Bērtulis Aivars

Vecās baznīcas noslēpums

Aivars Bērtulis

Vecās baznīcas noslēpums

.

..

Vecās baznīcas noslēpums

No vecās baznīcas nekas daudz nebija palicis pāri. Drupu kaudzes vienā galā slējās sagruvusi siena, kura varēja nojaust bijušo ieejas durvju aiļu. Pašas drupas bija apaugušas ar daudzu gadu desmitu sanesumu kārtu, uz tiem auga veci koki. Nez no kurienes uzradies apinis nebija apmierinājies ar lazdu krūma sagūstīšanu un spēcīgas atvases dzina uz pussagruvušās sienas pusi. Pamestības ainu vēl pastiprināja baronu kapeņu atliekas: tās bija redzamas tūlīt aiz tikpat sabrukuša, no laukakmeņiem celta žoga, aiz kura tālāk varēja nojaust lauku kapsētas skumjās aprises. Vēlās pēcpusdienas saule skopi apgaismoja šo aizmirsto postažu, piešķirdama tai noslēpumaini drūmu noskanu.

Bērni, kas visu laiku bija bezrūpīgi rotaļājušies, celdami pilis no sarkano ķieģeļu lauskām un zem šo piļu sienām rakdami ejas, sajuta saules norietēšanu aiz tuvējā meža un sāka justies neomulīgi.

Ben, iesim projām, man te vairs nepatīk! Opaps arī droši vien jau uztraucas, kur mēs esam tik ilgi palikuši. Māsa kā vienmēr runāja un visu darīja prātīgāk un apdomīgāk.

-   Paklau, kāpēc opaps negrib, lai nākam šurp rotaļāties? Te taču ir tik forši! Par Benu uzrunātais bija neizpratnē.

-    Tāpēc, ka te kādreiz ir dzīvojis spoks.

-    Kādreiz dzīvojis… Tagad taču nedzīvo! Tad jau mēs sen to būtu sastapuši.

-    Brr… Māsa nodrebinājās. Labi vien ir, ka neesam! Ei nu zini, kas tādam spokam…

Brālis viņu pārtrauca. Betij, skaties, kas tad tas!

Brālis rādīja uz viņu izrakto ceļu starp uzceltajām pilīm un tuneli, kas savienoja abus ceļa posmus. Viens ceļa posms ar tikko uzceltās pils stūri bija dīvaini ieliecies, tāpēc no bērnu celtās būves visu laiku bira nost sīkas ķieģeļu drumslas. Tajā brīdī kokos iekrita vēja brāzma. Rietošās saules stari caur koku lapotni sāka ņirbēt uz pussagruvušās baznīcas sienas, un tās ailā parādījās savāda, pelēka ēna. Sarkans saules stars, atdūries pelēkajā parādībā, pēkšņi izgaismoja milzīgu, zaļu, kā bērniem šķita, ļaunu un nežēlīgu aci.

-    Spoks! abi bērni iekliedzās gandrīz vienlaikus un, pielēkuši kājās, strauji apskāvās, meklēdami glābiņu viens pie otra.

Pēkšņi zeme zem bērnu kājām sāka kustēties. Gadu desmitiem lietus mērcētā, sala un atkušņu ļodzītā baznīcas pagraba griestu velve pēkšņi iebruka, un bērni kopā ar ķieģeļu lauskām un mūra gabaliem krita tukšumā; gadu desmitiem tas bija atradies zem drupu kaudzes.

Negaidītais, dobjais troksnis, ko radīja iegruvums, nobaidīja veco pūci, kura tikko bija sākusi iekārtoties uz naktsguļu pussagruvušās sienas iedobumā. No apkārtējiem kokiem uzspurdza putnu bars, kas pēc brīža tomēr atgriezās vecajā vietā. Zeme it kā ievaidējās, it kā atviegloti nopūtās, šķirdamās no kāda baisa noslēpuma. No cauruma drupu kaudzes vidū izplūda tāds kā putekļu mākonis. Brīdi virmojis virs drupām, tas lēnām, pēc tam aizvien ātrāk cēlās uz augšu, lai, pārvērties caurspīdīgā vakara miglā, izzustu sārtās vakara debesīs.

Pirmais atjēdzās brālis. Redzēdams sev blakus māsu sveiku un veselu, viņš pievērsās, viņaprāt, lielākajai nelaimei, kāda varēja notikt. Nieks par nobrāzto roku, kura diezgan stipri sūrstēja! Jaunās bikses bija sabojātas. Un vajadzēja tieši šodien tās uzvilkt!

Velc, velc, ar vecajām jau kauns staigāt. Ko kaimiņi domās? tā no rīta omamma urdīja, līdz pierunāja.

Uzvilka ar, un kas no tā iznāca? Omamma vainīga! Tagad pati bārsies! Kas bija vainas vecajām biksēm? Ar tām varēja bez bēdu gan kokos kāpt, gan sēdēt, kur ienāk prātā, nebaidoties nosmērēt, gan, ja vajadzīgs,

arī rokas noslaucīt. Jaunas bikses ir visu puiku lielākā nelaime. Jaunas bikses, jaunas bikses… Pagalam nu jaunās bikses ne vairs jaunas, ne tīras.

No tik skumjas apceres Benu atsauca māsas klusās raudas un asarainais jautājums:

-    Kā mēs tiksim ārā?

Jautājums tiešām bija vietā. Caurums, pa kuru bērni bija iekrituši, vīdēja pietiekami augstu, lai atmestu jebkādas cerības tikt ārā pašu spēkiem. Gaisma, kas krita iekšā, slikti apgaismoja vietu, kur atradās bērni. Pārējā telpa grima tumsā. Nedaudz pierodot pie pustumsas, kļuva redzama piegružota klona grīda, ķieģeļu lauskas un kaut kāds drēbju murskulis.

Brālis piecēlās un, paspēris pāris soļu uz kaudzes pusi, pēkšņi apstājās un apslāpēti iekliedzās. Nākamajā brīdī viņam piebiedrojās māsa. Kliedza abi. No dīvainās drēbju lēkšķes uz viņiem ar tukšiem acu dobumiem raudzījās divi galvaskausi.

Un tad kļuva pavisam tumšs. Kāds bija aizsedzis pēdējo gaismas avotu, iebāzdams caurumā ne tikai galvu, bet pat pusi ķermeņa. Taču tā vietā, lai nobītos vēl vairāk, bērni pārstāja kliegt un atviegloti uzelpoja, jo šis kāds ierunājās bargā, bet tik pazīstamā un mīļā balsī:

-    Ak tad te jūs esat! Pēdējos matus esmu noplēsis, jūs meklēdams, velnēni tādi!

Tas bija opaps.

* * *

Visiem bērniem ir vectēvi un vecāsmātes. Viņiem bija opaps un omamma. Visiem vectēviem un opapiem, vecmammām un omammām ir mazbērni, kurus sauc pierastos vārdos par Jāņiem, Pēteriem, Annām un Ilgām vai arī par Mārtiņiem, Kristapiem, Kristīnēm un Vinetām. Opapam bija divi mazbērni Bernhards un Beatrise. Abi dvīņi. Kā nevienam. Traks var palikt! Kā tu pasauksi, ja steigšus vajag? Kamēr izrunāsi vārdu, puika vai meitene jau gabalā. Tāpēc opaps tos sauca īsi un ērti par Benu un Betiju.

Bērni gulēja, pārciestās briesmas un šoku dziedinot ar dziļu un veselīgu miegu. Aiz muguras bija visai skaļa izskaidrošanās ar omammu; visvairāk brāzienu tika opapam par to, ka tik vieglprātīgi ļāvis bērniem vieniem pašiem spēlēties baznīcas drupās. Opaps gan mēģināja iebilst: sak, kas to varēja zināt! Bet tas nokaitināja omammu vēl vairāk, un viņa nosauca opapu par vecu muļķi, kuram nevar uzticēt bērnus. Pēc tik kategoriska slēdziena par viņa spējām opaps apvainojies apklusa. Apklusa arī omamma, kas bērnu zilumus un nobrāzumus noskaloja ar arnikas tinktūru. Juzdami kareivīgo omammas noskaņojumu, bērni turējās cik spēdami, ik pa brīdim caur zobiem šņākdami vai klusu vaimanādami, kad sūrstēšana kļuva pavisam neciešama. Omamma sāka smaidīt, opaps skaļi iesmējās, vērodams Betijas grimases. Pēc brīža uzjautrinājās jau visi četri. Par notikušo liecināja tikai sabojātās

Bena jaunās bikses, ari tās bija kļuvušas par zobgalību mērķi. Beigu beigās savukārt apvainojās Bens.

Bērni gulēja. Klusi atvēris durvis, opaps izgāja pagalmā. Raugoties zvaigžņu piebērtās debesīs, viņš jutās mazs un neaizsargāts salīdzinājumā ar dabas varenību. Atmiņā nāca laiks, kad viņš bija apmēram tikpat liels kā mazbērni, kas nomazgāti un aprūpēti bezrūpīgi šņākuļoja zem siltām segām.

* * *

Tēva mājas pagalms toreiz izskatījās pavisam citādi. Tas bija pilns ar krievu armijas karavīriem. Dārzā zem vecām ābelēm stāvēja automašīnas un lauka virtuve. Dzīvojamā mājā civiliedzīvotājus neielaida, jo tur atradās armijas štābs.

Toreiz, Otrā pasaules kara frontei tuvojoties, vācieši visiem lika sakraut vezumus un doties uz Kurzemi, taču tēvs un vēl daži kaimiņi pēc pāris kilometriem iegrieza vezumus mežā un tur steigā uzceltās zemnīcās visi kopā arī palika. Vairākas reizes bēgļi sadūrās gan ar vāciešiem, gan krieviem. Priekšā bija cīņas par Kurzemes cietoksni. Tikai veiksme un brīnums bēgļus paglāba gan no vācu, gan krievu lodēm un bumbvedējiem. Tāds nu ir zemnieks! Pat briesmas viņu nespēj atraut no savas zemes. Doties svešumā? Kas tur gaida? Lai brauc pilsētnieki tiem zemes nav žēl. Vai gan kāds toreiz ticēja, ka zemniekam zeme tiks atņemta? Zemniekam atņemt zemi? Muļķības!

Propaganda! Kas tad audzēs maizi?

Kad jau varēja just kara beigas, bēgļi nolēma doties atpakaļ uz mājām, taču tālu netika. Priekšā nepilnu desmit kilometru attālumā viss mutuļoja, un ļaudis tika apturēti dažus kilometrus no mājām. Nācās apmesties pie kaimiņiem un no tālienes vērot dzimto sētu. Toties bērniem tas nebija šķērslis. Visus posteņus un barjeras varēja apiet, un zēnu bariņš parādījās gan te, gan tur visnegaidītākajās vietās. Nav ko slēpt visvairāk puikas interesēja kara tehnika un… virtuve. Ēst gribējās nepārtraukti un mokoši. Karavīri gan uzspēlēti bargi dzina skrandaiņu bariņu prom, tomēr nekad neatteicās pastieptajā konservu kārbā ieliet prosas biezputras devu. Tā paša iemesla dēļ vecāki uz zēnu klejojumiem raudzījās caur pirkstiem, jo zināja: ēdamo no karavīriem izlūgušies, bērni nebūs galīgā badā. Mājās ne vienmēr bija ko likt galdā.

Zvaigžņotās vasaras nakts smaržas izraisīja bērnības atmiņas, un vecais vīrs gremdējās tajās dziļāk un dziļāk. Acu priekšā iznira ainas, kas bija iespiedušās kara laika bērna atmiņā. Vecais vīrs redzēja, kā pa putekļaino šoseju no Kurzemes puses krievu karavīri dzen nogurušu gūstekņu kolonnas. Pelēkās, izmocītās sejas krasi kontrastēja ar gaišajiem pavasara ziediem. Un tad pāri gūstekņu kolonnai, pāri ziedošam pieneņu laukam, pāri plaukstošam ābeļdārzam atskanēja tīra, zēniska balss, kurā varēja saklausīt gan izmisumu, gan cerību…

Paliec sveika, Latvija!… sauciens izdzisa dzidrajā pavasara gaisā.

Kolonna aizgāja. Daudzi no viņiem, karagūstekņu nometnēs nomocīti, mirstot redzēja pēdējo ainu, atmiņas par dzimteni: pavasara rītu, pieneņu lauku un baltmatainu ganiņu ar rīksti nošmulētā rokā; zēns ar šausmām, neizpratni un bailēm raugās apkārt.

Vēl kāds notikums nezin kāpēc bija saglabājies opapa atmiņā. Viņš un vēl divi kaimiņu zēni piekalnītē pie upes kurināja mazu ugunskuru. Uz tā konservu kārbā vārījās zvirbuļu olas. O, jā! Zvirbuļu olas tas ir kaut kas! Tās tika ēstas ar visu čaumalu, jo nolobīt naga lieluma oliņu bija neiespējami. Jaunais, augošais organisms droši vien pieprasīja savu kalcija devu. Puiku bariņš bija tuvējo māju zvirbuļpāru bieds un nelaime. Pēc viņu sirojumiem pažobelēs vēl ilgi skanēja zvirbuļu lāsti un vaimanas. Tad zvirbulmammas ar jaunu sparu metās dēt. Dzīvībai vajadzēja turpināties.

Svešais vīrs parādījās negaidot. Neviens viņu nebija redzējis, un te viņš piepeši stāvēja pie ugunskura un smaidot apvaicājās, kā garšojot zvirbuļu olas. Kaimiņu Laimonis, vecākais un drošākais, atbildēja, ka neesot nu gluži konfektes, bet ēst varot. Tad svešais iebāza roku kabatā un, izvilcis spīdošu monētu, iedeva to zēniem, teikdams, lai veikalā nopērkot konfektes vai cepumus. Dīvains bija šis vīrs it kā nezinātu, ka veikalā nekādu cepumu nav, maize, ij tā bija ne vienmēr. Kas attiecas uz konfektēm, tad salipušās ledenes nu nebija nekas izcils, taču ēst varētu, ja tikai būtu iespēja.

Bērni un svešinieks kādu brīdi sarunājās, tad svešinieku sāka vajāt krievu zaldāti, acīmredzot noturot par mežabrāli. Viņš droši vien tāds arī bija. Zēni aizbēga, tikai uz citu pusi, pametot gan pusvārītās zvirbuļu olas, gan ugunskuru, jo ar zaldātiem joki mazi. Lielu vilšanos zēni piedzīvoja veikalā, kur resna veikalniece viņus izdzina laukā, sakot, ka ar veco naudu te neesot ko darīt. Arī viena no zēnu mātēm vakarā, grozot pirkstos uzdāvināto monētu, sacīja, ka tā tagad esot nederīga, bet kādreiz par to varējis nopirkt visu, ko sirds kāro. Un, tuvredzīgi piemiegusi acis, vēl piebilda, lai naudiņu glabājot kā piemiņu, jo tā esot dīvaina un neredzēta. Zēns tā arī izdarīja, un varbūt tagad tā kaut kur glabājas starp vecām fotogrāfijām un citām piemiņas lietām.

Opaps skaidri atcerējās to dienu, kad vācu karavīri uzspridzināja baznīcu. Zeme nodrebēja no varenā sprādziena, un pirmajā brīdī šķita, ka tas ir kārtējais krievu aviācijas uzlidojums Kurzemes aizstāvjiem. Bet debesis bija tīras, un tikai pēc tam ļaudis ievēroja, ka ierastajā ainavā trūkst baznīcas torņa. Tas notika tikai dažas dienas pirms Vācijas kapitulācijas, un lielas jēgas šim notikumam nebija. Zēni pēc tam iemīļoja baznīcas drupas kā vietu, kur varēja spēlēt kara spēles. Beigu beigās vecāki kategoriski aizliedza zēniem turp doties. Apkārtnē aktīvi darbojās nacionālie partizāni, tā viņus dēvēja, mežabrāļi. Mežos, arī baznīcas drupās un blakus esošajā kapsētā bija nemierīgi, naktīs notika šaudīšanās, brīžiem norībēja pa rokas granātas sprādzienam. Arī pēc mežabrāļu tvarstīšanas jeb lielās tīrīšanas, kā to dēvēja krievu karavīri, pavisam mierīgi nekļuva. Mežabrāļu grupas gan bija daļēji sagrautas un izklīdinātas, bet daži cīnītāji vēl nebija nolikuši ieročus.

Turklāt izplatījās runas, ka kapsētā un baznīcas drupās tagad spokojoties. Zēnus kara laika bērnus nevarēja iebiedēt ar šāvienu trokšņiem, taču spoks tas šķita nopietni. Nevienam nebija vēlēšanās ar to sastapties. It īpaši pēc tam, kad baznīcas drupu vai kapsētas apkaimē kādu nakti pazuda pagasta partorgs [1] . Viņš bija krievu oficieris un atstāts pagastā, lai latviešu zemniekus audzinātu padomju kolektīvisma garā. Karotājs, drosmīgs vīrs, kurš neticēja spokiem, bet savam automātam gan un tā arī pateica liktenīgajā vakarā: viņš gan zinot, kas tas par spoku. Partorgs kā aizgāja, tā arī pazuda. Tonakt atskanēja šaudīšanās un arī tāds kā pieklusināts sprādziens. Tas nebūtu nekas neparasts, bet ne nākamajā dienā, ne vēlāk nevienu neatrada, kaut pazudušo meklēja vesels bars čekistu. Pēc kāda laika uz pagastu atsūtīja citu partorgu pavisam citādu un pulveri neodušu, kurš, krēslai iestājoties, ieslēdzās savā istabā un ārā negāja. Godīgi sakot, nebija jau arī ko tvarstīt. Spoks kopš tās nakts vairs netika ne redzēts, ne dzirdēts.

Vecais vīrs salīgi nodrebinājās. Kļuva vēss. Atmiņas bija aizvedušas tālā bērnībā, un tam bija svarīgs iemesls. Notikums ar bērniem un baisais atradums zem baznīcas drupām noslēptajā pagrabā, par kura esamību neviens nezināja, lika domāt, ka ir atklāts vairāk nekā pusgadsimtu sens noslēpums. Taču sirmgalvis nenojauta, ka tas ir tikai sākums notikumu virknei un saknes stiepjas tālā pagātnē.

Runas par spoku klīda pa visu pagastu. Partorgs neticēja spokiem. Ja kāds arī bija, tad īpašs spoks tāds, par kura notveršanu var cerēt uz dienesta paaugstinājumu un tikt projām no šīs nomales, kur visi uz tevi skatās caur pieri. Labi, ja skatās vien un nemēģina ielaist lodi mugurā.

Viņš nebija aizmugures žurka. Ievainojumu lentīšu pie zaldāta blūzes bija gandrīz tikpat daudz, cik ordeņa lentīšu. Ar nevajadzīgu bravūru un lielību viņš arī nebija izcēlies. Lielībnieki parasti pirmie ieņem labākās vietas Brāļu kapos, bet viņš vēl gribēja dzīvot. Tādēļ bija apdomīgs katrā solī, katrā darbā, pie kura ķērās. Uzmanīgi vēroja pagasta zemniekus, un gandrīz par katru viņam jau bija savs spriedums. Ar mīlestību un aizrautību pēc garajiem kara gadiem zemnieki ķērās pie savu saimniecību atjaunošanas. Partorgs ievēroja gan sliņķus, gan čaklos un secināja: jo turīgāks saimnieks, jo viņš aizrautīgāk strādā. Partorgam bija nedaudz žēl, jo zināja, kā viss beigsies: kolektivizācija* bija neizbēgama un vairs nebija aiz kalniem. Sekos turīgo (viņš izvairījās lietot vārdu čaklo) zemnieku izvešana. Viņš nāca no valsts, kur tas viss jau noticis, un neloloja ilūzijas, ka šeit būs citādi.

Partorgs pamanīja arī ko citu: šejienieši bija individuālisti un šajā ziņā pilnīgs pretstats viņa tautiešiem. Latvijā kaimiņu attiecības bija pavēsas, brīžiem skaudība ņēma virsroku. Tas atviegloja viņa darbu. Veikli iepinot sarunā kādu vārdu par kaimiņu, varēja itin viegli uzzināt ko tādu, ko citkārt neizdibināsi nemūžam. Dažs aiz skaudības, dažs, lai pielabinātos jaunajai varai, sarunāja šo to lieku, kas partorgam tomēr noderēja.

Arī šī reize nebija izņēmums. Tā dēvētais kapsētas spoks viņam jau sen nedeva mieru. Kopš nacionālo partizānu vienību sagraušanas tuvējā apkārtnē viss bija mierīgi. Posteņi un slēpņi tvarstīja nelielas cīnītāju grupiņas vai bēgļus, kuri mēģināja nokļūt tuvāk jūrai, lai veiksmes gadījumā nokļūtu Zviedrijā. To partorgs saprata. Jebkurš karotājs pat bezcerīgā situācijā dara visu, lai izglābtos. Pļāpas par došanos pretī ienaidnieka ložmetējam ir tikai pasakas un propaganda. Apdomīgums un veselais saprāts pašu ne vienreiz vien pasargājis no bojāejas.

Partorgam bija paradums ar nolietoto gaziku [2] apbraukāt pagasta robežu. Taču, ja viņš bija nodomājis nokļūt attālākajā nostūrī, kas robežojās ar lielu meža masīvu, kur joprojām bija nemierīgi, vienmēr ņēma līdzi kādu zēnu. Bērni ir bērni, katrs priecājās par iespēju pavizināties. Arī partorgs bija apmierināts. Viņš paļāvās uz to, ka mežabrāļi nešaus uz mašīnu, kurā atrodas bērns. Un nešāva arī. Mežs klusēja noslēpumaini un draudīgi. Mežs klusēja nicinoši: frontiniek, frontiniek! Kopš kura laika tu slēpies aiz baltgalvja zēna muguras? Par ko tev medaļas un ordeni? Gļēvulis, nevis frontinieks!

Kapsētas spoks iecirtīgi grozījās kapsētas un baznīcas drupu tuvumā. Baumas par viņu apauga ar raibu raibiem sīkumiem. Partorgs nolēma rīkoties. Tas droši vien ir kāds vietējais iedzīvotājs, kuram te ir dzimtās mājas; visticamāk, leģionārs no Kurzemes

cietoksnī kapitulējušās latviešu divīzijas. Taču pagaidām tas neapstiprinājās.

Palīdzēja gadījums. Vēlu vakarā iedams caur kapsētu, viņš aiz kapa pieminekļa pamanīja sainīti. Tā izrādījās maize un piena pudele. Spokam tā nebūtu vajadzīga, cilvēkam gan. Tuvumā nebija ērtas slēptuves, tādēļ partorgs iekārtojās aiz paliela krusta, kas gan atradās patālu no iespējamās spoka parādīšanās vietas. Apkaunojošā kārtā partorgs iesnaudās, un ar to pietika, lai ēdiena sainītis pazustu. Pēdas liecināja, ka spoks ir tuvojies vietai, kur slēpās partorgs, brīdi stāvējis un tad devies prom. Partorgs bija nikns, jutās apkaunots un pazemots. Tomēr uzradās cieņa pret šo nezināmo pretinieku, kurš neizmantoja viņa bezpalīdzīgo stāvokli, bet kā īsts vīrs deva iespēju tikties godīgā cīņā. Partorgs saprata, ka tā būs nopietna, ka pretinieks ir gudrs, varbūt pat pieredzējušāks par viņu.

Pagāja nedēļa, tad otra, bet nekas nemainījās. Brīžiem šķita, ka spoks ir pazudis, taču frontinieka nojauta brīdināja par pretējo.

Kādā pilnmēness naktī partorgs ierīkoja slēpni netālu no barona kapličas. Tad viņš ieraudzīja spoku. Liela auguma vīru vācu armijas formas tērpā. Varbūt mēnesgaisma bija mānīga, jo šķita, ka tā ir melna. Mēnesnīcā novizēja sudrabots uzplecis. Vai tiešām virsnieks? Tas tik būtu ķēriens, ja izdotos sagūstīt! Partorgs lēnām pacēla automātu un noņēma drošinātāju. Klikšķis klusajā naktī noskanēja neparasti skaļi.

Turpmākais notika vienlaikus; partorgs nospieda automāta gaili, cilvēks pie pieminekļa strauji sakustējās un nokrita pieminekļa aizsegā. Partorgs piecēlās un, turpinādams šaut, metās uz priekšu. Taču aiz pieminekļa neviena nebija. Tas ir neiespējami, viņš nevarēja kļūdīties! Viņš bija tēmējis kājās. Lai pats nekļūtu par mērķi, partorgs strauji pieplaka zemei. Roka sajuta ko lipīgu tās bija asinis. Nu protams, viņš bija trāpījis! Pieplacis zemei, viņš sāka uzmanīgi virzīties uz priekšu, sekodams asiņu pēdām. Tās aizveda līdz vecajai kapličai. Pussagrauta, bez logiem un durvīm tā stāvēja nepilnu desmit metru attālumā no baznīcas drupām. Partorgs uzmanīgi ielūkojās iekšā. Kapliča bija tukša. Neizpratnē paskatījies apkārt, viņš ieraudzīja nobīdītu grīdas plāksni, apakšā melnoja caurums. Azarta pārņemts, viņš ieslēdza kabatas lukturīti un gribēja līst pazemē, bet saprāts ņēma virsroku. Nu to viņš nedarīs! Apsēdies kapličas stūrī, viņš nolēma nogaidīt. Spriežot pēc asiņu sliedes, tas tur lejā ilgi neizturēs. Un tad, kad viņš zaudēs samaņu, to sagūstīs bez jebkāda riska.

* * *

Sargs bija pie pilnas samaņas. Ievainotā kāja, nosieta ar žņaugu, šķita notirpusi. Viņš gulēja pilnīgā tumsā un klausījās. Vienu brīdi no kapličas puses bija dzirdama tāda kā rosīšanās. Ejā iespīdēja gaisma, tad

viss apklusa. Pretinieki bija nolēmuši nogaidīt vai devušies pēc papildspēkiem. Viņš neloloja ilūzijas un saprata, ka tā būs viņa pēdējā kauja. Viņš tai bija gatavs. Vienā rokā viņš turēja ieroci, otrā spridzekļa slēdzi un bija gatavs cīņai. Eja bija mīnēta. Stundas ritēja, bet viss bija klusu. Nu ko! Jo labāk. Tātad viņam ir laiks visu pārdomāt, pavilkt svītru zem ne visai garās, toties notikumu un piedzīvojumu pilnās dzīves.

Viņš bija sargs un sargāja to, ko, apstākļu spiests, bija noslēpis šajā baznīcas pagrabā, un, pats savām rokām to uzspridzinās, tagad klusībā lūdza Dieva žēlastību. Viņam nebija citas izejas. Sprādzienam jāsagrauj viss arī baznīcas pagrabtelpas, to viņš uzzināja pavisam nejauši, kad saprata, ka loks ir noslēdzies. Aiziet viņš nedrīkstēja. Apakšā gulēja tas, kas nekādā gadījumā nedrīkstēja nokļūt svešās rokās. Papildus vajadzēja atrast sprāgstvielas, lai sagrautu šo jaunatrasto eju un visu pagrabu. Viņš nezināja, kurp dosies pēc tam, bet šobrīd tas nešķita svarīgi. Viņš bija kļuvis par sargu.

Partorgs kapsētā bija kļūdījies. Jā, sargs bija virsnieks, bet ne augsta ranga. Viņam bija jūras kara virsnieka mundieris. Viņš bija nēsājis dažādus mundierus, tomēr civildrēbes vairāk. Viņš nebija karojis nevienu dienu. Viņš dienēja pašā slepenākajā karaspēka daļā, par tās esamību zināja retais. Karš bija sācies jau ilgi pirms 1939. gada 1. septembra. Sargs bija pabijis gan Tibetā, gan Gobi tuksnesī, gan Dienvidamerikā. No turienes ar lieliem pūliņiem viņš bija atvedis to, ko tagad pirms savas neizbēgamās nāves sargāja pēdējiem spēkiem. Sargs nešaubījās par to, ka baltā rase, ārieši, ir tie, kuri var savest pasauli tādā kārtībā, kāda valdīja leģendārajā Atlantīdā.

Tibetā, kur viņš bija ieradās kopā ar ekspedīciju, viņš bija aculiecinieks satriecošam Tibetas mūku priekšnesumam. Patiesībā tas nebija priekšnesums: mūki cēla jaunu templi. Sēdēdami kalna pakājē, viņi monotoni dziedāja bungu rīboņas pavadījumā. Pēc kāda laika daudzu tonnu smags akmens bluķis viegli kā spalviņa peldēja augšup pa kalna nogāzi un paklausīgi nogūlās paredzētajā vietā.

Sargs un viņa biedri Tibetā darbojās gandrīz gadu. Tibetiešu likumus un likumsakarības viņi nespēja atšifrēt. Nebija tā, ka tibetieši kaut ko slēptu, viņi bija labsirdīgi un pretimnākoši, taču noslēpums bija un palika noslēpums.

Viņš apskauda savu labāko draugu, kuram tika uzticēts jaunais uzdevums. Karš ritēja pilnā sparā, kad vācu izlūkdienests ziņoja: Amerikā, Kalifornijā, dzīvojot cilvēks, kurš ir apguvis Tibetas mūku mākslu pakļaut gravitāciju. Aģents pats savām acīm bija redzējis šī cilvēka uzcelto pili, kas sastāvēja no milzīgiem koraļļu blokiem, kurus šis dīvainais vīrs bija saslējis viens, bez palīgiem, turklāt celtniecībā nebija izmantota nekāda tehnika. Noslēpumainais celtnieks bija kāds emigrants no Baltijas, šķiet Latvijas. Viņu vajadzēja nogādāt reihā, lai šo māku izmantotu reiha [3] uzvarai.

Uz Ameriku nosūtītā zemūdene neatgriezās. Netālu no krasta to pamanīja, un amerikāņu jūras aviācija izdarīja pārējo.

Drauga bojāeju sargs uztvēra sāpīgāk nekā militārās operācijas neveiksmi. Tieši tādēļ viņš jauno uzdevumu uztvēra kā drauga piemiņas saglabāšanu, kā atriebi par viņa nāvi. Tas deva papildspēkus, palīdzēja arī veiksme, un viņš izpildīja uzdevumu. Atkal sekoja briesmu pilns brauciens pāri Atlantijai. Šoreiz mērķis bija cits kāda maza valstiņa Dienvidamerikā. Vairāku dienu grūts gājiens cauri džungļiem, tad ielaušanās kādā pilsētas muzejā, un atbilde bija rokā.

Atpakaļceļš bija grūti izskaidrojamu notikumu un zīmju pilns, bet uzdevums tika izpildīts. Viņam bija jānokļūst mājās ar šo guvumu, jānokļūst par katru cenu. Un viņš nokļuva, neskatoties uz briesmām, kas draudēja no debesīm, no ūdens un no dzelmes.

Sargs neveikli sakustējās, ievainotā kāja griezīgi iesāpējās. Nemaņā viņš taustījās pēc ieroča, kas bija izslīdējis no rokas. Viņš bija atjēdzies īstajā laikā. Brīdi vēlāk viss būtu zaudēts. Nē, tas nenotiks! Pussagruvušajā ejā iespīdēja gaisma. Viņš brīdi nogaidīja un nospieda spridzekļa slēdzi. Klusums. Gaismas kūlis tuvojās. Viņš spieda slēdzi no visa spēka, juzdams, kā aizplūst dzīvība. Sprādzienu viņš nedzirdēja. Toties to sajuta partorgs, kurš bija pasteidzies pirmo un pēdējo reizi mūžā. Sprādziens nodārdēja viņam aiz muguras, pasvieda viņu gaisā un jau mirušu uzmeta virsū nekustīgajam sarga ķermenim; šķiet, tas partorgu gaidīja, uz pagraba grīdas gulēdams plaši atplestām rokām.

Opaps pamodās pēkšņi, jo miegā viņu bija pārņēmusi neizprotama trauksme, varētu pat teikt bailes. It kā kāds viņu neatlaidīgi aicinātu doties uz nezināmu vietu. Visi gulēja. Sieva bija aizbraukusi uz Rīgu pie meitas, atstādama bērnus viņa uzraudzībā. Viņš dzirdēja, kā tie miegā saldi šņākuļo. Viss bija mierīgi, bet dīvainā sajūta nepārgāja. Kāds viņu neatlaidīgi sauca. Viņš saprata, ka jāiet. Tieši tagad un bez bērniem. Vienam pašam. Neviens to nedrīkst redzēt. Viņu vilināja noslēpums. Ātri saposies, viņš devās ceļā.

Debesīs dzisa zvaigznes, solot dzidru un saulainu rītu. Izveidojusies ieeja baznīcas pagrabā bija iebrukuši vēl vairāk, tādēļ iekļūšana iekšā vairs nesagādāja nekādas grūtības.

Ieslēdzis kabatas lukturīti, viņš palūkojās apkārt. Abu karotāju mirstīgās atliekas joprojām bija turpat, tur mētājās vācu pistole Parabellum un krievu automāts. Pagraba stūrī zem gruvešiem viņš atrada sarūsējušu metāla kasti. Būdams kara laika bērns, viņš to pazina: tādās parasti glabājās vācu armijas ložmetējlentes. Šoreiz kaste bija tukša, tikai pašā dibenā baloja nodzeltējusi un sabirzusi papīra lapa. Kāds vārds piesaistīja vecā vīra uzmanību. Zem reiha ērgļa, kas greznoja lapas augšdaļu, bija rakstīts: Ahnenerbe.

Viņš zināja: "Ananerbe" "Senču mantojums" bija slepena Trešā reiha organizācija, kas nodarbojās ar okultismu un mistiku. Organizācijas darbība bija sākusies ilgi pirms Otrā pasaules kara, tā veica pētījumus gan Dienvidamerikā, gan Tibetā, gan Gobi tuksnesī un pat Antarktīdā.

Vecais vīrs aizdomājās. Ko sargāja šeit mirušais vācu virsnieks? Arhīvu? Dokumentus? Kā tie šeit nokļuvuši? >

Vecais vīrs sāka izklaudzināt pagraba sienu. Vienā vietā atskanēja dobja skaņa. Mitrie ķieģeļi viegli izjuka zem lauznīša spiediena. Parādījās niša, kurā atradās kaut kas paslēpts zem sapelējušu drēbju kaudzes. Izvilcis viņš atradumu sāka rūpīgi tīrīt. Kaut kas blāvi ievizējās. Pirmajā brīdī šķita, ka viņš tur rokās bālganu akmeni. Vecais bija vīlies. Tad tas ievizējās un lukturīša gaismā meta dzirkstis. Kristāls! Kristāla lode! Aiz pārsteiguma un šausmām vecais vīrs to gandrīz izmeta no rokām, tad saņēmās un apskatīja

tuvāk: galvaskauss. Kristāla galvaskauss! Tas raudzījās viņā ar spīdošiem acu dobumiem, it kā vaicādams: vai zini, kas es esmu un no kurienes nāku?

Vecais vīrs stāvēja kā sastindzis. Atradums bija pārāk negaidīts, neticams. Vīrs spēra pāris soļu uz priekšu, bet bija par vēlu. Varbūt laužņa cirtienu ietekmē drupu velve sabruka pār cilvēka galvu. Krītot viņš instinktīvi piespieda kristālu pie krūtīm, sargājot no brūkošajām krāsmatām. Viņš zaudēja samaņu.

Viss apklusa. Ārā ausa vasaras rīts, bet pagrabā valdīja bieza puskrēsla. Vecā vīra ķermenis bija nekustīgs, zem tā vīdēja daļa kristāla galvaskausa. Un tad tas kļuva gaišāks. Galvaskauss iezaigojās palsā gaismā, kas ritmiski pulsēja. Tad tā lēnām sāka dzist, un pagrabā atkal valdīja krēsla.

Vecais vīrs gulēja nesamaņā. Kāds it kā rādīja viņam vecas kinohronikas kadrus, dīvainas ainas. Viņš

redzēja okeānu, milzīgus viļņus, kuri gāzās pāri zemūdenes korpusam. Pēkšņi zemūdene atradās klusā līcī, un no tās atīrās gumijas laiviņa ar dažiem vīriem tajā. Tad nez no kurienes parādījās džungļu ainas: maza pilsētiņa, dīvaina izskata cilvēki, kuri panikā

bēga, tad atkal okeāns, zemu lidojošas lidmašīnas un zemūdene, kas, vairoties no uzlidojuma, strauji ienirst okeāna dzelmē. Visapkārt bija ūdens, tikai ūdens, un viņam trūka elpas…

Bērni pamodās pēkšņi un gandrīz vienlaikus.

-    Ben, mums jāiet!

-   Jā, opaps sauc. Viņam kaut kas noticis.

Kamīnā sprakšķēdama dega uguns. Bija drēgns ziemas vakars ar rietumu vēju, atkusni un slapja sniega vērpetēm. Dzīvoklī bija silti. Aiz loga pamazām pierima slinkais mazpilsētiņas dzīves ritms.

Neticamais, fantastiskais atradums tagad atradās šeit, dzīvoklī; rūpīgi ievīstīts mīkstā drānā, tas gulēja drēbju skapja stūrī. Vecais vīrs joprojām nebija izlēmis, ko darīt. Protams, viņš saprata, ka tas ir sensacionāls arheoloģisks atradums un par to būtu jāziņo policijai, taču viņš nevarēja un nevarēja saņemties to izdarīt. Bija sajūta: ja viņš šķirsies no kristāla, nodos draugu, kurš viņam izglābis dzīvību. Un tā tas patiesībā bija. Neizskaidrojamā veidā kristāls bērniem bija devis ziņu par to, kas ar viņu noticis pagrabā. Bērni bija opi izglābuši. Neatbildētu, neskaidru jautājumu bija pārāk daudz, lai kristālu atdotu svešās rokās. Gan pagūs to izdarīt! Laiku vecais vīrs nebija

velti šķiedis. Bibliotēkās ieracies vecu avīžu slejās, arī internetā pa kripatiņai bija vācis visu, kas palīdzētu izskaidrot neparasto atradumu. Tepat blakus pie kamīna sēdēja vēl divi interesenti, kājas nepacietīgi kūļādami.

Un tā man ir izdevies noskaidrot, no kurienes uzradusies senlieta. Kā nokļuvusi pie mums, grūti saprast, bet, no kurienes nākusi, ir dokumentāli pierādīts. Sis galvaskauss ir senlieta ar neskaidru pagātni. Tas atrasts Dienvidamerikā, precīzāk Hondurasā, ko mūsdienās sauc par Belizu. Tā ir neliela valstiņa Centrālamerikā. To uzgāja ceļotājs, arheologs un dēkainis Mičels-Hedžess savas trešās ekspedīcijas laikā 1926. gadā. Vēl precīzāk to atrada viņa meita Anna, kas palīdzēja tēvam izrakumos. Kad viņa attīrīja galvaskausu no zemes un tas iezaigojās saulē, indiāņi, kuri strādāja turpat, krita pie zemes un sāka to pielūgt kā Dievu. Ar to brīnumi nebeidzās. Vakarā gulētejot Anna nolika kristālu sev līdzās uz naktsgaldiņa. Naktī viņai sāka rādīties vīzijas no seno indiāņu dzīves, ausīs skanēja sveša valoda. Viņa uztrūkās no miega, neskaidru baiļu pārņemta.

-   Mēs redzējām, mēs redzējām tevi, opap, pagrabā zem drupām. Galvaskauss mūs pamodināja. Tas bija tik dīvaini…

-   Jā, bērni, tas ir dīvaini. Arī es bezsamaņā manīju ļoti savādas ainas. Galvaskauss man stāstīja svešu stāstu par sevi. Šo to var izskaidrot zinātniski. Kvarca kristāliem piemīt spēja uzkrāt informāciju. Ne velti modernajā datorindustrijā silīcijs kvarca kristāla galvenā sastāvdaļa tiek izmantots mikročipos. Kvarcs iespaido enerģijas laukus, arī cilvēka smadzenes, to var aktivizēt ar skaņas frekvencēm. Domāju, ka nav tālu laiks, kad visas zināšanas varēsim ierakstīt vienā vienīgā kristālā.

-    Tad varbūt šis kristāls ir kādas senas civilizācijas dators vai tā sastāvdaļa. Bena acis iepletās platas jo platas.

-    Par to mums grūti spriest, opaps atbildēja. Pastāv teorija, ka kristāla galvaskausi, kas līdz šim atrasti Dienvidamerikā un Centrālamerika, nokļuvuši tur no leģendārās Atlantīdas īsi pirms tās bojāejas.

Sī versija, tāpat kā daudzas citas, ir pārdomu vērta. Tātad atlanti mēģinājuši glābt pašu dārgāko un vērtīgāko.

-     Taču noslēpumainākais šajā stāstā,-turpināja vecais vīrs, ir tā tapšanas noslēpums. Ir vairāki līdzīgi atradumi. Visbiežāk tie uzieti Dienvidamerikā pagājušā gadsimta sākumā inku [4] piramīdu izpētes laikā. Pagājušā gadsimta beigās parādījās vairāki pētījumi, kuros apšaubīta kristāla galvaskausu izcelsme un tie uzskatīti par viltojumiem. Šo mīklu joprojām nav izdevies uzminēt.

-    Es zinu! iesaucās Bens. Citplanētieši!

-    Zaļie cilvēciņi! Betija iegavilējās.

-   Un citplanētieši to izdomājuši, lai redzētu, kādas blēņas uz zemeslodes dara mazi bērni, vecais vīrs piebalsoja. Nopietni runājot, tāda versija pastāv.

-    Nu un tad? Bens protestēja. Tu pats daudzreiz esi teicis, ka robeža starp fantāziju un realitāti ir ļoti, ļoti plāna un mainīga…

-    Jāatzīstas, ka visu, ko līdz šim biju lasījis par kristāla galvaskausiem, uzskatīju par fantastiku un izdomājumu. Jo vairāk pēc tam, kad kāds Holivudas režisors uzņēma grāvējfilmu par neskaitāmiem šādiem galvaskausiem: to maģiskais spēks varot izraisīt mūsu planētas bojāeju. Lūk, tagad tas ir acu priekšā! opaps negribīgi piekrita.

Es nešaubos, ka kristāla galvaskauss vispirms nokļuva Vācijā, un ar dziļu pārliecību varu teikt vēl precīzāk Vevelsburgas pilī, kas kalpoja par kulta un pulcēšanās vietu. Tur saplūda slepeno ekspedīciju savāktie materiāli, atskaites un dokumenti. Ir ziņas, ka kara beigās tos ieguva amerikāņi, kuri noorganizēja speciālu desantu, lai visu to sagrābtu. Pils kara beigās ar nolūku tika sagrauta un tikai 20. gadsimta sešdesmitajos gados atjaunota. Tagad tur ir muzejs. Esmu pārliecināts, ka vācu virsnieks nogādāja kristālu drošā vietā, visticamāk, Dienvidamerikā, kur tika veidota bāze un patvērums Trešā reiha vadībai. Vienīgais drošais veids, kā turp nokļūt, bija zemūdene. To vācu virsnieks gaidīja kādā Baltijas jūras ostā. Taču notika negaidītais zemūdene nevarēja izlauzties cauri Dāņu šaurumam, ko kontrolēja Anglijas kara flote, un tā palika Baltijas jūrā. Zemūdenes komandieris pieņēma vienīgo pareizo lēmumu doties uz Liepāju, kura bija pēdējie jūras vārti Kurzemē iesprostotajam vācu karaspēkam. Jādomā, ka viņi tur nokļuva. Vācu virsnieks līdz galam palika uzticīgs savam uzdevumam, savam zvērestam. Viņš atrada piemērotu vietu, kur galvaskausu noslēpt. Šo vietu viņš izvēlējās tālu no pilsētas, lai neradītu aizdomas par noslēpumaino zemūdeni. Pastāvēja iespēja, ka zemūdenes apkalpe varētu krist krievu gūstā un kāds pastāstītu par noslēpumaino pasažieri un vēl noslēpumaināko kravu, kuru tas nogādāja krastā. Tādā gadījumā vainīgo meklētu pilsētā, bet nekad daudzus kilometrus nomaļajās sagrautās lauku baznīcas drupās. Pagāja daudzi desmiti gadu, līdz to atklāja lielā nejaušība.

-    Un lielās nejaušības vārds ir Bens un Betija, Bens svinīgi pabeidza.

-    Turklāt tika upurētas tavas jaunās bikses, Betija tikpat svinīgi turpināja.

Bērni draiskodamies aizskrēja, un vecais vīrs, raudzīdamies kamīna liesmās, palika viens ar savām domām.

Kristāla galvaskauss rēgojās goda vietā uz mīksta auduma žurnālu galdiņa apakšējā plauktā. Turpat atradās daži žurnāli, vairākas grāmatas ar grāmatzīmēm un mobilais telefons, ko omamma, izejot no mājām, bija aizmirsusi. Mājā valdīja klusums. Bērni rotaļājās pagalmā, istabas vidū atstājuši rotaļlietu ugunsdzēsēju automašīnu koši sarkanā krāsā.

Vecais vīrs atkal un atkal pētīja galvaskausu. Visticamāk, tam bijusi sakrāla nozīme, to acīmredzot izmantojuši reliģiskās ceremonijās. Kristāla brīnums! Unikāls minerāls!

Atskanēja skaļš telefona zvans. Vecais vīrs piecēlās, lai paņemtu mobilo telefonu, bet sastinga uz vietas ar izstieptu roku. Kaut kas bija izmainījies. Gaiss istabā bija kļuvis it kā biezāks, kļuva grūti elpot. Kristāls!

Tas bija pārvērties un spīdēja palsā, blāvā gaismā. Acu dobumos staroja divi gaismas stari, kas krustojās uz grīdas tieši tajā vietā, kur atradās rotaļu auto. Tur izveidojās ovāls gaismas aplis, kas sāka stiepties uz augšu kā gaismas cilindrs; iekšpusē zibēja sīkas dzirkstelītes. Kaut kas nosprakšķēja, un gaisma nodzisa. Istabā oda pēc ozona kā pēc pērkona negaisa vasarā. Vecais vīrs atkrita krēslā un sāka dziļi elpot. Sirds neganti sita. Kas izraisījis tik negaidītu kristāla reakciju? Telefona zvans, elektromagnētiskais starojums? Piepeši viņš pamanīja vēl kādas pārmaiņas. Istabā vairs nebija sarkanās rotaļu automašīnas. Tikko tā vēl stāvēja gaismas aplī, bet tagad vairs ne. Viņš pārlaida skatienu istabai. Rotaļlieta bija pazudusi. Izgaisusi.

Gaisma, kas plūda no kristāla acu dobumiem, rotaļlietu bija padarījusi neredzamu. Iznīcinājusi. Vai tiešām?

Pēkšņas iedomas pārņemts, viņš paņēma savu telefona aparātu un trīcošām rokām uzspieda sievas telefona numuru. Tas iezvanījās skaļi un izaicinoši. Viss atkārtojās. Kristāls palsi iezaigojās, kļuva spilgtāks, izveidoja uz grīdas gaismas apli, kas sāka stiepties uz augšu un pārvērtās gaismas kolonnā. Telpā oda pēc pavasara negaisa. Tad gaisma nodzisa. Istabas vidū stāvēja sarkanais rotaļu auto.

Vecais vīrs neticēja savām acīm, taču tā bija ne skrambinas.

Viņš gribēja pārbaudīt kristāla iespējas. Vecais vīrs paskatījās pulkstenī. Vismaz stundu viņu neviens netraucēs. Viņš paspēs pabūt tur un atgriezties. Domas juka un pinās. Kur turi Atgriezties? No kurienes? Un uz kurieni viņš grib doties? Un tomēr viņš zināja, kur vēlas nokļūt. Tēva mājās. Tur, kur pagājusi viņa baskājainā bērnība; no sētas pagalma varēja redzēt vēl nesagrautās baznīcas torni.

Mēģinādams apvaldīt satraukumu, vecais vīrs nedaudz trīcošām rokām vēlreiz uzspieda sievas telefona numuru un, cieši sažņaudzis rokā savējo, nostājās rotaļu automašīnas vietā. Viņš nedaudz kļūdījās, taču gaismas aplis viņu atrada.

Pūta spirgts ziemeļaustrumu vējš, un vecajam vīram bija pavēsi. Koki bija saplaukuši, gaiss smaržoja pēc zāles un nedaudz pēc dūmiem. Aiz muguras atradās upe ar alkšņiem apaugušu stāvkrastu, priekšā, aiz neliela paugura tēva mājas. Tuvumā trīs zēni kurināja nelielu ugunskuru un kaut ko vārīja konservu bundžā, to uzlikuši uz izdegušām oglēm. Viņi lūkojās uz māju pusi, kur saimniekoja krievu zaldāti. Pagalms bija pilns ar tehniku, un zēni sprieda un strīdējās par to pielietojumu kaujas laukā. Sprieda nopietni un profesionāli, kā jau kara laika bērni. Vecais vīrs ar pēkšņo parādīšanos viņus nobiedēja.

-    Nu ko, tramdāt zvirbuļus? Ta var visu zvirbulu cilti iznīcināt! Vai garšo?

Zēni nedaudz attapās no izbīļa, redzot, ka pienācējs neko ļaunu negrasās darīt, un samulsuši smaidīja. Sprogains gaišmatis noskrandušās biksēs atbildēja:

-    Tā nu šos iznīdēsi! Dažas ligzdas ir tik augstu, ka klāt tikt i nedomā. Bet garša…

-   Ja ēd ar visu čaumalu, tad ir veselīgi, sarunā iesaistījās otrs.

-   Konfektes tās nav, bet ko darīt… trešais sprieda prātīgi un nedaudz vecišķi.

-   Vai tad konfektes nav dabūjamas? vecais vīrs iebilda un tūlīt nožēloja teikto. Zēnu acīs atspoguļojās nepārprotamas ilgas pēc kāruma.

-   Mana mamma dažreiz sagriež cukurbieti un izcep uz plīts. Tīri garšīgi, sprogainis sapņaini novilka.

Vecais vīrs izņēma no kabatas monētu un pasniedza sproggalvim. Se, nopērciet konfektes un krietni saēdieties!

Tajā pašā brīdī viņš saprata, ka izdarījis lielu muļķību.

-   Onkul, vai jūs esat no meža? ierunājās otrs zēns.

-   No meža? Kāpēc tu tā domā? vecais vīrs nesaprata.

-   Krievu zaldāti skatās šurp. Jūs te esat svešinieks. Viņi jūs saķers, un tad vaļā vairs netiksiet. Aizvakar mežabrāļi nošāva divus no meža. Labāk bēdziet!

Sētā tiešām kaut kas bija mainījies. Vairāki karavīri, sapulcējušies bariņā, uzbudināti klaigāja:

-    Ei, tu, nāc šurp! Tūlīt pat!

Redzot vecā vīra neizlēmību, zēni gandrīz reizē iesaucās:

-    Onkul, bēdziet!

Un paši metās prom, atstājuši gan ugunskuru, gan konservu kārbu ar vārītajām zvirbuļu olām. Viņi bija kara laika bērni, tāpēc zināja, ka draud briesmas.

Arī vecais vīrs beidzot aptvēra situāciju un metās uz upes pusi. Par vēlu! Vajātāji bija jau pavisam tuvu, un viņš izdzirdēja, kā noklakšķ šautenes gailis. Šāviens tika raidīts gaisā. Vajātāji bija nolēmuši upuri sagūstīt. Vecais vīrs izmisīgi meklēja kabatā mobilo telefonu, bet tas izslīdēja no rokām un pazuda zālē. Beigas! Pēdējais, ko vecais sajuta, bija rupja roka, kas sagrāba viņu aiz apkakles. Kāds neredzams spēks rāva viņu augšup, un viss izgaisa…

Vecais vīrs stāvēja istabas vidū, viegli grīļodamies, un nezin kāpēc muļķīgi smaidīja. Vispirms viņš ieraudzīja neizpratnes pilno sievas seju.

-    Kur tu biji? Vienā kreklā? Tādā laikā?

-    Garāžā, tepat.

Tā nebija ticama atbilde.

-   Garāžā? Divas stundas, tikai kreklā? Tā var saslimt vienā rāvienā. Kur tu to saplēsi? Un kakls arī saskrāpēts! Ko tu darīji?

-   Es pazaudēju mobilo, un zaldāts… Viņš iekoda mēlē.

-    Vēl labāk! Kur? Garāžā? Un kas par zaldātu?

Vecais vīrs bijis projām vairāk nekā divas stundas.

Viņam šķita, ka tikai minūtes desmit. Pirms divām stundām viņš bija nokļuvis savā bērnības zemē. Viņš bija redzējis tēva mājas. Viņš bija runājis ar bērnības draugiem un tiem iedevis divu latu monētu. Kas bija sprogainis sadriskātajās biksēs? Vai tiešām… Nē, tas nevar būt! Viņš baidījās sev atzīties, ka pazinis šo zēnu…

Opaps paņēma sievas mobilo telefonu un skaļi iesmējās, iztēlodamies krievu zaldāta seju, kurš lauka vidū izdzirdējis telefona zvanu. Vienu opaps nesaprata: kā bez zvana viņš tika atpakaļ?

* * *

Vecais vīrs gulēja, nemierīgi svaidīdamies no sāna uz sānu. Beidzot viņš neizturēja un uzmanīgi, lai nepamodinātu sievu, piecēlās un klusām iegāja darbistabā. Ieslēdzis uguni, viņš no atvilktnes izvilka vecu konfekšu kārbu, kurā bija vecāku miršanas apliecības, daždažādas nozīmītes, tēva kabatas pulkstenis un monēta tā pati, ko viņam bērnībā iedeva dīvainais svešinieks un ko māte ieteica paglabāt. Viņš to izņēma no kastītes un, pielicis tuvāk gaismai, uzmanīgi apskatīja. No uztraukuma trīcēja rokas. Protams, par tādu naudu agrāk nevarēja nopirkt konfektes. Tā nebija arī pirmskara Latvijas nauda, kaut gan vienā monētas pusē bija Latvijas ģerbonis. Otrā pusē uzraksts: 2 lati, govs attēls un izlaiduma gads 1999.

❖ # '1*

Vēls pavasaris savas pilnvaras pamazām nodeva vasarai. Par to liecināja siltie un garie,vakari, pirmās pieneņu pūkas pļavās un visdažādākās puķes, kas nomainīja pieneņu dzeltenumu. Vecais vīrs ar abiem mazbērniem stāvēja netālu no tās vietas, kur pirms gada mierīgo un ierasto ikdienu bija pārtraukuši dīvaini un fantastiski notikumi, kas sākās šeit sagrautās baznīcas drupās. Viss izskatījās tāpat kā pirms gada. Vienīgi divas jaunas kapu kopiņas viena otrai līdzās bija uzradušās kapsētas malā, netālu no drupām.

Sazināšanās ar vācu un krievu vēstniecībām neko jaunu nedeva. Vācu virsnieka personību nebija iespējams noskaidrot, un partorgam, kā izrādījās, tuvinieku nebija. Tad arī tika nolemts viņus apbedīt tepat vietā, kur abi bija izcīnījuši savu pēdējo kauju.

Vecais vīrs bija paņēmis līdzi grābekli, lai pēc ziemas uzkoptu kapu kopiņas, taču izrādījās, ka tas bija lieki. Kapu sargs jau visu bija rūpīgi jo rūpīgi savedis kārtībā. Tātad vietējiem ļaudīm šis notikums bija ķēries pie sirds, senās rētas aizdzijušas, un mirušie karavīri vairs netika dalīti draugos vai ienaidniekos.

* [5] *

Tur, augšā, divi vīri, nē, drīzāk divi silueti atgādināja cilvēku figūras, no kurām vienai varēja apjaust mugurā vateni un galifē* bikses, bet otrai sadriskātu vācu virsnieka frenci.

-    Kā tu domā, par ko galu galā mēs tik nežēlīgi cīnījāmies? domīgi novilka vācu virsnieka apģērbā tērptais.

-   Par savu zemi, par dzimteni, par taisnību…

-    Taisnība katram ir sava, bet patiesība viena. Par to nav jācīnās.

-    Toreiz to nezinājām. Un cilvēki to nezina vēl šobrīd. Un cīnās bezjēdzīgi.

Abi lēnām devās rietumu virzienā, kur vēl blāzmoja pēdējie vakara saules stari. Divi vīri. Viens krievu vatenī, otrs vācu virsnieka frencī.

Debesīs peldēja balti mākonīši. No zemes tie izskatījās kā divu ceļinieku atstātas pēdas zilajā debesu tuksnesī.

Laika sargi

Lielām pilsētām nav savas sejas. Tās visas ir vienādas ar steidzīgiem ļaužu pūļiem, benzīna tvaikiem piesātinātu gaisu, vienaldzīgu ļaužu sejām.

Citādi ir ar mazpilsētām. Ērti izvietojušās jūras, ezera vai upes krastā, tās nesteidzīgi vada dienas, un tikai kāds neparedzēts notikums var saviļņot rimto ikdienu. Te visi cits citu pazīst, kaut pēc sejas. Satiekoties ļaudis apmainās skatieniem sak, pazīstu, savējais. Izņēmums ir trakā vasaras kūrortsezona; tad te viss sagriežas vienā vienīgā virpulī.

Sajā pilsētiņā katrs pazīst, piemēram, vienīgā lielveikala lepno un uzpūtīgo īpašnieku Antonu, apsardzes firmas priekšnieku Viktoru, kurš staigā ar varoņa oreolu kopš brīža, kad viens pats noķēra un atbruņoja divus bandītus. Protams, nekādi nedrīkst neminēt Buču un Topoli divus nešķiramus draugus, dīkdieņus un saulesbrāļus. Ne jau vienmēr viņi tā ir saukti, vēl nesen cienījamos biznesmeņus godāja par Jāni Bučoli un Ivanu Topoļevu. Tagad ne no kungošanas, ne cieņas nekas daudz nebija palicis pāri, un par iemeslu tam bija negadījums, likteņa pavērsiens, kā mēdza teikt pats Buča.

Skaistā vasaras rītā Bens jau bija paguvis padarīt dažus labus darbus. Omammas uzdevumā viņš zivju veikalā bija apvaicājies par svaigu zivju pievedumu, kioskā opapam nopircis rīta avīzi un tagad varēja izmest līkumu līdz puķu pārdevējiem, kuru galdi bija izvietoti rindā gar galveno ielu. Iemesls pavisam vienkāršs zēns bija sadraudzējies ar abiem nelaimes putniem, kuri šobrīd kautrīgi stāvēja puķu pārdevēju rindas galā un tirgoja pirtsslotas. Jāsaka, ka Buča un Topolis visai veiksmīgi pārdeva sezonas preces, ja par tādām var saukt pirtsslotas vasaras sākumā, ogas vasaras vidū, sēnes rudenī. Pārējā laikā tika vāktas pudeles vai strādāti gadījuma darbi.

Labrīt, Bučoļa kungs, labrīt, Topoļeva kungs! Bens sveicināja.

Labrīt, labrīt, Bernharda jaunskungs! sveicinātie vienā mutē atbildēja.

Sādi sveicieni pilnīgi apmierināja abas puses. Topolis un Buča reti dzirdēja tādus vārdus, sacītus bez ironijas. Savukārt Benam uzruna pilnā vārdā visbiežāk bija saistīta ar sīkām nepatikšanām, kas sekoja pēc omammas vai opapa vārdiem, kad pastrādāts kārtējais nedarbs.

Kā sokas bizness? Bens pieklājīgi pavaicāja.

-   Vai nu tas ir bizness! Topolis nogaudās. Agrāk, tas, lūk, bija bizness. Un, ja Buča prastu vadīt auto tikpat labi kā tirgot pirtsslotas, arī šodien būtu bizness.

To Topolim nevajadzēja teikt. Buča aizsvilās.

-    Ko tu te muldi! Kāds tam sakars ar prašanu vai neprašanu! Pārdurt riepu katram gadās. Nagla, saproti, visparastākā sarūsējusī nagla uz ceļa sagrāva mūsu plānus.

-    Skatīties vajag! Topolis stīvējās.

Bens devās projām. Strīdnieki to lāgā pat nepamanīja. Šo bēdu stāstu Bens bija dzirdējis neskaitāmas reizes un varēja to pārstāstīt vārds vārdā.

Toreiz Bučām un Topolim jeb, kā viņus toreiz dēvēja, Bučoļa un Topoļeva kungam uz pusēm piederēja neliels pārtikas veikaliņš. Tas atradās izdevīgā vietā pilsētiņas centrā, turklāt galvenajā ielā. Abi veiksmīgie biznesmeņi plānoja paplašināt biznesu. Blakus pletās pašvaldībai piederošs zemes gabals; bija noteikta izsoles diena, un abi uzņēmēji paši nopietnākie pretendenti. Lieta likās tik droša, ka jau bija pasūtīts lielveikala projekts, kuram visai drīz vajadzēja aizvietot Topoļa un Bučas sīkbodīti. Aizvietoja jau ar, tikai nepavisam ne tā, kā bija iecerējuši Topoļeva kungs un Bučoļa kungs.

Izsoles rītā abi draugi ar veco folksvāgenu (to bija paredzēts drīz nomainīt pret melnu mersedesu) atradās nepilna kilometra attālumā no izsoles vietas, bet notika neparedzētais. Vecais vāģītis žirgti ripoja lejup pa nokalnīti, pāri tiltiņam, kad atskanēja varens blīkšķis; mašīna sāka streipuļot, tad slīdēja uz trotuāra un pāri tam. Bučām izmisīgi grozot nepaklausīgo stūri, tā gāzās lejā pa slīpo nogāzi un mīksti piezemējās vecupes dūņās. Neveiksmīgie braucēji atjēdzās pēc brīža. Melnas dūņas ar joni sāka gāzties mašīnā pa izsisto sānu stiklu, un bija jāglābjas. Kā vēlāk noskaidrojās, avārijas cēlonis bija veca, sarūsējusi nagla, kas tik neveiksmīgi bija caurdūrusi priekšējo riepu.

Kamēr abi biznesmeņi mīcījās pa dūņām, apveltot viens otru ar ne visai literāriem izteicieniem, un drīz izskatījās pēc purva velniem, izsole ritēja savu gaitu. Kāroto zemes gabalu gandrīz vai par sākumcenu dabūja neviens cits kā resnais Antons. Viņš arī uzcēla lielveikalu, kas visai drīz Bučoļa un Topoļeva kopuzņēmumu noveda līdz bankrotam. Tāds, lūk, ir šis bēdu stāsts, ko zināja ne tikai Bens, bet gandrīz katrs pilsētiņas iedzīvotājs. Vieni smējās, citi žēloja un juta līdzi neveiksminiekiem. Laiks ritēja, un šķita, ka tā ir bijis vienmēr: resnais Antons pārvalda savu lielveikalu un pusotru duci spriganu pārdevēju, bet uz ielas stūra stāv Buča un Topolis un tirgo pirtsslotas.

-   Tas nav taisnīgi, tas nav godīgi, tā nedrīkst būt! Bens sirdīgi purpināja un gandrīz saskrējās ar māsu.

-    Betij, kur tad tu?

-   Draudzene kopā ar mammu aizbraukusi uz Rīgu. Un tu? Kāpēc tik saskābis?

-    Ak nerunā! Papļāpāju ar Buču un „Topoli. Man viņu ir tik žēl! Iedomājies vienas vienīgas sarūsējušas naglas dēļ tā mainās visa dzīve!

-    Tur neko nevar darīt. Kas noticis noticis.

Viņi bija atnākuši līdz mājām. Pie brokastu galda

Bens bija tik izklaidīgs, ka omamma apvaicājās, vai bērns nav apslimis, un pataustīja Bena pieri. Piere bija vēsa, un omamma nomierinājās.

Pēcpusdienā Bens un Betija rotaļājās pludmalē, savā iemīļotajā vietiņā tur, kur upīte, pirms ietecēt jūrā, vijas tai līdzās un veido šauru smilšu joslu. Te varēja izrakt kanālu no upes līdz jūrai un uzbērt mākslīgu saliņu, uz kuras tika celtas varenas smilšu pilis. Parasti gan nākamajā dienā viss celtais un raktais bija jūras nopostīts, bet tas netraucēja Benam un māsai rotaļu atkārtot atkal un atkal.

-    Paklau, Ben, viņa ierunājās, vai atceries, kā rotaļājāmies vecās baznīcas drupās?

-   Atceros gan, kā kaut ko tādu var aizmirst! Starp citu, šī tava pils ir stipri līdzīga tai, ko tur cēli no sarkano ķieģeļu lauskām.

-    Tām ir būtiska atšķirība, Betija iebilda. Šī pils nevar iekrist tukšumā kopā ar mums.

-   Jā, Bens piekrita, šausmas! Un kā tu kliedzi!

-  Varētu domāt, ka tu uzvedies kā pasaku varonis, Betija atcirta. Brēci kā jēzuliņš: "Manas bikses, manas jaunās bikses! Ko teiks omamma?"

-   Bet kā tu spiedzi, kad ieraudzījām galvaskausus! Bens nepadevās.

-   Jā, tas tik bija piedzīvojums, Betija turpināja samiernieciski un bez ironijas. Un tad opaps atrada kristāla galvaskausu.

-    Klusāk! Bens apsauca māsu, kaut arī tuvumā neviena nebija. Zini taču, ka par to nevienam nedrīkst stāstīt. Viņš to glabā seifā, arī atslēgu noslēpis un domā, ka neviens nezina, kur tā ir. Betij, paklau! Bens mainīja tematu. Vai tu tici tam, ko stāstīja opaps?

-   Par ko īsti tu runā? Betija pārvaicāja. Opaps mums ir stāstījis ļoti daudz.

-   Par opapa ceļojumu laikā ar kristāla palīdzību. Tad viņš nokļuva savā bērnībā, satika pats sevi, un viņu gandrīz noķēra krievu sarkanarmietis.

-    Nezinu, nezinu. Betija kļuva domīga. Atceries, omamma neticēja un sarāja opapu, lai nestāstot bērniem blēņas, kas izlasītas muļķīgos žurnālos vai arī nosapņotas.

-   No kurienes tad saskrāpētais kakls un saplēstais krekls?

-    Opaps to ir aprakstījis savā stāstā, kurā, starp citu, es un tu esam galvenie varoņi. Jā, omamma arī šo stāstu pieminēja: sak, rakstnieki aizrakstās tiktāl, ka uzrakstīto sāk jaukt ar reālo dzīvi.

-    Opaps nav rakstnieks. Viņš pats teica: nekādā ziņā neesmu rakstnieks, es tikai pierakstu mazbērnu nedarbus… Kas attiecas uz nedarbiem, tad nav pārāk daudz. fc

-    Un monēta? Bens turpināja. Kā mūsdienu divlatnieks varēja nokļūt starp vecām mantām, ko glabā opaps? Kā?

-    Nezinu, varbūt nejauši iejucis, varbūt opaps tīšām…

-   Tīšām? Opaps nekad tā nedarītu! Nekad! Bens no visa spēka cirta ar dūri smiltīs. Es ticu, ka tā ir taisnība.

Pazīdama brāļa spītīgo raksturu, Betija neiebilda.

Labu brīdi abi bērni rotaļājās klusēdami. Pirmais klusumu pārtrauca Bens.

-    Beatrise, viņš uzrunāja māsu, man kaut kas jāsaka.

-   Nu saki! Māsa saspringa, jo pilnā vārdā brālis viņu uzrunāja tikai sevišķi svarīgos brīžos.

-    Beatrise, Bens atkārtoja, es gribu palīdzēt Bučām un Topolim.

-    Interesanti, kā to var izdarīt?

-   Saproti, nav godīgi, ka sarūsējusi nagla tik nežēlīgi maina divu cilvēku dzīvi. Es to naglu novākšu no ceļa, un viss pārvērtīsies.

Betija iepleta acis. Nē, Ben, nē, tikai ne to! To nedrīkst. Opaps nekad to neatļaus.

-    Opapam mēs neprasīsim. Es zinu, kur glabājas seifa atslēga. Kad visu izdarīsim, opaps nedusmosies, jo arī viņš žēlo Buču un Topoli: viņi to neesot pelnījuši.

-   Mēs, tu teici mēs? Betija bija neizpratnē. Kādu lomu Viņa Augstība visžēlīgi ir atvēlējis man?

-    Tu esi vajadzīga drošībai. Ar mobilā telefona zvanu atsauksi mani atpakaļ pēc minūtēm desmit. Domāju, ka ar tām vajadzētu pietikt. Bens runāja lietišķi un pārliecinoši, kā par izlemtu lietu.

-    Nē un vēlreiz nē, Betija pretojās.

-    Par ko uztraucies? Tu taču netici iespējai ceļot laikā un varbūt pamatoti. Tad viss beigsies, lāgā nesācies.

* * *

Kristāla galvaskauss atkal atradās goda vietā uz lielā galda istabas vidū. Gaisma rotaļājās ap tā šķautnēm, saules staros mezdama dzirkstis. Bērniem šķita, ka tā acu dobumi brīžiem iekvēlojas sārtā gaismā, it kā brīdinātu. Mājā valdīja klusums. Vecvecāki bija aizbraukuši uz Rīgu, atstājot bērnus vienus.

Bens deva māsai pēdējos norādījumus:

-    Tavs telefons ir rezerves variants. Man līdzi ir savējais, un, kad pa to piezvanīšu, kristāls mani sūtīs atpakaļ. Skaties pulkstenī: ja pēc desmit minūtēm neatgriežos, tad zvani man. Desmit minūšu man pietiks, lai sasodīto naglu atrastu un novāktu no ceļa. Vai saprati?

Ben, varbūt nevajag! Ja nu tu paliec pagātnē, pirms četriem gadiem? Kā tad mēs tiksimies? Un ko es teikšu opapam un omammai? Pēdējais arguments Betijai šķita vissvarīgākais.

Bet Bens vairs neklausījās. Domās viņš atradās tajā vietā, kur bija notikusi Bučas vadītās automašīnas avārija. Brītiņu pagaidījis, Bens izlēmīgi nospieda telefona ātrā zvana pogu. Māsas telefons viņa atradās blakus kristālam iezvanījās neparasti skaļi. Nekas nenotika, un Bens jau gribēja atkārtot zvanu, bet tad kaut kas mainījās: galvaskauss sāka pulsēt ar blāvu gaismu. Tad tā kļuva spilgtāka, acu dobumi iezaigojās baisi sarkani. Uz grīdas pie Bena kājām izveidojās gaismas aplis, tas pavirzījās uz zēna pusi, aptvēra kājas, cēlās uz augšu un pārvērtās gaismas cilindrā, kura iekšpusē sprēgāja sīkas dzirkstelītes. Pēkšņi tas nodzisa, un Bena istabā vairs nebija. Telpa smaržoja kā pēc pērkona negaisa. Negaidītā skata satriekta, Betija abām rokām šausmās bija aizsegusi muti, lai nesāktu kliegt. Aptvērusi, ka telefona rokā vairs nav, vina sāka histēriski raudāt.

Benu kratīja sīki drebuļi gan no tikko pārdzīvotā, gan no aukstuma. Bija vēls rudens. Garāmejoša večiņa pārmetoši grozīja galvu.

Ir nu gan vecāki! Laiž bērnu tādā laikā ārā vienā krekliņā! Un, kaut ko purpinādama par nepaklausīgo mūsdienu jaunatni, turpināja ceļu.

Bens uzmanīgi paskatījās apkārt vieta bija īstā. Pa kreisi nokalnīte, tad tiltiņš pār upīti, pa labi ceļš nedaudz vijās kalnup, kur slējās balti baznīcas mūri, bet tieši pretim, ceļa otrā pusē slīpa nogāze, kura beidzās dūņainā vecupē.

Un tad viņš to ieraudzīja. Liela, sarūsējusi, saliekta, ar aso galu uz augšu, nagla gulēja ceļa braucamās daļas vidū, gaidīdama savu upuri. Bens vairs nekavējās. Divos lēcienos viņš bija uz ceļa, noliecās, saķēra sarūsējušo negantnieci, kas tik nežēlīgi bija izmainījusi Bučas un Topoļa likteni, un pēc brīža bija atpakaļ uz trotuāra.

Bija arī pēdējais laiks. Pa nokalnīti lejup naski ripoja zils folksvāgens. Varēja redzēt, kā blakus sēdošais Topolis kaut ko pārliecinoši stāsta Bučām, kurš braši stūrē braucamo.

Pareizāk gan būtu teikt, ka šobrīd garām brauc Bučoļa un Topoļeva kungi topošā lielveikala īpašnieki, un nekad neviens nepazīs neveiksminiekus Buču un Topoli, gavilējot nodomāja Bens.

Turpmāk notika kaut kas prātam neaptverams. Mašīna atradās tieši līdzās Benam, un viņš skaidri redzēja, ka Buča pēkšņi krampjaini saķēra stūri, viņa acis šausmās iepletās, stūre tika strauji griezta pa labi, tad pa kreisi, kauca bremzes, braucamais burtiski uzlēca uz trotuāra un, brītiņu svārstījies, vēlās lejā pa nogāzi. Bens dzirdēja dobju būkšķi, ūdens šļakstus, un viss apklusa.

Ceļš bija tukšs ne gājēju, ne braucēju. Neko no notiekošā nesapratis, Bens gribēja skriet pāri ceļam, lai redzētu avārijas sekas, bet apstājās un… pamanīja saraudāto māsas seju.

-    Ben, mīļo brālīt, tu esi atpakaļ! Paldies Dievam, tu esi atpakaļ! Betija no prieka atkal sāka raudāt un, pamanījusi brāļa rokā sarūsējušo naglu, iegavilējās: Ben, tev izdevās! Mums izdevās! Urā!

Bens stāvēja istabas vidū pavisam apjucis un skatījās uz sarūsējušo naglu savā delnā, it kā to ieraudzītu pirmo reizi.

-   Izdevās, tu saki? Gan izdevās, gan neizdevās. Notika trakas lietas. Klausies! Bet vispirms noglabāsim kristālu. Man vairs nemaz negribas izmantot šo ceļošanas veidu. Nu klausies!

Otrā rītā tūlīt pēc brokastīm abi bērni devās uz pilsētiņas centru. Viņi bija izlēmuši, ka neviens labāk par pašu Buču un Topoli nevarēs izskaidrot notikušo kāpēc notika avārija, ja jau nelaimīgā nagla laikus tika novākta no ceļa.

Pilsētas centrā viss bija kā parasti: galvenās ielas malā puķu sievu rinda un pašās beigās Buča un Topolis pie kārtīgi sakrautas pirtsslotu kaudzītes. Pēc tradicionālās apsveicināšanās ceremonijas, ko šoreiz papildināja Topoļa galantā jūsmošana par Betijas jauno kleitiņu, Bens ķērās vērsim pie ragiem:

-   Bučoļa kungs, atvainojiet, ka interesējos par vecām un sāpīgām lietām, bet sakiet, vai toreiz jūs tiešām nepamanījāt naglu uz ceļa? Tā taču tik gara un viegli ieraugāma.

Buča bija patiesi izbrīnīts.

-    Nagla? Kāda nagla? Par ko tu, puisīt, runā?

-   Sī te! Bens lika galdā lietisko pierādījumu. Sī pati nagla sadūra jūsu automašīnas priekšējo riepu, un jūs…

Bens nepaguva pabeigt sakāmo, kad Buča viņu pārtrauca:

-    Nekādas naglas nav bijis. Nevis nagla, bet divi trakie aizšķērsoja man ceļu. Un es, lai viņus nesabrauktu, biju spiests strauji bremzēt. Tāpēc tā sanāca.

Topolis, kurš visu laiku bija uzmanīgi sekojis sarunai, paņēma naglu no Bena un uzmanīgi to aplūkoja.

-   Redzi, Buča, šī te nagla ir daudz jēdzīgāks izskaidrojums tavai nemākulīgajai braukšanai nekā, piedod, murgi par diviem tipiem, kuri pēkšņi aizšķērsojuši tev ceļu. Nebija neviena, nu nebija!

-    Bija! Un vēl kā bija! Vācu virsnieks sadriskātā mundierī un krievu zaldāts vatenī, apjozies ar platu ādas jostu. Bija, kad es tev saku! Buča gandrīz raudāja, redzot, ka neviens viņam netic.

Par atbildi Topolis pagrozīja pirkstu pie deniņiem. Galīgi nojucis mans vecais draugs. Neredz to, kas ir, un nagla tiešām varēja būt. Toties redz to, kā nav, vācu virsnieku un krievu zaldātu. Tiešām jucis! Es interesējos, vai tajā laikā tika uzņemta kāda kinofilma. Nekā tamlīdzīga! Nebija tur neviena, nebija! Nagla jā, tā varēja būt.

-   Bija krievs, bija! Vatenī un ar automātu! Buča iekliedzās tā, ka tuvākās puķu sievas salēcās un pagrieza galvu uz strīdnieku pusi, gaidīdamas kārtējo skandālu, kas ne vienreiz vien notika abu draugu starpā dažnedažādu iemeslu pēc.

Saskaitās arī Topolis. Krievs, ko neteiksi, krievs viņam traucē dzīvot! Un vēl ar automātu! Ir gan tie latvieši ne braukt māk, ne biznesu taisīt.

Redzēdami, ka strīds draud pāraugt skandālā, bērni devās prom, tā arī neko nesapratuši.

Plunkš, plunkš akmentiņi krita cits pēc cita, mēģinādami trāpīt koka atlūzai, kas lēkāja viļņos. Brālis un māsa bija sadrūmuši un nerunīgi. Bens spītīgi meta akmeni pēc akmeņa, bet Betija sēdēja uz izskalota koka saknes un nedarīja neko. Abi prātoja par vienu un to pašu. Vakardienas tikšanās ar abiem bēdubrāļiem Buču un Topoli skaidrību nebija nesusi. Gluži otrādi, viss bija kļuvis vēl neskaidrāks.

-   Topolim taisnība, Bens beidzot ierunājās, uz ceļa tiešām neviena nebija, nekā tāda, kas traucētu Bučām mierīgi turpināt ceļu.

-   Un tomēr viņš strauji bremzēja un iegāzās vecupē, Betija turpināja.

-   Viņš kaut ko redzēja. Bens svieda kārtējo akmentiņu. Kaut ko negaidītu un briesmīgu. Es biju pietiekami tuvu un redzēju, kā mainījās viņa sejas izteiksme. Turpretī Topolis nemanīja neko, kaut gan sēdēja blakus.

-    Halucinācijas? Varbūt Buča bija dzēris?

-    Nedomāju vis. Dodoties uz tik nopietnu pasākumu kā zemes gabala izsole, Buča nekādā gadījumā nebūtu dzēris. Tad jau Topolis drīzāk…

-   Kāpēc tieši tāda halucinācija: vācu virsnieks un krievu zaldāts? Karš bija tik sen. Kas to vairs atceras!

-   Pagaidi, pagaidi kaut ko sāku saprast. Bens aizmeta pēdējo akmentiņu un apsēdās līdzās māsai.

-    Ko var saprast no murgiem! Māsa bezcerīgi atmeta ar roku.

-   Vai atceries veco baznīcu?

-   Atceros. Protams, atceros.

-   Atceries pagrabu un divus galvaskausus?

-   Brr… Māsa par atbildi izteiksmīgi nodrebinājās.

-    No kurienes tie? brālis neatlaidās.

-   Kā no kurienes? Nu, tie divi, kas cīnījās viens pret otru. Tas bija tik sen.

-   Vācu virsnieks, starp citu, kristāla galvaskausu atveda uz Latviju. Un krievu zaldāts, pagasta partorgs, vajāja šo vācu virsnieku.

-   Nu un tad?

-   Visu to opaps ir pierakstījis savā stāstā. Vai atceries stāsta nobeigumu?

-    Ben, izbeidz! Tas ir tikai stāsts, kurā ir daudz izdomājumu, bet stāsta nobeigums ir vistīrākā fantāzija.

-   Fantāzija ir minējums, un šoreiz opaps ir uzminējis.

-    Ko tad?

-   Viņi abi tik tiešām ir tur. Bens parādīja ar roku uz debesīm, kurās sāka krāties negaisa mākoņi. Un es zinu, ko viņi dara un kāds viņiem ir uzdevums.

-   Nu, nu, kāds tad? Kas viņiem to ir devis? Māsa vēl joprojām tēloja neticīgo, kaut gan brāļa dedzīgais skaidrojums bija aizrāvis arī viņu.

-   Visticamāk, nekad to neuzzināsim. Kā tu domā, kāpēc tieši Buča redzēja abus karotājus, bet Topolis ne?

-   Tāpēc, ka Buča vadīja automašīnu, māsa runāja lēnām, mēģinādama izprast brāļa domu gaitu.

-   Pareizi, tieši Buča bija vajadzīgs, lai viss notiktu kā toreiz, kad avārijas cēlonis tiešām bija nagla.

-   Un avārija bija nepieciešama, lai laika un notikumu ritumā nekas nemainītos. Saproti, ko tas nozīmē?

-   Un konkrētāk?

-   Viņi ir laika sargi. Viņi nevienam nevar aizliegt ceļot laikā, toties rūpējas par to, lai ceļotājs nemainītu pagātni. Citādi pasaulē sāktos haoss. Cik mēs bijām naivi! Tas, kas noticis ar Topoli un Buču, ir negrozāmi, lai kā mēs to vēlētos.

-    Ben, man ienāca prātā…

-    Nu saki taču!

-   Vai atceries opapa stāstu? Visticamāk, laika sargi viņu izglābuši no krievu zaldāta.

-     Laba doma. Vajadzēs pastāstīt opapam, Bens apcerīgi iesāka, bet aprāvās, ieraudzījis māsas zobgalīgo skatienu. Tiesa gan! Kā tu, cilvēks, pastāstīsi, ja viss jātur noslēpumā? Citādi būs nepatikšanas.

-    Un diezgan lielas. Kā tu domā, kas notiktu, ja zaldāts noķertu opapu?

-    Droši vien viņu nošautu. Tad mēs te nedzīvotu, un varbūt mūsu vispār nebūtu… Labi vien ir, ka neko nevar mainīt!

-   Mūsu nebūtu? Tas nav iespējams! Ko tad darītu paralēlklases Kristīne? Vaimanātu un lauzītu rokas: ak, kādēļ paralēlklasē nemācās tāds Bernhards! Kā man viņš patiktu, ak, kā man viņš patiktu!

Bens nepalika atbildi parādā:

-   Un ko darītu mūsu klases Rolandinš? Ne mazāk vaimanātu: kādēļ gan mūsu klasē nemācās tāda Beatrise! Ak, kā man viņa patiktu, ak, kā es viņu mīlētu!

-   Muļķis! Rolands man nemaz nepatīk. Vai, skaties! Tuvojas negaiss, būs lietus. Skrējām!

Tiešām, no jūras puses kāpa melni negaisa mākoņi. Noplaiksnīja zibens. Kokos iekrita spēcīga vēja brāzma. Putni bija apklusuši.

Bērni aizskrēja, cenzdamies apdzīt negaisa mākoni, kurš nopakaļ raidīja pirmās rupjās lietus lāses.

Bet negaisa mākoņa gaišākajā malā, kur caur mākoņiem lauzās saules stari, divi vīri nesteidzīgi risināja sarunu. Ja ņemtu palīgos nedaudz fantāzijas, tad vienā no abiem varētu sazīmēt cilvēku nodriskātā, bet joprojām elegantā vācu virsnieka uniformā. Otram mugurā silts un ērts krievu vatenis, apjozts ar platu jostu. Bet, visticamāk, tā bija tikai dīvaina mākoņu rotaļa, kurā katrs vērotājs var ieraudzīt to, ko vēlas.

Baltās daudzstāvu ēkas viens gals bija iegrauzies upmalas kāpā, atgādinot kuģi, kurš uz brīdi piestājis ostā un pēc brīža dosies tālāk. Pie augšstāva loga rūts bija piespiedušās divas bērnu sejiņas. Cauri lietus strūklām tās vērās augšup uz skrejošajiem negaisa mākoņiem, it kā vēlētos kaut ko ieraudzīt.

Rūķu kalna noslēpums

Mazpilsēta pirmdienas rītā modās tikpat grūti kā cilvēks, kurš pavadījis divas vētrainas brīvdienas un nedaudz pārvērtējis savus spēkus. Varētu priecāties par atpūtniekiem, kuri deva priekšroku nevis pārblīvētām Jūrmalas pludmalēm, bet daudz mazāk apdzīvotiem smilšainiem liedagiem, kas vēl nebija piegružoti ar cigarešu galiem, pudeļu korķiem un citu drazu. Tos cūcīgs atpūtnieks atstāj visur, kur vien spēris kāju. Diemžēl brīvdienu saules baudītāji arī šeit izturējās tā, ka pilsētiņas komunālajam dienestam nedēļas sākumā bija darba pilnas rokas. Palīdzēja, tā teikt, materiāli ieinteresētas personas: klaidoņi un bezpajumtnieki. Tie cītīgi lasīja plastmasas un stikla pudeles.

Pludmalē rosījās vīri ar metāla detektoriem; viņi cerēja uz bagātīgāku lomu nekā plastmasa vai stikls. Veikalu un kafejnīcu īpašnieki skaitīja ienākumus un gaidīja nākamo svētdienu.

Arī Bens šorīt bija piecēlies agrāk nekā citus rītus, un viņa nodomi un mērķi bija pavisam citi. Vakar, kad opaps savā nelielajā darbnīciņā meistaroja koka režģi omammas puķēm, Benam, turpat grozoties, bija izdevies nejauši salauzt opapa metramēru. Galdniekmeistars bez tāda darbarīka ir kā bez rokām. Opaps tā arī teica:

-   Gādā nu jaunu! Man rīt jāturpina darbs. Omamma saka, ka mēs abi slaistoties vien un neko jēdzīgu nedarot. Aizskrien rīt no rīta pie Normunda! Viņš iedos jaunu.

Normunds bija tuvējā saimniecības un celtniecības preču veikala pārdevējs, un Bens ne vienu reizi vien tur pabijis.

Normunds bija vareni uzjautrinājies, kad Bens, veikalā sasveicinājies, bija prasījis pārdot colštoku.

-    Ohoho! bija smējies Normunds. Izrādās, ka kāds no jaunās paaudzes arī zina, kas ir colštoks!

-    Zinu gan! Bens nedaudz samulsa. Colštoks tas pats metramērs vien ir. Tā to sauca senāk, kad visu mērīja nevis centimetros un metros, bet collās. Viena colla ir divarpus centimetri. Pareizi? Un opaps vienmēr saka: colštoks. Lūk, tā!

Šobrīd Bens stāvēja veikala durvīs un ar Normundu apsprieda visādus gadījumus un nedienas, kas var piemeklēt cilvēku. Metramēra nejauša salaušana tāds sīkums vien bija. Bens jau gribēja doties atpakaļceļā, kad Normunds pēkšņi saausījās:

-    Paklau! Kas tad tas? Kas tie par mežonīgiem bļāvieniem tur, no Rūku kalna?

Tagad arī Bens dzirdēja. No jūras puses tur, kur atradās pieminētais, ar dižām priedēm apaugušais

Rūķu kalns, atskanēja varena rosīšanās, bļāvieni, lamas un tādi kā sivēna kviecieni. Drīz kļuva redzami paši trokšņa vaininieki. Vispirms parādījās noplucis vīrelis, kurš ar vienu roku turēja bikses, kas nezin kāpēc bija atcerējušās par Zemes pievilkšanas spēku un noslīdējušas bīstami zemu. Otrā rokā vīrs turēja, pareizāk sakot, vilka pa zemi maisu, kurā, kā varēja noprast, klandzēja tikko salasītas pudeles. Nākamajā brīdī vīrelis izšķīrās par labu biksēm un, pametis maisu, ar abām rokām saķēra bikses, lai glābtu, kas vēl glābjams. Tas acīmredzot nepatika otram šī skata dalībniekam, kurš, parādījies mežmalā, veltīja drauģelim izmeklētu vārdu virkni.

-    Skat! Tie taču Topolis un Buča! Kas tad šiem lēcies? Atkal nevar vienoties par nacionālo jautājumu, vai? Normunds viņus beidzot bija pazinis.

Pa to laiku tas, kurš abām rokām turēja bikses un tika saukts par Topoli, bija pietuvojies veikalam, kur to sagaidīja ne tikai Bens un Normunds, bet vēl krietns pulciņš ziņkārīgo. Viņus bija pievilinājuši Topoļa meistarīgi atdarinātie sivēna kviecieni. Aizelsies piesteidzās arī Buča.

-   Paklau, Topoli, kas tev lēcies? Tā taču nevar apieties ar labu mantu! Visu rītu lasījām un še tev! Ņem un sviež prom. Tūlīt ej un savāc! Tā taču ir nauda!

-    Ej ratā ar savām pudelēm un naudu! Tev tikai nauda un peļņa! Bet, kas draugam kremt, tas nekas, vai ne?

-     Kas tādam kaiš? Un kāds vokālists! Kā operā, nudien! Normunds nenoturējās nepazobojies.

-     Zobojies vien, zobojies! Man iekoda. Zini, kā sāp?

-   Kas tev varēja iekost? Te taču čūsku nav. Un kāpēc bikses gandrīz vai rokā jānes? Kas tev tās novilka?

-    Novilka, novilka! Pats novilku! Vajadzība bija, nu… Lielā vajadzība… Un, kā novilku, tiklīdz pietupos, tā… Oi, oi, oi! Kā sūrst!

-    Rādi šurp! Normunds ķērās pie lietas. Nu, ko jūs visi brīnāties? Cilvēkam nelaime, bet jūs smejaties. Tā nevar. Nāc tepat aiz stūra! Sieviešu tuvumā nav. Nolaid bikses! Nolaid, tev saka! Jaunkundze atradusies!

Pēc īsas stīvēšanās Topoļa bikses kā teātra priekškars noslīdēja uz leju. Normunds vispirms tuvredzīgi samiedza acis, tad, it kā slikti redzētu vai neticētu tam, ko redz, sāka nevaldāmi smieties. Viņš pagrieza Topoļa sēžamvietu pret skatītājiem, un tagad smējās visi. Uz nelaimīgā Topoļa dibena bija redzams… zīmogs. Tajā bija atveidots nikns cūkas purns, kas savilkts pretīgā vieplī.

-    Vai beigsiet ņirgt? Kas man tur ir? Topolis, izrāvies no Normunda tvēriena, nikni noprasīja.

-    Tur tev ir uzspiests zīmogs ar cūkas šņukuru. Es teiktu, diezgan nesimpātisks, atbildēja kāds no ziņkārīgo bariņa.

-    Kvalitātes zīme! Latvijas bekons!

-   Beidziet muldēt! Vai neredzat, ka cilvēkam sāp? Tas ir piededzināts. Normundam bija palicis Topoļa žēl. Kur tu nolaidi bikses?

-    Kur nolaidu, kur nolaidu! Kāda starpība, kur? Pie nokaltušās priedes. Topolis joprojām skaļi vilka gaisu caur zobiem. Sūrst, pagāns tāds!

-   Tieši tur nu gan nevajadzēja, kāds vīrs domīgi iebilda. Tieši rūķim degungalā.

-   Kāds rūķis? Pesteli un sievu tenkas, vairāk nekā.

-    Nesaki vis, nesaki vis, vīrs turpināja. Tur vienmēr kaut kas notiek. Pērnajā rudenī mana kaimiņiene, vecā Pēteriene, atskrēja mājās žagodamās, visas sēnes izbārstījusi. Sī esot redzējusi mazu vīriņu sēžam zem nokaltušās priedes. Tas esot uz viņu tik ļaunām acīm skatījies, ka kājas no bailēm notirpušas. Labi, ka izdevies aizbēgt.

-   Pie nokaltušās priedes jau visādi brīnumi notiek. Nu kaut vai tie paši zibeņi…

Vīri sāka runāt cits caur citu, katrs atcerējās ko jocīgu un neparastu. Šķiet, par nelaimīgo Topoli visi bija aizmirsuši. Tas, sajozis bikses, lēnām devās pēc pudeļu maisa zemē. Galu galā bizness nedrīkstēja

ciest no negaidītām nepatikšanām. Ne tas vien dzīvē pārciests. Gan jau pāries arī šīs. Par vienu gan Topolis bija pārliecināts: taisnības nav. Nu kāpēc tieši viņam tas jāpiedzīvo?

Savukārt Bens, noklausījies spriedelēšanu par noslēpumaino Rūķu kalnu, izlēma, ka te slēpjas kaut kas vairāk par sievu tenkām un noslēpumainais gadījums ar Topoļa pēcpusi to apstiprina. Bens bija cieši pārliecināts, ka dzīve ir interesanta un pilna aizraujošu notikumu.

Rūķu kalns patiesībā bija liela kāpa viena no daudzām Vidzemes jūrmalas kāpām, apaugusi ar resnām, žuburotām, simtgadīgām priedēm. Salīdzinājumā ar tām izslavētās jūrmalas priedes šķita kā kāpās sasprausti sērkociņi. No jūras kāpu atdalīja upīte, kas labu gabalu tecēja paralēli jūrai, meklēdama izdevīgu vietu, lai beidzot, pārvarot smilšaino liedagu, ieplūstu jūrā. Uz jūras pusi pavērstā kāpas mala bija gandrīz kaila: tur auga pārdesmit gadu vecas nīkulīgas priedītes, bet pašā kāpas virsotnē stāvēja nokaltusi priede. Kāpas pakājē plūstošā upīte, tālāk redzamā baltā liedaga smilts un zilā jūra ar baltām viļņu galotnēm izraisīja neparastu pacilātību.

-    Skaisti! nopūtās Bens.

-    Skaisti gan, piekrita Betija un, atdarinādama omammu, piebilda ar pieaugušas sievietes prakticismu: Vēl skaistāk, ja nebūtu tik piegružots.

-    Tiesa, piekrita brālis. Kāpēc gan cilvēki ir tik netīrīgi?

-   Omamma saka, ka tie, kuri piecūko mežus, nemīl savu zemi, savu valsti.

Bens neatbildēja. Viņa uzmanību bija saistījis neliela auguma resnītis, kurš sparīgi soļoja pa taciņu uz bērnu pusi un garšīgi grauza čipsus, pustukšo turziņu piespiedis pie krūtīm.

-    Saderam, ka turziņu viņš nometīs zemē, tiklīdz būs to izēdis, Bens klusi noteica.

Tā arī notika. Krāsainais plastmasas maisiņš ar enerģisku žestu tika ielidināts krūmājā. Enerģiskais resnītis, aplaizījis lūpas, gribēja turpināt ceļu, bet to aizšķērsoja Bens.

-    Tēvoci, es ļoti atvainojos…

-   Jā, puisīt, ko gribi? ar paēduša cilvēka labsirdību atsaucās resnītis.

-   Jūs tikko nomētāt zemē plastmasas turziņu. Tā nedrīkst…

Labsirdīgā sejas izteiksme no resnīša sejas pazuda kā nebijusi.

-    Tu, tu puika, kā tu uzdrīksties!

-   Nedrīkst piecūkot mežu! Omamma saka… Betija metās palīgā brālim.

-   Kaut kas traks! Resnītis noskaitās ne pa jokam. Kāda man dala, ko saka kaut kāda omamma! Vai jūs maz apjēdzat, ko apvainojat?

-    Mēs neapvainojam, mēs tikai atgādinām, ka nedrīkst… Benam neļāva pabeigt.

-    Tas ir par daudz! Sīkaļas apvaino mani, deputātu! Vai saprotat? Es ir deputāts, neaizskarama persona!

-   Pareizāk būtu: es esmu deputāts. Betija nenocietās.

-    Tas ir par daudz! Ausis noraušu, sīkie nelieši! Es jums… Nepabeidzis teikumu, resnītis pēkšņi savādi noraustījās, ar abām rokām saķēra savu visai iespaidīgo dibenu un izgrūda cūkas kviecienu.

-    Uuvvīīīīk… Kas tad tas! Izbeidziet! Izbeidziet reiz! Es sūdzēšos!

Bija grūti saprast, kam sašutušais deputāts adresē draudīgos izteicienus, jo bērni stāvēja labu gabaliņu tālāk un bija ne mazāk pārsteigti par pēkšņajām resnīša izdarībām. Tas gluži kā baletdejotājs ar plašiem palēcieniem iedrāzās tuvējā krūmājā un drudžaini sāka darboties gar biksēm. Neatradis tur cerēto kukaini vai kādu citu, kas bija iekodis tik vārīgā vietā, resnītis izvilka no kabatas nelielu spogulīti un, cik iespējams, sašķiebis tuklo kaklu, mēģināja saskatīt cietušo vietu. Tad atskanēja īsts kuiļa rēciens.

-   Nolādēts! Kā tas var būt! Nolādēts! Kā tas var… Tas ir jauns opozīcijas gājiens! Pretekļi tādi! Pat bērnus iesaista savās spēlītēs. Es sūdzēšos! Ir pārkāpta personas neaizskaramība! Tas tā neies cauri. Ak kungs! Kā tagad braukšu uz Kanāriju salām pieredzes apmaiņā! Kāda nelaime, kāda…

Nelaimīgais resnītis turpināja ceļu, pēc iespējas saudzīgāk kārtodams bikses. Viņa vaimanas un lāsti pamazām noklusa tālumā.

-  Varu derēt, ka uz viņa sēžamvietas ir cūkas purna zīmogs, pēc ieilguša klusuma brīža ierunājās Bens.

-   Visticamāk, jā, domīgi atteica Betija.

-   Atšķirībā no nelaimīgā Topoļa šis bikses nebija novilcis, bet zīme vienalga tika iededzināta vai kā citādi iespiesta.

-   Ben, iesim projām! Man šī vieta ne visai… Betija ierosināja.

-   Kāpēc gan? Vietai nav ne vainas. Kāds, kas šeit dzīvo, cīnās par tīrību. Jāatzīst, ar visai dīvainiem un nesaprotamiem līdzekļiem.

-   Arī nežēlīgiem.

-    Omamma teiktu: lai panāktu tīrību, vajadzīga stingra roka.

-   Hrum, hrum. Omamma gudra!

-   Ko? Bens nesaprata.

-   Es neko neteicu, tu piebildi kaut ko nesaprotamu.

-   Nu labi jau, labi. Vajag apstiprinājumu.

-   Apstiprinājumu kam? Betija nesaprata.

-   Vēl kādu apzīmogotu pēcpusi. Tad mēs skaidri zināsim, ka tas, kas te notiek, nav nejaušība.

-  Redzu, ka tev iepaticies eksperimentēt ar svešiem dibeniem. Kā būtu, ja pašam…

-   Ne tu, ne es nekad nedarām tādas cūcības, kādas redzam te visapkārt. Skat…

-    Hrum hrum, labi bērni.

-    Izbeidz, Ben, ko tu āksties!

Pa taciņu nesteidzoties tuvojās māte ar mazu meitenīti. Mazā gāja gabaliņu pa priekšu, laizīdama spīdīgā papīrā ietītu saldējumu. Mātei rokā bija cepumu paciņa. Meitene, pienākusi pie soliņa, uz kura sēdēja abi bērni, apstājās un ar ziņkāri lūkojās uz sēdošajiem. Beigusi laizīt saldējumu, viņa nosvieda spīdīgo papīriņu sev pie kājām.

-   Meitenīt, tā nav labi. Papīram ir paredzēta atkritumu urna. Redzi, tepat netālu! Betija nenocietās.

Māte jauna un moderna kundzīte dzirdēja Betijas vārdus.

-    Ar kādām tiesībām tu, sīkais smurguli, aizrādi manam bērnam! Ja būs vajadzība, pati to izdarīšu.

-   Tad izdariet, lūdzu. Brālis steidzās māsai palīgā.

-  Arī tu nevari muti novaldīt! Kas par bezkauņām! Demonstratīvi nosviedusi zemē neizēsto cepumu paciņu, viņa piebilda: Labāk nodarbojieties ar kaut ko derīgu: savāciet to visu! Nekam citam jūs tāpat nederat. Plebeji! [6]

Brālis un māsa sēdēja, piesarkuši no kauna un nepelnīta apvainojuma. Dāmīte, paņēmusi meitenīti aiz rokas, lepni pagriezās uz promiešanu. Tad, ar dažām niansēm, atkārtojās iepriekšējais sižets. Modernā māte pēkšņi ar ļoti nepieklājīgu žestu abām rokām saķēra to vietu, kas atrodas zemāk par mugurkaulu, un izgrūda varenu kviecienu tā, ka kokā sasēdušās vārnas ķērkdamas pacēlās spārnos. Aizskrējusi aiz tuvējās priedes, kundzīte drudžaini rosījās gar pusgarajiem svārkiem, lai ātrāk piekļūtu sāpošajai vietai. Nevarēdama pati neko ieraudzīt, māte nokomandēja meitenīti:

-    Pasaki, kas man tur ir!

Bērns paklausīgi izpildīja prasīto.

-   Tur ir cūciņa.

-    Nerunā muļķības! Ai, ai, ai! Es prasu, kas man tur sāp?

-    Tev tur sāp viena ļoti nesmuka cūciņa… Tā tur ir uzzīmēta.

-    Stulbais bērns! Es tev prasu…

Meitenīte sāka raudāt. Saķērusi vinu aiz rokas, saniknotā māte turpināja ceļu, izgāzdama dusmas uz bērnu. Tas no netaisnīgā apvainojuma raudāja aizvien skaļāk.

Mātes klaigāšana un bērna raudas pamazām noklusa tālumā. Bērni sēdēja klusi un nedaudz nobijušies.

-    Brālīt, iesim projām, man bail no šīs vietas, Betija atkārtoja lūgumu.

-   Dīvaini, ļoti dīvaini. Trīs gadījumi tā vairs nav nejaušība. Brālis skaļi domāja savu.

-    Es gribu iet prom! māsa neatlaidās.

-   Hrum, hrum, nevajag iet prom. Labi bērni. Hrum!

-   Ben, tu dzirdēji? Te vēl kāds ir! Bēgam! Es lūdzu!

Hrum! Nevajag baidīties!

Zem nokaltušas priedes saknēm, no kurām jūras vēji bija izpūtuši smilšaino augsni, sēdēja… rūķis. Nepārprotami tas bija rūķis tieši tāds, kādu to zīmē pasaku grāmatās, zaļā samta jaciņā, tumši sarkanās, panēsātās biksītēs, kājās koka tupelītes. Trūka vienīgi tradicionālās rūķu

cepurītes. Ar zaļām, labsirdīgām acīm tas raudzījās bērnos, un varēja nojaust, ka šīrīta notikumi viņu ir vareni uzjautrinājuši.

Bērni sēdēja kā sastinguši, baidīdamies pakustēties.

-   Hrum, hrum, nevajag baidīties. Jūs man palīdzat, tas ir labi. Rūķi neesat redzējuši, vai?

-    Ti-ti-ti… tikai pasaku grāmatās, Bens no pārsteiguma un izbīļa tikko varēja parunāt.

-    Pasakas rodas no īstenības. Rūķis pamācoši pacēla pirkstu.

-   Tu, piedodiet, jūs sen jau te… Nedaudz atjēgusies, Betija nevarēja atrast īstos vārdus.

-   Hrum, hrum, ilgāk, nekā gribētu. Pareizāk būtu sacīt, ka es vispār nevēlētos te būt… rūķis nedaudz noskumušā balsī atbildēja.

-    Ar ko jūs, bērniņi, sarunājaties? Kas tur ir zem tās priedes?

Bērni satrūkās. Viņi nebija pamanījuši pienākam vecu vīru, kurš jau kādu brīdi viņus bija vērojis.

-   Ar rūķi, Betija atbildēja un iekoda mēlē. Nezin kāpēc viņai šķita, ka tas nav jāatklāj.

-    Ar rūķi? pārvaicāja atnācējs un noliecās, lai palūkotos zem priedes saknēm. Ar rūķi, tas ir labi. Viņš jau labi sen te dzīvo. Runājiet vien, runājiet! Arī rūķiem mēdz būt garlaicīgi.

Vecais vīrs devās tālāk smaidīdams un galvu grozīdams:

-   Laimīgie bērni! Paši sev var uzburt, kādu pasauli vien vēlas. Ar rūķi viņi runā! Fantazētāji.

-   Viņš jūs neredzēja? Betija bija neizpratnē.

-   Protams, ne. Esmu saskatāms tikai tad, kad pats to vēlos. Hrum! Skatieties!

Taču nebija uz ko skatīties. Rūķis pēkšņi bija pazudis. Tad atkal tikpat pēkšņi parādījās, varen apmierināts par radīto iespaidu.

-   Kāpēc jūs vienmēr sakāt hrum, hrum? Betija nenocietās.

Bens iegrūda māsai sānos elkoni, bet rūķis neapvainojās.

-   Tas man tāds… valodas defekts, varētu teikt. Vai traucē?

-   Nē, protams, ne, Bens pasteidzās atbildēt.

-   Kā lai jūs uzrunā? Betija vaicāja. Visu laiku saukt par rūķi neērti… Varbūt par Hrumhruma kungu?

-   Var arī par Hrumhrumu, tikai bez tā kunga, tā ir ērtāk. Un, brīdi klusējis, viņš iesmējās. Hrumhrums! Tas neskan tik slikti.

-   Paklau, Hrumhrum, kāpēc tu… nu, Topoli un tos divus… apzīmogo?

-    Kāpēc? Vai tad nav skaidrs? Netīrīgi radījumi! Jums ir dota tik skaista pasaule, bet ko jūs darāt? Visur netīrība, visur piegružots. Un paši tikai brienat, brienat… Vispirms līdz potītēm, pēc tam netīrumi būs līdz ceļiem, pēc tam smelsies mutē: tad būs par vēlu. Tā arī noslīksiet netīrumos.

-   Nū… Bens neticīgi novilka, tu nedaudz pārspīlē!

-   Nemaz nepārspīlēju! Ir jau redzēts, kas notiek ar tādiem netīrīgiem radījumiem, ja viņus laikus neiemāca cienīt dabu un vidi, kurā dzīvo. Hrumhrums bija nelokāms.

-   Vai, skaties, opaps un omamma nāk! Bens pēkšņi iesaucās.

-   Ko jūs te nīkstat pie nokaltušās priedes? Kāpēc neesat pie jūras tik jaukā laikā? Varbūt apspriežat nelaimīgā Topoļa likteni? Tas tiešām ir ļoti savādi… Opaps pienācis apsēdās līdzās Benam.

-  Mēs kopā ar rūķi rūpējamies par tīrību šajā vietā, Betija nekavējās ar atbildi un tūlīt saņēma sānos brāļa elkoni.

-    Hrum, hrum…

-    Ko tu, meitiņ, teici? omamma nesaprata.

Bens iekšēji gavilēja, bet centās to neizrādīt. Rūķis bija tepat. Viņš visu redz un dzird. Tas ir vareni!

-   Mēs arī apspriedām to gadījumu, opap. Un vispār, kāpēc šai kāpai tāds nosaukums Rūķu kalns? Kad tas radies un kāpēc?

-   īsti nezinu. Runā, ka kara beigās te nokritis vācu bumbvedējs un tad te sākušās visādas dīvainības. Starp citu, priede esot nokaltusi vienā naktī.

-     Kāds bumbvedējs? Tad te viss būtu piemētāts ar lidmašīnas atlūzām. Tonakt bija pērkona negaiss, un priedē noteikti iespēra zibens, tāpēc arī nokalta. Omamma kā vienmēr meklēja racionālu izskaidrojumu.

-   Var jau būt, var jau būt, opaps piekāpās. Tikai zibeņi no tā laika ap nabaga priedi zibsnī regulāri, tā ka negaisa laikā neviens tuvumā nerādās. Nu labi, pietiks par rūķiem un zibeņiem. Ejam uz jūru!

-    Hrum, hrum, Betija iesmējās.

-    Hrum, hrum, atsaucās Bens.

Abiem bija ļoti jautri.

-   Ak, bērnība, bērnība! Nopūtās omamma. Viņiem vienmēr zāle ir zaļa un debesis zilas.

-  Jā gan, piebalsoja opaps. Un pat lietus bērnībā nav tik slapjš. Vai ne?

-    Ben, paklausies! Ja labi padomā, rūķu taču pasaulē nav, vai ne?

-    Zinu! Zinu tikpat daudz cik tu. It kā nav, bet tomēr ir. Vai tad mums rādās kopīgas halucinācijas? Arī neder. Rūki dzirdam ne tikai mēs. Tātad viņš reāli pastāv. Trakas lietas! Ja kādam stāstīsi, neticēs. Vēl nodomās, ka mums no karstuma smadzenēs kaut kas sameties.

Karsts tiešām bija. Vasara šajā ziņā bija izdevusies. Atpūtnieki pūļiem vien gāzās uz Vidzemes jūrmalu, kas gan tikai nedaudz nu atšķīrās no tradicionālajām atpūtas vietām jūras krastā. Pludmales bija pārpildītas, veikalos un kafejnīcās uz vakarpusi trūka atspirdzinošu dzērienu, bet alkohola patēriņš strauji kritās. Kāds tur alkohols, ja galva dulna no saules!

Bērni sēdēja uz soliņa netālu no nokaltušās priedes un gaidīja rūķi. Pēdējā laikā viņi bija tikušies retāk, jo mežā bija tik karsti, ka ilgi izturēt nevarēja un bija jāskrien uz jūru vai upīti. Pat ūdens bija sasilis, tā ka lielu atvieglojumu nesniedza. Turklāt rūķis parādījās ne vienmēr, un bērniem šķita, ka Hrumhrums ir par kaut ko norūpējies.

-   Hrum, hrum! atskanēja no nokaltušās priedes saknēm, un bērni pielēca kājās.

-    Labdien, Hrumhrum! Bens un Betija sveicināja. Kā klājas? Vai ir kādas problēmas? Trakoti karsti, vai ne?

-   Karstums man netraucē. Te, lejā, ir vēss. Traucē tas, ka nav pērkona.

-   Jā, Bens piekrita. Kārtīgs lietus tagad ļoti noderētu!

-   Ne jau lietus mani interesē. Man vajag pērkonu un zibeni. Ļoti daudz zibeņu, rūķis ērcīgi iebilda.

-    Parasti tas viss nāk kopā: pērkona negaiss ar zibeņiem un lietu, Betija runāja lēni, it-kā labi zināmas lietas skaidrotu niķīgam bērnam.

-    Nu labi, lai notiek. Hrumhrums piemērojās Betijas runai. Lai būtu lietus, pērkons un zibens. Jums lietus, bet sev gribu zibeņus. Jo vairāk, jo labāk.

-   Kam tev zibens? Bens nesaprata. Atkal iespers priedē, kā tas ne vienreiz vien noticis. Tas taču bīstami!

-    Lai sper! Jo biežāk, jo labāk. Man vajag zibeni. Man vajag enerģiju.

-   Paklausies, Hrumhrum, kāpēc… Bens neatlaidās.

Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka rūķa ierastajā vietā vairs nav.

-   Aizgājis, Betija konstatēja. Droši vien apvainojās, ka vienmēr uzbāžamies ar jautājumiem.

-   Nē, te kaut kas cits, Bens domīgi iebilda. Drīzāk viņš nejauši izpļāpāja to, par ko negribēja runāt. Viņš pieminēja enerģiju… Kam pasaku rūķim enerģija? Tā vien šķiet, ka viņš nav rūķis.

-   Rūķa nav? Kā tā nav rūķa? Betija bija neizpratnē. Mēs viņu redzam, runājam…

-   Kļūsti reiz pieaugusi! Rūķi ir tikai pasakās, bet šis…

-    … nav rūķis? Kas tad viņš ir? Varbūt maskējies ļaundaris, ļaunais punduris? Tā tu domā? Man kļūst bail. Māsa iepleta acis.

-   Šobrīd zinu tikpat, cik tu. Ļaunais punduris? Nedomāju vis. Bet, kas viņš ir, tas mums jāuzzina. Jo ātrāk, jo labāk.

Pagājušās nakts negaiss bija atnesis atvieglojumu gan cilvēkiem, gan dabai. Gaiss bija dzidrs un tīrs, zālē un koku zaros mirdzēja lietus lāses. Taciņa, pa kuru gāja brālis un māsa, bija piebārstīta vēja notrauktām skujām un sīkiem zariņiem.

-   Saderam, ka šodien rūķis būs labā garastāvoklī, māsa pārtrauca ieilgušo klusuma brīdi.

-   Jā, naktī zibeņoja vareni. Kādēļ gan viņam vajadzīgi zibeņi? Brālis nevarēja nomierināties.

Rūķis bija izvairījies no atbildes. Noslēpums palika neatklāts.

Pie nokaltušās priedes viss bija pa vecam. Arī rūķis jau bija savā vietā un, kā paredzēja Betija, lieliskā garastāvoklī. Acīmredzot tikko bija pamatīgi nobiedējis paģirainu vīru, kurš padrāzās garām bērniem, murminādams lamuvārdus un svinīgus solījumus vienlaikus:

-   Nu gan esmu nodzēries līdz kliņķim, ja jau rādās visādi mošķi. Ne pilītes vairs, ne pilītes, es zvēru…

-    Hrumhrum, vai nu tā var baidīt cilvēkus! Bens jokodams uzrunāja rūķi.

-     Cilvēkus? atrūca rūķis, nezaudēdams labo noskaņojumu. Sis savus solījumus aizmirsīs, tiklīdz

būs nokļuvis līdz dzērienu veikalam.

-    Vai zibeņu šonakt pietika? Betija mēģināja ievirzīt sarunu vajadzīgā gultnē.

-   Pietika gan, Hrumhrums atbildēja. Kristāls aug un jūtas labi.

-    Tu audzē kristālu? Betija pārvaicāja.

-   Paklau, Hrumhrum, mēs vairs neesam tik mazi, lai mums stāstītu pasakas par pazemes bagātībām, kuras tu sargā: zeltu, sudrabu un kristālu, protams. Mēs, starp citu, zinām, ka kristāls aug ļoti, ļoti lēnām tikai dažus centimetrus tūkstoš gados. Zinām arī, ka rūķi dzīvo tikai pasakās.

-   Kas tad es, pēc jūsu domām, esmu? Zaļās rūķa acis lūkojās bērnos pavisam citādi cieši un pētoši.

-   To gribam uzzināt, Bens atbildēja un piebilda: Lūdzu!

-    Hrumhrum, esam tavi draugi, mēs nevienam neteiksim, Betija piebilda.

-   Labi jau, labi. Zinu, ka esat labi bērni. Draugi tas ir lieliski. Man nekad nav bijis draugu.

-    Nekad, nekad? Betija nošausminājās. Tas ir briesmīgi. Es gan tā nevarētu. Man ir daudz draugu.

-    Roboti parasti iztiek bez draugiem. Es esmu robots, hrum, hrum.

-    Robots! Betija sasita plaukstas. Tas tik ir…

-   Tātad tomēr robots? jau sen radušās aizdomas apstiprināja Bens.

-   Jā, robots. Nu jau novecojis modelis, aizmirsts, izsvītrots no visiem sarakstiem, pazudis bez vēsts, neviena vairs nemeklēts…

-    Tu… tu esi nomaldījies? Betija iežēlojās.

-   Ne gluži… Manu lidaparātu notrieca nomaldījies zenītartilērijas šāviņš.

-   Šāviņš? Bens bija neizpratnē. Kad tas notika? Tu karoji?

-   Nē, es nekaroju. Es novēroju man uzticēto Zemes sektoru, sekoju karadarbībai un, domādams, ka atrodos drošībā, uz brīdi izslēdzu spēka lauku, lai sazinātos ar vadības centru. Šāviņš nenodarīja kaitējumu lidaparātam, bet trieciena rezultātā cieta kristāls. Kristāls manam lidaparātam ir viss ātrums, laiks, telpa. Man tik vien pietika enerģijas, lai nokļūtu līdz krastam un ieurbtos zem šīs kāpas, un tā paglābtu lidaparātu no vēl lielākas nelaimes.

-    Kāda nelaime var būt vēl lielāka par to, ko tu piedzīvoji? Betija nesaprata.

-   Manā rīcībā esošo tehnoloģiju nokļūšana karojošās puses rīcībā. Tā būtu daudz lielāka nelaime nekā kāda lidaparāta un robota zaudējums; tos viegli aizvietot.

-    No visa stāstītā, Hrumhrum, varu secināt tikai vienu: ne tavs lidaparāts, ne tu pats neesat cilvēka roku radīti. Vai tā ir? Bens saspringa, gaidīdams atbildi.

-   Tev taisnība. Hrumhrums netaisījās to noliegt.

-    Mēs jau sen novērojam Zemi, tās ļaudis, attīstību, mēģinām prognozēt dažādus cilvēces attīstības modeļus…

-    To visu dara roboti?

-    Manī ir programma, kas vairākkārt pārsniedz Zemes iedzīvotāja intelektu. Zinu šīs planētas vēsturi labāk un precīzāk nekā labākais vēsturnieks gluži vienkārši tāpēc, ka man ir pieejams daudz vairāk informācijas. Vienlīdz labi varu spriest par jūsu civilizācijas kultūru, mākslu un kvantu fiziku. Hrumhruma balsī skanēja patiess lepnums.

-    Tas viss ir vareni, vareni un neaptverami. Bet saki, lūdzu, kas tevī ievietoja šo programmu? Kas ir šie… cilvēki? Benam šķita, ka viņš beidzot ir uzdevis galveno jautājumu.

-    Jā, tie ir cilvēki, gandrīz tādi paši kā jūs. Vēl vairāk, viņi atrodas arī jūsu vidū.

-   Neko nesaprotu, Bens pārtrauca Hrumhrumu.

-    Kā tas ir iespējams?

-   Tas ir pavisam cits stāsts. Tad jāatgriežas zemeslodes pagātnē pirms vairāk nekā desmitiem tūkstošiem gadu. Bet šobrīd man nav laika, jo jāuzmana kristāls. Tā ir mana vienīgā cerība atgriezties. Kaut gan, ja apdomā, atgriežoties mani nekas labs negaida. Robotu, kas nepakļaujas noteikumiem, vienkārši atslēdz un pat tā detaļas reti izmanto cita robota radīšanai. Pilnīga un galīga iznīcība. Hrumhrums šo frāzi izrunāja dīvainā, metāliskā balsī.

-   Kāpēc gan? Tas ir netaisnīgi! abi bērni iesaucās vienlaikus, bet Hrumhrums jau bija pazudis.

-    Vai viņš vēlreiz atnāks? Kas ar vinu notika? - Betija bija neizpratnē.

-    Nezinu, Bens atbildēja.

Rūķis tomēr ieradās. Tas notika pēc četrām dienām, kad bērni jau bija zaudējuši cerības viņu vēl ieraudzīt. Pirms divām dienām pie nokaltušās priedes atkal bija notikušas trakas lietas. Kāda jautra kompānija bija nolēmusi tieši šajā vietā uzrīkot pikniku. Kad jautrie uzdzīvotāji gatavojās pamest piknika vietu, atstājot izdzertas pudeles un citu drazu, nezin no kurienes atskanēja draudīga balss, kas pavēlēja nekavējoties visu savākt un iztīrīt. Iereibusī kompānija no sākuma apstulba, tad sāka smieties, uzskatot to par veiklu triku ar noslēptiem skaļruņiem. Tomēr aiziet viņiem neizdevās, jo pēkšņi viņi atradās neredzamas telpas iekšpusē; izkļūt no tās nebija cerību. Ātri vien atskurbusi no negaidītajiem un noslēpumainajiem notikumiem, kompānija ar steigu metās savākt netīrumus. Kāds uzdzīvotājs demonstratīvi nevēlējās palīdzēt saviem pudeles brāļiem un par to nekavējoties tika sodīts ar cūkas šņukura zīmogu uz dibena.

Notikums guva plašu rezonansi, jo cietušie vērsās vietējā policijā ar sūdzību par rupju attieksmi pret mierīgas atpūtas cienītājiem. Kā lietisks pierādījums tika demonstrēta arī cietusī pēcpuse, tas savukārt kārtības sargos izraisīja vētrainus smieklus. Darbs paliek darbs, un policijas patruļa brauca uz notikuma vietu. Tur viss bija mierīgi, klusi un… neticami tīri.

Mazā pilsētiņā baumas izplatās ātri, un dažas dienas pēc tam ziņkārīgu ļaužu bari uz nokaltušo priedi plūda gluži vai nepārtrauktā straumē. Ziņkārīgo interese noplaka tikpat ātri, cik radusies, jo nekā īpaša tur nebija. Vienīgi Bens un Betija katru dienu uzturējās nokaltušās priedes tuvumā, cerot vēl kādreiz sastapt rūki.

-   Nu, Hrumhrum, tu esi vareni pastrādājis, Bens uzrunāja rūķi, kurš negaidot parādījās ierastajā vietā.

-    Ja būtu daudz tādu rūķu robotiņu, zemeslode būtu daudz tīrāka, Betija pievienojās brāļa teiktajam.

-   Un puse iedzīvotāju staigātu apzīmogotiem dibeniem, Bens smiedamies turpināja.

Hrumhrums nebija noskaņots uz jokiem. Roboti neko nevarēs palīdzēt, ja cilvēki paši… Ak, ko es te runāju! Kāda tam nozīme! Esmu iekūlies pamatīgās nepatikšanās. Roboti nedrīkst darīt neko tādu, kas nodara kaitējumu cilvēkiem.

-    Bet tu dari tikai labu! Rūpēties par tīrību ir…

Rūķis neļāva Benam pabeigt. Nedrīkst, un viss.

Tādi ir noteikumi, un par to pārkāpšanu bargi soda. Labāk runāsim par ko citu! Ko vēl gribat uzzināt?

-    Tu teici: tie, kas tevi šurp atsūtīja, ir arī mūsu vidū. Kas tie ir?

-   Tas ir garš stāsts. Man vairs nav, ko zaudēt, tāpēc to atklāšu.

-   Hrumhrum, mēs nevienam to neteiksim! Nevienam! Vari būt drošs, abi bērni reizē iesaucās, i

-   Labi jau, labi, jūs tiešām esat labi bērni. Klausieties! Un Hrumhrums, ērti iekārtojies uz priedes saknēm, sāka savu stāstu.

-    Ja jums ir nedaudz zināšanu par Saules sistēmas uzbūvi, varbūt zināt, ka starp Marsu un Jupiteru atrodas asteroīdu josla, iesāka robots. Kādreiz to vietā ap Sauli riņķoja planēta.

-    Zinām. Opaps par to stāstīja. Ir teorija, ka to planētu sauca Faetons, un Jupitera gravitācijas spēku ietekmē tā sašķīda gabalos un kļuva par asteroīdu joslu.

-   Ben, sāku cienīt tavu opapu, kurš jums tik daudz ko ir stāstījis un iemācījis. Hrumhrums bija nedaudz pārsteigts. Bet viņš nezina un nevarēja zināt, ka uz planētas Faetons eksistēja augsti attīstīta civilizācija, kas jau pirms daudziem gadu tūkstošiem veica starpplanētu lidojumus, arī uz Zemi.

-   Vareni! Noelsās Bens. Tas tik ir…

-    Daudzu tautu pasakās un teikās ir runa par dieviem, kuri nākuši no debesīm. Tie bija faetonieši, kuri iecerējuši kolonizēt Zemi, jo zināja par draudošajām briesmām viņu planētai. Lai īstenotu savu nodomu, viņi lielā salā, kas atradās okeāna vidū, izveidoja nometni. Tā attīstījās par plaukstošu valsti, teiksmainu salu.

-    Tā varētu būt Atlantīda, pie sevis nomurmināja Bens, negribēdams pārtraukt Hrumhruma stāstījumu.

-   Tev taisnība. Robots paskatījās uz Benu ar neslēptu cieņu. Tā bija Atlantīda. Tad jau saprotat arī to, ka faetoniešiem nepaveicās divkārt. Viņu dzimtā planēta gāja bojā agrāk, nekā to paredzēja zinātnieki. Turklāt izzuda augsti attīstīta civilizācija uz zemeslodes. Protams, palika neskartas vairākas bāzes un daži tūkstoši faetoniešu, bet tie nespēja ietekmēt Zemes vēsturi tādā mērogā, kā bija iecerēts. Taču Zemes novērošana no kosmosa turpinās, lai novērstu draudus, kas varētu rasties nesaprātīgas cilvēku rīcības rezultātā.

-   Tie ir lidojošie šķīvīši, vai ne? Betija nenocietās.

-   Tā tos sauc tagad, Hrumhrums atbildēja. Toreiz, tālā pagātnē, faetonieši devās uz daudziem kontinentiem, lai veicinātu straujāku attīstību. Dažreiz tas izdevās: faetoniešu zināšanas par metāla, akmens un kristāla apstrādi ietekmēja seno tautu uzplaukumu.

-    Tu pieminēji kristālus? Bens ievaicājās.

-   Kristāls ir apbrīnojams minerāls, bez tā nav iedomājama ne faetoniešu, ne Zemes ļaužu kosmonautika.

Kā jau teicu, arī manā lidaparātā tas ir galvenais elements. Bojājuma dēļ esmu šeit un nevaru atgriezties savā bāzē. Starp citu, faetoniešu lidaparāti ir interesanti ar, lūk, ko tos izgatavoja neparastā paskatā, lai būtu vieglāk saprasties ar Zemes iedzīvotājiem. Faetonieši cilšu vadoņus un priesterus dažreiz uzaicināja savos lidaparātos un pat nedaudz pavizināja kosmosā. Pirmatnējā reliģijā nāves un mirušo kultu atribūtiem galveno detaļu faetonieši izgatavoja lidaparāta formā. Tā ļaudīm šķiet pārsteidzoša.

-   Kāda gan? ievaicājās Betija.

-    Lidaparāta redzamākajā vietā bija cilvēka galvaskauss no kristāla.

Diezin vai senās cilts vadonis bija vairāk pārsteigts par kristāla galvaskausu nekā brālis un māsa, izdzirdējuši šos vārdus.

Labu brīdi valdīja klusums. Bērni aiz pārsteiguma nevarēja izrunāt ne vārda.

-   Vai tev… tavam lidaparātam… sabojātais kristāls arī bija… kā galvaskauss? Bens runāja lēnām, meklēdams vārdus.

-  Protams, ne! Tagad tas nav nepieciešams. Hrumhrums bija neizpratnē par bērnu neparasto uzvedību.

-    Opap, mums jārunā, Bens paziņoja.

-   Jā, un steigšus, Betija piebalsoja.

Opapu bērni bija atraduši viņa darbnīcā, kur viņš asināja zālespļāvēja asmeni.

-    Kas noticis? Liec mieru colštokam. Opaps izņēma darbarīku no Bena rokām. Citādi atkal dabūsi skriet pie Normunda uz veikalu. Kas tad noticis? Varbūt rūķis arī jums apzīmogojis dibenu?

-   Ar rūķi viss kārtībā. Viņš ir mūsu draugs.

-   Rūķis nemaz nav rūķis, izgrūda Betija un, nezin kāpēc nobijusies, paslēpās aiz brāļa muguras.

-   Labi, labi, stāstiet, kas noticis! Opaps bija nedaudz izbrīnīts par bērnu satraukumu. Ceru, ka nav nekas ļauns.

-   Ļauns ne, bet dīvains gan, Bens iesāka.

-   Ļoti dīvains, gandrīz neticams, papildināja Betija.

Jo ilgāk bērni runāja, jo nopietnāka kļuva vecā vīra seja. Viņš bija pieradis pie bērnu stāstiem un fantāzijām un pats nereti tās bija veicinājis, jo uzskatīja, ka tas nāk par labu garīgajai attīstībai. Tomēr šoreiz… Ja nebūtu baznīcas drupās atrastā kristāla un turpmāko notikumu, visticamāk, viss beigtos kā parasti tādās reizēs: ar jautrību. Šoreiz bija citādi. Bērni nefantazēja, bet runāja patiesību. Viņš to juta un nezināja, ko darīt.

Hrumhrums kristālam tuvojās ar lielu bijību. Nekas neliecināja, ka viņš ir robots. Sejas un acu izteiksme liecināja par sajūsmu, pat ekstāzi.

-   Jā, jā, tas ir vienīgais eksemplārs uz Zemes! Kā man ir veicies, kā veicies! Pēc visām nelaimēm, pēc sešdesmit gadu ilgām mokām pazemē, vientulībā… Šķita, ka robotiņš sāks raudāt.

Nedaudz nomierinājies, Hrumhrums pagriezās pret opapu. Jūs taču nepārdomāsiet un atļausiet man to izmantot?

Vecais vīrs, aizkustināts par robota emocijām, atbildēja:

-   Protams! Vēl nekad neesmu pieņēmis tik svarīgu lēmumu, turklāt tādu, kas sagādātu gandarījumu. Starp citu, mēs to pieņēmām visi kopā.

Istabā patiešām atradās visi: opaps, omamma un abi bērni. Hrumhrums rūķa apģērbu bija nomainījis pret ikdienišķāku. Trijatā viņi bērni un Hrumhrums bija gājuši cauri visai pilsētiņai līdz mājai, un nevienam pat prātā nebija ienācis, ka viens no trijotnes ir kosmosa viesis robots.

Omamma, kura parasti atturējās no bērnu un opapa izdarībām, šoreiz aktīvi iesaistījās. Savāc, savāc gan, Hrumhrum, to galvaskausu! It sevišķi, ja tas tev noder. Citādi man nav mierīgs prāts. Nekad nevar skaidri zināt, ko tie delveri pastrādās nākamajā pusstundā. Un opaps jau nav labāks…

Opaps kaut ko norūca, bet uzskatīja par labāku diskusijā nepiedalīties.

-   Hrumhrum, omamma turpināja, vislielākais paldies par tīrības kampaņu. No tiem netīrumiem vairs nevar glābties! Cilvēki kļuvuši tik sušķīgi…

-   Ak, kundze! Hrumhrums izskatījās pagalam samulsis. Nebija īsti pareizi ar tādām metodēm…

-   Viss bija pareizi, omamma palika pie sava. Lai iedibinātu kārtību, vajag stingru roku.

-    Pareizi, rūķis! Varbūt vienīgi… Topoli, jo viņš… Bens meklēja īstos vārdus.

-   Viņš nav vainīgs, un viņš ir tik nelaimīgs. Betija metās brālim palīgā.

-    Hrum, hrum, rūķis samulsa vēl vairāk. Var jau būt, ka iekarsu par daudz… Raudzīšu, ko var darīt lietas labā.

-    Labi jau, labi! Advokāti atradušies! Hrumhrumam tāpat tagad darba pilnas rokas. Jāpošas atpakaļceļam, vai ne? Opaps mēģināja sarunu ievirzīt nopietnā gultnē.

Hrumhrums saudzīgi paņēma no galda audumā ietīto kristālu, paklanījās un… izzuda.

Sarkans saules disks pirms laba brīža bija iegrimis jūrā, bet tā stari joprojām izkrāsoja purpura krāsās retus mākonīšus un reaktīvo lidmašīnu ievilktas svītras. Cilvēku parasti pārpilnā pludmale bija tukša un klusa: Klusi čaloja upes ūdeņi, satikdamies ar jūru. Tālumā nočirkstēja rupjā liedaga smilts; tur krastā atgriezās pēdējā zvejnieku laiva. Tumstošajās debesīs varēja saskatīt Vakarzvaigzni Zemes māsu un mūžīgo ceļabiedri melnajā Visuma bezgalībā.

Zvejnieku pamestā tīklu būdā, kuru kā pagaidu mītni vasarai bija izvēlējušies Buča un Topolis, bēdubrāļi kārtojās uz naktsguļu. Buča stāvēja būdas durvīs, baudot atsvaidzinošo nakts vēsmiņu, Topolis kārtoja galdu, novāca trūcīgo vakariņu paliekas. Viņš turēja rokās vakariņu šķīvi, kad neganti iesāpējās dibens, precīzāk sakot tā vieta, kur tik neglīti bija attēlots negants cūkas šņukurs. No sāpēm ievaidējies, Topolis pieskrēja pie būdas kaktā novietotās spoguļa lauskas un, pavilcis uz leju peldbikses, mēģināja saskatīt negaidīto sāpju cēloni. Redzētais viņu tā satrieca, ka Topolis iekliedzās vēlreiz, šoreiz no prieka. Šķīvis ar lielu troksni nokrita uz grīdas un sašķīda sīkās drumslās. Kauna zīmoga uz dibena vairs nebija. Mirkli vēlāk iekliedzās arī Buča, kurš joprojām stāvēja būdas durvīs:

-    Šķīvītis, Topoli, šķīvītis!

-   Nu ko tu brēc! Nebļausties par kādu nieka šķīvi! Nāc un paskaties, kāda man tagad pakaļa!

Topolis nesaprata Bučas teikto un joprojām bija sajūsmā par notikušo.

-   Ķerts esi, vai! Kam vajadzīga tava sasodītā pakaļa!

Šķīvītis lido! Nāc ātri! Buča auroja, cik jaudas, sajūsminājies par neredzēto skatu.

Neparasto parādību redzēja arī Bens, Betija un abi vecvecāki, kuri bija paklausījuši Hrumhruma aicinājumam, pienākuši tuvāk un vēroja visu notiekošo daudz skaidrāk. Uz dziestošo debesu fona bija redzams, kā nodreb nokaltušās priedes galotne, no kāpas sīkām straumītēm uz leju tek smilts, nesot līdzi nelielas priedītes. Kāpas vidū parādījās kaut kas tumšs. Un, lūk, tas jau karājās gaisā dažus desmitus metru virs upes grīvas. Gaiss vibrēja. Pa lidaparāta korpusu viļņveidīgi plūda daudzkrāsaini stari, vibrācija pieauga, pārgāja svelpjošā skaņā, tad uzliesmojums… un naksnīgais liedags atkal bija tukšs.

-    Kāds skaistums! nočukstēja Betija.

-    Skaistums un ātrums, noelsās Bens.

-   Laiks un telpa. Un visu to paveicis mūsu kristāls. Fantastiski, domīgi secināja opaps.

-    Žēl, ka viss beidzies. Kaut beigas labas, tomēr skumji. Tas ir tāpat kā pamosties pēc skaista sapņa negribas atvērt acis. Bens bija noskaņots romantiski.

-   Cilvēki, kas sapņo, nekad nezaudē ticību, iebilda opaps.

-   Man ir liels sapnis, ierunājās Betija. Ļoti, ļoti, ļoti vēlos, lai Hrumhrums atgrieztos!

-   Mēdz teikt, ka sapņi piepildīsies, tikai vajadzīgs laiks, cerīgi bilda omamma, grasīdamās iet uz mājām.

Pārējie viņai sekoja.

Satumsa vēl vairāk, un zvaigžņu debesīs bija kļuvis vairāk. Nakts vēja dzenāti mākonīši bieži mainījās, brīžiem dažs atgādināja cilvēka siluetu. Viens no tiem izskatījās pēc vīrieša sadriskātā, bet joprojām izskatīgā vācu virsnieka uniformā. Otram mugurā bija silts krievu karavīra vatenis, apjozts ar platu jostu. Viņu sarunu dzirdēja tikai zvaigznes.

-   Skumji. Bērniem ir taisnība skumji, ierunājās viens no abiem, lūkojoties gan uz aizejošajiem bērnu un pieaugušo stāviem, gan uz veco, zvejnieku pamesto tīklu būdu.

-    Skumji tāpēc, ka mūsu misija šeit, uz Zemes, ir beigusies, domīgi piebalsoja otrs, lūkodamies tajā pašā virzienā.

-   Jā, kristāls ir projām. Laika sargi vairs nav vajadzīgi.

-   Neticami, ka tas atgriežas pie saviem radītājiem. Tas ir brīnums!

-   Jā, bet mums tas nozīmē, ka neviens uz Zemes vairs nemēģinās pārtraukt ierasto laika ritumu…

-   Un laiks plūdīs kā vienmēr no pagātnes, caur tagadni uz nākotni.

-    Cik garlaicīgi! Abi vienlaikus iesmējās.

Brīdi valdīja klusums. Pamalē ducināja nakts pērkons.

-   Vai zini, ka mums jāšķiras?

-    Zinu, tāpēc tik skumji.

-   Kurp tev jādodas?

-   Vai redzi to zvaigznīti? Arī tur dzīvo cilvēki. Tur, tāpat kā manā iepriekšējā dzimtenē, ir augsti, sniegoti kalni, ziedošas pļavas un zili egļu meži. Es tur

piedzimšu un dzīvošu laimīgi. Kalnu nogāzēs kopšu vīna dārzus un ziemā, kad ceļi ir aizputināti un kalnos dārd sniega lavīnas, baudīšu vīna pudelē iesprostotu pagājušās vasaras sauli un cienāšu ar to draugus. Mēs būsim laimīgi. Un tu?

-    Es atgriezīšos uz Zemes. Karošu…

-   Karš tas ir slikti…

-   Jā, piekrītu. Karš ir likumīga iespēja slepkavot un soda vietā par to saņemt apbalvojumus. Tomēr man jāatgriežas uz Zemes, atkal būšu karavīrs, labs karavīrs. Es nogalināšu daudz ienaidnieku, līdz pats tikšu nogalināts. Vēlreiz miršu jauns karstās tuksneša smiltīs, jūtot, kā lēnām aizplūst dzīvība, un nolādēšu tos, kuri mani šurp atsūtīja.

-   Žēl…

Pēdējie mākoņi debesīs saplūda kopā, tad, nakts vēja dzīti, lēnām izgaisa. Neviena nebija. Palikušas vienīgi zvaigznes. Zvaigznēm tāds uzdevums redzēt un atminēties visu, kas notiek uz Zemes.

..

Tuksneša piramīdas noslēpums

Visuvarenā Saules dieva Ra dzīvinošie stari apspīdēja lielā valdnieka Hufu kapeņu smaili, bet piramīdas pakāje vēl grima dziļā krēslā.

Bens turējās opapam pie rokas, jo jutās nedroši. Viņu nomāca senās celtnes varenība. Daudzu desmitu tonnu smagie akmens bluķi, novietoti taisnās rindās cits virs cita, radīja nerealitātes izjūtu. Salīdzinājumā ar šo varenību cilvēki izskatījās kā sīkas skudriņas. Kā gan senie cilvēki, kuru rīcībā nebija nekādas tehnikas, spēja pacelt vairāk nekā simt metru augstumā šos akmens monolītus? Tas likās neticami. Piramīdas smaili varēja saskatīt tikai no attāluma: raugoties uz to, šķita, ka simtiem tūkstošu tonnu smagā celtne viegli peld dzidrajā rīta gaisā.

Bens un opaps nebija vieni. Tepat netālu Bena tēvs sarunājās ar cienījama izskata kungu, kurš žestikulēja ar rokām tik enerģiski, ka platmale, kura viņam bija par mazu, ik pa brīdim noslīdēja uz leju; tad vīrietis to atbīdīja uz kailo, nosvīdušo pakausi.

-   Tas ir ievērojams vīrs, opaps, noliecies pie Bena, klusiņām skaidroja. Liels zinātnieks, Senās Ēģiptes vēstures zinātājs. Viņš ir arī Ēģiptes piramīdu uzraugs. Bez viņa ziņas te nekas nenotiek. Ar tavu tēvu viņi ir seni paziņas un zinātnes šķēpus krustojuši ne vienā vien konferencē.

To, ka abi vīri pazīstami jau sen, Bens bija sapratis, jo tēvs dīvaino vīru uzrunāja vārdā par Zahi. Tas savukārt katrā izdevīgā brīdī draudzīgi klapēja tēvam pa muguru un izmantoja austrumnieciski krāšņas uzrunas, kurās bija krietna zobgalības deva.

-   Te mēs nepaliksim, nē, nē, neprasiet! Zahi pēkšņi pagriezās pret opapu un Benu, kaut arī neviens nemēģināja protestēt. Te ir interesanti tikai garlaicības mocītiem ekskursantiem, nevis dārgiem ciemiņiem, kādi esat jūs. Vai jaunais cilvēks nebaidās no dažu stundu gara ceļojuma cauri tuksnesim?

Pagaidījis, līdz Bens samulsis papurina galvu sak, nebaidos vis -, Zahi turpināja:

-    Mēs dosimies uz sevišķu, varētu teikt izcilu vietu. Ekskursantus tur neielaiž. Tur notiek arheoloģiski izrakumi un, kā saka priekšā intuīcija, sagaidāmi daudzi pārsteigumi un atklājumi. ..

Pēc brīža viņi tiešām devās ceļā. Nolietotais džips, omulīgi rūkdams, bija uzņēmis kursu uz attālu piramīdu, kuras smaili tikko varēja saredzēt žilbinošajos rīta saules staros.

Tēvs un Zahi turpināja sarunu. To, tāpat kā pašu braucienu, par mierīgu uzskatīt nu nekādi nevarēja. Mašīnu mētāja un svaidīja ceļa grambās, tēvs izteiksmīgi žestikulēja, bet Zahi laiku pa laikam uzsita tēvam pa plecu, it kā gribēdams no tā izdzīt pēdējo puteklīti; tie aumaļām gāzās iekšā pa atvērto auto logu.

-  Ak, Zahi, faraonu drūmo kapeņu pavēlnieki Tēvs visai veiksmīgi atdarināja austrumnieciski krāšņo Zahi runas manieri. Ko tu teiktu par apgalvojumu, ka šīs piramīdas nemaz nav kapenes, bet ir pavisam kas cits? Galu galā neviena faraona mūmija nekad tur nav atrasta. Tukši sarkofāgi tie gan. Taču tas neliecina, ka faraoni piramīdas izvēlējušies par savu pēdējo pieturu šīs zemes dzīvē.

-  Ak, mans draugs, tālās Eiropas zinātnes spīdekli! Zahi nepalika zobgalīgu atbildi parādā. Vari neklāstīt savas fantastiskās teorijas. Zinu tās no galvas: piramīdas cēluši viesi no kosmosa un, lai pārvietotu smagos

akmens bluķus, izmantojuši antigravitāciju. Vēl tu ieminēsies, ka piramīdas cēluši faetonieši, kuri pirms savas mistiskās salas nogrimšanas šeit noglabājuši sakrāto gudrību sējumus.

Labi, labi, tēvs pārtrauca Zahi emocionālos runas plūdus. Lai nu kā, piramīdas Ēģiptē un citur pasaulē ir būvētas ar vienu mērķi: izmantot tās par kosmisko sakaru antenām…

Zahi Bena tēvu pārtrauca pusvārdā, skaļi izpūzdams gaisu no savām apjomīgajām krūtīm un tā acīmredzot izpauzdams sašutumu.

-    Un to saka pazīstams astrofiziķis, zinātņu doktors, profesors! Kosmisko sakaru antenas, cik man zināms, ir paraboliskas.

-    Šajā jomā, ak, vislieliskākais no lieliskākajiem arheologiem, tu zini ļoti maz. Pat ļoti gudrs cilvēks nevar zināt visu. Parabolisko antenu ēra beidzas, to vietā ieviestas daudz precīzākas piramidālas antenas. Piramīdas ir nekas cits kā ļoti precīzas un talantīgi iekārtotas šāda tipa antenas. Tās lieliski atrod kustīgus kosmiskus mērķus un pašus vajadzīgākos signālus.

-    Pagaidi, pagaidi. Zahi bija nedaudz atjēdzies. Kā piramīda var fokusēties uz kādu debesu ķermeni, ja ta ir nekustīga, bet zvaigznes atrodas mūžīgā kustībā?

-   Tāpēc, ka Ēģiptes piramīdas uz mūsu mīļās zemītes nav vienīgās; tās vairs nespēj sekot kosmiskajam mērķim, to dara citas, piemēram, Vidusamerikā. Pēc tam dežūru, ja tā var teikt, pārņem piramīdas Havaju salās, Ķīnā un citviet. Mūsu planēta ir kustīga, precīza kosmisko sakaru antena.

-    Nu labi, labi. Bet kā ar enerģiju? Nevienā piramīdā nav atklāta jaudīga elektrostacija, kas darbinātu šādu antenu.

Bens saspringa. Viņš visu laiku ar neatslābstošu interesi bija sekojis interesantajai diskusijai un, nepārprotami būdams tēva pusē, apjuka. Tiešām, no kurienes nāk enerģija?

-     Zahi! Mūsu planēta ir milzīgs elektromagnēts. Zemes magnētiskais lauks lūk, neizsmeļams enerģijas avots gan kosmiskajām antenām, gan daudz kam citam.

Bens atviegloti nopūtās un paskatījās uz tēvu neviltotā priekā: cik gudrs un nepārspējams ir mans tētis!

Tikko izkāpušu no automašīnas, Zahi ielenca vietējie ļaudis, laikam arheoloģisko izrakumu strādnieki. Ar austrumniecisku dedzību tie žestikulēdami kaut ko satraukti stāstīja. Spriežot pēc Zahi sejas, jaunumi nebija tie labākie.

-   Sī neizglītotā tauta! Sī tumsonība! Zahi gaudās, atgriezies pie ekskursantiem. Anubiss viņiem vainīgs! Taisni jāsmejas. Anubiss!

-    Kas ir Anu… Bens klusiņām vaicāja opapam, bet Zahi bija sadzirdējis.

-    Anubiss, mans jaunais draugs, ir visai nepievilcīga figūra lielajā senču dievu pulciņā pazemes un mirušo valdnieks, tātad nāves dievs. Bet viņam ar notiekošo nav nekāda sakara, jo pazudis kāds strādnieks. Trešais pēc kārtas triju nedēļu laikā. Māņticīgie ļautiņi ir pārliecināti, ka viņus nolaupījis Anubiss un viņu vairs nav starp dzīvajiem. Atsakās strādāt! Es salīdzināju laiku, kad viņi pazuduši, ik reizi pēc tam, kad saņēmuši samaksu par nostrādāto nedēļu. Kāds te Anubiss! Tuksneša dēli, dabūjuši naudiņu, steidzas pie ģimenes, lai palielītos ar nopelnīto. Anubiss šiem vainīgs! Zahi nevarēja rimties.

Pēc brīža, atguvis ierasto optimismu, viņš ierosināja:

Starp citu, nāves dievs šajā piramīdā ir lielā godā. Te papilnam viņa statuju: cilvēka figūru ar šakāļa galvu. Tas vedina domāt, ka šī piramīda kalpojusi faraonam par pēdējo atdusas vietu; šķiet, ka šoreiz nekļūdos. Ejam iekšā!

Ieeja atradās zem tuksneša vēju sanestām smiltīm. Ceļš veda augšup pa akmens kāpnēm, pēc tam pa šauru un zemu eju. To vāji apgaismoja elektriskās lampiņas; tievs, melns kabelis kā melna čūska aizvijās ejas tumsā. Tālumā varēja dzirdēt dīzeļmotora skaņas. Puskrēsla un vājā apgaismojuma ēnas radīja nepatīkamu, baisu noskaņu. To pastiprināja labajā pusē novietotās nāves dieva skulptūras. Šakāļa galva uz cilvēka ķermeņa izraisīja Benā nepatīkamas sajūtas.

Šķita, ka šis pa pusei zvērs, pa pusei cilvēks ir neapmierināts ar ļaužu klātbūtni un notiekošajā raugās ar nicinājumu un asinskāri. Starp abām skulptūrām bija šaura eja. Varēja noprast, ka tā izveidota nesen. Zahi raženo augumu veikli ielocīja šaurajā spraugā un aicināja ceļabiedrus sekot.

Viņi atradās diezgan lielā, iegarenā telpā, kuras griesti bija nedaudz augstāki nekā koridorā. Vēl viens Anubisa tēls lielāks un baisāks atradās pašā stūrī.

Šo zāli atklājām pavisam nesen, Zahi skaidroja. Starp divām nāves dieva statujām bija jābūt ieejai citā telpā, un izrādījās, ka tā arī ir. Sī varētu būt balzamēšanas zāle, un tas nozīmē, ka arī apbedīšanas vieta pavisam netālu. Pētījumi turpinās. Gan jau to atklāsim! Tā arī būs mana atbilde, dārgais draugs, uz tavu vētraino fantāziju! Pēdējie vārdi nepārprotami bija adresēti Bena tēvam.

Ejā tēvs un Zahi atkal saķērās kārtējā strīdā, opaps ar smaidu klausījās abus zinātnes vīrus, gūdams baudu no asprātīgajiem teicieniem un austrumnieciskajiem komplimentiem, ar kuriem neskopojās strīdīgās puses. Benam bija nedaudz garlaicīgi. Viņš vēlreiz ņēmās pamatīgi pētīt Anubisa statujas. Baiļu izjūta bija pārgājusi. Pazemes valstības valdnieka seja, pareizāk sakot, purns, vairs nešķita tik nepatīkams. Drīzāk tas bija viltīgs. Bens jau pagriezās promiešanai, kad viņa uzmanību piesaistīja dīvaina skaņa. Tā nāca no telpas, kuru Zahi bija nodēvējis par balzamēšanas zāli, un atgādināja dzirnakmeņu dūkšanu, kad tie beržas viens gar otru un maļ graudus. Zēns nolēma, ka viņam jāpārbauda dīvainās skaņas avots un tad jāatgriežas pie ceļabiedriem, pirms tie pazustu kādā pagriezienā.

Aina, kas viņu pārsteidza, lika izbrīnā sastingt. Akmens dieva figūra kustējās. Tās pakājē veidojās kaut kas līdzīgs melnam paklājam, ko no zemes apgaismoja zaļgans stars, radot iespaidu, ka pamatne viļņojas.

Zēns gribēja pagriezties un bēgt, bet, saņēmis spēcīgu grūdienu mugurā, iekrita zaļganmelnajā caurumā, nepaguvis pat iekliegties. Pēdējais, ko viņš dzirdēja, bija dzirnakmeņu dūkšanai līdzīga skaņa. Sāpīgi atsities pret akmens grīdu, Bens zaudēja samaņu.

❖

Zēns bija izgaisis. Bija pagājusi vairāk nekā stunda, kopš pieaugušie atklāja, ka zēna vairs nav līdzās. Acīmredzot nedaudz atpalicis, Bens bija nejauši nogriezies kādā sānu ejā un apmaldījies.

Zahi nekavējoties izsludināja trauksmi, un no dežūras brīvie piramīdas apsardzes vīri ieradās, bruņojušies ar spēcīgiem elektriskajiem lukturiem, un sāka pārmeklēt sarežģīto eju labirintu. Viņiem tas nebija nekas jauns. Ekskursanti laiku pa laikam mēdza apmaldīties, pašapzinīgi iedomājoties, ka var iztikt bez ekskursiju vadītāja. Zēns varbūt noraudājies tup kādā ejā vai arī bezjēdzīgi pa to līkumo.

Atradīsim! Un ātri vien, teica Zahi, un visi viņam ticēja.

* * *

Samaņa atgriezās ātri. Vismaz Benam tā šķita. Kritiens nebija pārāk sāpīgs. Sūrstēja žoklis un ceļgals. Šķiet, piezemēšanās brīdī žoklis bija atsities pret ceļgalu. Jebkuram zēnam ir jāprot pareizi nokrist. Krist var dažādi: klūpot, lecot no augstuma, var krist arī kautiņa laikā.

Sargies krist uz papēžiem, un sargi pakausi! Ja nokritīsi uz papēžiem, vari traumēt mugurkaulu, bija mācījis tēvs, kurš pārzināja Austrumu cīņas pamatus un daudz ko bija iemācījis arī dēlam. Zēns mēģināja kliegt, bet balss no pārdzīvotajām šausmām bija aizsmakusi. Skaņa, atsitusies pret zemajiem griestiem, noslāpa noslēpumaini zaļganajā mijkrēslī. Tad Bens mēģināja saskatīt, kur viņš galu galā ir nokļuvis.

Telpa bija apmēram tikpat liela kā augšējā. Četri stūri grima tumsā, bet pašā vidū uz paaugstinājuma atradās kaut kas, ko viņš nodēvēja par sarkofāgu, jo priekšmetam bija zināma līdzība ar to, ko viņš pavisam nesen bija redzējis Kairas Vēstures muzejā. Tas izstaroja zaļganu gaismu, bija ovāls, ar noapaļotiem stūriem.

Bens piecēlās un uzmanīgi tuvojās noslēpumainajam priekšmetam. Aptaustījis to, zēns secināja, ka tas vairāk atgādina metālu, nevis akmeni. Pakāpies uz postamenta malas, viņš pastiepās pirkstgalos, cerot ieraudzīt gaismas avotu. Redzētais tā pārbiedēja, ka viņš neviļus paspēra soli atpakaļ un sāpīgi krita no paaugstinājuma, uz kura atradās sarkofāgs. Vāks bija caurspīdīgs, iekšpusē skalojās zaļgans šķidrums, kas arī bija gaismas avots. Bet tas vēl nieks! Tur bija cilvēks. Tērpts savādā, cieši piegulošā tērpā, tas peldēja, iegremdēts zaļganajā šķidrumā. Seja bija mierīga, varētu teikt apgarota. Rokas bija sakļautas gar ķermeņa sāniem, un šķita, ka cilvēks atgūlies uz neilgu brīdi, lai krātu spēkus darba cēlienam. Pārvarējis bailes, Bens vēlreiz ielūkojās sarkofāgā. Cilvēks? Jā, nepārprotami, un tomēr… Plata, augsta piere, pilnīgi kaila, ļoti šaura sejas lejasdaļa atgādināja komiksos zīmētus citplanētiešus. Un metāla sarkofāgs? Vai senie ēģiptieši pazina metālu? Neatbildēto jautājumu gūzma uz brīdi lika aizmirst neapskaužamo situāciju, kurā viņš nokļuvis. Telpa bija noslēpumaini drūma, un zēns nolēma to izpētīt, meklējot izeju. Sapratis, ka kliegšana nepalīdzēs, Bens nolēma atrast akmeni vai citu asu priekšmetu, ar kuru varētu klauvēt un pievērst sev uzmanību. Tuvumā nekā piemērota nebija, un Bens uzmanīgi virzījās tālāk, baidīdamies pustumsā paklupt vai nedod Dievs iekrist kādā bedrē. Viņš atklāja trīs ejas; pareizāk sakot, trīs četrstūra atveres sienā, kur varētu sākties ejas. To varēja nojaust pēc vieglas pūsmiņas, kas nāca no vidējā cauruma un veda augšup diezgan stāvā leņķī. Nolēmis vēlāk to izpētīt, Bens uzmanīgi virzījās tālāk.

Roka pieskārās kaut kam mīkstam, un Bens neviļus iekliedzās. Zēns atcerējās, ka kabatā ir sērkociņi un nazis tie nepieciešami jebkurā ceļojumā. To viņam bija mācījis opaps. Vārgā liesmiņa uz brīdi izrāva no tumsas viltīgo šakāļa purnu.

Vēl viena nāves dieva statuja, nodomāja Bens. Viņš atkal aizdedzināja sērkociņu. Telpas stūrī sēdēja cilvēks. Galvas vietā tam bija uzlikta Anubisa maska, bet īstā galva ar pirmsnāves šausmās ieplestām acīm bija novietota uz ceļgaliem.

Atkāpies pāris soļu, Bens saļima uz grīdas. Gribējās kliegt, bet balss bija aizsmakusi. Tikt prom par katru cenu! Kā? Jāmēģina nomierināties, jāmēģina savākties. Te nav neviena, kas viņam palīdzētu. Bens piecēlās un piesardzīgi izstaigāja trīs telpas stūrus. Divos atradās vēl tāds pats rituāla upuris. Ceturtais kakts bija tukšs. Zēns saprata tas paredzēts nākamajam upurim. Tas jau bija šeit: viņš. Ko darīt? Vajadzīgs kāds ierocis, ar ko aizstāvēties. Bens atcerējās nazi bikšu kabatā kopā ar sērkociņiem un izlēma. Trešais atzars veda uz augšu diezgan slīpā leņķī, ar zināmu piepūli tur varēja ielīst un virzīties uz priekšu, neslīdot atpakaļ. Pēc laba laika, kad, pēc Bena aprēķiniem, viņš bija drošā attālumā no baisās vietas, zēns izdzirdēja stindzinošu kaucienu. Tā gaudo saniknots zvērs, kam atņemts laupījums.

& # #

Abas rokas izstieptas uz priekšu, kreisā kāja taisna, labā pietupienā. Tas ir sākuma stāvoklis. Plaukstas pēc iespējas ciešāk jāpiespiež pie gludās akmens virsmas un lēnām jāiztaisno labā kāja. Labais ceļgals sāpēja, un Bens zināja, ka jācenšas mainīt pozu.

Sākumā viņš bija virzījies pārāk steidzīgi un haotiski. Ar pūlēm iespraucies šaurajā ejā, Bens, panikas pārņemts, bija nobrāzis ceļgalus un elkoņus. Tie sūrstēja un nedaudz asiņoja. Toties tagad viņš jutās drošāk, kaut nenojauta, kur šī eja aizvedīs.

Gribējās dzert. Mute bija izkaltusi. Bens atcerējās opapa teikto: ja ļoti gribas dzert, bet ūdens nav, jākošļā mēle. Tā darījuši senie japāņu karotāji nindzjas, dodamies tālos un grūtos pārgājienos. Ar abām kājām atspiedies pret ejas malām, lai neslīdētu atpakaļ, Bens atslābināja saspringtos muskuļus un aizvēra acis. Viņu pārņēma izmisums. Viss notiekošais šķita nereāls. Neaizsniedzamā tālumā bija mājas, māte, māsa. Tepat, droši vien pavisam netālu, tēvs un opaps, kuri Benu izmisīgi meklē.

Zēns raudāja. Klusi, bez skaņas, bezcerīgi un izmisīgi. Nebija spēka pretoties baiļu vilnim.

Bens atvēra acis. Nekas nebija mainījies. Varbūt bija kļuvis vēl tumšāks. Acīmredzot viņš tomēr bija iemidzis, nogurums un pārdzīvojumi bija ņēmuši virsroku.

Bens turpināja ceļu. Rokas izstieptas taisni, kreisā kāja taisna, labā saliekta ceļgalā. Iegūti kārtējie divdesmit centimetri. Par spīti visam uz augšu, uz priekšu! Viņš nepadosies. Viņš cīnīsies. Viņš ir cīnītājs. Tā viņu bija audzinājis tēvs, to bija mācījis opaps. Vēlreiz divdesmit centimetri. Tad atkal un atkal, un vēlreiz. Ceļgali asiņoja, bet Bens to nejuta. Krūtīs auga spīts un apņemšanās. Viņš izkļūs no šejienes! Viņš uzvarēs! Viņš atradīs tos neģēļus, tos gļēvuļus, kuri uzbrūk no mugurpuses un slēpjas zem nāves dieva maskas.

Eja izbeidzās pēkšņi. Bens uz priekšu bija virzījies noliektu galvu un aizvērtām acīm. Piepeši rokas ieslīdēja tukšumā. Bens sastinga. Cik varēja saskatīt, priekšā atkal bija telpa. Piesardzīgi izbāzis galvu no ejas, Bens uzmanīgi to aplūkoja. Telpa bija tukša. Vidū atradās akmens galds vai paaugstinājums, uz kura bija novietota vertikāla, gaiša akmens plāksne. Vienā galda pusē atradās vairāki akmens bluķi. Bens uzmanīgi izlīda no šaurās ejas un atviegloti iztaisnoja muguru. Sažņaudzis rokā nazi, zēns apgāja apkārt akmens galdam, ielūkodamies visos stūros. Sienā vīdēja trīs caurumi. Ērti sēžot pie akmens galda, Bens sajuta, cik viņš ir noguris. Gulēt, gulēt! Kaut nedaudz, kaut stundinu.

Zēns sapņoja. Vispirms viņš redzēja sevi un māsu braucam pa upi mazā laiviņā. Ūdens bija dzidrs un vēss. Benam ļoti gribējās padzerties, bet nezin kādēļ viņš nevarēja to izdarīt. Tad viņš atradās opapa darbnīcā, kur abi meistaroja putnu būrīšus. Opaps stāstīja kaut ko ļoti smieklīgu, un Bens aizrautīgi smējās. Te pēkšņi māte viņam aizrādīja par skaļajiem smiekliem: tie traucējot klausīties tēva uzstāšanos televīzijā. Izrādījās, ka tā bija nevis darbnīca, bet viesistaba, kurā viņi visi sēdēja un klausījās tēva runu. Viņš skaidroja savu teoriju par piramīdu antenu priekšrocībām kosmiskos sakaros. Oponents bija savāda izskata cilvēks ar pilnīgi kailu galvu, augstu pieri un šauru sejas lejasdaļu. Bens ar šausmām pazina cilvēku no sarkofāga. Zēns gribēja kliegt, lai tēvs piesargās, bet balss neskanēja.

Bens pamodās. Sapnis neizzuda. Viņa priekšā bija televizora ekrāns, no kura uz Benu raudzījās tas pats cilvēks. Zēns cieši aizvēra un atvēra acis. Redzētais neizzuda. Gaišā akmens visticamāk, liela kalnu kristāla plāksne rādīja attēlu kā visīstākais televizors. Viņš redzēja ar dīvainu aparatūru piepildītu telpu. Pie vadības pults sēdēja dīvainais cilvēks un cieši raudzījās uz Benu. Pēc brīža ienāca vēl kāds, un abi sāka apspriesties, visu laiku cieši raugoties ekrānā. Pēc žestiem un sejas varēja nojaust, ka viņi ir pārsteigti par zēna klātbūtni. Bens iztaisnoja muguru, rokas izslīdēja no ērmotajiem iedobumiem akmens galdā. Tajā pašā brīdī attēls sāka lēnām dzist. Sapratis notikušo, Bens atkal novietoja rokas vecajā vietā: ekrāns kļuva gaišs.

Tagad telpā bija redzami vairāki cilvēki, kuri diskutēja, žestikulēdami ar rokām. Pie pults sēdošais joprojām cieši raudzījās uz Benu, un viņa skatienā zēns nojauta draudus. Ko tas viss nozīmē? Kur viņš ir nokļuvis? Jāmēģina tikt ārā no šī akmens sprosta. Tad varēs visu izstāstīt tēvam un opapam. Gan jau viņi zinās atbildes uz visu. Bens paskatījās uz savām nobrāztajām rokām. Tās, tāpat kā ceļgali, sāpēja. Smagi nopūties, viņš ar pūlēm iespraucās pamanītajā ejā un turpināja ceļu augšup.

Izeja uzradās pēkšņi: eja beidzās. Priekšā bija klintsbluķis un zem tā šaura sprauga, pa kuru plūda svaigs gaiss un varēja redzēt zilas debesis. Tikai pēc brīža Bens aptvēra stāvokļa traģiskumu: eja bija beigusies un beigušās arī cerības uz glābiņu. Sprauga zem klintsbluķa bija pārāk šaura, lai pa to varētu izspraukties pat tik kalsns zēns. Viņš sāka raudāt klusi un bezcerīgi. Piramīda negribēja atdot savu upuri. Nāves dievs Anubiss bija stiprāks. Benam lemts te palikt. Viņš vairs nekad neredzēs tēvu, opapu, māti. Viņš vairs nekad kopā ar māsu nerotaļāsies jūrmalā. Neviens tā arī neuzzinās, kur viņš palicis. Viss velti. Veltīga bēgšana. Veltīgas cerības. Klusi šņukstēdams, Bens iemiga.

Zēns atkal redzēja sapni. Viņš kopā ar opapu soļo uz saimniecības ēku. Opaps paņem karogu, kas tur glabājas, un viņi abi dodas uz dzīvojamās mājas ieejas durvīm. Bens pietur trepes, un opaps, uz tām pakāpies, iestiprina karoga kātu turētājā.

-   Opap, Bens vaicā, kādēļ svinamdienās jāpaceļ karogs?

-   Tādēļ, atbild opaps, lai visi zinātu un redzētu, ka mēs svinam. Tas ir sava veida signāls, zīme, ka te kaut kas notiek.

-   Signāls, zīme, signāls… murmināja Bens pamozdamies.

Signāls! Nu protams: signāls, zīme! Viņš ir augstu, acīmredzot gandrīz piramīdas virsotnē. Jādod signāls, to pamanīs vai dzirdēs tālu. Gan jau kāds pievērsīs uzmanību. Ak, opap! Kā es pats par to neiedomājos?

Benam mugurā bija krietni pabalējis sarkans krekls, ko viņš bija ieguvis sporta nometnē opapa darbavietā. Drošības pēc krekla piedurkni aptinis ap roku, Bens izbāza to pa akmens spraugu, cik tālu vien iespējams. Spirgts tuksneša vējš satvēra sarkano drēbi, un tā sāka plīvot kā sarkana liesmiņa. Kā cerība. Pēdējā…

Hasans bija sliktā garastāvoklī, nikns uz visu pasauli. Šodien viņam neveicās jau no paša rīta. Viņš bija aizgulējies, un vainīga sieva, jo arī par ilgu gulēja un piedevām vēl tūļājās ar brokastīm. Vainīga kamieļmāte, kura niķojās un negribēja gulties, lai Hasans varētu uzsiet tai mugurā kannas ar dzeramo ūdeni. Tās jānogādā arheologiem, kuri strādā tuksneša attālā piramīdā. Viņam jau sen vajadzēja būt tur, bet viņš vēl mīda tuksneša smiltis krietnas stundas gājumā no mērķa. Nedod Dievs, ka tur būs galvenais piramīdu uzraugs! Tad nepatikšanas neizbēgamas. Priekšnieks piesienas arī par daudz mazākiem pārkāpumiem, bet te kavēšanās vairāk par stundu. It kā arheologi nevarētu rīta kafiju dzert stundu vēlāk. Kur jāsteidzas?

Hasans nemīlēja steigu. Jau no tālienes viņš redzēja, ka piramīdas pakājē pulcējas neparasti daudz cilvēku. Piramīdu uzrauga raženais augums bija labi saskatāms, un Hasans saprata, ka diena tiešām būs neveiksmīga. Skatiens pamanīja ko neparastu sarkanu drēbes gabalu, kas plīvoja netālu no piramīdas smailes.

Par lielu izbrīnu Hasanam, piramīdu uzraugs nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Pārsteidza kas cits. Te atradās ātrās palīdzības mašīna, vairāki džipi un desmit apsardzes vīru no lielās piramīdas; dažus Hasans pazina. Hasans apstājās un paraustīja aiz piedurknes vienu no viņiem.

-    Kas noticis?

-    Pazudis mazs zēns. Tie tur ir viņa tēvs un vectēvs. Viņi kopā ar mūsu priekšnieku no rīta iegāja piramīdā, un zēns pazuda. Vienkārši izgaisa. Ne citādi kā ar Anubisa līdzdalību tas noticis. Kā var pazust mazs zēns? Mēs izmeklējām visus stūrus, visas ejas nekā. Nekādu pēdu, nekādu zīmju. Nekādu!

Saņēmis drosmi, Hasans piegāja pie bargā priekšnieka un paklanījās.

-   Ko tev vajag, Hasan? Ej un strādā! Zahi ar padotajiem vienmēr bija strups valodā un bargs vaigā kā jau pieklājas lielam priekšniekam.

-   Ak, nedusmo, kungs! Hasans tikai grib teikt, ka redzēja zīmi.

-   Kādu zīmi? Par ko tu runā? Zahi joprojām nesaprata.

-   Hasans redzēja zīmi. Zēns dod zīmi. No šejienes to neredz. Tā ir tajā pusē. Un Hasans parādīja ar roku, no kurienes bija nācis.

Tagad arī Zahi saprata. Nobālējis viņš pieskrēja pie tēva un opapa, un drīz vien viņi jau bija vietā, no kurienes bija saskatāms vējā plīvojošais sarkanais audums.

-   Tas ir viņš, Bens. Viņš ir dzīvs! Paldies Dievam, viņš ir dzīvs, cits caur citu sauca tēvs, opaps un Zahi.

Paklausot Zahi komandai, augšup devās vairāki apsardzes vīri. Pēdējā brīdī tēvs vienam no viņiem iedeva līdzi pudeli ar ūdeni.

Gaidīšana bija mokoši ilga, toties ziņa, ko viņi atnesa, bija nomierinoša Zēns ir dzīvs, kaut ļoti novārdzis. Slikti tas, ka izvilkt viņu pa šauro spraugu nav iespējams. Vajadzīgas cirtnes vai vēl labāk pneimatiskie āmuri, lai paplašinātu eju. Kāds no apsardzes vīriem, kurš ciešami pārvaldīja angļu valodu, bija palicis pie Bena. Zēns bija nomocīts un pārbijies, varēja aizmigt un noslīdēt uz leju; tas sarežģītu glābšanas darbus.

Zahi pierādīja, ka viņš prot ne tikai rāt strādniekus, bet ir arī labs organizators. Nepagāja ne stunda, kad no arheologiem tika atgādāts kompresors, un vīri, bruņojušies ar pneimatiskiem āmuriem, domkratiem un citiem darbarīkiem, bija gatavi doties augšup.

-   Kas tad tas? No kurienes? Skatieties! atskanēja no visām pusēm.

Blakus piramīdas smailei bija parādījies helikopters. Melns, mirdzošs, bez pazīšanās zīmēm tas bija izniris no pretējās puses un riņķoja tieši virs vietas, kur atradās Bens un atstātais apsardzes vīrs. No lejas bija redzams, ka no lidaparāta izkāpj vairāki melni stāvi ar instrumentiem vai ieročiem rokās. Brīdi uzkavējušies, tie ātri iekāpa atpakaļ, un helikopters, strauji sasvēries, izgaisa tālumā.

-    Izskatās pēc drošības dienestu specvienības, ierunājās opaps.

-    Zahi, vai tu tos izsauci? konkretizēja tēvs.

-    Nē! Dīvaini, neko nesaprotu. Zahi bija pavisam apjucis. Nedaudz atguvies, viņš nokomandēja: Atlikt! Augšā dosies divi vīri. Izlūkos. Jāredz, kas tur ir noticis.

Gaidīšana bija mokoša tiem, kas palika lejā. Toties kāpējiem, sasniedzot mērķi, pavērās aina, kādu viņi nebija gaidījuši. Uz klints bluķa, kas vēl nesen noslēdza izeju, sēdēja Bens, malkodams ūdeni no pudeles. Blakus saldā miegā gulēja apsardzes vīrs. Pamodināts viņš apjucis virināja acis un neko jēdzīgu paskaidrot nevarēja. Atcerējās tikai to, ka atlidojis helikopters. Un viss.

Zēnu uzmanīgi nogādāja lejā un ievietoja ātrās palīdzības mašīnā. Viens no strādniekiem, kurš bija nesis zēnu lejā, piegāja pie Zahi un kaut ko klusi stāstīja, pieliecies pie pašas auss. Zahi klausījās, un viņa sejas izteiksme mainījās no dziļas neizpratnes līdz neticībai.

-   Nevar būt! Tas vienkārši nevar būt! Zahi skaļi iekliedzās.

Strādnieks apvainojies pagāja malā.

-    Kas noticis? ievaicājās tēvs, kurš visu laiku, turēdams dēla roku, bija uzmanīgi sekojis notiekošajam.

-   Ak, nekas īpašs! Vietējie ļaudis vienmēr izdomā visādas pasakas. Iedomājies tikai: viņš man mēģina iestāstīt, ka ejas, pa kuru izlīda zēns, vairs nav. Vēl trakāk viņš mēģina iestāstīt, ka tur redzamas akmens kušanas pēdas. Izkausēts akmens. Kāda fantāzija! Dīvaini gan. Tik tiešām kā puika tika ārā pa tik šauru spraugu? Neko nesaprotu! Zahi izskatījās pavisam samulsis.

-   Un galvenais, Zahi, piebilda tēvs, kāpdams ātrās palīdzības mašīnā, kurā gulošajam Benam blakus jau sēdēja opaps, kam pieder dīvainais helikopters un kas bija šie cilvēki melnā? Domāju, ka apsardzes vīrs runā tīru patiesību.

-    Labi, labi, Zahi samierinoši atbildēja. Mēģināšu par visu tikt skaidrībā. Ja kaut ko noskaidrošu, došu ziņu. Tagad galvenais ir zēna veselība. Slimnīcā visi ir brīdināti. Jūs gaida. Tā ir laba slimnīca. Brauciet uzmanīgi, jo ceļš nav no tiem labākajiem. Pēdējais teikums bija adresēts šoferim.

Ceļš tiešām bija grambu grambām, tomēr Bens gulēja dziļā miegā. Pārcilvēcisko piepūli un sasprindzinājumu bija nomainījis pilnīgs atslābums. Brīdi pa brīdim zēns pavēra acis, it kā pārliecinādamies, ka atrodas drošībā starp tuviem un mīļiem cilvēkiem.

-   Ko tu domā par Zahi stāstīto? klusi ierunājās opaps, redzēdams, ka Bens atkal aizver acis.

-    Tas viss ir ļoti dīvaini. Ļoti. Melnais helikopters, brīnumainā izkļūšana no šaurās ejas. Kas bija šie cilvēki? Un, ja apsardzes vīrs tiešām nefantazē, kā lai izskaidro akmens kušanu, dziļo sarga miegu un īslaicīgo atmiņas zudumu? Tik daudz jautājumu, uz kuriem nav atbildes.

-    Mums ir vērtīgs liecinieks, kurš ieviesīs skaidrību. Opaps pamāja ar galvu uz gulošā zēna pusi.

Bena tēvs neatbildēja. Viņš kaut ko uzmanīgi vēroja mašīnas sacelto putekļu mākonī.

-    Tā vien šķiet, ka par liecinieku interesējamies ne tikai mēs…

Nelielā attālumā no ātrās palīdzības mašīnas tai sekoja nezin no kurienes uzradies melns limuzīns. Tad, kad riteņu saceltās smilšu vērpetes bija mazākas, varēja redzēt, ka auto sēž divi vīri, tērpušies melnā uzvalkā. Melnais auto brauca ļoti līgani, it kā peldētu virs ceļa grambām.

-   Man tas sāk nepatikt, brīdi vērojis neparasto ainu, ierunājās opaps. Ko gan piramīdā ir pamanījis mūsu zēns, ja viņam pievērsta tāda uzmanība?

-    Cerams, ka šiem padomā nav nekas ļauns.

-   Nedomāju vis. Izdarīt ko sliktu viņiem bija pietiekami laika un iespēju tur, piramīdā.

-    Kāpēc šie mums seko? Kas tiem padomā?

-   Jāpamodina Bens un jāiztaujā par visu notikušo. Mēs taču gluži neko nezinām ne to, kā viņš pazuda, ne to, kā nokļuva ejā, un galvenais ko viņš ir redzējis, sprieda opaps.

Sākumā Bens stāstīja lēni, it kā mēģinātu atcerēties notikumu secību, bet tad, atguvies no miega, runāja ātrāk, pat steigdamies.

-   Man piezagās no muguras un iegrūda bedrē; nu, tajā, kas ir pie Anubisa statujas…

-   Pagaidi, pagaidi! Kāda bedre? Tur nav bedres, tēvs mēģināja iebilst.

-    Ir! Bens palika pie sava. Ir bedre. Tā atvērās lēnām, un to pavadīja rūkoņa: it kā grieztos liels dzirnakmens.

-    Rotējošs akmens, lūk, kas! saprata opaps.

-    Tātad iekritu bedrē. Patiesībā tā gan bija nevis bedre, bet tāda pati telpa kā augšējā, Bens turpināja. Tur atradās visi trīs no arheologu izrakumiem aizgājušie strādnieki.

-    Ko viņi tur darīja? Opaps nesaprata.

-    Neko nedarīja, jo bija miruši. Nogalināti. Tas bija briesmīgi!

-   Ak šausmas! Nabaga bērns! Kas tev jāpiedzīvo!

-   Viņiem visiem bija… Nē, es nevaru… Bens sakrampēja rokas, lai savaldītos. Vārdu sakot, galvas vietā viņiem bija uzliktas Anubisa maskas. Es sāku meklēt izeju un atradu eju, kurā varēju iespraukties, tad sāku līst uz augšu.

Bens stāstīja un stāstīja, ik pa brīdim pielikdams pie lūpām ūdens pudeli. Tēvs bija apsēdies blakus un mierinādams glāstīja zēna matus. Opaps ielūkojās mašīnas aizmugures lodziņā. Melnais limuzīns neatlaidīgi sekoja.

Kad Bens savā stāstā nonāca līdz augštelpai ar dīvaino akmens plāksni, tēvs Benu pārtrauca.

-   Labi, Ben! To, ko sapņoji, pastāstīsi vēlāk. Tagad…

Benam acīs saskrēja asaras. Tēt, es nesapņoju,

noteikti ne! Nē un vēlreiz nē! Tas tiešām notika! Tā bija! Dīvaini un reizē nedaudz baisi. Bens palika nelokāms.

-   Labi, labi, tēvs piekāpās, kaut nebija noticējis dēla stāstam. Kā tu tiki ārā no ejas?

-    Tā beidzās ar milzīgu klints bluķi. Apakšā bija tikai neliela sprauga, kurā varēju iebāzt roku. Tur gan es redzēju sapni… Opaps pateica priekšā, ka vajagot dot kādu signālu, lai mani atrastu.

-   Nu un vēlāk? Kā tu tiki ārā? tēvs kļuva nepacietīgs.

-    Savādi. Bens uz brīdi aizdomājās. Savādi, es lāgā neatceros. Tāda kā migla acu priekšā, un tad jau sēžu uz bluķa malas un dzeru ūdeni. Cik tas bija garšīgs!

-   Guli, Ben, un atpūties! Visas briesmas ir garām, mēs visi esam kopā, un tas ir galvenais.

Ceļš bija kļuvis līdzenāks. Arī putekļu bija mazāk. Mašīna tuvojās pilsētai. Opaps atskatījās. Melnais limuzīns nebija redzams.

Opaps sēdēja ērtā krēslā slimnīcas vestibilā. Gods kam gods, Zahi visu bija noorganizējis teicami. Pie slimnīcas viņus gaidīja ārstu brigāde, kura uzreiz ņēma Benu savā aprūpē. Bija sagatavota atsevišķa palāta ar visu nepieciešamo. Pārliecinājies, ka briesmas dēlam nedraud, tēvs atvadījies devās uz galvaspilsētu, kur notika zinātnieku kongress. Opaps vēl palika slimnīcā, kaut arī īstas vajadzības pēc tā nebija. Tomēr mazdēla tuvumā viņš pats jutās labāk; pārdzīvotais bija atstājis iespaidu arī uz vecā vīra veselību.

Tagad, sēdēdams slimnīcas priekštelpā, viņš vēl un vēl atmiņā pārcilāja mazdēla stāstīto. Tas bija tik neparasti!

Pēkšņi viņš atskārta, ka nav viens. Blakus sēdēja ārsta virsvalkā tērpies pusmūža vīrietis. Viņš uzsmaidīja un ierunājās savādā balsī; varēja saprast, ka viņš nav šejienietis.

Pieaicinājuši ārzemju speciālistu saprata opaps. Zahi gan ir malacis!

Kā nolasījis vecā vīra domas, ierunājās arī svešais:

-    Jūsu mazdēlam nekas nekaiš. Viņš ir pilnīgi vesels. Apbrīnojami stabila nervu sistēma! Pēc tādiem pārdzīvojumiem. Varens puika, īsts vīrietis!

-   Paldies par rūpēm un labiem vārdiem, nomurmināja opaps, īsti nezinādams, ko atbildēt.

-   Sakiet, svešais turpināja, cieši lūkodamies vecā vīra sejā, vai brauciena laikā runājāt ar mazdēlu? Ko viņš stāstīja? Ko viņš bija redzējis?

No ciešā skatiena juzdamies neērti, opaps nezin kādēļ atbildēja noliedzoši.

-   Neko. Viņš bija pārāk novārdzis un gandrīz visu ceļu gulēja.

-     Tas ir labi, pat ļoti labi, nopriecājās svešinieks.

-   Tad mans uzdevums ir vienkāršāks. Liekas informācijas izdzēšanas procedūras man nekad nav patikušas.

-   Liekas informācijas? nesaprata opaps. Vai tā ir jauna ārstniecības metode?

-    Jā, jā. Sarunas biedrs pēkšņi samulsa. Tā ir visjaunākā metode, palīdz tikt galā ar stresu pēc smagiem pārbaudījumiem. Sakiet, vai tiešām mazdēls nepaguva neko izstāstīt?

Vecais vīrs noliedzoši papurināja galvu. Blakussēdētājs nav ārsts, noteikti ne. Un kāpēc tāda interese par informāciju, ko mazdēls varbūt ir paguvis pastāstīt? Ko nozīmē informācijas dzēšana? Viņš ciešāk ielūkojās sarunas biedrā. Baltais virsvalks vēl ne par ko neliecināja. Arī viņš tādu bija uzvilcis, iedams pie mazdēla. Svešinieka kustības nedaudz stūrainas, it kā mehāniskas. Tādu seju ir desmitiem tūkstošu laužu. Melna kaklasaite, zem baltā virsvalka nevainojami tīrs, melns uzvalks. Melns uzvalks, melns uzvalks… Deniņos sāka pulsēt asinis. Vai tiešām? Ko darīt? Izlikties, ka noticējis, vai riskēt un pavaicāt?

-    Jūs neesat ārsts. Vecais vīrs cieši lūkojās sarunas biedram acīs. Kas jūs esat? Jūs bijāt piramīdas augšgalā un izglābāt manu mazdēlu. Bet kā?

Uzrunātais nešķita pārsteigts par jautājumu krusu, drīzāk gan uzjautrināts.

-    Cik jūs abi esat līdzīgi! Opaps un mazdēls. Droši vien arī jūsu dēls ir tāds pats tiešs un vientiesīgs. Žēl, ka neesmu ar viņu pazīstams.

-    Kas jūs esat? Kā jums izdevās no šaurās ejas izvilkt manu mazdēlu? Kāda tehnoloģija ir jūsu rīcībā?

-    Par jums un jūsu mazdēlu zinu daudz vairāk, nekā jums šķiet. Kāpēc to zinu par to vēlāk. Piramīda glabā noslēpumu. Vēl nav pienācis laiks cilvēcei to uzzināt. Un tik drīz nepienāks. Dažādi ierobežojumi Zemei tuvākajā laikā netiks atcelti. Tikai tā var cerēt, ka ļaunums no jūsu planētas nenonāks izplatījumā.

Ahā! nodomāja vecais vīrs. Planēta Zeme. Tātad viņš ir sūtnis no…

-    Uzraugs. Tikai uzraugs, pareizāk sakot novērotājs ar ierobežotām pilnvarām rīkoties atbilstoši situācijai. To arī paveicu, ne bez zināma lepnuma atbildēja blakussēdētājs.

Mums ir tik daudz laba, skaista, vienreizīga. Tik daudz ir sasniegts kultūrā, mākslā, nemaz nerunājot par zinātni un tehniku. Esam sākuši apgūt kosmosu. Protams, Visums ir bezgalīgs, un es nešaubos, ka kaut kur citur saprātīgas būtnes ir attīstījušās daudz vairāk, tikušas daudz tālāk.

-   Saprātīgas būtnes, zinātne, māksla… Skaisti un pareizi. Tikai par kādu cenu? Progresu jūs panākat galvenokārt ar dabas resursu nežēlīgu izmantošanu. Esat aizmirsuši senu indiāņu gudrību: zemi esat nevis mantojuši no senčiem, bet aizņēmušies no bērniem. Cik gudri vārdi!

Sarunas biedrs pēkšņi apklusa, it kā nokaunējies par pārāk dedzīgo un emocionālo runu. Paskatījās uz veco vīru un negaidot pasmaidīja.

-    Neskumstiet! Šobrīd galvenais ir tas, ka jūsu mazdēls ir pilnīgi vesels. Atgriezieties savā skaistajā zemē un dzīvojiet laimīgi!

Cilvēks piecēlās, novilka balto virsvalku un pagriezās promiešanai. Kaut ko atcerējies, viņš atskatījās.

-   Jā, gandrīz aizmirsu. Nododiet sveicienus savam dēlam! Viņš redz daudz tālāk nekā vina laikabiedri.

Viņš skatās pagātnē un redz nākotni. Tas ir pareizais ceļš. Viss, kas kādreiz būs, reiz jau ir bijis.

Dīvainais cilvēks brīdi vilcinājās, it kā minstinādamies, tad pagriezās un… izzuda. Bet pirms tam opaps izdzirdēja:

-   Hrum, hrum…

Sasodīts! Nu protams!

Palātā vecais vīrs gandrīz vairs nepazina mazdēlu. Novārguša, bāla un nervoza zēna vietā viņu sagaidīja smaidošs, pašpārliecināts puika sārtiem vaigiem. Izmaiņas bija tik uzkrītošas, ka opaps brīdi stāvēja durvīs, domādams, ka sajaucis palātas.

-    Opap! Mīļo opap! Urā, esmu vesels! Esmu pilnīgi vesels un gribu braukt uz mājām! Negribu vairs piramīdas, un tuksnesis man ir noriebies. Cita lieta mūsu jūra un priedēm apaugušās kāpas. Gribu mājās.

-    Nu, nu, varoni, ne tik strauji! Vēl pirms pāris stundām biji visai vārgs.

-    Man ir labs ārsts. Nekad neuzminēsi Hrumhrums! Jā, jā, viņš ir atgriezies!

-   Zinu, zinu. Es ar viņu gandrīz stundu sarunājos. Tepat gaitenī.

-   Hrumhrums tagad ir pavisam citā robotu kategorijā. Un tas viss, pateicoties tev, opap. Mēs atdevām viņam kristālu.

-   Labi, labi. Tu par Hrumhrumu runā kā par dzīvu cilvēku, bet viņš taču ir robots. Saproti robots! Cik augsti attīstītai ir jābūt tai civilizācijai, kura prot tādu radīt! Mums jābūt uzmanīgiem.

-   Kāpēc? Viņi taču mani izglāba, Bens nesaprata.

-    Manuprāt, tā bija laimīga sagadīšanās: Hrumhrums ieraudzīja, ka esi nokļuvis nelaimē. Ja tavā vietā būtu cits zēns… Es nezinu. Šoreiz tā bija pateicība par kristālu, šo dārgo relikviju.

Iezvanījās mobilais telefons. Zvanīja dēls. Viņš un Zahi bija vēlreiz atgriezušies piramīdā, lai mēģinātu noskaidrot pēdējo dienu notikumus, noslēpumaino Bena pazušanu un dīvaino izglābšanos. Telpā, pēc Bena stāstītā Anubisa skulptūras pakājē, kurā bija atvērusies bedre, kur zēns tika iegrūsts kāds bija krietni darbojies. Visur bija redzamas akmens kušanas pēdas. Ja arī kādreiz te bija atradies rotējošs akmens, kas atvēra eju uz apakšējo telpu, tad tagad tas bija zudis.

Opaps domīgi lūkojās uz mazdēlu, kurš garšīgi notiesāja kārtējo cepumu.

-    Saki, Ben, ko neparastu un dīvainu tu redzēji tur, lejā? Mēģini atcerēties visu pēc kārtas! Tas ir ļoti svarīgi.

Bens uz brīdi pārstāja ēst un aizdomājās.

-   Nekas sevišķs tur nebija. Nūjā, līķi lejā tas gan bija briesmīgi. Bija ļoti karsts, gribējās dzert, sāpēja rokas un ceļgali. Bija izmisums, jo nevarēju tikt ārā no ejas.

-    Kā tu tomēr tiki ārā? Pamēģini atcerēties! opaps skubināja.

Bena sejā parādījās patiesas ciešanas.

-   Nezinu, opap, tiešām nezinu. Pats to nesaprotu. Acīmredzot man palīdzēja Hrumhrums. Bet kāpēc neko neatceros?

-   Labij par to pietiks. Mašīnā tu stāstīji, ka telpā, kur tiki iegrūsts, uz paaugstinājuma stāvēja dīvains sarkofāgs.

-    Sarkofāgs? Bens patiesi brīnījās. Paaugstinājums tur bija, bet uz tā nekas neatradās. Ja būtu bijis sarkofāgs, es taču to redzētu. Vai ne, opap?

Manīdams, ka zēns sāk uztraukties, opaps nolēma sarunu izbeigt.

-    Saki, opap, vai es viņu uzvarēju?

-    Ko? Opaps nesaprata.

-   Nu, Anubisu taču! Vai es uzvarēju nejauko pazemes valdnieku?

-    Uzvarēji, Ben, uzvarēji! Par to nav šaubu. Mēs visi ar tevi ļoti lepojamies.

-   Arī Hrumhrums?

-    Noteikti. Hrumhrums lepojas, ka uz Zemes viņš pazīst tik drosmīgu zēnu.

* * *

Zelta rudens kavējās atstāt piejūras pilsētiņu. Vecais vīrs stāvēja pie sava dzīvokļa loga, no kura pavērās skats uz mazās upītes līčiem. Baznīcas krusts torņa smailē laiku pa laikam uzšķīla zeltainas dzirkstis, it kā gribētu sacensties ar dabas krāšņumu. Spēcīgais vējš bija pierimis, bet sabangotā jūra atgādināja par sevi ar ritmisku šņākoņu.

Skaisti! Skaista zeme, tik tiešām skaista! Kāpēc jābrauc meklēt skaistumu nezin kur?

Upes straume nesa vairākas tukšas plastmasas pudeles. Uz pretējās mājas svaigi krāsotās sienas kā kauna traips rēgojās neglīts, kroplīgs grafīti [7] ķēpājums. Pa ielu braucošo mašīnu radītie gaisa virpuļi ik pa brīdim uzsvieda gaisā daudzkrāsainus plastmasas maisiņus.

Garastāvoklis sabojājās. Vecais vīrs apsēdās pie datora galdiņa. -

-   Skaista, bet nesakopta zeme… Kas to teicis? Sasodīts! Taisnība Hrumhrumam, taisnība šim… uzraugam. Neprotam mēs dzīvot, neprotam kopt savu zemi.

Pēkšņi vecais vīrs iesmējās. Un tomēr… Viņam bija izdevies piemānīt Hrumhrumu, kurš bija pārliecināts, ka, izdzēšot no mazdēla atmiņas atsevišķas ainas, ir izdevies saglabāt piramīdas noslēpumus. Bet viņš to zināja! Dēla un viņa domubiedru hipotēze par piramīdām kā tālo kosmisko sakaru antenām ir pamatota. Apstiprinājums ir Bena piedzīvojumi piramīdā.

-    Nu ko! nopūtās vecais vīrs. Mans uzdevums ir uzrakstīt par notikušo. Kurš ticēs, kurš ne tas jau ir katra lasītāja ziņā.

Brīdi padomājis, opaps uzlika pirkstus uz datora taustiņiem un uzrakstīja pirmo jaunā stāsta teikumu:

Visuvarenā Saules dieva Ra dzīvinošie stari apspīdēja lielā valdnieka Hufu kapeņu smaili, bet piramīdas pakāje vēl grima dziļā krēslā…

Veco dzirnavu noslēpums

Pavasaris atvadījās ar baltām pieneņu pūkām, kas vairs īsti neiederējās vasaras ziedu pārpilnībā. Gaiss smaržoja pēc vītušas zāles un kalmju saknēm. Saule nebija paguvusi nožāvēt pēdējos rasas pilienus, un meitenes basās kājas aplipa ar notrauktām ziedlapiņām un ziedputekšņiem.

Betija teciņus vien skrēja no kalna lejup, klusi dungodama pazīstamu melodiju.

-     Uzmini, Ben, ko es dabūju ciema veikaliņā! Nekad neuzminēsi! Un steigšus pati atbildēja: Vai vari iedomāties tur bija Sāras Braitmenas koncerta ieraksts!

Brālis rezervēti uztvēra māsas sajūsmu. Un tajā, protams, ir tava mīļākā dziesma "Laiks teikt ardievas". Bet tas, ka es tevi te gaidu jau pusstundu, tev neko nenozīmē! Mēs taču gribējām braukt uz vecajām dzirnavām.

-    Labi, labi, nestrīdēsimies! Pagūsim arī uz dzirnavām! Betija bija miermīlīgi noskaņota.

Saruna notika upmalā. Brālis sēdēja nelielā laiviņā un ar airi centās to noturēt pēc iespējas tuvāk krastam, lai māsa varētu iekāpt laivā. Betija bija pierunājusi Benu vispirms pairties pret straumi, lai ieskrietu ciema veikaliņā, un tikai pēc tam doties uz vecajām dzirnavām. Tās šovasar bija iecienītākā rotaļu vieta.

Upe meta slaidu līkumu. Vienā pusē atradās pagasta centrs ar veikalu, otrā vecās dzirnavas; pareizāk sakot, tas, kas no tām palicis pāri pēc divu makšķernieku nakšņošanas un ugunskuru kurināšanas pārāk tuvu izkaltušajam lubiņu jumtam. Tepat, aiz pavasaros pārplūstošas pļavas, atradās opapa bērnības mājas.

Māsa ērti iekārtojās laivas pakaļgalā un nebeidza vien sajūsmināties par veiksmīgo pirkumu. Nenocietusies viņa ielika disku pleijerā, uzlika austiņas un ļāvās mūzikas valdzinājumam. Brālis lēnām īrās pa straumi. Upe pati nesa vieglo laiviņu. Vietām laivas dibens aizķēra smilšu sēkļus, dzelmē noslēpumaini vīdēja neskaidras ēnas.

Priekšā šalca neliels ūdenskritums, aiz kura upes lejtece nebija saskatāma. Pa kreisi vīdēja alkšņu jaunaudze, kurai viducī varēja nojaust iedobi, kas bija cilvēka roku radīta.

-   Ben, ko opaps stāstīja par savu bērnības draugu, dzirnavnieka dēlu, kurš te noslīcis? Te taču tik sekls ūdens… .

-    Ne jau visur ir sekls. Turklāt toreiz upe bija ūdeņiem daudz bagātāka. Starp citu, opaps nekad nav teicis, ka Edmunds, tā sauca viņa bērnības draugu, ir noslīcis. Viņu neatrada. Viņš vienkārši pazuda!

-    Tas nav iespējams! Betija nepadevās.

-    Ļauni cilvēki bija arī toreiz. Varbūt viņu nolaupīja. Varbūt viņš tiešām noslīka un straume viņu aiznesa pārāk tālu. Ņem vērā, ka bija pēckara laiks. Meži un lauki bija pilni ar ieročiem, nesprāgušiem lādiņiem un mīnām; varēja notikt nelaimes gadījums. Nu… viņš varēja iekrist laika lamatās vai nokļūt tā dēvētajā kurmja alā citā laikā…

-   Atkal tu fantazē!

-    Tā nav fantāzija, bet ir nopietnu zinātnieku pētījums vai vismaz pieņēmums.

-   Beidz! Pareizi omamma saka par tevi un opapu salasījušies visādus fantastiskus stāstiņus, kurus avīzēs drukā, lai piesaistītu lasītājus. Tagad jūs visur redzat citplanētiešus un atrodat laika tuneļus. Paskatieties apkārt: nav nekā tāda! Nu, labi, labi, Betija piekāpās. Esam klāt. Vari meklēt savus laika tuneļus.

Protams, Bens drupu kaudzē cerēja izrakņāt daudz interesantākas lietas. Viņam iepriekš bija palaimējies atrast vairākas senlaicīgas naglas, interesantas formas cirvi bez kāta un pat no koka darinātas kafijas dzirnaviņas, par kurām bija sajūsmā pat omamma, kas citkārt gan neatbalstīja šādu mazdēla nodarbošanos. Opaps solīja atradumu kārtīgi notīrīt un nopulēt tā, lai varētu novietot virtuvē uz plaukta.

Šodien ar atradumiem gan neveicās. Izrakņājies drupu kaudzē gandrīz divas stundas, Bens nolēma mest mieru šai nodarbei un pievērsties kam citam. Lielais dzirnavu ūdensrats, kaut ar izlauztiem robiem un stipri sarūsējušu dzelzs asi, vēl joprojām bija iekustināms. Rats čīkstēja un radīja vaidiem līdzīgas skaņas. Bērni iztēlojās, kā te viss ir bijis sendienās, kad ratu grieza ūdens straume. Spēcīgi vīri stiepa graudu maisus, bēra tos uz dzirnakmens, bet dzirnavnieks, noputējis balts kā sniegavīrs, turēja zem renes maisus, kuros bira balti jo balti milti. To visu bērni zināja no opapa nostāstiem; viņš bērnībā te bieži viesojies un spēlējies ar dzirnavnieka dēlu.

Šoreiz Bens izvēlējās citu veidu, kā nokļūt rata augšpusē, no kurienes pavērās jauks skats uz dzirnavu slūžām un upes paplašinājumu aiz tām. Viņš kāpa gar rata sānu malu, cenzdamies to neizkustināt. Veicās tīri labi, un, paskatījies lejup, Bens redzēja, ka Betija viņam seko.

-    Betij, kur tad tu? Nokritīsi!

-    Skaties, ka pats nenovelies lejā, kā tas reiz jau notika! Staigāji klibodams veselu nedēļu, Betija atcirta, no piepūles piesarkusi, un piesardzīgi pārlika kāju uz nākamo rata spraisli.

Benam līdz ūdensrata augšai bija palicis pavisam nedaudz, kad notika negaidītais: rats pēkšņi skaļi nokrakšķēja un sasvērās. Par laimi, nevis uz to pusi, pa kuru rāpās bērni, bet pretējo. Brīdi viss bija mierīgi, bet nepaguva bērni atviegloti nopūsties, kad atskanēja vēl varenāks krakšķis; balsts, uz kura turējās rata ass, neizturēja smagumu un salūza. Tā gals atdūrās pret mūrēto sienu, izsizdams tur pamatīgu caurumu, un rats apstājās.

Viss noklusa. Bērni krampjaini turējās pie rata spraišļiem, tad, nedaudz atjēgušies, uzmanīgi rāpās lejup. Bens bija piesarcis, uz pieres pamazām veidojās sārti zilgans puns. Betija, gluži otrādi, bāla un izspūrusi berzēja sasisto ceļgalu.

-   Nu zini, mīļo brālīt! Lai es vēl kādreiz klausītu tavām fantāzijām… Betija sūkstījās.

-    Hm, varētu domāt, ka es tevi te ar varu vilku augšā! brālis nepalika atbildi parādā. Teicu: nelien, bīstami, bet ne… Viņš pēkšņi apstājās pusvārdā. Hei, paskat, kas tad tas!

Bena uzmanību bija piesaistījusi akmens krāvuma siena, kurā tagad, dzirnavu rata izsists, rēgojās liels caurums. Betija nodrebinājās.

-    Ben, iesim projām! Tas caurums izskatās pārlieku nelāgi. Tā vien šķiet, ka no tā tūlīt, tūlīt izlīdīs sirmais vecis.

-    Sirmais vecis sen nav redzēts, Bens iebilda, sevi iedrošinādams. Vietējie mēļo, ka tas esot vecā dzirnavnieka gars.

Bens pacēlās pirkstgalos un ieskatījās iekšā aiz izrobotās sienas. Neko daudz tur saredzēt nevarēja. Priekšā daudz pieputējušu zirnekļa tīklu, ķieģeļu lausku un nodzeltējušu papīru. Tālāk viss slēpās necaurredzamā tumsā.

-   Tikai nedomā līst iekšā, Betija, pazīdama brāli, brīdināja. Vai tev ar baznīcas pagrabu par maz?

-   Pagrabā mēs iekritām, bet te var mierīgi iekāpt, brālis neatlaidās. [8]

-    Iekāpt! Ko mēs tur darīsim? Vai neredzi, kāda netīrība! Zirnekļa tīkli, taisni šausmas!

Bena domas kavējās kur citur. Paklau, es sapratu, kas tā par eju! Tas ir ūdensceļš uz dzirnavu slūžām. To atvēra pavasaros vai rudeņos pēc spēcīgām lietavām, lai pārlieku lielo ūdens daudzumu novadītu atpakaļ upē. Opaps par to tika stāstījis. Vai atceries?

-   Jā! Māsa šķita nomierinājusies. Un vēl viņš stāstīja, ka eju aizmūrēja pēc tam, kad pēc kara čekisti* dzirnavās bija aplenkuši nacionālo partizānu grupu un gribēja, lai tie padodas. Taču tie visi pa šo eju laimīgi izkļuva no aplenkuma.

-    Nu redzi, nekā briesmīga! Ejam iekšā!

Šādu pavērsienu Betija nebija gaidījusi un mēģināja pretoties. Ben, ko mēs tur redzēsim? Tur taču ir tik tumšs!

-    Ha! Vai domā, ka opaps mani velti ir mācījis vienmēr ņemt līdzi ceļotājam nepieciešamo? Skat! Te ir sērkociņi un kārtīgs nazis! Uz priekšu!

Skatienam pavērās ķieģeļu lauskas, ūdens nogludināti koka gabali, pat čāpurains celms. Vairāk nekā. Bens pacēla nodzeltējušu papīra lapu.

-    Skat, notis! Kā tās te gadījušās? Pielicis nošu lapu tuvāk acīm, viņš ar pūlēm saburtoja: Hen-de-lis. Hendelis? Kas tas tāds?

-   Tumsoni! Māsa nekavējās padižoties ar erudīciju. Hendelis ir, pareizāk sakot, bija slavens komponists. Viņš pārsvarā rakstīja garīgo mūziku.

-   Labi, labi, gudrīte atradusies! Ejam tālāk! Bens, nedaudz sapīcis, iededza pirmo sērkociņu. Liela labuma no tā nebija, uz īsu brīdi izgaismojās tāda pati no sarkaniem ķieģeļiem mūrēta velve un bezgalīgs daudzums zirnekļa tīklu. Tātad te sen neviens nav staigājis.

-   Ben, ejam atpakaļ! Nekā cita vairs nebūs, māsa vēlreiz mēģināja atrunāt brāli.

Bens neklausīja, bet devās uz priekšu, uzvilkdams sērkociņu pēc sērkociņa. Māsa, bailīgi atskatījusies uz nelielo gaismas pleķīti no sienā izlauztā cauruma, negribīgi sekoja brālim, saudzīgi turēdama rokā nelielo atskaņotāju un nesen iegādāto disku.

Zēns pēkšņi apstājās, kaut kas viņu bija pārsteidzis.

-    Betij, kas tas bija?

-    Nezinu, māsa atbildēja, ne mazāk samulsusi. Kaut kāds vieglums, it kā abas kājas būtu atrāvušās no zemes.

-  Jā, tieši tā! Tā laikam jūtas kosmonauts bezsvara stāvoklī.

Māsa bija lietišķāka: Labāk uzvelc sērkociņu, kosmonauti Man nepatīk ne zirnekļa tīkli, ne tumsa.

Priekšā nebija mūra sienas, kā bērni bija cerējuši. Priekšā bija no sarkaniem ķieģeļiem mūrētas kāpnes, kas veda augšup. Bens bija pavisam samulsis, māsa ne mazāk.

Māsa ņēma iniciatīvu savās rokās. Kas te daudz ko spriedelēt! Paskatīsimies! Pēc pāris pakāpieniem kāpnes izbeigsies.

Uzkāpuši, kā viņiem šķita, vairāk nekā desmit pakāpienu, viņi atradās apaļā telpā, kuras griesti vājajā apgaismojumā nebija saskatāmi. Iedegta sērkociņa gaismā bērni ieraudzīja durvis, tās bija rokas stiepiena attālumā. Bens tās atvēra bez sevišķas piepūles. Aiz tām bija svaigs, patīkams vējiņš un… tumsa. Pareizāk sakot, nakts. Debess, nosēta zvaigznēm.

-   Ben, es neko nesaprotu! Kur mēs esam? Vai esam tik ilgi blandījušies, ka jau iestājusies nakts?

-   Es arī nesaprotu, brālis atbildēja, cenzdamies apslāpēt balss trīsas. Nepazīstu šo vietu. Tā nav dzirnavu apkārtne, noteikti ne.

Pamazām acis aprada ar tumsu. Šķita, ka viņi atrodos kāda paugura virsotnē. Priekšā slējās liela, balta ēka ar torni, visticamāk baznīca. Abās pusēs spīdēja neskaitāmas uguntiņas, un pēc brīža bērni atskārta, ka lejā ir pilsēta, spriežot pēc ugunīm, liela. Pēkšņi, saķēris māsu aiz rokas, Bens iesaucās pārvērstā balsī:

-   Betij, atpakaļ! Ātri! Tās ir svešas zvaigznesl

Zvaigžņu un pilsētas uguņu atstarotajā gaismā Betija ieraudzīja liela auguma cilvēku, kurš devās tieši uz viņu slēptuves pusi. Vēl pēc brīža kļuva redzams, ka tam ir milzīga bārda un gari, vējā plīvojoši mati. Sirmais vecis!

Bērni metās atpakaļ, bet priekšā bija ķieģeļu siena. Atpakaļceļa vairs nebija. Nebija nišas sienā, nebija trepju, kas vestu lejā pretim glābiņam. Soļu troksnis skanēja aizvien tuvāk un tuvāk. Bērni piespiedās viens otram klāt. Glābiņa vairs nebija.

Vai nu aiz pārdzīvotajām šausmām, vai arī bērni tiešām bija izsalkuši, bet ēdiens šķita neparasti garšīgs. Apetīti veicināja arī sirmā vīra sirsnīgā un mierinošā balss, tā mudināja ēst vēl un vēl.

-    Tu redz, kādi man šonakt ciemiņi! Tas tika pateikts tik vienkārši un ikdienišķi, it kā bērni jau neskaitāmas reizes te būtu ciemojušies un tagad ieradušies atkal, tikai pavēlu.

Atstūmis šķīvi, uz kura vēl palicis ēdiens, Bens beidzot sadūšojās:

-    Sakiet, lūdzu, vai jūs zinājāt, ka mēs ieradīsimies? Jūs neizskatījāties pārsteigts. Par mums gan to nevar teikt. Kur mēs esam? Kāpēc ārā ir nakts, ja pirms desmit minūtēm dzirnavās vēl nebija pat pusdienlaiks?

Sirmais vīrs izturējās visai savādi. Viņam sāka trīcēt rokas, viņš atvirzījās lampas ēnā un nedaudz aizsmakušā balsī atbildēja ar pretjautājumu:

-   Dzirnavas, sakāt? Dzirnavas… Tur taču nekā nav. Drupas. Varbūt tās tagad ir atjaunotas?

-   Jā, tur ir tikai drupas. Mums tur patīk spēlēties. Tur ir kluss un neviens netraucē. Bet sakiet, lūdzu, kur mēs atrodamies? Kā mēs te nokļuvām, un kas šī par vietu? Bens neatlaidās.

-    Kas šī ir par pilsētu? iestarpināja Betija, arī beigusi ēst.

-   Kāpēc nakts? Tagad šeit tiešām ir nakts. Vai jūs uz brīdi nenokluvāt tādā kā bezsvara stāvoklī?

-   Jā, taču īsu brīdi.

-    Laika tunelis? Melnais caurums? Redzēdams, ka sirmgalvis apstiprinoši māj ar galvu, Bens turpināja: Jūs esat bijis pie mums… viņš nedaudz saminstinājās, uz Zemes…

-  Jā, tu, puisīt, pateici pareizi: esmu nācis no turienes.

Negaidot vecais vīrs sāka elsot, apspiezdams vaidu. Arī Betija skaļi ieraudājās.

Bens sēdēja bāls, ar sažņaugtām dūrēm.

-    Tas nevar būt, tas nevar būt, viņš atkārtoja kā lūgsnu, tas nevar būt. Laiks ir nemainīgs lielums. Tas plūst tikai vienā virzienā: no pagātnes caur tagadni uz nākotni. Ne laika tuneļi, ne laika lamatas, ne kurmju alas, kas savieno dažādus Visuma punktus, nepastāv. Tas viss ir no piedzīvojumu grāmatām. Tas nevar būt tāpēc, ka nevar būt. Es pašlaik kopā ar māsu laiviņā braucu uz mājām…

Bens cieši aizvēra acis, brīdi tā sēdēja, tad tās atvēra. Nekas nebija mainījies. Noraudājusies māsa sēdēja turpat, un sirmais vīrs mierinādams bija uzlicis roku viņai uz pleca.

-  Ben, mūs taču meklē! Ko domā opaps un omamma? Ko viņi teiks mūsu vecākiem? Betija ieraudājās vēl rūgtāk un sirsnīgāk.

Brīdi valdīja nospiedošs klusums, tad ierunājās sirmais vīrs:

-    Nomierinieties un neraudiet! Kā atnācāt, tā arī aiziesiet, to varu apsolīt. Es zinu ceļu turp un atpakaļ. Esmu tur bijis. Un, brīdi klusējis, godīgi atzinās: Tas gan bija sen un tikai divas reizes.

-    Sakiet, lūdzu, vai jūsu vārds gadījumā nav Edmunds? Bens, skatoties tieši acīs, tam noprasīja.

Sirmais vīrs satrūkās, viņam ietrīcējās rokas. Tu redz, kā! Tas tik ir gājiens! Atšifrējāt mani gan! Jā, mans vārds ir Edmunds, esmu dzirnavnieka dēls tas, kurš pazuda pirms daudziem gadiem. Kas ir jūsu tēvs un vectēvs? Kā sauc mājas, kurās dzīvojis vai vēl dzīvo jūsu vectēvs?

Bērni, viens otru pārtraukdami, sāka stāstīt.

Vecais vīrs uzmanīgi klausījās un smaidīja sirmajā bārdā. Nu labi! Viss skaidrs. Ja jau opaps, lai būtu opaps, nevis vectēvs kā citiem. Mans bērnības draugs, puika būdams, arī gribēja izcelties. Un tikai tādam var būt tik nepaklausīgi, tik ziņkārīgi un gudri mazbērni. Atļauj pavaicāt, viņš uzrunāja Betiju, kas ir šī palielā kastīte, ko tu visu laiku turi rokā? Varbūt diktofons?

Betija nedaudz apvainojās:

-    Kāpēc paliela! Tas ir mazākais no visiem iespējamiem atskaņotājiem.

-    Un ko tas atskaņo? vecais uzdeva visai nesaprotamu jautājumu.

-    Kā ko! Mūziku, dziesmas. Konkrēti šis…

Vecais vīrs pielēca kājās, gandrīz raušus izrāva

Betijai no rokām atskaņotāju un drudžaini sāka lūkoties apkārt, it kā meklēdams vietu, kur to noslēpt.

-   Ir nu gan, ir nu gan, viņš purpināja, bezmērķīgi staigādams pa nelielo telpu. Neko labāku nevarējāt izdomāt, ko paņemt līdzi! Šeit tas ir aizliegts. Par šāda aparāta nēsāšanu vai, pasargi, Dievs, jebkuras mūzikas atskaņošanu draud visbargākais sods. Ir ticis piemērots pat augstākais soda mērs.

Bērni sēdēja atplestām mutēm, pārtraukti pusvārdā. Tikko dzirdētais bija pārāk negaidīts.

-   Tēvoci, jūs jokojat! Pirmais atjēdzās Bens. Mūzikas atskaņotājs nav bīstams. Mūzika, dziesmas tas taču ir brīnišķīgi! Vai tad par to soda? Ko jūs runājat!

-   Jaunie draugi, gribu pastāstīt par savu dzīvi no paša sākuma. Vai esat gatavi klausīties?

Nesagaidījis atbildi, vecais piecēlās, atvēra kādu no daudzajiem skapjiem, izņēma no turienes nelielu kristālu un nolika galda vidū.

Tas ir diktofons, viņš paskaidroja, tajā var ierakstīt informāciju, simtiem tūkstošus vārdu. Nododiet to savam opapam. Ne visu, ko stāstīšu, jūs sapratīsiet.

Benam tas nedaudz nepatika. Viņi nesapratīšot! Taču kristāls jānogādā opapam, un viņi tiks atpakaļ. Tas bija galvenais, tādēļ bērni iekārtojās ērtāk, lai noklausītos vecā vīra stāstu.

* * *

Toreiz, kad vēl biju bērns apmēram jūsu vecumā -, vecās dzirnavas bija varena celtne. Sarkani krāsoto lubiņu jumts jau pa gabalu bija redzams gan nācējiem, gan braucējiem, kuri graudu maisus veda uz dzirnavām, lai tie pārtaptu par smaržīgiem, smalkiem miltiem, putraimiem vai rupja maluma lopbarību atkarībā no tā, ko vēlējās saimnieks. Dzirnavās saimniekoja mans tēvs liela auguma vīrs ar bargu seju, bet labu sirdi un neparasti mīļām un siltām rokām. Vismaz tādas tās bija, kad darbdienu steigā viņš mani samīļoja un apvaicājās, kas jauns. Māte bija pilsētniece un pūrā saņēma lielas, melnas klavieres, pie kurām mēdza piesēst īsajos atelpas brīžos, kādi tik reti ir lielas lauku sētas saimniecei. Māte mācīja spēlēt arī mani, un jāsaka, ka biju centīgs un atsaucīgs skolnieks. Man patika mūzika.

Lielais ūdensrats griezās ik dienu, skaitīdams manas bērnības gadus, un šķita, ka nekas nevar tos aptumšot. Arī bargie kara gadi pasaudzēja gan dzirnavas, gan mūs. Kādā saulainā vasaras rītā, paņēmis makšķeri, devos uz upi. Bija vasaras vidus, ūdens līmenis krietni vien zemāks nekā parasti. Es izvēlējos taisnāko ceļu cauri tunelim, kas novadīja lieko ūdeni tad, kad tā bija par daudz: pavasaros un pēc rudens lietavām. Tuneļa galā izbrīnījos, nedzirdēdams ierasto ūdenskrituma troksni, taču tūdaļ sajutu neparastu vieglumu it kā kājas atrautos no zemes. Un vēl pārsteigts pamanīju…

-   Kāpnes, nenocietās Bens.

-   Jā, dēls, kāpnes, klātas ar tādu kā dūmakas kārtu; tās veda augšup. Nolicis makšķeri un sarakto tārpu bundžu, es nolēmu tikt skaidrībā. Tā nu nonācu turpat, kur jūs pamestajā kapličā. Bija diena, skaidri redzēju pilsētas panorāmu lejā un lielo, baznīcai līdzīgo ēku kalna galā. Baltās ēkas durvis atdarījās, un pa tām iznāca liels, sirms vīrs. Es nobijos un iebēgu atpakaļ kapličā, lai dotos pa kāpnēm lejā.

-   Un tās bija pazudušas, atkal iestarpināja Bens.

-   Jā, tieši tā. Tādu noraudājušos un nelaimīgu mani atrada dīvainais vīrs. Aizsteidzoties notikumiem priekšā, varu teikt, ka viņš kļuva par manu audžutēvu un skolotāju. Un tikai viņam esmu pateicīgs par to, ka pēc viņa nāves es ieņēmu viņa vietu un mantoju amatu.

-    Ja atļauts vaicāt, kāda vieta un kāds amats? -

Betija ar savu jautājumu aizsteidzās brālim priekšā.

-   Seit ir kosmiskās navigācijas stacija, un es esmu kosmiskās bākas uzraugs.

-    Oo! abiem bērniem neviļus izlauzās izbrīna sauciens. Tātad šeit ir augsti attīstīta tehnoloģija!

-    Šeit daudz kas ir, bet arī daudz kā nav no tās pasaules, pie kuras piederat jūs. Un to nevar atsvērt pat ne kosmiskā tehnoloģija. Kad mans audžutēvs bija pavisam vecs, varēju viņu aizvietot. To atzina arī komisija, kas apstiprināja mani par kosmiskās bākas uzraugu.

-    Sakiet, lūdzu: jūs teicāt, ka esat pabijuši tur… Kāpēc to darījāt?

-    Es pacietīgi sagaidīju tādu reizi, un tāda diena pienāca. Ar strauji pukstošu sirdi pa atvērtās ejas kāpnēm devos uz leju; toreiz domāju, ka uz mājām. Nokāpu pa kāpnēm un nokļuvu pazīstamajā tunelī. Tas bija slapjš pēc nesenajiem pavasara plūdiem. Laipodams starp ūdens lāmām, uzmanīgi tuvojos dzirnavām, labi saprazdams, kādu pārsteigumu mana pēkšņā parādīšanās sagādās tuviniekiem. Mājas pagalmā ieraudzīju kravas automašīnu, ap kuru rosījās karavīri. Kā jau kara laika bērns, es biju mācīts bez sevišķas vajadzības karavīriem netuvoties, tādēļ apgāju lielo dzirnavu ēku no otras puses un pa atvērtu logu iekļuvu viesistabā. Tur vienā stūrī bija novietotas mīļās, melnās klavieres. Piegāju pie tām un, paņēmis rokās nošu burtnīcu, sāku to šķirstīt. Durvis uz blakusistabu bija puspievērtas, un es ieraudzīju māti.

Nedaudz tālāk stāvēja tēvs ar nezin kāpēc paceltām rokām. Tikai pēc tam pamanīju divus zaldātus ar revolvera maksti pie jostas. Nākamajā brīdī māte pagriezās pret mani, viņas seja šausmās un izbrīnā pārmainījās, tad viņa lēnām noslīga uz grīdas, laikam zaudēja samaņu. Tajā mirklī mani ieraudzīja tēvs.

Dēliņ, tu esi dzīvs, sadzirdēju tēva balsi. Tad viņš iekliedzās skaļi un pavēloši: Bēdz! Dēliņ, bēdz! Glābies!

Aiz pievērtajām durvīm abi zaldāti mani vēl nebija ieraudzījuši, un es metos prom izlēcu pa logu. Ripodams lejā pa nogāzi uz upes pusi, izdzirdēju smagus soļus un svešā valodā pavēli apstāties. Bet es jau biju upes tunelī un domāju tikai par vienu: vai mani gaida kāpnes un brīvība vai akmens siena un gūsts. Kāpnes bija. Šķita, ka tās ietinušās vēl lielākā miglā. Es burtiski uzlidoju pa tām un pēc mirkļa atrados vecajā kapličā. Tad, kad atskatījos, aiz manis bija akmens siena. Tikai tad atjēdzos, ka man rokā joprojām ir nošu burtnīca pēdējais sveiciens no tēva mājām. Es biju brīvs. Un tikai daudz, daudz vēlāk sapratu, ka baiso gūstu nomainījis cits vēl nežēlīgāks.

* * *

Vecais vīrs un bērni trijatā atkal sēdēja pie galda, un vīrs grasījās novietot galda vidū vakar redzēto kristālu. Naktī bērni bija gulējuši mierīgi. Tiesa gan, Bens reiz bija pamodies no neskaidrām skaņām, kas nāca no blakusistabas, kur gulēja sirmais vīrs. Klusiņām piecēlies, Bens bija gājis pie pievērtajām durvīm un ieraudzījis veco vīru. Pielicis ausi pavisam tuvu Betijas atskaņotājam, viņš klausījās mūziku; pār vaigiem ritēja asaras. Bens nolēma to nevienam nestāstīt.

-   Visos laikos ir bijis tā: pienāk brīdist kad cilvēks, pacēlis acis pret zvaigžņotajām debesīm, uzdod pašus svarīgākos jautājumus. Kas es esmu? Kas ir bezgalība, un, visbeidzot, vai Visumā ir vēl citas saprātīgas būtnes? Cilvēks jūtas vientuļš, sirmgalvis prātoja.

-   Kaut kas līdzīgs notiek arī pie mums uz Zemes, iestarpināja Bens, zinātnieki sūta kosmosā radiosignālus, zondes ar vēstījumiem no Zemes civilizācijas, cerot, ka kāda tāla, radniecīga civilizācija to izdzirdēs un atbildēs.

-    Lūk, lūk, tieši tā rīkojās arī pie mums. Zinātne savā būtībā ir un tai jābūt humānai un jākalpo cilvēces labklājībai tāds bija mūsu civilizācijas zinātnieku pieņēmums, kad viņi sūtīja signālus tālajā kosmosā. Viņi nemeloja. Zinātne tiešām bija kalpojusi cilvēkam, rezultātā bija sasniegts visai augsts dzīves līmenis. Uz mūsu planētas nebija ieroču, bijām pratuši izvairīties no postošiem kariem. No šodienas viedokļa raugoties, mēs bijām kā bērni, kuri vēl nav iepazinuši ļaunumu.

-    Kas notika? nepacietīgi iestarpināja Betija.

-   Kas notika? pārvaicāja stāstītājs. Notika tas, uz ko bija cerējuši tikai drosmīgākie: Visums atsaucās.

-    Kolosāli! nenocietās Bens.

-   Ak vai! Uz mūsu humāno aicinājumu atsaucās… Te stāstītājs nedaudz saminstinājās. Es to saucu par absolūto ļaunumu. Izrādījās, ka arī tādam ir vieta Visumā. Mēs bijām kā bērni, kuri, rotaļādamies mežmalā, aicina no meža iznākt pasaku laumiņas un rūķīšus, bet to vietā ierodas vilks.

Iestājās ilgstošs klusums. Bērni bija satriekti no dzirdētā.

Stāstītājs turpināja:

-    Kādu dienu saziņas līdzekļi paziņoja, ka mūsu planētai tuvojas kosmosa kuģu vienība. Gribējām to sagaidīt ar godu un tā tālāk… Sagaidījām. īsā laika sprīdī no brīvas tautas bijām kļuvuši par vergiem, lielākā dala no mums tika iznīcināta.

-   Kāpēc? Jūs taču nepretojāties, gluži otrādi izrādījāt prieku par viesu ierašanos.

-  Atbraucēji pēc izskata nebija tādi kā mēs cilvēki. Tie bija neliela auguma, smagos skafandros tērpti radījumi, kuriem ar mums bija attāla līdzība: divas rokas, divas kājas, pilnīgi apaļa galva bez ausīm un ar nelielu izcilnīti deguna vietā. Apaļās galvas lejasdaļā atradās mute bez zobiem ar raga plāksnītēm zobu vietā. Rag-

veida viela klāja arī iebrucēju pilnīgi kailo galvu, plecus un gurnus, radot attālu līdzību ar… ar zauriem, varbūt pūķiem. Viņi uzskatīja, ka šejienieši ir atpalikuši vismaz par piecdesmit tūkstošiem gadu. Viņiem nebija zobu, jo viņi nelietoja cietu barību, viņiem nebija attīstīta ožas orgāna, jo, pēc viņu ieskata, tas vajadzīgs mežoņiem, lai vieglāk saostu un notvertu medījumu. Viņu acīm bija divkārši plakstiņi, piemēroti dzīvei viņu dzimtās planētas piesārņotajā atmosfērā. Un visbeidzot, kā jau teicu, viņiem nebija ausu, un tas mums izvērtās par vislielāko traģēdiju. Ierašanās brīdī mūsu naivie un labsirdīgie ļaudis atnācējus sagaidīja ar dziesmām un orķestri. Tāpēc pret viņiem

tika vērsti mums nepazīstami ieroči, kas tos vienā mirklī pārvērta par pelniem. Vienā mirklī… Tikko vēl spēlēja orķestris, bet, lūk, zemē mētājas mūzikas instrumenti; cilvēku vairs nav.

-    Drausmīgi!

-    Jā, drausmīgi. Izrādījās, ka šādu rīcību izraisījušas atnācēju fizioloģiskās īpatnības. Atrofēti dzirdes orgāni saklausīja tikai zemas frekvences skaņas. Pārējās savukārt radīja nelāgu jutoņu, kas visbiežāk beidzās ar īslaicīgu komai līdzīgu stāvokli, ko viņi uztvēra kā agresiju. Savā starpā tie visbiežāk sazinājās telepātiski. Viņi piespieda klusēt arī mūs. Tika aizliegtas dziesmas, mūzika un viss pārējais. Šo pakļauto zemi viņi sauc par Absolūtā Klusuma Impēriju un ar to lepojās. Viņi bija atraduši jaunu dzīves telpu. Evolūcija ar viņu rasi daudzu tūkstošu gadu attīstības gaitā bija izspēlējusi ļaunu joku. Viņu fiziskie ķermeņi bija stipri vien nepiemēroti ilgstošiem kosmiskiem ceļojumiem. Kosmoss jau vispār nav draudzīgs cilvēkam, kā arī jebkuram cilvēkveidīgam radījumam. Te nu viņiem lieti noderēja zemākās rases lieliskie fiziskie dotumi, un viņi nekautrējās tos izmantot.

-    Iedzīvotāji ir jāapmāca rīkoties ar tik sarežģītu kosmisko tehniku. Tas prasa ne vienu vien gadu. Kas liedz šiem apmācītajiem cilvēkiem nepakļauties? Bens nesaprata.

-    Nav tik vienkārši, vecais vīrs pārtrauca Benu. Pēc daudzu gadu terora un pakļautības civilizācija vairs nav saliedēta. Valda pārdevušies cilvēki no pašu vidus. Daudzi no viņiem noskuj galvu un liek sev operēt ausu gliemežnīcas, lai līdzinātos kungiem un apspiedējiem. No viņiem jābaidās vairāk nekā no svešajiem. Bet zvaigžņu kuģu apkalpes formēšana notiek vēl cietsirdīgāk. Gluži vienkārši: vecākiem bērnus atņem pavisam mazus, izolē tos no pārējās pasaules un izaudzina par stipriem, gudriem un nežēlīgiem iekarotājiem, kuri nešauboties izpilda jebkuru uzdevumu. Kādu dienu nelaime divu bezausainu skūtgalvju un svešzemnieka izskatā pieklauvēja pie mūsu ģimenes mājokļa durvīm.

Ak Dievs! Viņi atņēma jums dēlu! ievaimanājās Betija.

-Jā, vini atņēma dēlu.

Svešais, virinādams bezzobaino muti, mums paziņoja par varas lēmumu: mans dēls tiek nodots mācībām kosmiskās navigācijas skolā, un mums tā tiek parādīts gods un atzinība. Nu jau pagājis vairāk nekā divdesmit gadu, kopš dēlu neesmu redzējis, un zinu, ka nekad to neredzēšu.

Mana sieva trīs gadus pēc šīs nelaimes nomira. Pirms dažiem gadiem uzzināju, ka dēls saukts par Komandoru ar izcilību ir beidzis mācības un jau devies pirmajā kosmiskajā reisā.

-    Komandors? Kas ir Komandors?

-   Kosmiskā kuģa kapteinis. Mans zēns tiešām bija ļoti apdāvināts, sirmgalvja balsī ieskanējās lepnums. Vēl ir cerība… Kad viņu veda prom, viņš pagriezās pret mums un klusā, ļoti klusā, bet stingrā un nepavisam ne bērnišķīgā balsī noteica:

-   Tēt, mammu, dzirdiet es nekad, ticiet, nekad…

Viņam neļāva pabeigt, bet es sapratu. Viņš gribēja

sacīt, ka nekļūs nelietis un nenesīs cilvēkiem ļaunumu. Ticu, ka tā arī būs.

Iestājās ilgs klusums. Nošļukušie vecā vīra pleci un sažņaugtās dūres runāja skaidrāk par vārdiem.

-   Un tagad iesim apskatīt baznīcu, sirmais vīrs pārtrauca klusumu.

-   Baznīcu? Bērni nesaprata. Tātad šī ēka tomēr ir baznīca! Tā jau mums šķita. Tik ļoti līdzīga mūsējām…

-   Jā, līdzīga gan. Es atceros savas bērnības baznīcu. Bet šī ir bijusī baznīca. Svešie atnācēji ņirgājās par šejieniešu reliģiju, un visas baznīcas tika sagrautas. Sī palika tikai tādēļ, ka atradās izdevīgā vietā un tika izmantota kā navigācijas bāka kosmosa kuģiem. To, kas vēl saglabājies, es jums parādīšu.

Ekskursija bija interesanta. Bijušajā zvanu tornī bija izvietota aparatūra, kas automātiski vadīja kosmiskos kuģus. Aparatūras nebija daudz, un tās miniatūrais izmērs liecināja par visaugstāko tehnoloģiju.

Beidzot vecais vīrs parādīja nelielu gaiteni, kas neveda nekur, vismaz tāds bija pirmais iespaids. Abās gaiteņa pusēs bija novietoti kokgriezumi gan cilvēku, gan mistisku dzīvnieku tēli. Pēkšņi vecais vīrs atdarīja durvis gaiteņa galā, un viņi nokļuva galerijā. Bērni uzreiz saprata, kur viņi ir nokļuvuši. Kreisajā pusē slējās vairākās rindās sakārtotas dažādu izmēru stabules.

-   Ērģeles! Kā tās ir izdevies saglabāt? Bērnu izbrīns un sajūsma bija neviltota.

-    Jā! Tas ir mans lepnums un reizē mans noslēpums. Es tās arī spēlēju.

-    Nūjā, Bens neticīgi novilka. Tad to dzirdētu vai puse pilsētas!

Vecais vīrs skumji pasmaidīja. Protams. Bet es tās spēlēju bez skaņas. Lasu notis, lieku pirkstus uz taustiņiem, minu plēšas, un manās ausīs, manā sirdī skan Bahs, Hendelis un arī manas necilās kompozīcijas. Tagad gribu jums parādīt pilsētu. Mums vēl ir, vecais vīrs paraudzījās pulkstenī, nedaudz vairāk par divām stundām. Tad jūs dosieties projām no šīs pakļautās zemes.

Pilsētiņas dominante neapšaubāmi bija kalns, kura virsotnē slējās bijušās baznīcas baltie mūri. Šaurās ieliņas, aplipušas ar nabadzīgiem vienstāva namiņiem, vijās ap kalnu, vezdamas gājējus aizvien zemāk un zemāk, līdz beidzot saplūda kopā pilsētas centrālajā laukumā. Bērniem krita acīs netīrība un nolemtības izteiksme nedaudzo pretimnācēju sejā. Viņiem nācās brist pa netīrumiem, kas bija visur. Pretī nāca divi skūtgalvji bez ausīm, atbaidošais izskats nesaderēja ar kundzisko izturēšanos. Pēkšņi sirmais pavadonis saspringa un caur zobiem novilka:

-   Ak! Tikai ne to, tikai ne to…

Kaut kas bija noticis ar ļaudīm, kuri tobrīd atradās laukumā. Tie, kuri stāvēja laukuma malā, steidzīgi pazuda šauro ieliņu labirintos; tie, kuri laukuma vidū, bezpalīdzīgi sastinga, nometās ceļos un centās izskatīties paklausīgi. Vecais vīrs bērniem čukstus deva pavēli:

-   Darīsim tāpat! Centieties neskatīties šiem radījumiem acīs un lieki nekustieties! Tā ir ekskursija. Viņi ierodas šeit aplūkot mežonīgus iezemiešus, brīnīties par mūsu galvas formu, ausīm, acīm, bet vēl vairāk par matiem; tos viņi uzskata par galveno mežonības un atpalicības pazīmi. Stāviet klusu!

Apaļgalvju bija aptuveni divdesmit. Nu bērni tos varēja apskatīt tuvāk: neliels augums, gaiši zila āda, apaļa galva, kuras lejasdaļa izskatījās pēc slikti piepūstas gumijas bumbas, bezlūpu mutes šķēlums. Kailo galvvidu rotāja ragveida kārta, tas briesmoņiem piešķīra attālu līdzību ar krupjiem. Procesiju pavadīja vietējais skūtgalvis ar neticami aprobežotu sejas izteiksmi.

Viss bars apstājās tieši pie bērniem un vecā vīra, jo tos bija piesaistījusi Bena un Betijas matu krāsa; atšķirībā no citiem ļaudīm tā bija blonda, turklāt vasaras saulē izbalējusi vēl gaišāka.

Ekskursanti savādās, pīkstošās balsīs acīmredzot apsprieda vietējo būtņu dīvaino izskatu. Kāds bija pa-

ņēmis Betijas matu šķipsnu un aptinis to ap saviem cīsiņveida pirkstiem, lai pārbaudītu to stiprumu. Otrs mēģināja atņemt Betijai plecu somiņu, ko tā krampjaini turēja ciet. Cits bāza Benam ausīs pirkstus un diezgan sāpīgi tās raustīja. Saniknots par meitenes pretestību viņa nevēlējās atdot somiņu -, ķēms sāpīgi iespēra meitenei. Betija ievaidējās:

Ben, dari kaut ko, somā ir atskaņotājs!

Bens nobāla. Tā bija katastrofa. Ja atradīs atskaņotāju… Viņš bija pieradis aizstāvēt māsu jebkurā situācijā. Viss notika precīzi tā, kā viņam to ne vienreiz vien bija mācījis tēvs. Bena dūre vispirms trāpīja pāridarītājam pa aci, kas tūlīt pārvilkās ar plēvi, pēc tam aizvērās arī otrs plakstiņš. Tam, kurš raustīja viņa ausis, sitiens ķēra vietu, kur cilvēkam ir deguns. Dūre iegrima gļotainā iedobē, un Bens pretīgumā noskurinājās. Abi pāridarītāji nokrita uz muguras un, tirinādami īsās kājeles, sāka pīkstēt un šņukstēt. Betijas somiņas plecu siksna pārtrūka, pati somiņa palika uzbrucēja rokā, bet atskaņotājs izkrita un aizkūleņoja pie skūtgalvja ar apgrieztajām ausīm, īsajā laika sprīdī, kamēr notika incidents, viņš nebija iejaucies; acīmredzot viņa aprobežotais ģīmis patiesi atspoguļoja smadzeņu darbības kūtrumu.

Esam pazuduši nozibsnīja Bena un acīmredzot abu pārējo gūstekņu apziņā, taču nekāda pretdarbība no skūtgalvja puses nesekoja. Pēc brīža bērni apjēdza, ka skan dziesma. Skūtgalvis, ķerot pleijeru, bija nejauši to ieslēdzis un tagad, galīgi apjucis, nezināja, ko darīt ar nepazīstamo priekšmetu, kas pēkšņi bija sācis raidīt tik brīnišķīgas skaņas. Viņš slēdzi nospieda vēlreiz šoreiz skaņas regulatoru. Efekts bija graujošs. Visa zilādaino grupa nokrita zemē un centās aizspiest savu ausu atveres, locījās un pīkstēja neizsakāmās sāpēs. Visdīvaināk izturējās skūtgalvis, kurš kā apmāts, kā akls bija notupies līdzās atskaņotājam un šūpojās līdzi mūzikas skaņām, viņa sejas izteiksme kļuva sapņaini muļķīga. Tas bija tik neparasti, ka bērni uz brīdi aizmirsa briesmas. Taču tās nebija aizmirsis vecais vīrs. Atjēdzies no šoka, viņš pavēlēja:

Prom, ātri prom! Mums ir pavisam maz laika. Skrienam!

Saķēris abus bērnus pie rokas, viņš metās pāri laukumam uz mazo līkloču ieliņu pusi. Liktenis bija devis iespēju, un to vajadzēja izmantot.

Atskatījies pār plecu, Bens paguva ievērot, ka skūtgalvis joprojām ir noliecies pār atskaņotāju un klanās dziesmas ritmā, bet zilganie augumi, kuri bija locījušies sāpēs, pamazām atjēdzās un cilāja apaļās galvas, tā vēl vairāk līdzinādamies milzīgiem, ziliem tārpiem.

Aizelsušies viņi ieskrēja baznīcā. Vecais vīrs smagi elpoja un turēja roku uz sirds.

-Aizverietdurvis… aizslēdziet, aizbultējiet… ātri! viņš runāja aprauti, starp sēcošiem elpas vilcieniem.

Bens visu izdarīja nekavējoties.

-   Šķiet, esam drošībā. Tie tārpveida radījumi taču neredzēja, ka mēs ieskrienam baznīcā! ierunājās māsa, mēģinādama saglaust izspūrušos matus.

-    Nedomāju vis. Vecais vīrs bija nedaudz atguvies. Jūs nepazīstat šejieniešus. Viņi parādīs ceļu, pa kuru aizskrēja bēgļi. Aiz bailēm par savu dzīvību. Aiz verdziskas padevības. Te dzīvo ceļos nospiesta tauta. Darīsim tā! viņš turpināja. Jūs tūlīt dosieties uz kapliču. Eja atvērsies pēc minūtēm piecpadsmit. Aizbultējiet durvis no iekšpuses un gaidiet. Jums izdosies. Kas tad tas?

Ārpusē bija dzirdams savāds troksnis, kas pieņēmās spēkā.

Vīrs piegāja pie mazā, aizrestotā lodziņa un novaidējās:

-   Ak, nē, viņi ir klāt!

Laukums baznīcas priekšā bija pilns ar cilvēkiem. Apaļgalvji jau bija pie baznīcas, bet vietējie iedzīvotāji turējās savrup un gaidīja, kas notiks. Baznīcas durvis sāka rībēt no sitieniem. Troksnis ārpusē pieauga. Situācija bija bezcerīga.

-   Ak, ja mums būtu jelkādi ieroči, iesaucās Bens.

-    Es tiem parādītu!

-   Ieroči, ieroči, automātiski atkārtoja vecais vīrs.

-    Malacis, manu zēn! Mums ir ierocis! Un vēl kāds! Klausieties uzmanīgi! Vai atceraties baznīcas mazās durtiņas? Tās ved tieši uz veco kapliču. Atlikušas desmit, nē, vienpadsmit minūtes. Esiet gatavi! Kad būs pienācis laiks, es sākšu spēlēt ērģeles. Skaļi! Forte! Fortissimo![9] Apaļgalvji būs īslaicīgā komā, un, kad sasniegsiet kapliču, eja būs atvērusies un jūs būsiet glābti. Aprēķini mani nekad nav pievīluši.

-    Tēvoci, bet jūs? abi bērni vienlaikus iesaucās. Vecais vīrs skumji pasmaidīja. Es?v Tu, meitiņ,

man atnesi brīnišķīgu dāvanu: šķiet, dziesmu sauc "Laiks teikt ardievas". Tagad ātri prom! Pagaidiet!

Se, ņemiet! Noglabājiet labi, lai skrienot neizkrīt. Tie ir trīs kristāli: pirmajā ir stāsts, ko jums stāstīju, otrajā mana vēstule jūsu opapam, trešajā mans pētījums par laika tuneļiem. Laiks teikt ardievas.

Vecais vīrs īsu brīdi noskatījās aizejošajos, tad, pārmetis viņiem platu krusta zīmi, sāka kāpt augšup, kur jau gaidīja viņa pēdējais ierocis ērģeles.

Brālis un māsa signālu gaidīja pie mazajām durvīm, kā bija teikts. Viņus kratīja drebuļi. Kad atskanēja pirmie varenie ērģeļu akordi, viņi uzmanīgi pavēra durvis. Tieši pie kājām konvulsijās locījās zils ķermenis ar lielu, apaļu galvu. Riebumā pārkāpuši tam pāri, bērni metās skriet. Ar acu kaktiņiem viņi redzēja arī daudzus citus melni zilganus ķermeņus konvulsijās. No tiem briesmas nedraudēja. Vismaz šobrīd ne. Bērni skrēja, cik jaudāja. Aiz muguras dārdēja un vaimanāja ērģeles. Priekšā kapličas durvis bija vaļā. Māsa brīdinoši iesaucās:

-    Ben, uzmanies!

Ieslīpi lieliem lēcieniem tuvojās pazīstamais skūtgalvis ar nogrieztajām ausīm un pastulbo sejas izteiksmi. Bens saprata, ka vajātājs aizšķērsos ceļu, un, uzkliedzis māsai, lai viņa turpina bēgt, izmisis apstājās; tad, pacēlis smagu akmeni, spalgā, zēniskā balsī pavēlēja:

-    Stāvi! Vergs! Nodevējs! Tu nodod savu tautu! Un no visa spēka meta akmeni tā virzienā.

Skūtgalvis tiešām apstājās, un akmens trāpīja viņa ceļgalam. Ievaidējies viņš saķēra rokās ievainoto vietu un pakrita zālē. Bet to apturēja zēna drosme un nežēlīgie vārdi, kādus viņš dzirdēja pirmoreiz. Mazā atelpas brīža pietika, lai Bens tūlīt aiz māsas iedrāztos kapličā un aizcirstu durvis. Pieskrējuši pie aizrestotā loga, viņi palūkojās ārā. Tas, ko bērni ieraudzīja, atgādināja šausmu filmu. Ērģeles turpināja skanēt. Lielākā daļa tārpveida ķermeņu nekustīgi gulēja baznīcas piekājē, daži bija atjēgušies un rosījās ap kaut kādu mehānismu. Pēc brīža no tā izšāvās šķidruma strūkla, atsitās pret baznīcas sienu, uzliesmoja. Skatītāju pūlī atskanēja kliedzieni un vaimanas. Uz zilgano ķermeņu pusi aizlidoja daži akmeņi.

-   Ak Dievs, Ben! Viņi dedzina baznīcu!

Ērģeles turpināja spēlēt. Tās raidīja pret debesīm

skaņas, kuras plosīja apaļgalvju ausis un vietējo iedzīvotāju sirdis. Ērģeles aicināja, ērģeles draudēja, ērģeles lūdzās un gavilēja. Ērģeles skanēja.

-    Ben, skaties!

Aiz muguras akmens siena lēnām izgaisa vieglā dūmakā; aiz tās, tāpat dūmakā tītas, parādījās kāpnes, kuras veda lejup.

-    Laiks teikt ardievas, nočukstēja Bens.

Bērni raudāja. Kāpnes bija ceļš uz brīvību.

* * *

-    Tagad gan es ar jums izrēķināšos kā pavārs ar kartupeli, un nekādas cilvēktiesības nepalīdzēs!

Opapa balss bija rotaļīgi barga, un bērni labprāt piebalsoja:

-   Nomizosi?

Tomēr opaps turpināja nopietni:

-   Nu kā tā var! Omamma pagatavo tik gardas pusdienas, bet jūs!…

-    Pusdienas? Opap, kāda šodien diena? Bens ievaicājās un iekoda mēlē.

-    Ohoho! Saulē esi pārkarsis, vai? Kāda bija no rīta, tāda ir arī vakarā! Vai tad mēdz būt arī citādi?

-   Mēdz gan, opapiņ, mēdz gan, Betija nopietni iebilda un metās opapam ap kaklu, caur asarām runādama:

-   Opapiņ, mīļais, kā mēs tevi mīlam! Mīļais, mīļais opapiņ! Un omammu arī. Kur viņa ir? Arī viņu gribu samīļot. Loti, loti!

Laika nobīde, nodomāja Bens. Paldies Dievam, ka tikai par nepilnām divām diennaktīm! Laika starpība varēja būt arī divi mēneši vai divi gadi. Vai vēl ļaunāk vairāki gadsimti. Nē, pietiek! Šaubīgos caurumos viņš vairs nelīdīs, lai tur vai kas!

Opaps vēroja bērnus: viņi nebija tādi kā allaž. Pārspīlētā jautrība un mīļums kaut ko slēpa.

Parunāsim vakarā! viņš noteica pēc iespējas bargāk. Esat pagalam izlaidušies.

* *

Sienas pulkstenis nosita divas reizes. Visa māja gulēja. Vienīgi vecais vīrs domīgs sēdēja pie garā saimes galda. Bērnu stāstīto varētu uztvert kā pasaciņas, kā saules dūriena sekas, kā halucinācijas, bet trīs nelielie kristāli acu priekšā līdzīgus pieņēmumus nepieļāva. Šādas tehnoloģijas uz Zemes nebija. Vismaz šobrīd ne. Tātad tie ir nākuši no… Prātā var sajukt! Jā, viņam patīk lasīt zinātniskas un arī mazāk zinātniskas grāmatas un rakstus, atklājumus un hipotēzes. Bet ka no vecu dzirnavu drupām var nokļūt citā izplatījumā vai velns zina kur… Laika tunelis, kurmja ala vai kā to sauc. Tas ir par traku! Vai tiešām taisnība, ka dažbrīd Visums sakrokojas kā loga aizkars; ja krokām izdur cauri adatu, var pārvarēt laika attālumu. Kosmiskā mērogā attālums tiešām kļūst kosmisks. Viņu sāka kratīt baiļu drudzis, iedomājoties, kas varēja notikt ar bērniem.

Uz galda gulēja trīs kristāli. Pirmā kristāla ierakstu viņš bija noklausījies kopā ar bērniem, kuri to kaismīgi papildināja. Otrais projicēja uz sienas sarežģītas formulas un aprēķinus. Tos vajadzēs parādīt dēlam; kā nekā tomēr zinātņu doktors. Atlika pēdējais kristāls, un, smagi nopūties, viņš to satvēra saujā.

Sveiks, mans tālais bēmdbai dienu draugs Es daudz dotu,, lai tedzētu Tavu, apjukum.u Jā, jā! Bērni runā taisnību Tavi mazbērni ir pelnījuši daudz uzslavu,. Tie, šķ;eršļii, ko viņiem, nācāis pātvatēĶ būtā, pa Apejam tētēm pieaugušajam. l/atbūt bērni vieglāk, uztvert, tā, ko- Mii, lielie,, iaumm pa/i pā/idabttlar? Lai kā am, būtā, viņi iztū/tēļa. Tāpat kā im, ien daudz kxr nācāi iztunēt mm.

Tagad mdi IķjJt deiMtdeM — nē, nevii k/Iomētui, bēt pa/iiekto. Ja fizikā tēv bijulaA labai keiaMJei, tad vcabūt atmin, ka vieni pmek Vv attālumi, ko gaiimai itāti naihtien gada, laikā. Fantāīfika, vai ne,? Tavi mazbērni vimā Kāviem lo fadāītiku, pātvēttā teaMātē, m Tev a/i tā nākii&i hameMmtlei. N&tāj i/uļiui pāitājc ba/igi pa/c, ia&ādātājām, blēņām! Cik, atcMoi, anL Tu, bēmbā btuddķēji pat dažādām, nebūlanām, ku/cai cttl jm ien būtu, aizmiMūli.

Kāp ēc, Tev Hoiūtū, b hiUtālu,? Eļ gtibu,, lai Tu, uztūkti itaitā pasi manu, dēlu. Pasi cdJņjemto' dēlu,. Va/ibūt būtu, labāk, ja mani tdteiz dzuuiavāi būtu, noķēmii un kopā at vemldem iziūtījuļi uz sCibūuju. Th/h mēļa, ka ei izbēglu, un bulu, būt/l. Mam, dēlu, nolaupīja ļauni cilvēki. £obtīd viņi kalpo ļaunumam.

-    Uzraksti, uzraksti… opaps purpināja, stāvēdams uz mājas lieveņa un lūkodamies naksnīgajās debesīs.

Protams, viņš uzrakstīs. Tas ir viņa pienākums pret mirušo bērnības draugu, kurš upurējās, lai glābtu viņa mazbērnus. Ar mazbērnu acīm vectēvs redzēja liesmojošo baznīcu un dzirdēja pēdējos ērģeļu akordus. Ar tām draugs stājās pretī ļaunumam. Ar mūziku. Ar dziesmu.

-   Zinu, kā es nosaukšu savu stāstu: dziesmas ceļš. Jā, tieši tā: DZIESMAS CEĻŠ. Mana tauta dzied pie bērna šūpuļa. Arī uz barikādēm. Kāpēc gan lai tagad būtu citādi?

-   Kur šobrīd ir Komandors ar zvaigžņu kuģi? Kāds viņam dots uzdevums? Ko viņš atnesīs Zemei? Vai Komandors un viņa biedri spēs noiet no varmācīgi uzspiestā ceļa?

Zvaigznes klusēja.

..

Dziesmas ceļš

Es esmu TI zvaigžņu kuģa "Orions" Kapteinis. Ko nozīmē TI? Tālā izlūkošana, protams! Tālās izlūkošanas zvaigžņu kuģis. Un es esmu tā Kapteinis. Jā, jā, tieši tā Kapteinis ar lielo burtu. Vēl te ir Enerģētiķis, Navigators un Etnogrāfs. Visi vārdi ir rakstāmi ar lielo sākumburtu, un mēs esam lieliska komanda. Mēs cits citu uzrunājam šajos vārdos un jūtamies lieliski. Vienīgi Etnogrāfs ir izņēmums. Visi zina, ka ir Dans Vinds, un visai bieži mēs viņu uzrunājam tikai vārdā. Tāpēc, ka Dans ir tik sabiedrisks. Katrā kolektīvā ir kāds cilvēks, kolektīva dvēsele, un Dans ir tieši tāds.

Par visu vairāk es mīlu skaidrību. Man nepatīk neziņa un dažādi minējumi. Neziņa un šaubas slēpj sevī draudus. Un tādā ekspedīcijā kā mūsējā jebkura neskaidrība var būt liktenīga, tādēļ nav pieļaujama.

Mūsu ceļa mērķa planētas radari mūs atklāja un aptaustīja jau tad, kad atradāmies gandrīz viena gaismas gada attālumā no šīs planētas. Tātad tikšanās ja tāda notiks būs unikālākā, kopš Zemes zvaigžņu kuģi sāka apgūt tālo kosmosu. Tātad būs iespēja tikties ar augsti attīstītu civilizāciju, daudz attīstītāku nekā mūsējā. Ilgi pirms tam, kad mūsu zvaigžņu kuģis iegāja planētas orbītā, bijām daudz ko noskaidrojuši. Kaitināja klajā neuzticēšanās un skrupulozā kuģa pārbaude ar svešādiem stariem. Ar tiem varot atklāt ieročus, ja tādi būtu. Protams, mums tādu nebija, un attieksme pret mums mainījās un kļuva draudzīga. Man atmiņā iespiedušies divi atgadījumi. Pirmais saistīts ar Etnogrāfu. Izkāpis no desanta kapsulas, viņš pēkšņi saminstinājās un, pacēlis uz augšu abas rokas, nedaudz aizsmakušā, kā mums šķita, balsī teica mulsinošu frāzi:

Cik savādi pazīstams gaiss! Viņš dziļi ieelpoja. Tik pazīstams: liekas, ka tādu jau esmu elpojis. Tikai tas bija sen… ļoti, ļoti sen…

Sagaidītāji viņu uzņēma ar gavilēm, kuras ilgi negribēja rimties, tā ka man ar sagatavoto svinīgo uzrunu nācās krietni vien pagaidīt. Vēlāk gan vienojāmies, ka tāda uzmanība Danam tika veltīta galvenokārt auguma dēļ: divi simti astoņi centimetri, ar kuriem viņš tā lepojās, te izrādījās stipri vien vidējs rādītājs. īsta milžu un… dziedātāju tauta! Dzied te visur un jebkurā vietā. Pūlis dziedāja arī, mūs sagaidot. Vairākas reizes dzirdējām… Zemes dziesmas, Zemes melodijas. Tik tiešām tās bija Zemes melodijas. Kā tās šeit nokļuvušas? Kas tās atnesis caur desmitiem gaismas gadu? Kā varēja rasties vienādi ritmi?

Iespaidu bija daudz. Atskaišu lentes, kas tiks atšifrētas uz Zemes, atainos daļu no tiem. Ciparu un burtu kombinācijas pārvērtīsies vēl neredzētos mehānismos, brīnumainās celtnēs, jaunos materiālos un ķīmiskos savienojumos. Tad mūsu planēta dažos desmitos gadu noies ceļu, kas tai bija paredzēts gadsimtiem.

Saskarsmē ar svešu civilizāciju mainās kuģa komandas pienākumi. Tagad mēs galvenokārt esam diplomāti, sūtņi, kuri pārstāv Zemes iedzīvotājus. Tas uzliek pienākumu, tā ir liela atbildība. Tikšanās reizēs vairījos uzdot galveno jautājumu: no kurienes šeit desmitiem gaismas gadu attālumā no Zemes uzradušās mūsu dziesmas? Kas tās atnesis? Kādēļ?

Beidzot tāda iespēja radās. Todien mūsu komanda staigāja pa Vēstures muzeja zālēm. Zem grandiozās celtnes kupola ir apkopota vienuviet šīs civilizācijas vēsture: sākot ar akmens darbarīkiem un beidzot ar transgalaktiskiem zvaigžņu kuģiem.

Uzdodu jautājumu mūsu pavadonim vecam, sirmam muzeja darbiniekam.

Gaidīju šo jautājumu, viņš atbildēja pēc ieilguša klusuma brīža. Mēs visi to gaidījām. Tā ir mūsu vēsture, mūsu pagātne un tagadne. Sākšu ar mūsdienām. Jau esat ievērojuši, kāda vieta šeit ir mūzikai, dziesmām. Kādreiz tā visa nebija. Mūsu planēta bija mēma. Jūs jau zināt, ka mūsu planētu pirms vairākiem gadsimtiem pakļāva sveša, nežēlīga rase. Tas notika apmēram tajā laikā, kad savukārt jūsu planētu plosīja starpvalstu kari. Tie, kas uzbruka mūsu planētai, bija daudz attīstītāki par mums, nicināja mūs kā zemāku un nepilnvērtīgāku rasi. Viņi sazinājās telepātiski, necieta nekādus skaņu viļņus, necieta mūziku. Fizioloģiski nepanesa to visu, jo atšķirīgās ausu atveres, to klausoties, sāpēja. Tad viņi krita komā* un varēja pat nomirt.

-   Neticami… Es neizturēju.

-   Un tomēr tā ir patiesība. Lielā Klusuma Impērija, kā iebrucēji to lepni nodēvēja, tika radīta uz simtiem tūkstošu nevainīgu upuru kauliem. Upuru vienīgā vaina bija tā, ka viņi vēlējās dziedāt, klausīties dziesmas, skumt un priecāties kopā ar mūziku. Un viņi sāka mums atņemt bērnus.

-   Bērnus? Kādēļ?

-   Iebrucēju fiziskais ķermenis slikti pacieta starpplanētu ceļojumus. Viņi bija tam nepiemēroti, ja tā var teikt. Viņi meklēja un arī atrada civilizāciju, kas tam piemērota un ko var piespiest kalpot šim mērķim. Tie bijām mēs. Viņi ģimenēm atņēma īpaši atlasītus bērnus, izdzēšot bērnības atmiņas. Bērni speciālos internātos auga par karavīriem, saltiem un nežēlīgiem tieši tādiem, kādi bija vajadzīgi paverdzinātājiem. Viņi kļuva par zvaigžņu kuģu pilotiem, kuri nešauboties pildīja jebkuru pavēlnieka uzdevumu. Tuvā un pēc tam arī tālā kosmosa kolonizācija atsākās ar jaunu spēku.

Ļauni, līdz nepazīšanai pārveidoti cilvēki devās starpplanētu ekspedīcijās un no turienes atveda liecības par tukšām, dīvainām pilsētām, kuru ielās vējš dzenā pelēkus putekļus. Sīs pilsētas tika apstarotas ar speciāliem stariem, kas iznīcina visu dzīvo. Paverdzinātāju civilizācija bija ieguvusi jaunu dzīves telpu citas planētas.

. Stāstītājs uz brīdi apklusa. Klusējām arī mēs, jo bijām satriekti. Sirmais stāstnieks pavēstīja pavisam citu stāstu. Es to ierakstīju kristālā un tagad bez jebkādām izmaiņām vai izskaistinājumiem atkārtoju jums. Lūk, tas!

-    Pārtrauksim šo bezjēdzīgo strīdu! Komandora balss, kā vienmēr auksta un valdonīga, lika apklust.

Ovālajā, ar blāvi zaļu gaismu pielietajā telpā iestājās nogaidošs klusums. Komandors saviebās.

-    Pārtrauksim šo bezjēdzīgo strīdu, viņš atkārtoja. Tas ne par mata tiesu mūs netuvina mērķim.

Juzdams mugurā caururbjošus skatienus, Komandors pagriezās pret caurspīdīgo sienu. Jā, pat no augstuma šī zilā planēta bija skaista. Ietinusies zaļganzilā oreolā, tā lēni griezās, ik pa brīdim mākoņu spraugās rādīdama zaļas kontinentu aprises.

Ideāla planēta! Ideāla jauna dzimtene viņa civilizācijai. Viņš rūgti pasmaidīja. Viņa civilizācijai? Viņi bija vergu tauta. Viņu planēta bija inkubators, kur ar nežēlīgām metodēm ražoja tādus kosmosa teroristus kā viņš un viņa komanda. Viņš bija kalps. Tāpat kā pieci pārējie. Visi bija izglītoti, drosmīgi, mērķtiecīgi un uzticīgi saviem pavēlniekiem. Un tomēr kaut kas darīja viņu nemierīgu, traucēja bez sirdsapziņas pārmetumiem pildīt nežēlīgos uzdevumus. Aizvien biežāk viņu mocīja sajūta, ka krūtīs gruzd un pietiks ar vienu dzirksteli, lai viss uzliesmotu. Komandors nojauta, ka līdzīgas šaubas moka arī komandas biedrus, it sevišķi brīžos, kad jāpieņem izšķirīgi lēmumi.

Komandors ar acīm uzmeklēja tālo zvaigzni. Cik laipni tā raugās uz viņu caur gaismas gadiem! Tālā dzimtene, kurā arī nebija miera.

Kad Komandors atkal pagriezās pret komandas biedriem, viņa seja bija mierīga un salta kā vienmēr.

-   Ko tu teiksi? Runā! Viņš pamāja Enerģētiķim, kuram šī uzruna bija gaidīta.

-   Sīs planētas enerģētiskā attīstība ir zināma. Salīdzinājumā ar mums tā atrodas uz visai zema attīstības līmeņa. Sīs planētas vēsture ir vieni vienīgi kari.

Grūti atrast otru tik agresīvu civilizāciju. Seit ceļ, lai sagrautu, dzemdē bērnus, lai no viņiem izaudzinātu karavīrus, rada mākslas darbus, lai pēc tam tos iznīcinātu. Zinātnes atklājumi kalpo agresijai, iznīcībai. Mūsu pienākums ir…

-   …palīdzēt viņiem šajā darbā. Palīdzēt nosist, vai tā tu gribēji teikt?

Komandors pacēla roku, pārtraukdams strīdu.

-    Rīt būs lēmums. Katrs dodieties uz savu vietu!

Pēc brīža galvenajā postenī palika tikai divi Komandors un Etnogrāfs. Komandors biedru uzrunāja, slēpdams nepatiku.

-   Vai uz tevi neattiecas mans rīkojums?

-    Šoreiz atļaušos to nepildīt, Komandor. Tam ir nopietns iemesls.

-   Kāds? Runājiet! Komandora balsī bija apjukums.

-   Vai jums ir zināms, Komandor, lēnām, vārdus meklējot, ierunājās Etnogrāfs, ka šīs planētas iedzīvotāji priekos un bēdās lieto… Mm, kā lai to pasaka mūsu valodā, nu, viņi dzied, spēlē dažādus instrumentus, izvilina no tiem dažādas skaņas. Vai jums tas ir zināms?

-    Protams, jūs pats par to stāstījāt. Es nesaprotu jūsu jautājuma mērķi, Etnogrāf. Labi, ka mēs un mūsu senči paaudžu paaudzēs neesam indēti ar šīm te… dziesmām, dejām un mūziku.

Komandors šo tirādi noskaitīja vienā elpas vilcienā tā bērns skaita labi iemācītu dzejolīti.

-    Ir priekšlikums, Komandor.

-    Kāds?

-    Dosimies lejup pie viņiem!

-    Lejup? Tagad? Kādēļ? Sāds ierosinājums pat Komandoram bija nācis pārāk negaidīti. Jūs šaubāties par manu, Komandora lēmumu?

-   Nekad neesmu šaubījies. Tikai gribu, lai jūs pats par to būtu pārliecināts. Līdz šim esat uzticējies tikai automātiem. Vai pietiks drosmes uzticēties pašam sev?

Komandors samulsa. Etnogrāfa izturēšanās viņu biedēja. No klusākā ekipāžas locekļa viņš pēkšņi bija pārvērties par cilvēku, kurš gatavs aizstāvēt savu viedokli, Tas bija bīstami viņa, ekspedīcijas vadītāja, autoritātei un sarežģīja uzdevuma izpildi.

Un Komandors piekrita Etnogrāfa priekšlikumam, tomēr paturēja prātā, ka Etnogrāfu vajadzētu atstāt uz šīs planētas, kuras dziesmas tā satraukušas viņa iztēli. Atstāt pavisam, lai neviens cits no komandas locekļiem vairs neatkārtotu Etnogrāfa brīvdomību. Komandoram tādas tiesības ir, un viņš nekavēsies tās izmantot, ja radīsies nepieciešamība.

* * *

-   Vai tiešām šejienieši ikdienā valkā tik neērtu apģērbu? Tas viscaur spiež un grauž.

-   Man neizdevās dabūt lielāku, Etnogrāfs atbildēja ar uzspēlētu kautrību.

-    Ko? Tā tik vēl trūka!

-    Ejam, ejam, uz mums skatās! Un nekādā ziņā nejauši nenospiediet pogu uz antigravitācijas jostas.

Nokļūsiet neērtā situācijā. Šejienieši neprot lidot.

Viņi gāja pa senas pilsētas līkloču ielām, klātām ar tēstiem akmeņiem. Komandoram bija ne mazums jānopūlas, lai noturētu līdzsvaru uz neierastā ielu seguma. Pretimnācēji ar neslēptu ziņkāri viņus uzlūkoja droši vien auguma dēļ. Viņi abi bija vismaz galvas tiesu garāki par tiem. Etnogrāfs soļoja brīvi un nepiespiesti. Pamazām arī Komandors iejutās. Viņš ar ziņkāri ielūkojās pretimnākošo cilvēku sejās.

Brīžiem Komandoram šķita, ka viņš atrodas uz savas planētas kādā no pilsētām, kas atgādina muzeju. Tik daudz līdzību!

Mazs puišelis, dzīdamies pakaļ bumbai, iedrāzās ar galvu Komandoram ceļgalos. Viņš pacēla samulsušo zēnu uz rokām, pāris reižu pameta gaisā, tā ka puikam aizrāvās elpa, un saudzīgi nolaida uz zemes. Apkārtējie smaidīja.

Ideāla planēta! Komandoram prātā atkal uzplaiksnīja doma.

Iznīcība? Bet kur garantija, ka šie ļaudis paši neatradīs izeju no savām problēmām? Vai viņam, Komandoram, ir tiesības uzņemties atbildību par veselas planētas likteni?

Komandors pievēra acis un redzēja ar q stariem apstarotu planētu. Nekas nav mainījies. Pilsēta arvien vēl savā vietā, zaļo koki, no namu sienām pretī lūkojas bareljefos veidotas sejas un teiksmaini zvēri. Vīnstīgas klusi un uzticīgi pieglaudušās vēsam marmora kolonnu pulējumam. Bet pāri visam: klusums, baiss un satricinošs. Vējš pa apklusušām ielām dzenā pelēkus pelnus: tas ir viss, kas palicis pāri no cilvēkiem. Komandors iet pa izmirušajām ielām, un zābaki noput ar šiem pelniem. Viņš, Komandors, kas devis jaunu dzimteni tiem, kuri viņu atsūtīja uz šo galaktikas nostūri. Apaļgalvju tūkstošgadu civilizācija turpinās attīstīties zem svešas saules, uz citas, mirušas civilizācijas pelniem. Šīs pašas pilsētas centrā stāvēs Komandora monuments. Tāda ir tradīcija. Un reiz kāds viņa pēctecis atkal atradīs mierīgu, zilu planētu un pavērsīs nāvējošo q staru plūsmu uz to.

Komandors nemanīja, ka viņš un Etnogrāfs bija iznākuši nelielā laukumā. Tieši pretī slējās milzīga ēka, celta no sarkaniem akmeņiem, ar graciozi izliektām logu ailām. Zemē iegrimusi, tā spītīgi slēja mākoņos torņa smaili. Cilvēki plūda uz plaši atvērtajām durvīm. Etnogrāfs un Komandors viņiem sekoja.

Iekšā bija patīkami vēss. Vienkārši soli, ar grīdsegām noklāti celiņi klusināja soļus. Komandors ar izbrīnu vēroja dīvainos zīmējumus uz sienām, griestiem un pat logiem. Varenās kolonnas, kas balstīja griestus, bija izraibinātas ar bareljefiem, pretī stingi lūkojās marmora skulptūras. Sienu gleznojumi attēloja bērnus ar spārniem, bārdainus vīrus ar dīvaini sastingušām sejām un sievietes brīvi krītošos apģērbos.

-    Šī celtne ir celta ļoti, ļoti sen. Agrāk tā kalpoja kulta rituāliem, Komandoram pie auss skaidroja Etnogrāfs.

-    Bet tagad?

Atbildes vietā Etnogrāfs pielika pirkstu pie lūpām. Ļaužu čalas pamazām norima. Cilvēki kaut ko gaidīja.

Klusa, dūcoša skaņa pamazām kļuva stiprāka, auga, pletās, tai pievienojās otra, trešā, līdz vesels skaņu virpulis, uzlidojis līdz augstākajām velvēm, nogūla pār klusējošo zāli.

Komandors sēdēja nekustīgi. Savā dzīvē viņš bija dzirdējis tikai raķešu dzinēju pērkonveida dārdus, robotu kluso šņākoņu un skaitļotāju sprakšķus.

Komandors sēdēja nekustīgi, un skaņas viņu šūpoja augšā un lejā. Viņš šeit bija un vienlaikus arī nebija, viņš lidinājās līdz ar mūziku un aicināja: "Celies! Lido! Tu redzi, cik skaisti ir šūpoties mūzikas ritmā, atbrīvoties no visa, kas tevi nomāc, kas sāp…"

Skaņas noplaka, kļuva klusākas un dūcošākas. Uz paaugstinājuma parādījās meitene. Plats, balts apģērbs dzirkstīja spuldžu gaismā. Gari mati viļņiem krita pār gracioziem pleciem.

Meitene dziedāja. Spēcīga, sidrabaina balss skanēja pāri telpai. Komandors juta trīsas, tās durstīja ar ledainām adatām.

Par ko viņa dzied? viņš ar pūlēm izrunāja vārdus.

Etnogrāfs klusēdams pasniedza viņam bezkrāsainu kristālinu.

Portatīvā tulkošanas ierīce ļāva Komandoram saprast dziesmas vārdus. Tie bija vienkārši, savirknēti atskaņās. Komandoram tā bija pirmā dzirdētā dzeja mūžā, pirmais dzejas un mūzikas valdzinājums.

Meitene dziedāja. Dziesma stāstīja par zilām debesīm, sauli, putnu dziesmām. Tas bija apliecinājums mīlestībai, kas ir lielāka nekā cilvēka dzīve un nekad nebeidzas.

Izejot no zāles, Komandors sacīja Etnogrāfam:

-   Atgriezies kapsulā un gaidi mani tur! Būšu pēc trim stundām.

Etnogrāfs gribēja ko vaicāt, bet, ieraudzījis Komandora samulsušo seju, neko neteica.

Nakts tina laukumu un visu pilsētu siltā, mīkstā tumsā, tikai laternas izrāva no nakts rokām gaismas apļus, kuros dejoja zaļās koku ēnas.

Komandors apsēdās uz sola. Viņu no visām pusēm apņēma tumsa. Nakts bija klusa un zvaigžņota. Pavērsis seju augšup, viņš meklēja savu zvaigzni. Tā nebija redzama. Komandors pašūpoja galvu. Cik dīvains liktenis ir viņa zvaigznei dzīvot bez dziesmām, bez mūzikas!

Komandors sasprindzināja dzirdi. No tālienes atskanēja dziesma. Tā saplūda ar biezo nakts tumsu un ietina viņu savā ritmā. Vārdi, kurus viņš saklausīja, uzdzirkstīja pāri kā zvaigznes.

-   … klausos tavu soļu taktī… dziedāja zema un samtaina vīrieša balss.

Viņa zvaigznei kāds ir atņēmis dziesmas. Kādēļ? Kādreiz taču dziedāja arī uz viņa planētas. Vai dziesma traucē dzīvot? Traucē radīt? Pavisam nesen arī viņš tā bija domājis. Un tikai tagad viņš saprata, ka tās bijušas svešas domas. Uzspiestas. Iedvestas, ka tas tiešām ir tā, nevis citādi. No kurienes gan viņš un miljoniem līdzīgu ļaužu varēja uzzināt, cik dzīvinošs spēks slēpjas dziesmā?

…nevar atsaukt senās dziesmas.

Vīrieša balsij pievienojās dzidra meitenes balss. Dziesmas vārdi, tāli un nesaprotami, aicināja kaut kur, viesa savādu nemieru un modināja ilgas. Pēc kā?

Tagad viņš saprata, kā viņam trūcis visus garos ceļojuma gadus, kad cilvēks fiziski pagurst bezgalīgajā, melnajā un aukstajā tukšumā aiz kuģa borta. Eh, ja viņiem tādā ceļā būtu dota līdzi dziesma…

… tikai nemiers krūtis briest…

Komandors pazina viņu pēc baltā tērpa un kastaņbrūnajiem matiem. Sažņaudzis rokā Etnogrāfa doto kristālu, Komandors ar strauji pukstošu sirdi devās pretim meitenei un no tumsas uzreiz nokļuva spilgtā gaismas aplī.

Muzeja pavadonis negaidot apklusa. Brīdi vērojis mūs piemiegtām, smejošām acīm, viņš pēkšņi teica:

-   Mans stāsts tūlīt būs galā. Jutāmies nedaudz vīlušies.

-    Kā tad tā! Komandors taču…

-    Un Etnogrāfs? Kas notika ar viņu?

-    Kas notika ar šo planētu?

-   Kas notika ar Zemi? vienkārši pavaicāja Etnogrāfs, pauzdams mūsu kopējos minējumus.

-   Nekas nenotika, jo citādi manis nebūtu šeit.

Samulsuši apklusām.

-    Tagad mums jāturpina muzeja apskate jo vairāk tāpēc, ka vienā no muzeja zālēm varēsiet izlasīt Komandora vēstuli. Turklāt es ļoti gribētu, lai jūs apskatītu divas gleznas.

Piebilde par gleznām mums šķita mazsvarīga.

-   Vēstuli?

-   Vai tad viņš neatgriezās?

-   Vai viņš palika uz Zemes?

-      Palika, tikai ne tajā vakarā. Etnogrāfs viņu sagaidīja, un viņi veiksmīgi sasniedza zvaigžņu kuģi. Komandors vēsi atvadījās no Etnogrāfa un tūlīt ieslēdzās savā kajītē. Tur viņš atvēra atvilktni un izņēma no tās aploksni, uz kuras bija rakstīts: Komandoram personiski.

Mazliet vilcinādamies, Komandors atvēra aploksni. Uz baltās lapas bija pavisam nedaudz vārdu:

Jebkurā situācijā Komandoram ir aizliegts personiski apmeklēt izvēlēto planētu.

-    Līdz mūsdienām, stāstītājs turpināja, visā pilnībā nav nonākusi turpmāko notikumu secība. Ir zināms, ka nākamajā dienā Komandors sasauca apspriedi. Pēdējo. Kā viņš pārliecināja savus biedrus? Tas nav zināms, tomēr visi apmeklēja Zemi, klausījās dziesmas un nemanot klusiņām sāka piebalsot. Zvaigžņu kuģa komanda arvien vairāk pārliecinājās, ka tas, ko viņiem pavēl darīt, ir noziegums: meklēt jaunu dzīvesvietu tur, kur jau pastāv civilizācija vienalga, kādā attīstības pakāpē. Pēc diviem uz Zemes pavadītiem mēnešiem komanda gatavojās startēt atpakaļceļam. Kuģa kravas tilpnēs atradās dārgākā krava, kādu viņi jebkad bija veduši, tūkstošiem kristālu ar ierakstītām Zemes melodijām.

Kad pienāca starta brīdis, Komandora nebija pie vadības pults. Viņa nebija arī kajītē. Viņa nebija nekur. Trūka arī desanta gondolas [10] un Komandora antigravitācijas jostas. Vēlāk komanda atrada viņa vēstuli. Pēc divām stundām zvaigžņu kuģis startēja bez sava Komandora.

Lidojums noritēja bez starpgadījumiem: kuģis nokļuva orbitālā stacijā. Viss bija kā parasti. Un tomēr nebija.

Pēc neilga laika no orbitālās stacijas uz dzimto planētu sāka startēt noslēpumaini lidaparāti. Uz planētas kļuva nemierīgi. Tūkstošiem kristālu, ko turēja tūkstošiem plaukstu un tādā veidā tos baroja ar savām biostrāvām, dziedāja brīnišķīgās, tālās Zemes balsīs.

Tad, kad tie, kam bija vara, beidzot saprata, kas vainojams notiekošajā, rīkojās tā, kā bija pieradusi rīkoties visur un vienmēr. Lāzera stars, virzīts no Zemes, iznīcināja orbitālo staciju un zvaigžņu kuģi.

Tomēr bija jau par vēlu. Dziesma bija sākusi uzvaras gājienu pa dzimto planētu.

Pirmā glezna atainoja degošu baznīcu. Ieskatoties rūpīgāk, baznīcas liesmu apņemtais tornis atgādināja ērģeļu stābules, bet liesmu mēles veidoja veca vīra seju ar plīvojošiem matiem un bārdu. Mulsināja gleznas apakšējā kreisajā stūrī iezīmētie divu bēgošu bērnu silueti. Muzeja pavadonis skaidroja, ka te varbūt atainoti notikumi, kas saistīti ar daudziem tā sauktajiem dziesmu nemieriem, un sirreālistiski gleznotajam vecajam vīram ir bijis pavisam reāls prototips, kurš sadedzināts, spēlējot ērģeles; varenās skaņas nogalinājušas daudzus zilādainos apaļgalvjus.

Otra glezna aizņēma gandrīz pusi sienas un tik tiešām bija dīvaina: gandrīz pilnīgi melna. Tikai ieskatoties varēja redzēt, ko slēpj šis tumšais fons. Drīzāk tā šķita tumša, bieza, sakrokota drēbe, kas gleznas augšpusē caurdurta ar milzīgu adatu. Gleznas apakšējā malā… bija balts gaismas stars, tāds kā gaismas apspīdēts tunelis, kurā atkal bija iezīmētas divu bēgošu bērnu figūras. Atkal bērni! Ko gan tas nozīmē?

Mēs visi stāvējām un vērojām gleznu pilnīgā klusumā. Pirmais to pārtrauca Enerģētiķis.

-    Glezna ir radīta 21. gadsimtā…

-    Pilnīgi pareizi, piekrita mūsu pavadonis.

-   Arī notikumi, kas šeit attēloti, un simboli attiecas uz šo pašu gadsimtu. Zemes zinātnieki tad nopietni izstrādāja teoriju par deformēto Visumu: Visums pēc Lielā Sprādziena kādu brīdi, tas nozīmē pāris simtu miljonu gadu nebija vienlaidu sfēra, bet bija deformēts, līdzīgs sakrokotai matērijai. Tas attēlots šajā gleznā. Te redzams, ka sakrokotās malas saskaras. Un, ja ņem vērā laika faktoru… Manuprāt, gleznas lejasdaļā tas attēlots kā gaismas tunelis…

-   Neiedomājami, Komandors nenocietās, ka 21. gadsimta zinātnieki nodarbojās ar šādām fantāzijām!

-    Kā beidzās pētījumi? ievaicājās Navigators, kurš līdz šim bija klusējis.

-    Nekā, jo pētījumus pārtrauca.

Labi vien ir, ka pārtrauca, es nodomāju. Tā tik vēl trūka, ja atklātu laika tuneļus vai, kā tos dēvēja žurku tfu! kurmju alas!

Man ir lieliski ceļabiedri. Un visi kopā mēs esam komanda. Tā, lūk!

Saturs

Vecās baznīcas noslēpums………………………………………………… 5

Laika sargi……………………………………………………………………… 41

Rūķu kalna noslēpums……………………………………………………. 58

Tuksneša piramīdas noslēpums……………………………………… 93

Veco dzirnavu noslēpums……………………………………………… 126

Dziesmas ceļš……………………………………………………………….. 163

Aivars Bērtulis VECĀS BAZNĪCAS NOSLĒPUMS

Redaktore Lolija Soma Mākslinieciskā redaktore Inguna Kļava Svanka

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2995. Ajs "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] Pilnvarots komunistiskās partijas darbinieks, partijas darba organizators. Šeit un turpmāk red. piezīmes.

[2] 20. gadsimta pirmajā pusē Krievijā ražota automašīna ar brezenta jumtu.

[3] Tā tika dēvēta nacistiska Vācija 1943.-1945. gadā.

[4] sena Dienvidamerikas tauta ar augsti attīstītu, īpatnēju kultūru.

[5] īpaša piegriezuma bikses: apspīlētas apakšdaļā un ļoti platas gurnos.

[6] Šeit: zemas kārtas cilvēki, pamuļķīši.

[7] Uzkrāsoti uzraksti un zīmējumi.

[8] Vārds aizgūts no krievu valodas. Tā Padomju Savienībā dēvēja valsts drošības orgānu darbiniekus.

[9] Ļoti skaļi. (Latiņu vai.)

[9] Dziļš bezsamaņas stāvoklis.

[10] Šeit: lidaparāta kabīne, kas paredzēta aprīkojuma glabāšanai.

Content

Bērtulis Aivars Vecās baznīcas noslēpums

Vecās baznīcas noslēpums

Laika sargi

Rūķu kalna noslēpums

Tuksneša piramīdas noslēpums

Veco dzirnavu noslēpums

Dziesmas ceļš

Saturs