narlu.

-Jā, valdniek, bet es nesapratu, ko viņi runā.

Sgorra seja pēkšņi bija kļuvusi domīga.

-    Turpini! viņš pavēlēja.

Sgorrietis stāstīja tālāk, sīki izklāstīdams visu par Hernes baru un akmens stabu apli. Stāsts prasīja ilgu laiku, jo spiegs neuzdrīkstējās izlaist nevienu sīkumu.

-    Ak tā gan! Sgorrs, kratīdams galvu, noteica, kad viss beidzot bija pavēstīts. Tātad tie stulbeņi aizbēga? Hernes bars, kas valdījis Augstajā Zemē ilgāk, nekā Herlas spēj atcerēties?

Briedis nervozi pamāja ar galvu un pameta skatienu uz pārējiem sgorriešiem. Tie visi klusībā brīnījās, kāpēc Sgorrs šķiet jau zinām par Hernes baru. Sgorrs ieurbās stāstītājā ar skatienu, kas šķita pienaglojam briedi pie tumsas aizkara. Tad piepeši Sgorrs sāka viscaur drebēt. Drebēja viņa kājas, drebēja pleci, un drebēja pat strupie stumbeņi uz bezragu galvas. Sgorrs smējās. Viņš atmeta galvu un nodārdināja skaļu, dobju smieklu šalti. Sgorrieši pārsteigti raudzījās cits uz citu. Viņi nekad nebija dzirdējuši Sgorru smejamies, un šī skaņa šķita baisāka par visu, kas dzirdēts līdz šim.

-     Nudien, labāk vairs nevar vēlēties! Sgorrs izdvesa, mitēdamies smieties. Ak, šis Rannohs… man šķiet, es labprāt iepazītos ar viņu, Narl! Jā, man šķiet, es pat ļoti labprāt iepazītos ar viņu! Kā tu teici? Sgorrs atkal pievērsās spiegam. Vai pirms promiešanas tu dzirdēji Rannohu apgalvojam, ka viņš nav Herne?

Briedis atkal pamāja ar galvu.

-    Pavisam droši?

-    Tie bija pēdējie vārdi, ko mēs dzirdējām, pirms devāmies atpakaļ, valdniek.

-    Nē, skaidrs, ka nav, Sgorrs nomurmināja. Skaidrs, ka nav.

-    Bet, valdniek, sgorriešu spiegs negaidot jautāja, vai tam var būt sakars ar Pravietojumu?

Jau nākamajā brīdī briedis nožēloja savus vārdus. Sgorrs atieza zobus, un tie spēji ieurbās spiegam kaklā. Briedis mežonīgi iemaurojās, un, kad Sgorrs to beidzot atlaida vaļā, no brūces izšļācās asiņu strūkla.

-      Tu zini, ka par Pravietojuma pieminēšanu draud nāve! Sgorrs uzkliedza.

Tad viņš strauji pagriezās un uzrunāja apkārtējos.

-     Klausieties, jūs visi! Sgorrs iesaucās. Klausieties uzmanīgi! Ne vārds no tā, ko jūs te šovakar dzirdējāt, nekad nedrīkst izskanēt pār jūsu lūpām! Vai sapratāt? Neviens vienīgs vārds! Jūs zināt tikai to, ka briedēns ar balto ozollapas zīmi pierē gāja bojā pie ezera pirms vairākiem gadiem. Jūs smagi nožēlosiet, ja dabūšu dzirdēt, ka briežu barus ir sasniegusi kāda cita ziņa. Vai sapratāt?

Spiegi un apkārt stāvošie sgorrieši pamāja ar galvu.

-    Ļoti labi! Sgorrs teica, un viņa balss, vēlreiz uzrunājot spiegus, kļuva laipna un draudzīga. Klausieties, jūs abi! Jūs esat teicami pastrādājuši, un es esmu apmierināts. Turpmāk jūs ieņemsiet godpilnu vietu sgorriešu iekšējās rindās. Šovakar lai jūs aizved uz barošanās vietu un iedod jums ogu un mizu papilddevu! Nāc, Narl, es gribu iet atpakaļ uz savu harēmu.

Sgorrs strauji pagriezās un, par lielu atvieglojumu pārējiem, pazuda tumsā.

Taču, rikšojot uz priekšu, viņa acs ugunīgi kvēloja.

-   Narl, Sgorrs teica, kad viņi bija aizskrējuši pietiekami tālu no pārējiem, es gribu atbrīvoties no viņiem.

-    Kā, valdniek?

-    Gādā, lai viņu vairs nebūtu! Tā ir vienīgā drošā iespēja.

-    Spiegi, valdniek?

-    Nē, Narl, neesi tāds nejēga! Ne jau tikai spiegi, bet visi! Visi brieži, kas šovakar bija tur. Bet centies to izdarīt prasmīgi un neuzkrītoši, Narl. Sarīko nelaimes gadījumus. Novāc viņus pa vienam.

Narls kļuva neparasti kluss. Citkārt viņš būtu izpildījis sava kunga pavēles bez jebkādiem sirdēstiem, taču šoreiz jutās krietni noraizējies. Sgorriešu sardzes vidū bija ari viņa brālis Raks. Kad abi brieži tuvojās biezoknim, kurā mitinājās Sgorra harēms, Narls uzdrošinājās uzdot kādu jautājumu. Viņš zināja, ka ir viehīgais briedis visā barā, kas pēc šāda jautājuma paliktu sveikā.

-    Valdniek, viņš klusi teica.

-    Kas ir, Narl?

-    Tas Pravietojums…

-    Nu, kas tad ir ar to? Sgorrs aizkaitināts atmeta, tomēr izskatījās tāds kā dīvaini izklaidīgs.

-   Vai varētu būt, ka tas sāk piepildīties? Tu dzirdēji, ko teica spiegi. Viņš prot sarunāties ar Lerām un pašlaik ir Augstajā Zemē. Un vai tu atceries rindu "Cilvēks bargā brīdī nosargās"?

-    Atzīšos, mani pārsteidz ziņa, ka viņš ir izdzīvojis, Sgorrs salti teica. Bet vairāk nekas. Padomā, Narl, kas tik tajā Pravietojumā nav teikts! Debesis kļūst melnas. Herlām palīdz ienaidnieki. Tas nav iespējams! Un tu pats dzirdēji viņš esot teicis, ka nav Herne. Skaidrs, ka viņš nav Herne, jo tāda Hernes nemaz nav!

-    Bet viņš ir pavadījis laiku kopā ar cilvēku.

Sgorrs labu bridi klusēja, jo kaut kas bija sācis šķobīties ari viņa melnajā sirdī. Cilvēks. Rannohs kaut ko zina par cilvēku. Un viņš ir sastapis Hernes baru. Pārspējis viltībā pašus tumšākos Herlas. Sgorrs jutās patiesi pārsteigts, un reizē ar pārsteigumu viņā iezagās kremtošas šaubas. Vai Rannohs jau ir atklājis? Atklājis iemeslu, kāpēc viņš, Sgorrs, liedzis Herlām ceļu uz Augsto Zemi līdz brīdim, kad viņš būs gatavs iznīcināt Hernes baru un atriebties? Vai viņš ir atklājis to, ko briežu bari nekad nedrīkst uzzināt, paša Sgorra tumšo noslēpumu?

-      Nē! Sgorrs iesaucās, un viņā atkal uzbangoja cīņas spars. Vienīgais iemesls, kāpēc mums jābīstas no Rannoha, ir Herlu māņticība un muļķība! Tieši tāpēc ir jāapklusina brieži, kuri šovakar to dzirdēja. Es neticu māņiem, Narl, bet zinu, ka ticība var būt milzīgs spēks, vienalga, vai tā balstītos uz patiesību vai iedomu. Bet ir vēl kas, Narl, un tas var mums lieliski palīdzēt. Spiegi teica, ka Rannohs ceļojot kopā ar māti, un tas var nozīmēt tikai vienu: viņš pats nemaz nezina, ka ir Eloinas un Brehina dēls. Tātad mums ir pietiekami daudz laika, lai izdarītu to, kas darāms. Lai šo Rannohu… likvidētu.

Līdzko Sgorra domas sāka joņot ierastajā virzienā, viņš juta atgriežamies spēku un pašapziņu, kas ātri vien gaisināja ziemeļu pusē negaidot uznirušo spokaino parādību.

-   Turklāt liec vērā, mīļais draugs Narl, Sgorrs apmierināts teica, ja tas par Hernes baru ir patiesība, tad Rannohs, pašam nezinot, darbojas mūsu labā.

-    Kā to saprast, valdniek?

-    Viņš ir likvidējis pēdējo īsteno šķērsli manis paša izraudzītajā ceļā, ja neņem vērā muļķi Kolkvaru. Tagad nekas mūs vairs nespēs kavēt, kad vedīsim Lielo Baru uz Augsto Zemi.

-    Uz Augsto Zemi? Bet tu taču liedzi tai tuvoties!

-    Es liedzu tai tuvoties, līdz būšu izzinājis spēku, kas spēj pakļaut verdzībā visu Herlas cilti, līdz būšu gatavs uzvarēt visus barus Lielajā Zemē.

-    Tatad tu kaut ko jau zināji par Hernes baru, valdniek?

-   0, jā! Sgorrs nopietni atbildēja, un viņa acs savilkās šaura.

Sgorrs domās kavējās tajos senajos laikos, kad pats bija gandrīz vēl briedēns un tie bija padzinuši viņu no Augstās Zemes. Par uzdrīkstēšanos… bet tad Sgorrs aprāva savas domas. Pat viņš baidījās atcerēties, ko darījis toreiz, tajā liktenīgajā dienā uz salas.

Nakts tumsa sadrupa kā grūstošs akmens, un ap briežiem atausa jauns ziemas rīts. Tas bija auksts un drūms kā zaudējums, un pat zāle šķita zaudējusi jebkādu krāsu. Sgorrs gulēja, sapņodams murgainus sapņus, un dvaša garoja viņam ap lūpām kā spokains mākonis. Viņš nodrebēja un atvēra aci.

Sapnis bija izgaisis, bet, mēģinādams atsaukt atmiņā tēlus, kas viņu naktī apciemojuši, Sgorrs noskurinājās un paskatījās ārā.

Viņš bija kopā ar savu harēmu, ko vienmēr apsargāja sgorriešu ārējo rindu sargi, gādādami, lai govis neaizbēgtu, un dodami Sgorram brīvību, kādas nebija nevienam citam bara briedim, kurš dzīvo atbilstoši dabiskajām pārošanās ieražām, netraucēti klejot apkārt pa baru jebkurā laikā. Parasti briedis pastāvīgi uzmana savas draudzenes un palaikam iebaurojas, lai atbaidītu sāncenšus, taču Sgorru tik necienīga izturēšanās nevilināja, turklāt viņam bija pārāk daudz cita darāmā.

Kopš spiegi no ziemeļiem pirmoreiz atnesa ziņu par Rannohu, bija aizritējis vēl viens gads, un Sgorrs bija cītīgi izmantojis laiku, kaldams un slīpēdams plānus un ar labpatiku vērodams, kā arvien vairāk Herlu nonāk zem viņa naga. Tālākajā malā, aiz pārējām briežu govīm, tupēja Eloina. Viņa bija novecojusi tāpat kā Sgorrs, taču Sgorra sirds joprojām ietrīsējās, domājot, cik viņa vēl aizvien izskatās skaista. Kopš Dreila nāves Sgorrs visu laiku bija turējis Eloinu savā tuvumā, par spīti visam cerēdams, ka varbūt viņa to kādu dienu iemīlēs. Sgorrs zināja, ka Eloina nekad nebūs ar mieru pāroties, bet, tā kā viņam nebija izdevies radīt pašam savus pēcnācējus, tas viņam vairs īpaši nerūpēja. Eloina bija dārgums, ko viņš nekad nelaidīs projām. Brehina draudzene, pati drosmīgākā un skaistākā no visām bara govīm.

Sgorrs, protams, zināja, ka Eloinu pie viņa tur tikai draudi nodarīt pāri Širai un Kanispai. Pēc satriecošās ziņas, ko viņš pavēstīja todien gravā, Eloinai vairs sevišķi nerūpēja, vai viņa dzīvo vai iet bojā, un vienīgi vēlēšanās pasargāt draudzenes neļāva viņai nodarīt sev pašai kādu liktenīgu pārestību.

"Ja vien tu zinātu, ka Rannohs ir dzīvs," Sgorrs nodomāja, lūkodamies uz Eloinu. "Tas tavās acīs droši vien atkal iedegtu dzīvību. Bet tu to nekad nedrīksti uzzināt, mīļā Eloina!"

Viņš pārlaida skatienu līdzenumam, un rītausmas izgaismotā aina viņa sirdī iesvēla visaptverošu lepnumu. Iespaidīgās sgorriešu rindas, nevainojami taisnas un kārtīgas, stiepās pāri līdzenumam, un briežu uzasinātie ragi mirgoja rīta gaismā. Tagad, kopš brieži pulcējās kopā šajā tikšanās vietā gandrīz piecdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Mājvietas ielejas, to rindas nemitīgi auga un vairojās. Katra jauna saule nesa jaunu papildinājumu Sgorra varenībai. Tur bija ari briežu govis un sgorlingi, klusi un padevīgi izvietojušies tikpat kārtīgās rindās un gatavi pakļauties viņa gribai. Un tur, austrumu un rietumu pusē, pulcējās svešie Herlas. Dambrieži un stirnas. To pakļaušanu varēja saukt par Sgorra grūtāko un izaicinošāko soli. Bet te nu bija arī viņi tikpat izrīkojami, tikpat paklausīgi un vairoja sākotnējā bara skaitu un varenību.

Tagad tie visi ir viņa bērni! Ar dziļu gandarījuma nopūtu Sgorrs uzslējās kājās. Tūdaļ arī sgorrieši, kas apsargāja briežu govis, piecēlās un goddevīgi nolieca ragus. Eloina zālē sakustējās un naidīgi paskatījās uz Sgorru.

-    Labrīt, mana mīļā!

Eloina neveltīja viņam nekādu uzmanību.

-    Šis saules laikā mums daudzkas jāpadara, Sgorrs teica, un es domāju, ka šis tas no darāmā varētu tevi interesēt, mīļā. Esmu parūpējies par īpašu pārsteigumu svešo sugu briežiem, lai tie labāk varētu izgaršot manas varas saldumu.

-    Mani nevar interesēt nekas, ko dari tu, Sgorr, Eloina salti atbildēja.

-    Nu, nu, Eloina, mēģini taču būt drusku laipnāka! Citādi es varu pasaukt sev līdzi Širu vai Kanispu.

Eloina ar gurdu, vienaldzīgu padevību uzslējās kājās. Līdzīgus draudus viņa bija dzirdējusi neskaitāmas reizes un vienkārši jutās pārāk nogurusi, lai mēģinātu pretoties. Nabaga govij vairs nebija atlicis spēka pretestībai.

-     Lai notiek, Sgorr, viņa klusi atbildēja. Rādi man savu pārsteigumu!

-    Tev tas noteikti patiks, Sgorrs teica.

Pa kalna kori viņš aizveda Eloinu līdz vietai, kur gaidīja Narls. Kad abi pienāca tuvāk, Narls bijīgi nolieca ragus, sveicinādams savu kungu.

-    Vai viss ir gatavs? Sgorrs noprasīja.

-Jā, valdniek. Iekšējo rindu sgorrieši ir sagatavojušies. Viņi jau septiņas saules ir asinājuši ragus.

-    Ļoti labi, Sgorrs sacīja, sākam!

Narls pamāja ar galvu un pagriezies aizveda viņus līdz kalna malai, kur neliels zemes paugurs deva teicamu iespēju pārlūkot visu līdzenumu un no ērtākās vietas uzrunāt briežu barus.

Narls paspēra soli uz priekšu. Brieži, kas pulcējās zemāk, tūlīt apklusa, jo bija brīdināti, ka gaidāma runa, un viņu vidū vienmērīgos attālumos bija izvietoti tēviņi, kuriem vajadzēja gādāt, lai Sgorra vārdi aizskanētu līdz pašām attālākajām briežu rindām.

-    Herlas! Narls iesaucās, un viņa balss aizdimdēja pāri visam līdzenumam. Jūs esat te sapulcināti, lai uzklausītu valdnieku! Tāpēc klausieties uzmanīgi!

Tad priekšā izgāja Sgorrs. Tajā pašā brīdī lejā atskanēja skaļa murdoņa. Tā sākās pašā aizmugurē un vēlās uz priekšu pretī Sgorram kā milzīgs vilnis, kas tiecas uz krastu: brieži ar kājām dimdināja zemi un klanīja galvas.

-    SGORR! atskanēja pērkondimdošs sauciens. SGORR!

Tas sasniedza Sgorru, un viņš juta, ka ar katru brīdi kļūst

staltāks un varenāks, jo balsu spars plūda caur viņu kā asinis, kas pārvērstas tīrā enerģijā. Viņš bridi klusēja, gozēdamies pats savā spožumā, līdz balsu jūra pierima, pārtapdama bijīgu čukstu viļņos.

-    Klusu! Sgorrs iesaucās, un acumirklī iestājās pilnīgs klusums.

-     Es sveicu jūs, Herlas! viņš iesāka. Sveicu jūs visus! Mūsu misija Zemajās Zemēs ir gandrīz galā. Kopā pulcējas Lielais Bars! Kopš sākās Sgorra gads, kad nodevēji tik cietsirdīgi nonāvēja nabaga Dreilu, lijis daudz asiņu un sviedru. Bet tagad tas beidzot ir galā un briežu bari pulcējas kopā mūžīga triumfa gaismā! Vēl Zemajās Zemēs palicis tikai viens aizskārums, un drīz arī tas lūzīs zem mūsu kājām kā sakaltis zars. Kad tas būs padarīts, mēs dosimies atbrīvot barus visā Lielajā Zemē. Sāksies Lielais Pārgājiens.

Atkal atskanēja daudzbalsīgs sauciens.

-    SGORR! brieži dārdināja. SGORR!

Līdzenumā un apkārtējos kalnos Leras iztrūcināti pacēla galvas un nodrebēja.

-     Herlas! Sgorrs iesaucās vēlreiz, un ledainajā gaisā atkal iestājās mēms klusums. Iegaumējiet, ka tagad jūs esat brīvi un Lielajā Zemē nekad vairs nedrīkst atskanēt Hernes vārds! Briežiem jāprot uzveikt ienaidnieku ar veselo saprātu!

Atskanēja jauns daudzbalsīgs sauciens, kas satricināja visu apkārtni.

-    HERNE IR MIRIS! LAI DZĪVO SGORRS! HERNE IR MIRIS! LAI DZĪVO SGORRS!

Sgorra purnu rotāja drūms, salts smaids.

-      Herlas! viņš iesaucās. Staltbrieži, dambrieži un stirnas, jūs visi turpmāk staigāsiet brīvi un gandarīti, manas gribas vadīti! Bet, pirms mēs dodamies uz ziemeļiem, lai attīrītu zemi no sārņiem, jūs, Klovari, ieklausieties manī!

Tagad viņa balsī bija ieskanējušies jauni toņi.

-    Kaut gan ari jūs esat Herlas un mēs jūs godājam, atcerieties, ka jūsu īstenais gods ir zināt savu vietu varenajā briežu hierarhijā! Jo pirmie starp Herlām ir staltbrieži un pirmie starp staltbriežiem ir sgorrieši!

Dambrieži un stirnas saltajā zālē sakustējās. Stirnas, pēc dabas brīvības mīļotājas, vissāpīgāk izjuta notiekošo. Bet pulciņš dambriežu netālu no viņiem satraukti pievirzījās cits citam tuvāk. Viņu vidū bija viens staltbriedis, kas bija atnācis šurp no mājvietas viņu parkā. Brieža vārds bija Kveihs.

-Tātad šodien esmu jūs sasaucis kopā, lai piešķirtu jums zīmi! Sgorrs nodārdināja. Kopš šīs dienas sgorrieši Herlu vidū ieņems visaugstāko vietu un tam par apliecinājumu nēsās īpašu zīmi! Zīmi no asinīm.

Sgorra balsī skanēja drudžaina, galēji sakāpināta pacilātība.

-     Sgorrieši! viņš triumfēdams iesaucās. Lai sākas Apzīmogošana!

Kā Sgorrs bija iepriekš pavēlējis, staltbrieži no iekšējiem sgorriešiem piecirta kāju pie zemes un iznāca no saviem posteņiem briežu un sgorriešu rindās, kuras krustām un šķērsām stiepās pa līdzenumu. Viņi pagriezās pret biedriem.

Dambrieži un stirnas sastinguši noskatījās, kā sgorrieši noliec galvas.

-   Sgorrieši! iesaucās iekšējie sgorrieši. Vai jūs atzīstat nāves kultu?

-   Atzīstam! atskanēja ietrenēts atbildes sauciens. Jo to ir noteicis Sgorrs!

Iekšējie sgorrieši vienotā solī devās uz priekšu. Pēkšņi ap divsimt ragu ar asajām pieres smailēm ieurbās sgorriešu pierēs, pāršķeldami ādu un miesu, plēsdami, durdami, ārdīdami, līdz biedru galvas kļuva saplosītas un asiņainas, līdzenumu drīz izraibināja asins traipi; daži sgorrieši sāpēs iekliedzās, taču citi biedri tos apklusināja. Lielākā daļa pacieta notiekošo klusēdami, lepni par to, ka spēj būt vienaldzīgi pret sāpēm kā īsteni sgorrieši.

Pēc tam asiņainie sgorrieši apmainījās vietām ar iekšējiem sgorriešiem un norise sākās no gala: iezīmētie ar ragiem iezīmēja pārējos biedrus, līdz ikviena sgorrieša pierē rēgojās dziļa brūce, kas dzīst ilgi un lēni, uz visiem laikiem atstājot uzkrītošu rētu, lai tā liecinātu par sgorriešu īpašo stāvokli šajā valstībā.

Kad viss bija galā, dambrieži un stirnas stāvēja kā pārakmeņojušies, un pēc brīža to vidū sākās izbiedēta murdoņa. Ja kāds bija devies šurp ar domu stāties pretī Sgorram un briežu vidū daži vēl uzdrīkstējās lolot tādu cerību tad šīs domas tagad pagaisa kā nebijušas, un tieši to Sgorrs bija vēlējies.

-     Tā, Rannoh, Sgorrs klusi nomurmināja, tu man draudi ar ozollapas zīmi! Nu, ja tev izdosies palikt dzīvam, tad es likšu pretī tavai nīkulīgajai zīmei tūkstoš mirgojošu rētu zīmes!

Taču bija vēl cits iemesls, kāpēc sarīkota šī neparastā iezīmēšana. Slepens iemesls, ko zināja tikai Sgorrs un Narls.

Spiegi, kas pirms vairāk nekā gada bija atnesuši ziņas par Rannohu, jau sen bija apklusināti, tāpat kā sargi, kuri bija sarunas liecinieki. Dzīvs bija palicis vienīgi Narla brālis Raks. Narls bija centies pasargāt brāli, kamēr vien tas nelikās bīstams, taču pēdējā laikā Raks bija ļāvis mēlei pārāk brīvu vaļu. Tagad ari Raks gulēja līdzenumā miris, sava apzīmogotāja apklusināts. Atbilstoši Narla rīkojumam sgorrietis bija ļāvis raga smailei paslīdēt uz Raka labās acs pusi, caururbjot aiz tās dzīvās smadzenes.

-     Nu, mīļā, Sgorrs apmierināts uzrunāja Eloinu, kā tev patika mans pārsteigums?

-    Tu esi zaudējis prātu, Sgorr! Eloina nočukstēja.

-      Nē, mīļā, mans prāts ir pilnīgi vesels. Tikai skaidrs prāts un veselīga domāšana ļāva man piedzīvot šo grandiozo dienu.

-    Es tevi ienīstu, Sgorr! Un nīdīšu, līdz zvaigznes debesīs kļūs aukstas!

Sgorrs juta, ka vēderā savelkas netīkams kamols. Tajā brīdī viņam gribējās nodarīt Eloinai pāri. Tomēr viņš apslāpēja šo tieksmi, jo doma, ka Eloinas dārgais Rannohs ir dzīvs, bet viņa to nezina, ļāva viņam apzināties dīvainu varu pār briežumāti.

-   Nu, ko lai dara, mīļā, Sgorrs gandrīz vienaldzīgi noteica, tātad vajadzēs atrast kaut ko vēl jaukāku, kas spētu tevi iepriecināt.

Mežotajā piekalnē virs ezera stāvēja briedis un klusēdams raudzījās lejup mirdzošajos pavasara ūdeņos. Bara valdnieks bija dziļi iegrimis domās, un brieži ap viņu sāka kļūt nemierīgi. Tagad sargi nepārtraukti staigāja gar meža malu, jo zināja, ka Sgorrs ir devies ceļā. Ja viņš ierastos šeit, bēgšana laikam būtu vienīgā cerība uz glābiņu. Viņi jau agrāk būtu varējuši doties projām, bet kāda nezināma iemesla dēļ valdnieks bija licis kavēties tepat.

Stāvētājs pakratīja galvu. Kolkvars bija izaudzis par staltu un stipru briedi. Tomēr viņa acīs jautās nemiers. Viņa domas nez kāpēc tiecās kavēties pie Tārna un pie visa, ko pats darījis, lai saglabātu savu valdnieka stāvokli. "Kāpēc es nevarēju vienkārši spēkoties ar Tārnu," viņš rūgti nodomāja. "Godīgā cīņā es būtu varējis viņu uzvarēt. Bet atnāca Sgorra spiegi, čukstēja ausī solījumus un teicās būt sabiedrotie. Solīja aizsargāt Izlūkotājus Zemajās Zemēs."

-   Tieši tāpēc jau es to darīju, Kolkvars tagad sev teica, lai saglabātu Izlūkotājus!

Taču viņš labi zināja, ka tā ir tikai puse no patiesības. Kolkvars gluži labi apzinājās, cik liela un spēcīga vienmēr bijusi viņa paša godkāre.

-   Tārns bija nelga, viņš sev nepārliecinoši apgalvoja, piešķiebis divpadsmit ragu žuburus un cītīgi meklēdams ieganstus, ar ko sevi mierināt. Viņš bija kā apsēsts ar Herni. Cik ērmīgi viņš toreiz izturējās pret to briedēnu!

Kolkvars bija racionālists un necieta vājumu. Patiesībā tieši tas viņu bija piesaistījis Sgorram. Kolkvars neticēja Hernem, taču ticēja Izlūkotājiem. Pats būdams agrākais Izlūkotājs, viņš labi pazina lepnumu, ar kādu briedis sargā savu baru.

-    Es biju visstiprākais! kapteinis Kolkvars klusi teica, un viņam bija iemesls tā teikt. Es biju pats labākais, tāpēc man bija pilnīgas tiesības pārņemt bara vadību!

Bet tad viņā atkal uzbangoja vainas apziņa. Vai tad tas nenozīmēja lauzt pašu Izlūkotāju senseno goda likumu? Kalpot bez jebkādas godkāres, sargāt un aizstāvēt. Tāds bija Izlūkotāju likums, un tāpēc brieži bija brīvi. Bet viņš bija nonāvējis Tārnu un sagrābis baru. Viņš bija pārliecinājis pārējos, ka vienīgi tā iespējams saglabāt pašiem sevi, un tagad pie viņa ragiem lipa asinis, ko nevar nomazgāt pat dziļajos, dziļajos ezera ūdeņos.

-   Ņem, ko gribi, un maksā pēc tam! Kolkvars sev teica. Pašlaik es esmu Ezera ielejas valdnieks!

Taču viņa sirdi neuzbangoja lepnums, tikai iesmeldzās sāpīga nožēla.

Kādēļ viņš visu to darījis? Lai tagad noskatītos, kā Sgorrs iekaro Zemās Zemes? Lai redzētu, kā visi Herlas, kopā sadzīti, apliecina pakļaušanos? Lai redzētu, kā dambrieži un stirnas tiek apvienoti vienā nedabiskā barā? Ne jau goda apliecinājumus Sgorrs meklē, bet pilnīgu virskundzību. Viņš nemitēsies, iekams nebūs padzinis Izlūkotājus no Lielās Zemes uz visiem laikiem.

-    Kāds es biju muļķis! Kolkvars sevī noteica. Kā es varēju noticēt, ka viņš apstāsies pie Ezera ielejas? Viņš neapstāsies nekad. Nekad!

Kolkvara satrauktās domas aprāva sešu Izlūkotāju tuvošanās cauri meža audzei. Tos vadīja Brāns Izlūkotājs, kurš toreiz, pirms daudziem gadiem, pirmais bija ievedis Rannohu un viņa māti Ezera ielejas barā. Brāns, tāpat kā pārējie brieži, bija skrējis straujos rikšos un izskatījās gluži paguris.

-    Valdniek! viņš pienācis teica.

-Tu biji izlūkot, Brān, sacīja Kolkvars, kādas ziņas tu nes?

Brāns izskatījās ļoti nopietns.

-    Sliktas ziņas, valdniek. Viņi ir nepilnu divu sauļu gājienā no šejienes, kaut gan šobrīd šķiet uz laiku apstājušies.

-    Cik daudz viņu tur ir? Kolkvars jautāja.

-    Grūti pateikt, Brāns atbildēja, papurinādams galvu.

-    Šķiet, vairāk nekā divi tūkstoši. Mēs saskaitījām piecpadsmit barus, nemaz nerunājot par visām tām stirnām. Viņi nepārprotami virzās uz ziemeļiem un nāk uz mūsu pusi. Postaža nav aprakstāma. Mežam cauri izbradāta milzīga vaga, un apgrauztu koku mala stiepjas, cik tālu vien acs spēj saskatīt.

-    Tātad pienācis laiks, Kolkvars klusi teica.

-     Ko mēs darīsim, kapteini Kolkvar? pēkšņi jautāja kāds jauns Izlūkotājs. Viņa vārds bija Skels.

-    Un kā tu domā, ko mums vajadzētu darīt? Kolkvars atjautāja.

-    Es nezinu, Skels atbildēja. Varbūt vajadzētu doties uz Augsto Zemi. Tur mēs būtu drošībā, turklāt klīst valodas…

-    Kādas valodas? Kolkvars jautāja.

-    Par briedi ar zīmi uz pieres, Skels nočukstēja. Viņš esot nācis, lai mūs visus atbrīvotu. Viņš esot piecēlies no mirušajiem un vedīšot Herlas pāri jūrai.

-     Ko tas nozīmē? Kolkvars jautāja, paskatīdamies uz Brānu.

Izlūkotājs paraustīja plecus.

-    Tādas valodas tiešām klīst, valdniek, viņš atbildēja.

-    Tas dzirdams jau labu laiku. Un nesen mēs satikām kādu

stirnu buku, kas ari murmināja to pašu. Atkal dzirdamas runas par Pravietojumu.

-    Par Pravietojumu?

-            Daži stāsta, ka Rannohs nemaz neesot miris. Tam briedim no ziemeļiem, viņi saka, uz pieres esot ozollapas zīme, līdzīga mazu briedēnu pieres zīmei.

Kādu laiku Kolkvars neko neteica, tikai raudzījās pāri ezeram uz dienvidu pusi. Kādreiz viņš bija ienīdis Rannohu un baidījies no šīs zīmes, bet tagad savādā ziņa šķita kā stars, kas atspīdējis no tāla krasta, kā cerības dvaša, ko vējš atnesis uz zemi, kurā visas cerības zudušas.

-   Varbūt vedīsim baru uz ziemeļiem? Skels klusi vaicāja.

-    Un mēģināsim atrast šo briedi?

Kolkvars joprojām klusēja.

-    Mēs varētu tur kādu laiku apmesties.

-    Un atstāt mežu un ezeru? Kolkvars piepeši attrauca.

-    Kaut kādu tenku un pravietojuma dēļ? Nemūžam!

-    Bet, valdniek, šis pretspēks mums ir par stipru.

-              Skel, Kolkvars klusi teica, tu esi Izlūkotājs. To tu nekad nedrīksti aizmirst. Izlūkotāji nebēg no briesmām. Viņi nemūk projām, kad jāiet ciņā. Viņi neslēpjas ieplakās un krūmos. Viņiem jāaizsargā bars, lai notiktu kas notikdams! Ja vajadzīgs, jāatdod par to dzīvība. Nē! Mēs paliksim šeit.

Kolkvars sašūpoja lielos ragus. Šajā brīdi viņā bija ieskanējušās senā triumfa stīgas: kopš briedi grauza vainas apziņa, viņš vairs nebija tāds kā agrāk. Bet tagad viņš piepeši atkal jutās kā Izlūkotājs.

Skels, Brāns un pārējie pārmija satrauktus skatienus, jo labi zināja, cik bezcerīgi ir karot ar Sgorru. Taču ari viņos kūsāja citas jūtas: sevi pieteica cīnītāju gods, sensenais senču tikums. Viņi saslējās un nolieca ragus.

-            Tātad viss skaidrs, Kolkvars teica. Esiet gatavi jebkurā brīdī un paziņojiet man jaunumus, līdzko tādi rodas!

Visi kā viens pamāja ar galvu un devās veikt savu pienākumu sargāt Ezera ielejas baru. Pēdējo brīvo baru visās Zemajās Zemēs.

Jaunumu nebija diezgan ilgu laiku, jo briežiem drīz kļuva skaidrs, ka Sgorrs gaida, līdz viņa karotāji nometīs ragus un atkal tos ataudzēs.

Arī Kolkvara karotāji nometa ragus, bet, kad tie no jauna izslējās virs lepnajām galvām, briežumātēm un briedēniem vairs nebija par tiem īsta prieka. Tie apjauta, kas sagaidāms, un centās samierināties ar neizbēgamo likteni.

Kad liktenīgais brīdis bija klāt, Ezera ielejā nesākās spēja un piepeša vētra, kādu brieži bija paredzējuši. Kad ielejā nesteidzīgi iesoļoja desmit svešo briežu tēviņi, ezera ūdens bija mierīgs un debesīs spoži spīdēja saule.

Tie bija sgorrieši, un Izlūkotāji, kas izskrēja no meža un tos dusmīgi ielenca, tūdaļ pamanīja atbaidošās rētas, ar ko bija apzīmogotas nācēju pieres. Taču, kaut gan Izlūkotāju bija ap septiņdesmit Kolkvars, gaidīdams savu likteni, bija iekļāvis to rindās arvien vairāk briežu -, sgorrieši noskatījās uz tiem ar nicinājumu. Šķita, ka viņi nepazīst bailes un ir neievainojami. Ar saltiem smīniem viņi ļāva aizvest sevi pie Kolkvara.

-     Valdniek Kolkvar, sacīja Narls, nenoliekdams ragus par cieņas zīmi, valdnieks Sgorrs gaida ezera viņā pusē.

-    Ko viņš gaida? Kolkvars nošņācās.

-    Lai tu no jauna apliecinātu viņam godu, Narls atbildēja.

-      Apliecinātu viņam godu, Kolkvars rūgti atkārtoja. Un tas ir viss, ko viņš grib?

-     Nu, protams! Narls meloja. Ir taču pagājis daudz gadu, kopš tu apliecināji viņam godu.

-    Un, ja es to darīšu, Kolkvars klusi jautāja, vai tad viņš liks Ezera ielejas baru mierā? Vai atstās mums Izlūkotājus?

Narls īsu mirkli nolaida skatienu.

-    Protams, viņš nākamajā brīdī atbildēja. Tāda ir jūsu senā vienošanās. Sgorrs ir apvienojis briežu barus. Viņam nav jāuztraucas par tevi, un tev nav jāuztraucas par viņu. Viņš tevi apbrīno, Kolkvar, un vēlas, lai starp jums ari turpmāk valdītu miers un saskaņa.

Kolkvars paskatījās uz Brānu un redzēja, ka Izlūkotājs purina galvu.

-    Tātad ko īsti Sgorrs grib, lai es daru?

-     Nāc mums līdzi, un mēs tevi ar godu aizvedīsim pie Sgorra.

Kolkvars strauji pagriezās.

-     Nu, ko tu saki, Brān? viņš enerģiski noprasīja. Vai man darīt to, ko viņš prasa? Vai tu nāksi man līdzi?

Pirms Brāns paguva atbildēt, Narls viņu pārtrauca.

-     Nē, valdniek Kolkvar, viņš klusi teica. Sgorrs grib, lai tu nāktu viens.

Kolkvars ieskatījās Narlam acīs. Šoreiz Narls nenolaida skatienu. Viņš atklāti raudzījās Kolkvaram sejā, un šis zinošais, mazliet uzjautrinātais skatiens nepārprotami vēstīja Kolkvaram, ka viņa liktenis ir izlemts. Taču Kolkvars nemēģināja pretoties. Viņš gandrīz vai priecājās, ka tas beidzot ir noticis.

-    Lai notiek! Kolkvars klusi sacīja. Es iešu jums līdzi.

-      Nē, valdniek! Brāns iesaucās un paspēra soli uz priekšu. Tās ir lamatas!

-    Apklusti, Brān! Mums ar Sgorru ir sena vienošanās, un man viņam jāapliecina gods. Tad Izlūkotāji būs drošībā. Bet tev mazliet jāpagaida, Narl, Kolkvars teica, jo man jāaprunājas ar Brānu divatā. Es piebiedrošos tev un sgorriešiem pie ezera.

Narls pamāja ar galvu un izveda sgorriešus no meža, bet Kolkvars kopā ar Brānu palika stāvam klajumā.

-       Ko tu grasies darīt? jautāja Brāns, kad sgorrieši bija pietiekami tālu.

-    Tikties ar Sgorru, Kolkvars vienkārši atbildēja.

-         Bet tās var būt lamatas! Kāpēc viņš grib, lai tu ietu viens?

-        Es ne mirkli nešaubos, ka tās ir lamatas, Kolkvars skumji atbildēja.

-    Bet tad taču…

-Jā, Brān. Bet es nebaidos mirt. Varbūt tā varēšu izpirkt kādu daļiņu ļaunuma, ko esmu nodarījis.

-       Nē! Brāns dedzīgi iesaucās. Mēs cīnīsimies! Izlūkotāji cīnīsies!

-       Nē, Brān. Es biju nejēga. līdz pat šim brīdim cerēju, ka mums izdosies noturēties. Godkāre lika man ticēt: upurēdams baru, es atgūšu agrāko godu. Bet tas nav iespējams. Tev jāaizved viņi projām, Brān! Ved baru uz ziemeļiem! Kas zina, varbūt valodas par Rannohu galu galā ir patiesas.

-    Tu taču pats teici, ka Izlūkotāji nebēg!

-       Bet viņi ari nepieļauj bezjēdzīgus upurus. Ej uz ziemeļiem, Brān, un, ja iespējams, veido tur spēkus, kas spētu uzvarēt Sgorru.

-        Un kāpēc tu pats gribi kļūt par bezjēdzīgu upuri? Brāns nerimās.

-         Mans upuris nebūs bezjēdzīgs, Kolkvars atbildēja. Es palīdzēšu baram iegūt laiku. Un kas zina, ja tikšu Sgorram pietiekami tuvu…

Neteicis vairs ne vārda, Kolkvars pagriezās un aizrikšoja lejup uz ezera pusi.

Kad Narls un sgorrieši veda viņu projām, pat viņos brīdi iedūrās sīka pašpārmetumu adatiņa, jo, paskatīdamies augšup uz nogāzes kokiem, viņi redzēja, ka Ezera ielejas Izlūkotāji stāv lejup nolaistiem ragiem, mēmi atdodami Kolkvaram pēdējo godu.

Izlūkotāji tobrīd nenojauta, kādās briesmās ir nokļuvuši. Kamēr Kolkvars kopā ar saviem uzraudzītājiem devās uz dienvidiem, slepenas sgorriešu vienības jau tuvojās ezeram no ziemeļu, rietumu un austrumu puses. Ja Kolkvars vēlējās glābt savu baru, viņš bija nokavējis. Kolkvars sevi upurēja gluži nevajadzīgi. Kolkvara Izlūkotāji jau bija ielenkti.

Pagāja trīs saules, iekams Narla pulks nokļuva līdz Sgorram, un, kad Kolkvars beidzot ieraudzīja Sgorra apvienoto baru, viņš viscaur nodrebēja. Sgorrs stāvēja pakalnā savrup no pārējiem, un viņu ietvēra sardze, taču tai bija pieteikts turēties tik tālu, cik vien iespējams, lai neciestu viņa drošība. Tuvodamies Sgorram, viņi jau pa gabalu redzēja, ka Sgorrs šķiet sarunājamies ar kādu, ko slēpa zāle.

-    Nolādēts, kāpēc tu neatbildi? Sgorrs uzkliedza. Runā taču!

No zemes atskanēja sāpju brēciens. Tur gulēja sesks. Tam bija sniegbalts kažoks, un mazās, sārtās albīna actiņas izbiedētajā sejā izskatījās aizmiglotas un apstulbušas. Seska kažoku izraibināja asins traipi.

-     Runā! Sgorrs nerimās. Tas nevar būt grūti. Mani spiegi stāsta, ka viņš to darot visu laiku!

Sgorrs pacēla priekškāju un trieca nagu lejup pret zvērēna pakaļējo ķepu. TS pāršķēlās uz pusēm, un sesks atkal izdvesa sāpju brēcienu. Sgorra acs zvēroja, viņam neveiksmīgi pūloties atšifrēt nesaprotamo skaņu virkni.

-     Ja tu neko jēdzīgu nespēj pateikt, Sgorrs uzsauca, tad vismaz klausies! Es tev pateikšu vienu: ja tā ir patiesība un Leras tiešām meklē viņa palīdzību, tad dabūs par to nopietni ciest! Visi līdz pēdējam! Vai tu mani saprati?

Sesks blisināja sārtās acis pret briedi, taču viņš nebija sapratis nevienu Sgorra sacīto vārdu.

-    Tātad tā nav patiesība, vai ne? Sgorrs pasmīnēja. Tu nesaproti ne mani, ne viņu! Tie ir tīrie meli. Labi, nav svarīgi! Tev vismaz vairs nekad nebūs vajadzības kaut ko saprast.

Kad Narls un Kolkvars gāja cauri sgorriešu lokam, viņi satrūkās, ieraudzīdami, ka Sgorrs saslejas uz pakaļkājām un nākamajā brīdī sparīgi triec priekškājas pret zemi. Kad brieži piegāja viņam klāt, sesks gulēja zālē bez dzīvības.

-        Tātad atnāci gan, Kolkvar, Sgorrs nevērīgi teica, kad Ezera ielejas valdnieks bija pienācis klāt. Viņš sāka trīt priekškājas pret zāli, lai notīrītu no nagiem asinis.

-    Tātad tu esi gatavs vēlreiz apliecināt man godu? -Ja tas vajadzīgs, Kolkvars vēsi atbildēja, skatīdamies

apkārt. Izlūkotāji sūta tev draudzīgu sveicienu. Mūsu vecās vienošanās vārdā.

-    Ak jā, mūsu vienošanās, Sgorrs ar smaidu novilka.

-   Tieši par to es ar tevi gribēju runāt. Redzi, man šī vienošanās ir apnikusi. Patiesību sakot, tā vairs nav spēkā.

Ja Sgorrs bija gaidījis, ka Kolkvaru šie vārdi iztrūcinās, viņam vajadzēja vilties, jo skatienā, ko viņam veltīja Ezera ielejas briedis, nebija nekādu izjūtu.

-   Vai domā, ka esmu tāds muļķis, Kolkvars klusi jautāja,

-     lai ticētu, ka mūsu vienošanās vispār kaut ko nozīmē?

-    Kāpēc tad tu esi šeit? Sgorrs nesaprata. Kolkvars neatbildēja, bet Sgorra acs, vērīgāk ieskatoties

atnācējā, pēkšņi iezibējās.

-      Saprotu, viņš teica, cik cildeni! Tu cerēji, ka viņi tā iegūs laiku, vai ne, Kolkvar? Laiku, lai aizbēgtu.

Kolkvars novērsa skatienu.

-      Mans nabaga Kolkvar! Sgorrs nočukstēja. Ja domā, ka esi viņiem palīdzējis, tu diemžēl maldies. Jau tobrīd, kad devies projām, mūsējie bija viņus ielenkuši. Tātad pašlaik, kamēr mēs runājamies, tavi Izlūkotāji tiek iznicināti.

Kolkvars pacēla galvu un satriekts paskatījās uz Sgorru, taču tūdaļ saprata, ka Sgorrs saka taisnību. Satracinātās dusmās viņš iemaurojās, nolieca ragus un metās vadonim virsū. Bet tajā pašā brīdī uz priekšu lēca ari Narls un iebelza Kolkvaram pa sāniem. Ar to pietika, lai Kolkvars sagrīļotos un raga dūriens paietu Sgorram secen. Nākamajā brīdī vadoni no visām pusēm bija apstājuši sgorrieši.

-     Drosmīgs solis, Kolkvar, Sgorrs nicinoši teica, stāvēdams aiz drošās sgorriešu sienas, tikai tev par to būs jāmaksā.

Kolkvars atguvies pacēla acis pret Sgorru.

-    Labi, viņš teica, tad dari, kas tev darāms!

-    Kas man darāms?

-    Tu mani atvedi šurp, lai nogalinātu, Sgorr, Kolkvars klusi teica. Mans upuris būs veltīgs, bet es vairs nebēdāju. Tagad man ir vienalga, vai esmu dzīvs vai miris.

-    Upuris? Sgorrs atjautāja. Cik aizkustinoši! Taču tu maldies, Kolkvar. Man nav nodoma tevi nogalināt. Par tavu pēdējo nekaunību es likšu sgorriešiem kādu laiku ar tevi izklaidēties, bet pēc tam tev vajadzēs dzīvot kopā ar Lielo Baru.

-    Dzīvot?

-Jā. Par mūžīgu kaunu sev un par mūžīgu kaunu Izlūkotājiem. Tu esi pēdējais, kas no viņu sugas palicis dzīvs, un tu esi kritis viszemāk. Vediet viņu projām!

Kolkvars izmisis iemaurojās, bet sgorrieši ielenca viņu no visām pusēm un veda projām. Sgorrs noskatījās tiem pakaļ un gandarījumā tīksmīgi nosēcās.

-    Šī ir izcila diena, Narl. Patiešām izcila diena!

-    Jā, valdniek.

-    Un tagad saki, Narl, Sgorrs teica, vai viņš ir gatavs?

-    Jā, valdniek, viņš tepat netālu gaida.

-    Tad ved viņu šurp!

Narls pamāja ar galvu un aizrikšoja lejup pa nogāzi. Pēc neilga laika viņš atgriezās kopā ar kādu jaunu briedi. Kaut gan briedis bija no sgorriešu vidus, viņa piere nebija apzīmogota.

-   Tu zini, kāds ir rīkojums, Sgorrs sacīja, kad abi brieži bija pienākuši klāt.

Atnācējs klusēdams pamāja ar galvu.

-   Reizi par visām reizēm mums jādara gals šiem meliem un baumām, Sgorrs teica, tāpēc kļūdīties nedrīkst nevienā sīkumā. It nevienā.

Briedis vēlreiz pamāja ar galvu, tad klusēdams pagriezās un aizrikšoja pa zālaino piekalni. Viņa neparasti spožajās acīs mirdzēja uzticība drūmam mērķim. Mērķim, kuram viņš bija audzināts jau kopš piedzimšanas. Visu dzīvi viņš bija gatavots šim brīdim un tagad saņēmis beidzamos rīkojumus. Viņa ceļš veda uz ziemeļiem.

19 Dziednieks

… starp zaļām pļavām Un krāšņiem dārziem guļ tā laimīga un rāma, Un apkārt šalko jūras dziesma nebeidzama, Tur sadziedēšu savu smago brūci.

Alfrēds Tenisons. "Artura aiziešana"

Tīrelī stāvēja briedis, pacēlis galvu pret rīta debesīm. Četras smailes uz katra viņa raga slēpās samtainā apvalkā, un viņa kažoks bija sulīgi ruds. Tīreļa zāle ap viņu pletās dzeltena kā safrāns, bet robainie kalni visapkārt tērpās tumši violetos toņos. Piepeši plašajā debess zilumā virs brieža galvas atskanēja neganti brēcieni un pa gaisu aizšāvās kaut kas melns un zeltains. Uz dzidro debesu fona iemirgojās asi nagi, ērglis ciešāk satvēra laupījumu, atskanēja vēl viens brēciens, un tad iestājās klusums.

Briedis izbijies paskatījās apkārt, paošņāja gaisu un ar platajām acīm nomēroja attālumu līdz notikuma vietai. Viņš jutās neparasti satraukts, jo nebija radis viens ceļot pa Augsto Zemi. Briedis bija uzaudzis Vergu barā, un pēdējo nedēļu ceļojums bija sagādājis viņam mulsinoši daudz jaunu un dažādu izjūtu gan bailes, gan pārsteigumu, gan sajūsmu. Un, kaut gan briedis neparko nebūtu mainījis tās pret lielāku drošības apziņu, viņš reizēm sāka justies mazliet vientulīgi.

Pēkšņi brieža acīs iezibējās jauns, citāds skatiens: vēja pūsma atnesa līdz viņam balss skaņu. Viņš pagrieza galvu uz austrumu pusi, un maņas, kas viņam jau šo to bija slepeni pačukstējušas par nācēju, nepārprotami apliecināja savu nemaldīgumu: cauri viršu klajumam uz viņa pusi nāca dzīvnieks no viņa cilts. Tā bija jauna briežu tele. Kaut gan vēl nebija Anlaha laiks, briedis juta, ka viņu pārņem satraukums, un sāka kārpīt zemi. Viņš paskrējās nācējai pretī.

-    Sveicināta! briedis mundri uzsauca.

Nācēja apstājās, bet viņas skatienā nekas neliecināja par bailēm, kaut gan arī viņa bija viena pati. Viņa pamāja ar gludi spīdīgo galvu uz brieža pusi.

-    Vai tu esi viena? briedis jautāja.

-   Jā, tele atbildēja. Un tu?

Briedis pamāja ar galvu un tad pamanīja, ka viņas labā priekškāja ir notriepta ar asinīm. Brūce izskatījās dziļa.

-    Vai esi ievainota? viņš jautāja.

-   Jā, es pakritu.

-    Man ļoti žēl, briedis noteica sausi lietišķā tonī, kas raksturīgs Lerām un nozīmē tikai to, ka brūce ir brūce un otrs tur neko nevar palidzēt, tāpēc prātīgākais laikam ir lieki to neapspriest.

-    Brūce neparko nedzīst, tele sacīja. Patiesībā pat pasliktinās. Tāpēc es eju uz dienvidiem, uz Lielo Kalnu. Varbūt Viņš man varēs palīdzēt.

Briedis paskatījās uz viņu ar jaunu interesi.

-    Viņš?

-Jā, Dziednieks, vai kā nu kurš viņu sauc.

-            Tu laikam domā Iezīmēto, briedis nopietni teica. Arī es gribu viņu atrast.

-    Vai tu arī esi ievainots?

-             Nē, briedis atbildēja, bet es gribu piebiedroties viņa baram, kas mājo kalna ēnā. Kopš Vergu bari ir palaisti brīvībā, daudzi no mums ir devušies uz dienvidiem, lai tiktos ar viņu, un visi stāsta, ka viņš nekad neatraidot nevienu Herlu.

Tele pamāja ar galvu.

-              Kā tu domā, vai tas ir… Viņš? pēkšņi tā čukstus jautāja.

-            Es nezinu, briedis atbildēja. Stāsta, ka viņš pats to noliedzot. Nemaz neļaujot citiem Herlām par to runāt. Pēc viņa vārdiem, tā ozollapa uz pieres neko nenozīmējot. Bet daudzi tam netic. Ko tu esi dzirdējusi?

Tele paraustīja plecus.

-             Patiesībā tikai to, ka viņš palīdz citiem dzīvniekiem. Ne tikai Herlām, bet visiem Lerām. Stāsta, ka viņš protot ar tiem sarunāties.

-Jā, es ari to esmu dzirdējis, briedis teica.

-    Tātad viņam ir īpašs spēks, tele nopietni sacīja.

-            Bet viņš noliedz, ka tas būtu kaut kas īpašs, briedis teica, kratīdams galvu. Vismaz tā es esmu dzirdējis. Apgalvo, ka to varētu visi Leras, ja vien nopietni pamēģinātu.

-             Bet vai viņš prot dziedināt? tele jautāja ar cerību balsī.

-    0, jā! briedis atbildēja.

Tele vairs nešaubījās.

-            Vai zini ko? briedis pēkšņi sacīja. Mēs varētu ceļot kopā. Godīgi sakot, pēc aiziešanas no sava bara es jūtos

mazliet vientuļš, un četras acis ir vairāk nekā divas. Pagājušajā nakti es dzirdēju vilkus.

Tele labprāt piekrita, un abi jaunie ceļabiedri devās pa viršu tīreli tālāk. Iedami viņi omulīgi čaloja, saule tīkami sildīja, un drīz vien abi jutās ļoti iepriecināti par otra klātbūtni, jo diena bija neparasti skaista un kopš melnās nakts, kad Hernes bars aizbēga no Stāvošajiem Akmeņiem, Augstajā Zemē bija iestrāvojis jauns brīvības un cerības stars. Turklāt viņu sirdīs kūsāja gaidas un cerības, jo abi devās ļoti neparastā svētceļojumā.

-   Un tā nu es gribēju uzzināt, vai tu vari palīdzēt maniem mazajiem, fazānu māte satraukta teica. Man stāstīja, ka tu to spējot.

Sabužinājusi spalvas, viņa lūdzoši paskatījās augšup uz pretī stāvošo briedi. Tas bija astoņu žuburu īpašnieks, un, kaut gan abi acu žuburi izskatījās mazliet kroplīgi, viņš ļoti lepojās ar ragaino galvu it īpaši tagad, kad nomests ragu samtainais apvalks.

-    Nē, to es diemžēl nevaru, briedis, stomīgi mīņādamies, atbildēja. Es neesmu tas, ko tu meklē. Tev vajadzīgs Rannohs. Es viņu nesen redzēju rietumu puses kalnā.

Fazānu māte pateicās briedim un aizlidoja turp, kur norādīts. Kad tā pacēlās spārnos, Hargs neticīgi papurināja galvu, jo nebija vēl pieradis pie jaunajām izjūtām pie spējas sarunāties ar Lerām. Necik labi viņam tas vēl nepadevās, tomēr viņš lepojās, ka ir viens no briežiem, kuri sākuši apgūt šo prasmi. Tiesa, daudz vieglāk tas padevās tajā laikā, kad viņš bija bez ragiem.

Bez ragiem. Hargs nebeidza brīnīties par to, kas noticis kopš dienas, kad viņa bars aizgāja no sarkanās upes un briežiem sāka augt ragi. Bars bija izdziedināts, Vergu bari izzuduši, un tas viss noticis Rannoha dēļ.

Pēc tam kad Rannohs ar draugiem pirms diviem gadiem bija aizgājuši no Stāvošajiem Akmeņiem, tie bija nolēmuši piebiedroties Harga baram. Viņi bija apmetušies ielejā netālu no Lielā Kalna, kur mājoja joprojām, un, kopš ziņa par Hernes bara likvidēšanu bija apstaigājusi Augsto Zemi, arvien vairāk briežu nāca šurp, lai palūkotos uz savādo jaunatnācēju un viņa pieres zīmi. Tā viņu rindas auga, un tagad te mājoja jau vairāk nekā divsimt staltbriežu.

Hargs pārlaida skatienu baram un apmierināts pamāja ar galvu, redzēdams briežus ganāmies pa visu kalna nogāzi un plašo ielejas gultni un briežu govis, kas brīvi pastaigājās vai stāvēja pulciņos krietnu gabalu attālāk. Brieža skatiens uzmeklēja starp tām Laietu, un viņš pasmaidīja. Kopš sadursmes pie upes un izdziedēto ragu ataugšanas Laieta izturējās pret Hargu ar nebijušu cieņu. Nu, to viņš varbūt patiešām ir pelnījis. Galu galā, viņš taču ir Izlūkotājs!

Izlūkotājs, Hargs ar gandarījumu nomurmināja. Izlūkotājs!

Neparastais vārds, mutē apgrozīts, sagādāja lielu labsajūtu, un Hargs tīksmīgi sagrozījās. Patiesībā viņš nekad nebija sapratis, kāpēc Rannohs atteicies no šī goda. Kad brieži bija pārrunājuši bara nākotni un Dadzis katrā ziņā vēlējies, lai tiek nosaukti Izlūkotāju vārdi, Rannohs bija izturējies ar neparastu vienaldzību.

Domājot par draugu, Hargu pārņēma mulsums. Rannoham bija gandrīz septiņi gadi, un ragi zaroja pilnā spēkā. Viņa augums bija spēcīgs kā pieaugušam briedim, un pēc taisnības baru vadīt vajadzētu tieši viņam. Rannoham būtu vajadzējis arī izvēlēties sev draudzeni, lai pārotos. Taču kopš satikšanās ar Hernes baru bija noticis pretējais. Rannohs bija kļuvis par savrupnieku un galvenokārt laiku pavadīja, dziedējot ievainojumus un kaites ikvienam Leru cilts pārstāvim, kas vien to lūdza. Kad pagājušajā gadā pienāca

Anlaha laiks un pat draugi sāka ķildoties draudzeņu dēļ, Rannohs nebija izrādījis ne mazāko interesi un vienatnē devies meklēt lapas un ogas.

Redzēdami, kā Rannohs sarunājas ar Lerām un palīdz tiem, kā dziedē kaites un ievainojumus buļļiem un govīm, pārējie brieži jutās pateicīgi par viņa neparastajām spējām un saprata, ka Rannohs ir citāds nekā viņi. Tomēr izskatījās, ka Rannoham pašam tas sagādā vienīgi ciešanas. Visi zināja, ka nevajag runāt par Pravietojumu vēsti, ko viņš bija atnesis no Zemajām Zemēm, un pieminēja to tikai šaurā draugu lokā, jo ticība mēdz dzīvot ilgi un daudzi Vergu bara brieži joprojām sačukstējās par Hernes Cerību.

Kāda tam nozīme, vai viņš tam tic vai ne, Hargs piepeši nodomāja. Mēs taču esam brīvi! Varbūt Herne jau ir ieradies.

Hargs aizgāja līdz netālai mežābelei, kas auga savrup no citiem kokiem, un palūkojās augšup uz kārdinošajiem augļiem, kas karājās zaros. Viņš pastiepa purnu augšup, taču nevarēja tos aizsniegt, tāpēc piešķieba galvu un tēmēja ābolam ar labo ragu. Augšējā smaile trāpīja auglim, un tas nokrita zemē, kur Hargs to saņēma lūpās un iecirta zobus mīkstumā. Tas tīkami nošņakstēja, sulīgi iešļakstējās, un briedis apmierināts samala to starp zobiem.

Pēkšņi Hargs sajuta gaisā pazīstamu smaku un pagriezies redzēja, ka uz viņa pusi skrien kāds briežu tēviņš.

-    Kapteini Tein! Hargs priecīgs iesaucās un rikšoja tam pretī.

-     Sveiks, Harg! Teins moži teica. Es nupat biju austrumu puses kalnos, un mums ir piebiedrojušies vēl vairāki Herlas. Vai tev ir kādas jaunas ziņas?

-     Nekā īpaša nav, Hargs atbildēja. Šorīt es tikos ar kapteini Bankfutu, un viņš teica, ka viss esot kārtībā.

-    Labi! sacīja Teins. Viņa ragiem bija desmit žuburi, un viņš apmierināts pamāja ar skaisto, ragaino galvu. Tiesa, govis ir mazliet satraukušās. Viņas jūt Anlaha tuvošanos. Arī buļļi sāk ķildoties un virzās arvien tuvāk govīm.

-    Nu tad viss ir tā, kā tam jābūt.

-    Jā. Bet šorīt es pie strauta sarunājos ar melno gulbju pāri, un tie atnesa vēstis no dienvidiem, stāstīja Teins.

Kopš dienas, kad Teins Lielajā Kalnā negaidot bija sapratis Krā teiktos vārdus, viņš bija apguvis arvien vairāk gudrību un briežu vidū, ja neņem vērā Rannohu, vislabāk prata sarunāties ar Lerām.

-    Vai tās ir sliktas vēstis?

-Jā. Turienes Leras ir pārbiedēti. Zemajās Zemēs notiekot briesmu lietas, un vainīgi esot Herlas. Tur darbojas Sgorrs, Harg.

-    Sgorrs, Hargs čukstus atkārtoja svešādo vārdu. Kāds viņš ir, Tein?

-    Es toreiz biju vēl mazs briedēns, Teins teica, pakratīdams galvu, bet, ja no visa dzirdētā kaut vai puse ir patiesība, tad viņam jābūt briesmīgam.

-     Briesmīgākam par Hernes baru? Hargs satraukts noprasīja.

-     Kas to lai zina? Bet visas Zemās Zemes brēc par viņa cietsirdību. Brieži, kuri pagājušajā pavasarī šķērsoja Lielo gravu un kuriem izdevās izvairīties no sgorriešiem, bija tik pārbiedēti, ka veseliem mēnešiem nespēja par to runāt. Tie stāstīja, ka viņš pat spīdzinot Leras. Esmu dzirdējis dažus ļoti drūmus notikumus.

-     Vai Rannohs par to ir vēl kaut ko stāstījis? Hargs jautāja.

Teins klusēdams papurināja galvu.

-Tu jau zini, kāds viņš ir, pēc brīža Teins skumīgi teica. Man šķiet, ka viņš grib vienkārši dzīvot kā Herla un aizmirst par Sgorru. Patiesībā to viņam grūti pārmest, Teins piebilda. Viņš ir daudz izcietis.

-     Jā, Hargs piekrita, un mums viņam par daudzko jāsaka paldies.

Abi kapteiņi sāka grauzt zāli, un drīz vienkāršā, bet tīkamā svaigas zāles garša vakara saulē un atvasaras vēsmā izgaisināja nepatīkamās domas par Sgorru un Herlu nelaimēm Zemajās Zemēs. No lejas uz viņiem noskatījās briežu govis, juzdamas patīkamu drošību Izlūkotāju tuvuma dēļ. Divas teles, klusi sarunādamās, pastaigājās savrup no pārējām.

-     Vai jūti, Villova? lūkodamās apkārt, jautāja Pepa. Anlahs jau gandrīz ir klāt.

-    Jā, Villova atbildēja, govis jūt, kad tas tuvojas, un vakar es redzēju, kā divi brieži cīkstējās Selifas dēļ.

-    Baram ļoti noderēs jauni briedēni.

-    Jā, Pepa, un tev arī būs patīkami pievienoties kādam harēmam. Uz tevi met acis vairāki brieži, un kur nu vēl Bankfuts! Pati zini, kā tu viņam patīc.

-    Bet kā tad tu, Villova? Pepa jautāja. Tev ari ir laiks domāt par pārošanos. Mēs te dzīvojam jau divus gadus.

Villovas sejā parādījās mazliet skumja izteiksme. Ne viņa, ne Pepa vēl nebija pārojušās, kaut gan pirmajām radībām viņas jau bija itin vecas. Bars pamazām pielāgojās normālai dzīvei, taču neparastais ceļojums bija nopietni iedragājis viņu dabisko dzīves ritmu.

-    Ai, nē, diezin vai, Villova klusi atbildēja.

-    Bet reiz taču tas būs jādara. Pagājušajā Anlahā tev tik tikko izdevās izvairīties, un tu pati zini, cik Dadzis traks pēc tevis. Šogad viņš būs vēl neatlaidīgāks.

-    Dadzis? Villova nikni nosprauslojās. Es nekad nekļūšu draudzene Dadzim! Viņš ir ļoti pārvērties, Pepa. Kļuvis neizturami augstprātīgs.

-     Mēs visi esam pārvērtušies, Villova. Man šķiet, tas ir gluži dabiski. Dadzis tagad ir pieaudzis, un pagājušajā gadā pat Bankfuts piedalījās cīņās.

Villova pasmaidīja, domādama par veco draugu. Kaut gan Bankfuta ragi nevarēja mēroties ar Dadža vareno galvasrotu, tiem uz katra pamatzara bija pa piecām smailēm.

-    Izlūkotāju kapteinis, viņa lepni sacīja.

-    Man viņa ļoti pietrūkst, Villova, Pepa pēkšņi teica. Tas ir, Bankfuta. Man pietrūkst viņu visu. Buļļi un govis ir ļoti atsvešinājušies savā starpā.

-Jā, bet ari tas ir dabiski, Villova atbildēja. Tomēr ari man viņu pietrūkst.

Pepa ievēroja smeldzīgo izteiksmi māsas sejā.

-   Varbūt šajā Anlahā viņš cīnīsies par tevi, viņa klusi teica.

Villova papurināja galvu.

-   Nē. Viņš ir nošķīries no visa un visiem. Vienmēr uzturas tikai kalnos un ārstē Leras. Šķiet, ka bara notikumi viņu vispār neinteresē. Kāpēc lai šogad kaut kas mainītos? Un pagājušajā gadā bija tik sāpīgi viņu vērot, Pepa! Viņam tik ļoti nepatika buļļu cīniņi draudzeņu dēļ. Man gandrīz vai likās, ka viņam tas fiziski sāp. Ik pa brīdim viņš atkārtoja, lai tie izbeidzot. Stāstīja, ka jādzīvo mierā un draudzībā, un vai tad mēs neko neesot mācījušies no Hernes bara? Runāja par vilkiem un nezin ko vēl. Man šķiet, ka viss, kas notika tur, pie Stāvajiem Akmeņiem, atstāja uz viņu ļoti dziļu iespaidu. Kaut kā pārvērta viņu. Dadzis to mūžīgi atkārto. Un visu laiku ņirgājas par viņu.

-   Nevajag! Pepa iesaucās. Tas ir vienkārši briesmīgi, kā Dadzis pret viņu atļaujas izturēties!

-Jā, Villova piekrita. Bet man liekas, ka Dadzis jūtas viņā kaut kā dīvaini vīlies. Tu jau zini, cik Dadzis ir neatlaidīgs, ja kaut ko ieņem galvā, un tagad viņš ir ieņēmis galvā, ka baram ir vajadzīgs valdnieks. Citādi mēs visi aiziešot postā.

-     Tas ir tāpēc, ka Dadzis pats grib kļūt par valdnieku. Mūžam tik lielīgi izrāda savus ragus!

-     Es ticu, ka viņš tiešām grib būt Bara valdnieks, bet man liekas, ne mazāk viņš grib, lai Rannohs cīnītos par šo godu. Atceries, kā viņš pagājušajā gadā mēģināja piedabūt Rannohu cīnīties, tikai Rannohs neparko neielaidās. Vienkārši aizgāja prom kalnos.

Pepa atkal papurināja galvu.

-     Vai zini ko? Villova čukstus teica. Es viņam to pat lūdzu. Tas ir, Rannoham. Lūdzu, lai viņš cīnās par mani. Bet viņš atteicās.

No augšas briežu baru jau apmirdzēja vakarzvaigzne. Tā meta blāvus starus pār dvīnēm, Teinu un Hargu uz kalna nogāzes, kapteini Bankfutu, kas tupēja viršos, mielodamies pie kupla melleņu pudura, un kapteini Dadzi, kas stāvēja ielejas dienvidu galā, gremodams un raudzīdamies tālumā. Tā apmirdzēja arī vecu briežumāti vārdā Brakena, kas pie strauta kavējās pati savās nemierīgajās domās, un staltu briedi ar baltu ozollapas zīmi pierē, kurš kalnā sarunājās ar fazānu māti.

-    Mazajiem viss būs labi, Rannohs laipni sacīja fazānu mātei, tikai viņiem visu laiku jādod svaigs ūdens. Tagad atvaino, mani vēl gaida daudzi citi!

-    Paldies, Rannoh! fazānu māte atsaucās, strauji paceldamās gaisā. Ja vien mēs varam tev kādreiz atdarīt…

Viņas vārdus pārtrauca cita balss briedim aiz muguras.

-    Tev ne mirkli nav atpūtas, Rannoh!

Rannohs aši pagriezās un, ieraugot runātāju, atplauka smaidā.

-     Birrmagnur! viņš iepriecināts teica. Man ir prieks tevi redzēt.

Tad Rannohs mirkli apklusa.

-    Bet es ceru, ka tev nav sliktu ziņu, viņš piebilda. Tu taču neesi ievainots vai slims?

-       Nē, mans draugs, ziemeļbriedis atbildēja, bet man būtu patīkami biežāk pabūt ar tevi kopā. Jau divus mēnešus gandrīz neesmu tevi redzējis.

-       Tā ir, Rannohs piekrita, bet man visu laiku ir daudz darba. It sevišķi tagad, kad šurp nāk tik daudzi Herlas no ziemeļiem.

-    Tev ir lieliskas spējas, Rannoh.

-        Tas nav nekas sevišķs, Rannohs steigšus atbildēja. Tikai ogas, lapas un ieklausīšanās katra vajadzībās. Tas nemaz nenāk no manis.

Ziemeļbriedis pacēla galvu, ļaudams to glāstīt vējam.

-    No Hoerna? viņš jautāja.

-        Varbūt. Bet mēs visi instinktīvi zinām, kas mums nāk par labu, Birrmagnur.

Ziemeļbriedis pamāja ar galvu. Kopš viņš bija nolēmis kādu laiku padzīvot kopā ar jauno draugu baru, viņš bija daudz un nopietni domājis par Rannohu un par ozollapas zīmi uz viņa pieres. Birrmagnurs jutās noraizējies par draugu. Ik pa laikam viņš dzirdēja Rannohu stāstām briežiem, ka Pravietojums nav patiesība un viņiem vajagot vienīgi dzīvot kā īstiem Herlām. Tomēr izskatījās, ka viņam pašam ir ļoti grūti dzīvot dabisku dzīvi.

-    Tu izskaties noguris, mans draugs, viņš klusi teica.

-       Laikam tiešām esmu noguris. Pēdējā laikā esmu redzējis dīvainus sapņus.

-    Par Hoernu?

-        Nē, par Sgorru. Un par kādu briedi mēnessgaismā uz kalna. Tie mani biedē, Birrmagnur.

Birrmagnurs norūcās.

-       Lielajā Kalnā ieradušies vēl vairāki brieži, kas aizbēguši no Sgorra. Viņu stāsti ir ļoti drūmi.

-        Es zinu, Rannohs skumīgi teica. Un cieš ne tikai Herlas vien. Visiem Lerām klājas ļoti grūti. Kas tikai tur

nav noticis! Ļoti gribētos viņiem palīdzēt… bet, kamēr Sgorrs aizliedzis tuvoties Augstajai Zemei, mēs vismaz esam drošībā.

Birrmagnura acīs parādījās savāds skatiens.

-      Zini, daži joprojām klusībā murmina Pravietojumu. Viņi domā, ka tu atbrīvosi Zemās Zemes. Un runā, ka tev jācīnās ar Sgorru.

-     Jācīnās! Rannohs iesprauslājās, un piepešā uguns viņa acīs pārsteidza Birrmagnuru. Jācīnās ar Sgorru, jācīnās ar Dadzi! Vai tiešām Herlas spēj domāt tikai par cīņām?

-     Droši vien tāpēc, ka tuvojas Anlaha laiks un brieži kļūst nemierīgi.

-    Anlaha laiks? Rannohs atkārtoja, skatīdamies tālumā, it kā cenzdamies kaut ko atcerēties. Ap viņiem jau biezēja krēsla.

-Jā, Rannoh. Vai tu to nejūti?

-     Jūtu, Rannohs klusi atbildēja. Tāpat kā Dadzis, Teins vai jebkurš cits. Bet es to ienīstu, Birrmagnur! Tas atsauc man atmiņā Hernes baru.

-     Bet, Rannoh, Birrmagnurs taujāja, vai tad tu negribi kļūt par Izlūkotāju? Vai negribi pats savas draudzenes un savus briedēnus?

Rannohs pārlaida attālajam baram skumju skatienu. Viņš domāja par Villovu un skaudri izjuta viņas trūkumu.

-    Es nezinu, Birrmagnur, viņš atbildēja, papurinādams ragaino galvu. Zinu tikai to, ka nekad negribu kļūt tāds kā viņi tur, Hernes barā. Viņi pielūdza varmācību. Un saproti, kad pienāk Anlahs, es jūtu, ka tas kaut ko izdara ar mani. Es reizēm vairs nesaprotu Leru valodu.

-    Bet vai tad Anlahs nav dabiska parādība?

-      Birrmagnur, Rannohs ar piepešu apņēmību teica, nāc man līdzi! Es gribu tev kaut ko parādīt.

Rannohs pagriezās un veda ziemeļbriedi uz priekšu pa kalna kori. Pa garo zāli viņš aizrikšoja līdz vietai, ko daudzkārt bija apmeklējis. Tas bija līdzenas zemes laukums, kas acīmredzot bijis dubļains, bet vasarā izžuvis, un tagad tā virskārta pletās sausa un saplaisājusi. Birrmagnurs strauji apstājās. Viņš juta nāsis ieplūstam nepatīkamu smaku un ar riebumu paskatījās lejup.

Laukuma vidū baltoja divi skeleti. Tie bija tīri noskrubināti un gulēja zemē viens otram pretī. Birrmagnurs noelsās, ieraudzīdams starp abiem galvaskausiem divus pārus žuburotu ragu. Tie joprojām bija ieķērušies viens otrā.

-   Tie ir Skeins un Tannars, Rannohs skumīgi teica. Vai atceries viņus no Vergu bara? Tas notika pagājušajā gadā riesta laikā. Acīmredzot viņiem cīkstoties saķērās ragi un viņi tos nespēja atbrīvot. Tāpēc nomira badā.

-   Hoerna elpa, noteica Birrmagnurs, skumīgi pakratīdams galvu.

-    Herne! Rannohs kaismīgi iesaucās. Vai tiešām tas ir Viņa ceļš, Birrmagnur? Vai tiešām Viņš gaida no mums kaut ko tādu? Visa šī cīnīšanās… Pasaulē ir briesmīgi daudz sāpju un ciešanu, Birrmagnur. Man šķiet, ja tāds Herne vispār ir, tad viņam jābūt briesmīgi cietsirdīgam. Vēl cietsirdīgākam par Sgorru. Pat cietsirdīgākam par cilvēku!

Ziemeļbriedis kādu laiku klusēja. Rannoha vārdi viņu bija dziļi aizkustinājuši.

-    Man ļoti žēl, Rannoh, viņš beidzot teica. Kaut es spētu tev palīdzēt!

Soļodami atpakaļ uz bara pusi, abi brieži klusēja. Vakars bija skaidrs, un debesīs kāpa spožs mēness sirpis. Kāpdami lejup pa austrumu puses nogāzi, viņi pēkšņi ieraudzīja, ka pretī skrien Bankfuts. Briedis izskatījās ļoti satraukts.

-    Rannoh, Birrmagnur, lai slavēts Herne, es jūs atradu! Jums steidzami jānāk šurp!

-    Kas noticis, Bankfut? jautāja Birrmagnurs.

-   H-h-herlas! Bankfuts izdvesa. Jaunais Izlūkotājs bija gandrīz pilnīgi ticis vaļā no stostlšanās, un tā atgriezās tikai tādos brīžos, kad viņš bija sevišķi uztraucies. Tikai t-t-tēviņi! Pavisam kādi četrdesmit. Nāk pa ieleju šurp!

-Jauni ieceļotāji Augstajā Zemē? Rannohs jautāja.

-    Nē, Rannoh. Viņi nāk no dienvidiem.

-   Sgorrieši! Rannohs izdvesa, un, kaut gan viņš nupat vēl bija paudis Birrmagnuram savu nepatiku pret varmācību un cīņām, viņā spēji uzbangoja Izlūkotāju asinis un viņš strauji metās norādītajā virzienā. Abi draugi pilnos auļos skrēja viņam līdzi.

Tomēr, piesteigušies tuvāk, viņi mazliet nomierinājās, jo svešie brieži ciešā pulciņā stāvēja bara vidū un šķita pavisam mierīgi sarunājamies ar tiem, kas bija sastājušies visapkārt. Viņu vidū bija arī Villova un Pepa, un turpat netālu stāvēja Brakena. Lejup pa nogāzi skriešus tuvojās Teins, un Rannohs, redzēdams, ka atnācējiem pretī stāv Dadzis, palēnināja soli.

-   Vai jūs esat sgorriešu pusē? viņš dzirdēja kādu briedi skaļi jautājam atnācējiem.

-     Nē! atsaucās balss, kurā jautās sāpes un pagurums. Mēs esam Izlūkotāji. Pēdējie Izlūkotāji Zemajās Zemēs!

Sauciens atbalsojās visā barā.

Iegājis bara vidū, Rannohs pustumsā redzēja, ka brieži nesen ir cīnījušies. Dažiem uz sāniem un kājām bija redzamas dziļas brūces, citiem bija aplauzti ragi. Kažokus klāja sviedri un apkaltuši asiņu traipi.

-   Viņi mums uzbruka pirms diviem mēnešiem, pagurusi balss turpināja. Sgorrs ar saviem kalpiem. Viņu bija vairāki simti. Mums izdevās aizbēgt, bet viņi paņēma mūsu govis un telēnus. Kolkvars ir miris. Zemajās Zemēs ir iznīcināta pēdējā brīvības saliņa.

Tagad Rannohs pazina vairākus briežus no Ezera ielejas bara. Piegājis tuvāk runātājam, viņš redzēja, ka tas ir Brāns. Brānam tagad bija gandrīz desmit gadu, un druknā miesas būve liecināja par cienījamu vecumu, tomēr viņa ragi joprojām bija vareni un staltā stāja pauda tādu pašu lepnumu kā agrāk.

-   Ko mēs varētu darīt? Rannohs izdzirda Villovas balsi.

-    Pašlaik neko. Sgorrs ir apvienojis visus briežu barus. Starp viņiem ir iekļauti pat dambrieži un stirnu buki. Tomēr mēs nākam meklēt jūsu palīdzību.

-    Mūsu palīdzību?

-   Jā. Mēs gribam atrast Iezīmēto, kurš kādreiz kā briedēns ienāca mūsu barā. Stāsta, ka viņš neesot gājis bojā, bet aizceļojis uz Augsto Zemi, lai tur atbrīvotu Herlas. Stāsti par viņu ir izplatījušies pa visiem dienvidu apgabaliem. Runā, ka viņš protot dziedināt kaites un sarunāties ar Lerām. Tas ir Pravietojums!

Viss bars klausījās ar saspringtu uzmanību.

-    Nē, Brān! Rannohs pēkšņi teica. Tas nav Pravietojums.

-   Rannoh! Brāns līksmi iesaucās. Tātad tu tiešām esi dzīvs!

Ievainoto briežu skatieni pievērsās baltajai ozollapas zīmei uz Rannoha pieres.

-   Jā, es esmu dzīvs.

-   Tad tev mums jāpalīdz. Mēs bridi atpūtīsimies un pēc tam vedīsim Izlūkotājus uz dienvidiem.

-    Kādēļ? Rannohs klusi jautāja.

-    Kā tā kādēļ? Protams, tādēļ, lai cīnītos ar Sgorru!

-   Cīnīties, Rannohs teica, papurinādams galvu, vienmēr tikai cīnīties! Cik pavisam ir jūsējo, Brān?

-    Pēc kaujas dzīvi ir palikuši četrdesmit astoņi brieži.

-      Tātad kopā ar mūsējiem, ieskaitot tos, kuru ragi vēl ir trausli kā satrunējis koks, varbūt sanāktu pāris simti. Cik lieli spēki ir Sgorram?

Brāns brīdi klusēja. Viņš saprata Rannoha neizteikto domu.

-       Es nezinu, briedis klusi atbildēja, nokāris ragaino galvu. Viņš ir savācis kopā visus briežus, ari stirnu bukus.

-      Tas nozīmē divus vai trīs tūkstošus Herlu vai varbūt vairāk?

Brāns pamāja ar galvu.

-      Un septiņus vai astoņus simtus labi apmācītu tēviņu, Rannohs teica, tādu, kas pieraduši karot.

Izlūkotāju vidū atskanēja neapmierināta murdoņa.

-      Bet tas taču nav svarīgi! Brāns, pēkšņi atplaukdams, iesaucās. Pravietojums! Ar mums būs Herne! Un ar mums būsi tu!

Apkārtējie brieži satraukti pauda piekrišanu ar dedzīgiem galvas mājieniem.

-       Nē, Brān! Rannohs iesaucās. Es nebūšu ar jums! Herlām nav mūžīgi jācīnās! Un es neesmu dzimis, lai pildītu kaut kādu muļķīgu pravietojumu! Es palikšu šeit kopā ar māti un mācīšu Herlām dzīvot citādi.

-    Bet Izlūkotāji? Brāns nesaprata.

-       Jūs esat laipni aicināti palikt pie mums, Rannohs vienkārši sacīja, un mēs palīdzēsim dziedēt jūsu ievainojumus.

-      Dziedēt ievainojumus? Brāns sašutis iesaucās. Lai mēs slēptos šeit kā vecas briežumātes, kamēr Sgorrs verdzina Herlas un nīdē Hernes garu? Tā nedrīkst rīkoties Izlūkotāji!

-        Vai tu esi aizmirsis, Rannohs salti noprasīja, ka Kolkvars kalpoja Sgorram? Ka tolaik, kad tas saskanēja ar jūsu mērķiem, jūsu drosmīgie Izlūkotāji atdeva Villovu,

manu māti un manus draugus sgorriešiem? Šira un citas briežumātes vēl šobrīd atrodas pie viņiem. Ja es jums varētu palīdzēt bet es to nevaru vai tev neliekas, ka viņas ciestu pirmās?

-     Šis notikums dzīvo mūsu atmiņā un vienmēr būs nedzēšams kauna traips ikvienam Izlūkotājam, Brāns ar rūgtumu atbildēja. Mēs jūs nodevām. Taču mēs bijām spiesti to darīt. Kolkvars apgalvoja, ka vienīgi tā mēs varot saglabāt Izlūkotājus Zemajās Zemēs. Tas bija viņa dzīves saturs. Jā, viņš izlikās kalpojam Sgorram, bet sirds dziļumos bija godīgs. Viņš mira varoņa nāvē.

-     Man prieks to dzirdēt, Rannohs atbildēja, un viņa balss skanēja vienaldzīgāk par vārdiem. Vai ari Tārns mira varoņa nāvē?

Brāns atkal nokāra galvu.

-    Tātad tu nenāksi mums palīgā, viņš nočukstēja.

-    Man ļoti žēl, Rannohs teica un šoreiz to teica no sirds.

-    Tad mēs esam pazuduši.

-     Nē! pēkšņi atskanēja dusmīga balss. Ja Rannohs neies jums palīgā, tad to darīšu es!

Bara vidū spēji ieskrēja Dadzis, un viņa acis, nikni zvērodamas, ieurbās Rannohā.

-    Tu? Brāns pārsteigts paskatījās uz viņu.

Dadzis apstājies pagrieza ragus pret Villovu, apliecinādams viņai uzmanību.

-Ja vien spēšu, Dadzis atbildēja.

-    Bet vai bars tev sekos? Brāns šaubījās. Tu taču neesi valdnieks!

-     Mūsu baram nav valdnieka, Dadzis ar nepatiku sacīja, uzrunādams visus apkārtējos briežus, jo tā vien liekas, ka mūsu Izlūkotāju dzīslās rit nevis asinis, bet dīķa ūdens!

-    Nav valdnieka? Brāns brīnījās. Bet Rannohs…

-   Rannohs vairs nevada baru, Dadzis ledaini atbildēja. Viņam labāk patīk būt visu Leru vadonim nekā īstenam Herlam.

-    Dadzi, Rannohs klusi sacīja, tu nesaproti, ko rīmā. Tu nevari uzvarēt Sgorru. Viņš ir pārāk stiprs. Vai tu gribi vest baru drošā nāvē projām no Lielā Kalna?

-     Es gribu vest cīņā tos, kas vēlas man sekot, un, ja vajadzēs, mirt ar godu! Dadzis atcirta. Kā pieklājas Izlūkotājiem! Tu taču nāksi man līdzi, vai ne, Harg? Un jūs, Bankfut un Tein?

Abi draugi samulsuši novērsa skatienus.

-   Un tu, Birrmagnur, Dadzis turpināja, tu taču mums palīdzēsi, vai ne?

Ziemeļbriedis neatbildēja.

-    Ja tāds ir tavs plāns, Rannohs vēsi sacīja, tad es pret to iebilstu!

-    Beidzot! Dadzis iesaucās, strauji apsviezdamies apkārt. -Tātad tu cīnīsies ar mani, Rannoh! Noskaidrosim, kurš vada šo baru? Noskaidrosim, vai iesim Brānam palīgā vai ne?

Dadzis dobji iemaurojās. Viņš metās pretī Rannoham, un īsu brīdi abi brieži saspringa cīņas gatavībā, itin kā mērodami viens otra spēku. Ragi abiem bija vienlīdz vareni, un cīņa būtu līdzvērtīga. Taču Rannohs nepakustējās.

-    Tātad tu necīnīsies ar mani? Dadzis beidzot jautāja.

Rannohs vilcinājās. Pašlaik viņš cīnījās pats ar sevi.

-    Nē, es necīnīšos ar tevi, viņš klusi atbildēja un aizgriezās.

-    Bet, Rannoh! Villova iesaucās.

Rannohs uzmeta Villovai sāpīgu skatienu. Viņš palūkojās uz Bankfutu un Teinu, un uz savu izbiedēto māti, kas stāvēja blakus ziemeļbriedim. Viss bars ar aizturētu elpu gaidīja viņa izšķirošo lēmumu gan līdzās stāvošie draugi, gan ievainotie atnācēji.

-      Es būšu kalnā, Bfān, viņš klusi sacīja. Ja kādam jāpalīdz sadziedēt ievainojumus, jūs mani atradīsiet tur.

Taču Brāns neatbildēja. Viņš raudzījās briedi ar saltu skatienu. Rannohs apstājās. Viņā lūkojās simtiem acu, un visu skatieni bija piekalti baltajai zīmei uz viņa pieres.

-    Ko īsti jūs gribat no manis? Rannohs spējā izmisumā iekliedzās.

Tad viņš skriešus metās pa garo zāli augšup kalnā.

Tajā brīdī ielejā ienāca divi brieži. Tie piesardzīgi palēnināja soli, redzēdami lielo briežu baru, kas pulcējās vienkopus naksnīgajās ēnās. Viens bija jauns briežu tēviņš, otra tele ar ievainotu kāju. Viņi neredzēja, ka no dienvidu puses ielejā ienāk vēl trešais briedis. Tam bija jauna seja, neparasti spožas acis, un atšķirībā no daudziem līdzīgiem ciltsbrāļiem, piere tam nebija apzīmogota.

20 Sala

Pat viedu cilvēku skar varmācības skarbums, Pirms likteni viņš piepilda vai paveic lemto darbu.

Viljams Jeitss. "Balbena pakājē"

Lai šis biķeris iet man garām.

Mateja evaņģēlijs, 26, 39

Ne Dadzis, ne Brāns neko nevarēja uzsākt, iekams nebija sadzijušas Izlūkotāju brūces. Turklāt patiesībā viņiem nebija ne jausmas, ko likt pretī Sgorra Herlu varenībai. Tomēr nākamajās saulēs pēc sadursmes ar Rannohu daudzi brieži sāka uzlūkot Dadzi ar jaunu bijību, un, kaut gan nekas nebija atrisinājies līdz galam, daži savstarpējās sarunās pat sāka dēvēt viņu par valdnieku. Daudzās nākamo dienu Larna stundās viņš kopā ar Brānu kavējās savrup no bara un sprieda par briežu likteni Zemajās Zemēs.

Bankfuts un Teins to vēroja ar augošām bažām, un abi jutās tā, it kā viņus kāds plēstu uz pusēm. Kaut gan viņi no visas sirds bija uzticīgi Rannoham, abi tomēr juta, ka pienākums būtu palīdzēt Brānam un Izlūkotājiem. Neviens no viņiem neatzina Dadzi par Bara valdnieku, tomēr abi apbrīnoja viņa drosmi un bezgala lepojās ar savu Izlūkotāju kapteiņa stāvokli.

Birrmagnura stāvoklis likās vēl sarežģītāks. Viņš no sirds juta līdzi Brānam un pārējiem, un tas, ko ziemeļbriedis bija dzirdējis par Sgorru, viņu ļoti satrauca. Taču Birrmagnurs bija vecāks un piesardzīgāks par citiem, un, kaut gan Pravietojums viņu mulsināja ne mazāk kā visus pārējos, viņš saprata, ka Rannoham taisnība: ja viņi uzdrošinātos doties uz dienvidiem, viņus sagaidītu nepieveicams pārspēks. Par to Birrmagnurs bieži strīdējās ar citiem briežiem un jautāja, kāpēc tie negrib mierīgi dzīvot Lielā Kalna patvērumā projām no Sgorra vai pat virzīties dziļāk Augstajā Zemē.

Tomēr vairāk par visiem pārējiem Rannoha draugiem cieta Villova. Viņa ļoti mīlēja Rannohu, taču nevarēja izprast, kas ar draugu noticis, turklāt viņu jau bija dziļi sarūgtinājusi Rannoha atteikšanās no Anlaha. Villova zināja, ka Rannohs cieš, tomēr negaidītā atteikšanās palīdzēt Izlūkotājiem bija smags trieciens. Saulēm ritot, Villova uzmanīgi vēroja Dadzi.

Visi brieži nebija līdzīgās domās par to, ko vajadzētu darīt. Daudzas briežu govis un pat ievērojams skaits briežu piekrita Rannoham un neredzēja cerību uzvarēt cīņā ar Sgorru. Tā kā Vergu bari bija izklīdināti un brieži tikai nesen sākuši justies omulīgi savā brīvo Herlu dzīvē, daudzi neredzēja jēgu atkal doties briesmās. Bars sašķēlās, un, kamēr vecie un jaunie Izlūkotāji pārraudzīja apkārtējos kalnus, citi brieži ar cieņu noskatījās, kā Rannohs sarunājas ar Lerām un ārstē neveselos, un apmierināti māja ar galvu.

Pēc cīņas Ezera ielejā bija jāaprūpē daudz vairāk ievainoto nekā iepriekš. Briežu brūces bija dziļas, un daudzas no tām sāka pūžņot. Rannohs sūtīja savus piekritējus lasīt lapas, no kurām viņi gatavoja ziedes un kompreses, lai brūces sadziedētu. Sākumā Izlūkotāji pretojās ārstēšanai, taču Rannoha pieskāriens bija tik maigs un vajadzība pēc dziednieka tik liela, ka tie negribīgi padevās un drīz vien jutās par to pateicīgi. Neviens briedis, kas bija atnācis no dienvidiem, negāja bojā no gūtajiem ievainojumiem.

Bet tad notika tas, kas uz laiku atbīdīja malā ne tikai domas par Sgorru un Zemajām Zemēm, bet arī par Pravietojumu. Sākās Anlaha laiks.

Brieži sāka cīnīties par draudzenēm, un vēso gaisu drīz vien pieskandēja tēviņu baurošana, kas raksturīga riesta laikam, un karotāju ragu klaudzoņa un klaboņa. Galvas vērsās cita pret citu primitīvākā un visaptverošākā sadursmē nekā jebkura cīņa pret Sgorru. Daba atkal bangoja briežu asinis, vērsdama tos citu pret citu, pārbaudīdama to spēkus un aicinādama apliecināt sevi dzīves vislielākajā cīņā cīņā par saglabāšanos.

Kad Rannohs noskatījās uz iekarsušajiem briežiem, viņš dziļi sirdī juta nopietnas bažas, kas viņu bija mocījušas visu laiku kopš drūmās nakts starp Stāvajiem Akmeņiem. Hernes barā pavadītais laiks uz Rannohu patiešām bija atstājis dziļu iespaidu, un viņš joprojām pūlējās saprast, kāpēc tā noticis.

Viņš domāja, ka ir atradis atbildi uz šo jautājumu toreiz kalnā, kad skaidri saprata, ka nav Herne. Viņš arī domāja, ka ir atradis iespēju būt brīvam un dzīvot kā īstam Herlām. Bet, kad viņi ar baru bija atraduši mājvietu un mēģinājuši iekārtot dzīvi no jauna, Rannohs bija sapratis, ka vardarbības tieksmes, kuras viņu tik ļoti bija biedējušas Hernes barā, kuras viņš bija manījis strāvojam no vilka žokļiem un kuras bija izjutis Baisajā gravā, mājo arī Herlas ciltī. Un viņā pašā.

Pirmoreiz viņš tās bija iepazinis, kad vēl dzīvoja kopā ar zēnu un viņam sāka augt pirmie ragi. Un viņš juta tās arī tagad, kad brieži grūstījās, badījās un cīnījās draudzeņu dēļ. Sirds dziļumos arī Rannohs juta vēlēšanos izmēģināt spēkus pret citu briedi, izcīnīt sev draudzenes un pāroties ar tām. Cīnīties par Villovu. Taču tagad viņš zināja, ka ir dziednieks, un gribēja palīdzēt citiem, nevis darīt tiem pāri. Un tas, ko viņš bija teicis Birrmagnuram par savām spējām, bija patiesība. Kad pienāca Anlaha laiks un asinis Rannohā sāka strauji riņķot, viņš juta, ka spējas dziedēt un saprast Leras kļūst miglainas un pagaist.

Rannohs daudz domāja par to visu, kā arī par Pravietojumu un neizpratnē purināja galvu. Apbrīnojami daudz tajā, šķiet, bija patiesības, un tikpat daudz, šķiet, bija neiespējamā. Taču sirds dziļumos Rannohs juta iepriecinošu cerību: varbūt šis apjukums nozīmē, ka vārdi, ko Blaindvīds kādreiz bija sacījis briedēniem, nav ņemami nopietni. Jo gadu gaitā viņš arvien vairāk bija sācis domāt par kādu Pravietojuma rindu, kura viņam bija likusi nodrebēt: "Upuris būs liktens lemtā daļa."

Arī tagad viņš domāja par šiem vārdiem, un netālais bars viscaur dimdēja no briežu dobjajiem saucieniem, ar ko tie apliecināja gatavību sargāt izcīnītās draudzenes. Tad pēkšņi Rannohs pamanīja, ka pa garo zāli viņam tuvojas Birrmagnurs. Ziemeļbriedis izskatījās ļoti nopietns.

-    Beidzot es tevi atradu, viņš pienācis klusi teica.

-    Es meklēju ogas un zirgkastaņus, Rannohs atsaucās, cik moži vien spēdams.

-            Rannoh, Birrmagnurs viņu pārtrauca, pārējie lika man tevi sameklēt un pateikt. Viņi dodas projām.

-Kas?

-    Dadzis un Izlūkotāji. Viņi dodas uz dienvidiem.

-             Viņi ies bojā, Rannohs klusi sacīja. Vai tiešām to viņi vēlas?

-            Ari es iešu projām, Rannoh, Birrmagnurs teica, nokāris galvu.

-    Tu, Birrmagnur? Tu iesi kopā ar viņiem?

Ziemeļbriedis papurināja galvu.

-    Nē, Rannoh, man ir laiks meklēt pašam savējos.

-    Bet kāpēc? Kāpēc tu negribi palikt kopā ar mums?

Birrmagnurs bridi klusēja, čāpstinādams žokļus.

-    Nu, kas tad ir? jautāja Rannohs.

-            Nav pareizi, ka viņi uzskata Dadzi par Bara valdnieku, mans draugs, Birrmagnurs teica.

-    Es ar viņu necīnīšos.

-    Un ar Sgorru arī ne?

-    Nē. Izlūkotāji Sgorram neko nevar padarīt.

Birrmagnurs pamāja ar galvu.

-             Man žēl tevis, Rannoh, viņš sacīja, skatīdamies uz balto ozollapas zīmi Rannoha pierē, bet ir vēl citi jaunumi. Villova ir padevusies Dadzim. Pievienojusies viņa harēmam.

Rannohs paskatījās uz veco draugu, bet neko neatbildēja.

-             Viņiem nav bijis laika pāroties, un tagad, kad viņš dosies uz dienvidiem, Villova ies līdzi. Arī Pepa.

-             Tas nedrīkst notikt! Rannohs satriekts iekliedzās. Tikai ne Villova un Pepa!

-    Tā ir nolemts.

-    Paldies, ka tu man to pateici, Rannohs skumji sacīja.

-             Rannoh, Birrmagnurs pēkšņi iesaucās, tev ir jāizvēlas! Jāizvēlas palīdzēt viņiem vai ne! Vai ari jācīnās ar Dadzi Villovas dēļ. Bet tu nevari turpināt tādu dzīvi kā pašlaik.

Rannohs cieta klusu.

-    Nu labi, Birrmagnurs sacīja, es vēl atnākšu atsveicināties no tevis. Vispirms man jāatvadās no pārējā bara.

Rannohs noskatījās pakaļ aizejošajam draugam un pēkšņi jutās neizturami vientuļš. Viņš pacēla skatienu pret kalniem un tālumā redzēja lejup pa nogāzi kāpjam Dadzi. Zemāk ielejā viņu gaidīja Izlūkotāji, un blakus viņam Rannohs pazina savu jaunības draudzeni Villovu.

-    Mēs visi esam šeit, Dadzis teica, kad bija aizgājis līdz pārējiem briežiem. Pulciņš izskatījās diezgan mežonīgs. Cik daudzi nāk kopā ar mums, Brān?

-     Visi četrdesmit astoņi Izlūkotāji no Ezera ielejas, briedis atbildēja. Kopā ar taviem trīsdesmit Herlām sanāk astoņdesmit.

-Ja Rannohs būtu kopā ar mums, mūsu būtu trīsreiz tik daudz, Dadzis ar rūgtumu teica. Pagājušajā nedēļā no ziemeļiem atnāca vēl divdesmit brieži. Bet lielākā bara daļa klausās Rannohā un baidās no Sgorra.

-    Žēl, ka Hargs nenāk mums līdzi, teica Brāns. Arī tad mūsu rindas krietni pieaugtu. Bet viņš apgalvo, ka nevarot atstāt Rannohu. Pēc visa, ko Rannohs darījis viņa labā.

Villova skumji noskatījās uz Dadzi, kad tas runāja par Rannohu. Taču tagad viņa zināja, ka viņas pienākums ir būt kopā ar draugiem.

-     Kaut viņš mainītu domas! Brāns nopūtās. Pad tad, ja Pravietojums nav patiess, viņa klātbūtne ievērojami paceltu Izlūkotāju noskaņojumu un sparu. Ja par to uzzinātu sgorrieši, varbūt mums izdotos pārliecināt viņus pamest Sgorru.

-    Vislabākais plāns ir censties piekļūt Sgorram tik tuvu, cik vien iespējams, teica Dadzis, kā jau nolēmām iepriekš. Pēc tam, ja kāds pulciņš mūsējo spētu iekļūt viņu barā un nogalināt Sgorru…

Brāns piekrītoši pamāja, tomēr doma par to, kas drīz gaidāms, neviesa briežos pašpaļāvību. Dadzis redzēja viņu skatienus un mēģināja celt cīņas sparu.

-     Kapteini Tein, viņš teica, un kapteini Bankfut! Ņemiet sev līdzi desmit Izlūkotājus un ejiet pa priekšu, vērodami ceļu! Jūs neviens nedrīkst redzēt. Tas ir sevišķi svarīgi.

Teins un Bankfuts izslēja ragus.

-   Bet vai mums atliks laika atvadīties no viņa? jautāja Villova.

Dadzis brīdi raudzījās viņā ar ciešu skatienu.

-    Jā, viņš beidzot teica, bet jums jāpasteidzas, jo mēs dosimies ceļā pirms Larna stundas. Ziema nav tālu, un, ja kavēsimies, mums neizdosies tikt pāri Lielajam Kalnam līdz pavasarim. Kurš zina, kas pa to laiku būs noticis Zemajās Zemēs?

Draugi pārmija skatienus, gandrīz juzdamies vainīgi. Neviens īsti nespēja ticēt, ka ceļojumam kopā ar Rannohu patiešām pienācis gals.

-   Villova, Dadzis teica, saproti, tev nav jānāk mums līdzi. Neviena cita no manām draudzenēm negrib to darīt. Ari tu vari palikt kopā ar baru un dzīvot drošībā.

Villovas acis pēkšņi iekvēlojās.

-   Dadzi, viņa ledaini teica, tu mani sauci Anlahā, un es atnācu pie tevis! Tagad tu esi mans pavēlnieks. Vai domā, ka es baidos no briesmām?

-    Un tu, Pepa? Dadzis jautāja.

-   Es palikšu kopā ar māsu, Pepa atbildēja, taču viņas skatiens bija pievērsts Bankfutam.

Kad Villova atrada Rannohu, viņš noskumis tupēja zālē savrup no citiem un gremoja. Pepa, Bankfuts un Teins jau bija atvadījušies, un Rannohs jutās ļoti nomākts. Viņš vēlreiz

mēģināja atrunāt draugus no gājiena uz dienvidiem, taču tam nebija panākumu.

-    Rannoh! Villova, pienākusi tuvāk, klusi pasauca.

Rannohs tūlīt pacēla galvu.

-    Villova!

-    Rannoh, es atnācu pateikt…

-        Es zinu, Rannohs pārtrauca viņu un piecēlās. Man gribētos tev kaut ko sacīt, lai…

-        Tas nav iespējams, Rannoh. Es esmu izlēmusi. Tagad mans pienākums ir palikt kopā ar draugiem un… ar Dadzi.

Rannohs sāpīgi pasmaidīja.

-    Dadzis ir skaists briedis, viņš teica.

-        Viņš ir drosmīgs, Villova vēsi atbildēja, cieši lūkodamās Rannohā, un viņam ir krietna sirds.

Rannohs pamāja ar galvu.

-         Bet arī tev ir krietna sirds, Rannoh, Villova pēkšņi iesaucās. Un ari tu biji drosmīgs! Es būtu palikusi kopā ar tevi, ja… ja vien tu…

Rannohs sāpīgi nodrebēja, taču neko neatbildēja.

-        Kāpēc tu nenāc ar mums, Rannoh? Mēs varētu kopā cīnīties pret Sgorru.

-       Ar Sgorru tik vienkārši nevar cīnīties, Rannohs atbildēja. Un es esmu noguris no mūžīgās cīnīšanās.

-    Bet viņiem ir vajadzīga tava palīdzība, Villova teica.

-    Arī Lerām ir vajadzīga mana palīdzība.

-        Jā, Lerām. Bet kas tev ir galvenais: Leras vai Herlas? Un Pravietojums?

-         Pravietojums ir nepatiess, Villova. To es tev daudz reižu esmu teicis.

-        Jā, es zinu, ka tu neesi mītenis. Bet vai tu nesaproti, Rannoh? Tik daudzi tam tic! Viņiem ir svarīgi tam ticēt. Tas vismaz dod viņiem cerību. Ja mūs vadītu tu, mums vismaz būtu kāda iespēja.

-    Kāda iespēja? Iznīcināt mūsu baru?

-             Mūsu baru, Villova nicīgi atkārtoja. Vai tu to sauc par baru? Ja to atsakās vadīt vislabākais briedis šai barā? Ja Anlahā viņš pat nemēģina…

Villova aprāvās. Rannohs cieši ieskatījās viņas skaistajās un drosmīgajās acīs un to mirdzumā saredzēja tādu kā nocietināšanos, kas nebija tāla no nicinājuma. Tomēr ari tagad viņš neko neatbildēja.

-            Tātad es rīkojos pareizi, Villova teica, papurinādama galvu.

-    Pareizi?

-    Pieņemdama Dadzi. Viņš vismaz rīkojas kā īsts briedis.

Tagad bija Rannoha kārta ļaut vaļu dusmām.

-    Nu, tad viņš varēs mirt kā īsts briedis!

Villova cieši raudzījās Rannohā. Viņas acis liesmoja.

-             Tu esi gļēvulis, Rannoh! viņa nikni iekliedzās un strauji apsviedās apkārt. Gļēvulis!

-    Villova! Rannohs čukstus iesaucās.

Taču viņa jau bija projām.

Kad tovakar pirms Larna stundas Villova, Dadzis un pārējie devās projām no bara, viņi izdzirdēja dobju saucienu, kas satricināja gaisu, un apstājās, lai paskatītos augšup kalnā. Tur stāvēja Rannohs. Sešām katra raga smailēm šķeļot gaisu, staltbriedis atmeta galvu un vēlreiz iemaurojās tik skaļi, sāpīgi un vientulīgi, ka pat brieži, kuri bija viņa tuvumā un kurus vadīja neapvaldāmās dzīves dziņas, apstājās, lai ieklausītos tajā. Tad Rannohs piepeši pagriezās un metās projām, cik ātri vien spēja, projām no bara, cauri lietum, kas bija sācis strāvot no vakara debesīm.

Viņš skrēja augu nakti un apstājās tikai rītausmā, kas pelēka, drūma un nedraudzīga nolaidās pār apkārtni. Smagās domas bija viņu nogurdinājušas, un viņš atlaidās zālē, aizvēris acis un izmisīgi cenzdamies atvairīt vainas apziņu,

kas arvien skaudrāk draudēja viņu pārņemt. Kad atnāca sapnis, Rannohs miegā sāpīgi iekunkstējās.

Viņš stāvēja jūras krastā un lūkojās tālumā uz salu. Šai vietā viņš nekad nebija bijis, tomēr tā likās pazīstama, un skatīdamies viņš pēkšņi redzēja, ka viļņi iemirgojas, un izdzirda tajos balsi.

-    Rannoh, tā teica, Rannoh, tu gandrīz esi galā! Bet, iekams tu vari piepildīt Pravietojumu, tev ir jāzina. Jāzina noslēpums. Tad tu vairs nešaubīsies.

Rannohs pamodās un viscaur nodrebēja. Joprojām bija agrs rīts, taču satrauktais briedis piecēlās un rikšoja tālāk. Tikai pēc piecām dienām Larna stundā viņš atgriezās pie bara un redzēja, ka kalnus apsargā vairs nedaudzi brieži. Ar nemierīgu sirdi viņš aizstaigāja pie briežumātēm. Rannohs meklēja Brakenu.

Viņš atrada māti ielejas galā, kur tā viena tupēja piemirkušajā zālē. Brakena izskatījās vecāka, nekā viņš to atcerējās redzējis, un Rannohu pārņēma spējš, izmisīgs žēlums pret nabaga briežumāti. Pēdējos divus gadus viņš to bija atstājis novārtā, gandrīz visu laiku veltīdams Lerām un dziedināšanai, un tagad Rannohs aptvēra, ka nav apciemojis māti jau vairākus mēnešus.

-    Māt, viņš klusi teica, pieiedams tai klāt.

-    Rannoh! Brakena atsaucās. Rannoh, vai tas esi tu?

-Jā, māt. Kā tev klājas?

-    Gluži labi, briežumāte nepārliecinoši atbildēja, un tev, Rannoh?

-    Man arī, Rannohs skumīgi atbildēja. Kaut ari Dadzis ieguva Villovu. Viņi devās uz dienvidiem cīnīties ar Sgorru. Es baidos par viņiem, māt.

Brakena sakustējās. Šie vārdi viņai bija pazīstami, taču neskaidrās domas neļāva īsti aptvert, kas ir Villova un Dadzis.

-    Māt, Rannohs pēkšņi sacīja, vai tu nevarētu pastāstīt man par tēvu? Par Brehinu. Tu man nekad tā īsti neesi par viņu stāstījusi.

Briežumāte tramīgi paskatījās uz Rannohu.

-    Es gribu zināt par viņu, Rannohs teica, gribu zināt visu. Viņš bija Izlūkotājs, vai ne? Man gribētos, kaut es būtu ticies ar viņu, māt. Man gribētos, kaut viņš pašlaik būtu šeit. Es tik daudzko gribētu viņam pajautāt! Par to, ko nozīmē būt Izlūkotājam, un par Herlām.

Tagad Rannohs bija pagājis dažus soļus tālāk no Brakenas un runādams stāvēja pret viņu ar muguru. Viņa balss iespiedās Brakenas domās, bet tad briežumāte sastinga un vairs neklausījās. Brakenas neskaidrās maņas bija satraukuši kāda kustība netālu kokos, apmēram divdesmit zaru attālumā. Ar acs kaktiņu viņa tur pamanīja jaunu briedi, kas stāvēja un vērīgi raudzījās uz Rannohu.

-    Viņš noteikti būtu varējis dot man padomu, Rannohs turpināja, kamēr Brakena slējās kājās. Viņš man būtu pateicis, vai man jāiet viņiem līdzi vai ne. Es nedrīkstu ļaut viņiem vieniem stāties pretī Sgorram!

Taču Brakena Rannohu vairs nedzirdēja. Briedis starp kokiem bija noliecis lejup ragus un bez trokšņa skrēja tieši uz Rannoha pusi. Vecā briežumāte gribēja spert kāju pie zemes, iekliegties, taču juta, ka kakls aizžņaudzies un visu augumu paralizējušas bailes.

Pēkšņi Rannohs izdzirdēja tādu kā apspiestu rējienu. Viņš pagriezās pēdējā brīdī, juzdams mātes sānu atsitamies pret savējo. Aiz Brakenas viņš ieraudzīja briedi un ieelsojās, redzēdams tā ragus ieurbjamies mātes sānā: viņa bija metusies vidū starp Rannohu un uzbrucēju.

-    Māt! Rannohs izmisis iekliedzās.

Briedis pagrozījies atbrīvoja galvu, un Brakena nokrita zemē. Tagad starp abiem briežiem vairs nebija šķēršļu un svešais vēlreiz metās uz priekšu. Taču slepenā uzbrukuma izdevība bija zaudēta, un Rannohs, strauji noliecis galvu, pavērsa viņa ragiem pretī savējos. Tie saķērās kopā, un brīdi abi augumi drebēja kā koki vējā.

Tad viņi atkal atrāvās viens no otra, un Rannohs, mētādams galvu, cirta pa labi un pa kreisi, taču ragi trāpīja tikai tukšā gaisā. Netālu zemē guļošā Brakena sāka spārdīties.

-    Māt! Rannohs izdvesa, un pēkšņi viņu sagrāba niknums.

Viņš metās pretī svešajam briedim. Abi atkal satikās, ragi saķērās, kāju cīpslas galēji saspringa, cenšoties pēc pārsvara, āda virs muskuļiem pārklājās sviedru lāsēm. Ilgu laiku viņi grūstīja viens otru turp un atpakaļ, mētāja galvas augšup un lejup, līdz Rannoham atkal izdevās atbrīvot ragus, un viņš dūra no visa spēka. Šoreiz vidus žuburi trāpīja mērķī un uzbrucējs iemaurojās sāpēs, kas piepeši caurstrāvoja kaklu. Un tad briedis spēji metās bēgt un joņoja projām, cik ātri vien kājas nesa. Jo viņš bija mācīts uzbrukt un nogalināt slepus un nebija radis cīnīties ar tik lielu briedi kā Rannohs, ja viņa pusē nebija acīmredzamu priekšrocību. Viņš bija zaudējis. Taču viņam nekad vairs neizdevās atgriezties pie sava valdnieka aiz Lielā Kalna, jo Rannoha cirstā brūce bija liktenīga.

-    Māt! Rannohs iesaucās, pieskriedams pie Brakenas, kas gulēja zālē. Māt, kas te notika?

-    Es nezinu, Brakena izdvesa, un viņas balss skanēja samocīti un gārdzoši. Viņš izskrēja no meža! Kāds viņu atsūtījis, lai nodarītu tev ļaunu.

-   Lai nodarītu man ļaunu? Rannohs atkārtoja. Bet kas?

-    Sgorrs, Brakena nočukstēja, viņu sūtīja Sgorrs!

-    Bet kāpēc?

-    Paklausies, Rannoh! Brakena pēkšņi izdvesa, locīdamās sāpēs. Mums atlicis maz laika, un man tev kaut kas jāpastāsta.

Brakenas acis piepeši bija kļuvušas spožas un vērīgas, it kā negaidītā uzbrukuma trieciens būtu gaisinājis no viņas miglainajām domām daudzu gadu tumsu.

-    Kā tā maz laika? Rannohs nesaprata.

-     Es mirstu, Rannoh. Es to jūtu. Viņa rags skāra manu sirdi.

-    Nē, māt! Rannohs iesaucās. Es tevi izdziedēšu!

-    Nē, Rannoh, to nevari pat tu.

-    Bet, māt…

-    Es neesmu tava māte, Rannoh.

Rannohs sastinga. Gluži kā pārakmeņojies aiz pārsteiguma, viņš lūkojās uz Brakenu.

-    Tu neesi mana…

-     Nē, Brakena nočukstēja, un, izrunājot nākamos vārdus, šķita, ka viņa pavēsta Rannoham to, ko viņš visu laiku jau zinājis. Tevi pēc piedzimšanas samainīja.

-    Bet kas tad…? Rannohs izdvesa.

-     Eloina. Tava māte ir Eloina. Briežumāte, kas toreiz, pirms daudziem gadiem, atvadījās no tevis. Viņa bija viena no kapteiņa Brehina draudzenēm. Bet tovakar, kad Sgorrs un Dreils kalnā nogalināja tavu tēvu…

-    Nogalināja manu tēvu?

-Jā, Rannoh, un iznīcināja Izlūkotājus.

-            Sgorrs, Rannohs, balsij drebot, nočukstēja, un mani sapņi…

-Jā. Sgorrs nāca tevi nogalināt. Un, kad Blaindvīds ieraudzīja zīmi uz tavas pieres, viņam kļuva bail par tevi. Tāpēc viņš apmainīja tevi ar manu mazuli, kas bija nedzīvs. Viņš jūs samainīja.

-    Tātad taisnība! Rannohs iesaucās. Es esmu mītenis!

-Jā, Rannoh, tu esi mītenis.

-    Tad jau Pravietojums…

-             Ai, Rannoh! Brakena sāpīgi izdvesa. Man žēl, ka nepastāstīju tev to agrāk. Bet man gribējās tevi pasargāt.

Šai Pravietojumā slēpjas kaut kas bīstams. Vai atceries, kā tu, bērns būdams, skrēji rotaļāties un tik ļoti necieti, ka es ziežu tev pieri ar ogu maisījumu? Es ilgu laiku domāju, ka tā nevar būt patiesība, bet tagad… tagad…

Brakena apklusa. Viņa vairs gandrīz nespēja parunāt. Kažoks uz viņas sāna bija piesūcies asinīm. Rannohs klusēdams raudzījās briežumātē. Viņš vēlējās, kaut zeme atvērtos un aprītu viņu.

-      Tev vajadzēja man to izstāstīt, māt… Brakena! Rannohs rūgti izgrūda.

-     Es zinu, Rannoh, mirstošā briežumāte čukstēja, bet es negribēju, lai tev tiktu nodarīts pāri! Jo es tevi mīlēju gluži kā īstā māte…

Brakena noraustījās pirmsnāves mokās.

Rannohs paspēra soli uz priekšu, nolieca galvu pie gulošās briežumātes un ļoti maigi nolaizīja tai purnu.

-      Es zinu, viņš teica ar dziļu sirsnību balsī. Tu biji brīnišķīga māte.

-    Ai, Rannoh!

Brakenas kājas sāka drebēt. Rannohs izmisis atmeta atpakaļ ragaino galvu.

-     Nu tā, Herne! viņš iesaucās. Tu esi panācis savu. Tu negribi, lai es būtu dziednieks. Tu gribi, lai es cīnītos!

-    Ko tu grasies darīt, Rannoh? Brakena vārgi jautāja.

-      Ko darīt? Es došos kopā ar Dadzi, Villovu un Izlūkotājiem uz Zemajām Zemēm. Ja spēšu, atbrīvošu Eloinu un pārējos. Nogalināšu Sgorru un atriebšu savu tēvu!

-       Bet, Rannoh, Brakena teica, tas, ko tu teici par Sgorru un Herlām, bija patiesība. Viņu ir pārāk daudz. Ko tu vari izdarīt?

-      Es nezinu. Pamudināt pārējo baru un padot ziņu pa visu Augsto Zemi. Ja es aicināšu, viņi nāks līdzi, par to es nešaubos. Pēc tam… kas zina? Varbūt miršu kopā ar Izlūkotājiem, ja vajadzēs, vai tā bija teikts? "Upuris būs liktens lemtā daļa." H ari būs. Kam lemts notikt, tas notiks.

-    Tātad tu kopā ar viņiem dosies drošā nāvē, Brakena skumji sacīja.

-     Māt, Rannohs teica, neraizējies par mani! Guli mierīgi! Vispirms man tevi jāizdziedina.

Brakena lūkojās augšup uz Rannohu. Viņas apziņa sāka aizmigloties, un viņa vairs nesaprata, ko Rannohs saka.

-    Ardievu, Rannoh! viņa nočukstēja. Ardievu! Es ceru, ka tu man piedosi.

-    Brakena! Rannohs iesaucās. Neatstāj mani! Pagaidi!

Taču viss bija galā. Brakena gulēja mirusi.

-    Herne! Rannohs saniknots iesaucās. Ko tu esi izdarījis? Kāpēc tu man to nodarīji?

Krietnu brīdi Rannohs nemitējās maurot un vēzēt ragus uz priekšu un atpakaļ. Pašlaik viņa sirdi bija pārņēmušas dusmas, un, domājot par Sgorru, tēvu un Villovu, viņā ar pilnu sparu uzbangoja Anlaha mežonība. Taču reizē ar negantajām dusmām, kas tagad viņu dedzināja, uzplaiksnīja ari kas cits, ko viņš nekad vēl nebija izjutis, skaidrība. Rannohs piepeši aptvēra, ka viņa pašreizējās jūtas ir citādas nekā pirmatnējās Anlaha kaislības vai Stāvošo Akmeņu tuvumā izkoptās vardarbības dziņas. Jo, domājot par Sgorru un tā melnajiem darbiem, viņa sirdī arvien stiprākas kļuva alkas nevis pēc atriebības, bet pēc taisnīguma. Rannohs bija izvēlējies savu ceļu.

-    Ved viņus uz dienvidiem, Harg! Rannohs teica, kopā ar citiem briežiem stāvēdams kalna virsotnē. Ved, cik ātri vien vari! Esmu padevis ziņu ari uz ziemeļiem.

Hargs nopietni pamāja ar galvu. Ap viņu pulcējās gandrīz simt Izlūkotāju.

-    Bet kurp iesi tu, Rannoh? Hargs jautāja.

-    Uz rietumiem, Harg. Man tur kaut kas jāuzzina, pirms stājos pretī Sgorram.

-Kas?

-    Kad biju kopā ar Hernes baru, viņi man kaut ko pastāstīja, Rannohs atbildēja. Es to esmu pateicis vienīgi Bankfutam, vairāk nevienam. Sgorrs nāca no viņu bara, un pirms daudziem gadiem viņš izdarīja kaut ko tādu, par ko tie viņu padzina. Kas tieši noticis, to zināja tikai briedis, kurš bija tam aculiecinieks, un noslēpums nomira kopā ar viņu. Tas bija kaut kas tāds, par ko Sgorrs baidās un neparko negrib, lai Herlas to uzzinātu. Tas notika kādā jūras salā, rietumu pusē, kur cilvēks ir uzcēlis savus akmeņu mitekļus. Kāls man pastāstīja, kur tā atrodas.

-    Un tu gribi uzzināt, kas tur noticis?

-Jā. Ja Sgorrs tik ļoti baidās, ka citi to varētu uzzināt, tā viņam ir vārīga vieta, un man tas var palīdzēt tikai tad, kad… kad es beidzot pārbaudīšu Pravietojuma patiesīgumu.

Hargs vērīgi paskatījās uz Rannohu.

-    Tātad tas ir patiess?

-Jā, Harg, tas ir patiess. Taču es joprojām nezinu, kurp tas mani aizvedīs. Tagad tev jāpasteidzas, mans draugs, ja mēs tiešām gribam izdarīt kaut ko labu. Tev jāaptur pārējie, lai tie nesasniegtu Sgorru pirmie!

Kamēr Rannohs rikšoja rietumu virzienā uz jūras pusi, Hargs kopā ar Izlūkotājiem devās uz Lielo Kalnu. Bet, kad pāri Augstajai Zemei sāka šalkot vējš, viršu tīreļus sakustināja vēl kaut kas cits. Zemajās audzēs čukstēja daudzu balsu dūkoņa. Savāda murdoņa vēlās cauri kazenāju krūmiem un tīreļa zālei. Sauciens aizskanēja pāri debesu klajumam. Rannohs bija aicinājis palīgā Leras.

Rannohs skriedams visu laiku domāja par Villovu un draugiem, un, kaut gan viņam nebija noteikta plāna, viņš izmisīgi vēlējās, kaut laikā pagūtu tiem palīdzēt. Tomēr viņa domas apēnoja vēl kas cits. Upura drauds.

"Nav svarīgi," Rannohs tagad sev teica. "Ja man jāupurē sevi, tad es to darīšu un darīšu labprāt. Bet vispirms man jāizdibina Sgorra noslēpums!"

Rannohs pavērsa skatienu pret debesīm.

-   Herne, tev tagad jāvada mani! viņš tumsā iesaucās. Jo pašlaik es pildu tavu gribu, lai kāda tā būtu!

Vējš svilpoja Rannoham ap galvu, tomēr neizprotamu iemeslu dēļ viņš pēkšņi vairs nejutās vientuļš. Viņš skrēja un skrēja, un ceļš veda uz rietumiem.

Ceturtās saules laikā Rannoha sirds sāka dauzīties straujāk: viņš bija sajutis jūras smaržu. Akmeņu mitekļi, par kuriem bija stāstījis Kāls, slējās viņa priekšā melni kā pārogļojušies stabi pret vienmuļi pelēkajām debesīm. Rannohs iztrūcies apstājās, visur redzēdams iznīcības pēdas. Cilvēku slietie akmeņi bija sagāzušies, zeme bija apdedzināta un izvandīta, un Rannohs visur redzēja nedzīvu cilvēku ķermeņus. Viņu mazuļi, mātītes un tēviņi bez dzīvības gulēja uz asiņojošās zemes sadauzītām galvām, un sānos tiem rēgojās savādās, spīdīgās smailes, ko Rannohs bija redzējis baiso medību laikā. Viņā atkal uznira atmiņas par Hernes baru un par biedējošo miglu Baisajā gravā. Drebēdams viņš soļoja cauri nāves laukam.

Rannohs gāja, līdz viņa priekšā pavērās stāvs kritums zeme spēji tiecās pretī mutuļojošai jūrai. Te nu tā bija tieši tāda, kā toreiz aprakstīja Kāls. Sala, par ko viņš bija stāstījis, vīdēja tālumā, miglas mākoņu ieskauta, bet trīs koka smailes bija nepārprotami saskatāmas. Rannoha spars saguma. Sala izskatījās bezgala tālu, un vējš sāka kult ūdeni arvien negantākās vērpetēs. Peldēšanā Rannoham nebija gandrīz nekādas pieredzes, un viņš atcerējās Brēku, kas beidza savu dzīvi upes ūdeņos.

-   Sgorrs to spēja, Rannohs sev teica, tātad spēšu ari es! Ar Hernes palīdzību.

Briedis devās pa nokalni lejup.

Nonācis piekrastē, viņš atkal apstājās un pievērsa baiļpilnu skatienu tālajai salai. Tik tālu aizpeldēt šķita neiespējami, turklāt ūdens kļuva ar katru bridi nemierīgāks. Rannohs iemaurojās un metās jūrā.

Ap kažoku sakļāvās ledains saltums, ragainā galva pazuda zem ūdens, mutē ieplūda sāļš šķidrums. Acis skaudri iesūrstējās, un briedis sāka sparīgi strādāt ar kājām, cenzdamies tikt līdzi atplūdu straumēm. Uzniris virspusē, viņš pamazām sāka virzīties projām no krasta, turēdams galvu tik tikko virs ūdens un ļaudams ragus putām un šļakatām. Sāka līt, un drīz Rannohs ap sevi dzirdēja tikai dimdošus lietus plīkšķus pret viļņiem.

Sakopojis spēkus, viņš peldēja tikai uz priekšu un pēc kāda laika bija jūtami attālinājies no krasta. Tomēr sala izskatījās tikpat tālu kā iepriekš, un dziļumā Rannohs arvien vairāk izjuta uzplūdu un atplūdu spēcīgās straumes. Piemirkusi spalva bija smaga un vilka uz leju, jo Rannoham bija ziemas kažoks, un ūdens to piesūcināja arvien vairāk. Viļņi cēlās un lūza viņam sejā, un, rīdams lielus sālsūdens malkus, viņš rīstījās, sprausloja un cīnījās pēc elpas.

Pēc kāda laika Rannohs saprata: nogaidot viļņa augšup kāpumu un necenšoties peldēt, ūdens pats viņu pacels un ļaus noturēt galvu un ragus virs ūdens. Taču tādējādi virzīšanās kļuva lēnāka, un sala joprojām izskatījās nesasniedzamā tālumā. Rannohs juta, ka spēks kājās pamazām izsīkst.

Šķita, ka viņš ir peldējis jau veselu mūžību. No ierītā sālsūdens kļuva nelaba dūša, acis sūrstēja un smeldza. Rannoha spēki bija tuvu izsīkumam, un viņš tik tikko spēja noturēt galvu uz augšu.

Ai, Herne, viņš nočukstēja, Herne! Palīdzi man!

Katrs bridis kļuva arvien mokošāks, un Rannoham sāka reibt galva.

-    Herne, ko īsti tu vēlies no manis? briedis izdvesa.

-    Vai šis ir tas upuris, par ko stāsta Pravietojums? Ja tā ir, tad kam tas vajadzīgs? Kā labā tas notiek?

Pēkšņi pār viņu lūza milzīgs vilnis, un viņa galvu no visām pusēm iekļāva jūras ūdens. Rannohs sprauslodams mēģināja spārdīties, taču viņam vairs nebija spēka. Viņš atkal pazuda zem ūdens.

-   Herne! Rannohs iesaucās, kad viņa galva atkal iznira virspusē un viņš cauri sāļajam ūdens plīvuram ieraudzīja joprojām tālo salu. Ja tu man nepalīdzēsi, kas notiks ar maniem draugiem? Kas notiks ar Herlām? Vai tu mūs esi pametis?

Rannohs jutās pazudis. Viņš atkal nogrima zem ūdens un šoreiz vairs nespēja cīnīties tam pretī. Virs ragiem sakļāvās jūra.

Tad Rannohs juta kaut ko pieskārāmies sānam. Pēc tam kaut kas piespiedās viņam no apakšas un cēla augšup. Rannohs juta, ka nezināms spēks viņu uznes ūdens virspusē un gluži kā jāšus virza uz priekšu. Tad kaut kas viņu pasvieda uz priekšu, un pēkšņi viņš atkal spēja peldēt.

-    Herne! Rannohs iesaucās un juta, ka atgūst elpu.

Pēkšņi ūdens virsma viņa priekšā sašķēlās. No tās iznira

ronis.

-    Rurl! Rannohs izdvesa.

Kopā ar Rurlu bija vēl citi roņi, kas peldēja briedim abās pusēs un itin kā nesa viņu pa ūdeni uz priekšu.

-    Ko tu te dari? Rannohs sprauslodams jautāja.

-    To pašu es varētu jautāt tev, Rannoh, ronis atrūca.

-    Taču vispirms mums jātiek krastā!

Tā nu Rannohs pa pusei nēšus, pa pusei peldus, izveicīgo augumu balstīts, virzījās arvien tuvāk salai un Sgorra tumšajam noslēpumam.

Ieraudzījis priekšā smilšu joslu un lielu krastmalas klinti, Rannohs juta sevī jaunu spēku un atmeta atpakaļ ragus.

Roņi tagad bija atkāpušies, un Rannohs, vēlreiz atgrūdies no viļņiem, juta kājas atduramies smiltīs un augumu izslienamies virs ūdens. Tajā pašā brīdī, riedams un vēcinādams peldspuras, no ūdens izlēca ari Rurls.

Rannohs sparīgi nopurinājās un ar dziļu pateicību palūkojās uz roni, kas gulēja krasta smiltīs.

-     Rurl! viņš iesaucās. Es nezinu, kā tev pateikties! Domāju, ka esmu jau pagalam.

-     Nav par ko pateikties, Rannoh, ronis atbildēja. Man prieks tevi atkal redzēt pēc šiem daudzajiem gadiem. Tu esi izaudzis, bet zīme uz tavas pieres ir tāda pati.

Rannohs pamāja ar galvu.

-     Jā, viņš klusi sacīja, un es domāju, ka tagad es labāk saprotu tās nozīmi. Tomēr joprojām baidos, kurp tā novedīs.

-    Pravietojums? ronis jautāja.

-Jā, Rurl, es uzzināju, ka tiešām esmu mītenis, un…

-Jā, Rannoh, es to zinu, Rurls teica.

-    Tu zini?

-    Jā, un es zinu ari par Hernes baru.

-    Bet kā tu to vari zināt?

-      Man pastāstīja Leras, Rannoh. Leras tevi vēro ilgāk, nekā tu domā. Pirms divām saulēm es sarunājos ar ūdru, un tas man pastāstīja par tavu māti un par tavu aicinājumu Herlām Augstajā Zemē. Un par to, ka tu atkal dodies uz dienvidiem. Bet vispirms, viņš teica, tu esot devies uz rietumu krastu. Tā, lūk, es tevi atradu. Kopš tā laika mēs peldējām turp un atpakaļ gar šo piekrasti.

-    Paldies par to Hernem!

-     Tātad tu uzzināji no Hernes bara to, ko gribēji uzzināt par Herni? Rurls jautāja.

-      Gan jā, gan nē. Zinu vismaz to, ka neesmu Herne, bet… bet Pravietojums ir patiess.

Rurls pamāja ar galvu.

-     Daudzkas man neļāva tam ticēt. Kaut vai tas, ko tu teici par manu spēju sarunāties ar Lerām. Tev bija taisnība, Rurl, tagad to spēj ari Teins un Hargs, un vēl daudzi citi Herlas.

Rurls vēlreiz pamāja ar galvu.

-    Bet notiek vēl kaut kas, Rurls klusi teica, kaut kas tāds, ko es no sauszemes radījumiem negaidīju. Viņi visi ir sākuši sarunāties savā starpā, Rannoh. Visi Leras.

Rannohs paskatījās uz roni un nodrebēja. Tas nebija tikai aukstuma dēļ.

-    Rannoh, vienu viņi man tomēr neprata pateikt, sacīja ronis, par cilvēku. Vai Hernes bars… vai viņi…?

-Jā, Rurl, Rannohs klusi atbildēja, viņi pazina cilvēku. Vai vismaz pazina viņa varmācību. Arī Sgorrs to pazina, jo nāca no Hernes bara. Bet Sgorram ir kāds vēl tumšāks noslēpums, kas paslēpts te, šajā salā.

Rurls bija dzirdējis valodas par šādu noslēpumu.

-     Tātad Sgorrs zina, kas ir varmācības nesējs? viņš nopietni jautāja.

Rannohs bridi domīgi klusēja.

-    Varbūt tev taisnība un cilvēks ir varmācības nesējs, viņš beidzot teica. Jā, jā, tā tas ir. Bet cilvēkam piemīt vēl kaut kas…

-     Arī pašlaik viņi nes varmācību un nelaimi, Rurls teica.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-     Viņi jau sen ceļo šurp no ziemeļiem savos lielajos izdobtajos kokos, un ceļo šurp milzīgos daudzumos. Un, sasnieguši sauszemi, kauj un nonāvē.

-    Tie akmeņi, ko es šurpceļā redzēju… Rannohs teica. Tad, re, kas tur bija noticis!

-    Jā. Viņi izlaupa zemi visā rietumu piekrastē.

-    Kas tur īsti notiek? Rannohs nočukstēja.

-       Roņi stāsta, ka viņu karalis no ziemeļiem atkal esot izkāpis rietumu puses salās. Ka viņš būšot tur valdnieks. Bet no Lielās Zemes viņam pretī nāk citi cilvēki. Leras sačukstas, ka Lielās Zemes cilvēki gribot dabūt salas sev atpakaļ, lai viņu zeme atkal būtu vienota. Tātad būs kauja.

-       Rurl, Rannohs nočukstēja, Rurl, Pravietojums! "Pirms būs Salu virkne atjaunota…" Lūk, ko tas nozīmē!

Abi dzīvnieki pārsteigti saskatījās, un vējš līdzās brāzmoja pa jūras virsmu. Gaudas un svelpieni tricināja gaisu, un šķita, ka viņus uzrunā Hernes balss. Taču šī skaņa neviesa Rannohā nedz spēku, nedz drosmi.

-    Rurl, viņš pēkšņi teica, man bail!

-    No kā, Rannoh?

-       Tur ir minēts upuris. Pravietojumā. Man gribētos, kaut…

-    Ko tev gribētos?

-    Kaut man tiktu noņemta šī nasta.

Sacēlās spēja brāzma, un vējš savērpās ap viņiem, raustīdams Rannoha ragus un pūzdams gar krastu smilšu mākoņus, kas aizmigloja dzīvnieku acis. Tad tas pierima un ausīs atkal skanēja viļņu dobjais troksnis, sitoties pret krastu.

Rannohs spēji nokāra galvu. Viņam kļuva kauns.

-       Nē. Tā nedrīkst, viņš klusi sacīja. Mani draugi ir briesmās, un Sgorrs verdzina Zemās Zemes, kā Hernes bars verdzināja Augsto Zemi. Lai kurp vestu Pravietojums, es zinu, ka man tam jāseko.

-Ja varēšu, es tev palīdzēšu, Rannoh, Rurls klusi sacīja.

-      Tu man jau esi palīdzējis vairāk, nekā es būtu uzdrošinājies lūgt, briedis atbildēja. Bet, ja tu tagad paliktu kopā ar mani, varbūt mēs kopā varētu atklāt Sgorra noslēpumu.

Rurls labprāt piekrita, un Rannohs aizveda viņu pie lielā klintsakmens, kas slējās netālu no krasta. Vietā, kur smilts josla pārtapa zāles klajumā, viņi redzēja vēl citus cilvēku slietus akmeņus. Tas bija mājoklis, līdzīgs tam, kurā Rannohu bija kopis zēns, taču kūdras jumts un sienas bija iebrukušas, un visa apkārtne izskatījās nomelnējusi un izdedzināta. Tas bija zemes nomnieka miteklis, taču to nebija iznīcinājis cilvēks no ziemeļiem, kā domāja dzīvnieki. Pirms daudziem gadiem šejienies iemītnieki bija to iznīcinājuši paši sirdēstos un skaudrās dusmās par lielo nelaimi, kas tos bija piemeklējusi.

Ronis noskatījās, kā briedis ar nagiem sāk kārpit zemi, mezdams smiltis ap lielo akmeni un meklēdams to, ko tur apracis Sgorrs. To, kas dotu viņam kādu pavedienu. Labu laiku Rannohs neko neatrada, bet tad piepeši sajuta zem kājām kaut ko neparastu. Tas bija dobjš un ciets. Viņš sāka arvien sparīgāk kārpīt slapjo smilti, līdz beidzot priekšmets bija atrakts. Abi Leras ar šausmām skatījās lejup.

Viņu priekšā smiltīs gulēja Sgorra baisais noslēpums.

21 Izlūkotāju atgriešanās

Dzird senču balsis karu vēstījam.

Semjuels Kolridžs. "Kubla Hans"

Dadzim nebija iemesla raizēties par ziemas tuvošanos: kad Izlūkotāju pulks devās pa nogāzēm lejup, lai atkal nokļūtu Zemajās Zemēs, laiks turējās neparasti silts. Nokāpuši no Lielā Kalna, viņi redzēja, ka zemi klāj savāda dūmaka un gaisā valda neierasts klusums. Debesis bija skaidras, un, kaut gan saule, ziemai tuvojoties, bija noslīdējusi zemāk un siltie stari vairs nespīdēja tieši virs galvas, novembra mēnesis drīzāk atgādināja vasaru. Tomēr daudz prieka tas briežiem nesagādāja: ejot pretī gaidāmajai dienai, viņu soļos jautās bailes. Viņi soļoja rindās pa pieciem dzīvniekiem blakus, un blīvā pieliekto ragu josla apņēmīgi virzījās uz priekšu. Dadzis un Brāns gāja priekšgalā klusēdami, augstu paceltām galvām, pielāgodamies viens otra solim un laiku pa laikam reizē apstādamies, lai pārlūkotu tuvāko apkārtni. Ja viņi bija gatavojušies jebkurā brīdī sākt cīņu, tad vismaz pagaidām bailes bija priekšlaicīgas, jo nekur nebija manāms neviens sgorrietis.

No dienvidrietumiem viņiem strauji tuvojās cits briežu pulciņš.

-    Kapteini Bankfut! Dadzis iesaucās, kad tie bija pieskrējuši tuvāk. Ko esat redzējuši?

-     Ļoti savādi, Bankfuts atbildēja, sveicienam noliekdams ragus, bet no sgorriešiem nav ne vēsts. Pirms kāda laika mēs saodām iezīmētu robežu, bet tā bija ļoti veca.

-     Bet es biju domājis, ka Sgorrs virzās uz ziemeļiem, galvu grozīdams, noteica Brāns.

-     Vai ievērojāt, kāds te savāds klusums? iejautājās Teins. Viņš gāja Brānam aiz muguras.

-    Jā, kapteini, Dadzis atbildēja. Man šķiet, ka mēs visi esam to ievērojuši.

-     Tas ir nedabisks, Teins piebilda, gluži kā pilnīgs tukšums.

-    Es laikam saprotu, kāpēc tā, sacīja Villova. Vai esat manījuši, cik maz Leru mums gadījies redzēt?

Dadzis nopietni pamāja ar galvu.

-Jā, tas patiešām ir uzkrītoši. Tā vien liekas, ka tie visi ir aizbēguši. Nu, šķiet, ka mums atliek vienīgi turēt acis vaļā un, cik drīz iespējams, atrast kādu meža aizsegu.

Izlūkotāji atkal devās ceļā. Ap Larna laiku viņi sasniedza nelielu dižskābaržu un gobu audzi un, priecādamies par patvēruma iespēju, ienira koku ēnā. Teins un Bankfuts tagad gāja blakus, un, vērojot pa mežu soļojam savus astoņdesmit Izlūkotājus, abus draugus pārņēma līdzīgas izjūtas, kurās pacilātība mijās ar bailēm. Mājodami Augstajā Zemē, abi bija lepojušies ar savu kapteiņa stāvokli, taču tikai tagad viņi sāka aptvert, ko nozīmē būt īstiem Izlūkotājiem. Tas nozīmē lūkoties bailēm sejā un nebēgt no tām.

-     Tein, Bankfuts krēslā nočukstēja, nez, vai ir pareizi justies tā, kā es pašlaik jūtos? Tas ir, es esmu mazliet… satraucies.

Teins pasmaidīja.

-     Protams, kapteini, viņš atbildēja. Es jūtos tieši tāpat.

-    Tiešām?

-    Jā, un tas ir dabiski. Pat Zvaigžņubriedis reizēm juta bailes. Vai tu atceries stāstu par Hernes nagu?

Bankfuts pamāja ar galvu.

-    Tas nozīmē, ka Herlām bailes jāvērtē atzinīgi, Teins teica, jo tās liek būt piesardzīgiem, un piesardzība mums palīdz izdzīvot.

-     Kā tev šķiet, kas ir padomā Dadzim? Bankfuts klusi jautāja.

-    Tu jau dzirdēji, ko viņš teica par piekļūšanu Sgorram. Bet man šķiet, ka tālāk viņš vairs nav plānojis. Es domāju, ka Brāns centīsies atgūt savas briežumātes… ar Hernes palīdzību.

-    Jā gan, ar Hernes palīdzību, Bankfuts piemetināja, abiem draugiem soļojot uz priekšu.

-    Tein, Bankfuts pēc kāda laika ieteicās, kā man gribētos, kaut Rannohs būtu kopā ar mums! Kad viņš ir tuvumā, es nezin kāpēc vienmēr jūtos labāk.

-    Es saprotu, Bankfut, Teins skumīgi pamāja ar galvu, bet tagad mums ir dažādi ceļi. Rannohs ir izvēlējies savu ceļu, un es nespēju viņam to pārmest.

-    Bet ja nu Pravietojums ir patiess…

-    Tas nav patiess. Tā ir tāda pati leģenda kā visi daudzie stāsti par Zvaigžņubriedi. Tāpēc mums vajadzēs vien stāties Sgorram pretī bez Rannoha palīdzības un cīnīties kā īstiem Izlūkotājiem.

Bankfutam pār muguru pārskrēja saltas tirpas. Bet tad piepeši augstāk piekalnē atskanēja dobjš māviens. Viens no Izlūkotājiem, saslējies pakaļkājās, izbiedēts mētāja priekškājas, gluži kā cīnīdamies ar neredzamu pretinieku. Kad pārējie piesteidzās viņam tuvāk, tie redzēja, ka briedis nokļuvis klajumā. Visi skaļi ieelsojās, ieraudzīdami pārbīļa iemeslu.

Krēslainais laukums bija pilns ar Lerām, kas gulēja zemē vai karājās trauslajos koku zaros. Visi dzīvnieki bija beigti. Tur bija sermuļi un ūdeles, truši un lauku peles, zemē gulēja divi lapsu mazuļi, un netālu, zarā uzdurts, karājās bebrs. Visapkārt valdīja stindzinoša nāves smaka.

Izlūkotāji drebēdami noraudzījās baisajā ainā.

-    Kas te noticis? Dadzis saniknots iesaucās.

-    Sgorrs, Brāns nočukstēja.

Cauri trūdošu ķermeņu smārdam brieži juta pagaisušu, bet pazīstamu smaku, kas liecināja, ka te nesen ir darbojušies sgorrieši.

-    Ko viņi dara ar Zemajām Zemēm? iesaucās Villova.

-     Acīmredzot tāpēc te valda tāds klusums, drebošā balsī sacīja Bankfuts. Visi Leras bēg projām no Sgorra.

-    Sgorrs, Dadzis rūgti noteica. Es nebūtu domājis, ka pat viņš ir spējīgs krist tik zemu. Nu, tagad lai tikai panāk pretī, un viņš par to dārgi samaksās!

Izlūkotāji devās pa mežu tālāk, bet viņu sirdīs bangoja arvien nevaldāmāks niknums.

Tonakt viņi pārnakšņoja meža malā un nākamajā dienā nokāpa ielejā, kurā bagātīgi kuploja koki un vietvietām biezokņus šķērsoja strauti. Pavisam neatbilstoši gadalaikam ūdens upēs bija ļoti zems, un Izlūkotāji saprata, ka šajā apkaimē daudzas saules nav lijis lietus. Ejot uz priekšu un joprojām nemanot ceļā nevienu dzīvu radību, Izlūkotājus pārņēma arvien drūmākas priekšnojautas. Tad Teins, kāpdams kalnā, pēkšņi apstājās un uzsauca pārējiem.

-    Klusu! viņš brīdināja, cik skaļi varēja atļauties.

Daži Izlūkotāji tobrīd apspriedās par mežā redzēto skatu,

citi kavējās atmiņās par agrākiem laikiem, bet, dzirdēdami Teina saucienu, visi acumirklī apklusa, kā krietni Izlūkotāji raduši darīt. Dadzis un Villova pirmie sasniedza Teinu, kurš, augstu pakāpies, lūkojās lejup nākamajā ielejā. Tā bija plašāka par šo, kuru viņi bija šķērsojuši, un tās tālākās piekalnes bija vēl bagātīgāk apaugušas kokiem, bet ielejai cauri no dienvidiem uz rietumiem stiepās plats, izmīdīts zemes ceļš.

-   Sgorrs? nočukstēja Dadzis, kamēr pārējie brieži tuvojās kalna korei.

Teins papurināja ragus.

-    Nē. Paklausies!

Brieži uzmanīgi ieklausījās un drīz uztvēra vēja nesto skaņu, ko Teins bija pirmoreiz dzirdējis, kāpdams korē. Tā nāca no ziemeļrietumiem, no ielejas tālākā gala, kur izmīdītais ceļš pagriezās ap meža stūri un pazuda skatienam. Vējš nesa šurp tādus kā negantus aurus, kas tricināja gaisu. Bankfuts piepeši aptvēra, ka ir dzirdējis šīs skaņas jau agrāk.

-   Tas pats troksnis, ko mēs dzirdējām gravā, viņš nočukstēja.

Tad savādajām skaņām pievienojās vēl kaut kas, un Izlūkotāji tūdaļ modri saspringa. Pa ieleju šurp plūda smaka, ko visi tūlīt pazina. Izlūkotāji sāka atkāpties kuplajā zālē.

-    Gulieties zemē! pavēlēja Dadzis.

Brieži pieplaka pie zemes un pavisam drīz ieraudzīja viņus. Troksnis ar katru bridi pieņēmās spēkā, un pēkšņi viņi iznira no meža malas un soļoja pa plato ceļu šurp. Daļa nāca kājām, sarindojušies kolonnās, citi jāja zirgos.

-    Spīdošās nūjas! Villova izdvesa. Tieši tādas, kā mēs ar Rannohu redzējām toreiz ieplakā!

Lielākajai daļai pie sāniem karājās zobeni, bet citi nesa garus koka mietus ar galā piesietām neparastas krāsas lapām, kas šalkoja un plīvoja vējā. Brieži satraukti saskatījās. Drīz troksnis pārņēma visu ieleju, jo viņu bija daudzi simti.

-    Kurp viņi iet? čukstus jautāja Pepa.

-     Es nezinu, bet tur notiek kaut kas īpašs, Villova drūmi atbildēja.

Cilvēkiem virzoties uz priekšu, brieži zālē tramīgi sakustējās. Tomēr viņiem nebija iemesla baiļoties, ka viņus varētu pamanīt, jo cilvēki atradās tālu lejā un to prātos un sirdīs valdīja domas par karu un ienaidnieku, kas gaida rietumu pusē, tāpēc medības nevienam šobrīd nelikās svarīgas. Cilvēki izsoļoja cauri ielejai, un brieži paslēpušies gaidīja, līdz no skatiena pazuda pēdējais vīrs un savādais troksnis izgaisa tālumā.

Izlūkotāji nepamanīja, ka tikmēr, kamēr viņi vēroja cilvēkus, viņus pašus no attālā kalna vēroja cits briežu pulks.

Viņi nokāpa ielejā, izgāja tai cauri un iegāja pretējās nogāzes mežā. Tad kapteinis Bankfuts kopā ar Brānu un dažiem citiem Izlūkotājiem devās pa priekšu, lai pirmie izpētītu apkārtni, un pārējie lēni soļoja cauri mežam. Kad jau biezēja vakara krēsla, Villova nejauši iebrida kuplā krūmā un satrūkās, jo viņai blakus kaut kas sakustējās. Piepeši vītušo lapu kaudzē pazibēja brūnganmelna galviņa, acis, Villovu ieraugot, iezibējās naidā, un radījums, nikni nospļāvies, metās projām. Taču skriedams tas pamanīja

priekšā piecus citus Izlūkotājus. Vēlreiz nospļaudamies, tas apsviedās apkārt.

Tagad dzīvnieciņa ceļu no abām pusēm aizsprostoja Herlas un bēglis šķita drudžainu šausmu pārņemts. Kad Izlūkotāji bija to pamanījuši, tas atkal nospļāvās, atieza zobus un nākamajā brīdī ar spēju lēcienu metās tuvākajā kokā. Atdūries pret stumbru, tas zibenīgi uzskrēja augšup un apmetās uz zemākā zara.

Teins un Dadzis tagad stāvēja tieši zem viņa un, izslējuši ragus, centās apskatīt mazo radījumu.

-    Ei, paklau! Teins iesaucās. Nebaidies!

Dzīvnieciņš nikni pablenza uz Teinu un iešņācās.

-    Nebaidies, es teicu! Mēs tev neko ļaunu nedarīsim.

Sīkais radījums vēlreiz nospļāvās, bet tad viņa skatiens

pievērsās briežu pierēm un niknais spīvums acīs itin kā pierima.

-Jūs neesat apzīmogoti? dzīvnieciņš pēkšņi noprasīja.

-    Kā tu teici? Teins pārsteigts jautāja.

-            Nu, jūsu pieres! Tās nav apzīmogotas kā citiem sgorriešiem.

Teins neizpratnē samirkšķināja acis. Viņš domāja par Rannohu.

-Nē.

-    Ko jūs gribat? dzīvnieciņš noprasīja.

-    Neko, Teins atbildēja.

-            Brieži vienmēr kaut ko grib, radījums teica ar rūgtumu balsī. Parasti viņi grib mocīt un nogalināt Leras.

-            Mēs tev negribam darīt neko sliktu, Teins klusi atbildēja. Tie ir citi Herlas, par kuriem tu runā.

-            Tātad jūs neesat ar viņu? dzīvnieciņš čukstus jautāja. Ar Sgorru?

-    Nē, mēs neesam ar Sgorru.

Šķita, ka sīko radījumu tas ļoti nomierina. Tagad pie koka bija pienākušas Villova un Pepa, un runātājiem tuvāk

centās piekļūt ari citi Izlūkotāji tie, kuri bija ieradušies no Ezera ielejas: Teina spējas saprasties ar Leru tos neparasti valdzināja.

-    Kas tu tāds esi? Teins jautāja.

-     Mani sauc Seks. Es esmu priežu cauna, radījums atbildēja. Es skrēju šurp, lai paslēptos.

-    No Sgorra? *

Seks skumji pamāja ar galvu.

-     Bet kas tad jūs esat, ja neesat ar Sgorru? viņš pēkšņi jautāja. Un ko jūs te darāt?

-     Mēs esam Izlūkotāji, Teins atbildēja. Mēs ejam meklēt Sgorru.

-    Meklēt Sgorru? zvēriņš nočukstēja, skaļi ievilkdams elpu. Visi Leras bēg no Sgorra. Kāpēc jūs ejat viņu meklēt?

-    Lai nogalinātu viņu, Teins vienkārši atbildēja.

Zvēriņš piešķieba galvu, un tā mazās actiņas satraukti

iezibējās.

-    Lai nogalinātu viņu? Tātad tas, par ko Leras sačukstas, ir patiesība?

-    Kas ir patiesība?

-    Pravietojums.

Teins pārsteigts paskatījās uz Villovu.

-    Stāsta, ka Viņš nākot šurp. Lai atriebtu mūs visus. Jau daudzas saules Zemajās Zemēs runā tikai par to. Viņš ir Leru vienīgā cerība.

Teins atkal paskatījās uz Villovu, un abi juta, ka sirds krūtīs sāk dauzīties straujāk.

-    Vai tu zini, kur ir Sgorrs? Teins jautāja.

-    Zinu. Viņš ir pavisam tuvu. Ja jūs…

Kamēr priežu cauna klāstīja, ko zināja, Izlūkotāji no Ezera ielejas mīņājās satrauktās gaidās. Viņi nesaprata, ko dzīvnieciņš stāsta, bet no izteiksmes Teina sejā juta, ka pārrunāts tiek kaut kas ļoti svarīgs.

-    Ko tu uzzināji, kapteini Tein? viens no Izlūkotājiem satraukts noprasīja, kad cauna beidza stāstu.

Teins nopietni pašūpoja galvu, un Izlūkotāji sanāca ap viņu ciešāk, lai neko nepalaistu garām.

-    Par Sgorru. Viņš ir tikai divu sauļu gājiena attālumā uz dienvidiem, kopā ar Lielo Baru. Viņi ir apmetušies pie kāda maza ezeriņa. Viņu esot vairāk nekā trīs tūkstoši. Spriežot pēc trokšņiem, Sgorrs nemitīgi apmāca savus sgorriešus. Katru dienu sūta tos vingrināties ļaunos darbos…

Teina balss bija pārtapusi gandrīz čukstā. Viņš skumji palūkojās uz draugiem.

-     Viņi vingrinās ar Lerām. Tā, kā mēs redzējām tur, klajumā. Dzīvnieki visapkārt ir pārbiedēti līdz neprātam. Daži domā, ka Sgorrs vēlas viņus iznīcināt pavisam.

Izlūkotāji nodrebinājās.

-     Tātad mums trieciens jādod pēc iespējas drīzāk, Dadzis apņēmīgi teica, mūsu visu labā.

-     Tas būs grūti, sacīja Teins. Sākumā jātiek cauri sgorriešu ķēdei. Šķiet, ka tie viņu apsargā dienu un nakti.

-     Bet mēs viņus pārsteigsim negaidot, Dadzis teica. Sgorrs neko tādu negaida, un pēkšņu uzbrukumu pašam spēku centram nepavisam ne. Ja mēs kaut kā varētu ielavīties barā…

-     Nē, Teins tūlīt atbildēja, tas nav iespējams. Visi sgorrieši ir apzīmogoti. Viņi mūs pazīs.

Dadzis rādīja ļoti nopietnu vaigu.

-    Nu, bet mums jāmēģina. Izmantosim tumsas aizsegu! Virzīsimies uz priekšu ļoti uzmanīgi. Liksim lietā Izlūkotāju spējas un atradīsim kādu ceļu!

Pārējie piekrītoši pamāja, bet nākamajā brīdī visi izdzirda troksni. Cauri biezoknim kaut kas strauji tuvojās. Izlūkotāji modri saspringa, taču Dadzis vēl nepaguva dot pavēles, kad no koku aizsega brīkšķinādams izskrēja Brāns. Aiz viņa nāca trīs Izlūkotāji, kuri kopā ar viņu un Bankfutu bija pirmie devušies izpētīt apkārtni.

-        Bankfuts! Brāns iesaucās, līdzko ieraudzīja Dadzi. Viņi sagūstīja Bankfutu!

-    Kas? Kas sagūstīja? Dadzis noprasīja.

-       Sgorrieši! Brāns elsodams atbildēja. Viņi mūs pārsteidza negaidot! Mēs bijām uzkāpuši nelielā paugurā, un Bankfuts teica, lai mēs pagaidot, kamēr viņš noskriešot lejā izlūkot apkārtni, bet, līdzko viņš nonāca pakājē, no meža izskrēja sgorrieši. Vismaz kādi divdesmit. Mēs neko nevarējām palīdzēt.

-    Tad mums viņš jāglābj, Teins teica.

-       Viņi skrien ātri, Brāns bažījās. Droši vien nokļūs pie Sgorra drīzāk, nekā mēs viņus panāksim.

-    Bet mums jāmēģina!

-    Vai viņi jūs redzēja, Brān? Dadzis pēkšņi jautāja.

-    Nē, Brāns atbildēja, mēs stāvējām koku puduri.

-       Tātad viņi vēl nezina, ka mēs esam šeit, Dadzis nopietni teica.

-        Nu, tad drīz uzzinās! Teins iesaucās, tūlīt gatavs mesties skriešus.

-        Pagaidi, Tein, Dadzis teica, nevajag trakot! Mūsu galvenā cerība šobrīd ir negaidīts pārsteigums, un viņi vēl nezina, ka mēs esam šeit. Bet, ja mēs taisnā ceļā iejoņosim viņu apmetnē, lai glābtu Bankfutu, tas var visu sabojāt. Padomā, Tein! Tu teici, ka visi sgorrieši esot apzīmogoti.

Teins mēģināja savaldīties.

-    Bet mums kaut kas jādara! Es ielavīšos tur tumsā!

-        Jā, tas ir iespējams, Dadzis piekrita, bet mums jābūt uzmanīgiem. Žēl, ka es agrāk nezināju par viņu apzīmogotajām pierēm, jo tagad skaidrs, ka neviens no mums nevar ielavīties Sgorra nometnē nepamanīts. Un, lai tiktu garām sgorriešiem…

-    Var gan!

Dadzis apsviedās apkārt un ieraudzīja sev pretī Villovu. Viņai blakus stāvēja Pepa. Dadzis pārsteigts noskatījās apņēmīgajās dvīnēs.

-   Nē, Villova, viņš tūlīt teica, par to es negribu pat dzirdēt!

-    Kāpēc ne? Villova atmeta. Vai sgorrieši pievērsīs uzmanību divām telēm, kas pastaigājas starp trīstūkstoš briežiem? Mēs vismaz varētu uzzināt, kur viņi aizveduši Bankfutu, un labākajā gadījumā mēģināt viņu glābt. Turklāt kādam taču ir jāuzzina viss iespējamais par Sgorru!

Dadzis vēlreiz papurināja galvu.

-    Nē, Villova, es neesmu ar mieru pakļaut jūs tādām briesmām.

-    Kāpēc tad tu ļāvi mums nākt līdzi? Villova iesaucās. Lai apkoptu jūsu ievainojumus vai varbūt lai noskatītos, kā jūs mirstat? Nē, Dadzi, mēs nācām līdzi, lai palīdzētu jums cīnīties ar Sgorru, un, kaut arī mums nav ragu un mēs esam tikai teles, mūsu acis un ausis nav sliktākas par jūsējām un es nešaubos, ka arī drosmes mums ir tikpat daudz kā jums!

Dadzis ielūkojās Villovas skaistajā sejā un drosmīgajās acīs un neteica vairs ne vārda.

-   Turklāt es gribu izdarīt vēl kaut ko, Villova teica. Ja man izdosies iekļūt viņu nometnē, es gribu atrast Fernu.

Gan Teins, gan Dadzis juta dziļi sevī savelkamies itin kā kamolu, jo viņi pat lāgā nebija uzdrīkstējušies domāt par savām mātēm.

-    Bet, Villova… Dadzis iesāka.

-   Viss ir skaidrs, Villova teica. Brān, vai tu vari mums parādīt, kur viņi sagūstīja Bankfutu? Mēs sameklēsim pēdas un iesim pa tām līdz pat nometnei.

Dadzis redzēja nelokāmo apņēmību Villovas sejā un saprata, ka ir veltīgi viņu atrunāt.

-   Nu labi, Villova, viņš beidzot piekāpās, bet vispirms paklausies! Ja jums izdodas iekļūt nometnē, tad tev jādara viss tā, kā es teikšu. Izpētiet, kur viņi aizveduši Bankfutu, un izdibiniet visu iespējamo par Sgorru, bet pēc tam centieties pazust no turienes! Mums jāsarunā tikšanās vieta. Tein, pajautā Sekām, vai viņš pazīst šo apkaimi!

Teins pamāja ar galvu un pievērsās priežu caunai.

-   Bet, Villova, Dadzis nerimās, apsoli man, ka nemēģināsi darīt nekādas pārgalvīgas muļķības!

Villova paskatījās uz Dadzi un pasmaidīja, tomēr pamāja ar galvu.

-    Seks teica, ka zinot labu vietu, kur mēs varam nogaidīt, Teins teica. Apmēram ceturtdaļsaules gājienā no Sgorra esot neliela kalnu ieplaka. Tur esot daudz ūdens.

-    Labi, Villova piekrita, tātad satiksimies pie tās! Seks mums pastāstīs, kā jūs atrast. Bet tagad jāpasteidzas. Brān, parādi, kurā vietā jūs pazaudējāt Bankfutu!

Kādu laiku Villova parunājās ar priežu caunu, tad, nopietni pamājusi ar galvu, atvadījās no Dadža un Teina. Abas ar Pepu pievienojās Brānam un aizrikšoja vakara krēslā.

Izlūkotāji vakara krēslā pavadīja viņas ar skatieniem, bijīgi noliekuši ragus. Sirds dziļumos visi lepojās ar ceļabiedrēm.

Sgorrs nolieca galvu un ar plānajām lūpām iestrēba prāvu ūdens malku, tad, aplaidis skatienu ezeram, gar kuru pulcējās neskaitāmu briežu pulks, cik tālu vien sniedzās skatiens, izdvesa drūma apmierinājuma nopūtu.

Rannohs tagad droši vien jau ir miris, viņš nodomāja, un Lielais Bars ir gatavs doties uz ziemeļiem. Sgorrieši ir lieliski apmācīti, un Leru ciešanas ik dienas asina viņu izjūtas. Sgorrs bija atvedis viņus šurp no Lielās gravas, lai sagatavotu visus gājienam uz ziemeļu apgabaliem un "tīrišanai". Sgorrs pasmīnēja, atcerēdamies pavēles, ko devis, lai iznīcinātu Leras visās Zemajās Zemēs. Šīs domas aizveda viņu pagātnē, tai senajā dienā pirms daudziem gadiem, kad vilks bija laupījis viņam aci.

Viņi samaksās, Sgorrs nodomāja. Maksās visi. Visās Zemajās Zemēs un Augstajā Zemē!

Iedomājoties Augsto Zemi, Sgorrs atkal domās pievērsās Rannoham.

"Dziednieks! Vai tā viņi šo sauca?" Sgorrs nepatikā nosprauslojās. "Gribētos zināt vai mans audzēknis ir paveicis savu uzdevumu, vai Rannohs vēl slēpjas viršos?"

Sgorru piepeši pārņēma dīvains satraukums. Pēdējā laikā viņa domas bieži pievērsās Rannoham, un Rannohs viņam pat rādījās sapņos. Kaut gan Sgorrs visu laiku sev stāstīja, ka Pravietojumā nav nekā no patiesības, šīs domas viņu allaž daiīja nervozu. Kaut kur apziņas dziļumos gruzdēja šaubas, kāda slepena balss čukstēja viņam nākotnes pareģojumus. Sgorrs prasmīgi apslāpēja šīs balsis, taču šaubas neizgaisa.

Sgorrs pacēla galvu. Uz viņa pusi nāca Narls. Piegājis pie Sgorra miesassarga, Narls apstājās un pārmija ar to dažus vārdus, tad devās tieši pie sava kunga.

-    Valdniek! viņš teica.

-    Kādas ir ziņas?

-   Vēl šis tas par cilvēkiem, Narls atbildēja. Tie klejo pa visām malām. Šķiet, ka viņi dodas uz rietumiem.

Sgorrs pamāja ar galvu.

-    Kad es vēl biju jauns briedēns, Narl, viņš nomurmināja, man allaž teica: kad cilvēks sāk kustēties, Herlām ir jāpiesargas.

-    Kā tu domā, ko viņi grib darīt?

-   Kas to lai zina? Bet viņi nes līdzi spīdīgās nūjas, tātad būs asinsizliešana. To cilvēks pieprot vislabāk. Un tieši to es no cilvēka esmu iemācījies.

Narls spēji un vēlīgi paskatījās uz savu kungu. Šī bija pirmā reize, kad viņš dzirdēja Sgorru tā runājam par cilvēku.

-      Tu, valdniek? viņš nočukstēja. Tu zini cilvēku gudrības?

Citkārt šāds pārdrošs jautājums būtu valdnieku ļoti saniknojis, taču pašlaik Sgorrs bija iecietīgs.

-       Jā, Narl. Zinu daudz vairāk nekā tas muļķa jaunais briedis.

Narls nogaidīja, kamēr viņa kungs vēlreiz padzērās ezera ūdens malku.

-       To es nezināju, Narls klusi teica, kad Sgorrs atkal pacēla galvu.

-       Tev nekas nebija jāzina. Tādas lietas prātīgāk turēt slepenībā no Herlām.

Narls sakustējās. Viņš jutās ļoti pagodināts, apzinādamies, ka ir tik ļoti iemantojis sava kunga uzticību.

-       Bet vai tu nebaidies no viņiem, valdniek? Tas ir, no cilvēkiem?

-        Bailes ir vārguļu daļa, Narl. Vai tad to es tev neesmu vēl iemācījis? Nē, es nebaidos no cilvēka. Es viņu apbrīnoju. Jo cilvēks ir domātājs un viņam ir vara pār Lerām, un šo varu viņš iemantojis ar savu prātu un domātspēju. Turklāt cilvēks ir varmācības nesējs, un varmācība ved pie uzvaras, ja vien prot to pareizi izmantot.

Tagad Narls neveikli sagrozījās. Kaut gan varmācība Narlam nepavisam nebija sveša, šādi izteikumi par cilvēku viņam tomēr izklausījās gluži vai zaimojoši.

-      Kā cilvēks var mums iemācīt varmācību, Sgorr, kā viņš mums var par to pastāstīt?

Sgorrs aizkaitināts ievēroja, ka Narls viņu uzrunājis vārdā, tomēr izlikās to nedzirdam.

-       Cilvēks ar savu rīcību parāda, kā to apgūt un virzīt. Varmācība pastāv visur, Narl, bet lielākā daļa radību ir tās

vergi. Tāpat kā Hernes bars bija savas vājprātīgās ticības veigi. Bet cilvēks nav vergs nevienam un tāpēc var izmantot varmācību pēc paša gribas. Nē, Narl, es nepavisam nebaidos no cilvēka es drīzāk gribu, lai Herlas būtu tādi kā viņš.

Narls pārsteigts paskatījās uz savu kungu un pēkšņi juta, ka pār muguru pārskrien salti drebuļi.

-    Tādi kā cilvēks? viņš izdvesa.

-Jā, un mēs jau esam ceļā uz to. Jo drīz mēs dosimies uz Augsto Zemi, un tad Lerām vajadzēs trūkties no tiesas tad tie redzēs, ko spēj Sgorrs!

Tajā brīdī atskanēja sāpju brēciens un abi brieži paskatījās uz ezera pusi. Tālumā viņi ieraudzīja ūdens malā sapulcējušos sgorlingu grupu. Divgadnieki klaigāja un cits pēc cita joņoja virsū kādam vientuļam briežu tēviņam.

-     Speriet tam vecajam muļķim, duriet viņam! sauca viens no jaunajiem briežiem, un atkal viens sgorlings metās uz priekšu. Pieskrējis briedim klāt, tas apgriezās otrādi un spēra ar pakaļkājām. Briedis pagriezās un tēmēja uzbrucējam ar ragiem, taču netrāpīja un atkal iemaurojās neveiksmes rūgtumā un sāpēs.

-    Re, ko sgorlingi dara ar nodevējiem! jaunais briedis ar ņirdzīgu pārākumu iesaucās.

-     Speriet viņam vēl! iesaucās briedis, kura sauciens bija atskanējis pirmais. Speriet pamatīgi! Lai Kolkvaram sāp!

Trešais sgorlings metās uz priekšu, lai iespertu Kolkvaram, un Kolkvars atkal mēģināja vēzēt ragus un atkal netrāpīja. Viņš nelaimīgs pacēla galvu un sāpēs iemaurojās. Taču pret sgorlingiem viņš neko nevarēja iesākt. Kolkvars tos neredzēja viņš bija akls.

Diena bija neparasti silta, un tālāk plašajā līdzenumā ganījās vairāki simti briežu govju, ko rūpīgi apsargāja un pārvaldīja sgorrieši. Citos apstākļos tik daudz govju vienkopus būtu izraisījušas lielu troksni, sarunādamās par sava bara dzīvi, par patīkamākajiem briežu tēviņiem vai par gaidāmo ceļojumu, taču tagad ap viņām valdīja dīvains klusums it kā viņas baidītos runāt vai būtu zaudējušas jebkādu interesi par apkārtējo pasauli.

Tomēr dažas viņu vidū centās tvert mirkļus, kad sgorrieši neskatījās šurp, lai pieslīdētu cita citai tuvāk un, tramīgi paskatoties apkārt, pārmītu kādu aprautu, piesardzīgu vārdu. Arī pašlaik piecas briežu govis bija sagājušas kopā un, visu laiku izlikdamās skrubinām zāli, čukstus risināja sarunu. Divas bija no Mājvietas bara, bet trīs no Ezera ielejas bara.

-    Kad mēs dosimies uz ziemeļiem? viena jautāja.

-    Kas zina, atbildēja otra. Kad Sgorrs pavēlēs.

-      Tie pretīgie sgorrieši reiz varētu izbeigt savu mūžīgo grozīšanos pa baru! teica trešā, kura bija no Ezera ielejas.

-    Cst! čukstus iesaucās pirmā. Tu nesaproti, ko runā!

Govs paskatījās apkārt.

-    Saprotu gan! viņa teica. Es ienīstu viņus un Sgorru!

Pārējās izbiedētas palūkojās uz viņu.

-      Es nesaprotu, kāpēc jūs ar to samierināties! sacīja drosminiece.

-     Bet ko mēs varam darīt? jautāja pirmā. Sgorrs taču visus tur savā varā!

-       Barā ir ne mazums briežu, kas viņu ienīst, teica ceturtā govs. Es esmu dzirdējusi viņus runājam. Tad, kad viņi to uzdrošinās.

-     Par to viņi reizēm maksā ar dzīvību. Pagājušajā nedēļā Sgorrs lika nogalināt desmit briežus. Iekšējie sgorrieši ne mirkli nemitējas meklēt nodevējus. Nē. Sgorra varai nekas vairs nevar mest izaicinājumu.

-      Mana cerība ir Viņš, klusi sacīja piektā briežu govs. Ari viņa bija no Ezera ielejas bara.

-Kas?

-    Tas, kurš mīt ziemeļos.

Pārējās govis apklusa.

-    Viņš upurēs sevi, lai mūs visus atbrīvotu, govs nočukstēja. Tieši tāpēc Viņš ir dzimis.

-    Tā nerunā! teica briežu govs no Mājvietas bara. Ja tevi izdzirdēs sgorrieši…

-     Nē! otra viņu pārtrauca. Arī es esmu par Viņu dzirdējusi. Pirms pāris dienām par to runāja Tīla. Jūs pazīstat Tīļu iepriekšējā Anlahā viņa bija Raka draudzene kad viņš vēl nebija nogalināts. Stāsta, ka Viņš piepildīšot Pravietojumu un darīšot mūs visus brīvus, lai atjaunotu Hernes likumu. Viņš esot dzimis mūsu vidū un aizbēdzis pirms daudziem gadiem.

-     Kas tad tas? atskanēja balss viņām aiz muguras. Govis satrūkās, bet pagriezdamās ieraudzīja, ka runātājs nav sgorrietis, bet cita briežu govs.

Viņas visas to pazina, jo šī briežumāte bija itin slavena, taču jutās pārsteigtas, ieraudzīdamas viņu pašlaik šeit. Sgorrs pastāvīgi turēja viņu sev līdzās, tomēr dažas pēdējās saules Sgorra domas tik ļoti bija pārņēmis gaidāmais gājiens uz ziemeļiem, ka Eloinai bija izdevies izdabūt no viņa atļauju katru sauli neilgi pastaigāties pa baru. Viņa nupat bija apciemojusi Širu un Kanispu un devusies atpakaļ, bet tad nejauši noklausījusies daļu no pirmītējās sarunas.

-     Nekas, atbildēja govs, kas nupat bija runājusi, un vainīgi nolaida acis.

-    Nebaidies, mīļā! Eloina teica. Es zinu, ka tu nupat teici kaut ko svarīgu.

Briežu govis pārmija nedrošus skatienus.

-    Lūdzu, nesaki to Sgorram! pirmā govs lūdza. Ja tu pateiksi, tad mums…

-    Neraizējies! Eloina draudzīgi atbildēja. Sgorram es neteikšu neko, pilnīgi neko. To es apsolu.

Ezera ielejas govs, kura pirmā bija ieminējusies par Pravietojumu, ieskatījās Eloinai sejā. Spalva ap viņas purnu bija nosirmojusi, un viņa izskatījās ļoti nogurusi.

-    Viņš drīz nāks, govs sacīja, lai atbrīvotu mūs un piepildītu Pravietojumu. Herne drīz nāks!

-    A, Eloina skumīgi nopūtās, tad es pareizi esmu sadzirdējusi, ko tu teici.

-   Vai tu ari to esi dzirdējusi? govs taujāja. Vai tu zini par Pravietojumu?

-   Jā, es to zinu, Eloina pasmaidīja.

-    Kā tev šķiet, vai tas ir patiess?

-   Turpini tam ticēt, mīļā, ja tas tev dod cerību, Eloina klusi atbildēja un pagriezusies lēni devās projām.

Iedama viņa domīgi šūpoja galvu. Nabadzītes, Eloina skumji nodomāja. Ja viņas zinātu, ka Rannohs ir miris… Taču viņām ir svarīgi kaut kam ticēt. Tas nevienam nevar kaitēt.

Iedomādamās Rannohu, Eloina sajuta sirdī sen pazīstamo smeldzi. Gadu gaitā zaudējuma sāpes un bēdas bija pieklusušas pavisam nedaudz. Viņa joprojām domās redzēja Rannohu gluži kā acu priekšā. Briedēna mazā sejiņa lūkojās viņā augšup no tumsas. Cik nežēlīgi… Viņas skaisto briedēnu saplēsuši gabalos suņi!

Brehina vairs nav. Rannoha vairs nav. Arī Blaindvīda nav. Vienīgā vārā saite ar pagātni vēl ir Šira un Kanispa. Eloina viņām abām bija izstāstījusi patiesību par Rannohu un par liktenīgā vakara notikumiem pie upes. Daudz reižu pagājušo sauļu laikā viņa bija lūgusi draudzenes vēl un vēlreiz stāstīt par kopīgo ceļojumu un ar mīlestību iztēlojusies, kā Rannohs aug lielāks. Taču stāsti vienmēr beidzās vienādi. Ar sāpīgu klusumu, līdzko Eloina pajautāja par liktenīgo dienu ieplakā.

Viņa pameta skatienu pāri ezeram un tālumā saskatīja Sgorru un Narlu. Krūtīs ar jaunu sparu uzbangoja ilgi glabātais naids. Tad Eloina ieraudzīja uz Sgorra pusi skrienam

desmit sgorriešus. Tie veda līdzi kādu briedi, ielenkuši to no visām pusēm.

-             Valdniek Sgorr! iesaucās viens no sgorriešiem, paskrējies uz priekšu.

-            Ko vajag? Sgorrs pikti atmeta, sadusmots par negaidīto traucējumu.

-             Tur, ziemeļu pusē, briedis aizelsies teica, saules gājiena attālumā! Herlu tēviņi!

Narls paskatījās uz savu kungu.

-    Stāsti tālāk! Sgorrs pavēlēja.

-            Viņi ir nokāpuši no Lielā Kalna! briedis nervozi paziņoja. Tie ir Izlūkotāji!

-    Izlūkotāji? Vai tu par to esi pārliecināts?

-            Viņiem nevienam nav apzīmogotas pieres kā sgorriešiem.

-             Nevienam? Vai tu pavisam droši vari to apgalvot? Sgorrs klusi noprasīja. Briedi pārsteidza negaidītā dedzība valdnieka balsī.

-    Ja, valdniek.

-             Vai starp viņiem nebija viens ar baltu zīmi pierē? Sgorrs jautāja. Ar tādu, kas līdzīga ozollapai?

-              Nē. Par to esmu pārliecināts, sgorrietis atbildēja. Mēs viņus novērojām veselas saules ilgumā. Izmantojām par aizsegu cilvēkus, kas soļoja uz rietumiem.

Sgorrs pamāja ar galvu. Viņš jutās apmierināts.

-    Cik viņu tur ir? Baru Valdnieks noprasīja.

-             Astoņdesmit brieži un lidzi vēl divas briedenes. Viņi nāk šurp.

-            Nav slikti, Sgorrs novilka. Astoņdesmit Izlūkotāji un pāris mātītes grasās stāties pretī tūkstoš briežiem! Drosmes viņiem netrūkst, vismaz tas nu man jāatzīst.

-             Valdniek Sgorr, sgorrietis teica, atskatīdamies uz pārējiem biedriem, vienu no viņiem mēs notvērām.

-    Ved viņu šurp! Narls tūlīt teica.

Sgorrietis uzsauca pārējiem, un tie pagrūda uz priekšu briedi, kuru bija veduši sev līdzi. Gūstekņa seja bija sasista, un pār sāniem stiepās brūces.

-    Tu! iesaucās vadonis, ieraudzījis Bankfutu.

Bankfuts lūkojās Sgorrā ar naida pilnu skatienu, kamēr

tas novērtēja viņa ragus.

-    Redzu, ka tu esi izaudzis.

Bankfuts neatbildēja.

-       Nu tad stāsti, ko tu te dari! Un kāpēc ar tevi kopā ir Izlūkotāji?

Bankfuts joprojām klusēja.

-      Runā! Skaidrs, ka tev ir kāda vajadzība. Vai tevi sūtīja Rannohs?

Bankfuta acis pazibēja pārsteigums, jo viņš nebija domājis, ka Sgorrs zina par Rannoha izglābšanos. Taču jau kopš brīža, kad sgorrieši viņu sagūstīja, Bankfuts bija nolēmis, ka vispareizākā taktika ir pilnīga klusēšana.

-      Joprojām mēms! Sgorrs nosprauslojās. Nu, nav svarīgi! Tavs kungs tagad droši vien ir jau beigts, un drīz sgorrieši atraisīs tev mēli. Aizvediet viņu pie lielās kļavas un labi apsargājiet, līdz es atradīšu laiku aiziet turp!

Sgorrieši atkal ielenca Bankfutu.

-      Un par bēgšanu nedomā! Sgorrs brīdināja. Vienreiz tev tas izdevās, bet nākamā reize var maksāt ļoti dārgi. Kā todien tām divām briedenēm.

Bankfuts izslēja galvu.

-    Ko tu ar to gribi teikt? viņš nočukstēja.

-      Viņas samaksāja ar dzīvību, Sgorrs teica. Narl, kā viņas abas sauca?

-    Alita… Alita un Ferna.

-    Ā, jā.

Tu viņas nogalināji? Bankfuts izdvesa, un kājas viņam sāka trīcēt.

-    Nē, Sgorrs pasmīnēja. Viņas nogalinājāt jūs. Un, ja vēlreiz mēģināsi darīt muļķības, mums vēl ir divas citas. Šira un Kanispa.

Izdzirdēdams savas mātes vārdu, Bankfuts sarāvās, kā saņēmis fizisku triecienu.

-    Vediet viņu prom! Sgorrs uzsauca.

-    Un ko darisim ar pārējiem, valdniek, Sgorr? jautāja sgorriešu vadonis.

-      Ko darīsim? Sgorrs atjautāja, izklausīdamies gluži vai pārsteigts par domu, ka viņam kaut kas vispār būtu jādara.

-   Jā, valdniek.

-    Ļaujiet man doties viņiem pretī! iesaucās Narls, pēkšņi izskriedams priekšā. Es paņemšu līdzi dažus sgorriešus. Ja šie nāk no ziemeļiem, tad viņiem noteikti vajadzēs šķērsot ielejas galu. Tur mēs viņus saņemsim ciet.

Sgorrs bridi domāja.

-    Lai notiek, viņš beidzot teica. Ar astoņdesmit briežiem nebūs pārāk grūti tikt galā. Ņem līdzi simt piecdesmit sgorriešus un vēl kādu dambriežu baru. Ir laiks ari viņiem apslapināt ragus, un kādu daļu no viņiem mēs varam upurēt, lai Izlūkotāji kļūtu rāmāki, iekams jūs iesiet un pieliksiet visam punktu.

-Jūs dzirdējāt, ko sacīja valdnieks! Narls nevilcinādamies vērsās pie sgorriešiem. Esiet gatavi un izvēlieties dambriežu grupu! Ar piecdesmit vajadzētu pietikt.

Sgorrieši piekrītoši pamāja un devās projām, vezdami līdzi Bankfutu.

-Jā, Narl, Sgorrs mundri teica, kad sgorrieši bija attālinājušies, tas ir pārsteigums.

-    Vai tu domā, ka šos sūtīja Viņš? Narls jautāja.

-    Un pats palika slēpties ziemeļos? Sgorrs atmeta. Var jau gadīties, tomēr man labāk patīk domāt, ka mēs savu slepeno uzbrucēju neaudzinājām gluži veltīgi. Nu, gan jau uzzināsim kaut ko vairāk, kad man būs laiks nopratināt mūsu gūstekni. Bet, lai viņam nenāktu prātā nekādas muļķības, atved pie manis tās divas briedenes un norīko viņām un Eloinai divkāršu sardzi!

Narls nolieca ragus.

-Ja kāds mēģina viņām piekļūt, Narl, vai viņas atbrīvot, tad atceries manu pavēli. Nogalini viņas visas!

-    Arī Eloinu? Narls jautāja.

-    Visas.

Narls paklanījās vēlreiz.

-    Kad Izlūkotāji būs nogalināti, Sgorrs turpināja, atsūti man ziņu, bet pats paliec, kur esi! Lielajam Baram pienācis laiks doties ceļā šeit visa zāle jau nograuzta. Satiksimies ielejas galā! Jā, Narl, kādus pāris no viņiem noteikti atstājiet dzīvus! Es gribēšu viņus nopratināt.

-    Labi, valdniek Sgorr, Narls lepni atbildēja un pagriezies aizrikšoja, lai piebiedrotos sgorriešiem.

Sgorrs domīgi sagrozījās un pārlaida skatienu Lielajam Baram. Neskaitāmas žuburotu ragu rindas pletās tālumā kā ziemas mežs. Sgorra sirdī uzbangoja jauns gandarījums.

-     Herne, viņš nočukstēja, ja tu nebūtu tikai blēņu pasaka, es sauktu tevi lejup no debesīm, lai tu palūkojies uz šo ainu! Tie stulbeņi Augstajā Zemē pielūdza tevi kā Varmācības valdnieku. Bet tu tas neesi, Herne, vai ne? Pat cilvēks nav Varmācības dievs. Varmācības dievs esmu es Sgorrs!

Sgorra skatiens vēlreiz pārslīdēja milzīgajam baram, un pēkšņi viņš sāka kratīties nevaldāmos smieklos.

-    Astoņdesmit Izlūkotāju! Vai tas ir viss, ko tu vari likt man pretī, Rannoh?

Mitējies smieties, viņš ar baudu ievilka krūtīs silto gaisu. Šajā brīdī Sgorrs jutās neuzvarams.

22 Ielejas galā

Es zinu viltību, kas divu tādu vērta.

Viljams Šekspīrs. "Henrijs IV. Pirmā daļa"

Tagad Izlūkotāji strauji traucās uz priekšu, un Dadzis visu laiku vērīgi pētīja apkārtni, lūkodamies pēc vietas, kuru bija minējis Seks un kurā viņi bija norunājuši gaidīt Villovu un Pepu. Brieži skrēja lejup pa augsta kalna nogāzi, pēcpusdiena tuvojās vakaram, un laiks bija vēl siltāks nekā iepriekšējās saules laikā, tāpēc noskaņojums mazliet uzlabojās, domājot par garajām, siltajām vasarām Zemajās Zemēs.

Kāds neparasts karstums šajā gadalaikā! norūca Brāns.

Teins, rikšodams viņam blakus, pacēla skatienu pret sauli, bet tās spožums tūlīt lika atkal novērsties.

Herlas nespēja saprast, kas pašlaik notiek ar sauli. Teins domāja par Herni, taču viņa prāts nespēja sniegties līdz patiesībai. Jo saule, kas pašas Zemes pirmsākumos bija devusi dzīvību nedzīvībai, tagad simtiem tūkstošu jūdžu augstumā plīsdama burbuļoja un tās malās uzliesmoja uguns laukumi, mezdami liesmu šķēpus neskaitāmu jūdžu tālumā un dragādami ierasto gadalaiku ritmu. Kad brieži palūkojās augšup, viņiem šķita, ka visa pasaule grasās pārvērsties.

Taka, pa kuru brieži rikšoja lejup, bija stāva un meta likumus caur retām koku audzēm un atsevišķiem ķeburainu savvaļas koku puduriem, starp kuriem slējās neskaitāmi klintsragi un laukakmeņi. Vietvietām akmeņi veidoja pārkares un nelielus laukumiņus, no kuriem varēja pārlūkot zemāko apkaimi. Virzoties uz dienvidiem, brieži redzēja

plašu līdzenumu, kas pletās no kalna pakājes līdz viļņotajām grēdām tālu priekšā. Austrumos šalkoja mežs, un rietumu pusē augšup slējās vēl viens stāvs kalns, kura pakājē līkumoja neliela upīte.

Taka, pa kuru viņi rikšoja, spēji pagriezās lejup, un, nonākuši tuvāk kalna pakājei, brieži tur ieraudzīja nelielu ezeriņu, no kura iztecēja maza upīte, tiekdamās tālumā pretī lielākai upei. Ūdens bija tumsnējs un zilgani zaļš, un gar ezera krastu pletās akmeņi un oļi, ko laikazobs nodrupinājis no kalnu sienām un izbārstījis tiem pie kājām. Ezers bija atradis vietu dabas veidotā ieplakā, un melnās kalnu sienas ap to stāvi slējās augšup. Kalnu malas abās pusēs stiepās tālāk aiz ezera, pāris koku attālumā veidodamas tādu kā pāreju, aiz kuras pletās nākamais līdzenums.

-    Ielejas gals, Dadzis nočukstēja.

Tuvojoties ezeram, briežu nagi arvien biežāk slīdēja uz akmeņainajām nokalnēm, izkustinot oļus un drumslas, līdz ielejas gala klusumu arvien spēcīgāk tricināja drūpošie trokšņi un atbalsis. Teins un Brāns pirmie piesteidzās pie nelielā ezera padzerties, un ūdens bija garšīgs un spirdzinošs. Drīz piesteidzās ari pārējie un ezera virsmu sakustināja daudzu izslāpušu lūpu pieskārieni.

Tomēr Dadzis, galvu purinādams, visu laiku meta vērīgus skatienus augšup, un viņa acis satraukti slīdēja pār apkārtni.

-    Vai kaut kas nav labi? apvaicājās Teins.

-     Mani māc nelāgas nojautas, kapteini, Dadzis drūmi atbildēja. Šeit var labi paslēpties, un ūdens ir gards, bet, ja mūs šeit notvertu, tad uz glābiņu vairs nebūtu ne mazāko izredžu.

Teins vērīgi paskatījās uz Dadzi.

-    Varbūt mums vajadzētu atgriezties atpakaļ kalnā. Augstums ir priekšrocība, un tas ļautu labāk pamanīt briesmas. Ar Hernes palīdzību.

-    Nē, Dadzis atbildēja. Šī ir vieta, kurā mēs norunājām tikties ar Villovu un pārējām, un šai vietā mums viņas jāsagaida. Kaut tikai tas notiktu drīzāk!

Kamēr Dadzis sarunājās ar Teinu, Villova un Pepa ar šausmām lūkojās lejup uz Lielo Baru. Viņas bija gājušas pa sgorriešu pēdām līdz pat bara apmetnes robežai un tagad, apstājušās pie liela akmens, prātoja, ko darīt tālāk. Tuvojās Larna stunda, un Villova nosprieda, ka visprātīgāk būtu nogaidīt līdz tumsai un tad mēģināt slepus ielavīties briežu barā. Tāpēc dvīnes atlaidās zālē un sāka nesteidzīgi gremot, palaikam pārlaizdamas satrauktus skatienus bezgalīgajām briežu rindām, kas lejā grauza zāli.

Tikai krietni pēc Larna stundas viņas sāka kāpt pa nogāzi lejup. Ieslīdot briežu barā, abas juta krūtīs briestam smacējošu baiļu kamolu, taču pagaidām brieži šķita pārlieku nodarbināti ar domām par Lielo Pārgājienu un pustumsā pat nepamanīja dvīnes.

-     Mums jātiek līdz briežumātēm, Villova iedama nočukstēja. -Jācenšas uzzināt pēc iespējas vairāk par Sgorru un noskaidrot, vai kāda zina, kur tiek turēts Bankfuts.

Pepa piekrītoši pamāja ar galvu.

Iedamas tālāk starp staltbriežu, dambriežu un stirnu rindām, māsas ievēroja, cik nedabisks klusums valda visapkārt. Tuvu garām pagāja sgorriešu grupa, bet dvīnes nolieca galvas lejup, izlikdamās ēdam, un, tā kā viņas tobrīd bija pievirzījušās tuvu vairākām briežu govīm un viegli bija noturamas par vienu grupu, sgorrieši aizsoļoja tālāk.

Tad viņas atkal devās uz priekšu, līdz, piesardzīgi iedamas, sasniedza pašu Lielā Bara vidieni, un visapkārt viņām ganījās briežu govis. Dvīnes atkal izlikās ēdam zāli un skrubinādamas neuzkrītoši pievirzījās tuvāk kādam nelielam pulciņam, kas šķita risinām satrauktas sarunas.

-    Sauc to par Pravietojumu vai nesauc, viena no govīm nopietni čukstēja, es to esmu dzirdējusi un tam ticu.

Villova sāka virzīties tuvāk.

-      Bet viņš bija no mūsu bara, teica cita govs, un viņam uz pieres bija ozollapas zīme.

-Jā, pirmā apstiprināja. Bet viņš ir gājis bojā. Pirms daudziem gadiem. Stāsta, ka vilki viņu saplēsuši gabalos.

Villova saslēja ausis un paskatījās uz Pepu.

-    Nu, tad vairs nav nekādu cerību, nopūtās cita govs.

-     Cerība ir vienmēr. Pat daži no briežiem… Ei, jūs tur! Ko jūs te darāt?

Briežu govs, kura runāja visvairāk, bija pamanījusi dvīnes. Villova saprata, ka slēpties nav jēgas. Izslējusi galvu, viņa droši iesoļoja pulciņa vidū. Pepa tecēja māsai pa pēdām un centās izturēties, cik bezbailīgi vien spēja.

-    Nu, ko jūs te darāt? govs noprasīja vēlreiz.

-    Neko, Villova mierīgi atbildēja. Vienkārši ēdam zāli.

-     Kāpēc neesat kopā ar savējiem? govs taujāja. Jūs taču zināt, ka pēc Larna stundas nav atļauts staigāt apkārt!

-    Zinām, Villova meloja. Tad viņa atcerējās nupat dzirdētās sarunas par cerību un par Pravietojumu. Villova nolēma riskēt.

-     Bet vai tad reizēm nav patīkami pārkāpt Sgorra likumus? viņa čukstus sacīja.

Govs aizdomīgi palūkojās viņā.

-    Kā lai mēs zinām, vai jūs neesat spiedzes? viņa salti atjautāja.

Pepa satrūkās, taču govs to nemanīja.

-    Spiedzes? Villova vēsi pārjautāja. Ja tev liekas, ka es varētu spiegot Sgorra neliešu labā, tad varbūt mums derētu paieties sāņus un aprunāties nopietnāk.

Briežu govs cieši ieskatījās Villovai acīs, un viņu pārsteidza ugunīgais spīvums, kas tajās liesmoja.

-    Būs jau labi, viņa teica, nevajag satraukties! Ja tu uzdrošinies tik atklāti runāt par Sgorru, tad drīksti palikt un ganīties mūsu tuvumā.

Villova pamāja ar galvu.

-            Paklau, viņa vēlreiz uzrunāja svešo govi, kur Sgorrs pēdējā laikā uzturas?

-            Turpat, kur līdz šim, pie lielā ozola, atbildēja cita govs. Kāpēc tu tā jautā?

-            Tāpat vien, Villova atbildēja. Man vienkārši gribētos kādu dienu aiziet un pateikt Sgorram, ko es par viņu domāju.

-            Tā būtu tavas dzīves pēdējā diena, mīļā, govs smaidīdama teica, tas ir, ja tev vispār izdotos tikt viņam tuvumā.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-            Tu taču zini, ka viņam nevienu nelaiž klāt. Dienu un nakti ap viņu ir sargi, pat tad, kad viņš staigā pa baru. Pat Eloinai apkārt ir sardze.

Villova pacēla galvu.

-    Eloinai? viņa pārjautāja. -Jā.

-             Nabaga Eloina! Villova nopūtās. Runā, ka viņai neesot vairāk draugu kā tikai tās četras briežumātes, kas atnāca atpakaļ no Ezera ielejas.

-             Nevis četras, bet divas, govs teica, lūkodamās uz Villovu ar dīvainu skatienu. Kā tevi sauc? Es tevi agrāk neesmu redzējusi.

-            Es… nē, droši vien neesi, Villova sastomījās. Mēs abas te ieradāmies tikai pirms septiņām saulēm.

-    Un tu zini par Eloinu? govs piesardzīgi jautāja.

-   Jā, citi daudz runā par viņu un viņas draugiem.

Govs paskatījās uz Pepu, tad atkal uz Villovu un sāka

kārpīt zemi.

-Jūs esat dvīnes, viņa pārsteigta sacīja. Kā izspļautas viena pēc otras.

-Jā, Villova apstiprināja.

-            Savādi, ka līdz šim nebiju jūs pamanījusi. Jūs acīmredzami izceļaties pārējo vidū.

-       Mēs parasti turamies savrup, Villova steigšus paskaidroja. Ne visas govis par Sgorru domā tāpat kā mēs.

Viņas atbilde šķita taujātāju nomierinām.

-     Tur tev taisnība, viņa nomurmināja, un es tavā vietā tik atklāti nerunātu. Bet gan jau tu kļūsi gudrāka.

-    Tās Eloinas draudzenes, Villova turpināja, nepievērsdama uzmanību brīdinājumam, kā viņas īsti sauca?

-    Šira un Kanispa.

-     Nūjā, pareizi, Villova itin kā nevērīgi atmeta, tomēr juta, ka pēkšņi kājas kļuvušas nevarīgas. Šira un Kanispa. Es viņas labprāt kādreiz satiktu.

-    Tas nav iespējams.

-    Kāpēc ne?

-    Viņas jau agrāk tika turētas atsevišķi un vienmēr apsargātas. Un šorīt, kad uzradās tas gūsteknis, sgorrieši aizveda viņas pie Eloinas.

Tagad gan Villova, gan Pepa, izslējušas galvu, saspringti klausījās.

-     Ak, jā, Villova teica, tas gūsteknis. Kur viņš tiek turēts?

-     Tu uzdod daudz jautājumu, briežu govs sacīja, un viņas skatienā atkal pazibēja aizdomas. Tur pretī, pie lielās kļavas.

-    Ak tā, Villova vienaldzīgi atmeta, bet viņas acis iemirdzējās. Nu labi, mums laikam jādodas atpakaļ.

Briežu govs paraustīja plecus, bet, kad abas dvīnes jau bija pagriezušās uz promiešanu, Villova atskatījās un uzsauca:

-    Bet viņš nav gājis bojā!

-Kas?

-    Tas ar ozollapas zīmi pierē, tas, kurš aizbēga no bara. Viņš joprojām ir dzīvs! Es pati esmu viņu redzējusi.

Šos vārdus dzirdēja viss nelielais pulciņš, un, kamēr Pepa ar Villovu pazuda tumsā, briežu govis pārmija pārsteigtus skatienus.

-     Cik tur trūka! Pepa skrienot pačukstēja māsai. Man jau vienā bridi likās, ka pagalam esam.

-Jā, izdvesa Villova. Bet vai dzirdēji, ko viņas teica?

-    Par māti?

-Jā… un par Alitu. Kas ar viņām varēja notikt?

-      Varbūt kaut kā pamanījās aizbēgt vienā laikā ar mums, Pepa minēja. Alita taču tik ļoti negribēja atgriezties!

-    Taisnība, Villova piekrita, tomēr sirdi viņai bija iegūlis mokošs nemiers.

Skriedamas cauri tumsai, dvīnes juta pretī vieglu vēja pūsmu un ievēroja, ka ap baru ceļas arvien lielāka migla, kas peldošās grīstēs vijās pa zāli. Viņām tuvojoties lielajai, no pārējā meža atstatu augošajai kļavai, migla ar katru brīdi kļuva biezāka, un dvīnes apstājās, cauri miglai ieraudzījušas sgorriešu pulciņu. Pavisam to bija pieci četri, stāvēdami puslokā netālu no koka, skrubināja zāli, bet piektais soļoja turp un atpakaļ. Turpat zālē aizmidzis gulēja vientuļš briedis.

Kaut gan viņas vēl atradās gabaliņu attālāk un apkārt valdīja tumsa, Pepa tūdaļ pazina gulētāju un sarāvās, redzēdama viņa sasisto seju un ievainoto sānu.

-    Bankfuts! viņa ieelsojās.

-     Klusāk, Pepa, viņi mūs izdzirdēs! Villova brīdināja. Mēģināsim kaut ko izdomāt.

Pepa vērīgi paskatījās uz māsu.

-    Bet atceries taču, Villova, ko pieteica Dadzis! Mēs esam uzzinājušas, kur viņi aizveduši Bankfutu, un noskaidrojušas ari šo to par Sgorru. Vai tagad mums nevajadzētu…?

-Ja jau mēs esam šeit, Villova ar smaidu atbildēja, tad mūsu pienākums ir mēģināt viņu izglābt.

Pepa iepleta acis, tomēr neiebilda, jo jutās gluži izmisusi Bankfuta dēļ. Dvīnes piesardzīgi atkāpās, patverdamās mežmalas kokos pie kuplas krūmāju audzes, un sāka dedzīgi sačukstēties. Pēc kāda laika plāns bija gatavs. Tas bija ļoti riskants, un māsas, grasīdamās uzsākt tā īstenošanu, pārmija baiļpilnus skatienus.

-   Vajadzēs paļauties uz tumsu un miglu, Villova teica un, noliekusi purnu, paņēma mutē sakaltušas paparžu lapas un zemi. Atkal pacēlusi galvu, viņa piegāja māsai tuvāk un paberzēja degunu gar māsas ausi, nomaskēdama melno spalvu.

-    Tā ir labāk, viņa beigusi teica. Tagad pat Herne mūs neatšķirtu vienu no otras. Ja iznāks pašķirties, tiksimies pie lielā akmens.

-    Labi, Pepa piekrita. Kura ies pirmā?

-    Es, Villova atbildēja.

-    Nē, māsa! Pepa pēkšņi iesaucās.

Pirms Villova paguva iebilst, Pepa ar spēju lēcienu metās uz sgorriešu pusi. Villova kādu laiku satraukta gaidīja un tad devās māsai pakaļ miglā.

Pepa skrēja taisni uz priekšu, izslējusi purnu un vēcinādama asti. Apmēram viena koka attālumā no soļojošā sarga viņa sāka grauzt zāli, virzīdamās vientuļajam briedim arvien tuvāk, kamēr pārējie sargi gabaliņu tālāk sarunājās. Sākumā sargs Pepu neredzēja, bet pēc brīža izdzirda skaņu un pacēla galvu, cenzdamies kaut ko saskatīt arvien biezākajā miglā.

-    Kas tur ir? viņš noprasīja.

Pepa neatbildēja.

Pirmajā brīdī briedis nosprieda, ka ir maldījies, bet tad vēja pūsma uz mirkli pašķīra miglas aizkaru un viņš skaidri ieraudzīja Pepu, kas netālu stāvēja, lūkodamās viņā platām acim.

-            Ei, tu tur! Briedene! sargs rupji uzsauca. Ko tu te meklē?

Pepa ari tagad neko neatbildēja un nogaidīja, līdz viņu atkal ietin plūstošais miglas mākonis. Līdzko migla bija Pepu paslēpusi, viņa ar strauju lēcienu pārvietojās pa labi, un, kad vēja pūsma atkal atsedza skatienam vietu, kur viņa nupat bija stāvējusi, šķita, ka negaidītā būtne ir pazudusi. Sargs samirkšķināja plakstus un papurināja galvu, jo jutās noguris un viņam sūrstēja acis. Taču pēc brīža jauna vēsma atklāja skatienam Pepu, kas joprojām stāvēja un raudzījās viņā, tikai šoreiz tālāk pa labi.

-             Ei, tu! sargs iesaucās vēlreiz. Tu zini, ka šeit nav atļauts blandīties!

Pepa šķelmīgi piešķieba galvu un savādā balsī nočukstēja:

-    Nebaidies! Es tev nedarīšu neko ļaunu!

Sargs jutās tik apstulbis, ka gandrīz nespēja atrast atbildi.

-            Nedarīsi neko ļaunu? viņš beidzot jautāja. Briedene solās nedarīt ļaunu sgorriešu sargam?

-            Es neesmu parasta briedene, Pepa teica, cik nopietni un svinīgi vien spēdama.

-             Ko tas nozīmē? sargs prašņāja. Kas tu esi? Ko tu gribi?

-            Mani sūtīja Herne! Pepa atbildēja, un nākamajā brīdī viņu atkal ietina biezs miglas aizkars. Šoreiz viņa metās pa kreisi un aptecēja nelielu loku apkārt sargam.

-            Stāvi mierā! sargs uzsauca. Tu zini, ka Hernes vārdu pieminēt ir aizliegts!

-            Aizliegts? Pepa čukstēja cauri miglai. Kurš to varēja aizliegt?

-    Valdnieks Sgorrs, sargs atbildēja. Un, kad es…

-            Mieru! sacīja Pepa. Herne sūta tev ziņu. Viņš grib, lai tu zini, ka…

-    Klusu! sargs, vēl vairāk saniknots, uzbrēca. Kādas muļķības tu tur rīmā?

-    Vai tu man tici? Pepa čukstus jautāja. Vai tici Hernem?

Migla atkal sakļāvās ap Pepu, un viņa apskrēja sargam apkārt. Šoreiz viņa negaidīja, līdz sargs sāks runāt pirmais, bet pati to uzrunāja.

-    Es esmu šeit, Pepa nočukstēja, tev visapkārt!

-    Es teicu, stāvi mierā! sargs nosprauslojās, apsviezdamies apkārt. Izbeidz šīs spēlītes!

Tagad Pepas seja atkal bija skaidri saskatāma un viņa vēsi un mierīgi raudzījās sargam acīs.

-    Spēlītes? Šī nav nekāda spēle. Sgorriešu cietsirdība nav spēle. Kāpēc tu mani moki?

Sgorrietis dzīrās lēkt uz viņas pusi, bet Pepa veikli atkāpās miglā.

-     Ei, nāc atpakaļ! viņš uzsauca, bet nākamajā brīdī tieši viņam aiz muguras tumsā atskanēja vēl viena balss. Apsviedies apkārt, briedis ieraudzīja cauri miglai skatāmies pretī Pepas seju vai, pareizāk, to, ko noturēja par Pepas seju. Pilnīgi neiespējami likās, ka tele tik zibenīgi būtu varējusi apskriet viņam apkārt.

-      Es esmu tepat! Villova teica, cik vien iespējams, atdarinādama Pepas balsi.

-    Bet… kā… kāpēc? sargs stostījās, kamēr Villova atkāpās un pazuda miglas mākonī.

-    Tāpēc, ka Herne ir tev visapkārt! iesaucās Pepa viņam aizmugurē. Miglā, kokos, tavos sapņos un ļaunākajos murgos!

Sargs vēlreiz apsviedās apkārt un atkal ieraudzīja teli turpat, kur tā bija stāvējusi un runājusi bridi iepriekš. Sgorrietis nespēja ticēt savām acīm. Viņš piecirta kāju un sapurināja galvu. Briedim šķita, ka viņš sapņo. Migla atkal ietina

Pepu noslēpuma plīvurā, un cauri tumsai atskanēja tikai viņas čuksts:

-    Bīsties mani…

-             .. .jo es nākšu tad, kad tu vismazāk gaidīsi, turpināja Villova, parādīdamās sargam kreisajā pusē. Tagad sgorrietis jutās pavisam satricināts un samulsis un svaidījās te uz vienu, te otru pusi, pūlēdamies izsekot dvīņu balsu spēlei.

-            Man vajadzētu pagulēt, sargs nomurmināja pie sevis, un Villova un Pepa apklusa.

-            Hei, Prāl, kas tur notiek? pēkšņi no tumsas atskanēja cita brieža sauciens. Man likās, ka es dzirdu balsis!

Tas bija sargu komandieris, kas nesen pie lielās kļavas skrubināja zāli, bet tagad kopā ar citu sgorrieti bija atnācis pārbaudīt sarga modrību.

-             Nekas, priekšniek, Prāls atbildēja, joprojām dvīņu viltības apmulsināts.

-    Kā tā nekas? Tu taču ar kādu sarunājies?

Sargs sāka stomīties.

-             Tur uzradās kaut kāda briedene… nē, laikam tur… bet…

-    Kas tev uznācis, Prāl? komandieris nikni noprasīja.

-    Runā tā, lai var saprast!

-            Viņa teica, ka esot Herne, sargs nočukstēja, un viņa balss sāka drebēt, un viņa teica, ka esot visur!

Komandieris ielūkojās miglā, taču neko neredzēja. Tomēr tumsa un spokainā migla atstāja iespaidu arī uz viņu, jo gaidāmais ceļojums visus bija darījis tramīgus un nakts sardze pie Bankfuta tikai vairoja tumsu viņu sirdīs.

-    Blēņas! viņš nodārdināja. Tur neviena nav!

-            Viņa nāca no tās puses, sargs teica, bet tad pēkšņi uzradās man aiz muguras!

-    Vai tu esi nojūdzies, Prāl? komandieris nikni uzsauca.

-    No rīta tev par to vajadzēs samaksāt!

-       Tu nedriksti sodīt viņu par to, ka viņš saka patiesību! no miglas atskanēja klusa, rāma balss. Komandieris paskatījās turp, un tagad arī viņš ieraudzīja Pepu.

-         Kas tu esi? viņš iesaucās, kamēr Pepa atkāpās un pazuda miglā.

-       Herne! labajā pusē iesaucās Villova, īsu mirkli iznirdama no tumsas.

Komandieris pārsteigts paskatījās uz Prālu.

-    Grāb viņu ciet! viņš iesaucās.

-    Bet kur? Prāls nesaprata.

-    Šeit! iesaucās Pepa.

-    Nē, šeit! iesaucās Villova.

Brieži brīdi vilcinājās, raudzīdamies te pa labi, te pa kreisi, tad metās uz priekšu turp, no kurienes nupat bija atskanējusi Villovas balss. Ienirdami miglā, viņi pamanīja meža virzienā skrienošas briežu govs siluetu.

Villova dieba, cik kājas nesa, un, mežā ieskrējusi, paslēpās krūmos, kur abas dvines iepriekš bija kalušas plānus. Tur viņa sastinga uz vietas, vienīgi elpai virmojot naksnīgajā gaisā. Piepešā parādība bija pārlieku satraukusi sargus, lai tie spētu skaidri domāt, un abi brieži, akli joņodami, tumsā aizskrēja Villovai garām. Villova brīdi nogaidīja un tad piesardzīgi devās uz lielās kļavas pusi.

-       Pepa, vai tā esi tu? viņa čukstus vaicāja, cauri miglai ieraudzījusi kustīgu apveidu.

-Jā-

-    Šķiet, ka uzķērās, Villova sacīja.

-    Lai slavēts Herne!

Tagad migla palēnām gaisa un dvīnes saskatīja abus pie koka palikušos sgorriešus un Bankfutu, kas joprojām gulēja zemē aizmidzis. Abi sargi bija saklausījuši satraukto troksni un tramīgi lūkojās apkārt.

-    Bet mums nav laika, Villova teica. Drīz sarosīsies pārējie.

-     Nu tad jāpasteidzas! atsaucās Pepa un metās uz priekšu. Villova izbijusies strauji ierāva elpu, redzot, ka māsa metas tieši pie sarga labajā pusē. Briedis apsviedās apkārt, redzēdams viņu izjoņojam no miglas, un brīdinoši iebaurojās, taču Pepa zibens ātrumā pagriezās, neganti iespēra viņam un atkal pazuda miglā.

Sargs pārsteigts brīdi stāvēja uz vietas, tad paskatījās uz aizmigušo Bankfutu un pēc tam uz savu biedru.

-    Uzmani viņu! sgorrietis uzsauca otram sargam un ar lēcienu pazuda miglā.

Pēdējais sargs, kas bija palicis pie Bankfuta, apjucis lūkojās apkārt un tad ieraudzīja Villovu iznirstam no miglas pavisam citā vietā, nevis tur, kur bija pazudusi Pepa.

-    Kas tas ir? viņš apjucis izdvesa.

-    Spoki! Villova iesaucās pietiekami skaļi, lai uzmodinātu Bankfutu no samocītā miega. Atvēris acis un ieraudzījis Villovu, Bankfuts jutās gandrīz tikpat pārsteigts kā sargs, tomēr attapās nezaudēt laiku.

-     Stāvi! sargs uzkliedza Villovai un, redzēdams viņu tuvojamies, draudīgi nolieca ragus.

-    Spokam tu neko nevari nodarīt! Villova iesaucās un droši devās uz priekšu.

-    Un kā vēl nodarīšu! sargs draudēja.

Taču viņš neredzēja aiz muguras Bankfutu. To viņš sajuta vispirms labajā pakaļkājā. Brieža acs žuburs ieurbās viņa gurnā, un sargs sāpēs skaļi iemaurojās. Bet, iekāms viņš paguva apsviesties apkārt, Bankfuts deva nākamo triecienu. Šoreiz tas ķēra sgorrieša kājas, un sargs spēji zaudēja līdzsvaru. Kad viņš krita, Villova pagriezās un sparīgi trieca ar pakaļkājām. Spēriens trāpīja sargam sejā, un viņš sāniski nokrita zemē.

-    Nāc, Bankfut! viņa iesaucās.

Villova jau skrēja projām, un Bankfuts nemēģināja iebilst. Lai cik noguris un savainots būdams, viņš metās miglā Villovai pakaļ. Zemē pakritušais sargs bija pārāk apdullis un apjucis, lai saprastu, kas ap viņu notiek.

Viņi nemitēdamies skrēja un skrēja, un migla un tumsa nāca viņiem talkā, jo neviens cits no bara viņus neredzēja. Pēc kāda laika ceļš pavērsās augšup kalnā un Villova ieraudzīja klintsakmeni, pie kura viņas ar Pepu bija norunājušas tikties, ja gadītos vienai otru pazaudēt.

-   Pagaidīsim šeit, Bankfut! Villova apstādamās izdvesa.

-    Hernes vārdā es ceru, ka viņai izdevās tikt projām!

Ilgi viņiem nebija jāgaida. Drīz viņi tumsā izdzirdēja tuvojamies ašus brieža soļus. Tā bija Pepa, un viņa bija viena.

-    Lai slavēts Herne! Villova sajūsmināta iesaucās.

-Traki grūti bija tikt projām no tā nejēgas! Pepa atbildēja, priecīgi uzsmaidīdama Bankfutam.

Māsas bridi lūkojās viena otrā, un tad abas spēji sāka smieties.

-Ja tas ir tik viegli, Pepa starodama teica, tad varbūt mums tomēr ir kāda cerība!

-      Tagad domāsim saprātīgi, sacīja Villova, kad visi bija mazliet nomierinājušies. Mums vajadzētu tikt atpakaļ pie Dadža un citiem. Viņi mūs gaida, un šeit mēs esam uzzinājušas pietiekami daudz. Esam pat sagādājušas viņiem pārsteigumu, viņa piebilda, uzsmaidīdama Bankfutam.

-   Tikai gribētos, kaut mēs kaut ko būtu noskaidrojušas par Fernu.

Tajā pašā brīdī Pepa ievēroja Bankfuta sejā savādu izteiksmi.

-    Kas ir, Bankfut? viņa jautāja. Kas noticis?

Bankfuts novērsa skatienu.

-    Bankfut, tu kaut ko zini, vai ne?

Bankfuts bezpalīdzīgi paskatījās uz abām dvīnēm.

-            Man ļoti žēl, viņš nočukstēja, b-b-bet viņas ir mirušas. Ferna un Alita gāja bojā tai pašā d-d-dienā, kad mēs aizbēgām no viņiem.

Villova un Pepa, stāvēdama viena otrai blakus, nolieca galvas. Prieks un pacilātība par veiksmīgo Bankfuta izglābšanu pārtapa bēdās. Kad Villova atkal pacēla skatienu pret Bankfutu, viņas acīs liesmoja naids.

-             Nu tad ejam! viņa teica. Jo drīzāk mēs nokļūsim pie pārējiem, jo drīzāka būs mūsu atriebība!

-    Cik tālu viņi ir? Bankfuts klusi vaicāja.

-             Pārāk tālu nav, Villova atbildēja. Viņi gaida mūs ielejas galā.

-            Ielejas galā? Bankfuts satriekts iesaucās. Bet sgorrieši pašlaik dodas tieši uz turieni!

-            Tātad viņi zina, ka ar tevi kopā bija vēl citi? Villova izdvesa.

-Jā, viņi kalna galā redzēja mūs visus. Jau pirms manas sagūstīšanas.

-    Cik viņu ir?

-             Vairāk par simt piecdesmit. Starp viņiem ir arī dambrieži.

-             Tad mēs tomēr varam viņus tur pieveikt! Villova iesaucās. Tikai nedrīkstam zaudēt nevienu mirkli!

Pārlaizdams skatienu mazajam, saules apspīdētajam ezeram, Dadzis satraukti kārpīja zemi. Aiz muguras bija nemierīga nakts, un pagājusī diena šķita vēl nelādzīgāka, jo Dadzis, pārlūkodams apkārtni, juta arvien lielāku neapmierinātību ar izraudzīto tikšanās vietu. Turklāt viņš ļoti raizējās par Villovu un nemitīgi pārmeta sev, ka ļāvis dvīnēm doties projām.

Tad piepeši Dadzis satrūkās. Lejup pa nogāzi ripoja akmeņi un oļi. Palūkojoties augšup, ne Dadzis, ne pārējie neko nevarēja saskatīt. Tad piepeši atskanēja Teina sauciens. Pa kalnu pāreju viņu virzienā rikšoja briežu tēviņi.

-    Ātrāk! Dadzis iesaucās, bet tajā pašā brīdī atskanēja Izlūkotāju māvieni. Viņš atkal palūkojās uz kalna nogāzi. No visām pusēm tuvojās neskaitāmi ragu žuburi. Simtiem, varbūt vēl vairāk nekā simtiem.

-     Ātrāk! Dadzis iekliedzās, un viņa balss aizskanēja pāri visam ielejas galam. Stājieties rindās!

Atkārtot to nevajadzēja. Akmeņainajā iedobē ieplakas galā astoņdesmit brieži sastājās divās grupās viena pavērsās pret akmeņaino kalna sienu, bet otra, kuru vadīja Dadzis, pagriezās pret kalna pāreju.

-    Ko darīsim tālāk? izmisis iesaucās Teins.

-     Cīnīsimies! atkliedza Dadzis. Bet lai viņi vispirms pienāk mums tuvāk! Ja viņi uzbruks, tev kopā ar Brānu jāved Izlūkotāju korpuss uz priekšu un jāuzbrūk no kreisās puses! Dodiet triecienu no sāniem!

Brāns un Teins piekrītoši pamāja un pavērsa ragus pret pretimnākošajiem briežiem. Tagad viņi pirmoreiz pamanīja, ka visi piecdesmit uzbrucēji ir dambrieži, un apziņa, ka tie augumā ir krietni mazāki, mazliet vairoja cīņas sparu. Tomēr dambrieži nemetās uzbrukumā, bet pie paša ielejas gala apstājās. Izskatījās, ka tie kaut ko gaida.

-    Izlūkotāji! iesaucās kāds sgorrietis, salti lūkodamies lejup. Jūs esat ielenkti! Bēgt nav nekādu iespēju.

-    Ko jūs no mums gribat? Dadzis dusmīgi noprasīja.

-     Vienīgi jūsu pakļaušanos, briedis atsaucās, vai arī jūsu dzīvību! Taču vispirms es gribu zināt, vai jūsu vidū ir Viņš! Tas, kuram pierē ir zīme!

-    Rannohs, Teins nočukstēja.

-    Kas uzdrīkstas to jautāt? Dadzis iesaucās, kārpīdams zemi un mētādams galvu.

-   Mani sauc Narls. Taču es jautāju valdnieka Sgorra vārdā!

-    Nu, tad pasaki savam kungam, Dadzis nicinoši teica, ka Viņa nav mūsu vidū, tomēr Izlūkotāji ir atgriezušies Zemajās Zemēs, lai atbrīvotu Herlas no Sgorra varmācības. Lai atjaunotu Hernes likumu!

-     Hernes likumu! Narls nosprauslojās. Tāda Hernes nemaz nav! Ir vienīgi Sgorrs!

Bet tad Narls piepeši apklusa. Nogāzē zem sevis viņš bija ieraudzījis kaut ko negaidītu.

-    Ahā! viņš iekliedzās, raudzīdamies lejup. Tātad arī tu esi te, Brān? Kopā ar citiem nodevējiem! Vai neesi mazliet par vecu tādām nejēdzībām?

Brāns iesprauslojās un piecirta kāju.

-    Nāc lejā, Narl! viņš nikni uzkliedza. Es tev parādīšu, kā protu cīnīties!

Narls pasmīnēja. Nekas tamlīdzīgs viņam nenāca ne prātā.

-     Brān, viņš atbildēja, cienījama vecuma un varas priekšrocība ir tā, ka citi var cīnīties tavā vietā, ja vien proti valdīt. Tārns nekad to nesaprata. Ari Izlūkotāji to nespēja saprast. Kolkvaram bija šī iespēja, tomēr viņš ļāvās aklajiem Herlas instinktiem. Un tāpēc viņš dzīvo, Lielā Bara piesmiets un nievāts, un ir tikpat akls kā viņa ticība!

Brāns pārsteigts pacēla galvu, un viņa acis iegailējās dusmās.

-    Dzīvo? viņš izdvesa.

-    Nu, bet gana pļāpāts, Narls teica. Laiks rīkoties!

Narls spēji iemaurojās un nolieca ragus, un pēc šīs zīmes

daļa sgorriešu no apkārtējām nogāzēm sāka virzīties lejup uz Izlūkotāju pusi. Vairāki Izlūkotāji metās viņiem pretī, bet nākamajā brīdī atskanēja rēcieni no kalnu pārejas. No turienes uzbrukumā skrēja dambriežu pulks.

-    Uz priekšu! tos ieraudzījis, Dadzis iesaucās.

Dadzis, Teins, Brāns un vēl apmēram divdesmit Izlūkotāju metās pretī uzbrucējiem. Brāns un Teins skriedami nošķīrās viens pa labi, otrs pa kreisi, un nākamajā brīdī ielejas galu piepildīja ragu klaudzoņa un dzīvnieku rēcieni. Tomēr cīņa norima tikpat strauji, kā sākusies. Teins nupat bija meties pašā cīņas karstumā un iedūris kādam briedim ar ledus žuburu, kad piepeši aptvēra, ka dambrieži bēg no viņiem atpakaļ uz kalnu pāreju.

-     Dzenamies pakaļ! viņš sajūsmināts uzsauca citiem un jau gribēja mesties auļos, bet tad viņu apturēja Dadzis.

-    Tein, kapteini Tein, atpakaļ! viņš pavēlēja. Tieši to viņi grib, lai mēs darām!

Teins atkāpās, un Dadzis aizveda pārējos pie ezera, kur Izlūkotāji gatavībā gaidīja. Brieži jutās pārsteigti, redzēdami, cik nedaudzi sgorrieši uzdrīkstējušies nokāpt no kalna. Tomēr drīz iemesls kļuva skaidrs, jo uzbrukumā atkal metās dambrieži. Sgorrieši uz nogāzēm negrasījās īsti iesaistīties kaujā, tikai izdarīja spiedienu no visām pusēm, cenzdamies atvilkt no galvenā pulka pēc iespējas vairāk Izlūkotāju, kamēr kaujā devās dambrieži.

Taču dambrieži cīnījās tikai īsu bridi, tad pēc katra uzbrukuma pagriezās un metās uz kalnu pāreju. Teins un Brāns ik reizes veda Izlūkotājus tiem pretī, drīz briežu ragi kļuva sarkani no asinim un vairāki dambrieži takas malās gulēja beigti.

-     Nekā briesmīga! Teins iesaucās, atgriezdamies no kārtējā uzbrukuma. Viņa kāju bija ķēris kāds manīga uzbrucēja rags, un tā asiņoja. Pārējie Izlūkotāji nebija nopietni ievainoti, un Teins priecājās, ka viņa pirmā īstenā Izlūkotāja pārbaude sokas tik veiksmīgi. Tomēr Dadzis paskatījās uz viņu ar drūmu nopietnību, jo dambrieži uzbruka jau piekto reizi un Dadzis bija aptvēris Narla nolūkus. Ienaidnieks lēni izsūca Izlūkotāju spēkus.

Dambrieži atkal nāca uzbrukumā. Šķita, ka tiem nemaz nerūp pašiem savs liktenis, jo arvien vairāk pretējās puses karotāju mirdami gulēja zālē. Brāns ievēroja, kādas šausmas atspoguļojas dziestošajās acīs. Taču Dadzis redzēja, ka Izlūkotāji sāk pagurt. Brānu un Teinu dedzīgie pūliņi šķita jau gluži nokausējuši. Turklāt ielejas galā sāka biezēt krēsla, ezers vakara gaismā kļuva bāls, un Izlūkotāji starp šķautņainajiem akmeņiem izskatījās pēc ēnām. Tomēr cīņa turpinājās ari tad, kad debesīs iedegās zvaigznes.

-   Vai domā, ka mēs spēsim viņus atturēt? Brāns iesaucās, kad uz mirkli tikās pie ezera ar Dadzi.

Dadzis nemierīgi kārpīja zemi.

-    Ar dambriežiem tikt galā nav grūti, viņš atbildēja, kaut arī tie mūs ir nogurdinājuši. Tieši to Narls vēlas! Kad viņš sūtīs mums pretī sgorriešus, grūti paredzēt, kas notiks. Vislabākā iespēja mums būtu izlauzties. Kalnā mums nebūtu nekādu izredžu, bet, ja izdotos tikt pārejas viņā pusē, atkal būtu cerība.

Bet tajā pašā brīdī no augšas atskanēja baurošana. Izlūkotāji paskatījās turp un saprata, ka sgorrieši dodas projām no nogāzēm.

Vēl bija pietiekami gaišs, lai pāreja būtu saskatāma, un Brāns nodrebēja, redzēdams, ka ari dambrieži atkāpjas no kaujas lauka. Un tad pārejas vidū starp paretinātajām dambriežu rindām parādījās sgorrieši, kas savā ceļā, grūstīdami un stumdīdami noasiņojošos dambriežus, devās uz priekšu. To bija apmēram simts. Tie tuvojās ciešās rindās, vēzēdami ragus. Uzbrucēji bija spēcīgi un cīņas spara pilni. Izlūkotāji satraukti saskatījās.

-   Uz priekšu! kāds briedis pēkšņi iesaucās. Kurš Izlūkotājs dosies kaujā pirmais?

Saucējs bija Teins.

-    Es eju kopā ar kapteini Teinu! iesaucās Brāns un pierikšoja Teinam blakus.

Nākamajā mirklī viņiem līdzās bija ari Dadzis.

-    Mums jāmēģina izlauzties viņiem pa vidu! Dadzis izmisis iesaucās.

Dadzis redzēja, ka sgorrieši ir apstājušies un gaida, stāvēdami nevainojami taisnās rindās. Apmēram četrdesmit brieži bija iznākuši pārējiem priekšā un kārpīja zemi.

-     Izskatās, ka viņi grib uzbrukt pa grupām tāpat kā dambrieži, Dadzis minēja. Vispirms mums jāpārbauda viņu spēks. Sadalīsimies divos pulkos! Brāns un es vadīsim vienu, un Teins otru. Nav svarīgi, kurš uzbrūk pirmais.

-    Es eju! Teins nekavēdamies piedāvājās.

-   Labi. Pārbaudiet viņus, tāpat kā dambrieži pārbaudīja mūs! Dadzis ieteica. Un ievēro, Tein: kad es saukšu, tūlīt skrieniet atpakaļ!

Teins nopietni pamāja ar galvu un devās uz priekšu, vezdams līdzi četrdesmit Izlūkotājus. Dadzis un Brāns raudzījās, kā draugs tuvojas pārejai. Kad pulks atradās apmēram viena koka attālumā, priekšējās rindas sgorrieši spēji metās viņiem virsū un Izlūkotāji sāka cīnīties. Ragi sastapās, un augumi triecās cits pret citu. Divi pulki pārtapa vienā.

Sirdij neganti dauzoties, Dadzis centās saskatīt Teinu, kas brīžiem parādījās skatienam, brīžiem atkal pazuda cīņas mutulī. Tomēr drīz kļuva skaidrs, ka sgorrieši nokausētajiem Izlūkotājiem ir pārāk stipri pretinieki.

-    Nē! Dadzis iekliedzās, redzēdams kādu Izlūkotāju pakrītam. Drīz krita vēl viens un pēc tam nākamais.

-    Sauc viņus atpakaļ! Brāns iekliedzās.

Dadzis metās uz priekšu. Viņš sāka neganti maurot, taču pat tad, ja Teins spētu viņu sadzirdēt, tas neko nelīdzētu, jo sgorriešu pārspēks bija nepārprotams.

-    Mums jāiet viņiem palīgā! Brāns iesaucās.

-    Ejam! Dadzis atkliedza.

Otrs Izlūkotāju pulks metās uz priekšu, un nākamajā brīdī karotāju barā atskanēja dobjš rēciens. Kāds briedis bija izslējies pakaļkājās.

-    Atpakaļ! viņš mauroja.

Tas bija Teins.

Pārējie Izlūkotāji beidzot bija sadzirdējuši pavēli un metās prom no cīņas vietas, ar nikniem spērieniem cenzdamies izlauzt sev ceļu. Šķita, ka sgorrieši nedomā dzīties tiem pakaļ, un pēc brīža Teins auļoja uz ezera pusi kopā ar atlikušajiem Izlūkotājiem, kuru pēc pirmā trieciena bija vairs tikai divdesmit.

-        Bezcerīgi! Teins iesaucās, pieskriedams tuvāk Dadzim. Viņa kakls bija notriepts asinīm. Viņi ir pārāk stipri!

Dadzis pamāja ar galvu.

-     Un viņi ir uzasinājuši ragus! Teins elsoja. Es kaut ko tādu vēl nebiju redzējis! Vai ievēroji zīmes viņiem uz pierēm?

-    Projām pa pāreju mēs netiksim, Brāns teica. Ko lai darām?

Dadzis papurināja galvu.

-    Doties atpakaļ kalnā ari nevaram, tas ir skaidrs, viņš klusi sacīja.

-    Tad mums ir beigas, Teins nočukstēja.

Brīdi viņi stāvēja ielejas galā un klusēja. Briežu cīņas spars bija tikpat izvārdzis kā pagurušie augumi.

-     Neko darīt, Dadzis pēc brīža teica, jāmēģina vien tikt cauri pārejai. Ja no mums paliks dzīvs kaut viens, viņš var mēģināt piekļūt Sgorram.

Tad apkaimi satricināja baiss, rejošs troksnis. Viņiem tuvojās sgorrieši. Tagad tie nāca visi reizē, soļodami rindās. Izlūkotāji pagriezās tiem pretī, kājām šausmās un pārgurumā drebot.

Taču, kad uzbrucēji bija vēl lielā gabalā, Izlūkotāji pārsteigti ieraudzīja, ka sgorrieši pēkšņi apstājas.

-    Kas tad tas? Brāns čukstus izdvesa.

-    Klausieties! iesaucās Teins.

Augstu virs viņiem, ielejas gala piekalnēs, atskanēja saniknoti briežu rēcieni un ragu klaudzoņa. Izlūkotāji tumsā neredzēja, kas tur notiek, taču aptvēra, ka kaut kur augšā notiek cīņa.

-    Kas tur ir? Dadzis iesaucās.

No visām pusēm pa ielejas gala nogāzēm lejā ripoja akmeņi un klintsgabali, kā ūdenskritums gāzdamies nelielajā ezeriņā. Tad draugiem par lielu pārsteigumu no tumsas cits aiz cita iznira brieži, kas skrēja pa tumšo zāli uz viņu pusi.

-    Narls! Teins saniknots iemaurojās.

-    Nē! iesaucās Brāns. Skaties!

-    Villova! Dadzis iegavilējās. Tās ir Villova un Pepa!

-    Un re, kas ir kopā ar viņām! iesaucās Teins.

Draugu pārsteigums sasniedza augstāko robežu, jo dvīnēm blakus parādījās ne tikai Bankfuts, bet ari Hargs. Bailes, kas bija pārņēmušas Izlūkotājus, izgaisa kā nebijušas, satiekoties ar savējiem.

-    Es nezinu, kā jūs paveicāt šo brīnumu, Dadzis iesaucās, kad pie viņa piesteidzās Villova, bet es ļoti priecājos…

-    Nesaki vēl neko! Villova atbildēja. Kā redzi, Bankfutu mēs izglābām, bet tad uzzinājām, ka jūs esat briesmās, un steidzāmies jūs brīdināt. Ceļā sastapām Hargu, un paklausieties tagad, kas viņam sakāms!

-     Lai Herne ir ar jums! Hargs elsodams teica. Man žēl, ka nevarējām ātrāk tikt šurp. Mēs nezinājām, cik sgorriešu ir kalnā.

-    Bet es domāju… Teins iesāka.

-    Mēs jums sekojām daudzas dienas, Hargs turpināja, un izskatās, ka esam paspējuši īstajā brīdī.

-   Jā, Dadzis apstiprināja. Cik jūs pavisam esat?

-    Simt Izlūkotāju.

-            Kopā ar mums tātad simt sešdesmit. Narlam diez vai ir vairāk karotāju. Tātad mums vēl ir cerība. Ja vien izdzīvosim līdz rīta gaismai.

Hargs pagriezās atpakaļ pret kalnu pāreju un ielūkojās tumsā. Kaut gan briežu apveidi bija tik tikko saskatāmi, varēja nojaust, ka sgorrieši atkal atkāpjas.

-    Rīt varam mēģināt izlauzties, Dadzis teica.

-             Un līdz tam brīdim mūsu varbūt būs vairāk, Hargs piebilda.

-    Vairāk?

-            Jā, Villova klusi atbildēja, no ziemeļiem šurp nāk vēl citi Herlas.

-    Bet kā…? Dadzis nesaprata.

-    Rannohs.

-             Rannohs! Teins sajūsmināts iesaucās, bet Dadzis pārsteigts lūkojās uz Villovu. Viņa smaidīja.

-             Pēc tam kad jūs aizgājāt, Hargs teica, Rannohs sapulcināja baru. Un padeva ziņu uz ziemeļiem. Viņš runāja par Pravietojumu un teica, ka tas esot patiess.

-    Bet kur tad viņš ir? Dadzis jautāja.

-             Herne vien zina! Viņš devās uz rietumiem. Lika man panākt jūs, cik drīz vien iespējams, un pateikt, lai netuvojaties Sgorram. Pierunāt jūs, lai vispirms sagaidāt viņu.

Dadzis ļoti nopietni paskatījās uz Villovu.

-    Nu, tas ir jau nokavēts, viņš klusi sacīja.

Tomēr Izlūkotāji ap viņu dzīvīgi sakustējās. Kaut gan naksnīgais gaiss bija dzestrs un daudzi brieži bija ievainoti, ziņa par Rannohu un Pravietojumu, Bankfuta un dvīņu atgriešanās un negaidītais spēku samēra uzlabojums neticami uzlaboja noskaņojumu. Atkal bija modusies cerība.

Pēkšņi viņiem virs galvas atskanēja sauciens, kas dusmīgi atbalsojās ielejas piekalnēs.

-    Izlūkotāji! Narls dārdināja cauri tumsai. Izlūkotāji, klausieties mani! Pretoties nav nekādas jēgas. Tagad jums nākuši klāt jauni draugi un jūs domājat, ka varbūt izdosies aizbēgt. Neizdosies! Ja piekritīsiet padoties ar labu, dodu jums vārdu, ka nevienam netiks darīts pāri!

-    Pietaupi savus melus, Narl! Dadzis nevilcinādamies nikni atsaucās, un viņa balss tikpat sparīgi aizskanēja cauri nakts melnumam. Mēs esam Izlūkotāji un nepadosimies nekad! Turklāt tagad mūsu ir pietiekami daudz, lai stātos jums pretī, un šurp nāk vēl citi!

-     Ko tu neteiksi, Narls salti atmeta, taču viņa balsī ieskanējās tik tikko jaušama nedrošība. Bet man nav vajadzības ar jums cīnīties, un pa pāreju jūs dzīvi projām netiksiet! Tikmēr valdnieks Sgorrs ved Lielo Baru uz ziemeļiem, un ko jūs pret to varat iesākt? Jūs varat tikai mirt. Es turēšu jūs šai gūstā, līdz visi būsiet pagalam!

-    Dari, kā zini! Dadzis atsaucās.

Tomēr Narla balss bija darījusi Izlūkotājus nemierīgus.

-   Labi, labi! Dadzis pačukstēja. Pagaidīsim līdz ritam! Tad jau redzēsim.

Saltajās debesīs mirgoja tālas zvaigznes, apspīdēdamas Lielo Baru, kas gaidīja, līdz Zemajās Zemēs atausis rīta blāzma un gaisma sveiks ceļotājus uz ziemeļiem.

Ilgajā kavēšanās laikā zāle visā apkaimē bija nograuzta, koki noskrubināti un brieži kļuvuši nemierīgi un gaidu pilni. Taču nemieru viņu rindās viesa vēl kas cits. Baru bija sasniegušas vēstis par kauju ielejas galā un savādas valodas par Herlām, kas nākot šurp no Augstās Zemes. Daži sgorrieši pat atļāvās pieminēt Izlūkotājus, bet citi drūmi murmināja kaut ko par sensenu ienaidnieku.

Starp viņiem pastaigājās iekšējo sgorriešu vienības, pārbaudīdamas, vai svešajos baros nebriest kas nevēlams, un pārliecinādamies, ka visi sgorrieši zina rīkojumus nākamās dienas gaitām. Viss bija rūpīgi izplānots, un Sgorrs bija pavēlējis doties uz ielejas galu, cik ātri vien iespējams. Tomēr sgorriešu komandiera modrību bija pastiprinājis vēl kaut kas. Nakts tumsā šurp bija atgriezies Narls kopā ar desmit sgorriešiem. Narls bija skrējis pilnos auļos un tūlīt pieprasījis tikšanos ar Sgorru.

-    Kas noticis? viens no sgorriešiem jautāja komandierim, kamēr tie tumsā soļoja cauri baram.

-    Kas to lai zina? briedis atbildēja. Acīmredzot kaut kas sakarā ar tiem viņu Izlūkotājiem.

-    Cerams, nekas nopietns?

-     Nē, bet Sgorrs tik un tā nebūs sajūsmā. Viņš bija ļoti noskaities, uzzinādams, ka gūsteknis aizbēdzis, turklāt viņš raizējas par ceļojumu.

-    Nu tad šonakt jātur acis vaļā. Kas tur kalnā notika?

-    Negaidīta sadursme. Bet mēs viņus iesprostojām.

-    Tātad būs cīņa.

Komandieris paraustīja plecus.

-    Kaut kāda saķeršanās jau būs. Bet diez vai jūs to dabūsiet redzēt. Jums vajadzēs gādāt par kaut ko citu. Par Tīrīšanu.

-    Droši vien. Rūpju pietiks daudzām nākamajām saulēm.

-     Par to nav šaubu, komandieris piekrita, it sevišķi tagad, kad visi tie cilvēku bari soļo uz rietumiem. Ik pa gabalam redzamas nometnes, kur viņi ēd un atpūšas pie savām oranžajām gaismām. Daudzi mūsējie, kas aizklīduši sāņus, jau gājuši bojā uz viņu spīdīgajām nūjām.

-    Tā viņiem vajag lai neklejo apkārt! sgorrietis nosprauslojās. Tas viņiem mācīs ievērot disciplīnu!

-     Tagad gan drusku par vēlu viņiem kaut ko mācīt, komandieris ņirdzīgi atmeta.

Abi brieži iesmējās. Pulciņš bija nonācis pie koku audzes, kas no ezermalas iestiepās pļavā. Tur bija apmetušies daudzi dambrieži. Komandieris kopā ar otru sgorrieti soļoja priekšgalā, un pēkšņi abi apstājās, dodami zīmi pārējiem darīt to pašu. Komandieris bija kaut ko saklausījis. Saaudzēs galā, kur koki kļuva retāki, stāvēja divi dambrieži, klusi sarunādamies.

-    Bet tas bija tikai muļķīgs sapnis! viens teica.

-    Nē, es viņu dzirdēju pavisam skaidri, otrs atbildēja.

-    Bet tu teici, ka esot bijis iesnaudies!

-Jā, bet tas notika tieši tai brīdī, kad pamodos. No kokiem atskanēja balss. Tikpat skaidra kā tava vai manējā.

-    Un tālāk?

-    Tā teica, lai es klausoties.

-    Vai tu negāji skatīties, kas tur ir?

-         Man negribējās, dambriedis atbildēja. Turklāt es vēl biju pusmiegā.

-    Re nu!

-        Nē, tas nebija sapnisl briedis apgalvoja. Balss nāca no meža.

-         Vai tu nepajautāji, kas tur ir? otrs briedis nopietni taujāja.

-    Protams, pajautāju.

-    Nu, un?

Tad dambrieža balss pārtapa tik tikko dzirdamā čukstā.

-         Balss teica: "Es esmu tas, ko tu nodevi. Un es esmu tu pats. Es esmu…"

Briedis apklusa.

-    Nu? otrs briedis mudināja.

-    Herne.

Sgorrieši, kas viņus noklausījās, pārmija pārsteigtus skatienus, bet komandieris papurināja galvu.

-    Vai tas bija viss?

-          Nē. Es turpināju sarunu. "Ko tu no manis gribi?" es jautāju. "Gribu, lai tu dziedini sevi," balss atbildēja. "Bet kā?" es jautāju. "Klausoties Hernes Dzīvesziņā. Tu esi tas, kas esi. Sgorrs to nekad nespēs mainīt."

Sgorrieši atkal sakustējās, bet komandieris viņus joprojām atturēja.

-            "Bet ko es varu darīt?" es jautāju. "Meklē mani," balss atbildēja, "jo es esmu nācis atbrīvot Herlas. Piepildīt Pravietojumu."

-    Pravietojumu! izdvesa otrs dambriedis.

-    Tā viņš teica. Vai tu zini Pravietojumu?

-             Es to dzirdēju, kad biju vēl jauns briedēns, dambriedis atbildēja. Un ko vēl balss tev teica?

-             Vairāk neko. Pēc tam viss apklusa un dzirdams bija tikai vējš kokos. Es iesaucos: "Pagaidi! Pastāsti man vēl kaut ko!" Bet nekas vairs neatkārtojās. Es skrēju turp, no kurienes biju dzirdējis balsi…

-Un?

-            Un tālākais bija pavisam savāds. Koki tajā vietā auga reti, un tur bija klajums. Bet tajā neviena nebija. It neviena.

-           Bet apkārt taču bija tumšs. Varbūt kāds jauns briedēns sadomājis pablēņoties.

-    Tas nebija briedēns. Un klajumā varēja redzēt pēdas.

Sgorrieši aiz kokiem jautājoši palūkojās uz komandieri.

-             Vai ņemsim viņus ciet? viens no viņiem čukstus jautāja.

-             Nē, komandieris atčukstēja. Tagad, pirms paša ceļojuma, mums nevajag jaunas klapatas. Bet, ja rit vajadzēs cīnīties, tad gādājiet, lai šie te būtu priekšējās rindās!

Sgorrieši devās tālāk, un abi dambrieži palika pārrunājam dīvainās vīzijas.

-            Kā tev šķiet, ko tas nozīmē? sgorrietis iedams jautāja komandierim.

-            Muļķīgas pļāpas! komandieris atmeta. Pēdējā laikā tādas blēņas dzirdamas arvien biežāk. Droši vien ceļojuma dēļ. Brieži ir satraukušies.

Sgorrieši rikšoja tālāk, līdz nonāca lielas pļavas malā pie dižskābaržu meža. Koki te bija pamatīgi apgrauzti un to zari aplauzīti, jo sgorrieši uz tiem asinājuši ragus: te bija sgorriešu treniņu vieta, un pļavā varēja redzēt daudzus briežus, kas mērojās spēkiem pat tumsā, saāķējuši kopā ragus. Viņiem nekad nebija miera.

Komandieris soļoja caur briežu grupām, apmierināti mādams ar galvu. Viņa sgorrieši bija labi trenēti, bet, tā kā tiem vajadzēja trenēties ari visu Anlaha laiku, daudzi no tiem bija satracināti un meklēja iespēju izlādēties.

"Cerams, ka viņiem būs vēl atlicis kāds Izlūkotājs," komandieris iedams nodomāja.

Viņi pagāja garām sgorlingu pulciņam, un komandieris pasmaidīja, redzēdams, ka arī divgadīgie brieži cenšas asināt savas mazās ragu smailes. Viens no sgorlingiem, redzēdams garāmgājējus, piebikstīja otram.

-     Hei! viņš satraukts pačukstēja. Tas bija komandieris!

-    Kā tu to vari zināt? otrs sgorlings nicīgi noprasīja.

-    Zinu! Es vakar redzēju, kā viņš trenē sgorriešus.

-    Nu un tad?

-    Es ari reiz būšu komandieris! briedēns paziņoja.

Pārējie sgorlingi paskatījās uz viņu un pasmīnēja.

-     No tevis nekad neiznāks komandieris! viens nosprauslojās.

-     Iznāks gan, kad man izaugs ragi! Tad tikai es jums parādīšu!

-    Neko tu neparādīsi. Tu nekad nebūsi pat kārtīgs sgorrietis. Tu nespēj cīnīties pat ar brailaku!

Briedis saniknots izslēja galvu.

-    Atkārto, ko tu teici! tas draudīgi nosprauslojās un devās tumsā uz priekšu.

-    Es teicu, ka tu nespēj cīnīties pat ar brailaku.

-    Vai gribi, lai es tev izduru aci?

Tagad ari otrais briedis panācās uz priekšu. Abi bridi stāvēja viens otram pretī, mērodamies spēkā ar skatieniem. Tā kā viņi bija tikai divus gadus veci, viņiem nebija žuburotu ragu, tomēr abi zināja, cik daudz var nodarīt pat ar vienu nesazarotu ragu. Pēkšņi abi nolieca galvu un metās cīņā, sizdami, durstīdami un cenzdamies izlauzties uz priekšu.

-             Sarauj! pacilāti iesaucās cits jaunais briedis. Dur viņam!

Pārējie sajūsmināti klaigāja un spārdīja zemi.

Bet tad piepeši abi sgorlingi atrāvās viens no otra un vainīgi nokāra galvu. Tumsā aiz viņiem stāvēja stalts briedis.

Tas varēja būt gadus sešus vai septiņus vecs, un tā žuburotais ragu kronis lepni un biedinoši slējās augstu pār visiem. Jaunie brieži tumsā nespēja īsti saskatīt tā seju, taču domāja, ka tas ir sgorrietis.

-    Kāpēc jūs cīnāties? briedis klusi noprasīja.

Jaunie brieži pārmija naidīgus skatienus.

-            Viņš teica, ka es nekad nebūšot komandieris! pirmais drūmi atbildēja.

-            Un nebūsi ari. Lai kļūtu par komandieri, ir jāprot kārtīgi cīnīties, un tam vajadzīgs spēks un drosme, vai tā nav? Tieši tāpēc jau tu esi sgorrietis, vai ne?

-            Es? briedis pārjautāja un brīdi klusēja. Sakiet man godīgi, pēc brīža viņš klusi turpināja, vai jums patīk cīnīties?

Jaunie brieži atkal saskatījās, un šoreiz to skatienos jautās pārsteigums.

-            Tas ir galvenais, kas sgorriešiem vajadzīgs, pirmais atbildēja. Tieši tāpēc Herlas ir varenāki par visiem citiem Lerām. Tā teica Sgorrs, pirms uzsāka Tīrīšanu.

Jaunajiem briežiem tumsā šķita, ka atnācēja acīs iezibas spīvs niknums.

-    Un tu gribi nogalināt? viņš klusi jautāja.

-    0, jā, kad būšu pietiekami liels!

Briedis papurināja galvu.

-             Un tu patiešām domā, ka tāds ir Hernes likums? tumsā atskanēja viņa čuksts.

-    Kāds likums? jaunais briedis pārjautāja.

-            Hernes likums. Kad es biju jauns briedēns, savādais atnācējs teica, ar smaidu nolūkodamies abos jaunajos, man bija daudz interesantākas nodarbošanās nekā cīņas, varat man ticēt. Mēs rotaļājāmies neskaitāmas saules pēc kārtas un klausījāmies stāstos par Herni un Zvaigžņubriedi.

-            Rotaļājāties? viens no jaunajiem briežiem ar interesi pārjautāja.

-Jā gan, briedis atbildēja. Bet šķiet, ka tagad Sgorrs visu ir mainījis.

-            Cst! čukstus iesaucās pirmais sgorlings. Viņš jāsauc par valdnieku Sgorru!

-    Man nenāk ne prātā to darīt, briedis atbildēja.

Jaunie brieži atkal saskatījās, un tagad viņu acīs zibēja

bailes.

-            Es tevi nosūdzēšu! iesaucās jaunais, kurš bija vēlējies kļūt par komandieri. Pateikšu iekšējiem sgorriešiem!

-            Ak tā? briedis bez īpašām dusmām atjautāja. Tur gan daudz drosmes nevajag, vai ne?

Jaunais briedēns vainīgi novērsa skatienu.

-            Bet, ja tu tiešām gribi pateikt to sgorriešiem, tad ej un saki, ka barā ir briedis, kurš uzskata Sgorru par meli un gļēvuli un sgorriešus par pakalpīgiem salašņām!

Jaunais briedis nodrebēja.

-            Un pasaki viņiem, ka viņu dienas ir skaitītas un drīz pienāks laiks, kad briedēni atkal brīvi skraidīs pa viršu klajumiem un rotaļāsies, kā briedēniem pienākas!

To teicis, briedis pagriezās un pazuda tumsā. Apstulbušie sgorlingi klusēdami noraudzījās viņam pakaļ.

Bija sacēlies vējš, un augstu virs viņu galvām traucās mākoņi, šķeldami viendabīgo debess klajumu un rotādami zvaigžņoto jumu ar tumsas lentēm.

23 Eloina

Ja mani pakārtu kā laupītāju nolādētu,

Ai, mana māt, ai, mana māt, Es zinu, kurš joprojām mani mīlēt spētu, Ai, mana māt, ai, mana māt! Radjards Kiplings. "Ai, mana māt"

Lielā Bara malā stāvēja veca briežumāte, raudzīdamās augšup cauri tumsas plīvuram uz zibošajām gaismas drumslām, kas izraibināja debesis. Tās viņai nozīmēja vairs tikai atmiņas bērnībā dzirdētos stāstus par Herni un Zvaigžņubriedi. Pārstaigājot debesis, viņas skatiens apstājās pie divām zvaigznēm, kas atradās tuvu blakus un šķita spožākas nekā pārējās. Briežumātes sirds pēkšņi sažņaudzās skaudrās sāpēs.

Brehin! viņa nočukstēja. Tu esi tur augšā, vai ne? Kopā ar manu mazo Rannohu. Jūs rūpējaties viens par otru.

Eloina papurināja galvu un paraudzījās apkārt. Sgorrieši bija ielenkuši viņu no visām pusēm, taču sardzei bija pavēlēts stāvēt plašā lokā, un loka iekšpusē pastaigājās vēl divas briežumātes. Pašlaik tās nāca uz viņas pusi. Abas bija jaunākas par Eloinu, tomēr ari viņām ap purnu rotājās sirmums. Tās bija Šira un Kanispa.

-            Kā tev iet, mīļā? jautāja Kanispa, kad abas draudzenes bija pienākušas tuvāk.

Eloina pasmaidīja.

-    Ir jau labi. Bet es nupat domāju par viņiem.

Kanispa pamāja ar galvu.

-    Nabaga Eloina! viņa noteica. Ari es visu laiku domāju par Bankfutu.

-    Un es par Teinu, nopūtās Šira.

-    Tā nu ir, Eloina skumji sacīja. Mēs esam trīs vecas briežumātes, kam šai pasaulē palikušas vairs vienīgi atmiņas.

-    Bet mēs vismaz esam kopā, mīļā, Kanispa teica.

-     Jā, un vismaz jūsu bērni ir dzīvi un brīvi, Eloina piekrita.

-    Bet kāpēc Sgorram ievajadzējās turēt mūs šeit? Šira piepeši jautāja.

Eloina savādi paskatījās uz draudzeni. Viņa nekad nebija teikusi abām briežumātēm, ka palikusi kopā ar Sgorru tikai tāpēc, lai pasargātu viņas. Tomēr ari Eloina nesaprata, kāpēc Sgorrs pēkšņi norīkojis visām trim divkāršu sardzi.

-      Es dzirdēju sarunājamies dažus sgorriešus, teica Šira, un nopratu, ka te kaut kur netālu notikusi cīņa. Varbūt šai piesardzībai ir kāds sakars ar to.

-    Cīņa? Eloina pārsteigta atjautāja.

-    Jā. Grūti ticēt, bet es dzirdēju pieminam Izlūkotājus.

-    Izlūkotājus? Eloina izdvesa.

-     Jā, Šira apstiprināja. Zemajās Zemēs atkal esot parādījušies Izlūkotāji.

-Ja tam ir kāds sakars ar Sgorru, Eloina dusmīgi teica, tas nebūs uz ilgu laiku.

-    Varbūt rit kaut kas kļūt skaidrāks. Kad sāksies Lielais Pārgājiens.

Eloina nopūtās.

-    lielais Pārgājiens, viņa atkārtoja, papurinādama nosirmojušo galvu. Diezin vai es to izturēšu. Esmu pārāk veca, un mana sirds ir pagurusi.

-    Turēsimies visas kopā! sacīja Šira.

-     Nu, ja tam tiešām lemts notikt, Eloina teica, tad mums pirms tā derētu kaut cik atpūsties.

Briežumātes piekrītoši pamāja, un Eloina devās projām no draudzenēm uz sgorriešu pusi, kur slējās neliels koku puduris gobas un liels, daudzgadīgs ozols. Vecā briežumāte atlaidās zālē un nopūzdamās pievērsa skatienu tumsai. Izlūkotāju pieminēšana Eloinu bija dziļi un sāpīgi satraukusi, un viņas domas atkal kavējās pie Brehina. Iztēlē viņa redzēja Brehinu lepnu un saules apmirdzētu, cildeniem vaibstiem un staltu ragu kroni. Viņa gandrīz vai dzirdēja Brehina balsi un juta viņa smaržu.

Eloina aizvēra acis. Brehins ir aizgājis uz visiem laikiem, nonāvēts tonakt uz kalna. Tajā baisajā naktī viņa bija laidusi pasaulē Rannohu, mazo briedēnu, kura dzīvību centusies glābt, kā vien spēdama, tomēr Herne to tika atņēmis. Eloina pēkšņi jutās nožēlojami veca un izmisīgi vientuļa. Briežumāte iegrima snaudā, un viņas mokošās domas apslāpēja tikpat mokoši sapņi.

Tad piepeši Eloina pamodās. Apkārt valdīja piķa melna tumsa, un zvaigznes virs galvas bija aizseguši biezi mākoņi. Kokos un zālē skanēja vēja čuksti. Vecā briežumāte sakustējās. Uz viņas pusi nāca kāds briedis. Tagad cauri nakts melnumam jau varēja saskatīt viņa ragu apveidus. Briedis tuvojās lēni, bet Eloina tumsā nevarēja pateikt, kurš no sgorriešu sargiem tas varētu būt.

-    Ko tu te meklē? viņa dusmīgi noprasīja, kad briedis bija pienācis tuvāk. Tu zini, ka Sgorrs ir aizliedzis man tuvoties, kamēr es pati nesaucu!

Briedis apstājās, taču neko neatbildēja.

-    Es gaidu tavu atbildi, Eloina turpināja. Kāpēc tu traucē manu mieru?

Briedis pacēla galvu.

-    Atbildi!

-    Māt! tumsā atskanēja brieža čuksts.

Eloina pārsteigta paskatījās augšup.

-    Ko tu teici?

-    Māt! briedis vēlreiz nočukstēja.

Eloinas sirds spēji nodrebēja.

-    Māt, tas esmu es! Rannohs.

Sakopodama visus spēkus, Eloina mēģināja piecelties. Bet tagad briedis jau bija viņai blakus, un Eloina izbiedēta raudzījās tumsā, lidz sajuta krūtīs uzbangojam tādu līksmes vilni, ka sirds šķita gandrīz plīstam. Uz brieža lepnās pieres starp krāšņajiem, žuburotajiem ragiem baltoja ozollapa.

-    Bet tas nevar būt! Tu taču…

-   Var gan būt, māt, Rannohs klusi atbildēja. Es esmu dzīvs un atgriezies, lai piepildītu Pravietojumu.

Eloina gandrīz nespēja pakustēties, taču, ieskatīdamās brieža acīs un sajuzdama viņa smaržu, tūdaļ saprata, ka teiktais ir patiesība. Viņas bērns bija atgriezies.

-   Rannoh, vai tiešām tas esi tu? Vai mans mazais dēlēns izaudzis par tik staltu briedi?

-   Jā, māt, Rannohs smaidīdams atbildēja, un man ļoti žēl, ka biju tik ilgi projām. Bet es neko nezināju.

Tagad Eloina bija piecēlusies kājās. Viņa stāvēja un lūkojās Rannohā, gaidīdama, ka sapnis kuru katru brīdi beigsies. Bet tas nebeidzās. Viņa aizvēra acis un atkal tās atvēra. Briedis joprojām stāvēja viņai pretī, un baltā zime bija tikpat īsta kā Eloinas neaptveramais prieks.

-    Bet kā tas var būt, Rannoh, kā tas var būt? viņa beidzot jautāja.

-    Tagad nav laika, Rannohs klusi atbildēja. Es tev visu izstāstīšu, kad būšu paveicis savu darāmo.

-             Bet ko tu šeit dari? Eloina izdvesa, piepešās bailēs lūkodamās uz sgorriešu sardzes pusi. Te tu neesi drošībā!

-             Es atnācu, lai stātos pretī Sgorram, Rannohs klusi teica, un darītu galu viņa kundzībai.

-             Nē, tu to nedrīksti! Eloina iesaucās. Tev jātiek projām!

-             Bēgšanas laiki ir sen pagājuši, Rannohs rāmi atbildēja. Man jāstājas pretī Sgorram, un man vajadzīga tava palīdzība.

-    Nē, Eloina pretojās. Nē!

Tajā brīdī viņa saprata, ka dēls ir lielās briesmās, un prātā uzzibēja Pravietojuma rindas, kas viņu ilgi bija vajājušas.

-             Bet, Rannoh, viņa elsoja, tu to nedrīksti darīt! Pravietojums… Tu nedrīksti sevi upurēt!

-Ja Herne to prasa, māt, tad man tas jādara, Rannohs vienkārši atbildēja. Es nevaru aizbēgt no sava likteņa.

-    Bet, Rannoh…

Eloina brīdi lūkojās uz lepno, drosmīgo briedi, kas tumsā stāvēja viņai pretī, un neteica vairs ne vārda. Pārsteigums, ieraugot savu briedēnu, pamazām pārtapa mēmā bijībā.

-Ja tāda ir Hernes griba… viņa nomurmināja.

-            Mums jāpasteidzas! Rannohs teica. Mani draugi ir lielās briesmās. Bankfuts, Teins un Villova ir iesprostoti netālu ielejas galā.

-    Bankfuts un Teins?

-Jā, un man viņiem jāpalīdz. Bet vispirms man jāizdara vēl kaut kas. Man jātiekas ar Sgorru vaigu vaigā.

-             Bet kāpēc? Eloina nočukstēja, joprojām nespēdama aptvert, ka viņas bērns tā izaudzis, tad brīdi klusēja. Vai esi atnācis viņu nogalināt?

Rannohs papurināja galvu.

-             Nē, viņš atbildēja, vēl ne. Ja man jādara Herlas brīvi no daudzu gadu meliem, ar Sgorra nāvi vien nepietiks.

Viņiem jāredz spēcīgāka zīme. Bet vispirms es gribu, lai Sgorrs zina, ka esmu šeit.

-    Bet viņš liks tevi nogalināt! Eloina iesaucās.

-    Ja es piekļūšu viņam vienam, tad viņš to nevarēs, Rannohs atbildēja. Un tur tu vari man palīdzēt.

Eloina pamāja ar galvu.

-     Bet atceries, māt, Rannohs nopietni teica, līdzko būsi aizvedusi mani pie viņa, tev jāsteidzas projām drošībā. Arī tāpēc es atnācu šurp lai palīdzētu tev aizbēgt.

-    Kopā ar mani ir Šira un Kanispa, Eloina sacīja, palūkodamās turp, kur gabalu attālāk gulēja abas briežumātes. Tās bija aizmigušas. Viņas ir vienīgās, kas pēc jūsu bēgšanas atgriezās dzīvas.

-    Labi, Rannohs teica, iepriecināts, ka briežumātes ir dzīvas, tas ir ļoti labi. Bet nesteidzies vēl viņas modināt. Kur ir Sgorrs?

Eloina paraudzījās tumsā.

-    Es nezinu, viņa atbildēja. Droši vien apstaigā baru.

-     Tev viņš jāpasauc, māt, Rannohs teica, un kaut kā jāaizmāna prom sargi, lai es paliktu ar viņu divatā. Pēc tam ņem līdzi Širu un Kanispu un steidzieties prom kalnos, līdz viss būs galā.

Eloina atkal palūkojās Rannohā baiļu pilnām acīm.

-    Vai esi pārliecināts, ka tev tas jādara? viņa jautāja.

-     Man nav izvēles, Rannohs atbildēja. Es gribēju dzīvot kā brīvs briedis Augstajā Zemē, bet kā varu būt brivs, ja Herlas izmisumā kliedz? Ja Leras izmirst un mokas cieš visa zeme? Ja tu zinātu, ko esmu redzējis, māt!

Eloina nopietni raudzījās uz dēlu. Viņš bija izaudzis līdz nepazīšanai, un, skatoties viņa glītajā sejā, sešos ragu žuburos, kas lepni slējās katrā pusē dižciltīgajai galvai, un baltajā ozollapas zīmē, kuras dēļ briedēns bija devies tālajā ceļā, māte izjuta dziļu, mīlestības pilnu apbrīnu. Viņa pamāja ar galvu un devās uz sgorriešu sardzes pusi. Sargi, kuri atradās viņai vistuvāk, gulēja zālē aizmiguši, pat nenojauzdami, ka cauri viņu drošajam aplim tumsā izlavījies svešinieks.

-   Ei, tu! Eloina uzsauca tuvākajam no viņiem. Mosties!

Sgorrietis tūdaļ sarāvās un neveikli uzslējās kājās, samulsis par to, ka pieķerts guļam.

-    Es gribu satikt valdnieku Sgorru! Eloina paziņoja.

Tālāk Rannohs vairs nedzirdēja. Viņš bija atkāpies koku

aizsegā. Un, kaut gan Rannoha domas visu laiku kavējās pie gaidāmās cīņas un neizzinātā jautājuma, ko no viņa gaida Herne, tomēr tagad, skatīdamies, kā Eloina dod sargiem pavēles, viņš klusībā pateicās liktenim, ka ir nodzīvojis tik ilgi, lai sastaptu māti. Rannohs palūkojās turp, kur zālē, joprojām aizmigušas, gulēja Kanispa un Šira. Kā viņas brīnītos, ja piepeši ieraudzītu Bankfutu un Teinu!

Eloina klusi attecēja atpakaļ pie Rannoha.

-    Nokārtots, viņa pačukstēja.

-    Labi! Tagad steidzies viņas modināt un esiet gatavas bēgt!

Sargs, kurš rikšoja meklēt Sgorru, pārliecinājās, ka viņa kungs tomēr nestaigā pa baru, pārbaudīdams stāvokli, kā bija iedomājusies Eloina. Sgorrs nesen bija beidzis apspriesties ar Narlu un tagad gulēja pļavas malā blakus sgorriešu treniņu laukumam. Pēdējā laikā Sgorram arvien biežāk radās vēlme pēc īsiem snaudieniem, un sgorrieši jau bija pieraduši stāvēt sardzē ap vecīgo briedi, kad tas ļāvās atpūtai. Viens no viņiem, raudzīdamies uz Sgorru, kas nemierīgi grozījās, prātoja, kas gan risinās aizmigušā valdnieka galvā.

Sgorrs atkal sagrozījās. Viņš sapņoja. Viņš zināja, ka sapņo, taču viss norisinājās tik skaidri, it kā viņa acis būtu atvērtas un prāts nomodā. Viņš tupēja zālē pļavas malā, bet sgorriešu viņa tuvumā nebija. Apkārt pletās nakts, un debesīs virs galvas mirdzēja liels mēness, apspīdēdams kokus un cieti nobradāto zemi. Pēkšņi Sgorrs redzēja, ka viņam tuvojas kāds briedis. Galva tam bija noliekta un viens rags aizlauzts, un Sgorram, pārsteigumā vērojot nācēju, šķita, ka tā ķermenis viscaur zilgani spīd un mirgo tālā mēness raidītajā gaismā.

-        Kas tu esi? Sgorrs miegā jautāja baiļpilnā čukstā. Kāpēc traucē manu atpūtu?

Briedis pienāca tuvāk un pacēla galvu, un Sgorrs izbiedēts redzēja, ka dzīvnieka seju klāj brūces, sasitumi un asinis.

-    Brehins? viņš izdvesa.

Brehins stāvēja virs viņa rēgainajā gaismā, un Izlūkotāja mirušās acis salti noraudzījās lejup uz guļošo briedi.

-       Brehin, tas neesi tu! Sgorrs iešņācās. Tu esi miris! Mēs tevi nogalinājām!

Brieža rēgs sāka ļoti lēni purināt galvu.

-       Ko tu gribi no manis? Sgorrs drebēdams miegā iesaucās. Ko esi nācis man pavēstīt?

Rēgs joprojām neteica ne vārda.

-    Runā ar mani! Sgorrs iekliedzās. Runā!

Bet kapteinis tikai pagrieza asiņaino galvu sānis un lēni devās projām. Pēkšņi mēness šķita satumstam, un Sgorrs iekliedzās. Viņa augums mirka sviedros. Vecais briedis elsodams atvēra acis.

-      Valdniek Sgorr! kāds sgorrietis satraukts lūkojās lejup uz kungu. Valdniek Sgorr, vai tev nekas nekait?

-       Ko? Sgorrs atsaucās, lēni celdamies kājās un neganti drebēdams. Skaidrs, ka nekait! Tikai slikts sapnis.

Izbiedētu skatienu Sgorrs ielūkojās tumsā.

-       Valdniek Sgorr, sgorrietis klusi teica, atnācis viens no Eloinas sargiem. Viņa gribot tevi redzēt.

-          Eloina? Sgorrs pārjautāja, atkal nodrebēdams un atcerēdamies Brehinu.

-    Jā, valdniek.

-         Man nav laika tikties ar Eloinu. Narls nupat atkal paņēma jaunus sgorriešus, lai apkautu Izlūkotājus, un līdz rītam vairs nav tālu.

-Jā, valdniek, sgorrietis teica, bet Eloina apgalvo, ka tu viņai esot vajadzīgs.

Sgorrs sastinga un pārsteigts lūkojās uz sgorrieti.

-    Es viņai vajadzīgs?

Sgorrietis pamāja ar galvu.

-    Vai Eloina teica, ka es viņai esmu vajadzīgs?

Sgorrietis klusēja.

-          Nu labi, Sgorrs smaidīdams noteica, ja es savai mīļākajai briežumātei esmu vajadzīgs, tad man jāiet pie viņas.

Sgorrs sastapa Eloinu vienu stāvam līdzās kokiem. Šira un Kanispa bija pagājušas gabaliņu tālāk un kaut ko bubināja savā starpā. Ieraudzījušas pienākam Sgorru, tās uzlūkoja viņu ar baiļpilnu skatienu. Sgorriešu sargi, kas stāvēja viņai apkārt, izskatījās tādi kā vainīgi un centās izskatīties tik modri, cik vien iespējams.

-         Nu, mīļā? Sgorrs dzēlīgi vaicāja. Man atnesa ziņu, ka es esot tev vajadzīgs.

Vecā briežumāte viņam uzsmaidīja.

-    Sgorr, viņa klusi sacīja, es ļoti priecājos, ka tu atnāci.

Sgorrs piesardzīgi paskatījās uz viņu.

-          Man pēdējā laikā ir tik nemierīgi ap sirdi, Eloina turpināja, un es tevi gandrīz vairs neredzu.

-         Man likās, ka tu neciet manu klātbūtni, Sgorrs vēsi atbildēja.

Eloina nodūra acis.

-    Es zinu. Es zinu, viņa teica. Tā bija. Agrāk. Bet…

-Bet?

-    Es jūtos tik vientuļa, Sgorr!

Sgorra acīs pazibēja aizdomu dzirksts, tomēr krūtīs viņam kaut kas spēji sažņaudzās. Viņš nekad nebija dzirdējis Eloinu tik maigi runājam, un tad sirds viņā cīnījās ar citiem instinktiem.

-    Nu, nu, runā vien tālāk! viņš teica.

-     Varbūt es esmu kļūdījusies, Eloina čukstus sacīja. Varbūt neesmu pratusi tevi novērtēt. Tagad es redzu, cik daudz tu esi darījis Herlu labā. Un redzu, kā viņi tevi apbrīno.

Sgorrs nemierīgi sakustējās. Eloinas vārdi bija savādi un nepierasti, tomēr tajos skanēja tik daudz tāda, pēc kā viņš bija ļoti ilgojies, ka sirdī iedūrās negaidīta smeldze.

-    Man jārunā ar tevi, Sgorr, Eloina turpināja, jārunā tā, kā mēs nekad vēl neesam runājuši. Varbūt pēc tam es sapratīšu. Pēdējā laika esmu domājusi, ka varbūt tava cietsirdība… tavas dusmas… varbūt tas bijis manis dēļ. Tāpēc, ka es nepratu tevi mīlēt.

Sgorra acīs pirmoreiz pavīdēja skumjas.

-    Jā, viņš teica, varbūt esmu bijis nejauks. Varbūt…

-    Tev noteikti ir bijis ļoti grūti, Eloina sacīja, jo tev ir milzīga atbildība par Herlām. Pat valdniekam vajadzīgi draugi.

-    Reizēm es tiešām jūtos vientuļš, Sgorrs klusi teica.

-     Es tev tik daudzko gribētu pasacīt, Sgorr, Eloina nočukstēja, cik kaislīgi vien spēdama.

-    Runā, mana mīļā, runā tālāk!

-    Nē, Sgorr, es to nevaru. Nevaru, kamēr ap mums ir visi šie sgorrieši. Aizsūti viņus projām, kaut vai uz īsu brīdi! Tad mēs varēsim parunāties.

Sgorrs brīdi vilcinājās, tomēr senās alkas jau bija nomākušas dabas dotās aizdomas. Spēji apsviedies apkārt, viņš uzrunāja sgorriešus.

-     Ei, jūs! viņš iesaucās. Pazūdiet no šejienes! Visi! Tiksimies, kad pienāks rīts.

Pārsteigtie sgorrieši nodomāja, ka valdnieks ir dusmīgs uz viņiem, un bez iebildumiem darīja tā, kā viņš pavēlēja.

-     Kanispa, mīļā! Eloina uzsauca, kad sgorrieši bija aizgājuši. Šira! Es gribu parunāt ar Sgorru. Vai jūs ari nebūtu ar mieru paieties drusku tālāk?

Eloinas acis bija cieši pievērstas abām briežumātēm, un šai skatienā jautās apņēmība un skaidrība. Draudzenes labi saprata, ko Eloina no viņām gaida.

-    Nu tā, Eloina, Sgorrs klusi teica, kad arī abas briežumātes bija attālinājušās, beidzot mēs esam vieni!

-Jā-

-    Ko tu man gribēji teikt? Sgorrs maigi nočukstēja.

-    Tikai vienu! Eloina spēji iesaucās. Es tevi ienīstu, Sgorr, un vienmēr tevi nīdīšu!

Sgorrs pārsteigts paskatījās uz viņu.

-      Vai tu patiešām savā iedomībā noticēji, Eloina iekaisa, ka es varētu kaut ko just pret tevi? Pret tevi, kurš nogalināja Brehinu un iznīcināja visu, kas man jebkad bijis dārgs!

-    Bet kāpēc tad tu…

-    Tāpēc, lai tu paliktu viens. Šira un Kanispa ir jau aizbēgušas, un viņām tūlīt piebiedrošos es un kļūšu brīva uz visiem laikiem!

Sgorrs stāvēja kā sastindzis un noskatījās, kā Eloina ienirst tumsā. Viņš bija pārlieku apstulbis, lai kaut ko darītu.

-    Bet ir kāds cits, kurš vēlas ar tevi runāt, Eloina vēl iesaucās un tad metās rikšos, lai panāktu draudzenes.

Sgorrs joprojām nekustējās. Viņš jutās kā apdullis. Un tad viņš izdzirdēja, ka aiz muguras nokrakst zars. Apsviedies apkārt, Sgorrs ieraudzīja no meža iznākam briedi. Apkārt joprojām bija tumšs, tomēr palēnām svīda ausma,

strāvodama cauri neparasti siltajam gaisam. Plati iepletis acis, Sgorrs raudzījās uz spēcīgajiem ragiem un balto zīmi brieža pieres vidū.

Tomēr Sgorrs neko nedarīja.

-    Tā, viņš klusi teica, tātad tu beidzot esi atnācis?

-Jā, Sgorr, Rannohs atbildēja. Esmu atnācis.

Sgorrs pamāja ar galvu. Viņš saspringti domāja, taču

saprata, ka sgorriešu prombūtnē ir pilnīgi nevarīgs un viegli uzveicams.

-    Un tu esi šeit ieradies, lai mani nogalinātu?

-        Tas esi tu, Sgorr, kas sūta slepenus nogalinātājus, Rannohs salti atbildēja.

-        Saprotu, Sgorrs novilka. Man vajadzēja viņu labāk apmācīt. Tātad tu joprojām esi dzīvs, Rannoh? Mjā, tev ir teicamas izdzīvošanas spējas, neko sacīt! Nu tad klausies, ko es tev teikšu. Es priecājos, ka mēs beidzot esam sastapušies!

-    Tu priecājies? Rannohs pārjautāja.

-        Jā gan, Sgorrs atbildēja, jo esmu dzirdējis, ko tu paveici Augstajā Zemē. Es veltīju visu dzīvi, lai sasniegtu tādu mērķi. Lai iznīcinātu Herni.

-        Tu maldies, Sgorr, Rannohs klusi teica. Es esmu dzimis, lai atjaunotu Hernes likumu.

-        Ak tā! Sgorrs pasmīnēja. Nūja, tā zīme uz tavas pieres! Bet tādā gadījumā pasaki, kāpēc tu iznīcināji Hernes baru?

-       Tāpēc, ka viņi nemaz īsti neticēja Hernem, Rannohs atbildēja. Viņi ticēja tikai vardarbībai. Tāpat kā tu.

-       Tev ir tavas mātes acis! Sgorrs pēkšņi iesaucās. Viņa ir brīnišķīga briežumāte, Rannoh, turklāt gudra. Padomā vien, kā viņa mani nupat piemuļķoja!

-    Tātad tu zini, ka viņa ir mana māte?

-    Zinu jau daudzus gadus.

-    Tātad tu zini ari to, ka es esmu mītenis.

-    Atkal jau Pravietojums! Sgorrs nosprauslojās. Vai domā, ka varēsi mani ar to iebiedēt?

-    Kāpēc tu tam netici, Sgorr?

-     Kāpēc? Sgorrs dusmīgi atjautāja. Tāpēc, ka tie ir meli! Tādi paši meli kā tie, ar kuriem mani centās piekrāpt Hernes bars.

-    Tu pats izplati melus, tikai citādus, Rannohs teica.

-     Nē, es mācu Herlām, kas ir saprāts un vara. Es nesu viņiem brīvību.

-    Tu nes viņiem varmācību un nāvi. Bet es tev parādīšu citu ceļu, kad pienāks Pravietojuma laiks.

-    Ko? Sgorrs nicinoši attrauca. Tad, kad tu aptumšosi sauli un sauksi palīgā mūsu ienaidniekus? Kad tev palīdzēs cilvēks? Tu esi muļķis, Rannoh. Neviens Herla neielaidīsies ar cilvēku!

-    Viņi ir mums visapkārt, Rannohs klusi atbildēja. Viņi ir nākuši, lai atjaunotu Salu Virkni.

Sgorrs brīdi klusēja. Rannoha balsī skanēja kaut kas tāds, kas lika viņam nodrebēt. Vēl kāda saikne ar Pravietojumu. Tomēr Sgorrs nopurināja šis izjūtas.

-    Sapņi un murgi! viņš nospļāvās. Cilvēks nekad tev nepalīdzēs!

-    Viņš reiz jau ir man palīdzējis, Rannohs teica, un es šo to zinu par cilvēku, Sgorr. Pravietojumā ir sacīts arī tas.

-    Tu kaut ko zini par cilvēku? Sgorrs ņirdzīgi atmeta. Ko tu vari zināt tādu, kas pārspētu manas zināšanas? Es visu mūžu esmu centies pētīt cilvēku ne jau tā, kā to darīja Hernes bars, pārvēršot viņa spēku māņticībā, bet mācoties no šī spēka, kas ir varenāks par Leru spēku. Mācoties domāt.

-   Vai to tu mācījies tur, uz salas? Rannohs vēsi vaicāja.

Sgorrs spēji izslēja galvu.

-    Tātad tu zini? viņš izdvesa.

-Jā, Sgorr, es zinu.

Sgorrs pēkšņi juta, ka viņu viscaur pārņem baisa nevarība.

-    Cik daudz tu zini? viņš jautāja.

-    Zinu, ka tu, būdams jauns briedis, aizpeldēji uz salu, Rannohs čukstus teica. Zinu, ka tu nozagi cilvēka bērnu, Sgorr.

Rannoha balss runājot drebēja.

-     Un zinu, ka tu to nogalināji, viņš skumji sacīja, un viņa balss atbalsojās tuvējos kokos.

Sgorra acs cauri palsajai rīta krēslai ieurbās Rannohā. Pēkšņi viņu sagrāba bailes.

-    Bet es nezinu, kāpēc, Rannohs nočukstēja.

-    Un nekad to nesapratīsi, Sgorrs rāmi atbildēja.

-    Pasaki! Rannohs teica.

Sgorrs paraudzījās uz Rannohu, un viņa skatienā kvēloja negants niknums.

-    Labi! Es devos turp, lai izpētītu cilvēku un mācītos no viņa. Daudzas saules es vēroju cilvēkus viņu mājokļos. Es iemācījos daudz. Tieši tur man radās doma, kā asināt Herlu ragus vērojot, kā viņi asina savas spīdīgās nūjas. Iemācījos vēl daudzko citu. Bet tad cilvēku mātītei piedzima cilvēku briedēns.

-    Un tu to nozagi un nonāvēji. Kāpēc?

-     Kāpēc? Sgorrs iekliedzās. Tāpēc, ka gribēju būt stiprāks par viņiem! Stiprāks nekā Herne! Es upurēju pats sev. Lai nekad vairs ne no kā nebaidītos. Gribēju, lai manī ienāk viņu gara spēks un dara mani neuzvaramu!

Rannohs ieskatījās Sgorra vienīgajā acī, kurā zvēroja negants niknums, un nodrebēdams saprata: tas, kas viņam ar Rurlu salā bija tikai minējums, ir patiesība. Viņi nebija uzdrīkstējušies tam ticēt, raugoties lejup uz mazo, smiltīs ierakto skeletu, galvaskausu ar tukšajiem dobumiem un sadragātajām, atlauztajām ribām.

-Tātad tu…

-    Jā! Sgorrs ierēcās, saniknojies līdz neprātam. Es apēdu viņa sirdi!

Rannohs paskatījās uz Sgorru, un tagad viņam kļuva tā gandrīz vai žēl.

-    Un, kad Hernes bara valdnieks to atklāja, pat viņi vēlējās tevi padzīt no sava vidus?

-    Es biju pārkāpis viņu senseno likumu, jo viņi pielūdza cilvēku tāpat kā Herni. Bet, kaut gan es apbrīnoju cilvēku, es nevienu netaisos pielūgt. Nevienu un neko!

Sgorrs dusmās trīcēja.

-     Un tāpēc tu aizliedzi briežiem spert kāju Augstajā Zemē?

-    Aizliedzu līdz brīdim, kad Hernes bars būs iznīcināts un mans noslēpums droši apglabāts. Herlas nekad nesaprastu, kāpēc… kāpēc tas bija vajadzīgs, Sgorrs gandrīz skumji piebilda.

-     Tu esi ļaunuma iemiesojums, Sgorr, Rannohs klusi teica.

-    Tāda ļaunuma nemaz nav! Sgorrs nikni atcirta.

-     Tevi ir jāiznīcina, Rannohs sacīja, taču viņa balsī neskanēja dusmas.

-    Un tu grasies mani iznīcināt? Sgorrs nosprauslojās. Es esmu vecs, Rannoh, un tu varētu nonāvēt mani tepat uz vietas. Bet ir citi, kas stāsies manā vietā. Narls un pārējie. Herlas tagad ir stipri, un Lielais Bars ir neuzvarams!

-Tu maldies. Jo šurp nāk Herlas no ziemeļiem. Izlūkotāji cīnīsies ar tevi.

-     Izlūkotāji? Viņi neko nevar panākt! Līdz rītam tavi draugi būs iznīcināti. Pašlaik viņi ir iesprostoti ielejas galā.

Ja tu nogalināsi mani, viņi tik un tā tiks iznīcināti, un kā tad tu būsi kalpojis savam dievam? Tu esi zaudējis, Rannoh, zaudējis!

-    Vēl ne, Rannohs teica, un tieši to es tev atnācu pateikt. Biju domājis, ka varbūt varēsim sākt miera sarunas, bet tagad redzu, ka tas nav iespējams. Labi, Sgorr, tad zini: rit es būšu tur un man līdzās stāvēs Herne!

Sgorrs paskatījās uz briedi, kas lepni un izaicinoši stāvēja viņam pretī, un pēkšņi izjuta pret to dīvainu apbrīnu.

-    Nu tad ej un piepildi savu Pravietojumu! viņš klusi teica. Ari tu pats nezini, kādas tam būs beigas. Vai atceries, kas tur sacīts, Rannoh? Ja tā ir patiesība, tad tev jākļūst par upuri. Ja tu rīt dosies turp, tu mirsi, Rannoh!

Rannohs cieši lūkojās bezragu briedī un iekšēji nodrebēja, taču nosprauslojas un aizgriezās. Tagad visapkārt jau bālēja rīta gaisma.

-    Iegaumē, viņš čukstēja, rit mēs atkal tiksimies! Tādēļ skaties pēc manis un bīsties no manis, Sgorr!

To teicis, Rannohs pazuda mežā.

Sgorrs stāvēja zālē, drebēdams pie visām miesām.

-   Nu labi! viņš nošņācās, ja vajadzēs, es cīnīšos kaut vai ar pašu Herni!

Cik ātri vien spēdams, Rannohs rikšoja projām no bara uz ielejas gala pusi. Tagad viņš domāja par draugiem un par Villovu. Drīz viņi būs kopā. Kopā cīnīsies un, ja vajadzēs, mirs. Bet pirms tam vajadzēja paspēt vēl kaut ko. Rannohs lūkojās pēc viena no cilvēku mitekļiem un pēc raga, ko paņemt līdzi uz cīņas vietu, raga no koka un sulas, raga, kas deg ar cilvēku oranžo gaismu.

24 Pēdējā cīņa

Lai dusošajai zemei mana dziesma skan Kā vēstījuma zvans! Ai, vējš, tu saprast vari: Ja ziema nāk, nav tālu pavasaris.

Persijs Bišs Šellijs. "Oda vakarvējam"

-   Tagad mums jāmetas triecienā un pa pāreju jāizlaužas viņiem cauri! Dadzis nopietni teica.

Ielejas galā mākoņi bija pagaisuši un virs galvas spoži spīdēja saule. Stari mirgodami atspoguļojās ezerā, un Izlūkotājus gaidīja jauna, grūta diena. Aizvadītā nakts visiem bija pagājusi lielā satraukumā, tomēr sgorrieši nebija uzbrukuši, un Izlūkotāji vismaz bija varējuši atpūsties. Visu rīta cēlienu viņi sprieda, ko darīt, un tagad, kad saule jau bija uzkāpusi dienvidū, arvien skaudrāk apzinājās savu sarežģīto stāvokli. Tomēr viņi bija ievērojuši, ka sgorrieši izturas mazliet nemierīgi un pārejas šaurākajā vietā to palicis krietni mazāk.

-   Ja turēsimies kopā un skriesim pilnos auļos, Teins sprieda, tikt cauri nebūtu neiespējami. Tiesa, visgrūtākā ciņa būs pārejas vidū. Tur taka ir ļoti šaura un sgorrieši mums uzbruks no abām nogāzēm.

-    Villova, sacīja Dadzis, es gribu, lai jūs ar Pepu skrienat Izlūkotāju pulka pašā vidū.

-    Nē! Villova tūdaļ protestēja. Es protu spert un…

-   Lūdzu, neiebilsti, Villova, tu esi darījusi jau pietiekami daudz. Klausi, ko saku!

Villova cieši ieskatījās Dadzim acīs un tad pamāja ar galvu.

-    Nu tad norunāts, Dadzis klusi sacīja. Sākam!

Viņš pagriezās pret Izlūkotājiem. Ezera malā stāvēja vairāk nekā simt sešdesmit briežu, gaidot piešķiebuši ragotās galvas. Tobrīd Dadzim likās, ka viņi var stāties pretī jebkādam spēkam.

-    Ejam! viņš spēji iesaucās. Parādīsim sgorriešiem, no kāda māla esam mīcīti!

Dadzis metās skriešus, un viņam pa pēdām tūlīt devās Teins un Bankfuts. Nākamajā brīdī viss Izlūkotāju pulks joņoja cauri ielejas galam uz pārejas pusi.

-   Villova! Dadzis skrienot uzsauca. Villova skrēja tieši aiz viņa.

-    Kas ir?

-    Kad biji barā, vai nedzirdēji kaut ko par Alitu?

Bankfuts, kurš dzirdēja jautājumu, uzmeta Villovai sāpīgu

skatienu.

-    Nē, Villova atbildēja, neko.

Sgorrieši, kas gaidīja uz pārejas, redzēja viņus tuvojamies, taču daļa no tiem bija pagājusi tālāk, lai paskrubinātu zāli, un citi stāvēja augstu uz nogāzes. Viņi nebija gaidījuši, ka Izlūkotāji mēģinās izlauzties tik pēkšņi un strauji, turklāt viņi gaidīja papildspēkus. Komandieri deva rēcošas pavēles, sgorrieši sāka virzīties kopā, taču trieciena spēks, ko veicināja negaidītais pārsteigums, tagad bija Izlūkotāju pusē.

Drīz uz šaurās takas mudžēja briedis pie brieža un rags pie raga: Izlūkotāji cīnīdamies lauza ceļu ārā no sprosta. Viņi nepārprotami virzījās uz priekšu, badīdami, durdami un sliedamies pakaļkājās. No nogāzēm abās pārejas pusēs lejup skrēja citi sgorrieši, bet Izlūkotāji tos atvairīja, visus spēkus veltīdami tam, lai pa pāreju tiktu uz priekšu.

Villova un Pepa turējās Izlūkotāju pulka vidū, un abas no sirds vēlējās, kaut tām būtu ragi. Tomēr dvīnes nebija gluži pasargātas no cīņas. Kāds sgorrietis tik sparīgi metās uz priekšu, ka tika garām Izlūkotājam un nokļuva raga attālumā no Pepas. Pepa laikus viņu pamanīja un spēra ar pakaļkāju, trāpīdama uzbrucējam sejā tieši tai brīdī, kad tas nolieca galvu dūrienam.

-   Mums izdosies, Villova! Pepa iesaucās no pūļa vidus. Mums izdosies!

Gabalu tālāk viņa jau redzēja pārejas galu.

Bet tad viņiem priekšā izslējās jauns briežu mūris un ceļš atkal bija aizšķērsots.

-Vēl viens pēdējais trieciens! iesaucās Dadzis, lēkdams uz priekšu. Viņš sadūrās ar liela auguma sgorrieti, un abu ragi saāķējās. Arī Teins un Bankfuts nolieca ragus, un negaidīti drīz ceļš bija atkal brīvs.

-   Darīts! Dadzis iegavilējās, bet tajā pašā brīdī atskanēja Villovas baiļu sauciens.

No kalna nogāzes tieši uz Dadža pusi pilnā ātrumā joņoja cits sgorrietis. Skriedams tas nolieca galvu un tad ar sparīgu lēcienu pārlidoja pēdējam nogāzes posmam, mezdamies virsū Dadzim. Villova mēģināja ieskriet vidū starp abiem, taču brieža ragu gali trāpīja Dadzim sānā, tas sagrīļojās un, kūleni apmezdams, nokrita zemē. Villova tūlīt pārtrauca skrējienu, un to pašu darīja Bankfuts un Hargs. Viņiem garām pa pāreju auļoja Izlūkotāji, kamēr Bankfuts cīnījās ar vientuļo sgorriešu uzbrucēju. Starp viņiem un pārējiem vajātājiem jau bija izveidojies zināms attālums, un Villova pieskrēja pie Dadža.

Dadzis nekustīgi gulēja zemē.

-    Dadzi! Villova iesaucās. Dadzi!

Dadzis nekustējās.

-    Ātrāk, Dadzi, kamēr viņi nav mūs panākuši!

Villova bija redzējusi sgorrieša ragu triecienu un zināja,

ka brūce nevar būt pārāk dziļa, lai draugu nopietni apdraudētu. Taču, palūkodamās lejup uz Dadzi, viņa ar šausmām saprata, kas noticis. Liktenīgs bija nevis raga dūriens, bet kritiens. Briedis bija lauzis kaklu.

-    Nē, Dadzi, nē, tas nevar būt! Villova izdvesa.

Tomēr briedis nekustējās. Bankfuts, pieskrējis Villovai

blakus, apstulbis lūkojās lejup uz mirušo draugu.

-    Un es pat nepaguvu pastāstīt viņam par Alitu, Villova sāpīgi nočukstēja.

-    Vismaz tas viņam tika žēlsirdīgi aiztaupīts, Bankfuts klusi teica.

Taču sērot nebija laika.

-     Ātrāk! aizmugurē iesaucās Hargs. Viņi atkal nāk uzbrukumā!

Neganta niknuma pārņemti, Villova un Bankfuts metās pakaļ Hargam uz pārejas galu, kur Teins jau veda Izlūkotājus klajumā. Teins nenojauta, kas noticis, un viņa kapteiņa sirds dauzījās līksmē un lepnumā. Viņi tikuši cauri!

Taču, kad Izlūkotāji no pārejas gala nokļuva līdzenumā, no kura pa kreisi pletās mežs, bet pa labi līkumoja upe un aiz tās slējās nākamie kalni, ieraudzītā aina viesa viņos apjukumu un izmisumu. Teins šausmās apstājās, un arī pārējie Izlūkotāji sastinga uz vietas. Tālāk vairs nebija kurp skriet.

Viņu priekšā, cik tālu vien sniedzās skatiens, stiepās sgorriešu rindas. Starp tiem bija arī dambrieži un stirnu buki. Izlūkotāju priekšā bija vismaz tūkstotis briežu, un to rindas stiepās no meža līdz upei. Nepārskatāma ragu jūra. Izlūkotājiem preti, gaidoši klusēdams, stāvēja Lielais Bars.

Pēc brīža pieskrēja Villova, Bankfuts un Hargs, un, kaut gan viņu domas visu laiku kavējās pie Dadža, kas miris gulēja uz pārejas, skats uz Lielo Baru izgaisināja visas citas raizes. Izlūkotāji pārmija izmisušus skatienus.

-    Mēs varam skriet atpakaļ! Brāns iesaucās.

-    Nē, viņi jau nāk šurp no pārejas! izdvesa Bankfuts.

-    Aši skrienam kokos! iekliedzās Teins, bet, kad viņš kopā ar vairākiem Izlūkotājiem metās pa kreisi, no meža dienasgaismā iznira neskaitāmi ragi, aizsprostodami visas ieejas vietas mežā.

-    Upe! iesaucās Bankfuts, bet uz ūdens pusi jau virzījās gara briežu rinda, lai aizšķērsotu viņiem ceļu. Te, plašajā līdzenumā, simt sešdesmit Izlūkotāji, kas savā barā un pat ielejas galā bija licies iespaidīgs spēks, kļuva nožēlojama niecība nepārredzamās ielencēju armijas priekšā.

-     Tein! Pepa izmisusi iekliedzās. Tein, ko lai mēs darām?

-     Dadzi! Teins spēji nokratīja stindzinošo bezcerību. Mēģināsim…

Bet, palūkojies apkārt, Teins redzēja, ka Dadža viņu vidū nav.

-    Dadzis, kur Dadzis?

Viņš paskatījās uz Villovu, kura drūmi papurināja galvu.

-    Viņš netika cauri pārejai.

Bridi Teins satriekts raudzījās uz viņu, bet tad sarosījās kapteiņa instinkts, jo viņš saprata: ja Dadža nav, tad Izlūkotāji palikuši bez vadoņa. Pagriezies viņš saspringti pārlūkoja līdzenumu, un gandrīz tūlīt viņa skatiens apstājās pie laukumiņa rietumu pusē, netālu no meža, kur zeme slējās augšup. Tas bija zemes un akmeņu paugurs, kura vidū auga tikai viens pīlādzis, un uz paugura pietiktu vietas prāvam briežu pulkam.

-    Turp! Teins iesaucās. Tur būs mūsu atbalsta punkts!

Arī Brāns bija to pamanījis un, pagriezies turp, maurodams deva ziņu pārējiem Izlūkotājiem. Brieži traucās aiz viņa kā putnu bars, pilnos auļos skriedami uz pakalna pusi. Sgorrieši to redzēja, un piecdesmit briežu atrāvās no priekšējām līnijām un metās uz priekšu, lai nogrieztu viņiem ceļu. Tomēr Izlūkotāji bija tuvāk pakalnam nekā Lielais Bars, un sgorrieši vēl nebija viņus panākuši, kad Brāns un Teins jau bija sasnieguši glābiņa vietu. Izlūkotāji pa piekalnēm uzskrēja augšā, un vajātāji, to redzēdami, apstājās, brīdi saniknoti mētāja galvas un tad devās atpakaļ pie pārējiem sgorriešiem.

Uz bridi Izlūkotāji bija drošībā. Četri senie draugi kopā ar Brānu un Haigu apmetās pie pīlādža, un pārējie brieži sapulcējās tiem apkārt. Tā bija varonīga, tomēr bezcerīga aina. Lidzenumā iestājās klusums. Izlūkotāji gaidīja, taču sgorrieši nekustējās no vietas. Brieži upes otrā krastā nemēģināja šķērsot straumi, un sgorrieši austrumu pusē palika stāvam koku ēnā. Pāreja viņiem aiz muguras atkal bija briežu pilna, taču ari tie negāja uz priekšu. Visi kaut ko gaidīja.

Tad Izlūkotāji, vērodami pretinieka blīvo sienu, piepeši redzēja, ka sgorriešu rindas sakustas un pašķiras. No bara vidus izsoļoja divi brieži. Draugi no paugura sazīmēja Narlu un viņam blakām veco briedi, kura bezragu galva manāmi izcēlās ragu meža vidū.

-    Sgorrs! iešņācās Brāns.

Narls un Sgorrs bija sasnieguši briežu priekšējās rindas un sāka soļot gar gaidošo karotāju kolonnām, apskatīdami to ragus un atzinīgi mādami ar galvu.

Sgorrs iekšēji pasmīnēja. Nakts šausmas un trieciens, ko sagādāja tikšanas ar Rannohu, bija izgaisuši līdz ar rīta ausmu, un tagad viņa drosme auga ar katru bridi. Salīdzinājumā ar sgorriešiem Izlūkotāji bija niecīga saujiņa apmēram viens pret desmit. Kaut gan Sgorram raizes darīja ziņa par Herlām, kas nāk šurp no ziemeļiem, viņa izlūki neko nebija manījuši, un Sgorrs zināja, ka papildspēki nepagūs sasniegt Izlūkotājus pietiekami drīz. Izlūkotāju liktenis bija izlemts.

-   Viņš ir zaudējis, Narl! Sgorrs līksmi čukstēja savam palīgam.

Narls pamāja ar galvu. Sgorra ziņa par Rannoha ierašanos viņu bija ļoti pārsteigusi, tomēr bailes, kas tobrīd viņā bija uzviļņojušas, izgaisa bez pēdām, redzot Lielā Bara žilbinošo varenību.

-   Šodien mēs darīsim galu Pravietojumam! Sgorrs apgalvoja. Pirms pienāks Larna stunda, mēs iznīcināsim Herni uz visiem laikiem. Un, ja Rannohs uzdrošināsies nākt šurp, mēs iznīcināsim ari viņu!

Narls pasmaidīja.

-    Narl, es vērošu cīņu no šiem kokiem, Sgorrs teica, nevērīgi pamādams uz netālo bērzu puduri. Atved šurp dažus sgorriešus, kam vajadzēs mani apsargāt. Bet vispirms es gribu parunāt ar tiem nejēgām.

Narls deva pavēli, un Sgorrs devās uz priekšu. Paugurs atradās apmēram divdesmit lielu koku attālumā, bet līdzenums veidoja seklu ieplaku, un rāmajā gaisā Sgorra balss skaidri aizskanēja gan līdz Izlūkotājiem, gan līdz sgorriešu rindām.

-   Izlūkotāji! viņš iesaucās. Es biju nolēmis ļaut jums dzīvot, jo Narls teica, ka jūs ielejas galā esot teicami cīnījušies. Tomēr tagad, jūs redzot, es spēju just vienīgi nicinājumu. Jūs vairs nepiedzīvosiet nevienu Larna stundu!

Sgorrs nolieca galvu, un Izlūkotāji, paugurā stāvēdami, viscaur nodrebēja, jo pa zāli šurp atplūda baisa skaņa. Mežonīga klaudzoņa. Sgorrieši visi reizē ritmiski klaudzināja ragus.

Atbaidošais troksnis aizskanēja tālu pār kalniem un sasniedza nogāzi, uz kuras trīs vecas briežumātes drebēdamas vēroja baigo ainu.

-    Man bail, Villova! Pepa nočukstēja, klausoties ragu klaudzoņā, kas arvien vairāk pārņēma līdzenumu.

Villova skumīgi uzsmaidīja māsai.

-   Ja mums lemts mirt, viņa teica, tad mēs vismaz mirsim kopā.

Pepa izslēja galvu. Ari Bankfuts un Teins klausījās biedinošajās skaņās, un draugi pievirzījās cits citam tuvāk, pārmīdami mēmus skatienus. Bankfuts skumīgi palūkojās uz Pepu, jo viņam nekad nebija radusies iespēja pateikt draudzenei, ko jūt pret viņu. Tomēr viņi visi bija kopā izgājuši tik daudzkam cauri un pazina cits citu tik labi, ka vārdi šķita gluži nevajadzīgi.

-     Vai zini, Bankfuts pēc brīža teica, smaidīdams un raudzīdamies uz melno plankumu pie Pepas auss, es vienmēr esmu gribējis būt Izlūkotājs. Un te nu es esmu Izlūkotāju kapteinis. Bet kāds no tā labums? Man nav bijis pat iespējas apsargāt baru. Nudien, tas ir jocīgi!

-    Tā nerunā, Bankfut, Teins klusi sacīja. Jūties lepns, ka esi kapteinis!

Bankfuts paskatījās uz draugu un pamāja ar galvu.

-    Es esmu lepns, viņš nočukstēja.

-    Un es esmu lepna, ka esmu jūs visus pazinusi, sacīja Villova, itin visus!

-   Ja vien Rannohs butu šeit! teica Pepa.

-    Nē, Pepa, Teins nočukstēja, labāk ir, ja viņa te nav. Kā viņš varētu palīdzēt? Ja no ziemeļiem tiešām nāk Herlu bari, tie nepagūs sasniegt pāreju laikā. Bet Rannohs viens pats tikai mirtu kopa ar mums. Es priecājos, ka viņa te nav.

-     Un es vismaz tagad zinu, Villova teica, ka viņš nekad nav bijis gļēvulis. Tikai man gribētos… man gribētos… Mūsu šķiršanās bija tik briesmīga!

Draugi atkal apklusa un ievēroja, ka klaudzoņa līdzenumā apklususi.

-    Viņi nāk šurp! Hargs čukstus izgrūda.

Sgorriešu rindas tuvojās pauguram. Viņi nenāca visi.

Nāca apmēram trīs simti. Vispirms tie nāca soļos. Tad pārgāja rikšos. Un pēc tam auļoja uzbrukumā.

-    Kapteini Bankfut! Teins teica, izsliedams ragus.

-    Kapteini Tein! Bankfuts lepni atsaucās.

-   Ja šis ir pēdējais stāsts, Bankfut, tad gādāsim, lai tas būtu vislabākais!

Bankfuts pamāja ar galvu un saslējās cīņai. Izlūkotāji sastājās ciešos, cits citu aptverošos apļos visapkārt pīlādzim, un, kad sgorrieši sasniedza pauguru, Teins, Bankfuts, Hargs un Brāns izgāja cauri to rindām un nostājās dažādās paugura pusēs.

Sgorrieši pienāca tuvāk, un tagad Izlūkotāji skaidri varēja saskatīt zilganās rētas viņu pierēs un uzasināto ragu smailes. Nākamajā mirkli sākās uzbrukums un brieži kā paisuma vilnis traucās augšup pa paugura malām. Triecienu juta pat Pepa un Villova Izlūkotāju apļu iekšienē. Brieži visapkārt cīnījās, mauroja un brāzās cits pret citu. Nelielais paugurs drebēja no belzieniem un spērieniem. Sgorrieši pret Izlūkotājiem. Rags pret ragu. Izlūkotāji šķita šūpojamies turp un atpakaļ, grūsti un mētāti no visām pusēm.

Cīņa turpinājās, taču ne Pepa, ne Villova, atrazdamās vidū, nevarēja īsti redzēt, kā Izlūkotājiem klājas. Laiku pa laikam viņas uz īsu brīdi redzēja te Bankfutu, te Teinu, Brānu vai Hargu, kas vēzēja galvu vai slējās pakaļkājās, pulcināja Izlūkotājus vienkop vai steidzās palīgā citam briedim. Viņas redzēja ik pa brīdim briežus pakritam zemē, nezinot, vai tie ir savējie, vai pretinieki. Vienīgais, par ko viņām nebija šaubu, bija tas, ka viņu stāvoklis ir neglābjami bezcerīgs.

Pēkšņi caur Izlūkotāju rindām izlauzās briedis, kas metās virsū Villovai.

-   Sargies! iesaucās Pepa, un Villova pēdējā brīdī paguva atlēkt sānis, izvairoties no raga dūriena. Briedis apsviedās apkārt, un Villova pamanīja viņa acīs pārsteigumu par to, ka Izlūkotāju vidū ir ari teles. Tomēr viņš atkal nolaida ragus un lēca jaunā uzbrukumā.

No kreisās puses pieskrēja Hargs, kas bija redzējis briedi izlaužamies cauri Izlūkotājiem un tāpēc pametis savu vietu cīnītāju priekšējās rindās. Viņš nāca īstajā brīdī. Pagrūdis sgorrieti sāņus, viņš trieca vidus žuburus uzbrucēja pakaklē, ar vienu cirtienu pārplēsdams tam kaklu.

Taču brīdi, kad sgorrietis pakrita, Hargu pašu sānos ķēra trieciens un viņš sajuta skaudras sāpes. Cauri viņu rindām bija izlauzies vēl viens sgorrietis, kas plosīja viņa sānu.

-   Palīdziet viņam! Villova izmisusi uzsauca apkārtējiem Izlūkotājiem. Palīdziet Hargam!

Trīs Izlūkotāji piesteidzās viņiem palīgā, un sgorrietis bija spiests maksāt par savu pārdrošību. Izlūkotāji aplenca viņu no visām pusēm.

-    Paldies Hernem! Villova nočukstēja, redzēdama, ka Hargs, kaut ari ievainots, tomēr stāv kājās. Bet, pagriezusies pret māsu, viņa atkal šausmās iekliedzās.

Pepa gulēja starp akmeņiem, un zemi ap viņu krāsoja asinis.

-    Nē, Pepa, tikai ne tu! Villova iešņukstējās un juta priekškājas saļimstam.

Villovas galva noslīga pār Pepu, un viņa ieraudzīja Pepas kaklā nāvējošu brūci. Acīmredzot to bija iecirtis sgorrietis īsi pirms uzbrukuma Hargam. Zāle pamazām kļuva sārta no Pepas asinīm.

Pepas acis vēl bija vaļā, taču skatiens tajās pamazām kļuva stiklains.

-    Nē, Pepa, nē! Villova panikā iekliedzās.

Pepa mēģināja pacelt galvu, taču tas neizdevās. Man nekad nevajadzeja ļaut tev nākt līdzi…

-    Klusu, Villova! Pepa atčukstēja. Tagad gādā par sevi, jo es drīz būšu kopā ar Herni.

-    Pepa! Villova vēlreiz iekliedzās.

Taču viss bija galā. Pepa aizvēra acis un nolaida galvu uz zemes.

Villova drebēdama uzslējās kājās un ieraudzīja, ka cīņa ap viņu ir pierimusi. Sgorrieši atkāpās, un cauri Izlūkotāju baram, kas uz paugura atkal ieņēma savas vietas, viņai tuvojās Teins un Bankfuts.

-   Mēs viņus atturējām! Bankfuts iesaucās. Mums tas izdevās! Bet daudz netrūka, lai viņi… Bankfuts aprāvās.

-    Nē! viņš iekliedzās. Nē!

Trīs draugi, galvas noliekuši, brīdi stāvēja blakus Pepas nedzīvajam augumam. Visapkārt zālē gulēja nonāvēti brieži. Bojā gājuši bija daudzi sgorrieši un četrdesmit Izlūkotāji. Un, kaut gan pirmais uzbrukums bija krietni iedragājis Izlūkotāju spēkus, Lielais Bars līdzenuma otrā malā šķita gandrīz neskarts un uz Izlūkotāju pusi atkal virzījās divas grupas, katrā pa divsimt briežiem.

-   Visam beigas! Teins teica, kratīdams galvu. Nākamo uzbrukumu mēs vairs neizturēsim.

Bankfuts nikni piecirta kāju pie zemes.

-   T-t-tad lai sgorrieši mirst kopā ar mums, jo t-t-tikai tā mēs varam atriebt Pepu!

Bet Teins paveda Bankfutu sāņus.

-   Bankfut, viņš čukstus teica, atskatīdamies uz Villovu,

-    vai tu varētu kaut ko izdarīt manā labā?

-   Jebko, Tein.

-    Vai tu varētu palikt kopā ar Villovu līdz beigām un aizsargāt viņu, cik ilgi iespējams?

Bankfuts paskatījās uz Teinu. Viņi abi saprata, ka nākamajā uzbrukumā ies bojā visi, arī Villova, tomēr Bankfuts pamāja ar galvu.

-    Labprāt! viņš atbildēja.

Abi vecie draugi sasita kopā ragus un sagatavojās gaidāmajam triecienam. Pie bērzu pudura Sgorrs atzinīgi māja ar galvu, vērodams savu karotāju pēdējo uzbrukumu pauguram. Tas solījās būt pat pārāk viegls. Sgorrieši devās uz priekšu, un Teins, Brāns un ievainotais Hargs izskrēja Izlūkotāju pirmajās rindās. Pauguram vēlreiz pāri brāzās bargas kaujas vilnis. Bankfuts kopā ar Villovu klusēdami stāvēja pie pīlādža un gaidīja.

Izlūkotāju aplis pamazām kļuva retāks, un sgorrieši lauzās tam cauri. Trim uzbrucējiem tas izdevās. Šoreiz tie metās tieši uz Bankfutu.

-    Ej man aiz muguras, Villova! Bankfuts iesaucās. Ar muguru pret koku!

Villova paklausīja.

-     Pie manis! Bankfuts iesaucās, saslējies pakaļkājās un vēzēdams gaisā priekškājas. Šurp pie manis!

Taču neviens nevarēja pieskriet viņam palīgā.

-    Nu tad nāciet šurp! viņš nikni ierēcās. Nāciet, sgorriešu s-s-salašņas!

Sgorrieši brīdi apst.ijās, Bankfuta zvērojošā skatiena samulsināti. Taču nākamajā mirklī tie devās uz priekšu, draudīgi noliekuši galvas. Bankfuts ar pakaļkājām ieurbās zemē un saspringa gatavībā. Pirmajā uzbrukumā pret Bankfutu metās tikai viens briedis, un Bankfuts to sekmīgi atvairīja ar ragiem. Sgorrieši šķita iztrūcināti, tomēr nākamajā triecienā metas visi trīs reizē. Pirmo triecienu Bankfuts atsita ar galvu, bet tad viņam uzbruka otrs sgorrietis un abu ragi saķērās, likmēr trešais tēmēja Bankfutam krūtīs, raga smaile caururba adu, un Bankfuts ieelsojās.

-    Riebeklis! viņš iesaucās.

Bet nākamajā bridi Bankfuts sajuta vēl vienu dūrienu, un viņa kājas piepeši sāka pagurt.

-    Piedod, Villova! viņš iesaucās, juzdams, ka saļimst.

Bankfuta galva atsitās pret zemi. Paskatījies augšup, viņš

redzēja visus trīs sgorriešus raugāmies viņā no augšas un atvēzējam ragus, lai nonāvētu. Bankfuts aizgrieza galvu.

Bet tajā pašā brīdī viņa skatiens atdūrās pret meža austrumu malu. Pēc trieciena pa galvu Bankfuts vairs nevarēja labi redzēt, un viņa apziņa sāka aizmigloties, bet, pirms zuda samaņa, viņam šķita, ka acu priekšā pavīd neparasts skats. Tālumā, cauri karotāju pulkam, viņš mežmalā redzēja savādu mirdzumu un, aizvērdams acis, dzirdēja vārgu, tik tikko saklausāmu balsi:

-    Uz mežu! Paskatieties uz mežu!

Balsi bija sadzirdējis ari Teins, kas karoja priekšējās rindās; pēkšņi visi mitējās cīnīties un, bezgala pārsteigti, raudzījās uz meža pusi. Pāri klajumam atskanēja izbiedētu briežu maurošana, un meža malā stāvošie sgorrieši apjukumā un pārbīlī metās pa labi un pa kreisi, atstādami pozīcijas un mezdamies līdzenumā. Teins izdvesa apslāpētu pārsteiguma saucienu.

Koki! Koki briežiem aiz muguras! Tie izplatīja gaišu mirdzumu. No sausajiem zariem cēlās savādi dūmi, un mežu viscaur apņēma spoža, oranža gaisma. Teina ausis sasniedza savādi spraksti. Lielais Bars kā apstulbis vēroja notiekošo, un sgorrieši, kas atradās gaismai tuvāk, panikā bēga.

Teins zināja: lai kas būtu noticis, tas nespēs glābt Izlūkotājus, taču vismaz pagaidām tas apmulsināja sgorriešus un laupīja tiem līdzšinējās priekšrocības.

-   Izlūkotāji! Teins iesaucās. Izlūkotāji, dzeniet viņus atpakaļ! Šī ir jūsu vienīgā iespēja!

Izlūkotāji izdzirdēja Teina saucienu un tūlīt atkal metās cīņā, jaunām cerībām bangojot sirdīs. Redzot savādo gaismu un skatoties, kā viņu karotāji šausmās bēg, pakalnā uzskrējušie sgorrieši zaudēja drosmi un juta, ka pretinieki spiež viņus lejā no nelielā kalna. Sgorriešu rindas sašķobījās, un nākamajā brīdī tie pagriezušies metās bēgt.

-    Bankfuts! Villova izmisusi iesaucās, kad pie viņas pieskrēja Teins. Taču Teins raudzījās uz meža pusi. Gaisma starp kokiem kļuva arvien spožāka.

-   Kas tas ir, Tein? Kas tur notiek? piesteidzies viņiem klāt, izdvesa Hargs.

-    Es nezinu! Teins izbiedēts nočukstēja.

Tagad brieži visā līdzenumā klusēdami noskatījās, kā pa koku zariem nikni lēkā dīvainās dzirksteles. Ilgi nebija lijis, laiks turējies neparasti silts, un miza kļuvusi gluži sausa, tāpēc liesmas strauji lēkāja no zara uz zaru.

Sgorrieši, kuri pirms neilga laika sargāja mežmalu, bija aizskrējuši pie bara galvenās daļas, un tagad tam pievienojās ari paugura karotāji. Brieži izbiedēti noskatījās, kā dīvainais spožums apēd zaru pēc zara, un baru pāršalca izbiedētu čukstu vilnis. Oranžās gaismas nebija tikai pašā koku audzes vidū, un pēc brīža no meža ēnām izsoļoja stalts briedis ar divpadsmit ragu žuburiem.

Mutē viņš turēja zaru. Arī tas kvēloja oranžā gaismā. Herlām mēmi noraugoties, briedis spēji saslējās pakaļkājās un uzsvieda kvēlojošo zaru gaisā. Uzvirmoja dzirksteļu spiets, briedis neganti iemaurojās un ar dobju troksni atkal atsita priekškājas pret zemi.

Teins no pīlādža paugura vidū panācās uz priekšu.

-    Rannohs! viņš izdvesa. Rannohs ir ieradies!

Debesīs noducinaja pērkons, jo pamalē bija sabiezējuši

tumši negaisa mākoņi.

Visu acis kā piekaltas sekoja Rannoham, kamēr tas izsoļoja līdzenuma vidu. Lepni paceltu galvu nesdams krāšņos ragus, briedis nesteidzīgi tuvojās bērzu pudurim, pie kura stāvēja Sgorrs un Narls. Piegājis tiem apmēram trīs koku atstatumā, viņš apstājās, atkal saslējās pakaļkājās un dārdoši iemaurojās.

Sgorra sirds sažņaudzās.

-    Sgorr! Rannohs iesaucās, un viņa balss dimdēja kā pērkons. Es tev teicu, ka nākšu! Un es esmu šeit! Esmu izsaucis cilvēka gaismu, atnesis uguni, lai atriebtu savu tēvu un Izlūkotājus!

Tagad sgorriešu vidū atskanēja saniknota murdoņa, jo tie bija dzirdējuši Rannoha vārdus un pamanījuši balto zīmi uz viņa pieres.

-     Herla! Rannohs atkal iesaucās. Jūs man neticējāt, jūs neticējāt Hernem, un tagad jums par to jāmaksā! Jo es esmu Iezīmētais, kuru jūs piespiedāt bēgt no sava bara, un tagad esmu atgriezies, lai piepildītu Pravietojumu!

Daudzi kopā sanākušie brieži pārmija pārsteigtus skatienus. Narls blakus Sgorram izbiedēts sakustējās.

-    Tā ir patiesība, Narls nočukstēja, tā ir patiesība!

Sgorra vienīgā acs iezvērojās pret Narlu, un tad viņš

nicinoši nosprauslojās un pats devās uz priekšu. Sgorriešu sargi, kas stāvēja ap viņu, satraukti paskatījās uz kungu, bet Sgorrs dusmīgi aizsoļoja tiem garām.

-    Rannoh! viņš nicinoši iekliedzās pāri klajumam. Tu mani neiebiedēsi ar saviem cilvēku trikiem un izdarībām, ko iemācījies Hernes barā! Jo oranžā gaisma tikai apēdīs kokus un mums nekā ļauna nedarīs! Kā jau teicu, arī es esmu mācījies cilvēku gudribas!

Brieži atkal satraukti paskatījās uz valdnieku, jo uguns mežā un degošā koka smarža bija tos izbiedējusi. Tomēr Sgorra pašpārliecinātais miers un zināšanas par oranžo gaismu viņus nomierināja.

Rannohs nikni piecirta kaju.

-Jā, Sgorr, tu zini šo to par cilvēka prātu. Bet tu no viņa esi mācījies tikai vardarbību! Kāpēc tu nestāsti briežiem, ko esi izdarījis? Kāpēc nepastāsti, ka nogalināji cilvēka bērnu un apēdi viņa sirdi?

Vairāki brieži ievaidējās un ar šausmām paskatījās uz savu vadoni. Sgorrs juta, ka viņam mugurā urbjas tūkstoš jautājošu skatienu.

-    Nu un tad, Rannoh? viņš nospļāvās. Tā ir pagātne! Tagad mēs esam tikušies, lai stātos viens otram pretī!

-    Lai notiek, Sgorr! Rannohs iesaucās. Nāc šurp, un cīnīsimies! Ja tev pietiek drosmes, nāc viens! Šodien gājuši bojā jau pārāk daudzi brieži, un es nevēlos nogalināt vēl kādu!

Sgorrs salti pasmaidīja.

-            Ko tu vari iesākt pret tūkstoš briežiem? viņš iesaucās. Nu nē! Tava izdevība bija pagājušajā naktī, un tev vajadzēja to izmantot. Bet tagad tev jāmaksā par savu muļķīgo ticību. Tu esi skaists upuris, Rannoh! Sgorrieši! viņš pēkšņi nodārdināja. Ņemiet viņu ciet! Tūlīt pat!

Taču sgorrieši nekustējās ne no vietas. Visi palika stāvam.

-            Klausiet manu pavēli! Sgorrs nikni ierēcās, apsviezdamies apkārt.

Brieži tramīgi saskatījās.

-            Nebaidieties taču no viņa! Sgorrs uzsauca. Paskatieties! Viņš ir visparastakais briedis! Jebkurš nojums varētu viņu pieveikt!

Tomēr brieži vilcinājās. Šoreiz viņus atturēja nevis bailes, bet gan doma par Sgorra seno briesmu darbu.

-           Ei, tu! Sgorrs uzsauca vienam no vecākajiem sgorriešiem. Tu izpildīsi manu pavēli!

Briedis nodūra skatienu.

-    Ar viņu ir Herne, tas nočukstēja, bet tu… tu…

-            Nav ar viņu nekāds Herne! Sgorrs nospļāvās. Viņš ir visparastākais Lera un nekas cits!

Sgorrs pagriežas pret citu briedi.

-Tu! Es tev paveļu!

Ari šis briedis papurināja galvu. Viņš lūkojās uz Rannohu, un viņa acis pauda uzticību. Tas bija Kveihs.

Bet tad aiz viņa no sgorriešu rindām izsoļoja cits briedis. Tas bija sgorriešu komandieris, kas iepriekšējā naktī bija apstaigājis baru.

-    Es cīnīšos ar viņu, valdniek Sgorr! briedis teica.

No aizmugures viņam pienāca vēl kāds sgorrietis. Tad vēl un vēl viens. Tie paklanījās Sgorram, un viņš ledaini pasmaidīja.

-    Ļoti labi! viņš teica. Jūs tiksiet pienācīgi atalgoti. Tagad nesiet man šurp viņa ragus!

Nākamajā brīdī uz Rannoha pusi joņoja divdesmit brieži. Rannohs trešoreiz saslējās pakaļkājās un, vēzēdams gaisā priekškājas, skaļi iemaurojās, tad pagriezās un skriešus metās uz pauguru, kur atradās Izlūkotāji. To redzēdami, sgorrieši nodomāja, ka viņš bēg no meža un no briesmīgās gaismas, un to bailes atkāpās. Drīz no kopējā bara cits aiz cita atrāvās vēl vairāki brieži, pievienodamies vajātājiem.

-    Viņš nepaspēs! Villova izmisusi nočukstēja, skatīdamās, kā Rannohs skrien uz viņu pusi.

Izlūkotāji kā sastinguši raudzījās uz Rannohu, kas tuvojās pauguram, taču drīz kļuva redzams, ka attālums starp viņu un sgorriešiem samazinās. Vajātāju bija apmēram trīsdesmit, un Teins nodrebēja, redzot, ka no labās puses tiem piebiedrojas vēl viena sgorriešu grupa.

-    Mums viņam jāpalīdz! Villova iekliedzās.

-   Ko lai mēs iesākam? izdvesa Teins. Sgorrieši jau gandrīz bija panākuši Rannohu.

Bet pēkšņi Teins sastinga kā pārakmeņojies. Viņam apkārt zālē pletās ēna, kas auga arvien lielāka.

-    Kas tas ir, Villova? Teins nočukstēja.

Tad viņi to izdzirdēja. Debesīs atskanēja neganta ķērkšana un spārnu plivināšana. Izlūkotāji paskatījās augšup, un tiem izlauzās pārsteiguma sauciens. Debesis bija kļuvušas melnas. Virs galvas zibēja un riņķoja neskaitāmi tumši apveidi. Apkaimi pārņēma apdullinošs troksnis.

-    Kraukļi! Villova iesaucās. Tie ir kraukļi! Ieradies Krā!

-   Brieža dusmās melnēs debess vaigs, Teins nočukstēja. Villova, tas tiešām ir Pravietojums!

Sgorrieši, kas bija jau panākuši Rannohu, apstājās un, galvas nokāruši, sāka bailēs maurot. Citi izslējās pakaļkājās, spārdīdami gaisu un mēģinādami atvairīt ņirbošo putnu baru. Melnais mākonis nolaidās pār briežiem, putni knāba tiem acīs un sita ar spārniem pa ragiem. Vajātāji apstājās, bet Rannohs skrēja tālāk. Izlūkotāji bija sasniegti.

Lielais Bars šausmās vēroja, kā viņu biedri cīnās ar putniem. Sgorrieši panikā mētāja galvas, cenzdamies vairīties no nerimtīgajiem knābieniem.

Izlūkotāji nolieca galvas, kad Rannohs, pieskrējis pie pīlādža, satriekts noskatījās nodalītajā postā. Bankfuta acis bija aizvērtas. Viņš gulēja blakus Pepai. Zeme ap abiem nekustīgajiem augumiem mirka asinīs.

-      Tātad esmu ieradies par vēlu! Rannohs rūgti iesaucās.

-    Paldies Hernem, ka tu ieradies vispār! sacīja Teins. Cik labi tevi atkal redzēt, Rannoh!

Rannohs bezpalīdzīgi noskatījās uz Pepu un Bankfutu. Tad viņš pacēla acis pret Izlūkotājiem un aplaida skatienu visapkārt.

-   Kur ir Dadzis? viņš jautāja. Villova skumji papurināja galvu.

-   Piedodiet, Rannohs teica, bet man vajadzēja parūpēties, lai mana māte būtu drošībā.

-   Tava māte, Rannoh? Villova pārsteigta jautāja. Vai tad Brakena arī ir šeit?

-   Nē, Villova, Brakena ir mirusi. Un viņa nav mana māte.

Villova un Teins izdvesa pārsteiguma saucienus.

Bet tad Rannohs spēji paspēra soli uz priekšu. Viņa skatiens bija cieši pievērsts Bankfutam. Bankfuts nodrebēja, sāpīgi sakustējās un atvēra acis.

-   Rannoh, viņš kā pa sapņiem nočukstēja, Rannoh, tu esi te!

-    Guli mierīgi, Bankfut! Rannohs teica. Gan es pagūšu tevi izdziedināt. Ja vien vispār kaut ko vairs paspēšu.

-     Bet tagad ar mums ir Herne! sacīja Brāns. Arī viņš bija nopietni ievainots.

-     Herne varbūt ir ar mums, Rannohs nopietni atbildēja, bet es savos klejojumos esmu pārliecinājies, cik neizprotami var būt viņa ceļi. Jo, kaut gan Herne ir dziednieks, Herne ir ari mednieks. Viņš vēl var prasīt pēdējo upuri.

Izlūkotāji sakustējās virs viņu galvām uz rietošās saules fona atkal iezīmējās tumša ēna. Kraukļi bija paveikuši savu uzdevumu un lidoja mājup tie, kas vairs spēja lidot, jo daudzi cīņā bija gājuši bojā.

-    Paldies! Rannohs nočukstēja. Paldies jums visiem! Bet tagad mums būs vajadzīga nopietnāka palīdzība. Mūsu vienīgā cerība ir tā, ka viņi ieradīsies laikā.

-    Viņi? Teins pārjautāja.

Piepeši pār līdzenumu atkal aizskanēja dobja maurošana, un Izlūkotāji pagriežas turp. Kaut gan vārdus nevarēja saklausīt, bija redzams, ka Sgorrs atkal uzrunā Lielo Baru.

-    Jūs redzat? Sgorrs sauca. Viņi ir tikai Leras! Tādi paši kā putni, kas spēj tikai knābt. Turpretī mēs esam brieži! Sgorrieši. Neuzvaramie. Paskatieties uz viņu un viņa Izlūkotājiem! Tur nav atlicis vairāk par sešdesmit!

Sgorrs iekarsa arvien nevaldāmāk.

-     Bet mēs mēs esam armija! Zīmes, ko es iededzināju jūsu pierēs, sargās jūs, un šoreiz es pats jūs vedīšu cīņā! Kaut gan esmu vecs un man nav ragu, es jums parādīšu, ka neesmu nobijies!

Sgorrieši vēroja valdnieku, un, kaut gan briežu sirdīs bija iezagušās bailes, viņi ilgu gadu gaitā bija dresēti pakļauties tā pavēlēm, turklāt pašlaik, dziestošajā vakara gaismā, Sgorrs izskatījās neparasti iespaidīgs. Viņš pagriezās un skriešus devās uz paugura pusi, un Narls sekoja viņam pa pēdām. Lielais Bars sakustējās un nākamajā brīdī kā vilnis traucās uz priekšu tūkstoš briežu pret Izlūkotāju nelielo pulku. Pāri upei peldēja vēl citi sgorrieši, un papildspēki steidzās šurp arī no pārejas. Dresūra bija uzvarējusi. Tagad debesis sedza smagi lietus mākoņi, piebrieduši no daudzu dienu neparastajā karstumā iztvaikojušā zemes ūdens.

Rannohs uz paugura pacēla galvu.

-    Nav vairs laika, viņš skumji nočukstēja, nav laika!

Tad Rannohs pagriezās un uzrunāja Izlūkotājus.

-     Mani draugi! viņš iesaucās. Vai jūs man sekosiet? Vai sekosiet šai zīmei Hernes vārdā?

Izlūkotāji nolieca ragus un ierūcās.

-     Labi! Rannohs teica. Tad dosimies pretī savam liktenim!

Un kopā ar Villovu, Teinu un Brānu viņš metās lejā no paugura, vezdams līdzi pārējos varbūt pretī nāvei.

Sgorrieši nāca arvien tuvāk, bet brīdī, kad draugi gatavojās baisajam triecienam, Villova pameta skatienu sānis un iekliedzās. Viņa nespēja ticēt savām acīm.

-    Skatieties! viņa iesaucās. Pāreja!

Pa kalnu pāreju, no kuras nupat vēl bija skrējuši šurp sgorrieši, tagad nāca neskaitāmi citi brieži, kas cīnīdamies centās izlauzt ceļu pie Izlūkotājiem.

-    Nevar būt! iesaucās Teins.

Taču visi pazina briedi, kas soļoja priekšgalā. Tas bija Birrmagnurs. Viņam blakus cīnījās vēl citi ziemeļbrieži, pavisam kādi piecpadsmit, un tālāk varēja redzēt vēl vismaz simt Herlas.

Vairākums bija staltbrieži, tomēr Rannoha sirds sāka sisties līksmāk, redzot to vidū ari stirnū bukus un jo sevišķi vienu no tiem, kurš skrēja pārējiem priekšgalā.

-    Tīks! Rannohs pārsteigts izsaucās. Tas ir Tīks! No Lielā Kalna malas! Varbūt šī diena nesīs vairāk pārsteigumu, nekā es biju domājis. Uz priekšu!

Izlūkotāji metās pretī Birrmagnuram un Tikām, un, pirms sgorrieši paguva atskriet līdz viņiem, brieži jau bija apvienojušies, atjaunojot Izlūkotāju paretinātās rindas.

-    Birrmagnur! Rannohs iesaucās. Kā es priecājos tevi redzēt, mans draugs!

-Līdzko Leras man pastāstīja, ka tu dodies pretī Sgorram, es savācu visus, ko varēju, Rannoh! ziemeļbriedis atsaucās. Es sastapu savus draugus Lielā Kalna pakājē.

Rannohs palūkojās uz ziemeļbriežu pulku. Skats nenoliedzami bija iespaidīgs.

-    Šurp nāk vēl daudzi citi, Birrmagnurs teica, tikai es baidos, ka viņi nepagūs ierasties laikā.

Lielais Bars tagad iekļāva viņus no visām pusēm, un sgorrieši, nikni maurodami, naca uzbrukumā. Rannohs centās uztvert vējā pazīstamu smaržu, taču viņa sirds bija smaga.

Pretinieks nāca tuvāk un tuvāk.

-     Herne! Rannohs nočukstēja. Palīdzi mums tagad, Herne!

Mākoņi, kas sedza debesis, bija sabiezējuši pavisam melni, un pēkšņi atskanēja pērkona grāviens. Uzzibsnīja zibens, un sāka gāzt lietus. Tomēr sgorrieši tuvojās. Drīz viss līdzenums pārtapa kaujas laukā. Pašā vidū Rannohs cirta pa labi un pa kreisi, cēlās pakaļkājās un spēra. Viņam līdzās bija Teins un Birrmagnurs. Ziemeļbrieža spēks un masīvais augums sgorriešiem bija pamatīgs pretspars, un kādu bridi draugiem izdevās uzbrucējus atturēt. Taču apkārt Izlūkotāji cits pēc cita sāka krist. Cīņa šķita bezcerīga. Izlūkotāju goda dēļ brieži joprojām drosmīgi cīnījās, taču tagad viņus vadīja tikai izmisums, kas, lietum pieņemoties spēkā, kļuva arvien dziļāks. Sgorriešu acīs bija jaušams triumfs.

-     Paliec sveiks, Rannoh! Villova iesaucās pāri cīņas laukam, uz bridi ieraudzījusi draugu. Abu acis sastapās, un skatieni tajās liecināja par sakāvi.

-     Vai tāds bija šīs zīmes uzdevums? Rannohs skumji atsaucās. Piedod par visu!

-    Tā nerunā, Rannoh! Villova atsaucās. Mēs vismaz dusēsim kopā. Uz visiem laikiem.

Bet tad karojošie Herlas pēkšņi izdzirda troksni, kas lika visu sirdīm sastingt.

Tā nāca no viņu vidus un atgādināja baismīgu gaudošanu. Viņus bija pārsteidzis daudz baigāks pretinieks par jebkuru Herlu, kam viņi jebkad stājušies pretī. īstais ienaidnieks tagad bija viņu vidū, skrēja, koda, kampa, cirta zobus sgorriešiem kājās un gurnos.

-    Viņi ir klāt! Rannohs iesaucās, un cauri nopietnajai balsij jautās līksms triumfs. Beidzot viņi ir klāt!

Briežu vidū zibēja simtiem citu dzīvnieku, un to spīdīgie, sudrabainie kažoki slapjumā draudīgi zalgoja. Siekalām ritot no žokļiem, tie neganti koda, taču tikai tiem briežiem, kuru pierēs bija sgorriešu zīmes. Izlūkotājus tie neaiztika. Tie kustējās zibens ātrumā, un to zobi iedvesa šausmas. Beidzot bija ieradušies vilki.

-Viņš valda pār 1.cram! kāds sgorrietis panikā iebrēcās. Herne ir ieradies, lai mūs sodītu! Lai sodītu Sgorru par to, ko viņš izdarījis!

-    Sgorr, valdniek Sgorr! Narls cīņas karstumā iekliedzās, bet, paskatījies uz sava kunga pusi, šausmās ieelsojās. Sgorrs bija ielenkts. Viņu bija apstājuši trīs vilki, atvilkuši lūpas no atieztajiem zobiem, un draudīgi rūca. Sgorrs mēģināja atkāpties, taču viņam vairs nebija, kurp skriet. Arī viņš atņirdza zobus, tomēr pēkšņi izskatījās noguris un bezpalīdzīgs.

-    Nu tad nāc! Sgorrs spēji un izaicinoši iesaucās. Nāc, Herne! Jo tu esi vajājis mani visu mūžu, vai ne?

Vilki dzīrās mesties viņam virsū, bet tad piepeši uzbrukumā metās Narls. Noliecis ragus, viņš steidzās aizstāvēt valdnieku, un visi trīs vilki vienlaikus vērsās pret viņu. Narlam vairs nebija glābiņa. Viņa kaklā iecirtās nāvējoši zobi. Tomēr Narls bija miris ar godu, jo devis savam valdniekam laiku un iespēju bēgt.

-     Rannoh, mīļais Rannoh! Villova čukstēja, lietum straumēm plūstot pār viņiem. Kas te notiek?

-    Mūsu vidū ir mednieks, Rannohs čukstus atbildēja.

-    Esi mierīga, Villova, drīz tas būs galā!

Sgorrieši visapkārt bija tikpat kā padevušies, taču vilki necentās tos nogalināt. Viņiem bija dota pavele nonāvēt tikai bezragu briedi. Pārējos vilki tikai atvairīja, kā spēdami.

-   Tu esi uzvarējis, Rannoh! Villova iesaucās. Uzvarējis!

Taču Rannohs viņā neklausījās. Viņa skatiens bija pievērsts kaut kam tālumā. Gabalu no kalnu pārejas viņš redzēja briedi bez ragiem, kas neuzkrītoši rikšoja projām.

-     Rannoh! iesaucās Teins, pieskriedams viņam klāt.

-    Sgorrs tūlīt aizbēgs!

-    Es viņu redzēju, Rannohs atbildēja.

-    Es paņemšu līdzi Izlūkotājus!

-    Nē, Tein! Rannohs sacīja. Ar to man jātiek galā vienam!

Cik ātri vien spēdams, Rannohs cauri lietum joņoja uz pārejas pusi. Sasniedzis to, viņš ieraudzīja Sgorru kalnu takas tālākajā galā. Ar strauju lēcienu Rannohs metās uz priekšu. Taču, nokļuvis pārejas vidū, viņš apstājās. Uz takas zemē gulēja Dadzis.

-   Mans nabaga draugs! Rannohs skumji sacīja. Piedod, ka es tevi pievīlu! Es zinu, Dadzi, ka nekad neesmu tev paticis, tomēr ceru, ka tu kaut kā esi spējis man piedot.

Bet kritušais briedis gulēja viņa priekšā mēms un nekustīgs.

-   Herne! Rannohs rūgti izsaucās. Vai mums jāmirst? Vai tiešām mums visiem jāmirst?

Un spējās dusmās viņš atmeta galvu un aizauļoja pakaļ Sgorram.

Nokļuvis ielejas galā, viņš ieraudzīja veco briedi kāpjam augšup pa nogāzi virs ezera.

-   Sgorr! Rannohs iesaucās, un sauciens dobji atbalsojās viscaur ielejas akmeņainajās sienās. Nāc, stājies man pretī, Sgorr!

Taču briedis neatbildēja. Nākamajā mirklī viņš pazuda aiz kalna muguras. Rannohs metās augšup, kājām slīdot uz nogāzes sīkajiem, slapjajiem oļiem. Sasniedzis kalna kori virs ielejas gala, viņš redzēja tālāk slejamies jaunas kalnu grēdas. Sgorrs v.iirs nebija ieraugāms, taču Rannohs pamanīja viņa pēdas uz slapjās piekalnes. Viņš sāka kāpt augšup pa stāvo kalna malu.

Rannohs kāpa arvien augstāk un augstāk, visu laiku lūkodamies pēc Sgorra. Laiku pa laikam viņam pretī ripoja sīki akmentiņi un oļi, un viņš saprata, ka Sgorrs ir kaut kur virs viņa. Rannohs nonāca līdz nelielai klints dzegai, pie kuras slīpums spēji mainījās, vedot augstāk pie nākamās pārkanes, virs kuras pacēlās liels klintsbluķis. Kritums zem dzegas bija vismaz trīs koku augstumā, bet tālāk kalns kļuva līdzens. Rannohs izbijies paskatījās lejup, taču viņam bija skaidrs, ka Sgorrs ir nācis tieši šo ceļu. Viņš spēra soli uz dzegas.

Pēkšņi viņam visapkārt sāka birt akmeņu un klintsgabalu krusa. Rannohs izbīli pacēlās pakaļkājās un tajā pašā brīdī ieraudzīja virs sevis uz. lielākās pārkares Sgorru, kurš centās nogrūst lejā lielo klmtsbluķi. Bluķis sāka šūpoties, kustēties turp un atpakaļ nelielajā akmeņu iedobē, kas tik tikko turēja to uz vietas un daudzus gadus bija kavējusi tā kritienu lejup uz zemākās dzegas.

-   Rannoh! Sgorrs iesaucās. Vai tu domā, ka vari iznīcināt mani ar saviem muļķīgajiem trikiem? Nu tad dodies pie sava Hernes!

Rannohs nodrebēja, skatīdamies, kā akmens līgojas, un redzēja Sgorra vienīgajā acī neapvaldītu naidu.

Bet tajā pašā brīdī viņš izdzirdēja kādu skaņu, tādu kā savādu šņākoņu miklajā gaisā. Rannohs bija to dzirdējis jau agrāk, un pēkšņi viņam kaut kas aizzibēja gar acīm. Viņš pārsteigts redzēja, ka Sgorra galva negaidot atgāžas atpakaļ.

Sgorram kaklā bija ieurbies tievs, smails zars, un no dūriena vietas plūda asinis. Sgorrs metās uz parkares malu, projām no klintsbluķa, kas bija atšūpojies atpakaļ savā nedrošajā ligzdā. Viņš skatījās lejup uz Rannohu, un naidu viņa acī bija nomainījis apjukums un sakāves apziņa. Tad Sgorrs krita lejup un viņa kājas bezmērķīgi vēzējās gaisā, līdz triecās pret apakšējo dzegu. Sgorrs bija miris.

Rannohs apsviedās apkārt un pretī uz krēslainās kalna nogāzes slapjajā zālē ieraudzīja stāvam jaunu cilvēku. Cilvēks tobrīd lika jau nākamo nosmailināto zaru sava krustam līdzīgajā rīkā un pēc brīža pacēla to sev pie acīm. Juzdams nāsīs iesitamies zēna smaku, Rannohs spēji nodrebēja. Viņš pagriezās, nolēca no klints dzegas un metās bēgt, kājām klūpot pa stāvo, akmeņaino nogāzi. Taču zēns metas viņam pakaļ un skrēja, cik ātri vien spēdams.

Rannoha sirds neprātīgi dauzījās, un viņš visiem spēkiem pūlējās noturēties uz slīpā pamata. Atkal sāka līt, un irbuleņu krūmos iešalcās vējš, vaidēdams un čukstēdams kā sen dzirdēta balss.

Tā, Herne! Rannohs skriedams rūgti iesaucās. Mednieks ir kļuvis par medījumu!

Rannohs virzījās uz priekšu arvien lēnāk, jo kalns kļuva arvien stāvāks un salijusi zeme arvien slapjāka. Brīžiem viņš sagrīļojās un klupa. Aizmugurē viņš juta cilvēka klātbūtni. Rannohs saņēma spēkus, un tad piekalne negaidot kļuva lēzena un pārtapa klajumā, zem kājām atkal bija līdzena zeme. Taču iepretī slējās stāva akmens siena. Rannohs bija iesprostots.

Rannohs pagriezās atpakaļ pret cilvēku un sarāvās, redzēdams, ka tas krēslā un lietū joprojām skrien uz viņa pusi. Kad vajātājs atradās apmēram trīs ozolu attālumā, viņš apstājās un atkal pacēla krustenisko riku pie acīm. Zara nosmailinātais gals zaigoja lietū. Rannohs kāpās atpakaļ, viņa kājas drebēja un spalva uz kakla saslējās stāvus. Viņa maņas izmisumā kliedza, kamēr prāts pūlējās rast izeju no slazda.

"Tātad tu patiešām gribi upuri, Herne?" viņš nodomāja.

Bet pēkšņi zēns nolaida rokas. Tagad viņš cieši skatījās briedī un pētīja zīmi tam uz pieres. Viņš vēlreiz pacēla un vēlreiz nolaida rokas. Rannohs izbijies lūkojās cilvēka salkstošajās acīs, cenzdamies nenolaist skatienu, un tad pārsteigts juta uznirst.im senas, negaidītas atmiņas.

Tās pašas acis, zaļas acis ar aso, vērīgo skatienu, aiz kura slēpās pētoša labestība, izmisīga vēlme zināt un saprast! Cilvēku bērns bija izaudzis, bet sejas apveidi palikuši tie paši, un ap tiem vijas tās pašas sarkani rudās cirtas. Zēns bija izaudzis par jaunekli tas pats zēns, kas pirms gadiem tika izglābis Rannohu no bedres.

Briedis un cilvēks pārsteigti lūkojās viens otrā cauri lietum, kamēr vējš, krēslā riņķodams apkārt, saplūda ar abu satraukto elpu. Vējš šķita runājam, un tā čuksti teica: Herne, Herne ir šeit!

Tad piepeši zēns izstiepa roku pret briedi, pavērsis to pret balto zīmi viņa pierē. Uz mirkli viņš pacēla rādītājpirkstu, tad, neteicis ne vārda, pakāpās malā. Redzēdams ceļu atbrīvojamies, Rannohs juta spēju enerģijas pieplūdumu, un pēc brīža briedis atkal svabads rikšoja lejup pa kalna nogāzi.

Gabalu noskrējis, Rannohs apstājās un paskatījās augšup.

Taču biezējošajā krēslā viņš neko neredzēja. Zēns bija nozudis.

-    Cilvēks bargā brīdī nosargās, Rannohs sacīja, un viņa balsī jautās pārsteigums. Tad briedis klusi pagriezās un rikšoja atpakaļ pie draugiem.

Sasniedzis pāreju, Rannohs paraudzījās uz līdzenumu un redzēja, ka Lielais Bars beidzot ir padevies. Austrumu pusē meža spožums bija gandrīz apdzisis. Koki lietū sīca un sprakstēja, bet zem mizas, kur ūdens nespēja atdzesēt karstumu, uguns joprojām kvēloja un, kad koks bija atdzisis, vietvietām atkal izlauzās virspusē, lai ar savu nevaldāmo alķīmiju pārvērstu dzīvo matēriju gaismā un atgrieztu dzīvības spēku atpakaļ ogleklī.

Vilki, stāvēdami lietū pretī pārbiedētajiem sgorriešiem, nikni rūca, bet, kad bara vidū ierikšoja Rannohs, visapkārt iestājās savāds klusums.

Kad Rannohs nokļuva līdz Izlūkotājiem, pie viņa pieskrēja Villova un Teins.

-    Sgorrs? Villova jautājoši iesaucās.

-    Viņa vairs nav, Rannohs atbildēja.

Briežu acis atkal bija pievērstas Rannoham, un viņš pagriezās, lai tos uzrunātu.

-   Nebaidieties no viņiem! briedis skaļi iesaucās. Vismaz šonakt viņi jūs neaiztiks!

Rannoha balss pārspēja lietus troksni, un sgorrieši rau• dzījās uz viņu baiļpilnām acīm. Bet tad no viņu vidus izsoļoja kāds briedis.

-    Herne! viņš iesaucās, noliekdams ragus. Herne!

-     Klusē! Rannohs tūlīt iesaucās. Lai gan es esmu ieradies Hernes vārdā, es neesmu Herne! Es esmu Herla. Tāds pats kā jūs. Tāds pats kā stirnas un dambrieži. Jā, arī tāds pats kā sgorrieši!

Izlūkotāji sakustējās, un no sgorriešu vidus iznāca kāds dambriedis.

-    Es tev sekošu, viņš teica. Es būtu tev sekojis jau pagājušajā naktī, kad tu atnāci pie manis, ja vien tu būtu pagaidījis.

Rannohs raudzījās briedim pretī, un viņa acīs parādījās mulsums.

-    Briedim jāseko tikai saviem instinktiem, viņš teica, un Hernes likumiem!

Debesīs atkal noducināja pērkons, un lietus lāses kļuva rupjākas.

-     Bet nu tas ir galā, Rannohs gurdi iesaucās, ūdens pilēm šļakstot pret slapjo kažoku. Pravietojums ir piepildīts. Herlas ir brīvi gan Augstajā Zemē, gan Zemajās Zemēs. Sgorra meli nekad vairs nepiesārņos mūsu barus! Mums jādzīvo tikai kā Herlam un nav jākļūst ne par ko citu. Un nekad vairs mēs nedrīkstam nonāvēt cits citu vai darīt pāri Lerām!

Sgorrieši lūkojas Rannohā ar neziņu un izbrīnu acīs.

-    Bet ko mēs iesāksim bez vadoņa? viens no tiem iesaucās. Kā Lielais Bars spēs saglabāties?

-     Lielais Bars nesaglabāsies! Rannohs iesaucās. Jo tas ir pret Hernes likumu. Ir atjaunots Anlahs. Jums katram jāatgriežas sava bara vai ari jādzīvo savrup kā stirnām. Esiet brīvi un meklējiet paši savus vadoņus! Rētas jūsu pierēs izzudīs, kad pasaulē nāks jūsu pēcnācēji.

-    Tātad mums jācīnās par saviem barvežiem?

-   Anlaha laikā jā, Rannohs atbildēja, jo ikvienai dzīvai radībai ir jācīnās sava spēka un izdzīvošanas dēļ. Šis likums ir senāks par Lielo Kalnu.

Vilki ap viņiem sāka rūkt arvien nepacietīgāk. Tie bija kļuvuši nemierīgi, un viens no tiem iznāca priekšā un tuvojās Rannoham. Pat Izlūkotāji atkāpās dažus soļus atpakaļ.

-    Rannoh! vilks ierūcās, un dzelteni zaļajās acīs gailēja izsalkums. Mēs ieradāmies, kad tu mūs sauci, un esam paveikuši savu uzdevumu! Bet tagad mums laiks doties atpakaļ.

Tas bija vilks, kuru Rannohs bija izdziedinājis pie ūdenskrituma.

Rannohs pamāja ar galvu.

-Jūs esat paveikuši savu uzdevumu, viņš apstiprināja, un Hernes doto uzdevumu tāpat.

Vilks nikni atieza zobus.

-    Atceries, ko es tev sacīju, Rannoh! viņš iesaucās. Es nācu šurp tāpēc, ka biju tev parādā pakalpojumu, un tāpēc, ka Sgorra neprāts bija ielauzies pat starp vilkiem. Bet tagad parāds ir atmaksāts! Tas, ko tev teicu, joprojām paliek spēkā! Vilki nekad vairs nepalīdzēs Herlām. Zemajās Zemēs ir atgriezies tavs svētais likums, Hernes likums. Tāpēc bīsties no mums!

Rannohs ieskatījās vilka dzeltenīgi zaļajās acīs un skumīgi pamāja ar galvu, bet neko nesacīja.

Tad vilks vēlreiz ierūcās un, aicinādams savējos līdzi, pagriezās uz promiešanu. Cits aiz cita vilki nošķīrās no briežiem un, klusi brizdami pa piemirkušo zāli, acīm tumsā nikni gailot, pagāja garām drebošo Herlu rindām.

-    Villova? Rannohs klusi pasauca, kad vilki bija attālinājušies.

-     Jā, Rannoh? Villova atsaucās, pienākdama viņam blakus.

-    Mums jāaprūpē Bankfuts un citi cietušie. Šodien daudzi tika ievainoti.

-    Jā, Rannoh.

-    Villova?

-    Kas ir, Rannoh? Villova atsaucās.

-    Es esmu noguris.

25 Upuris

Brīnišķais esības pamats, Iztēle vienīgā īstenība Iztēles pasaulē šajā…

Volless Stīvenss. "Vel kāda raudoša sieviete"

Līdz ar viņu smiekli atgriezīsies, Līdz ar viņu atdzims senais gars.

Herlu Pravietojums

Vēlīna rudens saules staru apspīdēta, tīrelī ganījās jauna briežu tele. Viņas kažoks neparasti mirdzēja un acis bija vērīgas un spožas. Bariņš briežu, cits citu apsteigdami un palaikam apstādamies pagrauzt zāli, pamazām virzījās uz viņas pusi. Tele parstaja ēst un pacēla galvu.

Blakus vietai, kur vētra ar saknēm izgāzusi lielu koku, slējās zemes paugurs, un brieži, nonākuši pie tā, sāka skraidīt pa nogāzēm augšup lejup, un daži pat pārgalvīgi metās no stāvākām vietām lēkšus. Kāds jauns briedis, pusotrgadnieks, apstājās paugura virsotnē un lepni noskatījās uz pārējiem, šūpodams taisnos, nelielos ragus. Bet jau nākamajā brīdī virsotnē uzskrēja cits briedis. Tam uz ragiem bija acu žuburi.

Kad viņš bija pieskrējis, pirmais briedis vienkārši pakāpās sānis un nošļūca pa paugura malu lejā, un tagad bija jaunatnācēja kārta no augšas aplūkot savu īslaicīgo karaļvalsti. Neviens no apkārtējiem Herlām nemēģināja mest viņam izaicinājumu, jo pārējie bija vai nu divgadnieki, vai ari teles. Bet, kamēr viņš tur stāvēja, no meža izsoļoja cits briedis ar skaistiem, žuburainiem ragiem. Ieraudzījis paugura karali, viņš nesteidzīgi devās uz priekšu. Pieaugušais briedis vēl nebija pat sasniedzis pauguru, kad augšā stāvošais padevās, pat lāgā nepaskatījies uz nācēju, un nošļūca pa malu lejā, tā ka atnācējs varēja netraucēti uzkāpt virsotnē un pārlaist apkārt lepnu uzvarētāja skatienu. Briežu tele, kas netālu vēroja notiekošo, pasmaidīja sevī un turpināja ēšanu.

Piepeši netālu atskanēja skaļa baurošana. Viens no pieaugušajiem briežiem, sabozis pakakles spalvas, spārdīja zemi un draudīgi noskatījās uz citu briedi, kas tuvojās viņam, vērodams aizmugurē stāvošās briežu govis. Baurotājs paspēra soli uz priekšu, un nācējs, itin ka pārdomājis, aizgriezās. Taču nākamajā brīdī viņš apsviedas atpakaļ un skriešus metās pie vienas no govīm, kas stavēja mazliet atstatu no pārējām.

Pirmais briedis ierēcās un pilnos auļos metās uzbrukumā. Otrais pagriezās, nolieca galvu, un abu ragi sasitās kopā. Trieciens abus atmeta atpakaļ, tie ar pakaļkājām ieurbās valgajā zemē, tad atkal devās viens otram pretī. Šoreiz atnācējs paslīdēja, tad pagriezies metās projām. Pirmais nosprauslojās un gabaliņu paskrēja pa noga/.i tam pakaļ, tad mitējās un atgriezās pie savām draudzenēm. Tagad viņš pārlūkoja kalnu ar lepnu, gandrīz nicinošu skatienu. Brieža vārds bija Kveihs. Bullis, kurš nupat bija zaudējis cīņu, izlikās neko nemanām un, soļodams caur viršiem, sāka pēc iespējas nevērīgi plūkt zāli.

Anlaha laiks jau gandrīz bija beidzies, un vairākums briežu jutās paguruši. Viņi bija zaudējuši gandrīz pusi svara, cīnīdamies par draudzenēm un aizsargādami tās, taču laiks Augstajā Zemē turējās itin mērens un ziemas tuvums nedraudēja ar īpašiem zaudējumiem. Pēkšņi no kalna pakājes atskanēja draiski smiekli. Divi jauni briedēni rudenīgajā saulē skraidīja un lēkāja pa zāli, sajūsmināti par tvarstīšanas rotaļu.

Strauji elpodami, tie apstājās un paskatījās uz pārējiem. Brieži, kas bija pārojušies visā tīrelī, apsargāja draudzenes. Izlūkotāji no kalnu virsotnēm noskatījās lejup uz viņiem vai lūkojās tālumā, uzmanīdami, lai nekas neapdraudētu baru.

-     Es nevaru ciest Anlahu! viens no briedēniem nosprauslojās. Tas ir briesmīgi neinteresants laiks!

-    Es zinu, draugs viņam piekrita. Izlūkotāji ir pārāk aizņemti, lai rotaļātos ar mums.

-    Un brieži mūžīgi cīnās!

-      Iesim, paklausīsimies stāstnieku! ierosināja otrs briedēns. Viņš ir tur lejā, pie strauta.

Augstāk uz nogāzes atkal atskanēja maurošana. Briedēni paskatījās augšup, un viņiem pārskrēja trīsas, redzot briedi, kas no augšas majestātiski pārlūkoja tīreli. Virši ap viņu šalkoja vējā, un lepnos ragus rotāja divpadsmit žuburi. Dūmakainajā saulē briedis izskatījās neparasti dižens un stalts īsts briežu karalis. Biezā spalva ap viņa kaklu bija sulīgi sarkanbrūna, un acis lūkojās drosmīgi un izaicinoši. Viņa pieres vidū, ko gan tiecās pārņemt apkārtējā kažoka rūsganums, briedēni skaidri saskatīja baltu ozollapas zīmi.

Rannohs pagriežas un lēni aizsoļoja pie savām draudzenēm. To bija divpadsmit, un visas, izņemot vienu, tupēja zālē. Vienīgā, kura si āvēja kājās, izcēlās ar neparastu krāšņumu un lielām, drosmīgām, melnām acīm. Tā bija galvenā viņu vidū. Rannohs piegāja tuvāk, un viņa pagrieza galvu tam pretī. Uz brīdi abi sakļāva purnus kopā, ieelpodami viens otra smaržu un juzdami dziļu, maigu apmierinājumu.

-    Rannoh, Villova klusi jautāja, kā klājas baram?

-     Labi, Rannohs pasmaidīja. Izlūkotāji neko ļaunu nav manījuši.

-    Vai cilvēki nav redzēti?

-   Nē, Rannohs atbildēja, lūkodamies pāri kalniem. Viņi ir atgriezušies savos mitekļos.

-    Tātad tas ir beidzies.

-Jā. Leras stāsta, ka Lielā Zeme atkal esot vienota.

-    Tā ir Pravietojuma daļa, kuru es lāgā nesaprotu.

-            Es ari ne, Rannohs teica, bet Krā man stāstīja, ka pēc… pēc kaujas cilvēki esot karojuši piejūras. Bijusi baiga vētra, bet viņi aizdzinuši atnācējus no ziemeļiem projām no Lielās Zemes krastiem. Un atguvuši Salu virkni.

-    Kāpēc viņi karoja?

-    Kas zina? Varbūt tādēļ, lai būtu brīvi.

-             Tāpat kā mēs, Villova smaidīdama teica. Varbūt viņi nemaz tik ļoti neatšķiras no mums.

Rannohs paskatījās uz Villovu un bridi cieta klusu.

-            Zini, Villova, viņš beidzot sacīja, cilvēku kaujā gāja bojā Rurls. To man pastāstīja ūdri. Viņš esot devies paskatīties, kas tur notiek, un piegājis pārāk tuvu cilvēku izdobtajiem kokiem. Un cilvēki trāpījuši viņam ar smailu nūju. Nabaga Rurls… viņš vienmēr gribēja visu izpētīt un uzzināt!

-             Rannoh, Villova teica, Pravietojumā ir vel kāda vieta, par kuru es bieži domāju. Un es to nesaprotu.

Rannohs pagriezās pret Villovu.

-    Vai tu domā… upuri? viņš klusi jautāja.

Villova nodrebēja un pamaja ar galvu.

-            Neilgi pirms Anlaha es aizgāju pie Birrmagnura, Rannohs klusi sacīja. Viņa teliņš bija saslimis. Un ceļā es satiku kādu Leru. Tas bija sermulis. Bet, kad es mēģināju ar viņu runāt, Villova, es viņu nesapratu.

Villova ieskatījās Rannoham acīs. Tās pēkšņi bija kļuvušas ļoti skumjas.

-             Un vēl kas, Villova, Rannohs teica ar sāpēm balsī, man šķiet, ka es zaudēju dziedināšanas spējas. Kad saslima Eloina, es viņai neko nevarēju palīdzēt.

Villova klusēja. Viņa zināja, cik sāpīgi Rannohs pārdzīvojis mātes nāvi.

-    Es visu mūžu esmu gribējis dziedināt citus, Rannohs teica, un esmu centies to darīt. Bet reizēm man liekas: dabā ir kāda brūce, ko nespēj izdziedināt nekas.

-    Un tas tevi dara nelaimīgu, Villova klusi sacīja.

-    Beigu beigās man vajadzēja dziedināt pašam sevi, Villova, Rannohs atzinās, un tu man palīdzēji. Es esmu apmierināts, ka varu dzīvot kā Lera.

Villova maigi ieskatījās Rannoha acīs.

-    Arī zīme uz manas pieres pamazām izdziest, Rannohs klusi turpināja, un reizēm, atskatoties uz visu notikušo, man tā vien liekas, ka tas ir bijis tikai sapnis. Reizēm pār mani nolaižas itin kā migla. Es vairs nespēju izprast pasauli.

-    Kā tu to domā?

-     Es domāju, ka tieši tas ir pats īstākais upuris, Villova. Herlas ir brīvi, un par to paldies Hernem, bet mans spēks un īpašās spējas… tiem man jāsaka ardievas. Ja gribu dzīvot kā Lera.

-    Bet tu taču negribētu būt tāds kā viņi? Kā cilvēki? Tieši to gribēja SgorrsI

Rannohs papurināja galvu, bet neko neatbildēja.

-    No viņiem nāk ļaunums, Villova teica. Vai atceries, ko redzēji toreiz gravā?

-    Nē, Villova, Rannohs atbildēja, ļaunums nenāk no viņiem. Ļaunums nāk no pāridarijumiem un bailēm, un no mēģinājumiem noliegt Hernes likumu. Bet cīņa notiek ikvienā no mums, tikai cilvēki redz tālāk. Dažreiz man liekas, ka tāpēc viņiem ir briesmīgs liktenis.

Villova pamāja ar galvu. Viņa lūkojās tālumā pāri baram.

-    Bet vai zini, Villova, Rannohs pēkšņi teica, raudzīdamies lejup uz baru, savā ziņā visa dzīve ir upuris, jo kādu dienu ari man atņems Bara valdnieka godu un manu vietu ieņems stiprāks Herla, kas labāk spēs aizsargāt baru.

-    Rannoh, Villova klusi bilda, man tev kaut kas jasaka.

-Kas?

-             Kad pienāks pavasaris, baram pievienosies vēl viens mazs Izlūkotājs.

Rannohs izslēja galvu.

-    Ko tu teici? viņš līksmi nočukstēja.

-            Jā, Villova pamāja ar galvu. Es viņu jau jūtu. Kā mēs viņu sauksim? Varbūt par Brehinu?

Tuvodamies strautam, abi mazie briedēni, kas nesen bija rotaļājušies kalna pakājē, ieraudzīja ūdens malā stāvam stāstnieku, kam apkārt, uzmanīgi klausoties, pulcējās bariņš gadu vecu briedēnu.

-             Viņš tai bija vienīgais sargs, briedis stāstīja, lepni staigādams turp un atpakaļ. Un tad kapteinis Bankfuts pacēlās pakaļkājās un sauca: "Šurp! Šurp pie manis!"

-            Bet šo stāstu mēs jau esam dzirdējuši! iesaucās kāds no mazajiem.

-            Ak esat dzirdējuši? stāstnieks smaidīdams palūkojās lejup uz viņu. Nu, ko tad jūs gribētu klausīties?

-             Es gribu klausīties par Izlūkotājiem! iesaucās cits briedēns.

-            Par Izlūkotājiem? Teins pārjautāja. Un ko tu gribi zināt par Izlūkotājiem?

-    Kā tas ir būt Izlūkotājam?

-             Tas ir lieliski! Pats labākais, ko briedis var vēlēties. Protams, ja vien viņš nav stāstnieks.

-            Tu taču biji kapteinis, vai ne? mazais briedēns nerimās taujāt.

-            Es ari tagad esmu kapteinis, Teins pasmējās. Tiesa gan, ar tādu kāju Izlūkotājos no manis vairs nav liela labuma.

Jauniņie satraukti pastiepa kaklus, lai labāk saredzētu rētu uz Teina kājas.

-    Tu to dabūji cīņā, vai ne? Pēdējā cīņā?

Teins pamāja ar galvu.

-    Un Rannohs to sadziedēja?

-Jā. Tomēr man joprojām jāklibo.

-            Bankfutam ari ir rēta, kāds briedēns ieteicās. Viņš man nesen to parādīja. Un teica, ka bez Rannoha palīdzības noteikti nebūtu izdzīvojis.

-            Bet mana māte teica, ka Rannohs vairs negribot dziedināt Herlas! pēkšņi iesaucās cits.

Teins paskatījās uz runātāju.

-            Tā vis nesaki! viņš nočukstēja. Rannohs vienkārši ir ļoti aizņemts.

-    Kāpēc?

-            Bara valdniekam vienkārši ir simtiem pienākumu, un viss. Tagad beidziet tik daudz prašņāt! Man liekas, jūs gribējāt klausīties stāstu. Nu ko tad lai es jums stāstu?

-    Par Zvaigžņubriedi! visi vienā balsī iesaucās.

-Bet es jau jums visus stāstus par Zvaigžņubriedi esmu

izstāstījis! Teins pasmējās.

Briedēni izskatījās ļoti vīlušies.

-            Vai zināt ko? Teins teica. Es jums pastāstīšu kaut ko īpašu. Tuvojas ziema, un šis stāsts ir tieši ziemai. Man to pastāstīja Birrmagnurs.

-            Birrmagnurs! briedēni sajūsmā iesaucās. Visiem mazajiem ļoti patika liii rmagnurs, un tie nereti devās pāri tīrelim apciemot nelielo ziemeļbriežu baru.

-            Jā, Teins apstiprināja. Un šis stāsts ir par Herni, kaut gan Birrmagnurs viņu sauc par Hoernu. Un šis stāsts ir ari par Ērdžinu pašu drosmīgāko un slavenāko no visiem ziemeļbriežiem.

-    Par Ērdžinu? kāds briedēns pārjautāja.

-            Jā. Par Ērdžinu ir daudz stāstu. Par Ērdžinu un pirmo akmeni, par Ērdžinu un braslu un par to, kā Ērdžins nozaga burvju ragus.

-    Zvaigžņubriedis! viens no mazajiem iesaucās. Ērdžins ir Zvaigžņubriedis!

Saule, kas uz brīdi bija paslēpusies aiz mākoņa, pēkšņi iznirdama, spoži apmirdzēja briežu pulciņu. Teins pacēla galvu un strauta viņā pusē ieraudzīja akmeņozola krūmu. Starp tā zaļajām, adatainajām lapām jau mirdzēja mazas, sarkanas ogas. Teins pamāja ar galvu.

-     Savā ziņā tā ir, viņš teica. Bet vislabākais ir stāsts par Ērdžinu un viņa palīgu Klausaru. Ērdžins bija tikpat gudrs un drosmīgs kā Zvaigžņubriedis, bet arī viņa untumi bija saniknojuši Hoernu, un briežu dievs sūtīja uz zemi negantu ziemu, lai sodītu viņa cilti. Zīdīšanas laiks bija nupat beidzies, un sniegs sasniga tik dziļš, ka briedēniem gandrīz nebija ko ēst.

Bet Hoerns ari darīja zināmu, ka sods ziemeļbriežiem uzlikts Ērdžina dēļ, un tāpēc neviens nedrīkst ne palīdzēt viņam, ne runāt ar viņu. Tā nu Ērdžins klejoja tuvu un tālu pa ziemeļbriežu bariem, un, kur vien viņš nonāca, ziemeļbrieži no viņa novērsās. Viņa sirds vai lūza, jo viņš apzinājās, ka pārējie cieš viņa vainas dēļ. Taču vissāpīgāk viņam bija noskatīties, kā badojas mazie briedēni, jo briedēnus Ērdžins mīlēja vairāk par visiem. Viņš bija pilnīgā neziņā, bet, lai ko centās darīt vai taujāt, neviens ziemeļbriedis viņam nevēlējās palīdzēt.

Tad kādu dienu viņam dzima pārdroša doma. Ja jau nevar lūgt palīdzību ziemeļbriežiem, tad jāmēģina lūgt to cilvēkiem! Ērdžins zināja kādu vīru, kas dzīvoja viens, savrup no citu cilvēku bariem, un reizēm bija palīdzējis briedēniem, ja atradis tos iestigušus sniegā. Ziemeļbrieži sauca šo vīru par Klausaru, kas viņu valodā nozīmē "tas, kurš mīl dzīvniekus".

Tā nu Ērdžins metās skriet, cik ātri vien spēdams, uz ieleju, kur dzīvoja Klausars. Viņš nedroši tuvojās cilvēka mājoklim un redzēja Klausaru ārā strādājam. Klausars bija ļoti vecs un noguris, un tobrīd viņš pūlējās sanest mājoklī malku, lai varētu dedzināt savu oranžo gaismu un sildīt vecos kaulus. Viņš bija piekrāvis pilnas ragavas un tagad mēģināja tās pavilkt. Taču Klausaram nepietika spēka, un viņš bija noguris. Ērdžins pieskrēja tieši pie ragavām, pagriezās pret tām ar muguru un uzsauca Klausaram, lai tas apmet viņam ap kaklu virvi un piestiprina to pie ragavām. Ērdžins mācēja sarunāties gan ar cilvēkiem, gan ar visiem citiem dzīvniekiem.

Klausars jutās tik pārsteigts, ka neiebilzdams darija, kā teikts, un drīz Ērdžins jau vilka pa sniegu ragavas kopā ar malku un pašu Klausaru. Kad vecais vīrs nokļuva pie sava mājokļa, viņš jutās tik pateicīgs, ka jautāja, vai varot kaut ko darīt Ērdžina laba, lai tam atlīdzinātu.

Ērdžins pastāstīja Klausaram par bargo ziemu un par to, kā nabaga briedēni cieš badu. Klausars, kurš pats bija drīzāk līdzīgs ziemeļbriedim nekā cilvēkam, jutās ļoti aizkustināts un parādīja Ērdžinam šķūni, kurā visu gadu bija krājis kviešus. Viņš zināja, ka pats ir tuvu nāvei, un tāpēc piedāvāja, lai kviešus ņem ziemeļbrieži. Bet tad Klausars noskuma, jo saprata, ka nespes nogādāt tos viņiem laikā.

Ērdžins piecirta kaju pie zemes un nikni nosprauslojās, jo bija ļoti dusmīgs uz Hoernu. Un tad viņam radās jauna doma. Viņš lūdza, lai Klausars paņem piecus kviešu stiebrus un ar vienu stiebru sasien tos kopā, un tā sašķiro visus šķūņa krājumus, lai būtu skaidrs, ka ēdamā pietiks visiem briedēniem. Pēc tam viņš aicināja Klausaru salikt labību ragavās un atkal piesiet viņu tām priekšā. Pēc tam viņš nogaidīja, līdz Hoerns, visi ziemeļbrieži un to mazuļi bija aizmiguši.

Kad Ērdžins jutās drošs, ka neviens viņu nenovēro, viņš metās projām pa sniegoto klajumu, cik ātri vien spēja, vilkdams līdzi ragavas ar sašķiroto labību un Klausaru. Kur vien braucēji ieraudzīja kādu briežu mazuli, viņi apstājās un Klausars nometa tam pie galvas kviešu sauju, lai briedēns pamodies ieraudzītu sev blakus kaut ko garšīgu.

Ērdžins un Klausars darbojās, cik čakli varēja, Teins aizrautīgi turpināja, taču ziemeļbriedim nebija viegli vienam vilkt gan ragavas, gan veco vīru, tāpēc līdz brīdim, kad Hoerns un pārējie ziemeļbrieži pamodās, viņi bija paguvuši apgādāt tikai desmito daļu no bara.

Kad Hoerns ieraudzīja notikušo, viņam tūlīt radās aizdomas, ka tam ir kāds sakars ar Ērdžinu, un viņš ļoti sadusmojās. Hoerns apstaigāja visus briežu tēviņus un taujāja, ko tie redzējuši. Īstenībā daudzi naktī bija pamodušies un noskatījušies Ērdžina darbos, taču jutās viņam pārāk pateicīgi, lai viņu nodotu. Tomēr desmit ziemeļbrieži izstāstīja briežu dievam, ka tas bijis Ērdžins. Hoerns aizsvilās dusmās, uzsūtīja zemei vēl vairāk sniega un lika Ērdžinam, kurš slēpās mežā, ierasties pie viņa un paskaidrot savu rīcību.

Beidzot, baidīdamies, ka sniegputenis iznīcinās visu viņa labo darbu, Ērdžins iznāca no meža un nolieca ragus Hoerna priekšā. Kamēr briežu dievs skatījās uz Ērdžinu, sniegputenis pierima un viņa dusmas pamazām gaisa.

"Ērdžin, tu mani nepaklausīji, taču tu to darīji mazo briedēnu dēļ, tāpēc es tev ļaušu pabeigt darbu!" Hoerns teica.

Ērdžins iegavilējās priekā, taču drīz saprata, cik daudz darāmā viņam vēl atlicis.

"Nu labi!" Hoerns paziņoja. "Tādā gadījumā es par sodu piesiešu pie Klausara ragavām tos desmit ziemeļbriežus, kuri tevi nodeva, lai tie skrien ātrāk par vēju. Bet tu, Ērdžin, vadīsi tos un būsi brīvs kā pirmais ziemeļbriedis!"

Tā arī notika, un drīz visi briedēni, pamodušies sniegā, ieraudzīja sev blakus kviešu krājumus.

Bet, kad lielais darbs bija padarīts, Hoerns atkal atnāca pie Ērdžina.

"Nedomā, Ērdžin, ka tu tik viegli tiksi cauri," viņš teica. "Turpmāk tu kopā ar citiem ziemeļbriežiem katru gadu Klausara ragavās vedīsi briedēniem dāvanas. Kaut gan Klausars ir vecs un tuvu nāvei, viņā augs un spēkā pieņemsies Hoerna gars, un spalva uz viņa zoda mirdzēs kā sniegs, un viņš tev palīdzēs!"

Un tā tas turpinās līdz šai dienai! Teins izteiksmīgi pabeidza stāstījumu. Katru gadu ziemeļbrieži ziemā ved briedēniem kviešus, un mazie nevar vien apvaldīt pacilātību, gaidīdami Ērdžinu un Klausaru!

Briedēni jūsmīgām acīm lūkojās Teinā, un stāstnieks klusībā pasmaidīja. Virs galvas debesīs iemirdzējās pirmā vientuļā zvaigzne. Atka! bija pienākusi Larna stunda, un vakara gaisma tikpat veca vai tikpat jauna kā Laiks apmirdzēja briežu baru. Pār Zemajām Zemēm sabiezēja tumsa, debesīs zilgans un spožs uzpeldēja mēness, un tā noslēpumainajā gaismā Teina un briedeņu sarunas turpinājās vēl aizrautīgāk. Naksnīgajā tīreli bija dzirdama vienīgi strauta burbuļošana un briedēnu smiekli, kas gaiši dzirkstīja cauri tumsai.

Tā ritēja gadi, un Herlu ciltij klājās labi. Zemajās Zemēs un Augstajā Zeme brieži klejoja pa irbuleņu audzēm un dzēra ūdeni no ezeriem un upēm. Tie pastaigājās pa mežiem un plašajiem tīreļiem, bet, atrazdamies gan Lielās Zemes mežos, gan viršu klajumos, tie vienmēr nesa ragus brīvi un lepni. Anlaha laikā tie cīnījās par savām draudzenēm vai par barveža vietu barā, taču nekad vairs nenonāvēja cits citu, ja vien neiejaucās pati daba, caur gūtajiem ievainojumiem izsūcot to spēku. Laika gaitā un līdz ar jaunām briedēnu paaudzēm no bara pazuda baisās briežu galvas ar Sgorra zīmogiem pierēs.

Ari Leru ciltij klājās labi. Ari tie brīvi skraidīja savā vaļā un dabas noliktā kārtā medīja cits citu, un, kaut gan savādie čuksti, kas tos bija saveduši kopā, lai piepildītu Pravietojumu, pamazām izgaisa no Lielās Zemes, laika gaitā āpsis un kurmis, ūdrs un krauklis sāka stāstīt cits citam par to, kā senās dienās visi dzīvnieki spējuši saprast cits cita valodu, kaut gan īstā patiesība zināma tikai jūras iemītniekiem.

Arī cilvēkiem Lielajā Zemē klājās labi. Cilvēkiem, kas allaž tiecās karot un cits citu nogalināt. Tomēr nekad vairs pie viņiem uz Rietumu salām izdobtajos kokos nebrauca vīri no ziemeļiem. Jo pēc kaujas, kas norisinājās jūras krastā, Lielo Zemi sāka dēvēt par Skotiju un vikingu karalis, ko sauca par Hākonu, aizkuģoja atpakaļ mājās un sagaidīja vecumdienas pats sava plašajā miteklī, sapņodams par zemēm, kuras kādreiz pārvaldījis, un klausīdamies senajās skandināvu sāgās.

Bars bija pavirzījies krietnu gabalu uz Augstās Zemes ziemeļiem, un kāds vientuļš briedis lēni pastaigājās pa kalna nogāzēm savrup no pārējiem, kas ganījās lejā. Viņš bija ļoti vecs, gandrīz piecpadsmit gadu nodzīvojis šai pasaulē, un izskatījās noguris. Kaut gan brieža ragiem bija sešpadsmit žuburu, tie jau sen bija gājuši mazumā. Nonācis lēzenā laukumiņā, viņš apstājās un gurdi atlaidās zemē. Spalva ap viņa purnu bija sirma, un acu skatiens aizplīvurojies. Rannohs izslēja galvu un pagrieza ragus pret apvārsni. Uz zilā debesu fona viņam pretī gūzmējās balti mākoņu kalni.

-   Tur ir Herne, viņš nočukstēja, un Zvaigžņubriedis.

Tad Rannohs spēji papurināja galvu.

-   Bet varbūt tā ir tikai pasaka? viņš sev skumīgi jautāja. Skatiens viņa acīs apdzisa, un nāsis pildīja neskaitāmas, daudzveidīgas smaržas, ko viņš vairs nespēja atšķirt citu no citas. Un vai es esmu gluži parasts dzīvnieks?

Gadiem ritot, viss ap viņu bija pamazām atkāpies tālumā. Baltā zīme uz pieres tagad bija pilnīgi izdzisusi. Kopš viņš bija zaudējis Bara valdnieka stāvokli un Villova aizgājusi citā saulē, viņš jutās arvien vientuļāks. Taču Brehins, kas arī jau bija sasniedzis cienījamu vecumu, bija ļoti iecienīts Izlūkotāju kapteiņu vidū. Pepai, Rannoha un Villovas otrajai atvasei, bija jau savi briedēni, un Rannoha asinis bija spēcīgi jaušamas visā barā. Kādu dienu droši vien mazais Dadzis kļūs par briežu valdnieku.

Rannohs aizvēra acis. Iešalcās vējš, sašūpodams zāli ap viņu, un Rannohs piepeši sakustējās. Viņam šķita, ka vējā ieskanējusies kāda balss.

-    Kas tur ir? Rannohs čukstus jautāja, paskatīdamies apkārt.

-    Rannoh?

-    Herne, viņš atjautāja, vai tas esi tu?

-    Nu tad nāc! balss šķita sakām.

Rannoha sirds dobji dauzījās, un pēkšņi viņš nez kāpēc atcerējās zēnu.

-    Vai gribi veikt vel vienu ceļojumu, pirms viss ir galā?

Ja vien pietiktu spēka! Ja vien viņš atkal būtu jauns

briedis!

Un tad Rannohs piepeši skrēja, skrēja kā vējš. Viņa ragu kronis atkal bija stalts un lepns, un viņa kājās dimdēja pērkons.

Staltbriedis kāpa debesīs, arvien augstāk un augstāk pa sniegbaltajām nogāzēm, lai mūžam brīvs klejotu kopā ar citiem Herlām.

Augstu uz Skotijas kalna nogāzes viršu klajumā gulēja nekustīgs staltbrieža augums. Rannohs bija aizceļojis mūžībā.

Saturs

Pirmā daļa

1.    Dzimšana un Pravietojums………………………………………………………. 7

2.   Mītenis……………………………………………………………………………………. 43

3.   Mežmala………………………………………………………………………………… 64

4.   Bēgšana………………………………………………………………………………….. 86

5.   Tilts………………………………………………………………………………………… 111

6.     Cilvēks………………………………………………………………………………….. 132

7.   Ezera ielejas valdnieks………………………………………………………….. 166

Otrā daļa

8.   Sgorrs…………………………………………………………………………………….. 185

9.   Izglābšanās…………………………………………………………………………… 206

10.  Zēns……………………………………………………………………………………… 225

11.   Uz jūru…………………………………………………………………………………. 248

12.  Vilks…………………………………………………………………………………….. 266

13.   Atkal kopā…………………………………………………………………………… 284

14.   Baisā grava…………………………………………………………………………. 295

15.  Vīzija…………………………………………………………………………………… 312

16.   Birrmagnurs…………………………………………………………………………. 328

17.   Briedēnu deja………………………………………………………………………. 355

Trešā daļa

18.  Apzīmogošana…………………………………………………………………….. 378

19.  Dziednieks……………………………………………………………………………. 401

20.   Sala……………………………………………………………………………………… 419

21.   Izlūkotāju atgriešanās…………………………………………………………. 441

22.   Ielejas galā………………………………………………………………………….. 463

23.   Eloina………………………………………………………………………………….. 493

24.   Pēdējā cīņa…………………………………………………………………………. 509

25.   Upuris………………………………………………………………………………….. 538

Deivids Klements Deiviss UGUNSNESĒJS

Tulkotājas redakcijā

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010 Red. nr. L-1332 A/s Preses nams poligrāfijas grupa Jāņa sēta

Content

Klements-Deiviss Deivids Ugunsnesējs

Pirmā daļa

1 Dzimšana un Pravietojums

2 Mītenis

3 Mežmala

4 Bēgšana

5 Tilts

6 Cilvēks

7 Ezera ielejas valdnieks

Otrā daļa

8 Sgorrs

9 Izglābšanās

10 Zēns

11 Uz jūru

12 Vilks

13 Atkal kopā

14 Baisā grava

15 Vīzija

16 Birrmagnurs

17 Briedēnu deja

Trešā dala

18 Apzīmogošana

19 Dziednieks

20 Sala

21 Izlūkotāju atgriešanās

22 Ielejas galā

23 Eloina

24 Pēdējā cīņa

25 Upuris

Saturs