Puriņa Inga

Varavīksnes ceļš

Inga Puriņa Varavīksnes ceļš

.

I NODAĻA Vasara ir sākusies jeb Varavīksnes ciema noslēpums

- Vectētiņ! zēns iesaucās un, lāgā nesasveicinājies, metās ap kaklu vecajam vīram.

-  Sveiks, mazdēliņ! Vectēvs sabužināja viņa gaišos matus. Kā tu esi izaudzis!

-      Laiks braukt… Māte vainīgi pasmaidīja un, pievilkusi zēnu sev klāt, cieši noskūpstīja uz abiem vaigiem.

-       Klausi vectēvu, Janci! tēvs šķietami bargi noteica un pakratīja pirkstu, kaut arī nedz viņa balsī, nedz sejā nebija ne miņas no barguma.

Atvadījušies no vectēva, zēna vecāki iekāpa automašīnā. Drīz vien tā ierūcās un lēnām aizlīgoja pa saules apspīdēto, putekļaino ceļu.

-   Atā, Janci! caur atvērto mašīnas logu vēl pēdējo reizi atskanēja mātes balss. Tad noputējušais auto nozuda aiz līkuma.

-    Nu tā, vasara ir sākusies! Jancis nodomāja un uzmeta plecos smago mugursomu, kur bija sakravāta teju vai visa viņa iedzīve.

Vispār jau viņa vārds ir Jānis, tāpat kā tēvam un vectēvam. Dzimtas tradīcija, kā māte mēdza teikt.

Bet, kopš vien viņš sevi spēja atcerēties, visi viņu allaž saukuši par Janci vai par Jancīti, kamēr viņš vēl bija mazs sīkaļa, bet tas laiks jau nedaudz pagaisis no atmiņas. Pienāks laiks, un viņu noteikti uzrunās par Jāni, bet šodien viņš ir vienkārši Jancis. Un šovasar, tāpat kā citas vasaras, viņa mājas būs šeit Varavīksnes ciemā, vectētiņa lauku mājiņā.

Raibais krancis Duksis smilkstēdams lēkāja apkārt un pinās pa kājām.

Gaidīji mani, Duksīt? Gaidīji? Jancis tikko pacelto somu nometa zemē un, ar abām rokām satvēris suņuka galvu, paņurcīja noļukušās ausis.

Asti luncinādams, suns piekrītoši ierējās un, acīmredzot nolēmis, ka ar to apsveicināšanās ir galā, pagrieza muguru un cienīgi aizslāja uz kūts pusi, lai ēnā patvertos no uzmācīgajiem saules stariem. Vasara bija tikko sākusies, bet saule jau svilināja pilnā sparā.

Zēns pārlaida skatienu pagalmam. Tas bija tieši tāds pats, kādu viņš to atcerējās kopš pērnās vasaras. Nelielā koka mājiņa slēpās violetu ceriņkrūmu pudurī pašā pagalma stūrī. Šaura, cieti iestaigāta taciņa no mājas veda uz aku, tad aizlocījās tālāk, lai apstātos pie mazas būdiņas ar sirsninu uz mazliet šķībām koka durvīm, un tad, apmetuši nelielu loku gar kūtiņu, atkal pagriezās uz mājām. Janča skatiens nesteidzīgi sekoja takas līkločiem, uz mirkli ilgāk pakavējoties pie kūts, kas nebija neko daudz mazāka par mazo mājeli, kaut arī tajā mitinājās vien vistu bars un viens vienīgs bullēns.

Pagalmam apkārt nebija nedz žoga, nedz vārtu, pa kuriem ienākt. Kam gan vajadzīgi vārti, ja nav paša žoga? Janča māte un tēvs bija centušies vectēvu neskaitāmas reizes pārliecināt, ka žogs nu reiz ir tā lieta, kas vajadzīga ikvienam pagalmam, lai arī cik mazs tas būtu, jo īpaši tik nomaļā vietā kā šī. Bet vectēvs ietiepīgi palika pie sava, ik reizes atbildot, ka svešinieki te nemēdz ierasties un, pat ja kāds sadomātu ienākt neaicināts, tad pie labas gribas tāpat tiktu pāri jebkuram žogam. Turklāt viņu sargājot vecais draugs Duksis. Un tiešām kurš gan te varētu nākt? Pat kaimiņš kaimiņu nemēdza apciemot bez īpašas vajadzības, kur nu vēl svešinieki. Ciems atradās tik nomaļā vietā, ka daudzi par tā esamību nemaz nenojauta. Pat karte neparādīja, ka aiz lielā meža biezokņa slēpjas neliels ciems, kas varētu likties gandrīz neapdzīvots, ja neskaita dažas vecas mājeles mežmalā, izkaisītas cita no citas tik tālu, ka līdz kaimiņmājām neatklīda pat suņu rejas.

Jancis dziļi ievilka elpu un tūdaļ sajuta jau gandrīz piemirsto ceriņziedu, pieneņu un saulē sasilušas zemes smaržu. Sakarsuša pilsētas asfalta smaka palika tālu otrpus mežam.

Zēns paņēma nomesto somu un, pacēlis galvu, sastapa vectētiņa skatienu. Vecais vīrs visu šo laiku bija pacietīgi stāvējis un nogaidījis, līdz mazdēls sasveicināsies ar sen neredzētajām mājām. Viņš plati pasmaidīja un sabužināja zēna gaišos matus, kas katru gadu palika mazliet tumšāki: no linu baltiem tie bija kļuvuši gatavu rudzu krāsā. Toties vectēva mati gluži otrādi ar katru gadu kļuva arvien baltāki un baltāki.

Es tā priecājos, ka tu atkal esi šeit! vecā vīra balsī atskanēja neviltots prieks.

-    Es arī, vectētiņi Jancis plati pasmaidīja, atsegdams spēcīgu, baltu zobu rindu. Viņš patiešām bija priecīgs atkal būt šeit Varavīksnes ciemā, vectētiņa mājās.

Viņa klases zēni vasaru pavadīja turpat pilsētā un vakar atvadoties bija līdzjūtīgi mierinājuši, ka vasara drīz vien būs galā un viņš no laukiem atkal tiks prom. Bet Jancis tikai pasmējās: viņam būs vasara un, cerams, labi gara. Viņš nudien priecājās par iespēju tikt projām no pilsētas. Zēni nesapratnē bija raustījuši plecus, nespējot saprast, kā pilsētu vispār var mainīt pret laukiem? Tur taču nav ne kino, ne pamestu augstceltņu, kurās uzspēlēt karinu. Nu nekā! Sēņošana un ogošana lai paliek večukiem. Makšķerēšana jā, tā gan esot laba lieta, bet tās dēļ vien neviens negribētu visu vasaru nīkt kaut kādā necilā lauku miestā. Jancis šķietami vienaldzīgi paraustīja plecus, lai arī mēle niezēt niezēja atcirst, ka tā sauktais necilais miests pārspēj jebkuru pilsētu.

-     Vai zināt kaut vienu pilsētu ar īstu noslēpumu? Diez vai… Bet Varavīksnes ciemam gan tāds ir! Jancis domās uzsauca klases biedriem, bet skaļi neko neteica, jo izpausts noslēpums vairs nebūtu noslēpums. Vectētiņš bija stingri piekodinājis to glabāt, un Jancis to arī darīja, jo nav nekāds skuķis, lai lieki virinātu muti, kad jāklusē, kā īstam vīram pienākas. Lai nejauši neizpļāpātos, viņš aši atsveicinājās un devās mājās kravāt mantas gaidāmajam braucienam.

Un te nu viņš bija: aci pret aci ar rūpīgi glabāto noslēpumu neparasti skaistu un spožu varavīksni, kas ik dienu, gadu no gada nepagurdama rotā zilo debesu jumu. Apmetuši slaidu loku pār ziedošo pļavu, tā atspoguļojās rāmi zilā ezerā, ūdens virsmu nokrāsojot septiņās varavīksnes krāsās. Turklāt tā nekad nemēdza izgaist kā pārējās, vien naktī mazliet pabalēja, lai no rīta līdz ar pirmajiem saules stariem atsāktu zaigot visā krāšņumā.

-     Vectētiņi Jancis satvēra sirmo vīru aiz rokas un apstājās uz mājas sliekšņa. Viņš bija uzmetis skatienu varavīksnei un nu vairs nespēja atraut ne acu\ no tās. Šķita: jo gadus, jo spilgtāka tā kļūst. Kad tu man beidzot pastāstīsi par mūsu varavīksni? Kādēļ tā nekad nenodziest? Visas citas varavīksnes parādās tikai uz mirkli, ja pēc lietus uzspīd saule, un ātri vien atkal pagaist.

-    Tu nekad nepārstāsi jautāt, vai ne? labsirdīgi nosmējās vecais vīrs un apsēdās mājiņas priekšā uz paša rokām izcirsta priedes koka soliņa. Jo mazāk cilvēku par to zina, jo labāk.

-     Un tu domā, ka es kādam izpļāpāšos? Jancis piemiedza acis. Līdz šim nevienam neesmu bildis ne pušplēsta vārda par to, lai gan īsti nesaprotu, kas tur slēpjams. Neesmu vairs mazais bērns.

Viņš pikti nosvieda somu zemē un apsēdās vectēvam blakus. Soliņš bija saulē sasilis un joprojām smaržoja pēc sveķiem. To smarža sajaucās ar blakus augošo ceriņu saldo aromātu.

Jancis nepacietīgi šūpināja kājas, gaidot atbildi. Reizi par visām reizēm gribējās uzzināt varavīksnes noslēpumu, bet vectēvs tikai smaidīja un klusēja kā allažiņ, kad zēns viņu sāka par to izjautāt. Noslēpums vai vismaz interesants stāsts noteikti bija, ja reiz vectēvs tik noslēpumaini smaida. Zēns bija sailgojies pēc vecā vīra neparastajiem stāstiem, kurus nebija dzirdējis jau kopš pērnās vasaras. Pasakas, ko māte vai tēvs reizēm viņam mēdza lasīt pirms gulētiešanas, ne tuvu nelīdzinājās vectēva stāstiem. Tie bija tik dzīvīgi, ka šķita stāsta varoņi tūliņ, tūliņ atdzīvosies un izlēks laukā no ceriņkrūma vai piebāzīs degunu pie mājeles loga rūts.

-    Sī ir visu varavīkšņu varavīksne, vectētiņš beidzot ierunājās, kad Jancis vairs necerēja sagaidīt atbildi. Jau no neatminamiem laikiem tā te ir bijusi. Es to atceros kopš savas bērnības. Tā te atradās arī tad, kad mans tēvs un vectēvs bija tikai mazi puikas. Un tāda tā ir viena vienīgā visā pasaulē.

-    Visu varavīkšņu varavīksne, Jancis pie sevis atkārtoja. Vai tāda kā varavīkšņu karaliene? Zēns, elpu aizturējis, lielām acīm pavērās vectēvā.

-   Tā varētu teikt, brīdi padomājis, vectēvs piekrītoši palocīja sirmo galvu. Karaliene, kurai pieder pašai sava valstība. Nevis viena, bet veselas septiņas, savi pavalstnieki un arī savs sargs. Ikreiz, kad kaut kur pasaulē nolīst lietus un atkal uzspīd saule, mūsu varavīksnes elfi dāsni pasviež gaisā katrs pa spožai septiņkrāsu riekšai; tur, kur tā pieskaras, rodas jauna varavīksne.

-   Varavīksnes elfi? Jancim no izbrīna mute pavērās, un acis iepletās gluži kā divas debeszilas pogas. Elfi!

Viņš bija dzirdējis nostāstus par elfiem, bet nespēja noticēt, ka tā varētu būt patiesība. Elfi taču mīt tikai pasakās. Varbūt arī šī ir viena no vectētiņa pasakām?

Vectēvs pasmaidīja un, gluži kā zēna domas lasīdams, atbildēja:

-   Mums ir pašiem savi elfi. Veseli septiņi. Viņi veic svarīgu uzdevumu: rūpējas par varavīksnes krāsām. Katrs gādā par savu krāsu, lai tā allažiņ degtu tikpat koši kā tagad.

-    Pat ja viņi patiešām ir, Jancis neticīgi vērās tālumā, kur no krāsainu ziedu paklāja pļavas vidū pret debesīm slējās varavīksnes loks, kāpēc es tos nekad neesmu redzējis? Patiešām kāpēc?

Viņš neskaitāmas reizes bija skraidījis cauri plašajai pļavai un apkārt ezeram, bet ne reizes nebija manījis nevienu pašu elfu. Kur nu vēl veselus septiņus! Ha! Vai tikai vectēvs negrib viņu izjokot? Pašķielējis ar vienu aci uz vecā vīra pusi, Jancis pūlējās grumbainajā sejā saskatīt slēptu smieklu pēdas, bet nekā… Vectēva seja bija tikpat nopietna kā toreiz, kad viņš mazdēlu bija pieķēris slepus ēdam ābolus kaimiņu dārzā.

-     Kāpēc es nekad neesmu tos redzējis? Jancis uzstājīgi atkārtoja. Vai tu, vectēv, viņus esi sastapis?

-     Esmu gan, vecais vīrs noklepojies atteica. Gan arī tu pamanīsi, kad pienāks laiks. Tos redz tikai tāds, kam rūp mūsu varavīksnes liktenis.

Jancis klusēdams atkal sparīgi šūpoja kājas. Par elfiem jautāt vairs nebija jēgas, jo vectēvs, pabeidzis sakāmo, apklusa un cieši saknieba lūpas, vairīdamies no tālākas iztaujāšanas.

Zēns aizdomājās. Līdz šim viņš bija ticējis vectēvam uz vārda, bet par elfiem… Nu nē, šoreiz vectētiņš viņu grib tikai paķircināt! Jancis spītīgi saknieba lūpas tāpat kā vectēvs, cieši apņēmies vairs neko nevaicāt, ja reiz tā.

-    Kāpēc mūsu varavīksne nekad nepazūd kā pārējās? Jancis, tikai īsu brīdi paklusējis, tomēr nenocietās.

-   Tādēļ, ka tai allaž ir jābūt nomodā par citām varavīksnēm. Vectēvs pasmaidīja un piecēlās. Tāpat kā man un tev jābūt nomodā par savu saimniecību. Noliec savas mantas istabā, es tikmēr izvedīšu bullēnu ganībās.

-   Pagaidi mani, vectēv, es iešu tev līdzi! Jancis paķēra somu un iegāja istabā. Arī te viss bija pa vecam. Pie sienas dižojās senlaicīga kumode, virs kuras dzegužpulkstenis, skaļi tikšķēdams, nepaguris skaitīja laiku. Pie pretējās sienas joprojām stāvēja ar raibu segu apklāta gulta, kur tagad gulēs viņš. Nolicis somu uz svītrainā grīdceliņa, Jancis izskrēja laukā.

Vectēvs pa iestaigāto taciņu devās uz kūts pusi, un Jancis sekoja, spārdīdams sīkus akmentiņus, kas gadījās ceļā. Palaikam viņš domīgi pameta skatienu uz varavīksni. Stāsts par to nekādi neizgāja no prāta.

-   Kas notiktu, ja varavīksne kādu dienu nodzistu? Jancis domīgi ierunājās, saņēmis rokā bullēnam ap ragiem apmesto saiti.

-    Tad uz visiem laikiem nodzistu arī pārējās varavīksnes un pasaule ietītos bezgalīgā miglas mākonī, vectēvs nopietni atbildēja, saraucis biezās uzacis. Tas nedrīkst notikt.

-     Tas nedrīkst notikt, Jancis ka atbalss nočukstēja.

Brīdi šķita, ka pat bullēns saslien ausis un piekrītoši pamāj.

Jancis vērīgi nopētīja tumšbrūno ragulopu, bet tas tikai noskurināja ausis un, nomāvis skaļu mūuu, nepacietīgi rāvās uz durvju pusi.

Dod nu man, lopiņam laiks ganībās! Viņš pēc dabas tāds spītīgāks, tevi varbūt neklausīs. Vectēvs pastiepa roku pēc virves.

-      Gan jau klausīs, Jancis atbildēja un steigšus devās uz pļavas pusi, pirms vectēvs paspēja ko iebilst.

Vectētiņš, plecus paraustījis, lēnām devās uz mājas pusi. Mazā mājele slēpās violetu ceriņziedu mākonī. Gandrīz visi ceriņu krūmi bija ziedu pilni, tikai viens, tieši blakus durvīm, neziedēja.

-     Ek, sliņķi! Vectētiņš maigi paraustīja zaļi salapojošo zaru. Vai esi aizmirsis, ka sen laiks ziedēt? Nogrozījis galvu, viņš atskatījās pār plecu: mazdēls aizsoļoja pa pļavu, nopakaļus vilkdams bullēnu, kurš bija ietiepies kā ēzelis un labprātāk paliktu uz vietas, nevis dotos turp, kur viņu grib aizvest. Brīdi vērojis, kā Jancis atspēries neatlaižas un velk tiepšu uz priekšu, vecais vīrs klusi nosmējās un iegāja mājā, cieši aizvērdams aiz sevis durvis.

II NODAĻA Baltkrēpis jeb Jancis iegūst jaunu draugu

Nu tā, te tev ēdamā būs papilnam! Jancis noteica, atradis leknas zāles pleķi, un, sameklējis lielu akmeni, iedzina dzelzs mietiņu dziļi zemē. Paraustījis virvi, viņš vēlreiz pārliecinājās, ka miets to tur gana cieši un, atliecis muguru, pagriezās uz varavīksnes pusi. Ne velti viņš labprātīgi pieteicās izvest bullēnu ganībās, kurš visu ceļu spītējās kā ēzelis. Varavīksne bija tepat blakus, gluži vai ar roku aizsniedzama, un vectētiņa stāstītais joprojām nelika mieru. Ja nu tas par tiem elfiem bija tiesa? Varbūt vectētiņš nemaz negribēja viņu ķircināt, bet stāstīja tīru patiesību? Ja tādi elfi patiešām ir, tad viņš tos uzmeklēs tūliņ pat. Tas nu ir izlemts.

Palaikam atskatīdamies pār plecu, it kā darot kaut ko neatļautu, Jancis lavījās arvien tuvāk varavīksnei. Kad līdz tai bija atlicis vien pāris soļu, viņš, elpu aizturējis, apstājās. Sirds krūtīs salēcās, un acis vērīgi nopētīja krāsas lokus citu pēc cita.

…Sarkana, oranža, dzeltena, zaļa, gaišzila, zila, violeta… Visas krāsas viegli vizēja un mazliet virmoja gluži kā tvaika mutuļi no vectēva tējkannas, kad tanī vārījās tēja. Tikai tējkannas mutuļi smaržoja pēc liepziediem vai piparmētrām, bet varavīksne pēc saules. Ja kāds Jancim šobrīd pajautātu pēc kā smaržo saule, viņš gan nemācētu atbildēt. Varbūt pēc sasilušas koka mizas, varbūt pēc karstām pludmales smiltīm vai gluži vienkārši pēc vasaras. Jancis cītīgi nopētīja varavīksni, bet elfus saskatīt nespēja. Viņš piebāza degunu tik tuvu, ka acīs sāka ņirbēt visas septiņas krāsas, bet joprojām nekā. Zēns atkāpās pāris soļu un skatījās plati ieplestām acīm, baidoties tās piemiegt kaut uz brīdi. Ja nu elfi uzrodas tieši tad, kad viņš pamirkšķina acis? Lai arī kā viņš pūlējās gan samiedzot acis šaurā spraudziņā, gan atplēšot tik plaši, cik vien spēja, no elfiem joprojām nebija ne vēsts.

Jancis paraustīja plecus un vīlies devās mājās. Laikam šoreiz vectēvs būs viņu izjokojis. Šeit nebija nevienas pašas dzīvas dvēseles, ja neskaita kādu nomaldījušos dunduru, kurš, laikus nepamanīts, paguva sāpīgi iedzelt tieši vaigā. Jancis sapīcis aizgaiņāja uzmācīgo zumzētāju un, sabāzis rokas bikšu kabatās, nokāra galvu un devās atpakaļ uz māju pusi.

Ai! viņš pēkšņi izsaucās.

Tieši viņam priekšā nez no kurienes bija uzradies balts zirgs. Vēl pirms mirkļa viņš bija mērojis šo pašu ceļu, pat zāles stiebri vēl nebija paspējuši sacelties zēna atstātajās pēdās, bet nekādu zirgu viņš te pat tuvumā netika manījis. Un tagad tas viņa priekšā stāvēja kā nokritis no zila gaisa un, ausis saslējis, tramīgu skatienu vērās pretī. Viņa galvu rotāja pāris krāsainiem stikla gabaliņiem rotāti ādas iemaukti. Tādus Jancis līdz šim vēl nebija redzējis nevienam zirgam.

-     No kurienes tad tu te esi uzradies? Zēns, pieri saraucis, paraudzījās apkārt. Neviena cilvēka tuvumā nebija. Par to gan viņš nejutās visai pārsteigts. Drīzāk viņš brīnītos, ja kādu te ieraudzītu, jo te reti kurš mēdza iegriezties. Pat tuvākā kaimiņiene, vecā Dārta, viņus apciemoja tikai pāris reižu gadā. Un arī tad, ne jau sava prieka pēc, bet vajadzības spiesta. Viņai vienīgajai visā mazajā ciematiņā piederēja zirgs dābolaina ķēvīte un vectēvs bija vienīgais kalējs, kurš varēja apaut jaunās kurpēs, kā smēja vecā kaimiņiene, viņas prieku un acuraugu.

-      Kā tu te gadījies? viņš vēlreiz noprasīja un uzmanīgi tuvojās brašajam skaistulim.

-   Kur tad tavs saimnieks?

Baltais zirgs saslēja ausis un nobubināja zem deguna, it kā kaut ko atbildot.

-   Tu taču man nekodīsi, vai ne? Jancis piesardzīgi pastiepa roku glāstam.

Zirgs, papurinājis galvu, nosprauslojās un piegrūda silto purnu Jancim pie rokas. Saules stars noslīdēja pār viņa ausīm un, tik tikko pieskāries stikla gabaliņam iemauktos, lika tam iemirdzēties tik spoži, ka Jancis neviļus pagrieza galvu sāņus un pievēra acis.

-    Cik tu esi skaists, Jancis sajūsminājās, un zirgs piešķieba galvu, vērīgi noraugoties viņā neparasti zilām, gudrām acīm. Janča plauksta slīdēja pāri zirga kaklam, tad pārbrauca pāri skaustam un ieslīdēja kuplajās krēpēs. Tās bija zīdaini gludas un tikpat sniegbaltas kā spīdīgā spalva.

Skaistulis… tu taču esi īsts skaistulis, Jancis murmināja, bez mitas bužinādams un glāstīdams zīdainās krēpes, un zirgs, galvu pieliecis, baudīja pieskārienus gluži kā runcis, kad tam pakasa aiz auss.

Zēnam vienmēr bija patikuši zirgi, bet pilsētā, kur viņš dzīvoja mazā divistabu dzīvoklītī, viņi nevarēja atļauties lielāku dzīvnieku par kāmīti vai labākajā gadījumā jūrascūciņu. Pat kaķim tur vieta neatrastos. Zirgs bija un palika klusībā neizsapņots sapnis… Tiesa gan, vecāki pagājušajā dzimšanas dienā viņam uzdāvināja abonementu uz jāšanas nodarbībām. Tomēr dažas stundas nedēļā, ko viņš pavadīja stallī, nespēja remdēt alkas pašam pēc sava zirga. Vecāki par to pat dzirdēt negribēja. Pirmkārt, pēc tēva domām, zirgs maksā bargu naudu. Otrkārt, Jancis laukos dzīvo tikai vasarā, un tas nozīmē, ka pārējo laiku viņam zirgs vienalga paliktu nesasniedzams. Treškārt, un tas Jancim likās pats nepārliecinošākais arguments pietiekot ar izjādēm divreiz nedēļā. Tādēļ jau esot uzdāvināts abonements. Diez ko tētis teiktu, ja viņam pašam automašīnas vietā dāvinātu, piemēram, abonementu vai atlaižu karti kādā autonomā? Ha!

Jancis vecākiem par zirgu vairs neieminējās ne pušplēsta vārda un turpmāk nolēma visas cerības likt tikai uz vectētiņu. Viņam sirds likās mīkstāka; varbūt apžēlosies par vienīgo fnazdēlu un lauku sētā blakus Dūksim, vistām un bullēnam atradīsies vieta arī zirgam. Tomēr arī vectētiņš viņa cerības līdz šim nebija attaisnojis. Atbildot uz mazdēla lūdzošo skatienu, vecais vīrs tikai labsirdīgi pasmaidīja un sabužināja viņa gaišo matu kodaļu. Tad gan Jancis jutās pavisam aizkaitināts, jo neviens, pat ne mīļotais vectēvs, viņu nesaprata. Izvairījies no sirmgalvja platās plaukstas, zēns aizskrēja un nometās pļavas zālē, salika rokas zem galvas un gaidīja vai neieskanēsies vecātēva balss un nesauks viņu mājās. Tomēr dusmas ātri pārgāja, palika tikai mazliet rūgtuma. Jancis nopūtās, piecēlās un, kājas vilkdams, devās atpakaļ uz mājām, kur vecaistēvs viņu gaidīja un, it kā nekas nebūtu noticis, smaidot sauca pusdienās. Vecais vīrs nekad neizrādīja, ka ir uzvarējis, pat ja tā patiešām bija. Viņš nekad neteica mūžīgo: nu redzi, man bija taisnība, kā to mēdza darīt tēvs un vēl biežāk māte. Brīžiem Jancim šķita, ka sapnis par savu zirgu nekad nepiepildīsies.

Un te nu viņa priekšā kā no zila gaisa bija uzradies tik brašs rumaks, kāds viņam pat sapņos netika rādījies!

-     Man jāiet mājās, Jancis bažīgi pameta skatienu uz sauli. Tā bija noslīdējusi krietni zemu. Laiks bija paskrējis nemanot. Viņš joprojām glāstīja zirga spēcīgo kaklu un kodīja lūpas, nespēdams izšķirties, ko iesākt ar brašo skaistuli. Pamest vienu viņu itin nemaz negribējās.

-    Nāksi man līdzi? Viņš vēlreiz palūkojās uz sauli, kura nepielūdzami slīdēja arvien zemāk.

Zirgs nosprauslojās un sparīgi nopurināja galvu baltās krēpes noplīvoja uz visām pusēm -, tad pagriezās un lēnām devās projām.

-     Kur tu iesi? Tu negribi nākt man līdzi? Jancis uzsauca nopakaļ un skumji nopūtās.

Te nu bija sapnis par zirgu! Šis gan nebija viņa zirgs, bet vienalga… Zēns ar lielāko prieku būtu viņu paturējis kaut vai uz vienu nakti. Kaut vai līdz atrastos saimnieks… Protams, vēl labāk, ja saimnieka nemaz nebūtu un zirgs uz visiem laikiem paliktu Jancim. Bet šis zirgs nebūt neizskatījās pēc tāda, kurš nevienam nepieder. Varbūt tieši tagad tas dodas uz mājām pie kāda laimīga saimnieka, kurš to noteikti jau gaida…

Jancim iešāvās prātā doma dīvaino klaidoni izsekot. Viņš vēl nepaguva paspert ne soli, kad bullēns skaļi iemāvās, prasoties uz mājām.

-   Nāku jau nāku, Jancis pikti uzsauca.

Negribīgi atrāvis skatienu no zirga, kas jau pagaisa

tālumā, zēns piegāja pie bullēna. Diena bija paskrējusi tik zibenīgi, ka viņš laikus nebija attapies pārsiet nabaga ragulopu, kas sen bija noēdis visu zāli, cik vien tālu spēja aizsniegt. Izrāvis mietu no zemes, Jancis satvēra bullēna virvi un veda mājās. Šoreiz lopiņu nebija vilkšus jāvelk; tas rikšiem vien devās uz māju pusi, kur viņu aizgaldā jau gaidīja smaržīgs siena klēpis un pāris saldu cukurbiešu.

-      Tu nu gan šodien esi bijis varen cītīgs gans, vectētiņš sagaidīja abus pie kūts durvīm un uzlielīja mazdēlu. Bullēns būs krietni paēdis.

-   Jā, Jancis klusi novilka, negribēdams atzīties, ka par nabaga bullēnu bija pavisam aizmirsis. Sārtums nemanot sakāpa vaigos, un viņš priecājās, ka rietošās saules staros vectēvam tas paliks nepamanīts.

-   Vectētiņ? Jancis sadūšojās pajautāt, tiklīdz kūts durvis čīkstēdamas aizvērās.

-   Jā? atjautāja vectēvs.

-    Ja nu pie mums atklīstu kāds dzīvnieks kaķis, suns vai, piemēram, zirgs. Ko tu darītu? Vai paturētu vinu?

-   Nemaz nezinu. Vectēvs pakasīja aiz auss. Nekad tā nav gadījies. Ja arī kāds nabaga kustonis uzrastos, tad tas krietnu laiku būtu maldījies apkārt, pirms te nokļūtu. Paturēt pieklīdušu lopiņu jau nemaz nedrīkst…

-     Tu meklētu viņa saimnieku? Jancis satraukti iejautājās, bet, pamanījis, ka vectēvs viņu vērīgi nopēta, šķietami vienaldzīgā balsī piebilda: Es tāpat pajautāju. Te jau sveši zirgi nenāk.

Zēns iekoda mēlē, jo juta, ka izpļāpājis gana daudz un vectēvs kļūst aizdomīgs. Nebēdnīgi svilpodams, Jancis pielika soli, atstādams veco vīru aiz muguras, lai izvairītos no tālākas iztaujāšanas. Melot negribējās, bet patiesību teikt ar ne. Un nebija vērts spriedelēt baltais zirgs tā kā tā bija prom.

No pļavas baltkrēpis bija izgaisis, bet no Janča prāta gan ne. Tur viņš visu nakti nepaguris turpināja ganīties zēnam sapņos.

Nākamajā rītā Jancis paēda brokastis un, vectēvam par izbrīnu, pieteicās atkal izvest bullēnu ganībās.

Aši atsējis spītīgo ragulopu, zēns pārmeta virvi pār plecu un devās ganībās. Nemiers viņu dīdīja doties uz to pašu vietu, kur iepriekšējā dienā bija sastapis balto zirgu. Nezin kādēļ viņam šķita, ka satiks to atkal.

Jancis gandrīz nemaz nejutās pārsteigts tiešām, zirgs bija tanī pat vietā, kur abi vakar bija šķīrušies, un šķita priecīgs, ieraugot Janci. Klusi bubinādams, tas pastiepa pretī mīkstās lūpas, lai saudzīgi satvertu sakaltušu maizes gabaliņu, kuru zēns pēc brokastīm bija iebāzis kabatā.

Sveiks, zirdziņ! Jancis pasmaidīja.

Viņš sajutās neizsakāmi laimīgs kā jau cilvēks, kura sapnis beidzot piepildījies. Kaut vai uz īsu mirkli, tomēr piepildījies.

Diena atkal paskrēja nemanot, un tāpat kā iepriekšējā vakarā tiklīdz saule laidās uz rietu, baltais zirgs kā atvadoties piegrūda siltu purnu pie zēna pleca un negribīgi devās prom.

Pārnākot mājās, zēns vectēvam par zirgu neko neizstāstīja, jo baidījās, ka viņš sāks meklēt zirga saimnieku un baltkrēpja klaidoņa gaitas līdz ar to būs galā. Un arī paša sapnis izsapņots. Jancis jutās nelāgi, jo nācās noklusēt ikdienas gaitas un brīžiem pat mānīties: dodos uz ezeru pamakšķerēt vai uz mežu saēsties meža zemenes. Tomēr Jancis visu dienu pavadīja jaunā drauga sabiedrībā. Patiesību pateikt nebija dūšas.

Zirgs ieradās pļavā katru dienu, bet, iestājoties mijkrēslim, atkal nozuda. Par tā esamību neviens cits pat nenojauta. Jancis, vectētiņam par lielu brīnumu, nu bija kļuvis uzcītīgs gans bullēnam, ko ik rītu ar prieku izveda ganībās un pārveda mājās, tikai saulei rietot.

Jancis jauno draugu nosauca par Ceriņu. Kāpēc tieši par Ceriņu? Tādēļ, ka vectēvs izstāstīja: ikviens ceriņkrūma zieds, kam vairāk par četrām ziedlapiņām, varot piepildīt kādu sapni. Vajagot tikai tādu atrast un apēst, un kaut ko no visas sirds vēlēties; tad tas piepildīšoties. Jancis parasti vēlējās tikai vienu: protams, tas bija zirgs. Un ja nu tiešām daudzlapu ziediņi palīdz vēlēšanos piepildīt?

Tā nu baltkrēpis tika pie vārda Ceriņš un Jancis ieguva jaunu draugu. Citu draugu jau viņam šeit nebija, vien vectēvs. Ceriņa mugurā viņš varēja auļot pa pļavu tik ātri, ka vējš svilpoja gar ausīm. Tagad viņam bija pašam savs noslēpums. Par varavīksni un tās elfiem Jancis vairs nedomāja.

III NODAĻA Zaļais elfs jeb varavīksne briesmās

Kādu rītu Jancis kā parasti izveda bullēnu ganībās.

Šorīt vectēvs viņu bija nopētījis īpaši vērīgi. Tā viņš uz mazdēlu mēdza skatīties tikai tad, kad juta, ka sastrādātas palaidnības.

Šodien pat es pateikšu, Jancis mēģināja sev iegalvot. Tiklīdz pārnākšu mājās, goda vārds, izstāstīšu. Un tad lai notiek kas notikdams.

Noslēpums, kas iesākumā bija licies tik salds, tagad ar katru dienu vairāk nospieda sirdi. Kļuva arvien grūtāk skatīties vectēvam acīs un noklusēt patiesību, kur viņš bijis un ko darījis.

Tomēr liktenis bija lēmis citādi. Kad zēns jau teju teju bija saņēmies izstāstīt par Ceriņu, kurš te ganījās, it kā pļava būtu tam vienīgās mājas un Jancis īstenais saimnieks, zirgs piepeši nozuda. Tas neatnāca ne šajā dienā, ne arī nākamajā un pat ne aiznākamajā…

Nu vairs no vectēva nebija ko slēpt un arī ko stāstīt ne. Jancis sajuta atvieglojumu, jo nu atkal varēja droši raudzīties vecajam vīram acīs, nebaidoties piesarkt un tikt pieķertam melos. Tomēr Jancis nezināja, kur dēties no satraukuma: kādēļ Ceriņš tik pēkšņi bija nozudis? Un ja nu ar to atgadījies kas ļauns? Atkal un atkal Jancis skrēja uz pļavu, cerot, ka zirgs atgriezīsies, bet tas nenotika.

Tā pagāja vairākas satraukuma pilnas dienas.

-     Vai tikai tu neesi slims? vectētiņš kādu rītu nobažījies apsēdās uz mazdēla gultas un aptaustīja viņa pieri. Tā bija gluži vēsa. Kas ar tevi notiek, puisīt? Šovasar tu esi pavisam savāds. Varbūt tev te ir garlaicīgi un tu vēlies atgriezties pilsētā? Te tev pat draugu nav. Mūsu mazajā ciemā vieni vienīgi večuki…

-    Ar mani viss kārtībā, vectētiņ. Neuztraucies! Tu taču esi mans draugs, un man ar to pietiek. Turklāt man te patīk labāk nekā pilsētā, Jancis atbildēja, un tā bija tīra patiesība. Viņš patiešām labprātāk klejoja vienatnē pa mežu vai pļavu nekā, runājot mātes vārdiem, deldēja bikses uz akmeņiem.

Labāka drauga par vectētiņu Jancim nekad nebija bijis un diezin vai kādreiz būs. Vecais vīrs zināja neskaitāmus interesantus stāstus, un Jancis tajos varēja klausīties bez paguruma. Cik no tiem bija īsti un cik izdomāti, nebija svarīgi. Galvenais, ka tie šķita patiesi. Kaut vai stāsts par varavīksnes elfiem; vectēvs to bija izstāstījis dienā, kad viņš te ieradās. Jancis gandrīz bija noticējis, ka tādi patiešām eksistē un kā tāds mazs bērns pat bija devies tos meklēt.

Te patiešām bija jauka dzīve. Ja tik Ceriņš nebūtu pazudis…

-   Eh! viņš neviļus smagi nopūtās.

-    Tiešām viss ir kārtībā? vectēvs vēlreiz pārjautāja. Vai tu nemaz, nemaz nemānies?

-Tā ir, vectētiņi Kad es tev esmu melojis? Hm… Iešu labāk izvest bullēnu ganos. Šis tur īd visu rītu, Jancis nomurminājis piecēlās un, aši saģērbies, izskrēja laukā, pirms vectēvs bija paspējis uzdot vēl kādu āķīgu jautājumu.

-   Ēd nu, ko boli acis! Jancis, piesējis bullēnu ganībās, vieglītēm uzšāva pa tā cieto pieri.

Ragainis par atbildi ieīdējās un, asti novēcinājis, pilnām mutēm ņēmās plūkt sulīgo zāli, it kā nebūtu ēdis veselu mūžību.

Cerīgi palūkojies apkārt, vai Ceriņš tomēr nav atgriezies, Jancis žēli nopūtās. Nekā! Tikai viņš un nepieēdināmais rīma bullēns. Bez baltā zirga pļava šķita tikpat tukša kā mazais ciems. Varbūt zirgam te bija garlaicīgi, tāpēc tas vairs neatgriezās? Iespējams, ka otru tik klusu ciemu uz zemeslodes nekur citur neatrast. Un kopš Ceriņa nozušanas tas šķita vēl klusāks.

Zēli nopūties, Jancis apgūlās mīkstajā pļavas zālē un, salicis rokas zem galvas, vērās debesīs. Tās bija tikpat dzidri zilas kā vienmēr bez neviena mākonīša. Debesis šķita tikpat garlaicīgi tukšas kā klusais ciemats.

Jancis aizvēra acis un ieelpoja svaigo zāles smaržu.

-    Sveiks… pie auss pēkšņi atskanēja smalka balstiņa.

Jancis satrūcies pagrieza galvu. Kas gan viņu uzrunā? Te taču neviena nav!

-   Sveiks! atkal atskanēja balss. Zēns izbrīnā iepleta acis. Rokas stiepiena attālumā viņš pamanīja sīku

radījumu tupam uz kuplas sarkanā āboliņa galvas. Jancis cieši samiedza acis un, vairākas reizes pamirkšķinājis, atvēra: radījums joprojām bija turpat.

Jancis saslējās pussēdus un izstostīja:

Sveiks… kas… kas tu tāds esi?

-      Esmu varavīksnes elfs Zaļumiņš! Mazais radījums paklanījās, un līdz ar to noliecās arī sarkanais āboliņš.

-     Elfs?! Tātad tā ir patiesība! Zēns pēkšņi atcerējās vectēva stāstu par varavīksnes elfiem un cītīgi nopētīja mazo radījumu. Zaļumiņš bija tik sīciņš kā mazais pirkstiņš. Visādi citādi viņš atgādināja cilvēciņu, vien no zaļajiem matiem ārā spraucās spici ausu gali un no piemīlīgās sejiņas pretī vērās spoži zaļas acis. Izskatu vēl neparastāku vērta caurspīdīgi spārni uz muguras. Tie palaikam notrīsēja, it kā tas tūlīt, tūlīt grasītos pacelties debesīs.

-   Tad jau tu esi Zaļais elfs? Jancis nočukstēja.

-     Tu esi attapīgs! Zaļumiņš dzidri iesmējās, bet tūdaļ kļuva nopietns.

Janci, mums vajag tavu palīdzību!

-      Juuuums? nesapratnē novilka zēns. Kādiem jums?

Jancis palūkojās apkārt, bet nevienu citu tuvumā nemanīja. Bullēns netālu aizgūtnēm plūca zāli un ar asti gaiņāja mušas, un cita neviena te nebija

-     Mums elfiem, paskaidroja Zaļumiņš, un viņa spožās acis satumsa.

-   Notikusi liela nelaime. Pats Miglas Rausējs, atbrāzies no savas Dūmakas valstības, sagūstīja manus

brāļus elfus. Visus sešus… Man vienīgajam izdevās izsprukt no viņa mitrajām ķetnām.

-    Kas tas par Miglas Rausēju un kam viņam elfi? Jancis notupās un, ar rokām atspiedies pret ceļgaliem, cieši uzlūkoja Zaļumiņu, kurš, galvu nokāris, izskatījās pavisam sašļucis. Par Rausēju vectētiņš nebija bildis ne pušplēsta vārda.

-   Tu neko daudz vis nezini, vai ne? Zaluminš caur pieri nopētīja izbrīnā saraukto zēna seju un mazliet šķībi pasmaidīja. Kādreiz Miglas Rausējs klejoja apkārt pa pasauli, tikai uz brīdi piestājot kādā vietā atvilkt elpu. Kamēr šis atpūtās, sarausis miglu sev apkārt, visa apkārtne tinās pelēkā plīvurā. Par laimi, ne uz ilgu laiku; tiklīdz iemirdzējās varavīksne, migla izklīda un Rausējs devās meklēt citu vietu, jo krāsas viņš neieredz vairāk par visu citu pasaulē. Viņam tīk tikai viena pelēkā krāsa. Tā viņš klejoja bez mitas, jo vietu, kur varavīksne nekad neparādās, viņam atrast tā arī neizdevās.

Kādu dienu Rausējam klejotāja dzīve apnika un tas noskatīja sev mājvietu viskrāšņāko karaļvalsti, kur mīt princis Ludvigs mūsu Varavīksnes sargs un aizstāvis. Miglas Rausējam iegribējās apmesties tieši tur. Taču, krāsas neciešot ne acu galā, Rausējs bez žēlastības tās iznīcināja ar miglas pātagu, no kuras viņš nešķiras ne mirkli. Līdzko pātagas raidītie cirtieni pieskārās ziedošajai zemei, itin viss pārvērtās līdz nepazīšanai. Saule nozuda aiz bieza miglas priekškara, zāle nomelnēja, un puķes novīta, skumstot pēc zaudētajām krāsām. Tās pārstāja smaržot.

Pat putni sabozušies paslēpās blāvo koku lapotnē un apklusa. Tie vairs nespēj dziedāt, jo līdz ar krāsām pazuda arī skaņās dziedoņu balsis. Otras tik drūmas vietas neatrast vairs nekur… Rausējs aizliedza pat izrunāt vārdus "Varavīksnes valstība" tā patiesībā sauc Ludviga karaļvalsti un pavēlēja to saukt par Dūmakas valstību.

-    Kādēļ princis neaizstāvēja savu valsti? Jancis sarauca uzacis.

-    Viņš aizstāvētu, ja vien varētu. Esmu pārliecināts, nopūtās elfs. Bet mūsu aizstāvis pazuda bez pēdām, un kopš tā laika neviens par viņu vairs neko nav dzirdējis. It kā viņš būtu izgaisis no zemes virsas.

-      Un tu domā, ka arī pie tā vainojams Miglas Rausējs?

-     Nē, nedomāju. Esmu par to drošs. Man nav ne jausmas, kā Rausējs vispār iekļuvis Varavīksnes valstībā, jo labāku sargu par Ludvigu straujā zirga Viesuļa mugurā pat nevaru iedomāties. Tas īgņa noteikti pacentās tikt no viņa vaļā. Viņš taču nedrīkstēja pieļaut, lai Ludvigs izjauc viņa nelietīgos nodomus…

-   Kādus nodomus? Jancis aizturēja elpu.

-   Ļaundarim ar jauniegūto karaļvalsti nebija gana. Tas nolēma iekarot visu Varavīksni, lai tā nodzistu uz visiem laikiem. Tā atkal un atkal pārkrāso ik vietiņu, kas izbālējusi pēc Rausēja pātagas pieskāriena. Ja tā beidzot nodzistu, nekas netraucētu miglai pārņemt visu pasauli. Ikviena krāsa, ko redzi, ir Varavīksnes dāvāta. Mēs, septiņi elfi, turējāmies, cik spēka, lai tai nekad nepietrūktu krāsu, pat pēc Varavīksnes sarga prinča Ludviga pazušanas. Nedrīkstējām pieļaut, lai tā nodziest; tad visam būtu beigas. Pēkšņi atbrāzās Miglas Rausējs un nolaupīja manus brāļus. Viņš mūs pārsteidza nesagatavotus, tāpēc noslēpties paguvu tikai es. Ļaundaris nepamanīja mani tupam zaļajā zālē, bet manus nabaga brāļus sagrāba un, iegrūdis maisā, aiznesa uz savu valstību. Tagad no septiņiem elfiem esmu palicis viens pats. Ar maniem spēkiem vien ir par maz, lai Varavīksne nenodzistu. Ja mūsu Varavīksne izgaisīs… elfs apklusa un mazās rociņas sažņaudza dūrēs.

-    Tad uz visiem laikiem nodzisīs arī pārējās varavīksnes un migla pārņems visu pasauli, Jancis nočukstēja, pēkšņi atcerēdamies vectēva vārdus. Tātad tā bija patiesība… Viņš paskatījās uz varavīksni, un šķita, ka tā patiesi bija kļuvusi blāvāka. Jā, bet… Jancis saminstinājās, kā es varu palīdzēt?

Zaļais elfs piecēlās kājās. Tā acis iemirdzējās kā divas spožas zvaigznītes. Tikai atbrīvojot elfus no Miglas Rausēja gūsta, var glābt Varavīksni.

-    Kur atrodas Dūmakas valstība? Vai tas ir tālu? Jancis piesardzīgi iejautājās.

-     Gan jā, gan nē… Zaļumiņš mīklaini atbildēja, bažīgi uzlūkodams zēnu. Lai tur nokļūtu, jādodas cauri visām septiņām Varavīksnes valstībām.

Janča pirksti nemitīgi plucināja zāles stiebrus, liecinot par satraukumu. Bija acīmredzams, ka viņā cīnās vēlēšanās glābt nabaga elfus un bailes no nezināmā ceļojuma. Vectēva stāstos viss bija šķitis tik vienkārši: ikviens varēja būt drosminieks, kas spēj izglābt pasauli, ne mirkli nešauboties, ka viss izdosies. Pēc tam sveiks un vesels, slavas dziesmām skanot, varonis atgriežas mājās. Bet tagad… Te nu viņa priekšā stāv zaļš sīkaļa rādītājpirksta garumā un piedāvā kļūt par elfu, Varavīksnes un varbūt pat visas pasaules glābēju. Te nu bija tā lielā iespēja, par ko klusībā sapņo vai ikviens zēns un pat daža laba meitene, kļūt par varoni. Tomēr nezin kādēļ bija mazliet bail kaut kādas varavīksnes dēļ pa galvu pa kaklu mesties uz Miglas Rausēja valstību. Un ja nu ļaundaris viņu pašu sagūsta un iesloga kopā ar elfiem?

-    Tā nav "kaut kāda varavīksne", Zaļumiņš pārtrauca Janča prātojumus.

-    Tu… tu lasi manas domas? Zēns aizturēja elpu, un viņa pirksti uz mirkli pārstāja plucināt zāles stiebrus.

-   Kā redzi! Zaļais elfs nevērīgi atmeta ar roku un vēlreiz atkārtoja: Tā nav kaut kāda varavīksne. Tā ir visu varavīkšņu Varavīksne.

-   To vectēvs teica. Jancis piekrītoši palocīja galvu. Bet ja tā nodzistu… Vai pasaule bez tās neiztiktu?

-     Ko tu runā! Mazais elfs sašutis tā salēcās, ka spuraini sārtais āboliņš, uz kura viņš stāvēja, nodrebēja. Vai tu vari iedomāties pasauli bez krāsām?

-   Nē, mazliet nokaunējies atzinās Jancis.

-    Nu redzi! Zaļumiņš, mazliet nomierinājies, apsēdās un pārmeta vienu kāju pāri otrai. Bez Varavīksnes pasaule pārvērtīsies līdz nepazīšanai un kļūs tāda pati kā Miglas Rausēja Dūmakas valstība. Bez pārējiem elfiem man Varavīksni nenosargāt.

-     Bet kāpēc tieši es? Kāpēc tu domā, ka es varu izglābt Varavīksni?

-    Tāpēc, ka tev nav vienaldzīgs Varavīksnes liktenis. Elfs pamāja ar sīko roķeli uz mazliet pabālējušo septiņkrāsu loku un pasmaidīja. Kā es to zinu? viņš iesmējās, un dzidrā balstiņa nošķindēja kā kristāla zvaniņš. Es palieku neredzams tiem, kam vienalga, kas ar Varavīksni notiek. Bet tu mani redzi, vai ne? Tomēr tev pašam jāizlemj, kā rīkoties. Padomā labi: bez krāsām pasaule vairs nekad nebūs tāda kā iepriekš. Tagad man jādodas, pirms atkal uzrodas Miglas Rausējs. Viņš neliksies mierā, iekams būs ieslodzījis arī mani.

-  Pagaidi! Jancis pastiepa roku. Kad es tevi atkal satikšu?

-   Pavisam drīz. Zaļumiņš viegli kā pūciņa pacēlās gaisā un ar gaisīgo spārnu pieskārās pastieptajai zēna plaukstai. Paliec sveiks, Janci!

-   Paliec sveiks, Jancis klusi atbildēja, noskatoties, kā zaļais elfs pamazām izzūd skatienam un, tuvojoties varavīksnei, pēdējo reizi atskatījies pār plecu, pamāj. Visbeidzot viņš saplūda ar zaļgano varavīksnes joslu un pagaisa skatienam. Zēns pielēca kājās un pastiepa roku, it kā gribēdams aizturēt mazo, zaļo radījumu, kurš plašajā pļavā bija izskatījies pavisam vientuļš. Tad Jancis pārdomāja un negribīgi noslīga atpakaļ zālē, salicis rokas aiz galvas. Vēlme palīdzēt cīnījās ar bailēm no nezināmā ceļojuma, kur varēja uzglūnēt briesmas. Bet varbūt tā bija iespēja, kas dzīvē tiek dota tikai vienreiz un arī tad nejau katram…

Zēns uz mirkli pievēra acis. Kaut brīdi gribējās nedomāt neko, lai domas, kas riņķiem vien griezās galvā, beidzot nostājas pa vietām.

-    Ak tad te tu esi! pēkšņi blakus atskanēja vectēva balss.

Jancis nožāvājies pavēra plakstiņus, kuri nez kādēļ bija kļuvuši tik smagi.

-        Izmeklējos tevi pa malu malām un jau sāku satraukties. Vakars klāt, bet no tevis ne ziņas, ne minas.

Jancis neizpratnē paskatījās uz vectēvu. Vai viņš bija gulējis? Varbūt viss bija tikai sapnis un zaļā elfa nemaz nav? Izberzējis atlikušo miegu no acīm, viņš piecēlās sēdus un pameta skatienu uz varavīksni. Tā šķita mazliet blāvāka kā parasti. Vai varbūt tā tikai šķita…

Paraustījis plecus, Jancis sekoja vectēvam. Tuvojoties mājām, viņš vēlreiz atskatījās pār plecu un žēli nopūtās. Nu kāpēc ar viņu vienmēr tā notiek: tiklīdz atgadās kaut kas interesants, tas drīz vien nozūd kā nebijis.

Negribīgi paknibinājis siltās, kraukšķīgās pankūkas ar meža zemeņu ievārījumu, kas viņam allažiņ tik ļoti garšojušas, Jancis drīz vien piecēlās no galda un, pateicis klusu "paldies", devās uz savu istabu. Ierušinājies gultas viducī un pārvilcis segu pāri galvai, viņš nepārstāja domāt par neparasto radījumu, ko bija sastapis vai varbūt tikai nosapņojis. Viegli uzpūtis dvašu uz plaukstas, zēns atcerējās, cik skaidri bija sajutis elfa spārna atvadu pieskārienu. Un Ceriņš… Kur gan šobrīd ir Ceriņš?

Pamazām miegs pārņēma kaistošās domas. Līdz ar pirmo mierīgi šņākuļojošo elpas vilcienu rūpju rieva pierē izlīdzinājās un uz lūpām parādījās tikko jaušams smaids. Varbūt vismaz sapnī Ceriņš būs atgriezies.

Vectēvs piegāja pie Janča gultas, klusi nopūtās un, sakārtojis segu, noglāstīja zēna gaišos matus.

Jancis, pagriezies uz sāniem, sajuta, ka pār seju pārskrien saules zaķēns. Kā ik rītu tas ieskrēja istabā līdz ar pirmajiem saules stariem un, draiski lēkājot pa Janča gultu, sveica ar jauna rīta iesākšanos.

Zēna acu plakstiņi, vēl miega pilni, negribīgi pavērās, un saules zaķēns, pēdējo reizi iespīdējis tieši acīs, nozuda. Plati nožāvājies, zēns nolaida kājas uz raupjās priežu dēļu grīdas un piecēlies piegāja pie loga. Vēlreiz nožāvājies, viņš izstaipījās un pēkšņi sastinga. Allaž dzidri zilo debesu jumu citu pēc citas šķērsoja biezi baltas mākoņu gubas.

Tātad tas tomēr nebija sapnis, viņš drudžaini nodomāja. Atmiņā atausa saruna ar zaļo elfu, viņa atvadu pieskāriens plaukstai. Pavērsis delnu uz augšu, Jancis to nopētīja un iepleta acis: tur, kur elfa spārns bija pieskāries, mirdzēja mazmazītiņa zīmīte, ne lielāka par kniepadatu. Pacēlis roku pret gaismu, Jancis skaidri saskatīja septiņas krāsas. Zaļais elfs uz atvadām viņam saujā bija ielicis daļiņu no Varavīksnes.

Jancis vēlreiz paskatījās pa logu. Ja nu tā ir taisnība? Un tā noteikti ir taisnība, par to viņš tagad bija drošs. Krāsas var pazust! Iedomājoties vien, ka pasaule zaudētu krāsas… Brrr! Diez vai pelēkas pienenes smaržotu tikpat saldi kā tagad, kad tās mirdz kā dzeltenas saulītes, izkaisītas pa pļavu. Vai bites nolaidīsies uz pelēkiem, izbalējušiem ziediem vākt saldu medu, kas ar mīkstu maizīti un pienu tik labi garšo? Un vai zemenes būs tikpat sulīgi gardas, ja vairs nebūs sarkanas un pat ne zaļas? Varbūt kopā ar krāsu pazudīs arī garša? Un bullēns? Vai viņš tāpat plūks zāli pilnām mutēm, ja tā vairs nebūs zaļa?

Uzmetis skatienu pelēkbaltajiem mākoņiem, kas draudīgi savilkās pār Varavīksnes ciema debesīm, Jancis, steigšus saģērbies, izlavījās pa durvīm un devās uz lielo pļavu.

Tuvojoties varavīksnei, viņa solis kļuva gausāks. Tā bija kļuvusi pavisam blāva. Koši mirdzēja tikai zaļā krāsa, bet arī tā palaikam noplaiksnīja, it kā draudot apdzist pavisam. Pat putni, kas līdz šim no saullēkta līdz pat vakara krēslai bija vīterojuši, trallinājuši un čivinājuši, pēkšņi pieklusa, sajuzdami ko nelāgu.

-    Zaļumiņ, Jancis čukstus uzsauca, nonācis cieši līdzās Varavīksnei.

-   Zaļumiņ, kur tu esi? Tas esmu es, nāc ārā!

Tomēr elfs neatsaucās. Zēns sāka bažīties, vai

tikai nav atnācis par vēlu. Varbūt nešpetnais Miglas Rausējs pabijis te pirmais un Zaļumiņu sagūstījis tāpat kā pārējos sešus brāļus? Jancis neatlaidīgi sauca un sauca, līdz kakls iesāpējās. Kad šķita, ka Zaļumiņš vairs neatnāks, zēns pagriezās un, galvu nokāris, grasījās doties mājās.

Sveiks, Janci! pavisam negaidot aiz muguras atskanēja pazīstama kristāldzidra balstiņa, un zēnam gar vaigu garām aizlaidās mazais elfs.

-     Sveiks! Domāju, ka tevi vairs nekad nesatikšu, mazliet pārmetošā, bet priecīgā balsī Jancis atņēma sveicienu un pastiepa roku.

Zaļumiņš nolaidās uz tās un, sakļāvis spārnus, uzsmaidīja, zaļajām ačtelēm spoži iemirdzoties.

-      Tagad es viens pats uzraugu Varavīksni, viņš skumji nopūtās. Cenšos uzturēt to tikpat spilgtu, kāda tā bijusi līdz šim. Bet ilgi man tas neizdosies. Viņš nogrozīja galvu, zaļajām matu šķipsnām sparīgi noplīvojot.

-   Vienam nepietiek spēka.

-     Zaļumiņ, Jancis notupās uz ceļgala un ievilka elpu, tu neesi viens. Es tev palīdzēšu.

-      Tiešām? Zaļais elfs palēcās un sasita plaukstas. Es zināju, ka tu piekritīsi, lai gan, atzīšos, sākumā mazliet šaubījos.

Jancis pasmaidīja. Nu viņš zināja pavisam droši, ka vēlas glābt nabaga elfus no Miglas Rausēja gūsta. Bailes bija pagaisušas.

-   Kad dosimies ceļā? zēns apņēmīgi iejautājās.

-     Tiklīdz būsi gatavs. Ilgi gaidīt vairs nedrīkst. Ja Varavīksne nodzisīs, tad visam beigas. Nekas vairs nebūs glābjams, Zaļumiņš atbildēja.

-    Es esmu gatavs. Tikai… Jancis saminstinājās,

-  vectētiņš… Kas par viņu parūpēsies, kamēr būšu prom?

-    Par to neraizējies, elfs mierinoši pasmaidīja.

-   Otrpus Varavīksnei laiks rit pavisam citādi. Tur vari

kavēties dienām ilgi, bet, atgriežoties šeit, laiks gandrīz ne par mata tiesu nebūs pavirzījies uz priekšu.

-  Tad aiziet! Jancis braši saslējās, strauji sakustinot plaukstu, uz kuras joprojām stāvēja Zaļumiņš. Mazais elfs no negaidīti straujās kustības apkrita sēdus.

-    Ai, piedod! Jancis līgani pacēla plaukstu pie sejas un noskatījās, kā Zaļumiņš veikli uzlec kājās.

-    Viss kārtībā! Elfs atmeta ar roku un steigšus sakārtoja zaļo lakatiņu ap kaklu; no kritiena tas bija sagriezies šķībs. Tev laiks doties, manu zēn!

-   Man? Jancis pārvaicāja Bet… Vai tad tu nenāksi?

-   Es nedrīkstu atstāt Varavīksni, Zaļumiņš bēdīgi nogrozīja galvu. Tagad, kad esmu palicis viens, man tā jāuzrauga gan par sevi, gan par maniem sešiem nabaga brāļiem. Turklāt es drīkstu uzkavēties vien savā Zaļajā valstībā, pārējās ieeja man liegta.

- Tad man jāiet vienam? Es taču nezinu ceļu. Jancis saskuma. Viņš bija cerējis, ka zaļais elfs dosies kopā ar viņu uz Dūmakas valstību un abi kopā viņi ātri vien atsvabinās gūstekņus. Bet tagad… Viņš pat nezināja, uz kuru pusi doties. Dūša sašļuka papēžos.

-     Ceļu atradīsi itin viegli. Zaļumiņš norādīja uz mazo septiņkrāsu plankumiņu zēna plaukstā, kas ar spārna pieskārienu bija parādījies iepriekšējā dienā. Pavērs plaukstu uz augšu, un krāsas putekšņi norādīs pareizo virzienu. Kad iziesi caur visām septiņām elfu valstībām, itin viegli atradīsi Miglas Rausēja pili. Turklāt tu nemaz nebūsi viens, elfs centās uzmundrināt zēnu Ceriņš dosies kopā ar tevi…

-Mans Ceriņš?! Bet…

Tas pats, Zaļumiņš viņu pārtrauca pusvārdā, ja vien tu, protams, nezini vēl kādu .baltu zirgu, kuram vārdā Ceriņš. Pamanījis, ka zēns noraidoši papurina galvu, elfs turpināja: Viņš ir straujākais zirgs, ko jebkad esmu redzējis šinī pasaulē. Ceriņa mugurā tu ātri vien nokļūsi Dūmakas Valstībā. Varavīksne palēnām izdziest, un mums laika atlicis pavisam maz.

-    Bet Ceriņš taču ir pazudis! Jancis beidzot tika pie vārda.

-   Kādēļ tu domā, ka pazudis?

-    Tādēļ, ka viņa nekur nav! Zēns nogrozīja galvu par elfa neattapību.

-    Ak, cilvēk, cilvēk… Zaļumiņš, atdarinot Janci, tāpat nogrozīja galvu un iesmējās. Kā tu zini, ka nekur nav? Tu taču neesi visur bijis, lai viņu atrastu. Vai ne?

Jancis samulsis nezināja, ko atbildēt, tāpēc tikai paraustīja plecus. Protams, viņš visur nav bijis, un tas nemaz nav iespējams. Ja reiz Ceriņš ir prom un atpakaļ nenāk, tātad ir pazudis, un punkts. Savas domas zēns nolēma paturēt pie sevis, bet, uzmetis acis Zaļumiņam, pamanīja viņa viltīgo smaidu. Zēns bija pavisam piemirsis, ka elfs prot lasīt ikvienu viņa domu.

Neuztraucies vairs par Ceriņu! Tiklīdz tu būsi atpakaļ, viņš tevi gaidīs šeit.

Jancis jau pavēra muti, lai pajautātu, no kurienes atpakaļ, bet tūlīt pat prātā ienāca vectētiņš. Jancis gribēja atvadīties no viņa, pirms doties ceļā. Zēns klusēdams pamāja ar galvu un, saudzīgi nolaidis Zaļumiņu uz koši dzeltenas pienenes, steigšus devās mājās.

Elfa vārdi par Ceriņu Jancim bija atdevuši jau nedaudz saplakušo drosmi. Nu vismaz viņš zināja, ka ceļā nebūs jādodas vienam.

Jancis satvēra durvju rokturi un lēnām to nospieda. Durvju eņģes atveroties nodevīgi iečīkstējās, un zēns aizturēja elpu, baidoties, ka vectēvs no spalgās skaņas būs atmodies. Itin nemaz negribējās skaidrot, kurp viņš grasās doties. Ja nu vectēvs mēģinās viņu atrunāt no tālā un, iespējams, bīstamā ceļa? Mirkli pastāvējis, Jancis ieklausījās. No mājas nenāca ne skaņas.

Uz pirkstgaliem ieslīdējis vectēva istabā, viņš atviegloti nopūtās. Vecais vīrs joprojām gulēja saldā miegā.

Parasti veci cilvēki ceļas līdz ar pirmajiem gaiļiem un liekas gulēt, tiklīdz saule nozūd aiz apvāršņa, bet Janča vectēvs mīlēja nakts klusumu, kad visi guļ saldā miegā. Tad viņš sēdēja uz sliekšņa un Duksis, pienācis klāt, ielika galvu viņam klēpī. Tā viņi nepaguruši vēroja mirdzošo varavīksni, kura spožumā pārspēja bālo mēness vaigu.

Laikam tieši tādēļ vectēvam rītos patika ilgāk pagulēt, un tas nu Jancim bija ļoti pa prātam. Vismaz šoreiz.

Mirkli pavērojis sirmo vīru, kurš vēl joprojām saldi gulēja, Jancis viegli noskūpstīja viņa grumbaino pieri.

-   Ceru, ka nebūsi dusmīgs, vectētiņ, Jancis nočukstēja, Tu vēl pat nebūsi pamodies, kad es jau būšu atpakaļ. Redzēsi!

Tā šovasar bija jau otra noslēptā patiesība. Par meliem tos saukt gluži nevar. Viņš netika samelojis tikai noklusējis. Sirds mazliet sažņaudzās, jo nepateiktais spieda ne mazāk kā meli. Sirdsapziņas pārmetumiem neatlika pārāk daudz laika, jo tur, pie varavīksnes, viņu gaidīja atgriežamies Zaļumiņš un Ceriņš. Par elfa vārdiem, ka baltais zirgs viņu tiešām gaida, Jancim nebija ne mazāko šaubu.

Vēl reizi uzmetis ašu skatienu vectētiņam, Jancis tikpat klusi kā ienācis izslīdēja no istabas un cieši aizvēra durvis. Iebāzis kabatā pāris riecienu saldi smaržojošas maizes, zēns skriešus devās uz pļavu.

-    Ceriņ! Jancis uzsauca, jau pa gabalu pamanīdams pazīstamo balto stāvu. Kur tu biji pazudis? Es tā uztraucos!

Viņš pieskrēja klāt Ceriņam, steigā gandrīz notriekdams no kājām Zaļumiņu, kurš turpat blakus lidinājās, bažīgi vērodams Varavīksni. Elfs tik tikko paguva izvairīties no sadursmes, un, strauji mezdamies sāņus, noelsās vien.

-    Ceru, ka Miglas Rausējam tu liksi trūkties tāpat kā man! Zaļumiņš iesmējās un nebūt neizskatījās sirdīgs, ka gandrīz ticis sabradāts.

Jancim Zaļumiņa vārdi paslīdēja gar ausīm. Viņš aizrautīgi bužināja Ceriņa krēpes, tāpat kā vectētiņa roka neskaitāmas reizes bija bužinājusi viņa matus.

-         Vai nāksi man līdzi, Ceriņ? Tu taču vairs nepametīsi mani, ko? viņš čukstēja.

Zirgs par atbildi piešķieba galvu un ieskatījās zēnam sejā.

-          Jums laiks doties, Zaļumiņš beidzot uzdrošinājās iespraukties starp zēnu un zirgu.

-         Jā, Ceriņ, nāc nu! Jancis veikli pārmeta iemauktus pār saslietajām zirga ausīm un uzlēca viņam mugurā.

Zaļumiņš laidās pa priekšu, tieši uz Varavīksni, un Ceriņš rāmi rikšoja viņam nopakaļ.

-   Te nu mūsu ceļi šķiras. Zaļais elfs beidzot apstājās un, atskatījies pār plecu, pamāja uz violetās gaismas pusi.

Jancis nolēca no zirga un cītīgi nopētīja viegli virmojošos gaismas puteklīšus, cenšoties ieraudzīt ieeju. Bet nespēja, lai kā arī centās. Tad, piemiedzis acis, nopētīja violetās gaismas strēli soli pa solim. Nekā! Zēns jautājoši uzlūkoja elfu.

-    Vienkārši ej iekšā, un tu nokļūsi tieši violetā elfa valstībā. Zaļumiņš pasmaidīja, bet smaids viņa sejā sastinga, jo Varavīksne nozibsnīja un kļuva vēl blāvāka.

-    Paliec sveiks, Zaļumiņ, Jancis steigšus atvadījās un, cieši sažņaudzis rokā Ceriņa pavadu, spēra soli tieši violetās gaismas strēlē. Viegli satraukuma drebuļi pārņēma sirdi un ar katru sirdspukstu auga augumā, apņemot visu ķermeni un kājas sāpinot baiļu pinekļos.

IV NODAĻA Violetā Valstība jeb no ceriņu smaržas līdz sikspārņu spiedzieniem

Jancis apņēmīgi lika soli pie soļa, un Ceriņš, padevīgi galvu klanīdams, sekoja. Līdz ar pirmo šajā pusē sperto soli acis neviļus samiedzās. Bija tāda sajūta, it kā viņš no tumsas būtu ienācis gaismā. Tā šķita pavisam citāda nekā tur, no kurienes viņi nāca. Daudz, daudz krāsaināka.

Drīz vien acis aprada ar gaismu, un zēns ziņkārīgi palūkojās apkārt. Cik vien tālu skatiens spēja sniegties, visur ziedēja ceriņu krūmi. Kaut arī tie visi bija violeti, dažādās nokrāsas no bāli zilganas līdz pat melni violetai apkārtni vērta tik raibu, ka vai acis žilba. Kas gan būtu domājis, ka violetā krāsa var būt tik dažāda?

Jancis līkločiem soļoja pa vienīgo šauro taciņu cauri violetajam krūmu biezoknim. Saldenā smarža uzmācīgi sekoja pa pēdām. Drīz vien sajūsma par skaistajiem, smaržīgajiem ziedu mākoņiem bija pārgājusi. Cik tālu vien skatiens sniedzās, bija redzami vieni vienīgi violeti ceriņu krūmi.

-   Ja nu mēs esam apmaldījušies, Ceriņ? viņš uzrunāja balto zirgu, savu vienīgo sabiedroto, un bažīgi palūkojās apkārt.

-   Nedomāju vis! atskanēja balss Jancim aiz muguras, liekot zēnam pārsteigumā apeirsties apkārt.

Neviena cita te nebija. Nopētījis katru krūmu, aiz kura varētu slēpties noslēpumainās balss īpašnieks, Jancis pievērsa skatienu Ceriņam. Zirga rāmais spoži zilo acu skatiens raudzījās tieši pretī. Uz mirkli zēnam iešāvās prātā neprātīga doma.

-  Nē, tas nav iespējams, viņš nomurmināja, zirgi neprot runāt. Saņēmis Ceriņa pavadu, kas pārsteigumā bija izšļukusi no rokas, Jancis pagriezās, lai turpinātu ceļu.

-    Cilvēki neprot klausīties, atkal atskanēja noslēpumainā balss aiz muguras. Jancis apmetās riņķī un atkal sastapa Ceriņa acu skatienu.

-   Vai tu to teici? Viņš aplaida ātru skatienu visapkārt. Zirgs par atbildi skaļi nosprauslojās un negaidot atbildēja:

-   Protams, es. Vai redzi šeit kādu citu?

-  Bet… zirgi taču neprot runāt. Zēns bija pagalam apstulbis.

-    Tiešām? Varbūt cilvēki gluži vienkārši neprot klausīties, Ceriņš atbildēja un atkal nosprauslojās. Viņš izskatījās mazliet apvainojies.

Nedusmojies, Ceriņ! Jancis paplikšķināja pa spēcīgo zirga kaklu. Pats dzirdu, ka runāšana tev padodas lieliski. Esmu pārsteigts, izdzirdot tavu balsi, jo iepriekš taču tu klusēji. Tu esi pirmais zirgs, ko dzirdu runājam.

Es vienmēr esmu runājis ar tevi, tikai tu līdz šim ne vārda nesaprati, Ceriņš atbildēja. Bet tā jau nav tava vaina. Tur, ārpus Varavīksnes, cilvēki jau sen zaudējuši spēju saprast dzīvnieku valodu un reizēm pat cits citu.

Jancis klausījās, bet nekādi nespēja apjēgt, ka pār mīkstajām, biezajām Ceriņa lūpām plūst nebeidzama vārdu straume. Līdz šim viņš bija radis dzirdēt, kā Ceriņš vien bubina, sprauslo vai zviedz. Jancis pat ieknieba sev rokā, lai pārliecinātos, ka nesapņo. Skaudras sāpes un nagu atstātās rievas delnas virspusē apliecināja, ka notiekošais ir tīra patiesība. Un kāpēc gan lai tā nebūtu? Vectēva nostāsti par elfiem arī bija šķituši pasaka, bet te nu viņš tagad bija Violetajā Varavīksnes zemē, ceļā uz Dūmakas Valstību, turklāt kopā ar runājošu zirgu.

Ceriņš vēl arvien runāja un runāja, un Jancis gandrīz vai nepieklājīgi blenza viņam mutē, joprojām īsti nespēdams noticēt, ka viņa četrkājainais draugs tik tiešām runā. Ik vārds, kas atskanēja pēc ilgāka klusuma brīža, lika sarauties pārsteigumā un atskatīties pār plecu. Ceriņu tas acīmredzami uzjautrināja.

Beidzot violeto krūmu biezoknis kļuva arvien skrajāks un šaurā taciņa arvien platāka. Jancis atviegloti nopūtās, priecādamies, ka tagad viņi varēs soļot blakus un Ceriņa balss aiz muguras viņu vairs nemulsinās. Turklāt Jancis bija gandrīz pārliecināts, ka aiz ceriņu krūmiem sāksies nākamā Varavīksnes krāsas valstība. Tomēr, tiklīdz pēdējais ceriņu krūms tik tumši violets kā nakts palika aiz muguras, Jancis saprata, ka alojies. Priekšā, cik vien tālu acis rādīja, pavērās viens vienīgs biezi noaudzis zilganvioletu vizbulīšu klajums.

Ceļojums bija tikko sācies, bet nu šķita, ka tas izvērtīsies krietni vien garāks, nekā sākumā bija licies. Jancis nopūtās un nokāra galvu.

Nepūt tik smagi, Ceriņš nosprauslojās. Tev taču esmu es! Noskurinājis ausis, viņš pameta galvu sāņus, dodot mājienu sēsties sev mugurā.

Jancis pārsvieda pavadu pār noliekto zirga galvu un veikli uzlēca tam mugurā. Ceriņš sāka raiti soļot un jau grasījās mesties rikšos, bet Jancis stingri pievilka pavadu, dodot zīmi apstāties. Baltkrēpis izbrīnīts pameta skatienu atpakaļ. Jātnieks saspringti raudzījās tālumā, nespējot izlemt, uz kuru pusi doties. Lai kurp viņš lūkotos, līdz pat apvārsnim pletās nebeidzams līdzenums, un tur nemanīja pat ne vismazāko taciņu. Jancis sarauca pieri grumbās. Ceriņš pat nepaspēja pajautāt, kas noticis, kad zēna seja noskaidrojās.

-  Ak, es… viņš iesmējās un viegli uzsita ar plaukstu pa pieri. Zaļais elfs bija teicis, ka zīmīte plaukstā parādīs pareizo ceļu. Viņš to bija pavisam piemirsis.

Jancis pavērsa plaukstu pret bezgala plašo vizbulīšu lauku, un spilgti violets gaismas stars tūdaļ norādīja ceļu uz rietumiem.

-   Aiziet, Ceriņ! Jancis līksmi uzsauca.

Zirgs acumirklī rāvās uz priekšu un kā bulta joņoja caur violeto klājienu. Zem viņa pakaviem sagriezās ziedputekšņu mākonis. Vējš svilpoja gar ausīm, un Ceriņa pakavu klaboņa pret cieto zemi skanēja tāda pašā ritmā kā zēna satrauktā sirds. Klip, klip! Klap, klap! Tuk, tuk! Klip, tak!

Ceriņš sajūsmā iezviedzās. Viņš būtu ar mieru auļot bez mitas, ja vien jātnieks nepievilktu pavadu un neliktu apstāties, jo gaismas stars, kas rādīja ceļu, pēkšņi izbeidzās pļavas vidū starp diviem nelieliem uzkalniem.

Jancis nolēca no zirga un pietupies nopētīja vizbulītēm apaugušos paugurus. Tik lielus ziedus zēns redzēja pirmo reizi. Vizbulītes, ko viņš mēdza lasīt kopā ar vecotēvu, bija pavisam citādākas divreiz mazākas nekā šīs un, protams, ne tik košas.

Pēkšņi starp biezi noaugušajiem pauguriem kaut kas sakustējās un no vizbulīšu slēpņa izlīda sīks vīrelis ar dusmu krunkās sarauktu pieri. Caur dūrē sažņaugtajiem pirkstiem centās izlauzties koši violets gaismas stars.

-    Ahā, tad redz, kurš ir vainīgs! zēns nodomāja un pasveicināja vīreli. Citkārt Jancis būtu patiesi izbrīnīts par rūķim līdzīgo būtni, bet šobrīd nebija laika brīnīties. Dīvainais radījums par atbildi atbīdīja no pieres ceriņkrāsas micīti, no kuras laukā spraucās pinkaini mati, un nošņācās kā saniknots kaķis.

-     Paklau, atlaid gaismas staru! Jancis lūdzās. Mēs patiešām steidzamies!

-   Nu un tad? vīrelis atcirta un sažņaudza dūri vēl ciešāk. Paskat vien, kā esat izbradājuši manu pļavu! Kas jūs te saucis? Viņa acis zem biezajām uzacīm dusmās iedegās.

Vīrelis tik viegli vis padoties negrasījās, un Jancis izstāstīja par nolaupītajiem elfiem un dziestošo Varavīksni. Un tagad man jāseko gaismas staram, lai atrastu ceļu uz Dūmakas Valstību un izglābtu elfus, viņš pabeidza stāstu un cerīgi uzlūkoja joprojām sažņaugto vīreļa dūri.

Brīdi tās tvēriens mazliet atslāba, bet vīreļa seja joprojām palika nepatikā saviebta.

-   Man ļoti žēl, bet jums jāatrod cits ceļš! Viņš nogrozīja galvu. Man jārūpējas par savu pļavu. Ik solis, ko sper tavs kleperis, atņem dzīvību manām vizbulītēm.

-     Pirmkārt, Ceriņš nav kleperis. Jancis juta, ka viņu pamazām pārņem svelošas dusmas. Otrkārt, ja Varavīksne nodzisīs, visas tavas puķes būs pagalam tā vai tā.

-    Nedusmo, pļavas aizstāvis kļuva pielaidīgāks. Pat ja es atlaistu gaismas staru, ceļu jums neatrast. Miglas Rausējs ar nolaupītajiem elfiem te izbrāzās cauri, un katrs viņa solis ziediem atņēma spēku. Tas, ko redzat, ir viss, kas man palicis… Tālāk pļava ir mirusi, un gaismas stars tur vienalga nodzisīs.

Jancis uzrausās zirgā. Vairāk nekā skaidrs, ka vīrelis gaismas staru vaļā nelaidīs. Ja viņam tiešām taisnība, tad liela labuma no tā šobrīd nebūtu. Zēns palūkojās visapkārt. Nebija ne jausmas, kurp doties.

-   Nebēdā, Ceriņš mierinoši piegrūda purnu viņam pie kājas. Es zinu vēl vienu ceļu.

-   Un to tu saki tikai tagad? Kāpēc neteici uzreiz? Jancis sarauca uzacis.

-   Gribēju aiztaupīt tev nepatikšanas. Šis ceļš nav tik drošs kā tas, pa kuru veda gaismas stars.

Kā tu to zini? Vai tad esi te jau kādreiz bijis?

-     Nezinu! Brīžiem man ir tāda sajūta, ka esmu te bijis. Bet diez vai… Ja nu varbūt sapņos.

-   Un sapnī uzzināji arī to, ka ceļš ir bīstams?

-     Tu nu gan vari izprašņāt, Ceriņš neapmierināti bubināja zem deguna. Drošs vai ne mums jau nav izvēles. Vai ne?

Jancis apņēmīgi pamāja ar galvu. Gribējās ticēt, ka Ceriņš zinās atrast ceļu arī bez gaismas stara palīdzības. Zaļumiņš, dāvādams varavīksnes zīmīti plaukstā, laikam nebija paredzējis, ka Miglas Rausēja atstātās pēdas varētu nogriezt gājienu cauri septiņu krāsu valstībām, ja reiz netika par to brīdinājis. Tagad nāksies vien paļauties uz Ceriņa nosapņoto ceļu.

Pēdējo reizi uzlūkojis mazo vīreli, zēns cieši satvēra pavadu. Ceriņš jau rāvās sāņus, lai atgūtu nokavēto laiku.

-   Lai jums veicas! vīreļa sauciens atskanēja tālu aizmugurē un tūdaļ nogrima sacelto ziedputekšņu mākonī zem Ceriņa kājām.

Drīz vien violetā pļava palika aiz muguras un pavērās baiss skats Miglas Rausēja atstātā postaža: kādreiz spilgtie ziedi nomelnējuši nīkuļoja pelnu pelēkā zālē. Tātad vīrelis bija teicis patiesību. Zēnam sažņaudzās sirds, iedomājoties vien, cik drūma un baisa varētu būt Dūmakas valstība…

-   Klāt esam! Ceriņš ierunājās.

Tieši pretī stāva kalna piekājē kā atvērta zvēra rīkle rēgojās ala. Jancis nolēca no zirga un piesardzīgi tuvojās alas tumšajai mutei. Vai tiešām viņiem tur jāiet iekšā?

-    Sis ir vienīgais ceļš, kā nokļūt Zilajā Varavīksnes Valstībā. Ceriņš mierinoši piegrūda purnu zēna plecam.

-   Tur ir tik tumšs, Jancis nočukstēja, tomēr devās iekšā.

Ja reiz Ceriņš šurp atvedis, tad šis tiešām ir īstais un varbūt arī vienīgais ceļš. Ceriņš viņam sekoja.

Acis pamazām aprada ar tumsu, un zēns saskatīja alas grubuļainās sienas, pa kurām lēni sūcās ūdens un, sakrājies pilienos, ritēja lejup. Zemos griestus rotāja asi stalaktīti, atgādinot plēsīgu zvēru zobus. Pamazām alā kļuva arvien tumšāks, un gaisma palika aiz muguras, nespējot iesniegties tās līkločos. Kļuva pavisam vēsi, mugurai pārskrēja nepatīkami drebuļi. Soli pa solim viņi taustījās uz priekšu. Acis gandrīz vairs neko nespēja saskatīt, rokas palaikam atdūrās pret vēsi glumu un mitru alas sienu.

Pēkšņi tieši priekšā iedegās maza uguntiņa. Tad vēl viena un vēl, līdz to bija tik daudz, ka ne saskaitīt. Jancis izdzirdēja klusi svelpjošu skaņu, kas strauji tuvojās, un uguntiņas tai sekoja. Zēns nepaspēja ne attapties, kad sajuta asus nagus ieķeramies galvā.

-   Sikspārņi! Ceriņš skaļi iezviedzās.

Arī viņa platajā mugurā iecirtās simtiem sīku, asu nagu, kas bez žēlastības plēsa ādu kā griezīgs asmens. Viņš zviegdams slējās pakaļkājās un ar galvu atdūrās pret zemajiem alas griestiem.

-    Bēdz, Ceriņš uzsauca, skrien, cik vien ātri vari!

Jancis centās atgaiņāt saniknoto sikspārņu baru, bet to bija pārāk daudz. Viņš metās skriešus un pa ceļam rāva nost sikspārni pēc sikspārņa. Drīz vien melnie lidoņi viņu panāca un atkal cirta asos nagus mugurā. Zēns pakrita un pēdējiem spēkiem pacēla rokas, cenšoties aizsargāt galvu. Pēkšņi no plaukstas atspīdēja violetais gaismas stars, apžilbinot uzbrucējus; tie aizlaidās kur kurais, lai paglābtos alas tumšākajos stūros. Jancis pielēca kājās un metās atpakaļ. Ceriņš joprojām izmisīgi centās atgaiņāt niknos alas saimniekus. Atspīdot gaismai, sikspārņi atkāpās un, nikni spiegdami, nozuda.

-     Ceriņ, nabaga Ceriņ… Jancis noglāstīja trīsošos zirga sānus; tur no neskaitāmām sīkām brūcēm sūcās asinis. Saņēmis pavadu, Jancis apņēmīgi devās uz priekšu. Violetais gaismas stars izgaismoja šauros alas gaiteņus, un drīz vien pustumsā atspīdēja gaisma. Viņi bija glābti.

Pēc pustumšās alas saule apžilbināja acis, uz mirkli laupot redzi. Zēns paguris noslīga mīkstajā zālē. Sikspārņu nagu atstātās švīkas sūrstēja asāk. nekā nātres dzēlieni. Ceriņam klājās vēl sliktāk. Nogūlies blakus Jancim, viņš smagi elpoja. Dažas brūces izskatījās pavisam nelāgi un sagādāja lielas ciešanas.

-   Ceriņ, zēns līdzjūtīgi uzrunāja zirgu, piedod, ka alā pametu tevi. Man to nevajadzēja darīt. Tagad tev jāpaliek tepat, līdz izveseļosies. Tāds tu nevari doties man līdzi.

Ceriņš pacēla un noraidoši papurināja galvu. Viņš itin nemaz nevainoja zēnu notikušajā. Turklāt Jancis atgriezās, lai viņu paglābtu no melno negantnieku uzbrukuma.

Arī tālāk mēs dosimies kopā, baltais kumeļš atbildēja. Tepat netālu ir dziedinošu koku birzs. Tos mēdz saukt par līdzjūtības kokiem, jo citu sāpes viņi izjūt kā savējās. Pietiktu ar pāris lapām, lai manas brūces ātri vien sadzītu.

Jancim šķita pavisam dīvaini, ka baltais zirgs zina tik daudz par šo savādo vietu, bet brīnīties nebija laika. Viņš klusēdams uzklausīja Ceriņa dotos norādījumus un steigšus devās turp. Ja baltais kumeļš nekļūdījās, birztalai bija jābūt pavisam tuvu.

Pa šauro, dadžiem un ērkšķrozītēm aizaugušo taku laikam sen neviens nebija staigājis. Asie ērkšķi ķērās apģērba stērbelēs, it kā mēģinot zēnu aizkavēt. Bet viņš nepadevās un, zobus sakodis, izrāvās no asajiem apskāvieniem.

Visbeidzot viņš bija klāt. Varenie koki sniedzās līdz pat padebešiem, zilganā lapotne klusi šalca līdzi vēja dvesmai. Itin viss šinī violetā varavīksnes elfa pasaulē bija tikpat zilgani violets, kāds, noteikti, bija arī viņš pats. Jancis piespieda plaukstu koka grubuļainajai mizai un, atgāzis galvu, paskatījās augšup.

Koka lapotne iečabējās, un Janča ausis skāra tikko jaušams čuksts: Tev līdz manām lapām nenokļūt…

Patiesi: koks savas dziedinošās lapas cieši turēja stiegrainajos zaru pirkstos, pacēlis tos augstu debesīs. Par to Ceriņš neko nebija teicis, un, pat ja būtu, zēnam tik un tā neizdotos uzrāpties kokā, jo stumbram nebija zemu zaru. Tie šūpojās augstu virs zemes.

Jancis noskumis apsēdās paēnā blakus koka saknēm, kas kā resnas savijušās virves rēgojās virs zemes. Viņš satvēra galvu rokās un piespieda sakarsušo pieri vēsajam koka stumbram. Tā vien šķita, ka itin viss ir pret viņiem. Kāpēc? Vai tad Violetās Valstības iemītnieki nevēlējās atkal redzēt savu elfu, atbrīvotu no Miglas Rausēja gūsta? Jancis juta dīvainu kamolu kaklā. Acu priekšā joprojām rēgojās Ceriņš: sikspārņu nagu saplosītiem sāniem viņš palika guļam alas priekšā pavisam viens. Kas notiks, ja neizdosies viņu izdziedināt? Jancim sirds sažņaudzās, un acīs sariesās asaras. Zēns tās notrausa ar delnu, bet tūdaļ uzradās vēl viena un, noslīdējusi pār vaigu, uzpilēja raupjajai koka mizai. Koks līdzjūtīgi iešalcās. Spēja vēja brāzma izrāva divas dziedinošas lapas no zaru pirkstiem, un tās virpuļoja lejup, līgani ieslīdot Jancim tieši saujā. Zēns neticīgi uzlūkoja lapas un pavērsa skatienu augšup. Viņš būtu ar mieru saderēt, ka koks pats uzdāvinājis dziedinošās lapas, nevis ļāvies vēja brāzmai. Zēns pateicīgi uzsmaidīja un, uz atvadām pamājis, steidzās atpakaļ. Viņam nebija laika atskatīties. Ja viņš to būtu darījis, tad noteikti redzētu, kā varenais koks, zēna izmisuma asaru aizkustināts, pamāj uz atvadām.

Ceriņš joprojām gulēja, pievēris debeszilās acis, un smagi elsa. Jancis saudzīgi piespieda dziedinošā koka lapu gabaliņus pie viņa brūcēm un mierinoši murmināja:

Viss būs labi, viss būs labi…

Gluži tāpat vectēvs mēdza mierināt viņu pašu, kad gadījās nobrāzt elkoni vai celi līdz asinīm.

Ceriņa brūces palēnām aizvilkās, un jau pēc dažiem acumirkļiem Jancis pat nespētu parādīt savainotās vietas.

Baltkrēpis sparīgi pielēca kājās un tūdaļ bija gatavs rikšot tālāk. Dziedinošās lapas ne tikai sadziedēja brūces, bet arī aizdzina nogurumu kā nebijušu.

Atlikušie lapu gabaliņi ātri vien izdziedināja arī Janča ievainojumus, un viņi devās ceļā. Gaismas stars no Janča plaukstas skrēja pa priekšu, rādīdams ceļu.

Baltais kumeļš joņoja vēja ātrumā, un Jancis, pieplacis viņa kaklam, vēlējās, kaut skrējiens nekad nebeigtos. Bija tik jauki sajust vēja veldzējošos pieskārienus sakarsušajiem vaigiem! Pamazām piemirsās gan sikspārņu uzbrukums, gan nejaukais, uzpūtīgais rūķis vizbulīšu pļavā.

Bezrūpīgais riksis drīz vien aprāvās, un gaismas stars strauji nogriezās no ceļa. Ceriņš sāka rāmi soļot, uzmanīgi liekot soli pie soļa garajā zālē, sekojot gaismas staram. Necik ilgi soļojuši, viņi izdzirdēja klusu šalkoņu. Troksnis pieauga, un beidzot acu priekšā atklājās varens, dzidri zils ūdenskritums. Violetais gaismas stars nogrima zem augstu krītošās, mutuļojošās ūdens sienas.

-     Tie ir vārti, Ceriņš bijīgi noteica, pirms Jancis paspēja ko pajautāt.

-   Vārti?

-   Jā, vārti. Aiz tiem sākas zilā elfa valstība.

Jancis juta šermuļus pārskrienam pār muguru. Iedomājoties vien, ka nāksies lēkt tieši mutuļojošajā ūdens rīklē, kļuva baisi.

Aiziet, Ceriņ! zēns nočukstēja.

Baltais zirgs iebrida vēsajā ūdenī un devās tieši pretī šalcošajam ūdenskritumam. Vēl daži soļi, un ūdens siena gāzās pāri galvai, gandrīz notriekdama abus no kājām. Aizturējis elpu, Jancis pieplaka zirga kaklam un uz mirkli neko vairs nespēja saskatīt. Apjausma, ka Ceriņš ir blakus, deva spēku un drosmi, kas teju teju draudēja izsīkt. Ar pūlēm turoties zirgam mugurā, zēns sajuta, ka ūdens siena pamazām zaudē sākotnējo spēku. Visbeidzot tā palika aiz muguras.

V NODAĻA Zilā Valstība jeb pat zivis prot runāt

Jancis ievilka krūtīs elpu un pavērās apkārt. Neticīgi papurinājis galvu, viņš ļāva skatienam slīdēt pāri sārtiem, grubuļainiem veidojumiem. Tie atgādināja ķeburainus koku stumbeņus, un aiz tiem slējās neredzēti augi. Daži bija pavisam sīciņi, pārējie krietnu galvastiesu garāki par zēnu. Visi lēni locījās vējā, kura patiesībā nemaz nebija.

Jancis nolēca no zirga un pagāja garām ķeburainajiem kokiem. Viņš apstājās pie zaļganu augu pudurīša, kas izskatījās pēc izstīdzējušas Ziemassvētku eglītes. Jancis pastiepa roku un piesardzīgi pataustīja spuraino augu. Tas nebūt nebija durstīgs kā eglīte.

Arī Ceriņš, pastiepis lūpas, sakampa mutē veselu saišķi ar dīvainajiem augiem, kas, viņaprāt, izskatījās ēdami. Viņš raustīja un staipīja augus, bet tie nekādi nedevās mutē. Tomēr Ceriņš bija gana neatlaidīgs, un visbeidzot pāris stiebru notrūka. Baltais zirgs labpatikā nosprauslājās un, acis piemiedzis, sāka tos kāri košļāt.

Pagaršo, tie ir lieliski! zirgs mēģināja iegalvot arī Jancim.

Jancis satvēra nelielu stiebru un vilka ar visu spēku. Tas izdvesa klusu "blurkš!" un beidzot notrūka. Pakošļājis pašu galiņu, zēns to tūliņ izspļāva.

-    Tfū, viņš spļaudījās. Kā tu kaut ko tādu vari ieēst? Garšo pēc… pēc… Zēns pēkšņi apklusa un vērīgi nopētīja lekni sazaļojušo puduri. Mīkstās eglītes likās pazīstamas. Un viņš atcerējās: tieši tādas viņš neskaitāmas reizes bija redzējis turpat ezerā, kur abi ar vecotēvu mēdza makšķerēt.

-    Ceriņ, tās ir elodejas! viņš neticīgi nočukstēja.

Baltais kumeļš pacēla galvu nu un tad?

-      Tu nesaproti? Elodejas aug tikai zem ūdens. Turklāt tās ir indīgas. Zēns pameta skatienu apkārt. Tiešām, kā viņš uzreiz tās nepazina! Un kraupainie koki? Tie ir koraļļi.

-   Mēs esam zem ūdens! Jancis noelsās.

-   Laipni lūgts Zilā elfa Valstībā, Ceriņš, izspļāvis treknos elodeju kātus, nosprauslojās un salieca celgalus, aicinot jātnieku sēsties mugurā. Šķiet, ka baltkrēpis ne par ko nebrīnījās, un Janci atkal pārņēma tā pati dīvainā sajūta: kā Ceriņš zina tik daudz par Varavīksnes Valstību, ja te nekad nav bijis?

-      Nesaprotu tikai vienu, mazliet atguvies no pārsteiguma, Jancis ierunājās. Kā mēs zem ūdens varam runāt un elpot? Un drēbes arī nekļūst slapjas!

Jancis paburzīja pirkstos krekla piedurkni un pārliecinājās, ka tā joprojām ir sausa. Turklāt Ceriņa kājas cilājās brašā riksī bez mazākās piepūles, un arī zēna augums kustējās tikpat brīvi kā uz sauszemes. Atmiņā atausa karstās vasaras dienas, kad vienīgais glābiņš no svelmes bija vēsais ezera ūdens. Iebridis līdz jostasvietai, viņš mēģināja skriet, cik vien ātri var, bet kājas bija kā sapītas. Reizi pa reizei tā notiek sapņos tu mēģini skriet, kustini kājas līdz pagurumam, bet uz priekšu vienalga netiec.

-   Dīvaini… Jancis izbrauca ar roku cauri matiem, kas, protams, arī bija gluži sausi. Patiešām dīvaini, viņš atkārtoja.

-   Mēs atrodamies Varavīksnes Valstībā, manu zēn! Te tev nemitīgi būs, par ko brīnīties. Tici man! Zirgs labsirdīgi pasmējās.

Jancis domīgi pamāja ar galvu. Par to viņš nu nemaz nešaubījās. Vēl nebija mērots ne pusceļš, bet pārsteigumi gaidīja ik uz soļa. Viņš klusēdams pavērsa atvērto plaukstu uz priekšu, un zirgs laidās auļos tieši pa gaismas stara iezīmēto ceļu.

Zemūdens ainavas, kas pavērās skatienam, bija cita par citu krāšņākas. Sārtos koraļļus nomainīja dzelteni un balti akmens bluķi, apauguši ar krāsainiem gliemežvākiem, no kuriem vairums nemitīgi kustējās gluži kā dzīvi. Elodeju krūmi mijās ar dažādiem citiem augiem sākot ar maigi dzeltenzaļiem un beidzot ar ugunīgi oranžiem, gan zināmiem, gan tādiem, kas, iespējams, paslīdējuši garām pat vērīgajām ūdensaugu pētnieku acīm. Mīkstās smiltis zem Ceriņa kājām mijās ar gludiem oļiem, un pakavi noskrapstēja pret dīvaina paskata akmeņiem, kas klāja zemi gluži kā poraini sūkli. Šur tur garām aizslīdēja pa kādai zivij. Tās it nemaz nebaidījās no abiem ceļotājiem, vien uzmeta tiem nevērīgu skatienu un netraucēti devās savās gaitās.

Gaismas stars viņus veda arvien dziļāk un dziļāk dzelmē. Jo tumšāks kļuva visapkārt, jo spilgtāk iedegās gaismas stars. Turpat virs galvas, rokas stiepiena attālumā, aizsteidzās bars sīku, sudrabaini mirguļojošu zivtiņu, uz mirkli apgaismojot krēslaino zemūdens pasauli. Jancis nodrebinājās. Viņš labprāt dotos sīkajām zivtelēm līdzi atpakaļ uz krāsaino koraļļu un elodeju ieleju. Šejienes krēsla biedēja ar dziļu klusumu. Likās, ka teju teju no kāda tumša kakta izpeldēs haizivs vai parādīsies milzu astoņkājis… Brrr… Beidzot gaismas stars aizveda līdz alai zemūdens klints sienā, aicinot doties iekšā.

-       Tikai ne atkal, Jancis izmisīgi iesaucās un stingrāk pievilka zirga pavadu, liekot tam apstāties. Atmiņā uzpeldēja nikno sikspārņu uzbrukums, kas gandrīz maksāja Ceriņa dzīvību.

-   Nebaidies, zirgs mierināja, gaismas stars vienmēr rāda drošāko no ceļiem!

Jancis nopētīja alas iekšpusi, cik nu tumsā varēja saskatīt. Ek, ko tikai viņš būtu gatavs atdot par vienu vienīgu parastu kabatas lukturīti… Viņam gan bija gaismas stars, bet ja nu tas pēkšņi apdziest vai atkal kāds neradījums to notver, atstājot viņus tumsā? Sakodis zobus, lai tie klabot nenodotu viņa bailes, zēns, nolēcis no zirga, nedroši devās alas iekšpusē. Ceriņš sekoja cieši pa pēdām, ik pa mirklim pūzdams siltu dvašu viņam pakausī. Zilais gaismas stars veda viņus tieši cauri alas tumšajiem labirintiem.

Viņi spēra soli pēc soļa, un zēns nemitīgi kustināja lūpas, kaut ko murminot. Ceriņš ieklausoties saprata viņš skaita soļus. Kādēļ tas vajadzīgs, viņš nejautāja, tikai pie sevis nosprieda, ka lai jau, ja vien tas palīdz saglabāt mieru. Arī pašam bija visai neomulīga sajūta pustumsā iesprostotam kaut kādā zemūdens alā.

Divsimt četri, divsimt pieci, divsimt seši… pār Janča lūpām joprojām ripoja skaitlis pēc skaitļa, līdz visbeidzot skaits nojuka un kājas sāka pagurt.

Zēns apklusa. Zobi vairs neklabēja un vēl pēc krietna brīža viņš pat sajutās kā pavisam ikdienišķā pastaigā.

Pēkšņi ausīs iegriezās spalgs kliedziens.

-   Ahuuuuuuu! Eheeeeei! atskanēja tik negaidīti, ka Jancis palēca soli atpakaļ un uzgrūdās Ceriņam. Balss viļņojās taisni priekšā. Ja viņi sekos gaismas staram, noteikti satiks neredzamo klaigātāju.

-    Ceriņ, Jancis saminstinājies piespieda vaigu kumeļa siltajam kaklam un apklusa.

-  Zinu, manu zēn, zinu, Ceriņš mierinoši bubināja un pamāja ar galvu. Arī viņu pēkšņais sauciens dziļajā klusumā šķita sabiedējis. Tomēr bija jādodas tālāk. Kumeļš pastūma zēnu sānis un devās uz priekšu.

-  Es iešu pirmais! Zirgabalsī skanējatāda apņēmība, ka Jancis, nebildis vairs ne vārda, piekrītoši pamāja un sekoja Ceriņam. Klusībā viņš sajuta atvieglojumu, jo aiz baltā kumeļa platās muguras jutās pasargāts.

-   Heheiiii! atkal atskanēja sauciens. Šoreiz balss skanēja citādi nekā iepriekš. Tātad klaigātājs nebija viens.

-   Ahuuuuu! tai pievienojās cita balss tepat līdzās.

Ceriņš pielika soli un nozuda aiz līkuma, no kura

atspīdēja gaisma. Jancis vilcinādamies sekoja.

-   Nāc šurp, nebaidies! atskanēja baltkrēpja balss.

Tajā nebija ne miņas no izbailēm, un Jancis ziņkārīgi paskatījās aiz stūra. Skatienam pavērās liels, gaišs klajums. Gaisma iespīdēja no augšpuses. Klajums mudžēja no neskaitāmām krāsainām zivīm. Asari un līdakas, sabāzuši kopā galvas, bija tā aizrāvušies, ka pat nepievērsa uzmanību sīko zivteļu bariņam. Tās turpat draiski skraidelēja cita citai nopakaļ, līdz kāda ietriecās līdakai tieši sānos. Prāvā līdaka pagriezās uz draiskuļu pusi un, kā Jancim šķita, nosodoši nogrozīja galvu: vizuļojošais ķermenis un spēcīgā sarkanā aste līgot nolīgoja. Zēnam iešāvās prātā, ka draiskās zivtiņas atgādina resgalīgu skolēnu baru skolas starpbrīžos un līdaka, tieši tāpat kā bargā matemātikas skolotāja, cenšas ieviest kārtību. Jancis neviļus iespurdzās un tūliņ pat piešāva plaukstu mutei priekšā: zivis gan rādījās gluži miermīlīgi noskaņotas, bet sev uzmanību viņš pievērst tomēr negribēja.

Ahuuuu! atkal atskanēja piemirstais sauciens, un beidzot Jancis ieraudzīja skaļās balss vaininieku. « Tas nevar būt, zēna lūpas gandrīz bez skaņas sakustējās, un viņš spēra pāris soļu tuvāk, neticēdams savām acīm.

Zemūdens Valstībā viņš bija gatavs sastapt milzu ūdensaugu biezokņus, bruņurupučus un varbūt pat kādu haizivi, bet runājošu zivi… Nu nē! Skaļās balss īpašniece bija liela, krāšņa zelta zivs. Zeltainās spuras plandīdama, tā piepūta vaigus un skaļais eheeeeee! piepildīja alas velvi. Balss atbalsojās līdz pat augstajiem griestiem un, atsitusies pret asajiem akmens izciļņiem, atgriezās atpakaļ.

Kamēr Jancis brīnījās, muti pavēris, krāšņā zelta zivs viņu bija pamanījusi.

-        Sveiki, sveiki! viņa piepeldēja tuvu klāt un uzmanīgi nopētīja zēnu un balto zirgu. Kādi ūdeņi jūs te atnesuši?

-        Mēs dodamies uz Dūmakas Valstību, Jancis beidzot atguva balsi.

-        Tad tu esi tas drosminieks… Esam par tevi dzirdējušas. Zivs atzinīgi pamāja ar spurām. Arī pārējie alas iemītnieki ziņkāri sapulcējās apkārt.

-       Tu… tu izskaties pēc zirdziņa! Bet tikai tāds jocīgs… kāds jūraszirdziņš izbrīnījies uzrunāja Ceriņu.

-        Es nemaz neesmu jocīgs. Esmu normāls zirgs, Ceriņš atbildēja.

-        Normāls? Kur tad tavas spuras? Jūraszirdziņš, izbrīnā pavēris muti, riņķoja ap Ceriņu. Aste arī tev tāda izplūkāta…

-        Spuras! Ceriņš klusi nosprauslojās. Es neesmu zivs. Esmu zirgs. Sauszemes zirgs ar pavisam normālu asti.

-         Tu dzīvo uz sauszemes? jūraszirdziņš patiesi izbrīnījās. Tur taču nav ko elpot!

-Varbūt viņš ir brīnumzirdziņš? astoņkājis vienu no savām astoņām kājām domīgi pielika pie lielās pieres.

-         Nu rimstieties! līdaka bargi uzsauca un atkal pievērsās ceļiniekiem.

-          Droši vien esat noguruši. Varbūt paliksiet pie mums atpūsties?

-        Paldies par uzaicinājumu, bet mums tiešām jāsteidzas. Nepavisam nav laika, Jancis atrunājās.

Nu palieciet, palieciet! mazās zivteles smalkās

balstinās cita caur citu lūdzās.

-        Mēs uzkavētos ar lielāko prieku, bet diemžēl nevaram, Jancis skaidroja, cenšoties neaizvainot viesmīlīgās zemūdens radībinas.

-        Zēl gan, skumji novilka vissīkākā zivtele. Viņi varētu piedalīties skaļākās balss konkursā. Kas zina, varbūt uzvarētu un iegūtu galveno balvu gada pērli…

-        Zēnam nav laika, un mēs nedrīkstam viņu aizkavēt! lielā zivs pārtrauca daudzbalsīgo murdoņu.

-        Bet… sīkā zivtele vārgi iebilda un tūdaļ apklusa, līdakas bargā acu skatiena iebiedēta.

-        Kāds bet? Lielā zivs novēcināja asti. Ja varavīksne nodzisīs, uz visiem laikiem aizmirsīsiet par rotaļām!

Viņa pavirzījās sānis, un pārējās zivis godbijīgi sekoja viņas piemēram. Mazā zivtele vairs nebilda ne vārda. Vien doma par to, ka jādzīvo bez draiskošanās, stindzināja kā asinskāras haizivs skatiens. To gan sīkaļa, protams, nekad nebija redzējusi, bet gana daudz par to bija dzirdējusi vecāko sugas māsu nostāstos. Jancim sametās nabaga zivteles žēl, un viņš mierinoši pamāja tai ar roku.

-         Vēlu veiksmi! Palieciet sveiki! vēl ilgi skanēja nopakaļus alas labirintos, un mazās zivteles pīkstošā balstiņa spalgāk par visām.

-        Runājošas zivis, Jancis nogrozīja galvu un uzlūkoja Ceriņu. Es vēl saprotu, ka tu proti runāt, bet zivis…

-   Ptrū! nosprauslojās Ceriņš. Reiz jau ieminējos, ka cilvēki neprot klausīties. Pat puķes un koki prot runāt, tikai jūs viņus nez kādēļ nedzirdat.

Jancis domīgi piekrita. Droši vien tā ir. Šaipus Varavīksnei brīnums brīnumam sekoja tik ātri, ka zēnam atlika vien acis un ausis turēt labi plaši vaļā.

-   Ko gan es, Ceriņ, bez tevis iesāktu! Zēns noglāstīja spēcīgo zirga kaklu. Labi, ka Zaļumiņš bija atradis tik labu ceļabiedru. Baltais kumeļš zināja apbrīnojami daudz.

-     Pasteigsimies, Ceriņ! Jancis uzrāpās zirgam mugurā un cieši saņēma pavadu.

Ala kļuva arvien plašāka un gaišāka un drīz vien aizveda viņus pie aļģu ieskautas zilganas klints. Ciešāk ieskatoties, varēja saskatīt caurspīdīgas durvis. Jancis piespieda plaukstu stikla durvīm un tūdaļ to atrāva nost. Durvis bija aukstas kā ledus. Varbūt tas nemaz nebija stikls?

-   Šīs durvis ved uz nākamo Gaišzilā elfa Valstību, Ceriņš ierunājās, bet zēns to bija jau sapratis. Uzmanīgi satvēris durvju rokturi, viņš to nospieda, un durvis atvērās, viegli nodžinkstot.

VI NODAĻA gaišzilā Valstība jeb ceļš cauri ziemai

Kad durvis aiz muguras aizvērās, acis neviļus samiedzās. Pēc krēslainās zemūdens pasaules šeit viss šķita pārāk žilbinošs. Tomēr drīz acis aprada ar spilgto gaismu, un abi ceļotāji ar interesi pētīja apkārtni.

Vai tiešām viņi nokļuvuši ziemā? Koku zari līka zem biezas, zilganbaltas sniega sagšas. Gluži tāda pati sedza zemi zem kājām. Jancis piesardzīgi iebrida sniega kupenā. Tā sniedzās līdz potītēm, un basās, sandalēs ieautās kājas ieskāva gluži kā mīksta vate. Varbūt tas nav sniegs? Sniegam jābūt aukstam, bet tas, kas apņēma zēna kājas, bija gluži… nekāds. Zēns pieliecās un pagrāba to saujā. Cieši sažņaudzis dūri, viņš sajuta, ka tas kļūst aizvien siltāks un mitrāks, līdz caur pirkstiem sāka pilēt ūdens lāses. Tas bija sniegs, taču nez kādēļ silts.

Ejam, Ceriņ! Jancis aizsvieda puskusušo sniega pikuci un pamāja zirgam.

Ceļš veda pāri aizsalušam ezeram. Zilganais ledus bija nevainojami gluds kā spogulis, kurā atspoguļojās piesnigušie koki un abi ceļinieki. Soli pa solim viņi uzmanīgi virzījās tam pāri, ar pussolī paceltu kāju apstājoties ikreiz, kad ledus draudīgi iekrakšķējās.

Ledus klajums bija tik gluds, it kā to kāds būtu nopulējis, un tik slidens, ka vēl vairāk tas nespētu slīdēt, pat ja uz tā izlietu veselu tonnu eļļas. Pāris reižu Jancis paslīdēja un būtu nokritis, ja vien tik cieši neturētos Ceriņa kuplajās krēpēs. Baltkrēpja apavi dzelzs pakavi cieši kā pielīmēti noturēja viņus abus. Toties Janča sandales slīdēja uz visām pusēm, it kā būtu iesmērētas ar sviestu.

-         Kā ezers var aizsalt, ja šeit ir tik silts? Jancis nogrozīja galvu. Varbūt jāsaka, ka ezers ir aizsilis? Bet tāda vārda nemaz nav.

-        Tagad ir, Ceriņš iesmējās un, atviegloti nopūties, beidzot atkal spēra kāju uz cietzemes.

Ar caurspīdīgu ledus vāku klātais ezers palika aiz muguras, un abi ceļinieki, līdz ceļgaliem grimdami sniegā, elsdami brida pa aizsnigušu meža taku.

-        Palīgā! piepeši aiz piesnigušajiem kokiem atskanēja vārs sauciens.

Ceriņš saausījās un spēji apstājās.

-   Kas noticis? Jancis apjautājās.

-   Tu nedzirdēji?

-   Ko tad? Jancis nesapratnē savilka uzacis.

-   Kāds sauca palīgā.

-        Es neko nedzirdēju. Jancis paraustīja plecus un pārlaida skatienu apkārtnei. Viss šķita mierīgi, un nekādu palīgā saucienu viņš nebija dzirdējis. Turklāt tuvumā nebija redzamas nevienas sniegā iemītas pēdas, vien viņējās, kas līkločiem stiepās cauri eglēm, iezīmējot ceļu, pa kuru viņi bija atnākuši. Kurš tad te varēja saukt palīgā?

-    Palīgā! Ceriņa dzirdīgās ausis atkal sasniedza

sauciens. Šoreiz tas bija mazliet skaļāks, un arī Jancis saausījās.

-   Dzirdēji? Ceriņš saslēja ausis.

-        Kaut ko laikam dzirdēju gan, Jancis nočukstēja un steigšus sāka brist apsnigušo celmu virzienā, no kurienes, šķiet, nāca palīgā sauciens.

Aizelsušies abi apstājās un pārlaida skatienu apkārtnei. Neviena nebija.

-          Paldies Dievam, kāds mani tomēr ir sadzirdējis, pavisam negaidot balss atskanēja gluži blakus.

-   Ai! Jancis izsaucās un izbīlī atlēca sānus. Tieši pie viņa kājām zemē gulēja sniegavīra galva. Deguns bija pazudis, un tā vietā rēgojās vien apaļš caurums. Ledaini gaišzilas acis raudzījās tieši pretī, un platā mute pavērās smaidā.

-        Labdien, Ceriņš attapās pirmais. Vai tu sauci palīgā?

-         Es pats, sniegavīra smaidošās mutes kaktiņi nolaidās, izdvešot grūtsirdīgu vaidu.

-   Kā varam tev palīdzēt? Jancis notupās.

-        Es kūstu, galva atbildēja, un zilās acis piepildījās ar asarām.

-          Redziet, no manis pāri palikusi tikai galva! Gaišzilo Valstību piemeklējusi liela nelaime. Te pāri gluži kā vējš aiznesās Miglas Rausējs ar sagūstītajiem elfiem vienā rokā un postošo pātagu otrā. Es, kā par nelaimi, pagadījos tieši ceļā. Manis dēļ viņš pat nenovicināja savu pātagu. Pietika ar vienu vienīgu kājas spērienu, un es pakritu.

It kā ar to nebūtu gana, tas nelietis, garām skriedams, uzpūta man mitru dvašu, un es sāku kust tāpat kā visa mūsu Valstība. Sniegs palicis silts, ledus palēnām sairst. Ja tā turpināsies, drīz mūsu Valstība izgaisīs uz visiem laikiem. Ak! Vienmēr esmu bijis Aukstuma Glabātājs, bet paskatieties uz mani tagad! Pār sniegavīra balto, apaļo vaigu noritēja asara, iekausējot tajā dziļu rētu.

-   Neraudi, Jancis centās viņu mierināt.

-   Es neraudu, sniegavīrs nopūtās, es kūstu.

-   Kā mēs varam tev palīdzēt?

-   Tepat kaut kur zemē jābūt manam degunam. Tam vienmēr jāatrodas savā vietā, lai šajā zemē valdītu kārtība un ziema. Krītot es to pazaudēju. Kamēr attapos no kritiena, manas rokas jau bija izkusušas, un degunu es pats vairs nevaru atrast.

-   Nebēdā, mēs to atradīsim. Vai ne, Ceriņ? Jancis nometās četrrāpus un sprīdi pa sprīdim iztaustīja sasilušo sniegu. Te tas ir! ar skaļu prieka saucienu zēns uzvaroši pacēla gaisā prāvu lāsteku un gandrīz izmeta to no rokām tik auksta tā bija.

-     Paldies tev! sniegavīrs nočukstēja, un viņa skumjā seja atplauka smaidā. Tagad iespraud to vietā, un ziema atgriezīsies!

Jancis pastiepa roku, lai izpildītu Aukstuma Glabātāja lūgumu, kad skaļš Pagaidi! viņu apturēja.

-   Kas noticis, Ceriņ? Jancis neizpratnē sastinga ar rokā izstiepto lāsteku.

-   Cik auksta būs tā ziema, kas atgriezīsies? Zirgs aizdomīgi uzlūkoja spožo lāsteku zēna rokā.

-          Ļoti auksta! sniegavīrs priecīgi atbildēja un apklusa. Viņa acis pievērsās sandalēm zēna kājās un plānajam kreklam.

-        Pat prātā neienāca… viņš nomurmināja. Tādā apģērbā tu ziemas laikā tālu netiksi…

-        Klau, Aukstuma Glabātāj, Jancis, mirkli padomājis, ierunājās. Vai līdz Zaļajai Valstībai vēl tālu?

-   Nepilnas stundas gājiens.

-        Ceriņ, Jancis izlēmīgi pievērsās zirgam, tu šo ceļa gabalu vari paveikt daudz ātrāk, vai ne?

-   Varu gan, Ceriņš piekrītoši pamāja.

-       Vai esi gatavs riskēt manis dēļ? sniegavīrs, aizturot elpu, izdvesa.

-        Protams. Bez tevis viss aizies bojā, Jancis atbildēja un, pirms Ceriņš paspēja ko iebilst, apņēmīgi iesprauda lāsteku sniegavīra tukšajā deguna iedobē.

-        Paldies tev! Paldies jums abiem, sniegavīrs tencināja. Tagad labi ātri steidzieties prom, pirms sals atgriežas!

-       Vispirms man kas jāizdara. Jancis steigšus savēla divas lielas sniega bumbas. Rokas sala. Sniegs vairs nebija silts un mīksts, kailajās rokās dūra simtiem mazu adatiņu.

-        Nu varam doties. Zēns sniegavīra galvu uzcēla uz saveltā rumpja un piestiprināja tam sniega rokas.

-        Paldies, manu zēn! Sniegavīrs paklanījās. To es nekad neaizmirsīšu. Par piemiņu paņem manas lāstekas gabaliņu. Kas zina, varbūt vēl ceļā noder…

-        Paliec sveiks! Jancis pamāja un, ieslidinājis bikšu kabatā stindzinoši auksto ledus gabaliņu, uzrāpās

Ceriņam mugurā. Bija pēdējais laiks doties ceļā, jo baso kāju pirkstos sāka kniebt sals.

Ceriņš metās auļos. Jancis nodrebinājās un pieplaka siltajai, platajai zirga mugurai. Uz brīdi kļuva siltāks, bet tad no debesīm virpuļiem vien sāka griezties sīkas sniegpārslas.

Sala ledainie pirksti pamazām līda zem drēbēm, liekot drebēt pie visām miesām. Pūkaini siltais sniegs pārklājās ar sērsnu. Ceriņa pakavi šķēla aso, plāno ledus kārtiņu; tas sagādāja sāpes, tomēr baltais kumeļš turpināja ceļu, ne uz mirkli nepalēninot soli. Kavēties nedrīkstēja. Zirgu sildīja bieza spalva, bet Jancis bija pavisam plāni ģērbies un pārsalis līdz nemaņai.

Pēkšņi Ceriņš saslējās pakaļkājās un atspēries ar slaidu lēcienu lidoja pāri apsnigušam baļķu krāvumam. Zēna pirksti bija tā sastinguši, ka gandrīz atlaida pavadu.

Jancis pēdējiem spēkiem ieķērās krēpēs un pamanīja, kā zem viņiem pazūd zeme. Nākamajā mirklī Ceriņa pakavi atkal atsitās pret zemi un viņš apstājās, smagi elsdams pēc straujā skrējiena.

-    Man ir tik auksti, Ceriņ, Jancis nomurmināja, aizvēra acis un izlaida no sastingušajiem pirkstiem pavadu.

-    Turies, draudziņ! Ceriņš klusi nobubināja, un Jancis sajuta, kā tiek saudzīgi noslidināts zemē.

VII NODAĻA zaļā valstība jeb cik labi satikt draugu

-     Vai sniegs atkal kļuvis mīksts un silts? Jancim ienāca prātā, sajūtot, ka zeme silda sānus, bet nebija spēka atvērt acis. Nogurums ņēma virsroku, un zēns cieši iemiga, nomurminādams, ka sniegs smaržo pēc zāles.

Ceriņš apgūlās turpat blakus un atviegloti nopūtās. Viņiem bija izdevies nokļūt Zaļajā Valstībā sveikiem un veseliem.

-   Zzzzzz… zzz… zzzz kaut kas apnicīgi zumzēja pie auss. Jancis novicināja roku gar seju un pavēra plakstiņus. Šurpu turpu lidinājās maza, zaļa spārīte ar izvalbītām acīm. Tā neatlaidīgi plivināja spārnus gar pašu degungalu un nelikās mierā, līdz Jancim no smalko spārnu pieskāriena tā sāka kutēt deguns, ka viņš neizturējis skaļi nošķaudījās. Pēdējo reizi saplivinājusi spārnus, spārīte aizlaidās.

Tikai tagad Jancis pamanīja, ka guļ zaļā zālē un viņam vairs nesalst. Piecēlies sēdus, viņš aplaida skatienu apkārt. Ceriņš turpat netālu starp vecām, ar zaļu ķērpi apaugušām ābelēm plūca kupli saaugušu zāli un palaikam pastiepa kaklu, lai no zara noplūktu pa kādam sulīgam ābolam.

-   Hei, Ceriņ! Jancis uzsauca.

-    Labrīt, draudziņ! baltais kumeļš atsaucās un, mīkstajās lūpās satvēris lielu ābolu, sīkā riksītī devās pie zēna.

-   Es nemaz neatceros, kā mēs te nokļuvām! Zēns noplātīja rokas. Atminos tikai, kā tu lēci pāri baļķu grēdai, un tad vairs neko…

-    Neko daudz jau neesi palaidis garām. Tā arī izkļuvām no Gaišzilās Valstības, mūžīgā sniega zemes. Tieši aiz baļķu grēdas sākās Zaļās Valstības robeža.

Ceriņš attapās, ka zobos joprojām tur cieši sakniebtu ābola kātiņu un tas runājot sitas pret lūpām. Zirgs iemeta sulīgo ābolu zēnam tieši rokās un mudināja pamieloties.

Jancis iecirta zobus ābolā. Tas bija tik sulīgs un gards! Vēders tik tiešām prasīja savu tiesu. Zēns atcerējās, ka kabatā vēl glabājas pāris maizes riecienu, ko bija paņēmis no mājām. Siekalas saskrēja mutē no domām vien par mīkstās maizes smaržu un garšu. Roka jau pastiepās, lai satvertu maizes šķēli, tomēr viņš pārdomāja. Te varēja saēsties ābolus pēc sirds patikas. Kas zina, vai turpmākajā ceļā vispār būs ko ēst? Prātīgāk būtu pietaupīt maizi vēlākam laikam.

Smagi nopūties, Jancis piecēlās un devās pie ābeles pēc saldajiem augļiem. Kājas joprojām bija smagas pēc stindzinoši aukstā ceļojuma Gaišzilajā Valstībā, arī roka ar grūtībām stiepās uz ābolu pilno zaru pusi.

Steigšus apēdis pāris ābolu, Jancis uzsauca:

-   Ejam, Ceriņ! Mums jāsteidzas tālāk!

-   Kāp man mugurā! zirgs aicināja.

-        Nē, es skriešu tev blakus. Man joprojām mazliet salst, varbūt skrienot sasildīšos. Jancis pavērsa plaukstu uz augšu, lai sekotu zaļās gaismas staram.

Ceriņš pamāja un sīkā riksītī devās uz priekšu. Pēc pāris soļiem viņš atskatījās pār plecu un apstājās, jo redzēja, ka Jancis stāv kā zemē iemiets.

-   Kas noticis? Ceriņš neizpratnē jautāja.

-   Gaismas stars… Tā vairs nav!

-   Kā nav?! Ceriņš piegrūda purnu zēna plaukstai.

Tik tiešām stars bija nodzisis.

-        Tava plauksta joprojām ir auksta kā ledus. Ceriņš uzpūta tai dvašu. Varbūt tāpēc gaisma apdzisa?

-        Ko tagad iesāksim? Jancis izmisīgi satvēra galvu rokās. Kā atradīsim ceļu?

Viņš apskāva Ceriņa silto kaklu. Acīs sariesās asaras gluži tāpat kā toreiz, kad varenais dziedinošais koks atteicās dot savas lapas, lai izārstētu sikspārņu cirstās brūces. Ceriņš mierinoši uzlika galvu Jancim uz pleca. Viņš nezināja, ko teikt. Nojauta reizēm teica priekšā, kurp doties, bet šoreiz iecirtīgi klusēja.

-       He-hej! Kādēļ tik bēdīgi? Nemaz nepriecājaties par draugu? Jancim pie auss atskanēja sīka balstiņa, kuru viņš pazītu pat nakts laikā. Tā nodžinkstēja dzidri kā zvaniņš.

-   Zaļumiņ! Ceriņš un Jancis vienā balsī iesaucās.

Tas patiešām bija zaļais elfs. Uzmeties jāteniski uz

ābeles zara, viņš sparīgi šūpoja mazās, spicās tupelītēs ieautās kājeles.

-   Protams, priecājamies! Es ar lielāko prieku tevi apskautu, tikai baidos, ka tu manu apskāvienu neizturēsi, Jancis iesmējās.

-  Iztiksim bez apskāvieniem, arī Zalumiņš iespurdzās. Kādēļ jums tik skābs ģīmis, it kā būtu zaļus ābolus saēdušies? Viņš vērīgi nopētīja abus draugus.

-   Gaismas stars nodzisa, un es nezinu, kurp tālāk doties. Jancis atkal saskuma.

-   Par to gan nav jābēdā! Neaizmirstiet, ka atrodaties manā Zaļajā Valstībā. Es te pārzinu katru taciņu. Viens un divi aizvedīšu jūs līdz Dzeltenā elfa Valstībai.

ak, zaļumiņ, cik labi ka tevi satikām. Janča seja atplauka smaidā.

Arī Ceriņš priecīgi iezviedzās un sapurināja kuplās krēpes.

Zalumiņš pasmaidīja un, savicinājis spārnus, pacēlās gaisā. Sekojiet man!

-    Klau, Zaļumiņ, kā klājas Varavīksnei? Jancis iejautājās, tiklīdz aiz muguras palika klajums ar vecajām ābelēm.

Pamazām dziest, zaļais elfs nopūtās. Padzirdēju, ka jums grūti klājas, un atsteidzos palīgā. Laika palicis pavisam maz. Aizvedīšu jūs līdz Dzeltenajai Valstībai un došos atpakaļ sargāt varavīksni.

Ceriņš un Jancis tik tikko spēja tikt līdzi elfam, kuru mazie spārniņi apbrīnojami ātri nesa uz priekšu. Viņš veikli izvairījās no asajām egļu skujām, no zirnekļu tīmekļiem kuplajos krūmos un vēl paguva izjautāt draugus par ceļojumu cauri Varavīksnes Valstībai.

Tieši brīdī, kad Jancis pabeidza stāstu par to, kā viņš attapies Zaļajā Valstībā, ceļojums bija galā.

-     Te nu mēs esam. Zaļais elfs atbīdīja matu šķipsnu no pieres un nolaidās smilšaina klajuma vidū.

-     Kur tad ir durvis? Jancis paskatījās visapkārt. Sekodams ar acīm Zaļumiņa pastieptajai rokai, viņš aizdomīgi nopētīja paprāvo smilšu laukumu. Elfa zaļās acis iemirdzējās, it kā apstiprinot jā, jā, tieši tur.

-    Paldies tev, Zaļumiņ! Jancis atguva uz mirkli zaudēto valodu un pamājis uzrāpās Ceriņam mugurā. Ja reiz bija lemts doties cauri plūstošo smilšu vārtiem, tad vismaz abiem kopā. Lai drošāk.

-   Pagaidi mazliet! Zaļumiņš pielidoja viņam tuvu klāt un pastiepa roku. Atvērtajā plaukstā gulēja mazs sainītis. Te ir zaļās gaismas burvju putekļi. Ar tiem tu spēsi aizstāvēties pret Miglas Rausēju. Viņš no tiem trakoti baidās. Ek, no katras Varavīksnes Valstības tu būtu pelnījis pa dāvanai, bet, kopš mani brāļi ir prom, te vairs nav nekādas kārtības…

-   Paldies tev, Zaļumiņ! Un nebēdā viena dāvana man tomēr ir. Sniegavīrs man uzdāvināja gabaliņu no sava lāstekas deguna, Jancis nodrebinājās, atceroties Aukstuma Glabātāja Valstību. Nu jau viņam bija pavisam silti un šķita: diez vai lāstekas gabals kādreiz noderēs, bet dāvana ir un paliek dāvana…

-Aukstuma Glabātājs tev to uzdāvināja? Zaļumiņa balsī atskanēja neviltots pārsteigums. Viņš taču ir tāds sīkstulis, ka pat zemē nokritušu čiekuru nevienam nenovēlēs.

-         Nezinu gan, man viņš likās tīri jauks, Jancis paraustīja plecus.

-        Nu, ja tā, tad patiešām ticu, ka tu izglābsi elfus. Zaļumiņš pasmaidīja. Zēns, kuram izdevās iekarot sniegavīra ledusauksto sirdi, spēs tikt galā ar jebkurām grūtībām.

Atvadījies no elfa, zēns cieši ieķērās Ceriņam krēpēs.

Baltais kumeļš ar vienu lēcienu bija smilšu laukuma viducī, tas iesūca viņus sevī kā izbadējies zvērs. Jancis sadzirdēja Zaļumiņa atvadu saucienu:

-   Drīz tiksimies!

Vienā acumirklī viņš nozuda skatienam.

VIII NODAĻA dzeltenā valstība jeb Akas Sarga mīklas

Viņi lidoja lejup, un smiltis virpuļiem vien griezās apkārt. Jancis pameta skatienu augšup tieši tajā brīdī, kad pēdējais Zaļās Valstības gaismas stars nozuda. Viņš steidzīgi aizvēra acis, vairoties no birstošajām smiltīm. Ierāvis galvu plecos Jancis gaidīja, ka smilšu gūzma gāzīsies pāri kā lavīna, bet tas nenotika: pār galvu gluži kā smalks lietutiņš sijājās vien retas saujas smilšu.

Drīz vien Ceriņa kājas pieskārās zemei. Viņš pamīņājās, it kā gribētu pārliecināties, ka zeme zem kājām neiebruks, lai viņus vēlreiz izrautu cauri pasauļu pasaulēm. Pamats zem pakaviem joprojām bija ciets.

Ceriņš, cilājot kāju pēc kājas, neapmierināti bubināja. Smiltis bija iespiedušās starp pakaviem un nelāgi spieda. Nokratījis pēdējos iedzelteni vizošos graudiņus, viņš negribīgi pārlaida skatienu tuksnesīgajiem pakalniem, ko klāja vienas vienīgas dzeltenas smiltis.

Jancis atlaida sažņaugtos pirkstus no smiltīm piebirušajām krēpēm un nolēca zemē. Aplūkojis savu plaukstu, viņš atviegloti uzelpoja. Gaismas stars atkal bija pamodies un gaiši atmirdzēja pāri tuksnesim, kas

vīdēja līdz pat apvārsnim. It kā censtos atgūt nokavēto, tas zaigoja spilgtāk par dzeltenajām smiltīm un skaidri norādīja ceļu, pa kuru iet tālāk. Draugi nekavējoties devās ceļā.

Soli pa solim viņi pārvarēja karstās tuksneša smiltis. Tās dedzināja kāju pēdas, un saule neciešami svilināja muguru. Jancis spītīgi atteicās kāpt zirgam mugurā, redzēdams, ka viņš pieklibo, jo smiltis berž kājas. Ceriņam jau tāpat bija grūti. Turklāt nežēlīgi gribējās dzert, bet viņiem līdzi nebija ne lāses ūdens. Mute no slāpēm bija tā izkaltusi, ka ik vārds, ko viņi mēģināja pārmīt, palika iesprūdis kaklā kā sauss maizes rieciens, tādēļ viņi ceļu turpināja klusēdami.

-     Kaut kur tuvumā ir ūdens! vienmuļo smilšu švīkstoņu zem kājām pēkšņi pārtrauca Ceriņa piesmakusī balss. Es to saožu!

Jancis cerību pilns piemiedza acis un pielika plaukstu pie pieres, lai spožajā saules gaismā kaut ko saskatītu.

-   Neko neredzu, viņš nolaida roku un nočukstēja. Tev būs izlicies…

Ceriņš, nebildis vairs ne vārda, sāka soļot raitāk un satraukti ošņāja gaisu. Jancis tik tikko turējās viņam līdzi un jau grasījās apsaukt draugu, lai neskrien tik ātri, kad pēkšņi kā uz burvja mājiena vientulīgā tuksneša vidū parādījās aka. Visīstākā aka uz mata tāda kā vectētiņa mājas pagalmā, tikai daudz lielāka.

-    Ūdens, Ceriņ, ūdens! Jancis pieskrēja pie akas un sāka griezt aprūsējušo rokturi, lai nolaistu akas dibenā dzelteno spaini.

Viņam nenāca ne prātā brīnīties, no kurienes te gadījusies aka un kam tā pieder. Svarīgākais šobrīd šķita remdēt neciešamās slāpes; ar katru čīkstošā roktura apgriezienu ilgi gaidītais mirklis tuvojās. Beidzot spainis ar dobju plunkšķi atsitās pret ūdens virsmu un pilns ar saulē mirdzošu valgumu atsitās pret akas malu, ar vēsām šļakatām nošķiežot Janča saulē apsvilušās rokas.

-   Nāc, Ceriņ, padzeries! Jancis aicināja, pārvarot vēlmi nekavējoties mesties pie spaiņa un dzert, dzert un dzert, līdz tas būs tukšs…

Ceriņš nelika divreiz lūgties un ar lūpām pieskārās ūdens virsmai.

-   Rāmāk, rāmāk! atskanēja guldzoša balss.

Šķita, ka tā nāk tieši no spaiņa.

Ceriņš atrāvās atpakaļ un nespēja novērst skatienu no kārotā trauka. Skaidrais ūdens tajā bija kļuvis duļķaini dzeltens un izskatījās

nebaudāms. Arī Jancis ielūkojās spainī. Pamazām Ceriņa purna saviļņotā ūdens virsma norima, un draugi tajā skaidri saskatīja sejas apveidu.

-    He, he… pikti nosmīkņāja mīklainais radījums, un ūdens atkal saviļņojās. Bez atļaujas gribat dzert no manas akas?

-   Mēs nezinājām, ka tā kādam pieder, Jancis taisnojās, un smilšu graudiņi noskrapstēja starp zobiem. Esam tā izslāpuši, ka nespējam vairs paspert ne soli…

-   Redzu, redzu, Akas Sargs kļuva mazliet pielaidīgāks. Lai notiek, ļaušu jums padzerties, bet ar vienu noteikumu.

-   Darīšu visu, ko vien liksi, Jancis piekrita un kāri nolūkojās ūdens šļakatās, kas šļācās pāri spaiņa malai ik reizi, kad Akas Sargs ierunājās.

-    Uzdošu tev trīs mīklas. Ja atbildēsi pareizi dzeriet, cik vien vēlaties. Bet, ja ne, neko darīt, nāksies jums ūdeni pameklēt citā vietā.

-   Paklau, skopuli, Ceriņš sadusmojās, bet Jancis ar plaukstu aizspieda viņam muti, baidoties, ka piktais Akas Sargs patrieks viņus no šejienes tūliņ pat.

-     Ek, kā gribas ievilkt ar pakaļkājām tam nīgrajam vecim! Lai guļ ar muti smiltīs un sajūt, kā tās kaltē! Ceriņš joprojām murmināja, cenzdamies izvairīties no zēna plaukstas, kas joprojām cieši aizsedza viņa muti. Visbeidzot zēna lūdzošais skatiens lika viņam apklust.

-   Uzdod mīklas! Esmu gatavs atbildēt! Jancis pievērsa skatienu spainim. Citas iespējas tikt pie ūdens nebija.

-    Nu tad klausies! Akas Sargs brīdi padomāja un noburbuļoja. Kas tas ir: zelta kamols pār kalnu veļas?

Jancis sarauca pieri. Zelta kamols… Kāpēc tam velties pār kalnu? Kāpēc pār kalnu… Viņš pārcilāja domās visas mīklas, ko atcerējās jelkad dzirdējis no vectētiņa. Bet nekā! Pacēlis acis uz augšu, viņš izmisīgi skatījās tālumā, it kā spožajos saules staros varētu atrast atbildi. Tur, tālumā pie apvāršņa, bija saskatāmi tikai pakalni un saule, kas ripinājās kā apaļa bumba. Nūja kā bumba! Pēkšņi viņš saprata, ka tā ir pareizā atbilde.

-   Tā ir saule! Jancis vienā elpas vilcienā izgrūda.

-     Pareizi. Ar pirmo mīklu tev paveicās. Klausies nākamo! Debesu māsiņa septiņās krāsās…

-    To nu gan es zinu. Tā ir varavīksne, Jancis, ne mirkli nedomādams, atbildēja.

-   Redzēsim, vai arī trešo reizi tev paveiksies! Atmini nu šo mīklu! Kad var nest ūdeni sietā? Akas Sargs apmierināti noburbuļoja.

Viņš bija drošs, ka uz šo mīklu zēns nemūžam neatbildēs.

-     Ūdeni sietā… Nekad, es teiktu, Ceriņš pikti murmināja. Cik tālu tevi pašu sietā varētu aiznest? Baltkrēpis apklusa, pamanījis zēna pārmetošo skatienu.

Jancis saspringti domāja, bet, tiklīdz šķita, ka atbilde tepat tepat mēles galā, tā atkal aizslīdēja prom. Zēns nopūties iebāza rokas bikšu kabatās un neviļus sarāvās. Pirksti bija pieskārušies ledaini aukstajam sniegavīra dotajam lāstekas gabaliņam, kurš, kā par brīnumu, pat karstajā saulē nebija sācis kust.

-    Ak… Jancis pēkšņi saprata, ka atbilde ir rokā.

-    Paldies, sniegavīr, viņš nodomāja un skaļi bilda:

-   Ūdeni sietā var nest ziemā! Protams, ziemā. Sniegs un ledus ir sasalis ūdens. To zina katrs pirmklasnieks. Sniegu vai ledus gabaliņus iegrābt sietā nav liela māka.

Zēns runāja bez mitas, juzdamies lepns, ka ticis galā ar pēdējo uzdevumu.

-        Kā tu zini par sniegu un ledu? Akas Sargs izbolīja acis un pārsteigts burbuļoja.

-     Ha! Ceriņš neizturējis zobgalīgi iezviedzās.

-    Tur, no kurienes mēs nākam, ir kas vairāk nekā tavas tuksneša smiltis!

-         Nu beidz taču! Jancis kušināja, negribēdams saniknot Akas Sargu.

-        Esi savaldīgs, kleperi, esi savaldīgs! Palūgšu vairāk cieņas! Akas Sargs sarauca pieri, un ūdens šļācās pāri spaiņa malai. Neaizmirstiet, ka es esmu ne tikai Akas Sargs. Es sargāju arī vārtus uz Oranžo Valstību, uz krāšņāko no visām septiņām Varavīksnes Valstībām!

-   Tu? draugi iesaucās vienā balsī.

-   Es gan! Un zinu, ka tieši turp jūs dodaties. Jancis slepus pavērsa plaukstu uz augšu un ar acīm

sekoja dzeltenās gaismas staram. Tas ielēca taisni akā un nozuda pašā akas dibenā. Kā viņš to agrāk nebija pamanījis!

-       Vai beidzot iedosi mums padzerties? Ceriņš neizturēja.

-        Protams, protams! Dzeriet, cik vien vēlaties. Un laimīgu ceļu tālāk! Akas Sargs izlaida pāris burbuļu pār lūpām, un ūdens novirmoja. Kad tas norima, Akas Sargs bija nozudis un ūdens atkal kļuva kristāldzidrs.

Jancis pasniedza spaini Ceriņam. Tiklīdz tas bija padzēries, pats pieplaka ar lūpām ūdens virsmai un nespēja vien atdzerties. Pirmo reizi mūžā ūdens šķita tik gards. Veikalā nopērkamā limonāde tam nespēja līdzināties.

-    Uh! zēns noelsās un noslaucīja ar delnu zodu. Nu gan esam aizkavējušies. Laiks doties tālāk.

-   Vai mums jālec akā? Ceriņš pārkāra galvu pāri malai, un atbalss atkārtoja akā, akā, akāaaa…

-     Trepju te nav, Jancis noteica, un tas nozīmēja tikai vienu: akā patiešām būs jālec. Turklāt pa vienam, jo aka bija pārāk šaura, lai tajā mestos abi uzreiz, taču gana liela, lai tajā pietiktu vietas pat Ceriņam.

-    Es lēkšu pirmais un gaidīšu tevi tur. Ceriņš pakāpās ar priekškājām uz akas grodiem.

Jancis nepaspēja ne attapties, kad baltkrēpis jau atspērās un lēca lejā. Zēns metās pie akas un, abām rokām cieši ieķēries malā, pārliecās tai pāri. Tieši tobrīd Ceriņš ar skaļu plunkšķi un šļakatām nozuda skatienam. Jancis neviļus atrāvās, vairīdamies no aukstā ūdens šļakstiem, kas ar spēju šalti gāzās pāri akas malai. Nākamajā brīdī viņš atkal ieskatījās akas tumšajā caurumā tajā vēl arvien skanēja skaļā plunkšķa atbalss, kas mijās ar Akas Sarga smiekliem.

Ilgi nedomādams, zēns sekoja Ceriņa piemēram. Viņš pakāpās uz akas malas un, aizsedzis acis ar rokām, dziļi ievilka elpu un lēca…

IX NODAĻA oranžā Valstība jeb Ceriņš iegūst spārnus

Lidojums ilga vien dažas sekundes, un Jancis nesaprata, vai ūdens bija auksts vai ne. Viss notika tik ātri, ka viņš to nemaz nesajuta. Viņš mīksti piezemējās un, atkal sajutis pamatu zem kājām, atvēra acis un izpūta aizturēto elpu.

Kājas līdz pat ceļgaliem grima oranžos rožu ziedos. No asajiem ērkšķiem uz kājām nebija palikusi ne skrambiņa. Jancis pieliecās un uzmanīgi pataustīja asu rozes dzelksni. Tiklīdz viņa pirksts piedūrās rozes ērkšķim, tas ierāvās stublājā gluži kā kaķa nagi mēdz ievilkties mīkstajos pirkstu spilventiņos. Zēns vēlreiz pieskārās asumam, un atkal tas nozuda kā uz burvja mājienu.

Jancis vēl krietnu brīdi apbrīnoja neparastās rozes, līdz attapās, ka nekur nav redzams Ceriņš. Viņam taču tepat vien jābūt. Vai tiešām tas aizgājis tālāk viens pats?

Vai kāda no jums nav redzējusi baltu zirgu? zēns uzrunāja daiļās rozes, cerot, ka tās atbildēs. Varavīksnes Valstībā taču runāja katrs, kam vien nebija slinkums. Tomēr ne… Rozes klusēja.

-         Ek! Jancis vīlies nopūtās un, augstu cilādams kājas, kāpa pāri košajām ziedu galvām, baidoties kādu no tām samīt.

-        Tu meklē balto zirgu? negaidot atskanēja kāda balss.

-   Jā… zēns stostījās, ar acīm meklēdams runātāju.

-        Rāmāk, rāmāk, balss turpināja. Un varbūt tu būtu tik laipns un nokāptu no manām lapām?

Jancis pameta skatienu uz leju un ieraudzīja, ka viņa sandale piespiedusi pie zemes oranžas rozes lapu un pats zieds saliecies cenšas noturēties stāvus.

-        Piedod, es negribēju, zēns neveikli atvainojās un pacēla kāju, atbrīvodams saņurcīto lapu. Tātad tu tomēr proti runāt?

-        Protu, roze atbildēja un purināja saburzīto lapu, līdz tā atkal kļuva gluda.

-        Tikai tu vienīgā? Tad jau tu esi īpaša. Jancis pārlaida skatienu varenajam rožu dārzam.

-      Es esmu Rožu Karaliene, viņa atbildēja, un pārējās rozes piekrītot viegli nolieca košās galvas.

-   Tātad tu redzēji Ceriņu? Manu zirgu…

-   Jā, un redzu arī tagad.

Jancis grozīja galvu uz visām pusēm, līdz kakls kļuva gluži stīvs, bet neko vairāk par rožu dārzu neredzēja. Visbeidzot viņš pacēla acis uz augšu un pārsteigumā iesaucās. Augstu debesīs lidinājās Ceriņš. Tas nepārprotami bija Ceriņš, kaut muguru rotāja divi spēcīgi spārni.

-  Kas… Jancis iesāka teikumu, bet tā arī nepabeidza, jo baltais zirgs, krēpēm plīvojot, apmeta slaidu loku un nolaidās tieši rožu dārza malā.

-   Hei, Ceriņ! zēns uzsauca.

-   Prieks tevi atkal redzēt, manu zēn! zirgs atbildēja un ar galvas mājienu norādīja uz saviem spārniem. Viņš izskatījās varen lepns par savu jauno rotu.

-   Kā tu tiki pie spārniem?!

-     Pats nezinu, Ceriņš sakļāva spārnus, un tie cieši pieplaka viņa platajai mugurai. Lecot akā, es pievēru acis un, tās atverot, pamanīju, ka iekritīšu tieši rožu dārza vidū. Itin nemaz negribēju, lai asie dzelkšņi mani saskrambā. Tādēļ nozviedzos: nē, tikai ne to! Piepeši kaut kas mani parāva sāņus un es sev uz muguras sajutu spārnus. Iedomājies: es varu lidot! Tas bija tik brīnišķīgi, ka negribējās laisties lejā.

-    Bet kā? Jancis pievērsās Rožu Karalienei, jo Ceriņš laikam pats nezināja atbildi uz šo jautājumu.

-    Oranžā Valstība ir Sapņu Zeme, krāšņais zieds atbildēja. Šī ir vienīgā vieta uz pasaules, kur ikviena vēlēšanās var piepildīties. Un, ja zirgs grib palikt gaisā, lai neiekristu rozēs, tad viņš gaisā arī var palikt.

-   Ceriņ, šīs rozes nav parastas. Tās nedur, Jancis iesmējās.

-   Ak nedur? Ceriņš nosprauslojās. Būtu tu redzējis, kā viņas mani te, lejā, gaida, savus dzelkšņus uz augšu saslējušas. Ha, nedur!

-  Tā ir tava vaina, Rožu Karaliene iesmējās. Nebūsi iepaticies Akas Sargam. Rozes nedur tikai tiem, kas nedur viņam. Tev laikam asa mēle…

-    Es viņam neko neesmu nodarījis, un, starp citu, man viņš diez ko nepatika. Ceriņš apvainots aizgriezās.

-       Mazlietiņ pieklājīgāks pret viņu jau nu varēji būt, Jancis paplikšķināja pa zirga plato muguru.

-        Aha, pieklājīgāks! Un kur palika viņa pieklājība? Lika gaidīt ūdeni, kad mēs no slāpēm bijām vai gluži beigti. Ceriņš nogrozīja galvu, bet vairs neizskatījās sapīcis. Vai vēlies palidot man uz muguras? baltais kumeļš, lepnumu balsī valdīdams, Jancim piedāvāja.

-        Tagad ne, Ceriņ. Esmu tā noguris, ka baidos aizmigt un novelties, kamēr tu lidināsies pa mākoņiem.

-         Tev tikai no sirds jāvēlas, lai nogurums pazūd, un tas pazudīs! Par savu klātbūtni atgādināja Rožu Karaliene. Neaizmirstiet, ko teicu šī ir Sapņu Valstība.

Jancis pamāja ar galvu, aizvēra acis, un viņa lūpas sakustējās. Pēc brīža no noguruma vairs nebija ne minas.

-        Sī patiešām ir labākā vieta pasaulē, zēns nodomāja.

Atvadījušies no Rožu Karalienes, draugi devās tālāk. Viņus patiesi iepriecināja doma, ka, šķērsojot Sapņu Valstību, briesmas nedraudēs, ja visām vēlmēm lemts piepildīties.

-        Vai tagad gribi lidot? Ceriņš atkal iejautājās un nepacietīgi savēcināja spārnus.

-   Labprāt!

-        Kāp man mugurā, Ceriņš nemierīgi dīžājās, un Jancis vairs nelika ilgāk gaidīt.

Aši uzlēcis zirgam mugurā, Jancis ieķērās krēpēs un jau gribēja uzsaukt aiziet! Pirms viņš atvēra muti, kaut kas dobji ierūcās.

-     Vai tuvojas negaiss? Jancis bažīgi palūkojās debesīs, taču tajās mierīgi lidinājās tikai daži pūkaini, balti mākonīši.

-   Nē, Ceriņš nokaunējies atbildēja, tas ir mans vēders. Sen neesmu neko ēdis…

Zēns iesmējās. Uz drauga pārmetošo skatienu viņš atbildēja ar jaunu smieklu šalti, piebilzdams, ka Sapņu Valstībā nevienam badoties gan nevajadzētu.

-   Vēlies kādu pieneņu pļavu vai kaut ko citu, kas tev garšo! Pēc tam lidosim.

-   Ak, es par to piemirsu, zirgs nomurmināja un iegrima domās. Viņš nekādi nespēja izvēlēties starp saldām pienenēm un sulīgu āboliņu.

Pēc brīža zirgs atviegloti noskurināja ausis. Viņš bija izlēmis, un no zemes jau spraucās pirmās maigās āboliņa lapas. To kļuva arvien vairāk un vairāk. Vēl mazliet, un ēdamā pietiktu veselam ganāmpulkam un pat vēl pāri paliktu. Ceriņš kāri šķina pirmās lapas, bet mazās trejlapītes turpināja augt. Tās stiepās arvien garākas, līdz aizsniedza baltā kumeļa lūpas. Viņš svētlaimīgi nopūtās un labsajūtā pievēra acis. Ak, leiputrija! Nu viņam pat galvu pieliekt nevajadzēs, lai nošķītu sulīgās lapas. Joprojām pusaizvērtām acīm viņš pastiepās pretī āboliņam, bet satvēra tukšu gaisu. Kas tad tie par brīnumiem?! Atvēris acis, viņš ieraudzīja, ka kārotais mielasts turpina stiepties garumā, it kā vēlētos aizsniegt pašas debesis.

-    Ceriņ, ko tu īsti vēlējies? Jancis noelsās un, atmetis galvu atpakaļ, noskatījās, kā āboliņa lapas pamazām aizsedz sauli un trauslie kātiņi pārtop resnos koku stumbros.

-   Es tikai gribēju kārtīgi pieēsties pasaulē leknākajā pļavā, kur aug tāds āboliņš, kādu neviena cita zirga acis pat sapnī nav skatījušas, Ceriņš sakaunējies nobubināja un mēģināja nošķīt gabalu no kārotā stublāja, kurš nu jau bija izaudzis krietna ozola resnumā. Bet viņam tas neizdevās, jo miza bija kļuvusi kokaini cieta.

-   Ak, Ceriņ, Ceriņ… Jancis nopūtās. Kā gan mēs izkļūsim no šiem džungļiem?

-   Nav liela bēda! Zirgs bezrūpīgi nopurināja krēpes. Pazūdi, milzu pļava!

Draugi, elpu aizturējuši, vēroja milzīgos augus, bet tie palika, kur bijuši, un turpināja augt. Ceriņš izklaigājās, līdz aizsmaka, taču nekas nemainījās. Arī Jancis pievienojās. Nekā…

Zem milzu āboliņa lapotnes kļuva arvien tumšāks, stumbri kļuva arvien resnāki. Iekams viņi attapās, ka jābēg no gigantiskā meža prom, bija jau par vēlu. Stumbri vēl arvien pletās platumā, un starp tiem atlika arvien mazāk brīvas vietas. Vietumis tie pat jau bija saauguši kopā un dobji brakšķēja, mēģinot iekarot sev vēl vairāk vietas.

-   Ceriņ, mēs esam pagalam! Jancis izmisīgi iesaucās brīdī, kad viņa sānam piespiedās gluds, vēss milzu stublājs.

Baltkrēpis par atbildi iezviedzās. Viņš pats to bija sapratis. Nu viņi bija kā sprostā. Iesprūduši un bezpalīdzīgi.

-    Ak, kaut nu kāds pateiktu, ko mums darīt… Jancis izdvesa un negaidot satrūkās, atskanot svešai balsij pie pašas auss.

-    Sveiki, sveikiņi! tā nopīkstēja.

Iespiests starp resnajiem stublājiem, Jancis ar grūtībām pagrieza galvu un ieraudzīja, ka vienā no augiem atvērušās mazmazītiņas durtiņas, caur kurām, galvu pabāzis, pretī veras resns, dzeltenīgi zaļš tārps.

-        Gribat zināt, ko darīt? Viņš samirkšķināja blāvās ačteles.

-          Protams, gribam! Jancis steigšus izstostīja. Kādēļ mūsu vēlēšanās vairs nepiepildās?!

-   Tās piepildās gan, tārps atteica.

-   Āboliņš turpina augt un nesarūk!

-         Tavs draugs pārāk stipri vēlējās, lai tas uzrodas, jo bija izsalcis. Kamēr viņš nepiepildīs vēlēšanos līdz galam un nepaēdīs, mežs nekur nepazudīs. Zirgs nespēj no sirds vēlēties, lai kārotais izzūd, kamēr joprojām jūt izsalkumu. Tur tā nelaime.

-          Bet es? Kāpēc tas neklausa arī mani? Es to vēlos no sirds!

-           Tu nevari vēlēties cita vietā. Šeit katrs piepilda savus sapņus, citiem tos nelaupot.

-          Ko lai tagad darām? Varbūt vēlēties ko citu, kas mūs glābtu?! Jancis bija patiesi izmisis.

-          Nē, kamēr vienu vēlēšanos nepiepildīsi, citu vēlēties nedrīkst. Tiklīdz viņam, tārps pamāja uz Ceriņa pusi, izsalkums mitēsies, mežs nozudīs. Ja ne paliksiet te uz visiem laikiem. Man ļoti žēl… Tārps nošūpoja galvu un nožāvājies noslēpās savā alā, cieši aizvērdams durvis.

-        Hei, pagaidi! Jancis uzsauca, bet tārps jau bija prom un vairs nerādījās.

-   Ceriņ, tu dzirdēji? Tev aši jāpaēd!

-    Nesanāks. Baltais zirgs papurināja galvu un ar vareno augumu mēģināja izbrīvēt ceļu starp diviem stumbriem, kas pletās starp viņiem. Tomēr velti spēki izrādījās par vāju. Jau mēģināju, viņš turpināja, bet stublāja miza ir cietāka nekā ozolam… Tad jau bezzobis varētu sakošļāt sakaltušu rupjmaizes gabalu.

-     Rupjmaize! Jancis pēkšņi iesaucās un, ar pūlēm iebāzis roku kabatā, izvilka no tās apkaltušu maizes kanci. Biju pavisam piemirsis, ka no mājām paķēru līdzi maizi. Apēd to, un varbūt tavs izsalkums mazliet mitēsies! Tad tu varēsi vēlēties, lai šī pļava… hm… mežs beidzot pazūd. Un būsim glābti.

Zirgs satvēra pastiepto maizes doniņu un sāka kāri gremot. Pēc mirkļa viņš to norija un, aizvēris acis, kaut ko nomurmināja.

Atskanot dobjam paukšķim, Jancis nokrita sēdus. Mežs bija izzudis, un pār galvu atspīdēja rietošās saules stari.

-   Uh, zēns atviegloti nopūtās. Ar vēlmēm jābūt uzmanīgākiem.

Ceriņš klusējot pamāja, baidoties ar kļūmīgiem vārdiem pievilināt jaunu nelaimi.

Jancis uzkāpa zirgam mugurā, un viņi pacēlās debesīs. Pļavas, meži un ielejas palika tālu zem viņiem, un pat augstās kalnu grēdas, kas, no lejas skatoties, šķita iesniedzamies tieši mākoņos, atradās zem kājām, rokas stiepiena attālumā. Tālu priekšā pavīdēja apvārsnis; tur rietošā saule jau pieskārās zemei. Tieši

turp viņus veda nepagurstošais ceļvedis gaismas stars no varavīksnes zīmes zēna plaukstā.

Ceriņš no visas sirds izbaudīja savu jauno prasmi lidošanu, un viņam tas izdevās lieliski. It kā baltais

* 5

zirgs visu mūžu to vien būtu darījis kā laidelējies augstu debesīs. Kad vienkārša lidošana bija apnikusi, viņš meta līkločus, pāris reižu apgriezās riņķī un būtu ar mieru pat apmest kādu kūleni gaisā, ja vien mugurā nesēdētu jātnieks.

-   Janci, vai tu zini, ka tagad esi pilots? viņš iezviedzās.

-   Laikam jau gan. Jancis iesmējās.

-   Bet, ja tu esi pilots, kas esmu es?

-   Tu esi vislabākais zirgs pasaulē, Jancis atbildēja un paplikšķināja pa viņa plato muguru.

-   Tas man patīk, Ceriņš nobubināja.

Jancis juta, ka pamazām augumu pārņem patīkams nogurums, lai gan aizmigt nedrīkstēja. Tik augstu virs zemes tas būtu bīstami. Tomēr acis pašas vērās ciet, un Jancis drošības dēļ aptina pavadu ap rokām divreiz.

No pussnaudas viņu atmodināja Ceriņa balss:

-   Janci, mēs esam klāt!

Miegs acumirklī pazuda kā nebijis. Seit zeme saskārās ar debesīm, kas no rietošās saules stariem krāsojās gluži sarkanas. Pat bez gaismas stara, kurš bija atvedis šurp, zēns zināja, ka te arī sāksies ceļš uz pēdējo Varavīksnes Valstību. Uz Sarkanā elfa zemi.

-    Ceļš cauri Sapņu Valstībai ir beidzies, Ceriņš ierunājās. Vienīgā ieeja sārti debesu vārti te parādās tikai uz īsu brīdi, saulei rietot.

-   Kā tu zini? Vai atkal nosapņoji? Jancis aizdomīgi nopētīja baltkrēpi.

-   Nezinu, kā, bet es to zinu…

Jancis neko vairs nejautāja, jo šķita, ka arī Ceriņš pats labprāt to noskaidrotu.

-    Kādēļ tu nolaidies? viņš mainīja tematu. Vai tad turpmāko ceļu iesim kājām?

-   Nekas cits neatliks, Ceriņš mazliet sērīgi nopūtās. Seit beidzas Sapņu Valstība. Aiz tās mani spārni pazudīs.

-   Jā gan, par to neiedomājos, Jancis sērīgi novilka un pēkšņi atjēdzās, ka viņš tā arī neko nebija vēlējies, lai gan varēja taču…

Aizvēris acis, viņš klusi nočukstēja dažus vārdus. Acumirklī priekšā no nekurienes uzradās koka galds ar kūpošu pankūku šķīvi, meža zemeņu ievārījumu un lielu piena krūzi pašā viducī. Visapkārt galdam no zemes spraucās smalkas āboliņa lapiņas. Ceriņš mazliet atkāpās un bažīgi vēroja, vai tās atkal nesāks augt, bet,' pamanījis, ka tās paliek tikpat maigas un smalkas kā iepriekš, uzmeta zēnam pateicīgu skatienu un kāri ķērās klāt mielastam.

Steidzīgi iestiprinājušies, viņi piegāja pie sārtajiem debesu vārtiem. Saule bija gandrīz norietējusi, un viņiem bija jāpasteidzas, lai paspētu iziet cauri, pirms vārti aizveras. Ceriņš savēcināja spārnus un atrāvās no zemes. Gribējās pēdējo reizi palidot. Kaut tikai mazu gabaliņu!

Sārtie debesu vārti līdzinājās garam, izgaismotam tunelim. Nokļuvis gandrīz līdz pusei, Jancis atskatījās pār plecu, un tieši tajā brīdī Oranžās Valstības vārti līdz ar pēdējo rietošās saules staru aizvērās. Arī Ceriņa baltie spārni izgaisa, un viņš, pārlieku aizrāvies ar savu lidošanas prasmi, ar skaļu būkšķi novēlās zemē.

Lai gan bija žēl Ceriņa vectētiņš vienmēr tika mācījis nesmieties par cita nelaimi -, baltais zirgs izskatījās tik smieklīgi neveikls, gulēdams zemē un garās kājas tirinādams, ka zēns neviļus iespurdzās.

Ceriņš izlikās nedzirdam zēna smieklus. Aši uzslējies kājās, viņš nodrebēja.

-   Lec man mugurā! baltkrēpis nočukstēja.

Jancis nelika divreiz lūgties. Ceriņa balss izklausījās savāda, tādēļ viņš veikli uzlēca zirgam mugurā un cieši satvēra pavadu. Ceriņš tūdaļ rāvās uz priekšu. Jancis ziņkārīgi atskatījās, un viņa acis bailēs iepletās. Cieši pa pēdām bez mazākās skaņas viņiem sekoja necaurredzams, tumšs virpulis, kas centās aizslaucīt ceļu uz Sarkanā elfa Valstību, draudot noslaucīt no zemes virsas arī viņus.

-    Ātrāk, Ceriņ, ātrāk! zēns iekliedzās, lai gan Ceriņš auļoja tik ātri, kā nekad mūžā to vēl nebija darījis.

Viņi sasniedza vārtu izeju vienlaicīgi ar virpuli, kas joprojām centās sagrābt abus draugus savās ķetnās. Viņam izdevās izraut tikai dažus sniegbaltus astrus no plīvojošās zirga astes. Saņēmis pēdējos spēkus, Ceriņš atspērās un lēca…

Vārti aiz viņiem aizvērās, un iestājās klusums.

X NODAĻA sarkanā valstība jeb visiem jābūt laimīgiem

-        Mums izdevās, Ceriņ! Mums tas izdevās! Jancis apskāva baltā zirga kaklu. Tu esi ātrāks par vēju!

-        Lai nu tā būtu, Ceriņa balsī ieskanējās neviltots lepnums. Jancis būtu ar mieru saderēt, ka zirga sejā atplauka smaids.

Zēnam iešāvās prātā doma, kas jau ilgāku laiku nelika mieru. Ļaudis nemēdz teikt, ka zirgam ir seja. Zirga ģīmis gan ir dzirdēts bieži. Viņš pats bija skolā dzirdējis, kā puikas cits citu apsaukāja par skaidu pauri un zirga ģīmi. Ha! Var jau būt, ka zirgiem ir ģīmji, bet Ceriņam ir seja. Visjaukākā seja pasaulē ar neparasti zilām acīm.

-        Vai zini, Ceriņ, tu esi mans labākais draugs, kaut arī esi zirgs!

-         Paldies, manu zēn. Tie ir labākie vārdi, ko kāds jebkad man ir teicis, baltais zirgs domīgi atbildēja.

Draugi nesteidzīgi devās tālāk. Gribējās mazliet atvilkt elpu, pirms ceļojums cauri šai zemei būs beidzies. Diez vai tas būs iespējams pēc tam, kad viņi spers kāju Dūmakas Valstībā.

Ceriņš rāmi soļoja pa saules pielieto taku, kura līkločiem stiepās caur bērzu birzi. Šķita savādi, ka šeit itin nekas neliecina par to, ka viņi būtu nokļuvuši Sarkanā elfa Valstībā. Bērzu lapas bija tikpat zaļas kā mājās, arī zāle zem kājām šķita pazīstama. Bija gluži labi soļot pa gluži parastu taku, kur gar malām šur tur zied pīpenes. Apmaldījušies viņi noteikti nebija, jo gaismas stars zēna plaukstā nešaubīgi rādīja ceļu tieši uz priekšu.

Nosoļojuši krietnu stundu, ja ne pat divas, viņi nonāca sīkiem krūmiem apauguša kalna pakājē. Jancis nolēca no zirga muguras un, saņēmis pavadu, sāka kāpt augšup. Prātā iešāvās dīvaina doma: kurš kuru īsti ved pie pavadas: viņš zirgu vai zirgs viņu? Vairāk nekā skaidrs, ka Ceriņš ir neparasts zirgs un zina, kurp doties, tādēļ nav nepieciešamības viņu vest. Bet brīžos, kad uzmācās baiļu sajūta, ko gan Jancis centās noslēpt, viņš labprāt atkal saņēma Ceriņa brūno ādas pavadu un cieši sažņaudza to savā plaukstā. Tad viņš atkal sajutās gandrīz tikpat droši, kā soļojot blakus vectētiņam un sajūtot savus pirkstus nozūdam viņa platajā, siltajā delnā.

Nedaudz aizelsušies, zēns un zirgs beidzot sasniedza kalna virsotni. No turienes pavērās lielisks skats. Beidzot viņi bija nonākuši Sarkanajā Valstībā. Otrpus kalnam pletās sarkanu magoņu lauks. Košsarkanie ziedi līgojās vēja pūsmā. Jancis saskatījās ar Ceriņu, un abi nopūtās. Gan jau arī šeit bez piedzīvojumiem neiztikt.

Sveiki, sveikīī! atskanēja daudzbalsīgs sauciens, līdzko ceļotāji tuvojās.

Jancis pameta skatienu uz Ceriņu, kurš klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis. Zirgs papurināja galvu, it kā teiktu: Te runātāju bez manis pietiks, es labāk paklusēšu.

-         Labdien! Jūs esat tik daudz un tik… sarkanas! Tagad saprotu, kādēļ šo vietu sauc par Sarkano Valstību! Jancis centās uzsākt pieklājīgu sarunu.

-        Ne vienmēr viss ir tā, kā izskatās, iesmējās kāda magone, dažas ieķiķinājās. Gan jau esi dzirdējis, ka sarkanā ir mīlestības krāsa. Šī ir Mīlestības Valstība, vislabākā Valstība Pasaulē!

Jancis atcerējās reiz dzirdējis līdzīgus vārdus arī Rožu Karaliene savu Oranžo Sapņu Valstību bija dēvējusi par vislabāko. Jā, jā… Viņš klusu iesmējās.

-        Jā gan, ikviens šeit ir laimīgs, magone apmierināta pamāja ar galvu, zēna smieklus saprotot pa savam.

-   Ikviens? pārjautāja Jancis.

-   Protams. Mīlestība visus dara laimīgus.

-       Jauki, beidzot Ceriņš ierunājās, bet mums laiks doties tālāk.

-        Protams, protams, magone piekrita. Tikai vispirms uzdejosim laimes deju! Redzu, ka abi esat mazliet saguruši. Deja jums dos spēku un smaidu. Tik sapīkuši nevarat doties tālāk. Seit visiem jābūt laimīgiem.

Ceriņš pavēra muti, lai iebilstu, ka viņš gluži labi var turpināt ceļu jebkāds, bet magone, gluži kā lasīdama domas, stingrā balsī piebilda: Visiem!

Ceriņš neuzdrošinājās iebilst, bet Jancis vāri atrunājās, ka nemaz neprot dejot.

-   Par to tu neuztraucies! Magone pasmaidīja.

Kā uz burvja mājienu atskanēja liega, vēja pūsta melodija. Neko tik brīnumjauku Jancis vēl nebija dzirdējis. Atskanot pirmajām neparastās mūzikas skaņām, nogurušās kājas piemirsa stīvumu un neprasmi dejot un sāka viegli cilāties mūzikas taktī, veikli izvairoties samīt dīvainās deju partneres. Pat Ceriņš, galvu stalti izslējis, eleganti rikšoja cauri pļavai, kopā ar sarkansvārcēm magonēm griezdams neticamus lokus.

-   Paldies par deju! Jancis klanījās uz visām pusēm, mūzikai izskanot. Labprāt te uzkavētos ilgāk, bet mums patiešām ir jāsteidzas.

-    Laimīgu ceļu! atskanēja daudzbalsīgs sauciens.

-   Uh, tas bija kaut kas! Jancis joprojām smaidīja, pēdējo reizi atskatīdamies pār plecu un mādams, līdz sarkano magoņu lauks pagaisa skatienam.

-   Bija gan, Ceriņš piekrita.

Tiklīdz magoņu lauks vairs nebija redzams, arī no sarkanās krāsas vairs nebija ne miņas.

Garām lidojoši putni viņus sveicināja kā senus paziņas. Sākumā tas likās itin patīkami, bet drīz vien mute izkalta, atbildot uz neskaitāmajiem sveicieniem.

Tiklīdz taciņa ievijās mežā, iestājās klusums. Ceļinieki grasījās atviegloti uzelpot, bet ceļā pagadījās varens skudru pūznis, un skudras, padzirdējušas tuvojamies soļus, aši izlīda no tūkstošiem mazo aliņu un sastājās garumgarā kolonnā.

-    Ceriņ, novaidējās Jancis, ja man jāpasveicina katra no šīm skudrām, līdz mūža galam vairs nespēšu parunāt!

-     Laaaabdien! skudras braši noskandēja vienā balsī, un zēns atviegloti uzelpoja.

-    Labdien! Viņš no sirds priecājās, ka čaklie darboņi ir tik organizēti.

-      Bzzzz… bzzz… Ceriņš saklausīja tieši pie auss. Brīžiem šķita, ka viņa aste domāta tikai tam, lai atgaiņātu uzmācīgus dundurus, kas nelaida garām izdevību sāpīgi iedzelt. Pašķielējis sāņus, zirgs pacietīgi nogaidīja, līdz uzmācīgais zumzētājs nosēžas uz sāna un jau atvēzēja asti sitienam, kad pēkšņi viņu atturēja balss:

-   Heej, bzzz! Tu taču negrasies man sist, ko?!

Ceriņš pārsteigumā palika ar gaisā paceltu asti un

tik vien attapa kā muļķīgi atjautāt: Un kāpēc gan ne?

-   Tādēļ, ka Mīlestības Valstībā cits citam pāri nedara!

-   Vai tad tu pats tikko negrasījies man iedzelt?

-   Es? Dundurs izbolīja jau tā apaļās acis. Kā tev kaut kas tāds var ienākt prātā? Es tikai nolaidos mazliet atpūsties un pie viena sasveicināties.

-   Atļauj dot tev vienu padomu! Citreiz atpūties kaut kur citur, nevis man uz muguras. Mana aste nejauši var atvēzēties ātrāk, pirms spēsi pateikt: "Sveiki!" Ceriņš nosprauslojās.

-    Paldies, draugs! Dundurs pieklājīgi pasmaidīja un, drošs paliek nedrošs, pavirzījās tuvāk Ceriņa galvai, lai aste viņu nevarētu aizsniegt. Māte jau bērnībā dunduru bija mācījusi piesargāties no svešzemniekiem, bet līdz šim, gandrīz mēnesi garajā mūžā, viņš vēl nebija saticis nevienu, kas būtu ieceļojis no svešām zemēm, un šī mācība bija piemirsusies.

-    Kurp jūs dosieties? dundurs pēc brīža atkal iezumzējās.

-   Uz Dūmakas Valstību, Jancis atbildēja, kamēr Ceriņš atkal mēģināja apslāpēt vēlmi ar vienu astes vēzienu notraukt ziņkārīgo kukaini.

-       Uz Dūmakas Valstību?! izbrīnījies pārjautāja dundurs. Bet tur taču nav ne kripatiņas no mīlestības…

-      Mēs nemeklējam mīlestību. Ceriņš nodrebinājās pat zinot, ka dundurs nedzels, pār muguru pārskrēja šermuli.

-   Ko tad?

-    Tev māte laikam nav mācījusi, ka nav pieklājīgi bāzt degunu citu darīšanās. Ceriņš pasmējās.

-   Man deguna nav, atcirta dundurs un izskatījās mazliet sapīcis.

Ceriņš iesmējās. Apnicīgais zumzētājs viņam patika arvien vairāk.

-   Ja negribi, nesaki ar'. Tik un tā Dūmakas Valstībā jūs iekšā netiksiet. Dundurs pacēlās spārnos un, parādījis mēli, laidās prom.

-  Kāpēc tad ne? Ceriņš joprojām smējās. Te nu bija Mīlestības Valstība! Vai tad mēles rādīšana piederas pie mīlestības?

-   Paši redzēsiet. Caur uguns vārtiem līdz šim vēl neviens nav izgājis, atskanēja klusa balss, un aizvainotais dundurs bija prom.

-   Uguns vārtiem? Jancis domīgi novilka.

-  Neklausies tajā sīkulī! Ko viņš zina? Ceriņš braši attrauca, kaut arī augumam atkal pārskrēja neizskaidrojamas trīsas.

Jo tuvāk nāca Mīlestības Valstības robeža, jo klusāka kļuva apkārtne. Putni vairs netrallināja. Ja arī kāds dziedonis uzsāka dziesmu, tad steigšus to pabeidza un centās aizlaisties uz citu vietu, uz Sarkanā elfa Valstības viduci. Varbūt putni sajuta tuvo Miglas Rausēja klātbūtni? Arī Janci pārņēma nepatika. Cik veikli kājas bija cilājušās mūzikas ritmā sarkansvārču magoņu laukā, tik neveikli tās tagad pinās aiz katra akmens un zāles kumšķa.

-    Paskaties! Jancis skaļi izsaucās, pamanījis, ka pāri priežu un egļu galotnēm spīd koši sarkanas debesis. Tur droši vien ir vārti uz Dūmakas Valstību.

Ceriņš salieca priekškājas ceļgalos, aicinot Janci sēsties mugurā. Zēns nelika divreiz lūgties, un jau pēc mirkļa draugi vēja ātrumā traucās pretī spilgtajai gaismai.

Tas, kas sākumā bija šķitis saulriets, izrādījās pavisam kas cits. Tieši pretī sprakstēja un locījās milzīgas ugunsmēles. Tieši tā dundurs bija teicis uguns vārti. • Kukaiņa sacīto gan negribējās atcerēties, jo viņš bija brīdinājis, ka līdz šim neviens nebija ticis cauri uguns vārtiem.

-     Ceriņ, aiziet, pirms esam nobijušies! Jancis nočukstēja un piekļāvās zirga mugurai.

Ceriņš saspringa, gatavodamies lēcienam. Pēkšņi viņam pie auss atskanēja: Zzzzz… Pagaidi… Zzzzz…

-   Tu? Ko tu te dari? zirgs pārsteigts jautāja, pamanījis to pašu dunduru, ko pirms brīža bija aizdzinis.

-    Gribu atvainoties par to, ka parādīju tev mēli… Tas nebija jauki no manas puses.

-        Ir jau labi, nebēdā, Ceriņš mierināja. Es pats tevi nokaitināju. Patiesībā tu esi tīri jauks kukainis.

-        Paldies! Dundurs atviegloti uzelpoja un, tramīgi paskatījies visapkārt, nočukstēja: Neejiet tur iekšā. Šie vārti jūs nogalinās.

-        Paldies, ka pabrīdināji! Jancis pamāja ar roku, un dundurs steidzīgi aizlaidās.

-        Ko tagad darīsim? zēns izmisis jautāja. Šķiet, ka dunduram taisnība. Mēs tur izcepsimies dzīvi. Karstums jūtams pat no šejienes…

Ceriņš spēra soli tuvāk uguns vārtiem, un degunā tūdaļ iecirtās sviluma smaka. Viņš atlēca atpakaļ, bet bija jau par vēlu. Baltā spalva uz pieres nošvirkstēja un sačokurojās, un miesa sāka neganti sūrstēt.

-        Nevar būt, ka viss beigsies tieši šeit, viņš murmināja un vēlreiz mēģināja tuvoties karstajai uguns sienai.

Zirgs saprata, ka to pārvarēt vienalga neizdosies, taču bez cīņas viņš nepadosies.

-        Ceriņ! Jancis iesaucās. Nekas vēl nav beidzies. Es zinu, kā tikt tur iekšā! Zēna balss bija tik dedzīga, ka zirgs pat nešaubījās, ka viss izdosies, lai gan nesaprata kā.

-        Vai atceries Aukstuma Glabātāju? Jancis uzvaroši iesmējās.

-          Atceros… Ceriņš nedroši atbildēja, saraucis uzacis. Viņš joprojām nesaprata, kā Jancis nodomājis tikt cauri svelošajiem vārtiem un kāds tam sakars ar Aukstuma Glabātāju.

-        Man joprojām ir viņa dāvātais lāstekas gabaliņš. Vai atminies, cik auksti toreiz kļuva no viņa lāstekas?

-   To es pat gribēdams neaizmirstu, Ceriņš pamāja.

-    Esmu pārliecināts, ka šī dāvana atdzesēs vārtus pietiekami, lai mēs tiktu tiem cauri. Es skaitīšu līdz trīs, un tad aiziet!

Izvilcis no kabatas lāstekas gabaliņu, Jancis atvēzējās un iemeta tieši uguns kvēlojošajā rīklē. Tikko liesmas saplaka, zēns iesaucās: Viens, divi… trīīīīs! un Ceriņš kā bulta metās cauri vārtiem.

Aukstuma Glabātāja lāstekas gabaliņš nespēja aizturēt svelmi ilgāk par acumirkli, bet ar to viņiem pilnīgi pietika. Ar pāris vareniem lēcieniem viņi jau bija otrpus vārtiem.

XI NODAĻA dūmakas valstība jeb kur vilki miglā klejo

-   Tad te dzīvo Miglas Rausējs, nočukstēja Jancis. Skaļāk runāt viņš neuzdrošinājās, baidoties, ka

ļaundaris viņu sadzirdēs un steigsies šurp.

-   Te gan, Ceriņš tāpat čukstus atbildēja. Iestājās neomulīgs klusums. Te nebija dzirdama ne

putnu vīterošana, ne sienāžu sisināšana. Pelēcīga miglas dūmaka klusi ložņāja caur vientuļiem koku stumbriem, kas šķita tikpat sastinguši kā abi ceļinieki.

-        Kā mēs atradīsim, kur Rausējs ieslodzījis elfus? Jancis attapās pirmais.

Ceriņš nodrebinājās. Miglas mitrās rokas jau bija paguvušas viņu aptaustīt, un spalva šķita gluži mikla.

-         Viņš nabaga elfus noteikti iespundējis savā pilī. Atliek tos atrast un atbrīvot, baltkrēpis atbildēja.

-         Bet kā mēs atradīsim pili? Jancis nesapratnē paraustīja plecus.

Sajā drūmajā vietā gaismas stars ceļu vairs nerādīja. Pacēlis plaukstu, zēns to nopētīja vēlreiz, cerēdams, ka varbūt tomēr mazā varavīksnes zīmīte dos kādu norādi, bet nekā…

-         Mums nekas cits neatliek kā meklēt. Un, jo ātrāk sāksim, jo ātrāk atradīsim, Ceriņš nosprieda.

Pret šiem viedajiem vārdiem zēnam nebija, ko iebilst, un, ciešāk piespiedies pie zirga platās muguras, viņš bez vārdiem paskubināja draugu doties ceļā.

Klusi kā ēna Ceriņš slīdēja starp kokiem, kuri kailos zaru pirkstus kā plēsīgu zvēru ķetnas pleta pret debesīm. Likās, ka kuru katru brīdi kāds no tiem grubuļainos zaru pirkstus trieks tieši sejā. Viņi gāja un gāja, līdz saprata, ka jau labu brīdi riņķo pa apli. Vai tiešām nomaldījušies? Varbūt pats Miglas Rausējs jau zina par viņu ierašanos un uzsūtījis vadātāju? Jancis atcerējās vectētiņa stāstu par to, kā viņam reiz bija piemeties vadātājs jeb maldinātājs būtne, kas liek staigāt riņķī un apkārt pa vienu un to pašu vietu, neļaujot izkļūt no apburtā loka.

-   Vai tu redzi to pašu ko es, vai arī man no miglas skatiens jau aptumšojies? Zēna pārdomas iztraucēja

Ceriņa balss.

-    Ko tad? Jancis palūkojās apkārt un tūdaļ arī pamanīja mazu, piemīlīgu zaķēnu takas malā šķinām pavisam pelēko zāli.

-     Sveiks, mazais! zēns klusi uzrunāja zaķēnu, cenzdamies to neaizbaidīt.

-   Labdien! garausis atbildēja.

-   Kā es priecājos satikt te kaut vienu dzīvu dvēseli! Jancis atviegloti nopūtās. Ja jau garausis prot runāt, varbūt arī pratīs izstāstīt, kā tikt ārā no šī nolāpītā meža.

-    Esat apmaldījušies? zaķēns ierunājās. Varu izvest jūs uz ceļa, ja vēlaties.

-    Protams, vēlamies. Ak, liels paldies tev, mazais! Mēs te maldāmies nezin cik ilgi.

-   Sekojiet man!

Zaķis līkločiem aizļepatoja starp koku stumbriem. Ceriņš tik tikko spēja ar acīm izsekot, aiz kura koka vai takas līkuma nozūd zvērēna pelēkbaltā mugura, un steigšus rikšoja pakaļ. Jo tālāk viņi gāja, jo biezāka migla viņus apņēma.

Klau, garausi! Jancis uzsauca. Vai vēl tālu jāiet?

Brīdi valdīja pilnīgs klusums. Mirkli šķita, ka zaķis pazudis no redzesloka, bet te pēkšņi viņš parādījās gluži blakus.

-   Nav tālu. Te jūsu ceļš ir galā.

Jancis pameta neizpratnes pilnu skatienu visapkārt, taču no ceļa nebija ne miņas. Viņi bija nonākuši vēl dziļākā biežņā nekā iepriekš, kad riņķoja divatā ar Ceriņu.

-        Ko tas nozīmē? Ceriņš spēra soli uz priekšu un tūdaļ sajuta, ka pamats zem kājām pazūd.

Viņš izmisīgi iezviedzās. Mazais zaķēns iesmējās ļauni čerkstošiem smiekliem un, palēcies sāņus, nozuda.

Ar dobju blurkšķi baltais zirgs iestiga purva akacī līdz pat krūtīm. Tikai tagad draugi saprata, ka mazais zaķēns nebija neviens cits kā pats maldinātājs, kas viņus vadājis riņķī un apkārt un tagad atvedis šurp, uz purvu, lai nogremdētu akacī.

-        Te mūsu ceļš nebeigsies vis! Jancis uzsauca un, nolēcis no zirga, vilka aiz pavadas, cik vien spēja.

Tomēr akacis bija stiprāks un centimetru pa centimetram nelaimīgo Ceriņu neglābjami iesūca arvien dziļāk un dziļāk.

-   Turies, Ceriņ, turies! Es tevi dabūšu laukā! Zēns, neizlaidis pavadu no rokām, ar skatienu iztaustīja apkārtni tik tālu, cik nu tas bija iespējams biezās miglas dēļ. Par laimi, turpat netālu pamanīja, ka zemē vāļājas paprāvs koka stumbenis. Paķēris aiz viena gala, zēns atspēries vilka to uz akača pusi. Koks bija smags. Ar lielām pūlēm, stiepjot un ripinot, viņš beidzot to aizvēla līdz akacim un piestūma Ceriņam pie krūtīm. Koka gabals bija pietiekami garš, un tā gali stingri atbalstījās uz cietās zemes akača malās.

-     Saņemies, Cerin! Aiziet! Jancis uzsauca un, cieši satvēris pavadu, vilka to uz savu pusi. Neko vairāk palīdzēt viņš nevarēja: ja spertu kaut soli tuvāk, purvs viņu iesūktu akacī. Pagurušais zirgs rāvās uz priekšu, cik spēka, līdz beidzot purvs padevās un kumeļa kreiso priekškāju atlaida no gūsta. Pārlicis to pār koka stumbeni, Ceriņš pamazām izkārpījās no akača zampas, drīz arī otra priekškāja bija atbrīvota. Saņēmis pēdējos spēkus, baltais zirgs atspiedās ar krūtīm pret stumbeni un raušus izrāvās no alkatīgajām purva ķetnām. Smagi elsdams, viņš nogāzās uz sāniem un palika guļam akača malā. Purva duļķainā acs, neapmierināti burbuļojot, pamazām aizvērās.

-    Paldies, draugs! Ceriņš pieglauda galvu Janča rokām.

-    Manu mīļo Ceriņ, zēns apskāva zirga trīsošo kaklu, es biju tik ļoti nobijies, ka tu netiksi laukā…

-     Nu jau viss aiz muguras, zirgs mierināja un noklusēja, ka arī pats bija pārbijies līdz nemaņai. Iesim tālāk! Purva maldinātājs atņēmis pārāk daudz laika. Tagad jau arī Miglas Rausējs noteikti zina, ka esam šeit.

-    Tev taisnība. Iesim ātrāk prom! Tikai kā mēs atradīsim ceļu?

-         Es atradīšu, nebaidies. Vadātājam nav varas pār zirgiem. Tie vienmēr spēj atrast pareizo ceļu. Pirmīt tas radījums man sajauca galvu. Vairs tas neatkārtosies.

Ceriņš apņēmīgi nopētīja vairākus savrup augošos kokus un apmierināti māja ar galvu.

-   Dosimies uz Ziemeļiem, viņš teica un pagriezās.

-   Kā tu zini, ka tur ir Ziemeļi?

-         Pavēro koku stumbrus! Redzi vienā pusē miza ir tumšāka un ķērpjiem apaugusi. Tā ir ziemeļu puse. Vai tad vectēvs tev neko nav stāstījis? Viņš noteikti zina ļoti daudz par to, kā mežā nenomaldīties.

-          Ir stāstījis, bet es neko daudz neatceros, Jancis piesarka.

Bija kauns atzīties, ka vectētiņa stāsti par debespušu noteikšanu zēnam nešķita interesanti. Ceriņam bija taisnība: priežu stumbrus ķērpji klāja tikai vienā pusē. Arī kāds vientuļš, pelēks laukakmens bija apaudzis ar sūnu un ķērpjiem tieši tāpat.

-        Padzersimies un iesim! Ceriņš ierunājās un pielieca galvu pie kupla sūnu pudurīša, lai ar lūpām no tām iegūtu veldzējošo mitrumu.

Jancis pietupās un sekoja viņa paraugam. Saspiedis sūnas, viņš gaidīja, līdz delnas piepildās ar ūdeni. Saviebies viņš izdzēra mazliet pēc pelējuma dvakojošā šķidruma un piecēlās.

-      Negaršīgs, vai ne? Ceriņš skumji iesmējās. Miglas Rausējs nolaupījis itin visu šai zemei. Pat sūnām ūdens svaigumu noskaudis.

Viņi klusēdami devās uz priekšu, uzmanīgi vērojot ceļu zem kājām. Jancis gāja pa priekšu un ar garu koka zaru ik pa brīdim pabakstīja mīkstās sūnas zem kājām, lai pārliecinātos, vai zem tām neslēpjas kāds nodevīgs purva akacis.

Mežs pamazām kļuva biezāks, un zeme zem kājām vairs nešūpojās. Viņi bija izkļuvuši no purva. Toties viņus apņēma migla un neparasts klusums visapkārt. Jancis nopētīja stumbrus, lai pārliecinātos, ka viņi joprojām ir uz pareizā ceļa. Šeit koki bija pavisam dīvaini: tos klāja garas švīkas. Līdzīgas rētas zēns bija redzējis mājās uz ābeles stumbra. Tās bija atstājuši melnā runča Mura nagi. Bet salīdzinājumā ar šo kaķa skrāpējumi bija tīrais nieks. Te dažas svītras stiepās vai visā viņa augumā. Jancis parādīja Ceriņam savainotos kokus, bet arī zirgam nebija ne jausmas, kas pie tā vainojams. Negribējās pat domāt, ka te, iespējams, klejo kāds nezvērs un asina nagus pret priedēm, kuras tinas miglas mākoņos.

-    Mēs esam uz pareizā ceļa. Jūtu, ka tuvojamies pilij, Ceriņš nočukstēja. Gluži kā atbalss viņa teiktajam atskanēja neizprotams troksnis. Izklausījās, ka rati rībēdami aizbrauc pa akmeņainu ceļu. Un vēlreiz…

Draugi apstājās un ieklausījās, bet apkārt atkal valdīja dziļš klusums. Viņi grasījās doties tālāk, kad pēkšņi atkal atskanēja dīvainais troksnis: apdullinoši skaļš brumm! tieši virs galvas. Draugi reizē iesaucās:

-    Negaiss!

-    Aši sēdies man mugurā, jātiek no šejienes prom! Ceriņš uzsauca.

Jancis, ne mirkli nedomādams, paklausīja. To, ka negaisa laikā nedrīkst atrasties lielu koku tuvumā, viņš zināja gluži labi.

Baltais zirgs rāvās uz priekšu un skrēja, ko kājas nes. Aiz muguras jau šaudījās spožas zibens mēles. Tās centās trāpīt zirgam un jātniekam, bet atkal un atkal aizšāva garām, trāpot koku stumbros, niknumā dārdinot skaļā pērkona balsī. Tagad bija skaidrs, kurš nezvērs saplosījis koku stumbrus. Zibens, saniknojies, ka noskatītie upuri ikreiz pamanās izvairīties no spēriena, trieca uguns liesmas pret koku, kas auga ceļiniekiem tieši priekšā. Skaļi brakšķēdams, tas nogāzās un aizšķērsoja ceļu. Ceriņš tik tikko paguva saslieties pakaļkājās un lēca, nespēdams apstāties.

Tiklīdz zirga kājas pieskārās zemei, zibens atkāpās. Redzot, ka jātnieks zirga mugurā izsprucis viņa nagiem, negaiss visas dusmas izgāza uz zemē nokritušo koku, raidot pret to uguns bultas.

Ceriņš krietnu brīdi skrēja vēja spārniem prom no negaisa plosītās vietas, līdz beidzot uzdrošinājās apstāties.

-   Fū! Jancis noslaucīja nosvīdušo pieri un nolēca no zirga. Par mata tiesu paglābāmies, vai ne? Zēns uzlūkoja zirgu, kurš likās nedzirdam viņa jautājumu.

Baltkrēpis satraukti ošņāja gaisu, un viņa nāsis iepletās kā ikreiz, kad viņš sajuta briesmas.

-   Janci, zirgs nočukstēja, lēnām, ļoti lēnām atkāpies līdz lielajam kokam aizmugurē.

-   Kas noticis? zēns neizpratnē vaicāja un, piemiedzis acis, cieši lūkojās turp, kur kā piekalts kavējās Ceriņa skatiens. Brīdi šķita, ka gar koku stumbriem pazib melna ēna. Vai varbūt tās bija tikai iedomas? Tomēr ne. Ēna parādījās atkal, un šoreiz tai blakus nostājās vēl viena… divas… trīs… Nu to bija vesels bars vismaz desmit, pat vairāk.

Lēni atkāpies, Jancis cieši piespieda muguru pie zarainas egles stumbra un, aizturējis elpu, noskatījās, kā ēnas lēnām zogas arvien tuvāk, viņus ielencot. Cauri miglai cits pēc cita iegailējās acu pāri, un nu jau varēja skaidri saskatīt, ka tie ir vilki.

-   Ceriņ, kāpēc mēs stāvam? Mums taču jābēg!

-    Nē, šoreiz nekur tālu netiksim. Viņi mūs jau ir ielenkuši. Kāp kokā, veikli!

-   Bet tu?! Jancis satraukts satvēra zirgu aiz pavadas. Bet tu, Ceriņ? Tu taču neuzkāpsi!

-    Klausi, ko saku! Rāpies augšā! nepielūdzamā balsī zirgs atkārtoja. Redzēdams, ka Jancis pat nepakustas, viņš maigi pabikstīja zēnu ar degunu.

-    Klausi mani, draudziņ! Abiem no šejienes prom netikt. Mēģināšu viens pats izlauzties no aplenkuma un atgriezties vietā, kur trakoja negaiss. Pietiktu ar vienu degošu zaru, lai šos negantniekus aizbiedētu! Tad es atgriezīšos pēc tevis.

Jancis pamāja ar galvu. To, ka vilki baidās no uguns, viņš zināja. Pakāpies uz Ceriņa platās muguras, zēns uzrausās egles zarā. Uzrāpies vēl dažus zarus augstāk, viņš cieši apķēra stumbru ar rokām un palika sēžam. Ja viņš kāptu vēl augstāk, tad miglas dēļ vairs neredzētu, kas notiek uz zemes, bet to viņš nepavisam nevēlējās.

Vilks ar saboztu spalvu jau bija pielavījies pavisam tuvu baltajam zirgam un, pieplacis pie zemes, atņirdza asus zobus. Tiklīdz no miglas slēpņa iznira pārējie vilki, Ceriņš atspērās un lēca pāri zemei pieplakušā vilka ķermenim. Pelēcis, nikni rēkdams, cirta ar ķepu Ceriņa pavēderei, bet netrāpīja. Zaudējis līdzsvaru, uzbrucējs uzgāzās tuvāk stāvošajam vilkam un notrieca to no kājām. Nogāztais pelēcis nikni ierūcās un iecirta zobus neveiksminieka skaustā. Kļūme nedrīkstēja palikt nesodīta.

Viss vilku bars, izņemot vienu sakosto neveiksminieku, apsviedās apkārt un metās pakaļ Ceriņam. Jau pēc dažiem desmitiem soļu tie pagaisa Janča skatienam.

Sakostais vilks staigāja šurpu turpu zem koka ,un glūnēja uz Janci, cerēdams, ka tas pārdomās un nokāps zemē, tātad viņam ķetnās. Nolaizījis brūci kaklā, viņš nikni noņurdējās un apgūlās, joprojām nenolaiž dams skatienu no zēna.

-   Vācies prom! Jancis uzsauca, bet vilks par atbildi tikai saboza spalvu uz skausta un atņirdza zobus.

Iestājās kapa klusums. Jancis centās saklausīt, kas notiek aiz miglas plīvura, bet velti. Vienīgā skaņa, ko zēns sadzirdēja, bija paša sirdspuksti: sirds dauzījās kā negudra.

-   Ceriņ, kur tu esi… viņš nočukstēja.

Ritēja minūte pēc minūtes, bet no zirga nebija ne ziņas, ne miņas. Negribējās pat domāt, kas ar viņu varētu notikt. Ja nu vilki viņu panākuši un… Nē, nē! Gribējās nokāpt no sasodītā koka un meklēt Ceriņu, bet pelēkais negantnieks turpat lejā to vien gaidīja. Turklāt draugs bija pieteicis palikt tepat, līdz viņš atgriezīsies.

Jancis piemiedza acis, cenšoties cauri miglai ieraudzīt Ceriņa balto augumu, un sasprindzināja dzirdi, lai saklausītu viņa soļus. Bet nekā. Apkārt valdīja biedējošs klusums. No nekustīgās sēdēšanas koka zarā zēnam notirpa kājas, arī rokas pagura.

-    Ja palikšu te kaut mirkli ilgāk, es neizturēšu, Jancis nodomāja, berzēdams notirpušo kāju. Aizmigšu un novelšos no koka tieši vilkam rīklē. Piedod, Ceriņ, bet es te vairs nevaru palikt!

Piecēlies kājās, Jancis uzmanīgi soli pa solim virzījās uz leju, ar rokām cieši ieķēries zarā virs galvas un ne mirkli nenolaizdams skatienu no vilka. Tas šķita iesnaudies. Ja izdotos pārvietoties no koka uz koku, kamēr pelēcis guļ, varbūt varētu nemanīts nokāpt lejā un aizlavīties.

Domāts darīts. Zēns piecēlās kājās un noskatīja tuvāk augošo koku.

-   Un vajadzēja tai sasodītajai kājai notirpt, Jancis sirdījās. Šķita, it kā to kāds durstītu ar adatiņām. Viņš jau tā nebija veikls kokā kāpējs, un tagad notirpusī kāja bija vai vilkšus jāvelk līdzi pa tievo zaru kā tādu lupatu lelli. Pavisam lēnām viņš līda no zara uz zaru, un tad uz nākamo… Vēl tikai atlika nokāpt no koka un…

Ai! Jancis iekliedzās, atskanot skaļam brīkšķim. Pamats zem kājām zuda, un viņš krita, pēdējā brīdī pagūstot ieķerties zemāk augošajā zarā.

Vilks satrūkās no negaidītā trokšņa un pielēca kājās. Dzeltenās acis pievērsās zēnam, kurš karājās pāris metru virs zemes, ar abām rokām ieķēries zarā. Ja plēsoņa kārtīgi palēktos, varbūt pat varētu satvert Janci aiz kājas. Pelēcis jau saspringa lēcienam, bet tad pēkšņi pārdomāja. Puišelis, viņaprāt, tik un tā drīz vien novelsies zemē. Negribējās lēkāt, jo sakostais kakls vēl joprojām sāpēja. Vilks apsēdās un nepacietīgi kuļāja asti, skatīdamies augšup. Pamanījis, ka zēna rokas pagurst un pirksti sāk slīdēt, pelēcis ņurdēdams sāka staigāt šurpu turpu pa skujām piebirušo sūnu.

Janča pirksti neglābjami slīdēja pa mitro egles zaru. Pat ja tie neslīdētu, rokām diez vai pietiktu spēka uzvilkt ķermeni atpakaļ kokā, jo uz nolūzušā zara zem kājām vairs nevarēja atsperties.

Tiklīdz nokritīšu zemē, jādabū kāds sitamais, viņš nolēma, cenšoties pārvarēt bailes. Tas būtu vienīgais ierocis tiesa gan, ne tas labākais, lai aizstāvētos pret naidīgo dzeltenaci. Taču nekā cita nebija.

Ek, Ceriņ, kāpēc es tevi neklausīju, Jancis nodomāja, un tieši tobrīd pirksti atlaidās no zara. Mīksti nokritis skuju piebirušajās sūnās, Jancis uzreiz pastiepa roku pēc zara, bet, iekams viņa pirksti tam pieskārās, vilks jau bija klāt un uzmetās ar ķepām uz zēna krūtīm, neļaujot ne pakustēties. Zēns izmisumā centās nogrūst smago vilku no krūtīm, bet tas pelēci vēl vairāk saniknoja. Ierēkdamies un atņirdzis zobus, viņš klupa virsū. Jancis pakrita, aizsedzis seju ar rokām.

Vai tiešām visam beigas?! Arī Ceriņš droši vien nokļuvis vilku nagos. Un vectētiņš, mamma un tētis? Viņi taču aiz bēdām nomirs, ja es neatgriezīšos. Un arī elfus neviens vairs neizglābs…

Vilka karstā, dvakojošā elpa iecirtās degunā. Pēkšņi Jancis juta, ka bailes atkāpjas un viņu pārņem svelošas dusmas.

-       Vācies nost! viņš tik nikni iesaucās, ka vilks pārsteigumā atrāvās.

-   Es netaisos nonākt tavā vēderā! Saprati?

Nikni ieķēries zvēram krūtīs, zēns to grūda, taču spēki bija par vājiem. Pelēcis, attapies no pārsteiguma, atņirdza zobus un, siekalas šķiezdams, ierēcās. Nez no kurienes uzradies vārnu bars, skaļi ķērkādamas, lidinājās apkārt un gaidīja maltīti.

Vilks arvien smagāk spieda zēna krūtis, iemīcot viņu miklajās sūnās. Jancim trūka elpas, viņš cieši aizvēra acis un sakoda zobus: pelēcis no viņa nedzirdēs ne kliedzienu.

-   Aū! no vilka rīkles izlauzās kauciens.

Piepeši zēnam kļuva tik viegli, it kā no krūtīm būtu novelts klintsakmens.

Atvēris acis, Jancis iekliedzās. Un tas bija prieka sauciens.

-   Ceriņ! Vai tiešām tas esi tu?!

-        Kurš tad cits? Ceriņš māja ar galvu tik sparīgi, ka kuplās krēpes noplīvoja.

-        Kur tas… kur palika vilks? Zēns strauji piecēlās sēdus un paskatījās apkārt.

-         Kā bliezu ar pakaviem pa skaustu, tā aizbēga kaukdams.

-   Tu mani izglābi, Jancis iešņukstējās un apķērās zirgam ap kaklu. Citādi gals būtu klāt…

-     Būs labi…būs labi… Ceriņš bubināja, uzlicis galvu zēnam uz pleca.

-    Bet kā tu paglābies? Tik ilgi biji pazudis, es jau sāku baidīties, ka…

-    Ka esmu ticis vilkiem par barību, Ceriņš pazobojās. Viņi mani nespēja noķert. Nevienam nav tik ātru kāju kā man. Aizauļoju atpakaļ uz negaisa plosīto mežu; degošais koks bija nodzisis, un negaiss norimis. Nācās skraidīt gar rētainajiem kokiem šurpu turpu, līdz zibens atkal satrakojās un sāka mētāt uguns liesmas.

-    Ceriņ, tev taču varēja trāpīt! Jancis ieskatījās drauga zilajās acīs.

-    Citas iespējas nebija. Turklāt, kā jau teicu, man ir ātras kājas. Kamēr vilki mani vajāja, mēģinot ielenkt, zibens trāpīja vairākiem pelēčiem. Beigu beigās pārējie neizturēja un deva kājām vaļu, un es steidzos atpakaļ pie tevis. Un paspēju tieši laikā, baltais zirgs pabeidza savu stāstu.

-    Tu paspēji pēdējā brīdī. Jancis neviļus nodrebinājās, it kā uz mirkli sajutis plēsoņas karsto elpu sejā.

-   Ceriņ, mums jādodas ceļā.

-   Jā, zirgs piekrita. Jo ātrāk nokļūsim galā, jo labāk.

Jancis uzlēca Ceriņam mugurā, un draugi soļoja tālāk. Izbradātais sūnu klajums un žēlie vārnu ķērcieni palika aiz muguras.

Migla sabiezēja arvien vairāk un drīz kļuva pavisam necaurredzama. Abiem šķita, ka viņi iet pa mežu melnā naktī. Bija gluži baisi. Lai aizgaiņātu bailes, zēns nemitīgi sarunājās ar Ceriņu. Drošs paliek drošs, Jancis cieši piekļāvās zirga mugurai. Tā bija daudz labāk. Ceriņš rāmi soļoja cauri biezajai miglai, un zēns nemanot iesnaudās.

XII NODAĻA miglas rausēja pils jeb elfu glābšana

-        Mosties, manu zēn! Jancis pa miegam sadzirdēja kādu balsi. Mosties!

-        Es vēl pagulēšu, vectētiņ, viņš nomurmināja un grasījās griezties uz otriem sāniem, bet gandrīz novēlās zemē un tikai tad attapās, ka nemaz neatrodas savā gultā.

Miegs pazuda kā nebijis, un viņš, piecēlies sēdus zirga mugurā, izstaipījās. Migla bija gandrīz izklīdusi.

-        Es tik labi izgulējos! Man šķita, ka esmu mājās un mani modina vectētiņš. Kur mēs atrodamies?

, Atver nu acis labi plaši un paskaties apkārt! Ceriņš atbildēja.

Jancis vēlreiz pacēla rokas virs galvas, izstaipījās un sastinga: priekšā vīdēja stāvs, akmeņains kalns, kura virsotnē slējās drūmi tumšpelēka celtne, gluži kā akmenī cirsta. Divi torņi kā asi pīķi caurdūra melnos padebešus un nozuda skatienam.

-   Miglas Rausēja pils, Jancis nočukstēja.

Viņš neskaitāmas reizes bija iztēlojies, kāda tā varētu izskatīties. Te nu tā bija: tikpat baisa kā iztēlē un pat vēl baisāka.

-   Ejam, Ceriņ! Elfi mūs gaida.

Ceriņam divreiz nebija jāsaka. Straujā riksī viņi tuvojās akmens kalnam. Kad tos šķīra vairs nieka attālums, kalns pēkšņi nodrebēja, nācēju soļu pamodināts.

-         Ceriņ, uzmanies! Jancis iesaucās, rādīdams uz plaisu zemē. Zirgs to jau bija pamanījis un apstājās tik strauji, ka zēns gandrīz pārlidoja pāri viņa galvai. Tik tikko paspējis ieķerties kuplajās krēpēs, viņš paguva noturēties.

Kalns nodrebēja. Zeme nodunēja un pāršķēlās visā plaisas garumā, liekot Ceriņam bēgt.

Tikpat strauji kā sācies, viss arī beidzās. Tiklīdz zeme ar skaļu troksni pārsprāga visapkārt pilij, zemes baisie vaidi atkal apklusa.

-       Kas tas bija? Jancis nočukstēja un, acu nenovērsdams, lūkojās platajā aizā.

Tikko likās, ka ceļojuma mērķis sasniegts, bet tagad… Pils tepat vien bija, rokas stiepiena attālumā, bet palika nesasniedzama.

-        Miglas Rausējam ciemiņi nepatīk, Ceriņš nobubināja. Kā nu tiksim pāri bezdibenim?

-         Varbūt nogāzt pāri aizai kādu koku? Jancim iešāvās prātā.

-        Tu domā, ka mežā atradīsies kaut viens tik garš koks?

-       Laikam jau ne, Jancis nopūtās. Bet cita padoma man arī nav.

-        Man arī ne, atzinās Ceriņš. Nu iesim pameklēt to garo koku…

Tikko viņi bija nonākuši mežmalā, Ceriņš sastinga un strauji apsviedās apkārt.

-   Turies man cieši krēpēs! viņš iesaucās un tramīgi atskatījās.

Jancis nesapratnē pagrieza galvu, lai paskatītos, kas Ceriņu tik ļoti izbiedējis. Vilki! viņš iesaucās.

Cits pēc cita no meža izskrēja vecie paziņas, sastinga kā iemieti, bet tad metās uz priekšu.

Ceriņa kājas nozibēja un, ne mirkli nešaubīdamies, viņš metās tieši aizas virzienā. Atspēries uz aizas malas, viņš lēca. Daži akmeņi iebira aizā, dobji grabēdami; tad atskanēja spalgs kauciens. Viens no vilkiem, pieskrējis pārāk tuvu aizas malai, nespēja vairs apstāties un ievēlās tieši atvērtajā zemes rīklē. Jancis vēl ciešāk ieķērās baltajās krēpēs un aizmiedza acis. Ja vien varētu, viņš aizspiestu arī ausis, lai nedzirdētu nelaimīgā kaucienus. Vēderā viss sagriezās, un vienu brīdi sāka likties, ka arī viņi abi gāžas lejā. Jancis atvēra acis, tieši tajā brīdī Ceriņa slaidās kājas piezemējās otrpus aizai.

-   Mēs to izdarījām! Jancis priecīgi un mazliet neticīgi iesaucās un jau kuro reizi apskāva Ceriņa spēcīgo kaklu. Vai zini, ka visā pasaulē nav labāka zirga par tevi? viņš nočukstēja. Vai tu to maz zini?

Vilki staigāja šurpu turpu gar aizas malu un izskatījās varen saniknoti. Spalvu uz skausta sabozuši, viņi nikni rūca gan uz abiem draugiem, kas tik veikli izsprukuši no viņu nagiem, gan cits uz citu. Redzēdami, ka te vairs nav ko meklēt, viņi klusi kā ēnas aizslīdēja atpakaļ uz mežu, asti kājstarpē iežmieguši.

-    Te nu mēs esam, Miglas Rausēj. Un tev būs mums jāatdod elfi gribi vai ne! Jancis, nolēcis no zirga, uzrunāja šķautņaino akmens sienu tik dedzīgi, it kā tā viņa vārdus varētu nodot drūmajam saimniekam.

-     Ceriņ, paskaties! Pilij nav ne logu, ne durvju. Nekā! Kā mēs tur tiksim iekšā?

-     Katrai ēkai ir ieeja, gan atradīsim… Ceriņš atteica šķietami mierīgi, lai gan pats gluži drošs par to vis nebija.

Uzmanīgi nopētījis tumšām efejām apaugušo pils sienu, Jancis pārliecinājās, ka tajā tiešām nemana ne spraugas. Pāris plaisu, ko viņš pamanīja, bija šaurākas par plaukstu. Apgājis apkārt pilij, viņš vienā no torņiem pamanīja nelielu, izdrupušu caurumu; varbūt to bija izgrauzis laika zobs. Zēns gan lieki nelauzīja galvu par to, kā tas radies.

-   Redzi? Jancis pacēla roku. Caurums sienā. Tas ir pietiekami liels, lai es pa to iekļūtu iekšā!

-     Man gan tas šķiet par mazu, Ceriņš, pacēlis galvu, nobubināja.

-   Domāju gan! Jancis pasmaidīja. Un ne vien par mazu, bet arī atrodas pārāk augstu. Tu taču neproti rāpties augšup pa klinti, vai ne?

Baltais zirgs kaut ko nesaprotamu nobubināja zem deguna. Pats par sevi saprotams, to viņš neprata gan. Pakavi bija radīti tikai auļošanai.

-    Tev būs jāgaida mani tepat, Ceriņ. Pavisam drīz mēs atkal tiksimies…

-    Protams, es būšu tepat. Nesperšu ne soli prom, līdz tu atgriezīsies, draudziņ! Baltā zirga balss šķita savādi aizsmakusi, un viņš pagrieza galvu sāņus, slēpdams acis, kas nez kādēļ kļuva mitras.

-   Ceriņ, es taču drīz būšu atpakaļ. Neraudi! Jancis mierināja, lai gan pašam kaklā sakāpa asaru kamols.

-    Es zinu, es zinu. Zirgs joprojām grieza galvu sāņus. Es neraudu, man tikai acī kaut kas iebira…

-  Es tagad nu iešu. Jancis pēdējo reizi cieši apskāva Ceriņu un strauji pagrieza viņam muguru, pirms dīvainais kamols, kas sakāpa kaklā, izsprūk laukā.

-    Kamēr rāpsies augšā, esi uzmanīgs un neskaties lejā! zirgs uzsauca nopakaļ.

Ieķēries efeju stīgu mudžeklī, Jancis tās no visa spēka parāva uz savu pusi un sāka kāpt augšā. Likās gana izturīgas. Kāpšana vedās itin raiti, taču pāris metru attālumā no cauruma efeju žogs beidzās. Jancis pameta skatienu lejup un tūliņ nožēloja, ka to darījis. Elpa aizrāvās, redzot, cik augstu viņš bija uzrāpies. Nejau velti Ceriņš bija vēlējis neskatīties uz leju. Zēns pavērās augšup. Tā bija daudz labāk. Tumšais caurums akmens sienā šķita vai ar roku aizsniedzams, tikai atlikušo ceļu nāksies veikt, traušoties pa kailu akmens sienu. Negribīgi izlaidis no rokas stiegraino efeju, Jancis pieķērās asai akmens radzei. Iztaustot ar kāju pamatu, kur atsperties, viņš lēni rāpās uz augšu. Akmens izcilnis, tad vēl viens… Un beidzot pirksti cieši ieķērās izdrupušajā akmens caurumā. Pēdējiem spēkiem viņš ierausās platā akmens ailē.

Iesākumā viņš neko nevarēja saskatīt. Šķita, ka te valda piķa melna tumsa. Tomēr pēc neilga laiciņa acis ar tumsu aprada un skatienam pavērās pustumša telpa. Kaut kur dziļi lejā pavīdēja zeme. Viņš bija uzrāpies gana augstu un tagad sēdēja kā sprostā: pārāk augstu, lai lēktu lejā. Jancis paskatījās augšup, bet tur nebija nekā. Pilnīgi nekā. Melns tukšums sniedzās nebūtībā. Kaut kur lejā Miglas Rausējs turēja gūstā elfus.

Ek, lai notiek kas notikdams! viņš nopūtās. Pārāk tālu ceļu esam nogājuši, lai tagad atkāptos.

Uzmanīgi pārkāris kājas pāri malai, viņš mēģināja sataustīt kādu izcilni. Par lielu atvieglojumu, pēda atdūrās pret prāvu izvirzījumu sienā. Soli pa solim Jancis lēnām kāpa arvien zemāk un zemāk, līdz beidzot kājas pieskārās stingram pamatam. Zēns atviegloti nopūtās un paskatījās augšup: pašam bija grūti noticēt, ka sveiks un vesels nokļuvis galā.

Au! viņš nosūkstījās. No rāpšanās pa raupjo akmens sienu rokas bija tulznās un svila kā apdedzinātas.

Apskatījis krēslas pielieto, kluso telpu, Jancis pamanīja prāvu caurumu sienā. Varbūt tās ir durvis, kas ved uz kaut kurieni? Zēns piesardzīgi iegāja alā, cenšoties netrokšņot. Tā līkločiem veda uz priekšu: dažviet tik šaura, ka nācās līst rāpus, bet citviet tik plata, ka atliku likām pietiktu vietas pat Ceriņam. Arī šeit valdīja mijkrēslis, lai gan nebija ne mazākās spraugas, pa kuru varētu iespīdēt dienasgaisma.

Miglas Rausējs laikam atzīst tikai pelēko krāsu. Pat melnā nav laba diezgan, ja jau pat šeit valda krēsla un naktij viņa zemē nav vietas, Jancis nodomāja un atkal metās četrrāpus, lai izlīstu caur sašaurinājumu. Patlaban viņam Rausēja pelēkā krāsa tīri labi noderēja, jo ložņāt pa nezināmu tuneli pilnīgā tumsā būtu pavisam neomulīgi.

Ar mokām izspraucies cauri šaurajai ejai, zēns atviegloti ievilka elpu, bet tad sastinga kā iemiets. Tieši pie zemei piespiestajām plaukstām pēkšņi parādījās divi zābaku pāri. Jancis drudžaini domāja: aizbēgt nebija iespējams, vismaz ne tik ātri, cik vajadzētu aizmugurē palika tikai šaura akmens sprauga, pa kuru viņš tik tikko bija izlīdis, un priekšā… Viņš pat baidījās minēt, kas stāv viņa priekšā. Skatienu nepacēlis, zēns pētīja vienādos smailo zābaku pārus. Saņēmis dūšu, Jancis beidzot pavērās augšup. Viņš apslāpēti iekliedzās un apklusa. Visu četru zābaku īpašnieks bija tikai viens. Turklāt tieši tikpat daudz roku veseli divi pāri sniedzās uz viņa pusi. Divas no tām sagrāba Janci aiz pleciem un uzrāva stāvus. Jancis nodrebēja nepatikā un centās novērsties, bet zirneklis jā, tas bija milzu zirneklis viņu turēja cieši un pat nedomāja laist vaļā. Jo vairāk zēns centās izrauties no spalvaino ķetnu gūsta, jo ciešāk zirneklis viņu vilka pie savām asi spalvotajām krūtīm. Jancis saprata, ka pretoties nav jēgas, un iecirta zobus sev apakšlūpā, lai ne ar skaņu neizrādītu bailes. Saņēmis dūšu, viņš cieši ieskatījās briesmonim acīs un pagalam apstulba. Kā tik spalvainam un baisam radījumam var būt tik dzidri zilas, pat skaistas acis?!

He-he-hē! zirneklis atlaida Janča plecus un iesmējās mazliet čerkstošā balsī. Tu taču esi drosmīgs zēns, ko?

-        Es… Kas tu… Jancis apjucis stostījās, nespējot atrast īstos vārdus.

-   Kas tu esi?

-         Kā redzi, esmu tikai gūsteknis. Miglas Rausēja gūsteknis.

Zirneklis pakāpās sāņus, un zēns tikai tagad ieraudzīja, ka viņa kaklu cieši skauj sarūsējusi ķēde. Tās gals ar resnu dzelzs tapu bija iedzīts akmens sienā. Nelaimīgais paraustīja ķēdi, kuras garums ļāva paspert tikai pāris soļu, un tā skaļi iežvadzējās.

Ak! Jancis izdvesa un pat nopriecājās, jo vairs nebija viens pustumšajā, drēgnajā alā, kas varēja viņu aizvest tikpat labi pie elfiem, kā pie ļaunā Miglas Rausēja.

-   Kādēļ viņš tevi te pieķēdēja?

To nu Jancis nekādi nevarēja saprast. Briesmīgs un drūms radījums drīzāk varētu būt Miglas Rausēja mīlulis, nevis ienaidnieks.

-         Nespried pēc izskata, draugs, zirneklis rūgti iesmējās, it kā būtu nolasījis viņa domas.

-         Piedod! Es tā nedomāju, Jancis nokaunējies atvainojās un piesarka, jo tieši tā arī bija domājis. Pirmo reizi viņš nopriecājās, ka alā ir tik tumšs, ka zirneklis neredz viņa sasārtušo seju.

-        Ne vienmēr esmu bijis šāds, daudzkājainais radījums uzsita sev pa krūtīm, un ķēde atkal iežvadzējās.

-       Vai arī tev Miglas Rausējs atņēma krāsas? Jancis nopētīja zirnekļa vareno augumu, mēģinot iedomāties, kāds tas izskatījies iepriekš.

-   Viņš man atņēma manu dzīvi un iespundēja šajā ķermenī. Ja tev šķiet, ka allaž esmu bijis zirneklis, tad tu rūgti maldies.

-   Tātad tu kādreiz nebiji zirneklis? Un patiesībā arī tagad neesi?

Radījums, neko neatbildējis, atspiedās pret sienu: kājas bija nogurušas, bet īsā ķēde neļāva apsēsties.

-   Esmu tik ļoti noguris… viņš nočukstēja, un balss tik tikko izlauzās no ķēdes aizžņaugtā kakla.

Jancim no sirds kļuva žēl nabaga gūstekņa. Viņš pameta skatienu visapkārt. Šur tur gar sienmalēm stutējās prāvi akmeņi.

-   Klau, man ir ideja! viņš iesaucās un pieskrēja pie liela akmens, kas vāļājās netālu.

Tas bija smagāks, nekā zēnam bija licies, un ne par ko negribēja kustēties no vietas, kur jau gadiem bija gulējis. Tomēr Jancis nepadevās, līdz tas beidzot sašūpojās. Aizvēlis akmeni līdz zirneklim, viņš atlieca muguru un pavēcināja kaistošās plaukstas gaisā: tulznas lika sevi manīt. Tiklīdz svelošās sāpes mazliet pierima, Jancis ķērās pie nākamā akmens. Tikko tā noputējušais sāns atsitās pret sienu, zēna acis jau meklēja citu akmeni. Viņš nerimās, līdz pie sienas slējās prāva akmeņu kaudze.

-    Nu tu vismaz varēsi pasēdēt, pieveldams beidzamo akmeni, viņš elsa.

-   Paldies tev, draugs! zirneklis apsēdās uz akmeņu kaudzes un uzelpoja. Tik labi beidzot atpūtināt nogurušās kājas!

-   Par ko viņš tevi tā pie ķēdes? Jancis piemetās blakus.

-  Vienā zemē divu saimnieku ir par daudz, zirneklis nopūtās.

-   Tu! Zēns pielēca kājās, pēkšņi apjauzdams, kas patiesībā ir dīvainais radījums viņam līdzās. Tu taču esi Varavīksnes Sargs, princis Ludvigs! Vai ne? Es domāju, ka esi miris!

-   Nē, es taču esmu nemirstīgs. Princis, jo tas tik tiešām bija viņš, pasmaidīja. Tāpēc Miglas Rausējs mani pārvērta par zirnekli un pieķēdēja, lai smoku te lejā uz mūžīgiem laikiem. Ja neredzu sauli un debesis virs galvas, esmu tikpat kā miris. Pagaidi! Viņš uzlika roku zēnam uz pleca. Kā tu zini, kas es esmu? Tu neesi no mūsu pasaules!

-   Zaļais elfs par tevi izstāstīja.

-   Ak, Zaļumiņš! Kas gan to pļāpu aiz mēles raustīja?

-     Tu daudz ko nemaz vēl nezini. Jancis nopūtās un izstāstīja visu, kas bija noticis: kā Miglas Rausējs nolaupījis sešus elfus un tikai Zaļumiņam izdevies paglābties, kā viņš piekritis palīdzēt elfiem un visbeidzot kā nokļuvis līdz šejienei.

Pabeidzis stāstu, viņš apklusa. Arī zirneklis labu brīdi nebilda ne vārda. No viņa dzidri zilajām acīm ritēja asaras un pilēja uz aukstā akmens klona.

-   Tā ir mana vaina. Tikai mana vaina. Ja es nebūtu tik akli uzticējies Miglas Rausējam… Zirneklis nikni notrauca asaru no vaiga un, pielēcis kājās, no visa spēka sāka raustīt ķēdi, taču tā bija pārāk stipra. Princis Ludvigs padevies noslīga uz akmeņu kaudzes.

-   Tava vaina? Jancis nesaprata.

Mana gan, zirneklis nopūtās un sāka stāstīt. Kopš neatminamiem laikiem esmu bijis Varavīksnes Sargs. Mans pienākums bija gādāt, lai mūsu valstībā neiekļūtu neviens svešinieks ar ļaunu sirdi. Dzīve šajā karaļvalstī bija lieliska. Otru tik skaistu vietu neatrast visā plašajā pasaulē. Te valdīja visu septiņu Varavīksnes Valstību skaistums. Ja vien tu būtu redzējis, kādi šeit saullēkti un saulrieti! Un ziedi pietiek vien uz tiem paskatīties, un sirds pielīst pilna laimes. Un putni! Kā tie dzied! Pat šejienes zvirbulim skaņāka balss nekā tavas zemes lakstīgalai. Šķita, ka itin nekas nespēs iztraucēt mūsu mieru. Brīžiem es pat sajutos lieks, jo kas gan tas par sargu, kuram nav no kā sargāt savu valsti, elfus un varavīksni? Mans uzdevums bija neielaist svešiniekus, bet neviens pat nemēģināja tuvoties manas valsts robežām.

Reiz, kad es, kā parasti, sava labākā drauga Viesuļa mugurā jāju gar valsts robežām, mani uzrunāja pavisam necils vīrelis pelnu pelēkā apģērbā. Viņš slavēja skaisto karaļvalsti un pajautāja, vai drīkst ienākt uz mirkli atpūsties. Es atteicu: lai vien pūšas turpat, jo savā zemē ielaist svešiniekus nedrīkstu. Kopš tā laika vai ik dienu viņu satiku tanī pat vietā. Vīrelis izskatījās tik nošņurcis un nelaimīgs, ka beidzot mana mīkstā sirds neizturēja un es ielaidu viņu iekšā. Es pats biju laimīgs un gribēju, lai arī visi pārējie būtu tādi.

Mans Viesulis laikam nojauta ko nelāgu, jo, tiklīdz vecais spēra kāju pāri robežai, tūdaļ sāka neapmierināti kārpīt zemi un šņākuļot. Tas mani darīja piesardzīgu. Bet bija jau par vēlu. Nokļuvis manā zemē, večuks acumirklī pārvērtās. Tikai tad es sapratu, ka manā priekšā stāv pats Miglas Rausējs, kuru gan nekad nebiju redzējis, bet dzirdējis par viņu biju gana daudz. Un tieši viņš bija tas, kuru es vismazāk drīkstēju ielaist savā valstībā. Ļauni smiedamies, večuks stalti izslēja sakumpušo muguru, ap viņu sagriezās netīri pelēks vēja virpulis. Nez no kurienes viņam rokā pagadījās pātaga, un Rausējs sāka to vicināt uz visām pusēm, raidot cirtienus pa labi un pa kreisi. Vienā mirklī mana skaistā zeme pārvērtās līdz nepazīšanai. Pats redzēji, kāda tā tagad ir. Es centos viņu savaldīt, bet velti. Miglas Rausējs atvēzēja pātagu arī pret mani. Viesulis metās mums pa vidu un blieza viņam ar pakaļkājām. Mans varonīgais draugs izsita pātagu vecim no rokām, bet dārgi samaksāja par to. Rausējs pacēla pātagu un zvēla nabadziņam tā, ka viņš aizlidoja tālu aiz Valstības robežām. Tobrīd jutos tā, it kā pātaga būtu trāpījusi man pašam. Biju tik satriekts, zaudējis savu labāko, savu vienīgo draugu, «ka uz brīdi nepievērsu uzmanību Rausējam, un viņš to izmantoja savā labā. Nākamais pātagas cirtiens trāpīja man. Pēdējais, ko atceros, bija ņirdzīgie Miglas Rausēja smiekli un vārdi, ka tagad šī būs viņa Valstība un visi, kas nepakļausies viņa gribai, tiks iznīcināti. Turpmāk viņa iekarotā zeme jādēvē par Dūmakas Valstību.

Pēc tam es attapos šeit. Man jau sen ir sajucis laiks cik ilgi te īsti atrodos. Pātagas cirtiena sāpes pārgājušas, bet sirds par mīļo Viesuli smeldz joprojām. Kur viņš, nabadziņš, tagad klejo? Vai mani vēl atceras?

Ikviens, kas reiz pametis šo zemi, vienalga, labprātīgi vai piespiedu kārtā, aizmirst dzīvi šeit kā nebijušu. Tā mēs paši, Varavīksnes Valstības iemītnieki, kopš senseniem laikiem nolēmām savas drošības dēļ. Toreiz man nenāca ne prātā, ka reiz tas skars manu draugu visašāko un uzticamāko rikšotāju, kāds vien sastopams pasaulē. Un nabaga elfi… Man bija jārūpējas arī par viņiem, bet tagad viņi ir ļaunā Miglas Rausēja rokās. Ak, es nekad to sev nepiedošu! Varavīksnes Sargs saņēma galvu visās četrās rokās.

-   Nešausti sevi tik ļoti! Vēl visu var vērst par labu. Jancis mierinoši uzlika roku uz zirnekļa spalvainā pleca. Es atbrīvošu elfus.

Varavīksnes Sargs pacēla galvu un ilgi skatījās zēnam acīs.

-    Es tev ticu, viņš visbeidzot noteica. Tu esi paveicis ceļu, neviens cits to nespētu. Es tik ļoti vēlos doties tev līdzi, bet šī sasodītā ķēde…

Pamēģināšu to noņemt. Jancis vērīgi aplūkoja biezo, aprūsējušo ķēdi.

-    Nesanāks. Ludvigs noraidoši papurināja galvu. Tā paliks nesaraujama, kamēr vien pār šo zemi valdīs Miglas Rausējs. Es esmu viņa gūsteknis pats savā pilī.

-    Sī ir tava pils?! Zēns vēlreiz nopētīja drūmās akmens sienas.

-    Kādreiz bija. Tagad tā ir mainījusies līdz nepazīšanai tāpat kā es. Princis pārlaida skatienu drēgni pelēkajām sienām, kas oda pēc pelējuma, un, skumji nopūties, turpināja: Esmu gatavs saderēt, ka no ārpuses tā izskatās tikpat baismīga kā no iekšpuses, vai ne?

Jancis neko neatbildēja. Negribējās vēl vairāk skumdināt nabaga princi, kurš jau tā bija gana cietis.

-   Ja šī ir tava pils, Jancis veikli mainīja sarunas tematu, varbūt tu zini, kur atrodas Miglas Rausējs? Un kur viņš iespundējis elfus?

-    Iespējams, ka zinu gan! Princis kļuva mazliet priecīgāks, jo vismaz kaut kā spēja palīdzēt zēnam. Reizēm es saklausu veča balsi. Domāju, ka tā atskan no lielās zāles. Elfus gan neesmu dzirdējis. Viņiem pārāk klusas balstiņas. Varbūt Rausējs runā tieši ar viņiem; šaubos, ka viņam ir kāds cits sarunu biedrs.

-   Un kā nokļūt līdz pils zālei?

-     Ja turpināsi iet tādā pašā virzienā, tad tieši tur arī nokļūsi. Bet ir vēl kāds ceļš. Par to zinu tikai es un mans draugs Viesulis. Tā ir tik labi noslēpta svešām acīm, ka varbūt pat Rausējs tai nav ticis klāt. Ejot pa to, tu nokļūtu pils zālē gandrīz nepamanīts.

, Jancis, daudz nedomādams, izlēma iet pa slepeno ceļu. Ja izdotos atrast elfus, viņš tos atbrīvotu un…

Tad jau redzēs!

Sīki izprašņājis princi, kā atrast ceļu, Jancis atvadījās un devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru nesen kā bija atnācis. Viņš atkal līda cauri šaurajām akmens ejām un drīz vien stāvēja tajā pašā telpā bez griestiem ar mazo akmens lūku sienā, pa kuru bija iekļuvis pilī. Plaukstas atkal iesūrstējās, atgādinot par bīstamo rāpšanos. Kaut kur otrpus sienai viņu gaidīja Ceriņš.

-   Ceru, ka man viss izdosies! Jancis nopūtās.

Viņš devās uz telpas vistālāko un tumšāko stūri un nometās ceļos. Pēc prinča stāstītā tieši te jābūt slepenajai ejai. Pārvilcis plaukstu pār grubuļaino akmens klonu, Jancis sataustīja nelielu izcilni.

-    Te nu tu esi, viņš nočukstēja un, cieši satvēris iegareno akmens veidojumu, no visa spēka vilka uz savu pusi.

Lūka negribīgi padevās, un zēna skatienam atklājās kāpnes. Uzmanīgi skatīdamies apkārt, viņš lika kāju no viena pakāpiena uz nākamo, līdz pusatvērtā lūka palika augstu virs galvas.

-   Ah! Jancis izdvesa.

Ala mirguļoja spilgtā gaismā, kas nāca no sīkajiem akmentiņiem, kuri rotāja sienas. Sīksīciņi, salikti cieši cits pie cita, tie veidoja neparastus zīmējumus un mirdzēja kā īsti dārgakmeņi. Acis iesāpējās, gluži kā skatoties uz sauli. Pārāk ilgi drūmajā zemē tām bija liegts prieks baudīt krāsas.

Piegājis tuvāk, Jancis samiedza acis un iesvilpās. Viņš gan nebija nekāds dārgakmeņu speciālists, bet būtu gatavs saderēt, ka tie nav vienkārši krāsaini akmens vai stikla gabaliņi, bet tik tiešām dārgakmeni.

Sai vietai Miglas Rausēja pātaga nez kā bija paslīdējusi garām. Tas iepriecināja, jo ļāva noticēt, ka ļaundaris tomēr nav visspēcīgs. Zēns tikko jaušami pasmaidīja un gāja tālāk, skaistajiem sienu rotājumiem vairs nepievērsdams uzmanību. Viņš domāja par to, kas notiks, kad viņš tiksies ar Miglas Rausēju.

Un nu jau tas brīdis bija pavisam tuvu. Ala beidzās, un augšup atkal veda kāpnes. Uzkāpis augšā, Jancis uzmanīgi atbīdīja lūkas vāku un, pabāzis galvu, paskatījās visapkārt. Viņš bija nokļuvis plašā pils zālē. Protams, tā bija tikpat drēgni pelēka kā viss līdz šim redzētais, izņemot krāsaino slepeno alu.

Pacēlis acis uz augšu, zēns ieraudzīja putnu būrīšus: tie karājās ķēdēs.

-   Nabadziņi, Jancis līdzjūtīgi nočukstēja.

Vai tiešām ļaundarim nepietika ar to, ka nabaga putniem laupīja balsis? Tagad viņš vēl ņirgājas, tos ieslogot pretīgos dzelzs būros. Zēns nespēja ne acu atraut no būrīšiem. Kaut kas tajos šķita pavisam dīvains…

-     Tie taču… Jancis pakāpās uz pēdējiem pakāpieniem un piecēlās kājās, aizmirsis par piesardzību. Tie taču ir elfi!

Tiešām! Ciešāk ieskatoties, viņš pamanīja, ka putnu vietā Miglas Rausējs ieslodzījis elfus. Viņš tos bija atradis. Visi seši būri karājās līdzās, un katrā no tiem tupēja pa elfam. Tie bija tik līdzīgi Zaļumiņam, «tomēr… atšķīrās. Ļaundaris viņiem bija laupījis krāsas, un nu viņi kā pelnu pelēkas nelaimes čupiņas dirnēja, ierāvušies būru stūros.

Jancis pameta skatienu visapkārt Miglas Rausēju nekur nemanīja. Zēns aši devās pie tuvākā būra. Viņš piebāza degunu gluži klāt pie mazā, noputējušā būra. Brīdi viņam šķita, ka ir kļūdījies un tas nemaz nav elfs. Viņš atcerējās, cik sprigans un dzīvīgs bija Zaļumiņš. Viņa brāļiem noteikti jābūt tādiem pašiem. Taču mazais, pelēkais radījums, kas tupēja, ierāvies būrīša stūrī, un baiļu pilnām acīm lūkojās viņam pretī, itin nemaz nelikās nedz dzīvīgs, nedz… Nūjā, tam bija spicas ausis tāpat kā Zaļumiņam un sīks augumiņš. Bet tas arī bija vienīgais, kas atgādināja elfu.

Zēns atrāva degunu no būra restēm un uzmeta skatienu pārējiem pieciem gūstekņiem. Tie klusējot viņu pētīja neizpratnes pilnām acīm. Jancis atkal pievērsās pelēkajam radījumam. Kaut kas tomēr šķita gluži pazīstams. Ieskatījies ciešāk, viņš saprata, kas tas bija. Acis! Kaut arī tās bija apdzisušas, kaut kur dziļi, dziļi tajās vēl spīdēja mazas, sarkanas uguntiņas. Tas noteikti bija elfs, Sarkanais elfs, tikai pārvērties līdz nepazīšanai. Tagad tas drīzāk atgādināja mazu velnēnu, nevis Sarkanās Valstības elfu.

-    Ko tas ļaundaris jums nodarījis! Jancis nočukstēja.

Mazais gūsteknis joprojām klusēja, bet aizdomu pilnajā skatienā pavīdēja interese. Tomēr tā apdzisa tikpat ātri kā parādījusies, un viņš pagrieza galvu sāņus.

-   Tu man neuzticies, vai ne? Jancis rūgti pasmaidīja. Esmu gājis tālu ceļu, kurā abi ar draugu varējām iet bojā. Ierados, lai jūs atbrīvotu, bet pretī saņemu vien tavu vienaldzīgo acu skatienu. Biju domājis, ka tavā zemē valda mīlestība, taču tā vis neliekas. Un tas esot Sarkanās Valstības elfs, ha!

Zēns pagrieza galvu sāņus un, elpu aizturējis, gaidīja, vai viņa vārdi atradīs dzirdīgas ausis. Ilgi nebija jāgaida. Ar acu kaktiņu viņš pamanīja, ka elfa spicās aušeles saslienas augšup gluži kā Ceriņam, kad tas sadzirdējis kaut ko neparastu.

-   Vai zini, kas es esmu? atskanēja dzidra balstiņa.

-  Protams, zinu! Jancis lepni atbildēja. Zaļumiņš lūdza palīdzēt, un te nu es esmu gatavs beidzot jūs atbrīvot, pirms Varavīksne pavisam nodzisusi.

Nu no vienaldzības Sarkanā elfa sejā vairs nebija ne vēsts. Ar mazajām roķelēm ieķēries būra restēs, viņš atmeta matus no pieres. Uguntiņas acīs iekvēlojās kā gailējošas oglītes ugunskurā.

-  Vai ar Zaļumiņu viss kārtībā? viņš satraukti jautāja.

-  Pagaidām jā. Viņam izdevās paglābties no Miglas Rausēja nagiem, un tagad viņš viens pats rūpējas, lai Varavīksne nenodziest. Ilgi tas neizdosies. Ar viena elfa spēku vien ir par maz. Tāpēc atnācu jūs atbrīvot.

Jancis uzlūkoja visus sešus būrus, un tajos kā uz burvja mājienu iedegās krāsainas uguntiņas. Tur jau viņi visi bija blakus Sarkanā elfa būrim spoži iemirdzējās violets acu pāris, vēl tālāk viņā cieši skatījās oranžas ačteles. Pārējos būros gailēja pa dzeltenam, zilam un gaišzilam acu pārim. Mirkli drūmā pils zāle šķita iezaigojamies gandrīz visās varavīksnes krāsās.

-    Kā gan Miglas Rausējs jums nav nolaupījis visas krāsas? Jancis brīnījās.

-       Viņš mūs ar vienu pātagas cirtienu pārvērta pelnu pelēkus un, ieslodzīdams krātiņos, padarīja par saviem gūstekņiem. Taču laupīt mums ticību un cerību uz glābiņu viņam vis neizdevās. Tā palikusi, lūk, te, mūsu sirdīs. Sarkanais elfs piecēlās kājās un uzsita ar dūri pa krūtīm.

-     Mums jāpasteidzas, pirms Rausējs atgriezies, Oranžais elfs ierunājās un satraukti paskatījās pār plecu uz aizvērtajām zāles durvīm.

-     Viņam taisnība, Sarkanais elfs piebalsoja. Rausējs nemēdz ilgi kavēties. Viņš mēdz te dirnēt stundām ilgi un tīksmināties par mūsu ciešanām.

-  Es jūs atbrīvošu, un tad labi ātri bēgsim projām cauri slepenajam tunelim. Jancis ķērās pie būra durtiņām. Man gan nav ne jausmas, kā atgriezīsimies mājās, bet gan kaut ko izdomāsim.

Par to neuztraucies. Tiklīdz būsim visi kopā, mums būs gana daudz spēka visus dabūt prom.

-  Gatavs! Jancis uzgavilēja, tiklīdz krātiņa durvis atsprāga vaļā.

Tomēr prieks izrādījās pāragrs.

-    Kas tad te notiek?! pēkšņi aiz muguras atskanēja dārdoša balss un gar ausi nošvīkstēja pātaga. Būra durvis aizcirtās. Tās, griezīgi iečīkstēdamies, nošūpojās, elfs paklupa, un uguntiņas viņa acīs apdzisa.

Zēns strauji pagriezās un priekšā ieraudzīja pašu Miglas Rausēju. Viņš bija gaidījis negantu milzi, ieskautu miglas mākonī, bet ieraudzīja ko gluži citu. Miglas Rausējs līdzinājās nīgram, noskrandušam ubagam ar rievās savilktu pieri un mazām, ļaunām ačelēm. Apģērbs bija gluži atbilstošs izskatam necilas, apdriskātas drānas bija savilktas kārtu kārtām. Rokā cieši sažņaugtā pātaga kā gara čūska aizlocījās pa grīdu. Jancim ienāca prātā, ka vecis atgādina milzu žurku ar pātagu astes vietā. Viņš neviļus noskurinājās, taču neizrādīja savas bailes.

-   Esmu ieradies pēc elfiem. Atdod viņus, un mēs gluži vienkārši aiziesim!

-     Ha-ha-ha! gluži kā pērkona dārdi izvēlās ļauni veča smiekli. Pils nodrebēja. Ko tu, puišeli, esi

iedomājies vienkārši ielauzties un atņemt man elfus? Ne tu viņus dabūsi, ne arī pats aiziesi. Ietupināšu būrī uz mūžīgiem laikiem, līdz tev kauli sapelēs!

Miglas Rausējs atvēzēja pātagu. Jancis neviļus aizklāja seju ar plaukstām. Gaidītais zvēliens tomēr nesekoja. Rausējs skaļi iebrēcās, un zēnam caur pirkstu spraugām acīs iespīdēja spoža gaisma. Nolaidis rokas, Jancis ieraudzīja to pašu satriecošo skatu, ko iepriekš, elfu acis atkal mirdzēja visās varavīksnes krāsās un viņu stari dedzināja Rausēju kā uguns liesmas. Nikni iekliedzies, vecis atvēzēja pātagu un Jancim domāto cirtienu raidīja elfu virzienā. Ar skaļu dārdoņu būri sašūpojās līdz pat griestiem un, atrauti no ķēdēm, kuros tie karājās, skaļi rībēdami, nokrita zemē un aizvēlās kur nu kurais.

Jancis šausmās noraudzījās notiekošajā, un viņa kājas kļuva akmens smagas. Viņš saprata, ka jāslēpjas no saniknotā Rausēja, pirms tas paguvis atvēzēt savu pātagu pār viņa galvu, bet sirds neļāva aizbēgt un pamest nabaga elfus nelaimē. Kamēr viņš svārstījās, bija jau par vēlu.

Rausējs pagriezās pret viņu un atvēzēja pātagu, kliegdams:

Vai tiešām tu ceri mani uzveikt? Es tevi noslaucīšu no zemes virsas, tu, mazais nelieti!

Jancim šķita, ka pātaga tūliņ trieksies pret galvu

un tad… Nebūs vairs nekā. Viņš nekad vairs nenoklūs atpakaļ mājās. Nabaga vectētiņš tā arī paliks neziņā, kur pazudis mazdēls. Elfi paliks ļaunā Rausēja varā. Arī noburtais princis Ludvigs viņam mūžīgi būs jāmokās ieslodzītam zirnekļa ķermenī un pieķēdētam paša pils pagrabā. Un Ceriņš… Varbūt viņš būs nākamais, kuru ķers pātagas belziens.

-    Tās ir beigas, es nespēju glābt pat sevi, kur nu vēl Varavīksni! viņš nodomāja. Tad notika kaut kas negaidīts.

Smagās zāles durvis nodunēja, it kā pa tām būtu trāpījis zibens spēriens. Tad vēl un vēlreiz. Un tad tās atsprāga vaļā. Kā satrakots viesulis iejoņoja Ceriņš. Rausējs uz mirkli sastinga kā zibens ķerts. Jancis, izmantodams Rausēja apjukumu, veicīgi paguva pamukt malā, kaut pātaga, asi švīkstēdama, triecās pret zemi vien pāris pirkstu attālumā no viņa kājām.

-   Atkal tu?! Miglas Rausējs ieķērcās, niknumā vai aizrīdamies ar siekalām. Jau otrreiz tu mani iztraucē! Šoreiz tu vis neizbēgsi, tu paliksi guļam tepat auksts kā akmens bluķis!

Ceriņš, piejoņojis briesmonim cieši klāt, nikni iezviedzās. Jancis pirmo reizi redzēja balto, rāmo zirgu tik «saniknotu. Viņa zilās acis satumsa kā padebeši un mežonīgi iezvērojās.

-    Otrreiz tu mani no šejienes prom nedabūsi ne dzīvu, ne mirušu, ļaundari! Ceriņš draudoši nošņāca, un viņa vārdi atbalsojās vistālākajos pils stūros.

-   Ceriņ, uzmanies! Jancis iekliedzās un, pieskrējis Rausējam no aizmugures, ieķērās kaulainajā, ledusaukstajā rokā, kura jau grasījās atvēzēt savu iznīcinošo pātagu.

Zēns nevilšus nodrebēja. Likās, it kā viņš būtu satvēris aukstu, norasojušu akmeni, nevis dzīva radījuma roku. Ļaundaris apsviedās apkārt un ierūcies ieskatījās Jancim tieši acīs. Viņa šaurās ačeles plati iepletās, skatiens bija tik tukšs un baiss, ka zēna plaukstas neviļus atslāba. Rausējs, steigšus izrāvis savu roku, atvēzēja pātagu.

Vienā acumirklī pātaga švīkstēdama pacēlās gaisā, Ceriņš zibenīgi saslējās pakaļkājās un metās virsū negantajam Miglas Rausējam, ar priekškājām gāzdams viņam pa krūtīm. Kamēr ļaundaris centās atgūt līdzsvaru, Ceriņš pamanījās viņam izraut pātagu.

-   Bēdz, Ceriņ, bēdz! Aiznes pātagu labi tālu un iznīcini, saspārdi to gabalu gabalos un iemet aizā! Es tikmēr veci aizkavēšu. Jancis bija sapratis, ka Miglas Rausēja spēks slēpjas tieši pātagā.

Baltais zirgs zibenīgi apsviedās un nozuda tikpat ātri, kā bija uzradies. Jancis pat nepaguva nobrīnīties, kā gan Ceriņš iekļuvis pilī, jo viņi iepriekš nebija atraduši ieeju, lai arī cik cītīgi to meklēja.

Rausējs pārsteigts joprojām lūkojās te uz durvīm, kuras vēl arvien virinājās šurpu turpu, te uz savu tukšo roku, kura bija paradusi vienmēr līdzi nēsāt pātagu. Ļaundara sejā pārsteigums mijās ar dusmām. Draudoši klusēdams, viņš pagriezās pret zēnu. Jancis atkāpās pāris soļu, jo stindzinošais klusums biedēja vairāk nekā niknā klaigāšana.

-   Tu… Rausējs nošņāca. Tu…

Neteicis vairs ne vārda, viņš sagrāba zēnu aiz pleciem un piegrūda seju viņam klāt tik tuvu, ka varēja sajust ledusauksto elpu, kas vēdīja pēc pelējuma.

Jancis saņēma dūšu un apvaldīja zobu klaboņu. Zēns negribēja, lai skrandainais vecis gūst prieku, redzot viņa bailes. Ieskatījies Rausējam acīs, Jancis juta, ka kājas atkal sastingst kā akmens stabi. No drūmā veča ļaunuma pilnajām acīm viņā lūkojās paša bailes, kas sūktin iesūca sevī, gluži tāpat kā pirmīt mežā rāvainais purva akacis bija mēģinājis sevī ievilkt Ceriņu. Jancis mēģināja novērst skatienu sāņus, bet nespēja. Veča redzokļi viņu turēja savā varā gluži kā magnēts. Viņš bija kļuvis pats savu baiļu gūsteknis.

-   Baidies gan, ko? Rausējs čerkstoši iesmējās. Ja tūliņ pat neliksi savam kleperim atdot to, kas pieder man, mirsi visbaisākajā nāvē. Tu noslīksi pats savās bailēs!

Jancis papurināja galvu; neparko viņš nesauks Ceriņu atpakaļ.

-   Labāk mirstu nekā dzīvoju tādā pasaulē kā tavējā! Jancis saņēma visus spēkus un atbildēja.

Tiklīdz izskanēja pēdējais vārds, iestājās dziļš klusums. Pēkšņi no tālākā zāles stūra atvizēja vāri dzeltena gaisma. Tai pievienojās oranža, zila, sarkana… «Cits pēc cita elfi pieplaka pie krātiņu restēm, un viņu acis iedegās arvien spožāk un spožāk, svilinot Rausēja ledusauksto miesu. Ļaundaris iešņācās kā saniknota odze un nepatikā samiedza acis. Tajā brīdī zēns sajuta, ka baiļu akacis viņu atlaiž. Miglas Rausējs raustījās un locījās, un viņa rokas tik krampjaini sažņaudza zēna plecus, ka viņš no sāpēm iekliedzās.

-    Jūs, sīkās žurkas! Rausējs kliedza uz elfiem, bez Zaļā elfa jums mani neuzveikt! Vai tiešām cerat, ka viņam tik vienkārši izdevās paglābties? Ha-ha! Es viņu pat necentos sagūstīt, jo tikai visi kopā jūs spējat nostāties pret mani! Pagaidiet tik, nospiedīšu šo zelli kā knisli un tad ķer šos klāt jums. Cits pēc cita pazudīsiet no zemes virsas uz visiem laikiem!

Miglas Rausējs aizspieda Jancim rīkli tik cieši, ka sāka trūkt elpas. Par spīti elfu dedzinošajiem skatieniem, Rausēja roka sakļāvās arvien ciešāk un ciešāk…

Jancim acu priekšā viss satumsa. Dīvainā kārtā apziņā iznira Zaļumiņš ar sažņaugtu dūrīti; caur viņa pirkstiem izbira zaļi mirdzoši putekļi, tad Zaļais elfs atkal nozuda tikpat pēkšņi, kā bija parādījies.

Zaļie gaismas putekļi! Jancim atausa atmiņā diena, kad mazais elfs viņam uzdāvināja maisiņu ar gaismas putekļiem un piebilda, ka no tiem Rausējs baidās vairāk par visu pasaulē.

Kā zēnam uzreiz tas neienāca prātā! Turklāt Rausējs pats tikko izpļāpājās, ka kopīgiem spēkiem elfi

vinu uzveiktu. Paša Zalumina te nav, bet dala no vina gaismas gan!

Paldies, Zaļumiņ, Jancis nodomāja, steigšus sataustījis kabatā elfa dāvāto maisiņu, izvilka to no kabatas un trieca vecim tieši sejā. Maisiņa gals atrisa, un pār viņiem nobira spoži zaļš zvaigžņu lietus.

Miglas Rausējs iekaucās kā lapseņu dzelts un atlaida Janci. Briesmonis ar šausmām skatījās, kā miglas pelēkā roka pārkrāsojas visās varavīksnes krāsās. Drīz ne tikai roka vien, bet viss viņa ķermenis mirdzēja un vizēja, tad kļuva arvien blāvāks, līdz pacēlās augšup un ar vieglu nopūtu izgaisa.

Tiklīdz viss apklusa, Jancis piesteidzās pie zemē gulošajiem būrīšiem un citu pēc cita tos atvēra. Mazie elfi beidzot varēja atstāt nīsto cietumu un ar baudu izstaipīja notirpušās rokas un kājas. Līdzko locekļi atguva agrāko vingrumu, pelēcīgā krāsa sejās un apģērbā pagaisa. Sarkanais elfs pacēlās spārnos un nolaidās uz Janča pleca.

-     Paldies tev. Viņš nolieca galvu. Mēs nekad neaizmirsīsim, ko esi darījis mūsu labā! Tu esi īsts varonis.

-    Varonis? Nē… Jancis samulsis atrunājās, kaut arī jutās glaimots. Patiesībā jau elfam bija taisnība: ja viņš un Ceriņš nebūtu ieradušies, elfi tā arī paliktu ieslodzīti būrīšos.

XIII NODAĻA brīnumainās pārvērtības

Nāciet ārā! Jums tas jāredz! Pa plašajām pils durvīm pavisam aizelsies ielaidās Oranžais elfs. Viņa balsī bija tāds satraukums, ka gan visi elfi, gan Jancis steigšus paklausīja.

Izskrējis laukā, zēns apstājās kā zemē iemiets. Elfi tik strauji vis neapstājās un cits pēc cita ietriecās Jancim mugurā. Ķiķinādami kā nebēdnīgi puišeļi, viņi visi sakrita vienā kaudzē, bet, aplaiduši skatienu apkārt, apklusa un aizturētu elpu vēroja, kā Dūmakas Valstība pamazām pārvēršas. Pirms brīža tāpat bija pārvērties Miglas Rausējs.

Cik vien tālu acis spēja saredzēt, no zemes augšup cēlās miglas vāli. Savērpušies neskaitāmos biezos tīstokļos, tie lēni kā pelēki kamoli virpuļoja augšup. Jancis, galvu atgāzis, vēroja, kā tie ceļas arvien augstāk un tad pamazām izklīst.

Netīri pelēkās miglas driskas nevarīgi plivinājās gaisā. Tad atskrēja maigs dienvidvējiņš un tās izdzenāja pa malu malām.

Sen neredzētās saules stari pieskārās zemei, un tā atdzīvojās. Cauri pelēkajai zemes kārtai cits pēc cita izspraucās sīki, koši zaļi zāles asni. Zeme steidzās atgūt nokavēto, un drīz vien atkal lekni zēla zaļa zāle un reibinoši smaržoja košas puķes. Saules stari sadziedēja garo bezdibens aizu, un tā aizvilkās kā gara rēta. No tās pacēlās pelnu pelēkas plēksnītes un nodrebējušas atdzīvojās, pārvēršoties par krāsainiem tauriņiem. Baru bariem tie riņķoja ap tikko uzziedējušajām krāšņajām puķēm. Arī koki atguva savu lepno lapu rotu, šur tur kautrīgi ieskanējās pa putnu dziesmai. Drīz pievienojās arvien jaunas un jaunas putnu balsis.

Arī nomelnējušās efejas, kas vijās ap drūmo prinča pili, atdzīvojās. Lapiņas kļuva zaļas un spīdīgas, it kā katru no tām kāds būtu nopulējis. Šur tur pat izspraucās pa mazam, baltam ziediņam, lai gan Jancis nebija dzirdējis, ka efejas zied. Baisie pils torņi saules gaismā vairs nešķita nedz pārlieku augsti, nedz spici. Tie laistījās saules staros, it kā būtu no tīra zelta, un tiem pēkšņi uzradās nelieli, ieapaļi lodziņi. Pils durvis, pa kurām viņi bija iznākuši laukā, nu bija skaidri saskatāmas: tās rotājās grezniem kokgriezumiem un .aicināt aicināja spert kāju uz vizuļojošajiem akmens pakāpieniem un nākt iekšā.

Princis! Jancis pēkšņi iesaucās. Kur tad princis?

Arī elfi pavērās uz pils durvju pusi, gaidot, ka kuru katru mirkli pa tām iznāks princis un visiem būs iespēja pirmo reizi mūžā skatīt viņu vaigā. Līdz šim elfi bija uzturējušies katrs savā valstībā un rūpējušies par Varavīksnes krāsām. Princis gan reizēm bija jājis cauri visu septiņu krāsu valstībām, bet aci pret aci viņi tikušies gan vēl nebija ne reizi.

Tieši tobrīd princis arī parādījās pils durvīs un, spilgtās saules gaismas apžilbināts, piesedza acis ar

vienu no saviem četriem taustekļiem.

Jancis savilka uzacis nesapratnē, redzot princi joprojām tādu pašu, kādu viņš to satika pazemes alā: neglīts, asi spalvots zirneklis. Elfi klusēdami viņu uzlūkoja platām acīm. Ja nebūtu maigi zilo acu briesmoņa sejā, neviens nemūžam neiedomātos, ka tas ir viņš visu daudzinātais princis Ludvigs, Varavīksnes Sargs un aizstāvis.

Pat putni pieklusa, ieraugot savu pavēlnieku un aizstāvi tādā izskatā. Viņi gan nojauta, ka neglītais briesmonis ir tas pats princis Ludvigs, tomēr, uzlūkojot spalvaino, resno rumpi ar taustekļiem roku vietā, neviļus gribējās nepatikā novērsties un paslēpties kādā koka dobumā.

-  Sveiks princi! Jancis attapās pirmais. Apsveicu ar atgriešanos!

-  Sveiks, draugs! princis atbildēja, un viņa zirnekļa seja savilkās smaidā.

-  Miglas Rausējs ir prom. Es nesaprotu, kādēļ tu esi palicis tāds… tāds pats. Jancis paberzēja pieri.

-  Es nezinu. Zirneklis skumji uzlūkoja savus taustekļus. Miglas Rausējs mani pārvērta par briesmoni un piebilda, ka tāds arī palikšu neglīts un nelaimīgs, bet viņš tikmēr valdīs pār manu zemi.

-    Ilgi gan viņš pār to nevaldīja. Ērcīgi savilka uzacis Dzeltenais elfs, rokas sānos iespiedis.

Vai tu esi laimīgs, princi? Zilais elfs kautrīgi ierunājās un paspēra solīti uz priekšu.

Ludvigs pavēra muti, lai teiktu jā, bet pēkšņi saminstinājās. Protams, viņš bija laimīgs atkal redzēt savu zemi ziedošu un elfus brīvus, taču… Sirds joprojām skuma pēc zaudētā drauga brašā Viesuļa. Princis smagi nopūtās, un pār viņa vaigu noritēja asara.

Tu taču neesi laimīgs… Jancis uzlika roku viņam uz pleca. Varbūt tieši tādēļ esi palicis tāds pats, par kādu tevi pārvērta ļaunais Miglas vecis.

-      Es nekad vairs nespēšu būt tik laimīgs kā reiz biju, jo manis dēļ Miglas Rausējs padzina Viesuli no šejienes. Eh, ja vien es varētu doties viņu meklēt! Bet es nedrīkstu atstāt savu zemi un atkal to pakļaut briesmām. Ja man lemts palikt neglītam tikai tādēļ vien, ka sirds skumst pēc drauga, tad lai tā arī notiek. Es to esmu pelnījis.

Prinča pleci saduga, un viņš pagriezās, lai dotos atpakaļ uz pili. Pavalstniekiem bija vajadzīgs stiprs valdnieks, un viņa asaras tiem nebija jāredz. . Jancis pastiepa roku, lai princi aizkavētu, bet, nespēdams izšķirties, vai labāk tomēr neatstāt nelaimīgo vienatnē, saminstinājās. Piepeši pie auss nosīca smalka balstiņa. Tas bija Sarkanais elfs.

-   Paskaties! Viņš pastiepa roku.

Jancis pagrieza galvu un ieraudzīja, ka pāri pļavai rikšo Ceriņš. Tuvojoties pilij, viņš pielika soli un, kuplajām krēpēm plīvojot, līksmi iezviedzās.

-    Ceriņ! Hehehej, Ceriņ! zēns iesaucās un māja ar abām rokām, cik sparīgi vien spēja, it kā tas pasteidzinātu mirkli, kad zirgs atkal nostāsies viņam blakus.

-   Viesulis, princis pagriezies nočukstēja. Neticu pats savām acīm… Viesuli!

Viņš noripināja savu tuklo ķermeni pa trepēm un klupdams krizdams skrēja pretī Ceriņam, cik vien veikli viņa četras līkās kājas spēja.

Jancis nopūtās: šķiet, ar princi ir pavisam slikti. Viņš acīmredzot noturēja Ceriņu par savu pazudušo draugu Viesuli. Arī elfi saspiedās ciešāk bariņā; dažs klusēdams nogrozīja galvu, kamēr cits klusējot kasīja aiz auss.

Princis aizelsies jau bija noskrējis pārsimts metru, kad beidzot aci pret aci satika Ceriņu. Baltkrēpis viņu pamanīja pēdējā brīdī un, strauji meties sāņus, lai baiso radījumu nenotriektu no kājām, spēji apstājās.

-    Ko skrien tieši zem pakaviem? Ceriņš sirdīgi uzsauca un jau grasījās auļot tālāk, bet kluss uzsauciens viņu apstādināja.

Saslējis ausis, zirgs ieklausījās balsī, ko vairs nebija cerējis jelkad izdzirdēt. Atmiņu gūzma izskrēja cauri galvai, un dažādi notikumi, kas teju jau bija pagaisuši no prāta un izbalējuši, atkal atgriezās. Un pāri par visam skanēja balss. VIŅA balss.

-   Viesuli? princis Ludvigs satraukti ierunājās un pastiepa drebošu roku uz viņa pusi. Vai mani vairs neatceries?

-    Ludvig? Ceriņš paspēra soli tuvāk un, sirdij dīvaini notrīsot, ieskatījās radījuma zilajās acīs. Tas esi tu, mans princi… Tas taču esi tu!

Zirneklis pieklumburēja viņam klāt un ar visiem četriem taustekļiem gribēja apskaut necerēti atrasto draugu, bet samulsis tos nolaida, jo nevēlējās baltkrēpi izbaidīt ar savu baiso ķetnu pieskārienu.

-   Vai tu tiešām domā, ka tavs izskats mani baida? baltais zirgs nosprauslojās. Tas esmu es tavs labākais draugs Viesulis, dumiķīt! Pats tevi apskautu ar lielāko prieku, bet baidos nogāzt no kājām. Nāc tik nu šurp!

Zirneklis nelika lūgties. Apmetis visas četras ķetnas ap zirga balto kaklu, viņš iešņukstējās. Visas sirdī krātās skumjas kā nevaldāma asaru straume plūda un plūda pār melni spalvotajiem vaigiem. Baltais zirgs klusi stāvēja, piespiedis savu vaigu viņējam, un ar katru karsto asaru, kas noritēja pār Prinča vaigu un samērcēja Viesuļa balto spalvu, atcerējās dzīvi, ko viņš te bija aizvadījis, līdz Miglas Rausēja pātagas cirtiens bija viņu patriecis, atņemot mājas, draugu un pat atmiņas par laimīgajām dienām.

Jancis nesapratnē noraudzījās, kā Ceriņš ļaujas prinča apskāvienam, un klusībā nožēloja, ka atrodas pārāk tālu, lai sadzirdētu, par ko abi tik ilgi tur runā.

-   Piedod, draudziņ! Piedod, ka tevi nenosargāju, teica princis, Oranžais elfs nočukstēja saklausītos vārdus.

-    Ko?! Jancis pārjautāja, lai arī elfa teikto bija dzirdējis gluži labi.

-     Tu taču gribēji zināt, par ko viņi runā, vai ne? Oranžais elfs sapurināja ugunīgi rudos matus un piemiedza aci.

-      Nūjā, zēns samulsis atbildēja. Jancis neviļus atcerējās, ka Oranžais elfs valda pār Sapņu Valstību un tikai izpilda viņa vēlēšanos sadzirdēt Prinča un Ceriņa sarunu.

Oranžais elfs iesmējās un apklusa, ar acs kaktiņu šķielēdams uz puiku, kurš nepacietīgi mīņājās, nespējot izlemt doties pie Ceriņa vai palikt tepat.

Un ko Ceriņš atbildēja? Jancis atkal ierunājās.

Oranžais elfs pavēra muti, bet nepaguva neko atbildēt, jo tanī brīdī pļavā notika kaut kas visai neparasts.

-  Tev nav jālūdz piedošana! baltais zirgs maigi nobubināja princim pie auss. Līdz ar zirnekļa atvieglojuma pilno nopūtu taustekļu tvēriens atslāba. Pagriezis galvu, Viesulis ieraudzīja, ka baisā radījuma spalvainais ķermenis top arvien gludāks un smalkāks. Četru kāju vietā palika divas, un taustekļi pārvērtās par skaistu roku pāri. Pār prinča pleciem noslīdēja grezns septiņkrāsu apmetnis, un tumšajos matos iemirdzējās zelta kronis, rotāts ar krāsainiem dārgakmeņiem.

Pacēlis rokas, princis tīksmi izkustināja pirkstus un noglauda seju: vaigi bija kļuvuši tikpat gludi kā senāk, pirms viņš tika pārvērsts par zirnekli.

-   Vai es… viņš iesāka un, pametis skatienu lejup, apklusa.

-   Jā, tavs resnais vēders nu ir prom, zirgs iesmējās. Viņa draugs bija atguvis šīs zemes īstenā pavēlnieka un sarga daiļos sejas vaibstus.

-   Ak, Viesuli! Princis gaiši pasmaidīja. Esmu tev un mūsu varonīgajam draugam lielu pateicību parādā.

Uzlēcis mugurā staltajam rikšotājam tikpat staltam kā viņš pats -, princis iesvilpās, un zirgs metās auļos. Pēc brīža viņš iejāja pils pagalmā.

-   No sirds tev pateicos, draugs! Ludvigs nolēca no zirga, greznajam apmetnim noplīvojot, un nometās uz ceļgala Janča priekšā. Zēns samulsa vēl vairāk, nekā ieraugot prinča brīnumainās pārvērtības.

-   Tu ne tikai atbrīvoji Varavīksnes Valstību no ļaunā Miglas Rausēja, bet arī manu mīļo Viesuli atvedi mājās, princis turpināja.

-    Ceriņš…Vai tad viņš nemaz nav Ceriņš? Jancis jautāja, cenzdamies noslēpt skumjas. Balss nodevīgi ietrīcējās. Kā tad tā?

Domas drudžaini joņoja cauri prātam, un pēkšņi Jancis jutās tā, it kā acumirklī būtu pazaudējis kaut ko ļoti dārgu: viņa aizdomas ir piepildījušās, un Ceriņš tik tiešām nav neviens cits kā tas pats prinča vienīgais un labākais draugs Viesulis, kuru Miglas Rausējs reiz padzina no šejienes.

-     Protams, es esmu tavs Ceriņš, baltais zirgs mierinoši nobubināja un uzlika savu zodu uz zēna pleca tāpat, kā to neskaitāmas reizes jau bija darījis.

-    Tu, pat nezinot, kas es esmu un no kurienes nāku, 'dāvāji man draudzību un patvērumu, kad biju nomaldījies. Vienmēr būšu tavs Ceriņš, tāpat kā tu vienmēr būsi mans draugs. Tu taču to zini…

-    Zinu gan, Ceriņ, Jancis nopūtās, un šaubas kā smags akmens novēlās no sirds. Kā gan viņš varēja iedomāties, ka draugs viņu aizmirsīs tikai tādēļ, ka atkal saticis princi, kuru aizstāvēdams stājās pretī pašam Miglas Rausējam? Tieši tāpat Ceriņš nostājās starp Rausēju un viņu pašu, nebaidoties, ka pātagas cirtiens pret viņa muguru to atkal var izraidīt no mājām.

-   Kā tev izdevās atcerēties, ka mājas ir šeit?

Jancis atminējās prinča vārdus: ikviens, kurš pārkāpj šīs zemes robežas, aizmirst itin visu.

-     Kopš Rausējs mani padzina, es neatminējos pat savu vārdu. Viesulis papurināja galvu. Klejoju apkārt kā apmāts, līdz kādu dienu nokļuvu vietā, kur tieši pļavas vidū ieraudzīju no zemes augam Varavīksni. Tās tuvumā beidzot jutos tik mierīgi un labi, it kā būtu atradis kaut ko, ko pats nezinot visu laiku meklēju. Un tad es ieraudzīju tevi. Uzreiz nojautu, ka būsim draugi, lai arī tu nesaprati ne vārda, ko tev teicu. Tālāko jau tu zini pats. Liktenis bija lēmis, ka tieši es tevi pavadīju tālajā ceļā, lai atbrīvotu elfus un glābtu Varavīksni. Reizēm, jājot caur Varavīksnes Valstībām, man šķita, ka esmu tur jau bijis, bet atmiņas te uzradās, te atkal pagaisa, it kā to visu būtu nosapņojis. Baltais zirgs aizdomājies apklusa.

-   Tagad es saprotu, kādēļ tu tik daudz zināji, Jancis iesaucās. Tu prati atrast ceļu Violetajā Valstībā, kad bargais vizbulīšu lauka rūķis mums neļāva šķērsot viņa pļavu, un tu zināji par dziedinošajiem kokiem. Un šeit mēs taču pilī neatradām nevienu citu ieeju, kā vien caurumu tornī, pa kuru es ielīdu. Kā tu beigu beigās tiki iekšā?

-   Neesmu īsti drošs, Viesulis domīgi piemiedza zilās acis, bet, tiklīdz sadzirdēju kņadu tur iekšā, sajutu, ka tev draud briesmas, un, daudz nedomādams, metos tev klāt, viņš pamāja ar galvu uz pils durvju pusi, un spēru pa sienu cik jaudas, līdz tā padevās.

-    Un tad tava atmiņa atgriezās? Sarkanais elfs nepacietīgi iejautājās. Arī pārējie elfi, elpu aizturējuši, gaidīja atbildi.

-   Atgriezās gan, tiklīdz ieraudzīju Miglas Rausēju, Viesulis piesita labo priekškāju pie zemes, bet ne pilnībā. Tobrīd es atcerējos, kā viņš jau reiz pacēla pret mani savu pātagu. Tālāko jūs jau zināt: atņēmis viņam pātagu, metos laukā pa durvīm un ar lielāko prieku saspārdīju to gabalu gabalos, lai pēc tam iemestu aizā. Pa to laiku jūs Rausēju patriecāt no zemes virsas un tā atkal atdzīvojās. Baltkrēpis tīksmi pārlaida skatienu ziedošajai pļavai.

-    Steigdamies pie jums, pļavā satiku princi. Pirmajā mirklī es viņu nepazinu, bet, ieskatījies acīs gan, zirgs pabeidza savu stāstu.

-   Ceriņ… Viesuli… Jancis beidzot sadūšojās pajautāt. -Vai tu paliksi šeit vai arī nāksi man līdzi uz mājām?

Baltais zirgs kā šaubīdamies uzlūkoja pārmaiņus princi un zēnu. Viņš labprāt paliktu kopā ar abiem draugiem, bet saprata, ka tas nav iespējams. Princis un zēns mita katrs savā pasaulē.

-     Viesuli, princis steigšus ierunājās, it kā baidīdamies, ka vilcinoties var pietrūkt dūšas. Dodies 'Jancim līdzi, ja tava sirds tā vēlas! Jūs manā labā esat darījuši tik daudz. Patiešām gribu, lai jūs abi būtu laimīgi…

-   Tu esi gatavs manis dēļ atteikties no sava vienīgā drauga? Jancis jautāja.

-    Esmu tev lielu pateicību parādā. Princis piespieda rokas pie sirds un nolieca galvu.

Zēns klusēdams pārlaida skatienu Varavīksnes Sarga Valstībai. Sirds sažņaudzās, nespējot izlemt: pieņemt prinča augstsirdīgo piedāvājumu vai tomēr noraidīt, pat ja tas būtu sāpīgākais lēmums viņa dzīvē?

Ja nu šo zemi atkal iekāro ļaundaris? Kā gan princis viens, bez uzticamā drauga blakus spēs stāties pretī ienaidniekam?

-        Nē, Ceriņ. Jancis nopūtās. Tev jāpaliek tepat. Jūs abi vairs nedrīkstat pieļaut, lai svešinieks sper kāju pāri šīs zemes robežai. Es nedrīkstu tevi paturēt tikai tādēļ vien, ka to vēlos.

-        Tu esi drosmīgs un gudrs zēns. Baltais zirgs godbijīgi nolieca galvu.

-         Laiks doties ceļā, Sarkanais elfs ierunājās un saudzīgi pieskārās zēna plecam. Zaļumiņš pārāk ilgi viens rūpējas par Varavīksni.

-         Jā, arī man jādodas uz mājām, Jancis skumji pasmaidīja. Vectētiņš gaida.

-          Paliec sveiks, draugs! Princis cieši apskāva zēnu.

-   Paliec sveiks un gādā par šo zemi!

-   Apsolu! Princis uzlika roku uz sirds.

-        Paliec sveiks, mīļo Ceriņ! Jancis beidzamo reizi apskāva zirga balto, spēcīgo kaklu. Lai kā arī zēns centās savaldīties, kļuva pavisam skumji un acu kaktiņos riesās nodevīgas asaras.

-         Ardievu, manu zēn! Tu vienmēr paliksi manā sirdī! Ceriņš nočukstēja un, brīdi klusējis, piebilda: Ek, ja man būtu rokas, es tevi tā-ā-ā apskautu!

Jancis caur asarām iesmējās. Ceriņš, kā vienmēr, prata viņu uzmundrināt tik labi kā neviens cits.

-         Es tevi arī vienmēr atcerēšos, pat ja no manas atmiņas pagaisīs viss, kas te noticis.

-         Tev no atmiņas nepagaisīs itin nekas, vari būt drošs, princis ierunājās. Tā ir Varavīksnes Valstības dāvana tev. Tu atcerēsies visu, ko šeit esi piedzīvojis. To tu esi godam nopelnījis.

Paldies, princi! Jancis pasmaidīja caur asarām. Paliec sveiks, draudziņ! viņš vēlreiz iečukstēja baltkrēpim ausī un, atlaidis rokas no ciešā apskāviena, atkāpās.

Elfi sasēdās viņam uz pleciem un sadevās rokās. Jancis juta, ka ķermenis kļūst arvien vieglāks un vieglāks, līdz beidzot viegli kā pūciņa atraujas no zemes un paceļas gaisā. Drīz vien pils no attāluma izskatījās tik maza kā sērkociņu kastīte. Kad Ceriņš pārvērtās sīkā, baltā punktiņā, draudot kuru katru brīdi pagaist skatienam, Jancis pēdējo reizi nočukstēja: Ardievu, draudziņ…

Zem viņiem palika košais magoņu lauks, kur viņi bija tik aizrautīgi dejojuši vēja mūzikas pavadījumā. Un mūžīgās ziemas valstība, no kuras Ceriņš pēdējā brīdī Janci bija iznesis uz savas muguras, pirms sals sastindzinātu viņu uz visiem laikiem. Tur pavīdēja milzīgais ezers, zem kura viņi bija mērojuši ceļu; tagad sīkās zivteles draiski riņķoja gar krāsainajiem

koraļļu rifiem, nebaidoties, ka tie zaudēs skaistumu.

Un tur, tālu lejā, atmirdzēja koši violeto vizbulīšu lauks; panīkušie ziedi atkal bija uzplaukuši visā krāšņumā. Varbūt tagad grumbas nīgrā rūķa sarauktajā pierē iztaisnosies.

Drīz vien Varavīksnes Valstība palika aiz muguras un Janča kājas mīksti pieskārās zemei blakus varavīksnei vectēva pļavā, kur ceļojums bija sācies.

XIV NODAĻA atkal mājās jeb vislabākā dāvana

-    Sveiki atkal mājās! kā zvaniņš nodžinkstēja Zaļumiņa balss.

Elfi sagrāba Zaļo elfu savās skavās, nogāza gar zemi un nebēdnīgi kūleņoja pa pļavu, nespējot vien nopriecāties, ka atkal ir visi kopā. Arī Jancim sejā nemanot iezagās smaids. Elfu prieks bija varen lipīgs.

-   Ko lai izdarām tavā labā? Lūdz, ko vien vēlies! Zaļumiņš, beidzot atbrīvojies no brāļu skavām, pievērsās zēnam, kurš stāvēja nomaļus. Ja vēlies, Varavīksnes Valstības durvis tev vienmēr būs atvērtas!

-   Nē, to gan nevajag, Jancis noraidoši papurināja galvu. Ja nu viņa vietā kāds cits ielavās Varavīksnes Valstībā? Nē, lai cik loti viņš vēlētos atkal tur nokļūt un satikt Ceriņu, zēns vairāk par visu pasaulē vēlējās pasargāt savu draugu no jaunām briesmām. Labāk aizveriet vārtus ciet uz visiem laikiem.

-   Tu droši zini, ka to vēlies?

-     Jā, pavisam droši! Jancis pārliecinoši atbildēja un tieši tā arī domāja.

-    Paldies tev par visu! Paliec sveiks! Zaļumiņš pasmaidīja. Tieši tādu atbildi viņš bija cerējis no zēna sagaidīt.

Jancis pamāja atvadu sveicienu, un elfi cits pēc cita veikli ielēca varavīksnē. Pēdējais tajā ieklupa Oranžais elfs un, apmetis pāris draisku kūleņu, piemiedza zēnam ar aci, un nozuda.

Jancis devās mājās. Satvēris durvju rokturi, viņš smagi nopūtās un pēdējo reizi atskatījās pār plecu. Varavīksne zaigoja krāšņi un koši. Tik košu viņš to vienmēr atcerējās redzējis. Nospiedis rokturi, zēns atvēra durvis.

-   Labrīt mazdēliņ! Vectētiņš jau bija pamodies un rosījās gar plīti. Jancim saskrēja mutē siekalas no gardās tikko ceptu pankūku smaržas.

-     Labrīt! zēns atbildēja un pēkšņi sajuta, cik ļoti sailgojies pēc vectētiņa. Viņš nespēja atturēties un apskāva veco vīru tik cieši, it kā nebūtu redzējis veselu mūžību.

. Kas tad nu? vectētiņš labsirdīgi iesmējās.

-    Nekas, esmu tikai sailgojies pēc tevis, Jancis nočukstēja un, piespiedis degunu vecā vīra jakas piedurknei, aizvēra acis un ieelpoja tās smaržu.

Tā smaržoja mazliet pēc medus, mazliet pēc skujām. Pēc mājām… Tikai tagad Jancis aptvēra, ka ceļojums ir galā. Viņš gan joprojām īsti nesaprata, vai priecājas par to, ka viss ir beidzies, vai tomēr ne. Protams, bija prieks būt mājās un atkal redzēt vectētiņu, bet tur palika Ceriņš… Vislabākais draugs, kāds vien viņam jebkad bijis un, iespējams, būs.

-       Mazdēliņ, man tev ir dāvana! vectētiņš pārtrauca zēna pārdomas.

-   Man? Jancis pārsteigts pārjautāja.

-        Laikam esi aizmirsis, ka tev šodien ir dzimšanas diena! vecais vīrs pasmējās. Nāc man līdzi! viņš uzsauca un itin veikli, par spīti savam cienījamam vecumam, devās uz nomaļo kūtiņu.

Pustumsā iztraucētas iekladzinājās vistas, un bullēns piebalsoja ar klusu "mūū".

-         Viņš nu ir tavs. Rūpējies, kā nākas! Vectētiņš piegāja pie nomaļa, ar pāris dēļiem nožogota steliņģa un pamāja ar roku mazdēlam, lai taču nāk tuvāk.

Jancis paspēra pāris soļu, un sirds krūtīs salēcās, ieraugot, ka pretī veras divas debeszilas acis. Balts pusaugu kumeļš braši nosprauslojās un, piesitis kāju pie zemes, zēnu cieši nopētīja.

-        Paldies, vecotēv! Janča balss viegli ietrīsējās. Tā ir vislabākā dāvana, kādu vien varētu vēlēties!

Viņš piegāja pie kumeļa un pabužināja kuplo krēpju cekulu starp ausīm. Mirkli šķita, ka ar zilo acu gudro skatienu viņā veras Ceriņš.

-        No kurienes tāds esi te gadījies? Viņš nespēja ne acu atraut no tik pazīstami zilajām acīm.

-        Kaimiņiene Dārta iedāvināja, vectēvs atmeta ar roku. Teica, ka ķēve sagrūsnējusi, kamēr ganījusies pa lauku. Dārta brīnījās, pa kuru laiku, jo citi zirgi tak te nav manīti.

-   Ak, Ceriņ! Jancis nočukstēja un pasmaidīja.

-         Viņai divus zirgus uzturēt neesot ne laika, ne spēka. Un tā nu viņš tagad ir tavs, ja vien to vēlies. Vectētiņš papliķēja kumeļam pa muguru.

-        Protams, es vēlos, Jancis steigšus atbildēja un, atvēris kūts durvis, izveda kumeļu laukā.

Spilgtie saules stari uz mirkli apžilbināja acis.

-        Vai man tā tikai šķiet vai arī varavīksne kļuvusi košāka? Vectētiņš izbrīnījies pielika plaukstu pie pieres.

-        Tā ir tāda pati kā vienmēr, Jancis domīgi atbildēja.

-        Nūja, droši vien, piekrita vectētiņš un pagriezās uz māju pusi. Pusceļā viņš pēkšņi apstājās. Un kā tad savu kumeļu nosauksi?

-        Par Ceriņu, Jancis, ne mirkli nedomājot, atbildēja.

-         Ceriņš… vecais vīrs domīgi atkārtoja. Labs vārds.

Pie mājas viņš vēlreiz atskatījās un uzsauca:

-          Paskat tik, tavu brīnumu! Baltais ceriņkrūms uzziedējis! Nav ziedējis vairākus gadus, jau grasījos to nozāģēt!

« Jā, pasaule ir brīnumu pilna. Jancis paskatījās uz varavīksni un pasmaidīja. Vai ne, Ceriņ?

Baltais kumeļš, ausis saslējis, kaut ko nobubināja un, piešķiebis galvu, visgudri noraudzījās uz saimnieku.

-        Piedod draudziņ, Jancis noglāstīja mīksto, gludo spalvu. Pagaidām vēl nesaprotu, ko tu vēlies man pateikt, bet gan jau es to iemācīšos.

Ceriņš pamāja kā piekrītot un, kājas stalti cilādams, aizrikšoja pa pļavu uz varavīksnes pusi. Jancis noraudzījās viņam pakaļ, un, uzmetot skatienu varavīksnei, pēkšņi šķita, ka tajā parādās Oranžais elfs visu

sapņu piepildītājs un šķelmīgi piemiedz ar aci. Var jau būt, ka viņam tikai tā izlikās, bet varbūt tieši tā arī bija.

Saturs

i nodaļa Vasara ir sākusies jeb Varavīksnes

ciema noslēpums……………………………

ii nodaļa Baltkrēpis jeb Jancis iegūst

jaunu draugu………………………………….

iii nodaļa Zaļais elfs jeb varavīksne briesmās………

iv nodaļa Violetā Valstība jeb no ceriņu

smaržas līdz sikspārņu spiedzieniem …

v  nodaļa Zilā Valstība jeb pat zivis prot runāt….

vi  nodaļa Gaišzilā Valstība jeb ceļš cauri ziemai..

vii nodaļa Zaļā Valstība jeb cik labi satikt draugu

viii nodaļa Dzeltenā Valstība jeb Akas

Sarga mīklas………………………………….

ix nodaļa Oranžā Valstība jeb Ceriņš

iegūst spārnus……………………………….

x nodaļa Sarkanā Valstība jeb visiem

jābūt laimīgiem………………………………

xi nodaļa Dūmakas Valstība jeb kur

vilki miglā klejo……………………………..

xii nodaļa Miglas Rausēja pils jeb elfu glābšana…

xiii nodaļa Brīnumainās pārvērtības…………………….

xiv nodaļa Atkal mājās jeb vislabākā dāvana…………

Content

Puriņa Inga Varavīksnes ceļš

I NODAĻA Vasara ir sākusies jeb Varavīksnes ciema noslēpums

II NODAĻA Baltkrēpis jeb Jancis iegūst jaunu draugu

III NODAĻA Zaļais elfs jeb varavīksne briesmās

IV NODAĻA Violetā Valstība jeb no ceriņu smaržas līdz sikspārņu spiedzieniem

V NODAĻA Zilā Valstība jeb pat zivis prot runāt

VI NODAĻA gaišzilā Valstība jeb ceļš cauri ziemai

VII NODAĻA zaļā valstība jeb cik labi satikt draugu

VIII NODAĻA dzeltenā valstība jeb Akas Sarga mīklas

IX NODAĻA oranžā Valstība jeb Ceriņš iegūst spārnus

X NODAĻA sarkanā valstība jeb visiem jābūt laimīgiem

XI NODAĻA dūmakas valstība jeb kur vilki miglā klejo

XII NODAĻA miglas rausēja pils jeb elfu glābšana

XIII NODAĻA brīnumainās pārvērtības

XIV NODAĻA atkal mājās jeb vislabākā dāvana

Saturs