Latviešu autoru stāstu krājums

Zilie jūras vērši

Latviešu autoru stāstu krājums

Zilie jūras vērši

.

Džeina Tamuļeviča. Zilie jūras vērši

Saule vēl bija nedaudz redzama cauri mākoņiem, taču pāri jūrai pamazām klājās tumsas blāķis. Kāpu kārklos sāka ķerties nelielas miglas vērpetes, gaiss joprojām bija silts un tvanīgs. Kurpēm stiegot baltajās smiltis, tuvojos viļņu iezīmētajai līnijai. Un tur jau viņi bija. Vispirms viļņos rēgaini pavīdēja apsūbējušas liras, peldējušas ūdeņos, kopš trojiešu flote devās apdziedātajos karagājienos, kopā ar amforām skalojušās pa visām pasaules jūrām. Taču tās nebija liras: pamazām no ūdens cēlās masīvi, burbuļu ieskauti purni, virs kuriem greznojās bronzas krāsas ragi. Lielās acis atspīdēja pēdējos saules staros valgas un mežonīgas. Iemirdzējās metāliski zilganas aprises, zem biezās, ūdens piesūkušās ādas dinamiski kustējās nospriegoti muskuļi. Zilie jūras vērši bija sanākuši krastā, spēcīgie augumi klusi šķēla ūdeni, kas arvien vairāk sāka mutuļot, kamēr milzīgās radības peldēja tuvāk un tuvāk krastam. Klusie ūdens šļaksti sajaucās ar dobju baurošanu, un visa piekraste pamazām pamira. Viņi pa vienam nāca ārā no ūdens, ūdens kārtiņa ap monumentālajiem torsiem mirdzēja, piešķirot lielajiem dzīvniekiem pārpasaulīgu, viegli zilu spozmi. Nostājušies raupjajās smiltīs, viņi lūkojās uz pilsētas pusi kā pēdējais vēl nepakļautās dabas izaicinājums civilizācijai.

Krastmala pamazām pildījās cilvēkiem. Cauri retajiem, vēja izpluinītajiem krūmiem noskatījos, kā pa smiltīm brien meitenes gaišās un gaisīgās kleitās, jauni vīrieši atrotītām piedurknēm un noskrandušos šortos. Cienījama paskata pāri tik nopietnām sejām, it kā dotos parakstīt pašus svarīgākos līgumus savā dzīvē. Pat pa dažam sirmgalvim, kas kliboja cauri sanestajām smilšu sērēm, balstoties uz spieķa vai mazbērna pleca. No sākuma pa vienam, diviem, mulsi ķiķinot, tad jau lielākos bariņos.

Baltā strēle starp cilvēkiem un dzīvniekiem kļuva arvien šaurāka. Vērši savu pozīciju nemainīja, zilie sāni vāri spīdēja mēness gaismā. Tie stāvēja klusi, uzmanīgi un nesatricināmi. Ja arī kāds pārgalvīgāks paspēra kaut mazu soli pāri iedomātajai līnijai, blakusstāvētāji ar ragiem neuzkrītoši pabīdīja tos atpakaļ. Dažam nāsis cilājās arvien straujākā tempā, muskuļotie sāni trīcēja. Viņi gaidīja, izvelbtās acis nenolaižot no divkājainajiem. No jūras kāpa ārā pēdējie milzeņi, it kā iepriekš būtu norunājuši tie stājās cits citam blakus, līdz, cik pustumsā ļāva saskatīt mēness vārā gaismiņa, viļņi aiz tiem vairs nebija redzami gandrīz līdz horizontam.

Tikmēr cilvēki nāca un nāca. Gaisu šķēla viedtālruņu indīgās gaismiņas, nepārtraukti klikšķēja fotoaparāti, gluži vai fiziski varēja sajust, kā pa mobilo sakaru viļņiem uz sociālajiem tīkliem traucas simtiem fotogrāfiju un video. Pūlis nervozi čaloja, ik pa brīdim bija dzirdami neveikli smiekliņi. Parādījās arī pirmie televīziju autobusiņi, kuri pēc apstāšanās sāka nekavējoties peilēt gaisu ar zumošajiem satelītšķīvjiem, lai būtu pirmie, kas visai pasaulei parādīs tos, kas jau bija kļuvuši par gandrīz aizmirstu mītu. Debesīs ar sēcošiem tarkšķiem par savu ierašanos paziņoja militāristi, helikopteri riņķoja pāri visu galvām, ar prožektoriem izgaismojot gan zilo vēršu robustās galvas, gan sanākušo bālās sejas, kuras mākslīgajā gaismā šķita vēl groteskākas, ar nervoza mākslinieka iezīmētām grimasēm.

Pamazām no jūras puses sāka pūst asas vēja aukas, smilšu graudiņi lidinājās starp cilvēku un dzīvnieku stāviem, ķeroties matos un apmiglojot skatu. Gluži kā pirms uzbrukuma nejauši nodomāju, tveroties starp pašķidrajiem krūmiem un mēģinot nomierināt elpu; vēl paguvu pasmaidīt jā, tiešām, esmu kā uzvilkta stīga, cik banāli. Un tad viss sākās.

Pat nepamanīju, kurš pirmais pārkāpa neredzamo frontes līniju, taču vienā brīdī cilvēki gluži vai metās vēršiem virsū, mēģinot kaut uz brīdi tiem pieskarties, ieelpot jūras brīvību, noglaust spīdīgos, zīdainos sānus, noslidināt roku pa bronzas krāsas ragiem. Zilie, kalniem līdzīgie dzīvnieki kļuva arvien mierīgāki, glaudās gar kārigajām rokām, iepriekš strikti izturētā līnija sāka ļodzīties un šķelties. Vēršu krācieni mijās ar jaunu meiteņu sajūsmas spiedzieniem. Pamazām liedagā sāka skanēt mūzika, sākās spontānas dejas, gluži kā no nekurienes parādījās karstu pīrādziņu un saldas tējas tirgotāji. Ari es gāju viņiem arvien tuvāk un tuvāk tāpat kā visi pārējie, mēģinot fiksēt mirkļus ar telefonā iebūvēto kameru, tāpat kā visi pārējie, ielādēju bildes Instagram un sūtīju visai pasaulei, lepojoties ar vēsturisko brīdi, ko esmu piedzīvojusi. Arī telefons gluži vai atdzīvojās, simtiem “like” un "favorīte", ziņas nāca no draugiem Turcijā, ASV, Brazīlijā, komentāri bija cits par citu sajūsminātāki. Es tuvojos savas dzīves svarīgākajam notikumam, un vērši bija no manis vien pārdesmit metru attālumā. Joprojām atceros pret mēnesi izslietos ragus, varenos plecus, tik dzīvnieciski cilvēcisko skatienu un smago kāju lēnos soļus. Un tad man sareiba galva, horizonts sāka trīcēt un raustīties. Lēca saule, visi tēli izgaisa tās spožajā gaismā, un ļaužu čalas pārtapa monotonos, elektroniskos pīkstienos.

Es atvēru acis, un prātā man joprojām bija ainas ar zilajiem jūras vēršiem. Tik spilgti atcerējos jūras gaisu, ļaužu čalas un smieklus, mūziku, galu galā smiltis uz kājām un zvaigznes virs galvas. Paskatījos savā telefonā. Un tur viņi bija, visi skaistie jūras vērši ar visām zvaigznēm un mēnesi, un smiltīm, un jūru. Simtiem atzinības zvaigznīšu Instagram, tikpat daudz uz augšu pavērstu īkšķīšu Facebook, desmitiem “retvītu” Twitter. Pie sevis pasmaidīju un atvienoju sensorus, kas manu prātu bija sasaistījuši ar vienu no tūkstošiem relaksācijas programmu. Pilnīga Prāta Pārvaldības Programma jeb “četri P” jau gadiem bija kļuvusi par civilizācijas neatņemamu sastāvdaļu. Jo īpaši naktīs, kad vai ikviens izmantoja iespēju pasūtīt sapņus.

No sākuma mēs visi bijām kā mazi bērni, priecājoties par neierobežotajām iespējām, ko sniedza starptautiskais tīmeklis, mēs varējām paust viedokli, slēpjoties aiz izdomātiem vārdiem, tajā pašā laikā pilnībā publiskojot savu dzīvi dažādos sociālajos tīklos; viedtālruņi kļuva par personības neatņemamu sastāvdaļu, un nekas nebija noticis, ja par to nebija paziņots visai pasaulei. Pat ja kāds draudēja, ka šādi pakļaujam sevi pilnīgai kontrolei, neviens to tā īsti vērā neņēma, jo tā bija izklaide un bija jautri. Pamazām parādījās dažādi servisi, kas sociālajos tiklos uzbūra ilūziju par tavu aktīvo dzīvi, tā ceļot personīgo statusu, kamēr tu pats klusi sūci vīnu pie kādas pagalam banālas filmas. Pēcāk radās iespēja ar viedtālruņa palīdzību tiešām dzīvot šo iluzoro aktīvo dzīvi, joprojām malkojot vīnu bija nepieciešams tikai tālruņa pieslēgums centrālajai nervu sistēmai, un tu nokļuvi aizraujošā filmā bez drāmām un negācijām. Filmā, kas pamazām kļuva par tavu un manu realitāti. Es vairs nezinu, kurā brīdī mana dzīve ir īsta, un es pat nezinu, vai šobrīd es šo rakstu vai tikai sapņoju, ka rakstu. Tāpat neatkarīgi no tā, kas ir nosapņots un kas nav, es pamodīšos un šo failu atradīšu sava e-pasta sadaļā “sent". Taču šorīt es pamodos gandrīz pa īstam.

Katrs rīts sākas gluži kā pēc algoritma telefonā iebūvētais modinātājs, kas liegi raida impulsus centrālajai nervu sistēmai, liek pamosties ķermenim un prātam. No sākuma parādās gaisma gluži kā saullēkts, tikai šoreiz gaisma nāk no iekšpuses, līdz vairs nevari noturēt acis ciet. Vēl, man esot pusguļus gultā, samtaina sievietes balss es pat nezinu, kāpēc izvēlējos sievietes balsi, taču vienā brīdī mosties tukšā gultā, klausoties nedaudz piesmakušā vīrieša tembrā, bija nedaudz mulsinoši nolasa laika ziņas, pastāsta jaunākos notikumus, kas publicēti vietnēs, ko abonēju, kā arī īpaši man piemeklētu informāciju no citiem resursiem. Pārbaudu visus e-pastus, palūkoju, kas jauns redzams draugu profilos. Samīļoju kaķi, kurš gan ar neuzticību raugās uz telefonu, kas klusītēm mirgo uz nakts skapīša. Kaķim telefons nepatīk, izdevīgos brīžos viņš mēģina to nogāzt. Tas gan līdz šim nav izdevies, jo ierīce stingri nofiksējas pie jebkuras virsmas. Esmu vecmodīga tomēr izvēlējos īstu un dzīvu murrātāju, kurš gan ikdienā sagādā diezgan daudz klapatu.

Tomēr tas ir īstāk un mīļāk salīdzinājumā ar pūkainajiem mājrobotiem, kurus jebkurā brīdī var izslēgt un nolikt tumšā skapī. Nu, un zināmu atbildību arī rada. Izdzeru glāzi ūdens ar citronu koncentrātu. Ieslidinu kājas aitādas čībās un eju uz vannas istabu viegla duša, pēc tam uzkāpju uz svariem, kas vienlaikus izmēra asinsspiedienu, nosaka ķermeņa masas indeksu, un, kad jau esmu virtuvē, uz ledusskapja displeja pārraida šodienas ieteicamo ēdienkarti. Protams, to var ignorēt, taču es esmu nolēmusi beidzot reizi par visām reizēm tikt galā ar tiem pāris liekajiem kilogramiem, kas ikdienā dzīvot netraucē, taču brīžiem, paskatoties spogulī, liek nedaudz saviebties. Kafija un ūdenī vārīta putra. Vai apelsīnu sula no koncentrāta, zaļā tēja un omlete no olu pulvera. Protams, pārtikas programmā ir pieejamas arī citas versijas, taču es neesmu gatava piekrāmēt savu virtuvi ar visādām kvinojām, avokado vai tik banālo pienu kurš taču mēdz saskābt. Brokastis apriju pie datora, vēlreiz pārlasot, kas pasaulē noticis. Tikmēr uzliktās austiņas skenē manu smadzeņu darbību, prognozējot, kādas būs šodienas sajūtas, un piedāvā attiecīgu mūzikas listi, ko klausīties ceļā uz darbu. Reizēm es iespītējos un, ja man tiek piedāvāts kas ļoti dzīvespriecīgs, izvēlos ko tumšu un melanholisku. Vai, ja atskaņotājā iebirst virkne instrumentālu un apcerīgu melodiju, iespējoju pleilisti, kurā skan mūzika no pašām saulainākajām vasaras ballītēm. Taču bieži neatļaujos uzvesties tik ģeķīgi visi mani veselības mērījumi ik rītu nonāk arī Korporācijā, un mans boss, lai arī pārāk bieži nepārbauda, vai esmu izdarījusi visu, lai darbavietā nonāktu maksimāli stabilā un neitrālā gara un organisma stāvoklī, brīžos, kad pieķer kādu ignorējam Labas Dzīves ieteikumus, saīgst un velta pat piecpadsmit minūšu pārrunām par to, cik neapdomīgi ir pārkāpt noteikumus, kas domāti tikai labi jo viena reize neizbēgami novedis pie nākamās, Korporācijai ir vajadzīgi cilvēki, uz ko paļauties, un “mēs taču visi redzam, kas notiek ar tiem, kuri ir aizgājuši no Centra”.

Precīzi astoņos no rīta nokāpju lejā no sava jumtistabas dzīvoklīša, līdzi stiepjot savu milzīgo, šausmīgi smago divriteni. Lietu, no kuras negrasos atteikties, lai ari par to zobojas visi, kam nav slinkums, protams, uz veloceliņiem starp vieglajiem, oglekļa šķiedrā izlietajiem modernajiem braucamrīkiem es lavierēju kā neveikls laineris, taču arī tajā ir saglabājies kaut kāds īstums. Nu labi, es meloju. Tieši tāpat kā pūkaino mājrobotu es nevaru atļauties ari jaunu un modemu velosipēdu. Tāpēc es izliekos, ka man vajag kaķi un ka man vajag veco divriteni ka tas ir stils un man neko jaunāku neprasās. Līdzīgi argumentēju, ka neizvēlos modernas lietas “jo man ir stils, un mode man nav vajadzīga”. Tiesa, tehnoloģijām es naudu neskaitu. Taču tas nav sarežģīti, jo īpaši, ja tiek dotēta katra jaunāka gadžeta iegāde vismaz nodokļu maksātājiem. Un es zinu, cik mokoši ir, ja telefona baterija izlādējas un pāris stundu, kamēr esi pārbraucienā no vienas vietas uz otru, nav iespējams to atdzīvināt. Tad ir jāpaliek vienatnē ar savām domām un nekādi nevari uzzināt, kas notiek pasaulē. Vai, vēl trakāk, kad pēkšņi programma uzkaras un no ballītes tu nokļūsti atpakaļ savā raupjajā un nedaudz noplukušajā realitātē. Tā nu reiz nav lieta, uz kā rēķina ietaupīt. Tas tā kā būtu skaidrs. Dzīvoju es pilsētas nomalē, taču pārāk ilgs laiks ceļā uz darbu nav jāpavada: visas ielas ātrāk vai vēlāk atduras Centrā. Lūk, kad studēju, tad gan bija nepieciešamas vismaz divas stundas, lai no savas nomales nokļūtu līdz Universitātei.

Ierodoties ofisā, saņemu izdruku ar šodien veicamajiem uzdevumiem. Esmu otrā līmeņa darbinieks augstāk nevar tikt, ja nav nokārtoti augstākās izglītības eksāmeni, taču es pēc diviem nomocītiem gadiem studijām atmetu ar roku. Un dzīve taču tāpat māca re, es arī bez visas augstākās esmu tikusi jau otrajā līmenī. Atkarībā no dienas emocionālās aktivitātes man ir vai nu jāzvana Korporācijas klientiem, vai arī jādokumentē visi ienākošie zvani. Līdz šim man reti ir gadījušies tik augsti emocionālie rādītāji, ka es varētu atbildēt uz Korporācijas klientu zvaniem, taču boss man jau pāris reižu ir pateicis, ka es ātri mācos un pielāgojos, un devis mājienu, ka pavisam drīz es varēšu pārvākties uz trešo stāvu. Ja vien pati neizvēlēšos mūziku, ko klausīties. Bet tam vēl laika pietiek, man taču ir tikai nedaudz pāri par divdesmit. Tiesa, es jūtos vecāka par saviem gadiem. To man daudzi ir teikuši.

Nav jau tā, ka mēs pārstrādātos pietiek laika pārbaudīt jaunumus sociālajos tīklos un ziņu lentēs, reizēm pat paslepšus paniekoties ar kādu spēli. Blogu gan esmu pametusi novārtā tas aizņēma pārāk daudz laika, ātrāk un efektīvāk ir iekļauties 140 zīmēs. Vai arī fiksēt visādus jocīgus atgadījumus no Korporācijas ikdienas piemēram, vakardien džeks tieši manā priekšā izgāza paplāti ar pārtikas granulām. Manus draugus tas interesē, un pēc šādu attēlu ielikšanas Instagram mēs ilgi sacenšamies par asprātīgākajiem komentāriem. Starp citu, man patīk Korporācijas pieeja pusdienām atkarībā no biometriskajiem ikrita mērījumiem katram ēdnīcā tiek piešķirta paciņa ar mērci, kas jāpārlej pārtikas granulām. Ērti un vienkārši. Mēs ļoti ilgi irgojāmies par kolēģi, kurai no rīta mājās bija nestabils intemeta savienojums, mērījumi netika veikti un viņa dabūja granulas bez piedevām. Tā viņas sejas izteiksme! Protams, var jau atteikties no pārtikas programmas un brīvajā stundā mēģināt izskriet ārpus darba, lai ātri papusdienotu kādā no retajām, noplukušajām ieskrietuvēm, kuru skaits gan pēdējā laikā arvien samazinās. Taču tā dara retais pirmkārt, tas ir dārgi, otrkārt, Korporācijā vieglāk kāpt uz augšu, ja ievēro noteikumus. Un, treškārt, pusdienās ietaupīto laiku var izmantot gana lietderīgi. Piemēram, pieslēgties programmai “pusdienas pieczvaigžņu restorānā”, kā rezultātā tiek pamatīgi ietaupīta nauda, turklāt tas pie viena ir arī ļoti izglītojoši. Lai es aizietu uz restorānu Centrā, kur pasniedz Vidusjūras ēdienus, man būtu stingri jāpievelk josta vismaz mēnesi. Un tas tikai par rēķinu vien pat negribas iedomāties, cik izmaksātu atbilstošs tērps. Pateicoties jaunākajām aplikācijām, es to varu izbaudīt, lieki netērējoties. Protams, protams, arī šīs simulētās izklaides nav gluži par velti, turklāt pārāk bieža šāda izklaidēšanās atstāj zināmu iespaidu uz taktilajām un sensorajām spējām, kā arī rada zināmu trauksmes sajūtu, taču par visu dzīvē ir jāmaksā.

Taču šonakt redzētais mani bija padarījis nemierīgu. Tāda jocīga nepiepildītības sajūta. Uzreiz pēc granulu pusdienām es ieslīgu krēslā pie rakstāmgalda un, tā kā šī mēneša uzliktais limits izklaižu pirkšanai jau bija gandrīz pārtērēts, izvēlējos pastaigu pa tropu pludmali. Iespraudu ausīs reflektorus, iestatīju taimeri uz pusstundu un aizvēru acis.

Šo programmu biju izmantojusi jau daudzas reizes, taču šoreiz kaut kas bija citāds. Svešāds. Saule bija pārāk zemu virs horizonta, un ik pa brīdim matus izpluinīja aukstas vēja aukas. Un nedabīgs klusums es apkārt redzēju cilvēkus, taču viņu čalas skanēja gluži kā no citas telpas caur aizvērtām durvīm. Viļņu rāmie šļaksti šoreiz šķita pārāk griezīgi. Un kāpēc tur bija lielas, baltas kaijas? Kaijas nedzīvo tropos, kaijas dzīvo ziemeļu jūrās. Es nogāju labu gabalu pa pludmales raupjajām, iesārtajām smiltīm, taču iecerētās atelpas vietā jutu arvien dziļāku aizkaitinājumu. Turklāt atcerējos šīs nakts sapni un nevilšus palūkojos uz jūras pusi vai tur neparādīsies bronzas krāsas ragu smailes. “Stulbene,” pie sevis nošņācos un atvienoju sevi no programmatūras. Bija skaidrs, ka šī diena ir pagalam sabojāta. Daži no draugiem jau bija paguvuši ielikt draudzīgas “zvaigznītes” pie atjaunotā statusa, bija pat viens komentārs, “hei, lieliska pēcpusdiena” vai kaut kas tādā garā, taču es ātri vien izdzēsu atzīmi, ka tur būtu bijusi. Nīgri pārbaudīju telefona iestatījumus. ““Pēcpusdienas pastaiga 4.07.63” vēlas atjaunināt datus.” Jā, protams, esmu aizmirsusi pārbaudīt programmatūras atjauninājumus. Turpmākā dienas daļa pagāja, nervozi švīkājot kājas zem galda, sajaucot trīs zvanu reģistrācijas laikus, un, kad monitors izslēdzās pats no sevis mēs nestrādājam ilgāk par nolikto laiku, un principā tas ir aizliegts, lai nepārtērētu cilvēkresursus, es biju tiešām atvieglota, ka šodiena drīz beigsies.

Parasti, tikko kā satumst monitors, es kādu laiku pavadu, lai izskatītu, kas gan jauns noticis pasaulē, pārbaudu, ko man iesaka pārtikas programma, un dodos nopirkt kaut ko vakariņām. Šodien man neko no tā negribējās. Kvernēju pie galda, pētīdama nagus, un nevarēju saprast, kas gan ir tā dīvainā sajūta it kā iekšā kaut kas trīsētu, cenšoties izlauzties. Nekomfortabli. Pamazām plašajā zālē izdzisa viena lampa pēc otras. Attapos, kad apgaitā cauri gaiteņiem devās sargs. Zināju, ka viņš man jautās, vai kas noticis un kāpēc es neesmu jau prom. Un es uz šo jautājumu atbildēt negribēju jo pati nezināju atbildi. Telefonā cits pēc cita uzblingoja aicinājumi no draugiem: ejam uz kino, vai gribi ar mums kopā nolēkt ar gumijām, atnāc ciemos es tikko kā uzlauzu jaunāko Counterstrike versiju… Citā reizē aicinājums saslēgties visiem vienā programmā manī būtu izraisījis sajūsmu mēs to darījām bieži, un, būsim godīgi, atzīme sociālajos tīklos, ka dari visu ko kopā ar draugiem, ceļ statusu. Un, jo biežāk tu ar kādu kopā iečekojies kādā aktivitātē, jo vairāk nāk aicinājumu piedalīties. Protams, bija spēles, ko varēja spēlēt vienatnē spridzināt dažādu krāsu bumbas, minēt pareizo kāršu secību un citas taču jau kādu laiku tās bija izgājušas no modes. Lielā mērā tādēļ, ka tas it kā signalizēja man nav, ko darīt, man nav draugu, ar ko atpūsties, mana dzīve ir garlaicīga, tāpēc es pavadu savus brīvos brīžus, mēģinot sasniegt nevienu neinteresējošus rekordus. Tāpēc, ja arī liela daļa šīs spēles joprojām spēlēja, privātuma iestatījumi bija sakārtoti tik uzmanīgi, lai no malas neviens to nevarētu pamanīt. Taču šim vakaram nekas no tā nebija piemērots. Lai arī iespēja aizmirsties un nedomāt, cenšoties sakārtot ģeometriskas figūras pareizā secībā, šķita pat ļoti vilinoša.

Izgāju no pelēkā akmens nama, uz kura ar lieliem burtiem greznojās Korporācijas nosaukums. Saules stari arvien zemāk lēnām slīdēja pāri greznajām fasādēm. Kā jau agrā pavasarī, piezagās vakara drēgnums. Parasti es būtu kāpusi uz divriteņa un devusies mājup, pa ceļam iegriežoties automātiskās uzpildes veikalā, kur atlika vien noskenēt pārtikas programmas ģenerēto kodu, lai pēc dažām minūtēm no automāta dzīlēm tiktu izvemta bezkrāsaina papīra paka ar visu nepieciešamo. Vai, ja būtu īpaši radošs noskaņojums, es pat ietu iepirkties īstā lielveikalā gandrīz blakus mājām, kur, lai ari jāsamaksā nedaudz dārgāk, pati varu visu meklēt pa plauktiem, uz vietas izdomājot, kāda būs maltīte. Nedaudz darbošanās miniatūrajā virtuvē un pēc tam milzīga atzinība sociālajos tīklos ēdiena gatavošana mājās ir kļuvusi par tādu retumu, ka katru īsta ēdiena īstu fotogrāfiju novērtē simti. īsu bridi apsvēru šādu piedzīvojumu tomēr nē. Šovakar es pieslēdzu velosipēdu āra stāvvietā un bezmērķīgi devos pretējā virzienā tieši pašā Centra Kodolā.

Uz labu laimi izvēlējos mūziku, kas skanēja ausīs, kamēr klīdu gar izgaismotajiem namiem, kur logos vīdēja cilvēku silueti. Ik pa brīdim nofiksēju ģeogrāfiskās koordinātas, lai neaizietu par tālu. Telefons ik pa brīdim uzvaroši iepīkstējās es atkal un atkal atklāju jaunas vietas, kur nekad nebiju bijusi. Dīvaini, pie sevis nodomāju, es taču Centrā zinu gandrīz vai katru ielu. Man pretī nāca cilvēki viņu sejas nevarēju saskatīt, jo tās bija noliektas, skatiens ieurbies telefona vai planšetes ekrānā. Tie daži, kuru skatienus uztvēru, raudzījās uz mani ar viegli maskētu izbrīnu. Zināju, ka Kodolā neiederos te vairāk uzturas tādi ļaudis kā mans priekšnieks, kura ikdiena noteikti atšķiras no manas, lai ari cik maz es par to zinātu. Pamazām ielas kļuva šaurākas, gāju, gandrīz vai pieskaroties palodzēm. Ik pa brīdim paskatījos, kas notiek aiz logiem neierasti, bet cilvēki sarunājās, retajam no tiem varēja redzēt ieslēgtas audioiekārtas. Uzņēmu pāris bilžu, taču negribējās tās likt tiklos. Nebija pareizā apgaismojuma. Gaiss kļuva arvien spirdzinošāks, mazliet sala, taču es piekārtoju termošalli un uzslēju augstāk gaiši violetā mētelīša apkakli, nedaudz nožēlojot, ka, ļaujoties pavasara mānīgajiem saules stariem, mājās atstāju pūkaino cepuri. Jā, pūkains. Atcerējos par kaķi, kuram gribēju šovakar aiznest ko garšīgu, bet tūlīt pat aizmirsu šo domu gan jau automātiskais ēdiena padevējs par viņu parūpēsies.

Nezinu, cik ilgi biju tā klejojusi, meklēdama kaut ko, pēc kā tik izmisīgi ilgojos, taču nespēju nosaukt vārdā. Pilsēta bija mainījusies. Strikti iezīmēto un izgaismoto ielu vietā līkumoja šauras ieliņas, pamazām visam pāri klājās tumsa, un es sapratu, cik ļoti esmu izsalkusi. Ieslēdzot globālo pozicionēšanās sistēmu, sapratu, ka esmu aizklīdusi pārāk tālu, lai laikus tiktu mājās, turklāt emocionālo izsalkumu pastiprināja kurkstošais vēders. Ātri ielogojos savā bankas kontā jā, tas jau ir mīnusos, taču līdz mēneša beigām atlikušas vēl tikai dažas dienas. Iespējams, šis ir tas vakars, kad tomēr varētu atļauties vaļības pavakariņot ārpus mājas. Ārpus aplikācijām. Pa īstam paēst. Kopš pēdējām īstajām vakariņām bija pagājis krietns laiks. Turklāt tāpat kaut kas jau ir aizgājis šķērsām. Un, būsim atklāti, tas būs īsts piedzīvojums, par ko stāstīt draugiem.

Un tad es ieraudzīju to. Zilas govs galvu. Pareizāk sakot, nemākulīgas rokas uztrieptu kaut ko, kas izskatījās pēc zilas govs vai, iespējams, vērša galvas uz sanaglotu dēļu izkārtnes. Atceroties iepriekšējās nakts piedzīvojumus, paskatījos savā Instagram kontā, kur bija sakrājies vēl pārdesmit neapskatītu komentāru. Zem zilo jūras vēršu bildēm. Muļķīga sakritība, pie sevis nomurmināju. Taču pavēru robustās durvis, un nāsīs tik spēcīgi iecirtās ēdiena smarža, ka, pat īsti nepiedomājot, devos iekšā.

Lai arī bija jānokāpj tikai daži pakāpieni, es sajutu, kā man tiek pievērsti vairāki skatieni. Telpa nebija liela, vien daži galdiņi. Ātri pamanīju vismazāko pašā stūrī un tur piesēdu. Kā ierasts, paņēmu telefonu, lai iečekotos Forsquare. Tajā brīdī mani pārsteidza izteiksmīgs krekšķis. Palūkojos uz gludi skūto puisi aiz bāra letes. Viņam bija koši zilas acis un absolūti neizteiksmīga seja. Kā no datorspēles, ko pēdējoreiz biju spēlējusi… pirms nez cik gadiem. “Pie mums telefonus nelieto,” viņa balss skanēja kā no vēl citas programmas. Bez emocijām, vienlaikus ļoti pārliecinoša. Pie sevis pavīpsnāju, taču telefonu iegrūdu kabatā. Ja jau piedzīvojums, tad piedzīvojums. Turklāt ļoti gribēju pajautāt par izkārtni. Taču pēc tam viņš man vairs nepievērsa uzmanību, ja neskaita ēdienkartes nomešanu man priekšā. Es kaut kā sapratu, ka te neiederos, taču izsalkums bija spēcīgāks par situācijas analīzi. Vienu brīdi iedomājos varbūt vienkārši ir jāpieceļas kājās un jāiet prom. Bet mūzika, kas skanēja, nē, drīzāk plūda cauri visai telpai, mani gandrīz vai paralizēja. Es nekad iepriekš neko līdzīgu nebiju dzirdējusi. Tik vienkāršs ritms, tik patiesa balss es acu priekšā redzēju to gaišmataino sievieti, kas, visticamāk, nekad nebija ienākusi šajās telpās, taču ar viszinošu pārliecību dziedāja par to, cik ļoti pasaule spēj salauzt sirdi, un par to, ka tirgošanās vienmēr nāk ar cenu. Dziedāja tik ļoti atšķirīgi no tā, ko biju klausījusies ikdienā. Man gribējās palūgt, lai zilacainais puisis nosauc viņas vārdu, taču sakautrējos viņi tāpat uz mani skatījās kaut kā ļoti dīvaini. Tāpēc ātri pasūtīju kaut kādu ēdienu, kura nosaukumā atpazinu vārdu “čili”. Viņš man pajautāja, kādu vīnu dzeršu pie vakariņām. Lai arī līdz šim es nebiju dzērusi vīnu ārpus PPPP aplikācijām, sapratu, ka šī ir īstā reize, kad to nogaršot. Man atnesa glāzi jokaini skābeni smaržojoša dzēriena, kas raisīja gluži citādas sajūtas nekā virtuālajā vidē. “Montepulciano,” viņš teica, nemainīdams sejas izteiksmi un izvairoties no mana acu skatiena. Dzēriena nosaukums izskanēja gluži kā dobjš zvans es tādu biju dzirdējusi vienā no draugu pasākumiem, kad mēs visi pieslēdzāmies kaut kādai vēstures programmai (atzīšu, samērā garlaicīgai).

Jau gandrīz biju pabeigusi ēst, kad sajutu svaiga gaisa brīzi. Tik ļoti līdzīgu tai, kas bija palikusi man atmiņā kopš simulācijas tās, kurā es satiku zilos jūras vēršus. Ievilku elpu dziļi plaušās. “Jūra mums ir tepat blakus,” klusi ierunājās zilacainais puisis. Es pat nebiju pamanījusi, kurā brīdī viņš bija pienācis. Kaut kas īsti nebija kārtībā es zināju, ka Pilsēta ir blakus jūrai, taču nekad nebiju aizgājusi līdz tai. Nevar būt, ka esmu tikusi līdz pašai Robežai. Jautājoši skatījos uz viņu. Viņš neko vairāk neatbildēja, vien pavēra durvis, kuras līdz tam nebiju pamanījusi.

Cauri mākoņiem spiedās liega mēness gaisma, taču visapkārt valdīja nospiedoša tumsa. Varēja sajust pārpalikušās miglas atliekas, gaiss, ejot tuvāk ūdenim, mainījās siltas lāmas mijās ar vēsām aukām. Jutu, kā man kurpes piebirst ar baltām un smalkām smiltīm. Telefons bija palicis tur, zem zilā vērša izkārtnes. Redzēju, kā mani no attāluma vēro daži silueti: dažs miesās kupls, dažs izslējis savu gluži kā akmenī izcirsto profilu pret satumsušajām debesīm. Gaisā kliedza kaijas. Kārklos bija sapinušās izpluinītas miglas vērpetes, drīzāk nojaušamas, ne saskatāmas. Taču ne miņas no iepriekšējās nakts sapņa, tieši otrādi es, lai arī (pati par sevi smejoties) meklēju viļņos bronzas krāsas ragus, gāju arvien tuvāk jūrai un jau biju gatava tajā iebrist. Kad.

Es sajutu dūrienu pakausī. Nē, ne asu. Drīzāk atslābinošu. Un lēnām nokritu smalkajās smiltīs, ar katru šūnu sajūtot, kā manas rokas un kājas organiski iekļaujas tik bālajā līdzenumā. Noteikti sanāktu smuka Instagram bilde, vēl paguvu nodomāt. Bet telefona man līdzi nebija. Nebija nekā. Tikai es ar smiltīm un jūru, no kuras ārā nenāca zilie jūras vērši, lai arī es pēc tiem gandrīz vai izmisīgi ilgojos. Tajā brīdī es līdz nelabumam gribēju pieskarties bronzas krāsas ragiem, lai sajustu vismaz kaut ko. Nē. Toties pār mani sāka slīdēt gaismas es sajutos gluži kā uz skatuves. Redzēju, kā pār mani noliecas sejas. Izbrīnītas, pārsteigtas. Tās zilās acis es taču jau biju redzējusi. Kaut kas sāka čerkstēt, pīkstēt. Sēcoša balss jautāja: “Vai 00563AM31 ir neitralizēts? Gaidu atbildi.” Manu acu priekšā iemirgojās zaļa gaismiņa, un glāsmaina balss nez kāpēc es iedomājos par zilām acīm glāsmaina balss atbildēja: “Uzsākam deaktivizāciju, droīds 00563AM31 ir sagatavots pārvešanai.” Balsis virs manis kaut ko runāja par nojukušu programmu, par nepieciešamību pārskatīt vizualizācijas. Es muļķīgi smaidīju un gribēju vien piebilst, ka es ari gribu redzēt droīdu. Taču nepaguvu. Pēdējais, ko redzēju, bija zilas acis, kas manī uzmanīgi vērās no zila vērša puma.

Anna Kalna. Domracis

JVIans vārds ir Bertrams, un es esmu domracis. Satiekot mani uz ielas, jūs diez vai atskatītos. Ir taču trakoti grūti pamanīt neērtu patiesību, kas līkņā dzīves ēnainajos kaktos. Tomēr es pastāvēšu neatkarīgi no tā, vai jūs to gribat vai ne. Mans darbs būs svarīgs tik ilgi, kamēr vien jūs gribēsiet norakt savas visslēptākās bailes, atmiņas un neiespējamās vēlmes.

Iespējams, ka pirmais, ko jūs redzat savā iztēlē, iedomājoties par cilvēku, kura amats ir domracis, ir kaut kas līdzīgs kapracim. Jūs redzat vīru ar tumšām acīm un smagu metāla lāpstu. Iespējams, jūs domājat, ka viņam ir vecs vilnas mētelis un mūžam drūma seja, kas nāk komplektā ar arodu glabāt zemes pārpalikumus baltus, gludus kaulus, kas ātri vien sakrīt kārtīgās kaudzēs, ja par tiem dzīves laikā pieklājīgi nerūpējas. Patiesībā jūs, mani visdrūmie draugi, būsiet maldījušies. Mēģiniet vēlreiz piemeklēt manu seju.

Ja esat lasījuši zvejnieku stāstus, noteikti spējat iztēloties mani kā sirmu vīru ar garu bārdu sēžam uz vecas koka kastes bangojošas Baltijas jūras krastā. Iespējams, man galvā ir tumši zila naģene, bet kājās gari gumijas zābaki un mans skatiens veras tālu, tālu jūrā, it kā vēlētos ar acīm vien noķert mūžam mainīgo horizontu. Iespējams, manā priekšā šobrīd noriet saule. Varbūt jūra šodien ir gražīga un neritmiski stumda savus viļņus, traucējot zaļgano aļģu mierpilno plūdlīniju ainavu, kas varētu aizraut tiklab iesācēju gleznotāju, kā zinātnieku ar pārāk lielu vēlmi klasificēt ik sugu, ko tas ierauga. Tam patiesībā nav nozīmes, jo, lai kur es atrastos un lai kas es būtu, es allaž būšu tepat, ja jums atradīsies kāda paciņa, ko man nodot.

Es nemelošu mans darbs ir grūts un brīžiem es ilgojos, kaut arī man kāds reiz ļautu doties pensijā un siltumnīcā audzēt tomātus. Bet kurš gan nāks manā vietā? Nav daudz tādu, kas gribētu ik dienas koka laivelē irties līdz pašai jūras sirdij, lai nogremdētu dzelmē neskaitāmas kastes ar cilvēku likstām. Tomēr tas ir svētīgs darbs.

Dzīves laikā esmu noglabājis ne mazums paciņu. Jo ilgāk dari šo darbu, jo mazāk pārsteigumu. Piemēram, liela daļa manu klientu vismaz reizi mūžā atdod man pavisam mazītiņas rotaslietu kārbas, apsietas ar rozā lenti. Nu tās, kurās parasti iepako saderināšanās gredzenus. Šajās kastītēs lielākoties ir šķipsniņa cerību un pašiedvesmas labākai rītdienai. Taču to lietošana ir strikti ierobežota un tās trakoti ātri beidzas, tādēļ daudzi labprāt jau laikus tās atdod man, sak’, tāpat nekādas jēgas. Un pareizi jau viņi dara. Vēlāk tāpat būtu jāstiepj uz manu koka tupeli daudz smagākas vilšanās ķeseles, un tās ir daudz grūtāk iesaiņot gan klientiem, gan man.

Skaidra lieta, ka tādu kabatas izmēra problēmu dēļ es parasti nedodos jūrā. Galu galā tā būtu arī manu spēku izšķiešana, bet manas rokas ir svešu dzīvju nogurušas, un dukas airēt kļūst aizvien mazāk. Parasti es pagaidu vēl kādu sūtījumu. Ja neviens nenāk, tad gan pats eju meklēt.

Mans ikdienas maršruts aptver visu pilsētu. Katru ritu apstaigāju ierastās vietas. Sāku ar slimnīcām, bet tur ķēriens nekad nav pārāk liels, jo neviens vēl nav gatavs atdot savas nastas. Ķermenis, šis ļaunatminlgais radījums, vienmēr apgrūtina svētlaimīgo aizmiršanas procesu. Mani klienti drusku pacieš un tikai tad atdod sterilās, leikoplastiem nosietās paciņas. Labi, ka viņi tur ir tik tīrīgi, negribētos viņu kaites aiznest tālāk. Domas ir kā vīrusi, izplatās pa gaisu. Vai es jau teicu, ka ir trakoti svarīgi visu nosaitēt un iepakot?

Pēc slimnīcas dažkārt dodos arī uz cietumu. Tur mani allaž sagaida kā Laimes lāci. Kungi paši steidzas pretī ar smagiem iepirkumu maisiņiem, kur reiz bijuši ietīti konservi vai maize, uzsauc pa kādam mēriņam un uzsit pa plecu. Tu dari svētīgu darbu, čomiņ! Mēs bez tevis nu nekā! Pēc šiem apciemojumiem man sāp mugura, jo maisi ir smagi un slikti nopakoti. Šeit īpaši jāuzmanās, lai nekas neizkrīt. Sargi mani vienmēr aizdomīgi vēro, kad izeju pa vārtiem. Bet viņi paši ir mani klienti ari zina, ka es daru svētīgu darbu.

Dienas vidū apstaigāju arī spēļu automātu elles (pakas, nevīžīgi sasaiņotas, mētājas turpat uz grīdas, klientiem nav laika novērst skatienu no Fortūnas), pēc tam izķemmēju lielveikalus. Tie gan man riebjas. Ikreiz jūtos kā zaglis, aptīrot kopto sieviešu elegantās somiņas un naudas makus. Apciemoju interneta kafejnīcas. Tur parasti apgrozās diezgan haotiska publika. Neizmantotās idejas lido pa gaisu, nākas saķert tās turpat papes kafijkrūzēs. Manā cienījamā vecumā gan tāda plivināšanās nav ieteicama. Vēl es iegriežos bibliotēkās, kur mani gaida jau gatavi sainīši līdznešanai. Šie parasti ir satīti ekopapīrā vai iepakoti kartona kastēs. Cilvēki pacentušies un mani jau gaida. Kamēr šie sēž, iebāzuši degunu grāmatās un kompjūteros, es savācu viņu kārbas. Pilnīgi prieks strādāt, un kastes ar’ samērā vieglas.

Bet vislabāk man patīk vakari. Tad pie manis nāk ilggadējie klienti. Pirmais allaž ierodas svētais Pēteris. Es tā viņu iesaucu, jo zellim ir mācītāja paltraks un pienākums. Viņš parasti man piegādā lielākus un mazākus grēkus, kas saklausīti pie bikts. Patīkams vīrs. Tikai par sevi nekad nerunā, lai gan zem talāra redzu ne mazumu paslēptu saiņu. Es neuzbāžos. Mums ir lietišķas attiecības. Ik pa laikam jau viņš iemet man plaukstā kādu nožēlas kripatu vai šaubu akmeni. Ar iesaiņošanu Pēteris neaizraujas. Viņa druskas ir gana smagas, pa gaisu tikpat neaizlidos.

Šovakar Pēteris ir steidzīgs. Iegrūdis man rokās kāda vīra grēksūdzi par kaimiņa sievas šmaugajiem gurniem, viņš gandrīz vai aizmirst paciņu ar sabiedrības dāmas pārdzīvojumu par to, ka šogad nesanāks atvaļinājums Maltā, un aizsteidzas, pinoties savā garajā talārā.

Nākamā rindā ir Annija. Šo tikšanos katru reizi gaidu ar patiesu prieku. Pēdējā laikā visvairāk saiņu es saņemu tieši no Annijas un viņai līdzīgajiem prāta dakteriem. Annija man allaž nes glītas, nelielas paciņas, kuras pavisam viegli sašķirot pēc apsieto lenšu krāsas. Gaiši zilās parasti ir bērnības traumas, sarkanās partnerattiecību problēmas, bet melnās un baltās ir depresijas atkarībā no smaguma pakāpes. Šīs kastes gan parasti ir grūti nogādāt līdz mērķim, jo, neskatoties uz vienkāršo iesaiņojumu, kas drīzāk līdzinās beķerejā pasūtītu krēmkūku kārbām, tās ir sasodīti smagas un slīd laukā no pirkstiem, tiklīdz mēģinu tās dabūt laivā. Manā cienījamā vecumā tā nav joka lieta.

Šovakar Annija, kā ierasts, sastop mani pludmalē. Viņai galvā ir salmu cepure, bet rokās dāmu romāns ar atlocītiem stūriem. Laikam bibliotēkas grāmata. Esmu noracis pārāk krietnu daudzumu Annijas uzmācīgo traucējumu, lai ticētu, ka viņa pati ar savām tīrajām rokām būtu pagādājusi grāmatām cūkaušus. Annijai ir pāri par četrdesmit, bet viņa joprojām nav atdevusi man savu pusmūža krīzes mapi (viņa ir klasiska sieviete, ar ķeselēm te neizlīdzēties), ko allaž nēsā pār plecu pārmestajā somā.

-     Sveiks, Bertram! Viņa pasmaida, piekārtojot atpūtnieču cepuri uz savas gaišās galvas. Sievietes mati ir saulē izbalējuši, pēdējā laikā viņa arvien vairāk laika pavada pludmalē. Zinu tuvojas tas brīdis, kad arī viņa lūzīs un es beidzot saņemšu viņas rūpju saini. Ar katru dienu šīs būtnes nežēlīgais spoguļattēls apmētā viņu arvien skaļākiem epitetiem. Lai gan es joprojām redzu viņas mirdzošās acis, kas drīzāk atgādina simtiem mazu diožu kādā glaunā gaismas instalācijā, viņa pati drīz vien to nesaskatīs.

Pamāju ar roku, lai sieviete nāk tuvāk. Annija allaž tielējas, pirms atdod man savu pacientu saiņus tas esot pretrunā ar profesionālo ētiku. Nudien dīvaina sieviete. Pārējie mani klienti ar vieglu roku atdod problēmas, ko viņiem uzticējuši draugi un radi, bet šī vienmēr tiepjas. Šodien viņa pasniedz man mazu paciņu ar melnu lenti. Tā esot no kādas klientes, kas nesen zaudējusi vīru. Tā vismaz Annija stāsta. Man ir stingri noliegts vērt šīs pakas vaļā, lai pētītu saturu. Tas ir manā darba aprakstā. Par laimi, lielākā daļa klientu ir vaļsirdīgi īpatņi, kam es esmu tikai vecs virs, kurš savāc viņu drazas. No tāda jau nav ko kaunēties.

Paceļu Annijas paciņu un pasvārstu to rokās. Diezgan smaga. Laivu jau nu neapgāzis, tomēr jābūt uzmanīgam, ielādējot kravu. Šobrid laivas dibenā guļ varena kaudze, visu nedēļu neesmu bijis jūrā. Ka atkal nesanāk kā 1986. gadā, kad aprāvu laivu uz mutes un visas kārbas sakrita ūdeni tepat netālu no krasta. Viņiem toreiz uzgāja gaisā Černobiļa, a kas man? Viss krasts pilns izbēgušām domām! Izmirkušās kastes kā neglīti, krokoti pikuči biedēja izsalkušās kaijas un pusdzīvās zivis, līdz izšķīda pilnībā, palaižot vaļā rūpīgi vāktās cilvēku muļķības. Krastam piedēvēja sliktu slavu. Masu mediji ziņoja par piesārņojumu, bet parastie mediji sacīja, ka pludmali apsēdusi slikta aura. Viens pālis pat mēģināja nofotografēt. Pagāja vairākas nedēļas, līdz saķerstīju daļu no domām atpakaļ tīklos, taču pārējās jau bija atpakaļ pie klientiem.

Bet tagad man blakus sēž Annija. Šī īpašā būtne, kas tik reti runā par sevi. Es nemaz nezinu, vai šodien somā ir vēl kas, ja neskaita ierasto mapi. Salīkušie pleci, šķiet, nav pamanījuši, ka, atdodot pacientes kārbu, nesamā kļuvis mazāk. Izvelku no kabatas savu pīpi un aizkūpinu. Tā ir daļa no mūsu mazā privātā rituāla. Tagad esam tikai mēs ar viņu, kā vienmēr šajās liegajās brīvdienu pēcpusdienās, kad lielais siera ritulis lēni iebrien plašajā jūrā, izstarojot gaismu tik skaistu un spožu, ka tā apņem visu Annijas stāvu. Tagad viņa apsēdīsies smiltīs, nosviedīs nelasīto grāmatu sev blakus un vismaz pusstundu vērsies jūrā, meklējot atbildes tieši tur, bet es sēdēšu viņai līdzās kā vecs, uzticams laukakmens.

-    Vai tev neapnīk tavs darbs, Bertram? Katru dienu viens un tas pats nēsāt visu to drazu riņķī kā pastniekam bez saņēmēja adreses? Annija noprasa.

-    Man ir adrese, kā nu ne, sabožos. Jūra. Tā ir jūra. Es visu nogremdēju, lai citiem būtu vieglāk. Es daru svētīgu darbu!

-     Bet tu pats? Vai tad tev pašam nekad nav nevienas paciņas, kas spiež sirdi?

-     Nē, es nosaku varbūt nedaudz par strauju, bet tad padomāju. Gadu gaitā esmu redzējis tik daudz likstu, bet allaž varēju uzelpot, ka tās nav manējās. Gluži kā Harons, vedot pāri Stiksai mirušās dvēseles, arī es tikai daru savu laivinieka darbu. Un samaksa ir dāsna. Nudien, kas var būt dāsnāks par brīvību no raizēm? Par to ir vērts palocīt veco, stīvo muguru. Paši jau mani radījāt izturīgu, bez bailēm, bez šaubām un cerībām. Kas gan es būtu par domraci, ja man nemitīgi būtu jākrāmējas pašam ar sevi? visbeidzot nosaku.

Viņa vairs neatbild, tikai, sāji smaidot, skatās man pāri. Vakara vējš iepūš man acīs smiltis, un sametas tā kā mazliet skumji. Teju vai jūtu vēlmi nopurināties kā sunim, kas glaudīts pret spalvu. Šovakar Annija ir pārāk savāda manai patikšanai. Nerunīga un domīga, bet arī prom neiet. Brīdi pasēdējis, pieklājības pēc noņurdu atvadu vārdus un jau taisos atpakaļ pie savas laivas, kad mani atkal aptur viņas balss:

-    Šo glabāju diezgan ilgi, bet laikam jau nav īsti jēgas pie tā turēties. Ņem! Viņas izstieptajā rokā karājas visparastākais brūnā papīrā ietīts sainis. Bez nodevīgajām krāsainajām lentēm. Paskatos uz Anniju, gaidot paskaidrojumu, taču tas neseko, un es tik vien kā paņemu saini un dodos tālāk. Rauj viņ’ velis tās sievietes! Tikpat mainīgas kā jūra.

* * *

Esmu jūrā, kad saule jau aizslēpusies aiz horizonta. Lielo spīdekli nomainījis tās nakts brālis. Pilnmēness ir tik spožs, ka laivas priekšgalā pieslietais lākturis nevajadzīgi kairina manas vecās acis, metot šaubīgu ēnu uz nu jau sadrūmušo jūru. Citu pēc citas cilāju sakrautās kastes. Vieglākajām piesienu pa pamatīgam akmenim, apjožu ar ķēdi un sviežu dzelmē. Lai nemaz nedomā celties augšā un rēgoties. Klusumā troksnis atskan svešāds un vientulīgs. Cik gan vakaru es tā neesmu sēdējis un klausījies svešu domu klankšķēšanā? Cik gan pilnmēnešu nav redzēts? Nu skaisti tie pilnmēneši, bet ne tādi kā saule. Atceros par Anniju un viņas gaišo galvu manā zvejnieka idilles ainā. Maiga sieviete. Brīnumaina sieviete. Kas gan notiek viņas prātā?

Vēl tikai četri saiņi, un darbs būs galā. Laivas apakšā mētājas arī Annijas paka. Ietīta ļoti rūpīgi, ne stūrīša nav vaļā, kur paskatīties. Un es jau nedrīkstu. Ja vien neuznāk vētra vai kādi neparedzēti apstākļi, kad domas sadumpojušās izlaužas no papes cietokšņiem. Šīs to nedara. Saiņi guļ manās rokās klusi un truli. Mazliet pašķielēju pāri laivas malai vai negadīsies kāda vētra. Tomēr arī jūra ir nodevīgi mēma.

-    Klank, klank, klank, noskan pirmais sainītis, tad otrais un trešais. Visi, izņemot vienu, jau ir ceļā uz aizmirstību.

Papīra čaukstēšana nomierina. Tinu Annijas saini vaļā kārtu pa kārtai. Es paskatīšos tikai nedaudz, tikai gar maliņu. Turēšu stingri un neļaušu izmukt. Kur tad aizbēgs, līdz saimniecei tikpat netiks. Mana Annija ir stundām tālu. Nē, drīzāk mēnešiem, gadiem tālu. Vēl viena kārta, tad vēl viena. Tas ir teju kā mizot sīpolu ar katru kārtu acīs kāpj miklums. Tas viss no uguns, tas sasodītais lākturis par spožu. Esmu vecs, acis slimas.

-     Tuk, tuk, pulsē ar katru bridi atkailinātais sainis. Laikam jau spēcīga, enerģiska doma. Varbūt pat ideja. Tāda diezgan karsta, sasilda rokas. Bet pukst gan līdzīgi kā sirds. Arvien ātrāk un izmisīgāk, laikam baidās. Man ari kļūst bail.

Nokrīt pēdējais papīrs, un skatienam paveras doma. Nemaz ne tāda kā pelēkie šaubu vilki, ko dzenāju pa jūrmalu ar savu tīklu. Spoža kā mana apaļā saule, dzeltena kā Annijas mati un karsta, ak vai, cik karsta, tā izsprūk man no rokām un traucas tieši krūtīs. Ai, kā sāp un silda vienlaikus.

Ai, cik grūti un labi tagad būt.

Anna Kalna. SIA Hārons

The grass was greener The light was brighter With friends surrounded The nights of wonder -Pink Floyd

Bija gluži parasta piektdiena. Alma Dukste stāvēja autobusa pieturā, kā jebkurā citā rītā būtu stāvējusi jebkura cita gandrīz pusmūža sieviete ar Mērijas Popinsas cienīgu rokassomu un mitrumā saplakušiem matiem. Lai gan digitālā rokas pulksteņa ciparnīca rādīja nīsti agro sešnieku, daži blakus esošo privātmāju skursteņi jau sparīgi dūmoja, izrādot vāras, tomēr dzīvības pazīmes. Alma Dūkste cerīgi pārlaida skatienu vienādi necilajām mājelēm. Varbūt viņa kaut kur manīs sakustamies aizkarus? Varbūt kaut kur atskanēs suņa rejas, varbūt automašīnas riepu čerkstoņa? Varbūt pat izdosies saklausīt soļus tuvojamies autobusa pieturai?

Alma brīdi apsvēra šādu notikumu pavērsienu. Cilvēciskā vēlme sastapt citu cilvēcisku būtni tik necilvēciska lēmuma pieņemšanas priekšvakarā (Almas gadījumā gan priekšritā) šķita visnotaļ adekvāta. Lai gan Alma lieliski apzinājās, ka visā pilsētā ar uguni, visticamāk, nebūtu sameklējams neviens personāžs, kuru viņas pieņemtie

lēmumi uztrauktu augstāk par pēcpuses reģionu, jaunā sieviete tomēr nespēja sevī nogalināt pēdējo kvēlojošo cerību, ka pēkšņi no krūmiem izjās princis baltā zirgā (Almas fantāzijā gan lielākoties bija iesaistīts motocikls) un aizvedīs viņu prom no nenovēršamā.

Diemžēl princis, kas izlēktu no krūmiem šajā rajonā, visticamāk, būtu visai apšaubāmas kvalitātes. Nu gluži kā automobilis, kas pēc brīža šķērsoja tukšo brauktuvi, klabēdams visā savā godībā. Tas bija aprūsējis, reiz baltos toņos iecerēts fords ar izsprukušu gumijas pīli uz piekabes āķa. Varētu jau domāt, ka, gadiem ejot, pasaule kļūst skaistāka. Taču Alma aizvien vairāk pārliecinājās, ka šī doma ir tikai idejiska švamme, ar ko optimistiski noskaņoti mediji mēdza aizbāzt godīgo pilsoņu arvien augošos depresijas caurumus. Vēl būdama maza meitene, Alma bija skatījusies vectēva fotogrāfijas ar, viņasprāt, tik primitīvajiem cilvēkiem, kas vadīja savas mini dzīvītes labi ieeļļotajā ikdienas mehānismā, un priecājusies, ka viņas pašas nākotne jau nu gan izskatās krietni cerīgāka. Informācijas laikmets! Inteliģentas tehnoloģijas! Zāles pret vēzi! Lidojošas mašīnas (šeit gan Alma bija nedaudz pārrēķinājusies)! Un tomēr allaž pagadījās kāds idiots, kas uz savas mašīnas āķa labprāt uzstutēja gumijas dzīvnieciņu. Alma vairs nešaubījās, ka nabadzība un slikta gaume ir universālas un laikizturīgas parādības.

Autobuss kavējās, un Alma juta kaklā sakāpjam rītiem raksturīgo īgnumu, kas omulīgi iekārtojās līdzās visām pārējām viņas dzīves grēmām. Apmēram starp neapmierinātību ar savu darbu un kaimiņiem, kas klausās sliktu un skaļu elektronisko mūziku. Par īstajiem iemesliem, kas Almu rīta agrumā bija atveduši uz šo liktenīgo autobusa pieturu, sieviete nemaz negribēja domāt. Tie visi prātā bija pārlikti neskaitāmas reizes, bet atrisinājums allaž bija viens un tas pats Harons.

Šim pasākumam Alma bija gatavojusies jau kopš brīža, kad ieraudzīja savā e-pastā kompānijas neuzkrītoši noformēto skrejlapu. Alma piederēja pie cilvēkiem, kuriem labs produkta PR nozīmēja gandrīz tikpat daudz, cik pats produkts. Un SIA Harons piedāvājums acumirklī viesa Almā uzticību. Vēstule bija pieklājīga, korekta un noformēta askētiski pelēkos toņos Almas mīļajā Helvetica šriftā (viņai allaž bija šķitis, ka tam piemīt patīkama retro noskaņa vectēva jaunībā to esot lietojuši uz velna paraušanu). Piedāvājums, tāpat kā lielākā daļa elektronisko mēslu, ko Alma ik dienas saņēma savā pastkastītē, bija personalizēts. Kompānijas jau labi sen bija iemanījušās uzminēt savu esošo un topošo klientu vēlmes, balstoties uz informāciju par kaķu skaitu dzīvoklī, iecienītākajām košļeņu gāršām vai mīlestību uz erotiskiem zombiju romāniem ar eņģeļu piedalīšanos. Patiesībā jau Alma nebija īpaši centusies slēpt savus virtuālos pēdu nospiedumus visuvarenajā tīmeklī, un dienā, kad pie e-pastkastes durvīm beidzot pieklauvēja Harona piedāvājums, viņa nebija īpaši pārsteigta. Iespējams, ka kāds cits SIA Harons vēstuli noturētu par aizvainojošu, taču Alma sevi uzskatīja ne tikai par bezcerīgu gadījumu, kam šāds kompānijas piedāvājums liktos pašsaprotams, bet arī par ļoti praktisku cilvēku. Tā kā SIA Harons solīja 20 % atlaidi, ja Alma atbildēs nedēļas laikā, lēmuma pieņemšana sievietei prasīja tikai trīs dienas.

Beidzot Almas īgno salšanu pārtrauca paša vaininieka aprises. Tur jau tas brauca. Harons visā savā autobusa godībā! Noapaļotiem stūriem, milzīgiem, diožu izraibinātiem lukturiem un apkalts ar matēta metāla plāksnēm tas Almai mazliet atgādināja vecās amerikāņu filmās redzētos transporta līdzekļus. Vai tik to nosaukumā nebija minēta kāda specifiska suņu šķirne? Alma lāgā neatcerējās. Senas filmas viņa parasti skatījās kopā ar vectēvu. Un tas laiks tagad šķita vēl tālāks par Marsu, kura kolonizācija, kā jau Bredberijs bija tik daiļrunīgi paredzējis, norisinājās pilnā sparā un līdzībās. Vispār jau Almu neinteresēja kosmosa izpēte. Planētas mainījās, problēmas palika.

Autobuss līgani nobremzēja un atvēra durvis. Iesēdināts starp aplī izvietotiem mirguļojošiem paneļiem, kas darītu godu jebkuram kosmosa kuģim, Almu sveicināja visai interesants tipāžs, kurš acīmredzot bija arī šī lielā metāla suņa vadītājs. Lai gan šofera klātbūtne transporta līdzekļos nebija obligāti nepieciešama jau vairākus gadus, kopš autopilota programma sasniedza ari patērētāju aprindas (un kaut cik apmierinošu negadījumu statistiku), tomēr bija patīkami apzināties, ka tik svarīgā dzīves brīdī kā šis līdzās atrodas vēl kāds cilvēks. SIA Harons bija iejūtīga kompānija.

Almu līksmi sveicināja vecs, ģindenim līdzīgs vīrs ar dzelteniem smaidiņiem rotātu naģeni, kas absolūti nesaderēja ar vecmodīgi šūdināto asfalta krāsas uzvalku, ko šoferis bija uzstīvējis uz saviem kaulainajiem pleciem. Sirsnīgajā sveicienā viņš iekļāva tik profesionālu smaidu, par kādu sapņot varēja vien augstākās klases stjuartes, diemžēl iznākums bija gauži pretējs. Veča platā mute un plānās, papīram līdzīgās lūpas dabiski novecojušajā sejā kontrastēja ar neparasti baltiem un taisniem zobiem, piešķirot viņa ārienei teju vai grotesku iespaidu. Mūsdienās tik neglīti novecoja tikai nabagi vai tehnoloģijas nīstoši hipiji. Vai abi kopā. Alma acumirklī izjuta pret šoferi simpātijas, kas robežojās ar antipātijām. Viņš bija gandrīz kā savējais. Taču sasodīti neglīts savējais.

-     Labsrīts, mana daiļā! Mans vārds ir Arons, un es šodien būšu jūsu šoferis. Vai varu lūgt jūsu ID? viņš noskaitīja pārsteidzoši vijīgā balsī. Varbūt Alma bija pārsteigusies, varbūt vecais sakārnis tomēr bija modificējies?

Alma paklausīgi pastiepa roku, lai Arons noskenētu zem ādas paslēpto mikročipu. Šo čipu Alma nēsāja jau sen kopš pusaudzes gadiem. Taču ilgais kopīgi pavadītais laiks nebūt nemazināja Almas sajūtu, ka viņa ir tikai viena no daudzajām dzimtenes uzpasējamām govīm.

Priekšējā vadības centra panelī parādījās Almas maksājumu informācija. Elektronisko biļeti viņa bija iegādājusies pirms divām nedēļām, cenā bija iekļauta visparastākā pamata pakete, taču izrādījās, ka par laicīgu pieteikšanos pienācās ne tikai atlaide, bet arī 15 bonusa punkti, kurus izmantot ceļojuma laikā.

-     Kādus papildu pakalpojumus jūsu sirds šodien kāros? Arons dzīvespriecīgi vaicāja, neatraudamies no paneļa, kurā šobrīd zibinājās Almai nesaprotamas skaitļu virknes. Iekšējā kārtība.

-     Ēm, es īsti nezinu. Vai varu mazliet padomāt? Alma nedaudz pietvīka. Viņai nepatika nezināt. īpaši šodien, kad it visam bija jānorit pēc labi pārdomāta plāna.

-     Protams, protams, jūs tā varat darīt. Ejiet, izvēlieties savu vietu un atsūtiet man pieprasījumu, kad esat gatava, Arons lietišķi noteica, it kā neizlēmīgi klienti būtu neatņemama viņa darba sastāvdaļa. Un, ja tā labi padomā, visticamāk, tā arī bija.

Alma tik tikko dzirdēja šofera atbildi. Viņas uzmanību bija piesaistījusi aiz veča muguras iespundētā glezna. Digitālajā foto rāmī plūdeni līgojās tumši zila marīna. Tajā attēlotais vīrs pārsteidzoši līdzinājās pašam Aronam. Tie paši izspūrušie sirmie mati, tā pati izkāmējusī seja un tas pats asfalta krāsas uzvalks. Tomēr gleznotais Arons sēdēja jūras krastā gluži vecmodīgā koka laivelē, pāri pleciem pārmetis divus daudzcietuša paskata airus. Arī veča skatiens bija citāds. Tumšs un caururbjošs, tas pāri attēla malām raudzījās tieši uz Almu. Laikam būs bijis talantīgs gleznotājs.

-     Vajadzētu arī parakstīt līgumiņu. Formalitātes, jūs jau zināt, sievieti no pārdomām izrāva īstā Ārona allaž žirgtā balss.

Alma sparīgi pamāja. Vismaz ar šo procedūras daļu viņa bija iepazinusies. Tagad viņa ieņems savu vietu kaut kur autobusa aizmugurē (vectēvs gan bija mācījis, ka tā nevajagot darīt, jo tur parasti sēžot tikai dzērāji un miera traucētāji, taču Alma šodien jutās gana dumpinieciska), mierīgi parakstīs līgumu, izvēlēsies, kā iztērēt bonusa punktus, un viņas dzīves svarīgākais ceļojums varēs sākties.

Autobusa salons bija gandrīz tukšs. Almu tas iepriecināja, jo brauciens bija paredzēts vismaz sešu stundu garumā. Un šādā situācijā pārpildīts salons nudien būtu pats pēdējais, ko Alma vēlētos piedzīvot. Šofera pusē, pāris rindu viņai priekšā, drūmi saliecies, sēdēja visai nošļukuša paskata kiborgs. Puisis atgādināja vienu no tiem modernajiem ielu bērniem, kādi allaž bija manāmi metropolēs. No dredainā pakauša laukā spraucās sīkas, daudzkrāsainas caurulītes, kas priekšpusē savienojās ar neona zaļām acenēm. Tām šobrīd trūka viena stikla. Bija grūti pateikt nesens kautiņš vai vienkārši nepietiekamas finanses. Alma novērsa skatienu tieši laikā, lai jaunietis nepamanītu viņas blenšanu. Patiesībā jau Alma sen vairs nebrīnījās par pretimnācējiem ar pakausī augošiem dzelžiem. Plaša spektra tehnoloģiskie implanti bija kļuvuši par visai ikdienišķu parādību gan jauno un stilīgo, gan veco un slimo vidū. Viens gribēja labāk redzēt vai dzirdēt, cits savā galvā klausīties radio. Alma instinktīvi juta, ka nav tiesīga šo izvēli nosodīt, jo viņa taču bija piedzimusi ar labu redzi un dzirdi. Un arī par veselā saprāta trūkumu viņa īsti nevarēja sūdzēties. Pat vājuma brīžos tam nepiemita tendence brīvprātīgi pieteikties uz skrūvēm galvaskausa pamatnē. Tiesa, Alma apzinājās, ka ari viņa nav ideāla. Piemēram, fakts, ka viņas priekšā sēž kārtējais pārcilvēka idejas upuris un viņu tas nevis skumdina, bet gan iepriecina, it nemaz neliecināja par labu viņas personībai. Bet šodien Alma ar to varēja sadzīvot. Vismaz šodien viņa nebija vienīgā, kuras dzīve savā bezjēdzībā lēnām gāja pa skuju taku. Cilvēciskas sajūtas, vai ziniet.

Virzoties pa autobusa šauro eju, Alma nopētīja ari otru pasažieri. Kreisās puses pirmajās sēdvietās klusi šņākuļoja kāda kundzīte. Izskatījās, ka šī dāma savu garderobi nav mainījusi kopš pagājušā gadsimta. Raibā vilnas hūte ar violetajām putna spalvām bija nošķiebusies uz sāniem, un garās spalvas kutināja večas degunu, taču viņa nelikās to manām. Blakus viņai sēdēja sniegbalts kaķis, kas ik pa brīdim izrādīja vēlmi paķeksēt pūkaino parādību saimnieces cepurē, taču acīmredzot bija pārāk labi audzināts, jo ķepu tā arī nepacēla un sekoja parādībai tikai ar acīm. Vecās dāmas mētelis bija pašūdināts no paklājam līdzīga auduma un izskatījās visnotaļ dārgs. Tāpat kā neskaitāmās pērļu virtenes, ko vecā bija apkārusi ap krunkaino kaklu. Šī lēdija acīmredzot bija izlēmusi savu mūža nozīmīgāko ceļojumu veikt, ietinusies vērtībās, kas savā antīkumā varēja sacensties ar viņu pašu. Sieviete no vecās pasaules. Ar katru brīdi Almu aizvien vairāk pārņēma sajūta, ka, iegādājoties Harona biļeti, ir izdarījusi pareizo izvēli. Citādi pēc pārdesmit gadiem vecās kundzes vietā varētu būt Alma pati. Nu, varbūt izņemot to koši sarkano lūpu krāsu…

Pagājusi garām seniorei, Alma ieņēma vietu autobusa aizmugurē. Lai gan sieviete bieži brauca ar sabiedrisko transportu, Harons bija visādā ziņā pārāks par ikdienas kilometru lauzējiem. Šis eksemplārs varēja lepoties ar atsevišķu klimata kontroli, privātuma aizslietni, mūzikas staciju ar labas kvalitātes austiņām un gandrīz vai lieki jaudīgu datoru, kas ceļojuma laikā ļāva pieslēgties internētam. Viss bija tieši tā, kā Harona reklāmas materiāli bija solījuši. Iekārtojusies krēslā, Alma pieskārās skārienjutīgajam ekrānam un vēlreiz pārlapoja piedāvājumu, meklējot Arona pieminēto līgumu. Pirms ielaist Almu sistēmā, ierīce vēl paguva pateicīgi nozibināt Harona nepersonalizēto reklāmas tekstu:

Jūsu dzīve ir sasniegusi pilnbriedu? Tālāk sagaidāms tikai noriets? Atvadieties no eksistences ar stilu un smaidu! SIA Harons piedāvā jūsu mūža beidzamo ceļojumu veikt labi aprīkotā augstas klases autobusā.

SM Harons dibinātājs Oskars Koks par uzņēmumu saka: “Harons ir valsts vadošais "ceļa gala" uzņēmums jau trīs gadus. Šo gadu laikā lielākajās pilsētās mēs esam atvēruši četras jaunas jiliāles. Ar mūsu gādību labākos medību laukos nogādāti jau vairāk nekā pieci tūkstoši lieliski aprūpētu un apmierinātu klientu, un līdz pat šim brīdim mēs neesam saņēmuši nevienu sūdzību."

Šķērsojiet savu personisko Stiksu mūsu komfortablajā autobusā! Pasūtot pamata paketi nedēļas laikā, saņemsiet arī 20 % atlaidi.

Pamata paketē ietilpst

6 h ilgs brauciens komfortablā autobusā;

pēc jūsu vēlmēm sagatavotas pusdienas un vakariņas (par atsevišķu samaksu iespējams iegādāties arī uzkodas ēdienreižu starplaikos);

individuāla klimata kontrole;

privātuma aizslietnis;

iespēja izvēlēties muzikālo pavadījumu no vairāk nekā miljona dziesmu;

iespēja izvēlēties hologrammu no Harona plašās datubāzes (par atsevišķu samaksu hologrammu iespējams arī personalizēt);

īpaši patentēta nāvējoša droga "Obols" (nav izmēģināta uz dzīvniekiem);

apbedīšanas pakalpojumi.

Par cenu interesēties pie tuvākā dīlera. īpašas atlaides ģimenēm, pensionāriem un klientiem ar mājdzīvniekiem.

Reklāmai sekoja bonusu izvēlne (brokastu smalkmaizīte un kafija 5 punkti, sešu personalizētu hologrammu paka katrai brīnišķīgajai atlikušās dzīves stundai 12 punkti, spilvens un sega 2 punkti), kā arī apbedīšanas informācija (klients pats varēja izvēlēties apbedījuma vietu, pieminekli un mūziku). Un visbeidzot pienāca kārta ari jautājumam par to, vai Alma vēlas augšupielādēt savas dzīves videoierakstus saglabāšanai arhīvā. Šis jautājums Almu pārsteidza nesagatavotu. Protams, viņa, tāpat kā jebkurš cits mūsdienīgs pilsētnieks (Almai patika sevi dēvēt par īstu pilsētnieci, lai gan populācija viņas apdzīvotajā apgabalā par to nebūt neliecināja), mēdza savās viedajās brillēs ik pa laikam aktivizēt video ierakstīšanas funkciju, bet lielākoties jau Almas dzīvē nenorisinājās nekas tik aizraujošs, lai to par visām varītēm vajadzētu uzglabāt interneta nemirstībā. Pietiks jau ar neskaitāmajiem sociālo tīklu profiliem, kas klusi izlaidīs garu, tiklīdz Alma būs nolikusi karoti. Nē, savas dzīves laikā Alma nebija paveikusi neko tik nozīmīgu, lai viņas ikdiena aizrautu vēsturniekus vai slavenu biogrāfiju medniekus.

Alma atzīmēja “nē” un devās pie nākamā jautājuma par ģimenes stāvokli. Šis nu reiz bija tas punkts, kuru Alma labprāt izlaistu. Atzīmējamā ailīte ar nosaukumu “nav piederīgo” augstprātīgi ņirdza Almas joprojām nedaudz piesarkušajā sejā. Saprotams, ka šī bija svarīga informācija tāpat kā turpmākie jautājumi par dzīves un darba vietām, tomēr Almai šo skarbo patiesību atkārtota apzināšana šķita cieņu aizskaroša. Viņa jau bija nokārtojusi visus juridiskos un sociālos jautājumus. Dzīvoklis bija pārdots, un iegūtā nauda ziedota suņu patversmei, darbavieta bija brīdināta par Almas neatgriezenisko prombūtni, pat daži pārpalikušie bērnības draugi bija aplaimoti ar saldsērīgiem atvadu e-pastiem. Un pēc visām šīm pūlēm nekaunīgā anketa joprojām pieprasīja Almas necilās dzīves izvērtējumu?

Alma bija bērnu grāmatu ilustratore. Jau skolas laikā sīkais skuķēns ar neparasti tuklajām potītēm bija pierādījis savus talantus, uzvarot vairākos konkursos un pēcāk pat iegūstot stipendiju studijām Digitālās mākslas akadēmijā. Almas vectēvs, kurš meiteni bija uzaudzinājis skaudrā vientulībā, daļu lauru pievāca sev. Katrā izdevīgā gadījumā viņš nekautrējās atgādināt, ka tieši viņš bijis tas, kurš jau no trīs gadu vecuma ļāvis mazmeitai lietot planšetdatoru. Tas noteikti esot attīstījis viņas spējas, jo meitene katru mīļu brīdi pavadījusi, bakstot ar pirkstu krāsainajā ekrānā. Pati Alma gan tam diez ko neticēja. Viņa bija pārliecināta, ka savu talantu mantojusi no mātes mākslinieces, kas dzīvojusi strauji un aizgājusi ātri. Starp viņu un Almas tēvu valdījusi nerimstoša, kaislīga mīlestība, kas gan pēkšņi aprāvusies pēcdzemdību depresijas laikā, kad Almas māte nolēmusi pārbaudīt sava ķermeņa masas un piektā stāva attiecības. Dzīves laikā Alma bija izlasījusi gana daudz psiholoģijas un pašpalīdzības grāmatu, lai ar prātu saprastu, ka mātes nāve nav bijusi viņas vaina. Diemžēl šis pats prāts saprata arī to, ka Almas zemapziņai par to nospļauties.

Savu tēvu Alma tā arī nebija satikusi. Vectēvs “par to draņķi” negribēja runāt. Cik nu Alma noprata, viņas radītājam bijis tikai 19 gadu, kad pasaulē parādījusies viņa pirmdzimtā meita. Un tas esot bijis diezgan nopietns traucēklis jaunā vīrieša iecienītajām reiva ballītēm, tādēļ viņš laikus izvērtējis prioritātes un pazudis no apvāršņa, atstājot meitu sievastēva rokās.

Tieši tur Alma pavadīja nākamos gadu desmitus līdz pat vectēva nāvei pagājušā gada rudenī. Vectēva aiziešana, par spīti medicīniskajiem sasniegumiem, bija neizbēgama. Vismaz tā Alma sevi mierināja. Aleksis Dūksts bija vīrietis ar stingru raksturu un asu prātu. Alma nespēja pieņemt, ka vīrs, kura fiziskās bibliotēkas apmēri bija mērāmi grāmatu simtos (laikā, kad vectēvs sāka krāt grāmatas, e-lasītājus izmantoja tikai grāmatu entuziasti), spētu tik vienkārši atteikties no dzīves, ja vien būtu kāda cita neizmēģināta iespēja. Fakts, kuru Alma savā prātā allaž atstūma kādā klusākā stūrī, bija Alekša un viņas pašas trūcīgie ienākumi, kas nespēja nodrošināt pienācīgu ārstēšanu.

Pēdējā laikā gan Almai klājās arvien labāk. Vismaz finansiāli. Citādi jau viņa nevarētu atļauties savas dzīves pēdējo piedzīvojumu ar cieņu aizvadīt luksusa klases autobusā. Alma bija visnotaļ atvieglota par šādu iespēju. Likums par Harona un tam līdzīgo autobusu legalizēšanu tika pieņemts pirms trim gadiem, kad valdībai beidzot bija apnicis tērēt godīgo nodokļu maksātāju naudu, lai attīrītu dzeramā ūdens tilpes no labprātīgo aizgājēju neērtajām miesām.

Kopumā jau Alma bija apmierināta ar savu laikmetu. Tas bija rāms kā uz progresu orientēts, bet stagnācijas miegā iegrimis lācis. Progresa brālis karš, kas uz īsu brīdi bija pabāzis savu pinkaino galvu no blakus alas agrā Almas bērnībā, tā arī nebija spējis sakārdināt apātisko sabiedrību uz sacelšanos. Iespējamās provokācijas tika ātri un nesāpīgi neitralizētas. Planēta bija mierīga, pagurusi un zaļi noskaņota. Piesārņojums gan auga līdz ar radioaktīvajām sēnēm piemājas mežos, taču līdzās braši soļoja arī farmācija, kas vajadzības gadījumā par attiecīgu samaksu tika galā ar lielāko daļu no pašas rūpīgi kultivētajām kaitēm.

Tiesa, nākotne nebija gluži tāda, kādu Alma to bija bērnībā iztēlojusies. Neviens tā arī nebija izgudrojis planējošus skrituļdēļus, un arī ietves ziemā joprojām apledoja. Almas personību neviens joprojām negrasījās augšupielādēt datorā, lai nodrošinātu viņas mūžīgo eksistenci skaitļu virknēs. Turklāt Almas izredzes beigt dzīvi vienatnē, savā šaurajā dzīvoklī gaišākas nedarīja pat solījums par iespējamu mākslīgā intelekta nonākšanu masu produkcijā. Ideja par vientuļnieku digitālo kompanjonu, kas pasargātu tos no pāragras vēlmes gulties kapā, lielās korporācijas nodarbināja jau vairākus gadus. Statistika rādīja, ka te ir, ko rakt. Vientuļnieku tirgus bija milzīgs un neapzināts, turklāt tam bija tieksme katru gadu pieaugt. Diemžēl tāds bija arī nabagu tirgus, un nevienai korporācijai pagaidām vēl nebija izdevies izprātot, kā šo tirgus uzrakšanu veikt ar iespējami mazākiem zaudējumiem pašu kabatai. Līdz ar to šie pieaugušo bērnu konceptuāli daudzsološie iedomu draugi krāja putekļus projektu vākos, kamēr tie, kuriem psiholoģiskā pirmā palīdzība tik tiešām bija nepieciešama, mājdzīvnieku un telpaugu pavadībā izlaida garu savos slikti apkurinātajos mājokļos.

Zināmā mērā ari Alma jutās sociāli atbildīga un līdzvainīga. Galu galā arī viņa vienu reizi bija devusies uz vēlēšanām un savu balsi atdevusi par tolaik populāro transhumānistu partiju, cerot uz skaistāku nākotni mūžam jaunā, veselā un zinātkārā sabiedrībā.

Ar pāris klikšķiem noslēgusi ceļojumu pa atmiņu taku, Alma visbeidzot pievērsās pašam līgumam. Tas bija jau paredzami garš un garlaicīgs. Patiesībā tik garlaicīgs, ka Almas iedzimto piesardzību ātri vien nomainīja iedzimtais slinkums, un sieviete, daudz nedomājot, uzšķīra līguma pēdējo lappusi:

Saskaņā ar likuma “Par izvēles tiesībām un indivīda brīvību” 13. panta. 7. punktu pakalpojuma ņēmējs ir tiesīgs atteikties no SIA Harons sniegtajiem pakalpojumiem objektīvu iemeslu gadījumā. Par objektīviem iemesliem uzskatāmas situācijas, kurās:

klients ir laimējis loterijā un laimests nav ticis iepriekš paredzēts;

klientu ir piemeklējusi dzīves jēgas epifanija;

klients cieš no panikas lēkmes, kas izraisa jiziskas grūtības atrasties autobusa sēdvietā.

SIA Harons administrācija patur tiesības izskatīt katras situācijas individuālos apstākļus un piemērot naudas sodu par līguma laušanu apmērā līdz 12 minimālajām mēnešalgām.

Tā kā Alma nebija piedalījusies nevienā loterijā, necerēta laimesta iespēja viņu nebiedēja. Arī dzīves jēgas epifanijām viņa jau sen bija atmetusi ar roku. Panikas lēkme gan izklausījās visai ticama, taču Alma nevēlējās par to domāt priekšlaicīgi. Tas pats nelaimīgais likums “Par izvēles tiesībām un indivīda brīvību" bija noteicis obligāto nāves brauciena ilgumu sešas stundas katram pasažierim. Almai šis pārdomām atvēlētais laiks šķita drīzāk kā cinisks joks no augšas. Par savu dzīvi viņa bija domājusi visu mūžu. Dažas autobusā pavadītas stundas vairs neko nevarēja mainīt.

Nosūtījusi Āronam aizpildīto anketu un līgumu, Alma atviegloti nopūtās. Bija laiks pievērsties patīkamākām nodarbēm. Viņa izmantoja savus bonusa punktus, lai iegādātos īpaši personalizētās hologrammas un nomainītu ierasti pelēko ainavu aiz loga. Jau pēc brīža Harons vairs neatradās uz putekļaina, neizteiksmīgiem krūmiem apauguša lielceļa, bet gan slīdēja pa līkumainu kalnu serpentīnu. Lejā stiepās dziļa aiza. Alma šo vietu nepazina. Bildi viņa bija atradusi intemetā, un programma paveica pārējo. Šis šķietamais bezpersoniskums pagaidām Almu nebiedēja.

Savam nāves brīdim gan viņa bija pietaupījusi īpašu ainavu. Pēc norādītajām sešām stundām Alma mirs Ņujorkā. Pilsētā, kas iemiesoja visu, ko Almas mazā, provinciālā sirds tā ari netika sasniegusi savas dzīves laikā, jo gluži vienkārši baidījās iekāpt lidmašīnā. Fonā klusi dūks vectēva mīļākās sintpopa grupas VNV Nation 2013. gada albums Transnational, un pie vārdiem “so we tuned ourselves away to the lonely songs of satellites" Alma beidzot iedzers savu tableti. Klasiski, skaisti, mazliet smeldzīgi. Jā, bija labi visu izplānot.

Arī Aronam patika visu izplānot. Tieši tobrīd, atiezis baltos zobus stjuartes cienīgajā smaidā, viņš spēcīgi parāva lielā spēkrata stūri. Pelēkais greihaunds pacēlās savos metāla spārnos, un Alma pirmo reizi mūžā izbaudīja īstu lidojumu.

Anna Kalna. Skārda mūza Melānija

Es esmu lietus, ar ko kopā pasaule noraud nost savu pagātni. Es sitos pret skārda palodzēm aukstās naktīs, vaicājot pēc atvērtiem logiem un durvīm. Bet jūs turat tās ciet. Turat, tāpat kā to reiz darīja viņš.

Mans pēdējais klients bija Andris. Visādā ziņā diezgan tipisks gadījums. Skaists, jauns, ar gandrīz vai meitenīgi eņģelisku seju, brūniem, cirtainiem matiem kā tādam 19. gadsimta lordam no kāda gotiskā romāna. Kad es viņu pirmo reizi atradu, viņš vēl neapzinājās, ko viņa bērnišķīgi zilās acis spēj nodarīt sievietēm, viņš pilnīgi noteikti neapzinājās, kāds izskatās pilsētas māksliniecisko skaistuļu acīs, atslējies pret savas vecās mājas aprakstīto sienu, laiski kūpinot smēķi. Meitenes piekārtoja savas raibās šalles, atmeta matus, smējās un dejojošiem soļiem gāja viņam garām, cerot, ka tas viņas ievēros. Varbūt pat uzrunās un uzaicinās uz tēju savā nolaistajā, bet, viņuprāt, tik bohēmiski pievilcīgajā dzīvoklī piektajā stāvā. Andris tobrīd vēl neapzinājās, ka viņa izsalusī pažobele vienā no lielpilsētas graustiem, kas tik tikko turējās kopā, mēdza padarīt vienkāršos cilvēkus zaļus no skaudības, ka viņiem neizdodas panest vientulību un nabadzību ar tādu poētiskumu kā tiem, kurus daba apveltījusi ar pārāk lielu jūtelību.

Kā jau sacīju, Andris bija diezgan tipisks eksemplārs. Viņu nodeva ne tikai nestabili biklā, taču valdzinošā āriene, bet ari instinkti. Ar laiku viņš gluži kā dzinējsuns spēja sajust manu tuvošanos. Šajos brīžos visa viņa būtne sāka klusi vibrēt. Ja es spētu redzēt auras, esmu pārliecināta, ka Andra ķermeni pārņemtu violetie toņi, sākot no maigas lavandas un beidzot ar indigo intensitāti. Tiesa, gadu gaitā esmu strādājusi ar daudziem Andriem, un nevarētu sacīt, ka šis Andris būtu izcēlies ar pārlieku lielu oriģinalitāti. Vismaz ne sākotnēji. Katrs piektais viņa pants aprakstīja sūro ikdienu. Bezdarbs ir smags, jā nudien. Arī smēķēšana nepalīdz, lai gan katru dienu šajā bezpalīdzīgajā nodarbē aiziet teju paciņa. Nauda? Nauda ir sīkums, tā nestāv pāri mākslai. Savu mākslu Andris nespēja atrast diezgan ilgi. Bet ari šajā ziņā viņš nebija oriģinālāks par saviem ciltsbrāļiem.

Ikkatru no saviem lietainajiem bezdarbnieka rītiem Andris uzsāka ar dienišķo smēķi turpat uz satrunējušā balkona, virs kura es allaž sēdēju un švitināju kājas viņam gar degunu tik tuvu, ka pašai nācās brīnīties, kā gan viņš nesaož manu kurpju brūnās, biezās pazoles. Kaut ko jau acīmredzami sajuta, jo ik pa brīdim viņu pārņēma lielā un nepārvaramā vēlme uzrakstīt kādu rindu par lietus un lielpilsētas smārdu, kas jaucas ar viņa paša poētiskajiem cigarešu dūmiem. Es neuzkrītoši, bet žigli pārliecināju viņu, ka tā nav oriģināla ideja, jo visi, pie kuriem es līdz šim biju dzīvojusi, to jau bija izdarījuši. Toreiz gan mēs vēl nebijām tā pa īstam iepazinušies. Es vairāk kalpoju kā nojausma vēja dvesma, kas šad un tad nošalc garām viņa trīs dienas neskūtajam vaigam. Bet viņš tik un tā ieklausījās. Un tā bija laba zīme.

Jau toreiz sapratu, ka pie Andra būs vērts palikt. Redziet, man parasti neklājas pārāk ātri kļūt pamanītai, sadzirdētai un iemīļotai. Mans darbs pieprasa īpašu piesardzību un smalkjūtību, lai pāragri neaizskartu ģenialitātes aizmetņus, kas kā pirmie nedrošie sniegpulksteņi spraucas no zemes agros pavasaros. Ir ļoti svarīgi nesasteigt šos pavasarus dzejnieki slikti pārdzīvo salnas.

Jā, Andris bija jūtīgs. Taču nedz apķērīgāks, nedz interesantāks par pārējiem. Līdz ar to mūsu attiecību iesākums nebija viegls. Ilgu laiku viņš nespēja tikt galā ar savu pāri plūstošo sirdi. Taču šis jaunais talants ātri vien nosprieda, ka rakstīt par acīmredzamo ir garlaicīgi, tādēļ dzejoļos, kurus viņš apņēmās atrādīt saviem draugiem, lielākoties figurēja tieši viņa neeksistējošā sapņu meitene. Sauciet to par iedomību, tomēr es atļaušos uzskatīt, ka cikls Mūza Melānija bija veltīts tieši man. Šajos dzejoļos manai skaistajai būtībai pārsvarā tika piemērotas pārpasaulīgi cildinošas īpašības, par kurām sapņoja ja ne visi pasaules vīrieši, tad sievietes jau nu pavisam noteikti.

Sākotnēji es biju daiļa kā pilsēta naktī (neskatoties uz to, ka pirms Andra to jau bija apdziedājuši vismaz četri mani klienti un Dzelzs Vilks, es atļāvu viņam šo vaļību. Kura sieviete gan atteiktos no šādiem dzirdētiem, taču stabiliem glaimiem?). Vēl es mēdzu būt Andra gaisma lietainā dienā (taisnība, jo es pie viņa patiešām nācu tikai īpaši drūmās dienās darba specifika), un es biju krāšņākais zieds mātes dabas cepurē vai ziedu vāzē uz viņa vecmāmiņas izšūtas sedziņas (tas gan pārsvarā atgadījās brīžos, kad Andris jutās ne savā melanholiskajā ādā). Vārdu sakot, es biju daudz kas, bet manu patieso seju

Andris, tāpat kā viņa priekšgājēji, ieraudzīja tikai ar laiku, un, atklāti sakot, līdz tam brīdim es jau biju līdz nāvei nogarlaikojusies.

Mēs ar Andri bijām pazīstami jau vairākus mēnešus, kad viņš beidzot sāka izrādīt kādas dzejiskas dzīvības pazīmes. Iespējams, tā bija rudens depresija, kuru viņš spēja ar datora taustiņu palīdzību veiksmīgi izsist uz zilganā ekrāna, iespējams, tā bija ilgā vientulība un tik svētīgā sevis apzināšanās, bet laikā, kad lielākā daļa lapu jau bija pametušas savas mājvietas kokos, lai pārvērstos par nīgrām dubļu pikām Andra piemēslotajā pagalmā, es sāku just, ka Andris mani ir pamanījis un iemācījies, kā nākas, izmantot saviem mērķiem.

Mēs bijām strādājuši visnotaļ cītīgi. Dziesmu pa dziesmai un skaņu pa skaņai es biju revidējusi internetā tik rūpīgi zagto mūzikas kolekciju, gaišos un ritmiskos mažorus nomainot uz nopietnākiem un šarmantākiem minoriem, kas piedienētos Andrim paredzētajai pozai. Dienā, kad pierunāju Andri paklausīties Pink Floyd, viņš pat izrādīja kaut kādas mākslinieciskās pazīmes, uzrakstot dzejoli, kas šoreiz neiekļāva ideju par smēķēšanu uz pielijuša, norūsējuša balkona. Es patiešām sāku justies lepna. Bet ar to vien mani panākumi nebeidzās. Reiz es viņu pat aiztriecu uz bibliotēku palasīt, ko sastrādājuši viņa priekšgājēji. Atgriezies mājās, viņš atzina, ka tā ir laba ideja un turpmāk viņš vairs nebīsies ietekmēt savējo ģenialitāti ar svešu. No lepnuma teju vai staroju.

Mans darbs, protams, nav no vieglajiem. Es neloloju ilūzijas par allaž rakstītgribošiem klientiem. Es zinu, ka mani aizbilstamie izcieš savu devu sirdēstu un personīgās drāmas, un pat brīžos, kad ir laimīgi, viņi lielākoties meklē nākamo cilpu, kurā iestūķēt savu tievo kaklu, tāpat kā meklē nākamo partneri, kas sadunkās viņu jau tā slinki pukstošo sirdi. Andris, kurš, kā mēs jau noskaidrojām, piederēja pie tipiskajiem gadījumiem, arī šajā ziņā nebija izņēmums. Biju nospriedusi, ka pāris naža dūrienu viņa maigajai sirdij par ļaunu nenāks un, iespējams, pat radis kādu lielu un sulīgu rētu, ko vēlāk apdziedāt. Tādēļ es tikai nopriecājos, ieraudzījusi pirmos potenciālos mīlas prieku un sāpju aizmetņus viņa e-pasta kastītē.

Viss mainījās brīdī, kad ierastās asās lietavas pamazām nomainīja maigi pūkains sniegs, kas veseliem lēveņiem gāzās lejā visupirms no debesīm, pēcāk no Andra skārda palodzēm. Ārā bija pārāk auksts, gaišs un tukšs, lai es joprojām justu vēlmi sēdēt uz jumta un Andris uz balkona, tādēļ mēs pārvācāmies uz iekštelpām. Kā katru dienu, ērti iekārtojos padilušajā dīvānā un gaidoši skatījos uz Andri. Iepriekšējā dienā viņš bija sācis darbu pie visai interesanta dzejoļu cikla. Gribēju redzēt, kā viņam ar to veiksies turpmāk. Lai gan Andris beidzot bija “pamodies”, viņam joprojām bija vajadzīga citreiz maigāka, citreiz stingrāka roka, kas vadītu viņējo pāri daudz cietušajiem datora taustiņiem. Es biju apņēmusies savu pienākumu veikt godam. Lai no Andra izveidotu cilvēku, mūsu romānam bija jāturpinās vēl vismaz dažus gadus. Tobrīd gan es nezināju, cik ļoti es alojos, izvirzot šādu pieņēmumu.

Tā vietā, lai nočīkstinātu puslūzušo datora krēslu un ķertos pie darba, Andris devās pie drēbju skapja. Brīdi nostāvējis, pārlūkojot nolietotās žaketes, viņš izraudzījās koši dzeltenu, uzsēja tauriņu, pāris reižu ar pirkstiem izbrauca cauri saviem viļņainajiem matiem un, pat nepaskatījies uz mani, paķēra mēteli un izgāja pa durvīm. Atļaujiet piezīmēt, ka šāda rīcība nudien nebija Andrim raksturiga. Pirmkārt, viņš vispār reti pameta dzīvokli, ja vien es nebiju devusi viņam uzdevumu apcerīgi klīst pa ielām un pārspriest pēdējo uzrakstīto ar mani. Otrkārt vai tad es nebiju pelnījusi kaut atvadu mājienu? Mēģinot saglabāt profesionalitāti, nospriedu, ka pie vainas būs jaunā draudzene, un, vēl nedaudz paplivinājusies pa dzīvokli, devos prom. Andrim acīmredzami mani todien nevajadzēja.

Izrādījās, ka Andrim mani nevajadzēja arī nākamajā un aiznākamajā dienā, nedz arī dienās un mēnešos pēc tam. Izrādījās, ka viņam vajadzēja mūsainu seju ar salmu dzeltenām biželēm, lielas rozā lūpas un smieklus, kas mani pēc tam naktīs vēl ilgi vajāja ar savu uzspēlēto, spalgo skaņu. Šī mūsdienu harpija bija iegādājusies sev dzejnieku. Biju pārliecināta tādēļ, ka tas tobrīd šķita stilīgi, apburoši un atbilstoši. Bet reiz, kad skaistā pavasara pievakarē es klusi un uzmanīgi par to ieminējos Andrim, viņš aizsvilās un pārmeta man, ka es dzīvojot mākoņos. Es gan piezīmēju, ka pārsvarā dzīvoju uz viņa skārda palodzēm vai caurā jumta, un viņam jau nu gan to vajadzētu zināt, ja jau viņš pats ir sarakstījis duci man veltītu dzejoļu. Taču Andris vairs neklausījās. Ar plašu vēzienu izsvaidījis savus nesenākos dzejojumus pa daudz senāko grīdu, viņš lepni izmetās no dzīvokļa un tonakt vairs nepārnāca mājās.

Mūsu pirmajam lielajam kašķim sekoja vēl vismaz trīsdesmit deviņi. Un allaž tādi paši. Es necietu mūsaino iebrucēju, viņas nekaitīgos ieradumus (salātlapas nav īsta pārtika), viņas mīlīgo pielavlšanos Andrim katru reizi, kad nabags bija saņēmies uzšņāpt kādu rindu, viņas dziedāšanu dušā (šīs radības nespēja dziedāt bija tieši proporcionāla viņas vēlmei to darīt). Laikam ejot, sapratu, ka šis dzīvoklis nudien kļūst par šauru divām tik ekspresīvām sievietēm kā mēs. Turklāt mūsainā meiča (starp citu, viņu sauca Laila, ja jau jūs tas tik ļoti interesē) vispār nelikās par mani ne zinis. It kā manis tur nemaz nebūtu. Es viņai riņķi varētu dejot kaut vai džigu, bet šī skuķe ne ausi nepaceltu, lai paskatītos uz veltēm, ko es spētu viņai piedāvāt.

Andra un manu skaudro divvientulību nomainīja sliktu filmu vakari, nemitiga dirnēšana intemetā un, man par šausmām, ari klubi. Ziniet, es tos patiešām neciešu. Ne jau tādēļ, ka pati neprastos (pajautājiet maniem iepriekšējiem klientiem es esmu daiļākais radījums uz zemes, man nebūtu problēmu savaņģot nevienu mīlnieku). Nē, es neciešu šaurību un troksni šajos gaismu un ķermeņu piebāztajos tuneļos mani nedzird. Nezinu, vai esat pamanījuši, bet gadījumos, kad iesaistīta mana persona, esmu diezgan uzstājīga es vēlos paveikt savu darbu godam, pat ja tas nozīmētu jauno talantu nemitīgu bakstīšanu ar zīmuli viņu mīkstajos sānos. Visu to labāko maniem klientiem. Uz klubiem Andrim līdzi negāju.

Gaidīju stāvokļa uzlabošanos, sākoties krokusu sezonai. īpaši necerēju, ka pāris ziedošu puķugalvu kādā attālā balkona dobē varētu nomazgāt manu ziemā sakrāto nīgrumu, taču, ieraugot kaut vai saulē kaltētos hruščoveņu galus Andra neveiksmīgās mājvietas apkārtnē, manu sirdi tomēr pārņēma sava veida prieks par ienākušos pavasari. Apkārtējie skārda jumti laistījās dzeltenā zeltā un spieda acis, tiklīdz lāvu skatienam noklīst no kursa. Pilsēta bija nometusi savu kažokādas mēteli un uzvilkusi ko vieglāku un sievišķīgāku.

Es sapņoju, kā mēs ar Andri atkal sēžam uz viņa satrunējušā balkona, dzeram kafiju, vienojamies, ka šodien noteikti neaprakstīsim laikapstākļus, tikai izbaudīsim tos un pārvērtīsim izjūtas skaistos, nesaistītos teikumos, ko sākotnēji, iespējams, sapratīsim tikai mēs paši. Jā, tāds bija mans pavasara plāns.

Diemžēl Laila bija citās domās. Mana rozā harpija bija izlēmusi, ka arī viņa labprāt pabaudītu sauli uz Andra balkona. Atļaušos atgādināt tas jau tā ir gana šaurs. Kādu reizi, mēģinot iespraukties ar tādu pamatīgāku ideju starp abiem laimes baložiem, gandrīz noplivinājos uz nesen izlijušā asfalta. Šis skuķis bija pieteicis man karu.

Ne jau pirmo reizi sastapos ar šādu pretestību. Viņai līdzīgas meičas bija apsēdušas arī manus iepriekšējos klientus, manus iepriekšējos Andrus, novirzot tos no mākslas uz ikdienības ceļiem. Tomēr Lailā bija kas kaitinošs un pat bīstams viņa neparko negāja prom. Viņas iecirtīgā daba, kas bija samanāma jau no pirmajām kopā pavadītajām dienām, slēpa kaut ko vārdos neizsakāmu. Pagāja krietns laiks, līdz es noskaidroju, kas tas ir.

Lai cīnītos ar Andra vispārējo apmierinātību, es izmantoju visdrastiskākās metodes. Mīcījos pa Andra pašapziņu kā pa pērno svētku pīrādziņu mīklu, izvilku no skapja visasākās depresijas slotas un svēpēju šauro istabu uz nebēdu ik brīdi, kad Laila, manuprāt, pārāk skaļi un vulgāri tērgāja pa telefonu, mēģināju pievērst Andra uzmanību jaunākajiem dzejas krājumiem internetā, ja jau viņš bija apņēmies tur pavadīt trīs ceturtdaļas no savas dienas. Beigu beigās es pat mēģināju viņam pateikt priekšā, kas jāraksta. Tā pavisam tieši un nekaunīgi, pilnībā pārkāpjot savu darba ētiku. Andris nekādi nereaģēja, un tobrīd es sapratu, ka parastie līdzekļi nebūs derīgi. Šis jaunais, līdz galam neizceptais skribents staigāja apkārt kā apmierināts dzīvnieks, pieēdies pilnu vēderu komforta, drošības, siltuma un mīļotās smaržu.

Gaidīju viņa pirmās sirdssāpes kā lietu, kas kavējās nu jau uzkarsušajā vasarā. Taču šķiršanās aizvien kavējās. Laila tikai smējās, skūpstījās, dzēra zāļu tējas, mācīja Andrim gatavot ēdienu, plānoja abu ceļojumus, kurp tie došoties, tiklīdz sakrās naudu, un visādi citādi neatstājās no Andra ne soli. Līdz kādu vakaru, kad abi, ieritinājušies uz dīvāna, laiski skatījās kārtējo no Lailas iecienītajām supernaturālajām ziepju operām, šī mūsainā parādība mani patiešām pārsteidza. Novērsusi skatienu no divu vampīru cīņas par ekrāna skaistules mīlu, Laila pagrieza pret Andri savas apakštasīšu lieluma acis un visai ieinteresētā balsī pajautāja: kāpēc Andris vairs it nemaz nerakstot dzeju? Viņš taču esot bijis īsts dzejnieks dienā, kad abi iepazinušies.

Šķiet, ka tobrīd Andris bija ne mazāk izbrīnīts par mani. Praties kaunu, viņš gan attapās izšaut pāris standarta frāžu ka viņam neesot laika un viņu pametusi iedvesma. Tiesa, to pēdējo viņš izteica visai bailīgi, pamanījis mani glūnam turpat istabas stūrī.

Jau nākamajā dienā Andris piesēdās pie iedvesmojoši tukšas, baltas lapas. Tā kā joprojām biju nedaudz apvainojusies, nesteidzos viņam talkā. Liels bija mans pārsteigums, kad sapratu, ka Andris neko tādu negaida. Viņa aizplīvurotais skatiens slīdēja pāri Lailai, kas tobrīd, savā nodabā jautri dungodama, mazgāja traukus. Viņa acis maigi glāstīja meitenes muguru, viņa domas apbrīnoja viņas roku plūdenās kustības, viņa iepriekš sastingušie vārdi gāzās pār tīro un neaptraipīto papīru kā skaista, bet biedējoša lavīna.

Tajā brīdī es zināju, ka Andris ir atradis jaunu mūzu. Daudz sliktāk tērptu, muļķāku un pavisam noteikti aušīgāku. Taču tagad man bija skaidrs Lailas iecirtīguma iemesls. Viņas muļķa sirds piederēja dzejniekam. Tieši tādam, kādu viņa to pirmo reizi sastapa. Un tādu viņa gribēja to saglabāt.

Dažkārt agros pavasaros un vēlos rudeņos es mēdzu nolaisties uz Andra palodzes. Viņš un Laila joprojām ir kopā. Viņa neciešama, skaļa un brīžiem parupja, viņš-joprojām jūtīgs un apcerīgs, tomēr piedzimis un atradies. Mūsu romāns bija tikai pirmais solis viņa garajā dzīvē. Tagad starp mums ir loga rūtis un es vairs esmu tikai vējš, kas klusi grabina skārda palodzes atceries par mūzu Melāniju…

Lilija Berzinska. Filemons

“Dēmoni mūs nogāž, padara par mūsu ideālu un svētākās pārliecības nodevējiem, liekot nodot to “es”, par kuru sevi uzskatījām.”

K. G. Jungs

Jau kādu laiku Eva nekustīgi stāvēja pie loga, vērojot Berga kungu. Viņš atšķīrās no pārējiem pansionāta apmeklētājiem un ne jau tāpēc, ka viņam piemita gandrīz vai aristokrātisks šarms un izkopta elegance, pareizāk sakot ne tikai tāpēc, bet arī tādēļ, ka viņš bija viens no biežākajiem pansionāta apmeklētājiem. Vismaz Eva redzēja Berga kungu gandrīz katrā dežūrā.

Berga kungs lēni stūma ratiņkrēslu pa grantēto parka celiņu, lūkodamies kaut kur tālumā. Viņa augums bija vingrs un labi veidots, galva augstu pacelta, acis aiz briļļu stikliem, kā allaž, viegli samiegtas un domīgas. Vīrieša pelēkie, viļņainie un vietām sirmot sākušie mati, vecmodīgais apģērbs, gaita, izturēšanās un pat valoda Evai ne vienu reizi vien lika brīnīties par to, ko tāds cilvēks kā Antons Bergs vispār dara divdesmit pirmajā gadsimtā. Viņa vieta būtu kādā angļu muižā kaut kad pirms divsimt gadiem. Vismaz Eva tā domāja.

Izvilkusi no kabatas mobilo telefonu, Eva ātri nofotografēja pelēko skatu pa logu: vecos ozolus, kuros vēl

nebija sākuši zaļot pumpuri, drūmos grants celiņus, miglu un tās ieskauto Berga kungu, kurš uz mirkli bija apstājies un lūkojās tālumā. Eva apmierināti pasmaidīja un aši iebāza mobilo kabatā. Tad, atglaudusi no pieres nepaklausīgas sprogas, sparīgi devās laukā no pansionāta halles taisnā ceļā pie Berga kunga.

“Labdien, Berga kungs!” Evas balss lika vīrietim apstāties un, izlaižot no plaukstām ratiņkrēsla rokturus, pagriezties pret nācēju. “Ceru, ka neiztraucēju jūs pastaigā.” “Sveicināti,” Antons Bergs pasmaidīja. “Nē, jūs itin nemaz neiztraucējāt.”

“Man palūdza jums nogādāt rēķinu par iepriekšējo mēnesi un jauno līguma veidlapu,” Eva, mazliet satraukusies skaidroja. Tā bija tikai otrā reize, kad viņai bija jākārto papīru lietas, un, arī pirmo reizi to darot, viņai bija gandrīz vai kauns. Protams, līgumi ir jāparaksta, iestādei ir jāfunkcionē, taču pa vidu vēl bija pacienti šī sāpju nasta un plīties virsū ar dokumentu kaudzi Evai šķita necienīgi, it kā šāda izturēšanās zaimotu sāpes. Taču šie dokumenti dāvāja Evai ilgi kāroto iespēju beidzot personīgi un it kā nejauši parunāt ar Bergu. Lai gan tas bija tikai kārtējais niecīgais solītis pretī meitenes slepenajam mērķim, tomēr viņa jutās tik satraukta, it kā kuru katru mirkli varētu sasniegt visu sapņu piepildījumu. Eva saņēmās, lai pateiktu sakāmo līdz galam. “Vadītāja palūdza šos papīrus parakstīt jau tagad, ja vien tas ir iespējams. Pašlaik tiek plānots jaunais budžets un tāpēc…” Evas smalkās rokas ar žestiem centās sakārtot izrunājamos vārdus un teikumus, taču Berga kungs viņu pārtrauca.

“Vadītājai ir jāšķūrē savi papīru kalni, tāda nu ir dzīve,” viņa balsī skanēja smaids, un Eva beidzot uzdrošinājās ielūkoties viņa acīs. Tās smaidīja. “Dodiet tik šurp papīrus. Ja neiebilstat, varbūt mēs varētu aiziet līdz soliņam, lai varu visu kārtīgi izskatīt un parakstīt?”

Eva pamāja. “Protams.”

Berga kungs, no jauna atdevis dokumentus Evai, satvēra ratiņkrēsla rokturus un sāka to stumt parka soliņa virzienā.

“Jūs šeit strādājat nesen, ja pareizi esmu pamanījis?” “Jā, tikai divus mēnešus. Pie daudzām lietām vēl jāpierod.” Eva nervozi aplaizīja lūpas un mēģināja izdomāt, vai vajag teikt, ka viņa ir pamanījusi, cik bieži pats Bergs apmeklē pansionātu.

“Es gan šo iestādi pazīstu ilgāku laiku piecpadsmit gadu laikā esmu gandrīz vai no galvas iemācījies visas parka taciņas, koku zarus un oļus.”

Eva saprotoši pamāja, īsti nezinādama, ko lai atbild. Viņa domīgi vēroja, kā Bergs pagriež ratiņkrēslu tā, lai tas atrastos ar skatu pret parka soliņu.

Kamēr viņš šķirstīja līguma veidlapas, parakstīja, atšifrēja parakstu un atzīmēja datumu, Eva domīgi vēroja bālo sievieti, kas sagumusi sēdēja ratiņkrēslā. Viņas gaišie mati ar dažām sirmām šķipsnām bija rūpīgi saķemmēti, rokas glīti saliktas klēpī, mugurā vecmodīga, taču skaista kleita, kuras svārku daļa atsedza vien pašus kurpju purngalus.

Eva zināja, ka šī kleita pacientei ir stipri par lielu tāpat kā visas viņas drēbes. Eva pietiekami daudz reižu šo sievieti bija ķemmējusi, kopusi un ģērbusi, lai no galvas zinātu viņas auguma aprises. Šī viennozīmīgi varēja būt pansionāta visskaistākā iemītniece, ja vien viņas seja…

“Izskatās, ka pansionāts loti alkst sakārtot nākotnes attiecības ar saviem, teiksim tā, klientiem,” Berga kungs ierunājās, atdodams Evai parakstītus papīrus. “It kā mums būtu cita izvēle.”

“Jā, tāpēc es, atklāti runājot, jūtos diezgan neērti, kad man jātraucē tuvinieki ar šīm līgumu lietām. Es saprotu, ka jums nav viegli.”

“Nesatraucieties. Pirmkārt, tāda ir sistēma, otrkārt, tā nav jūsu vaina, un, treškārt,” Bergs nopietni ielūkojās Evas acīs, “pie visa var pierast. Ticiet man.”

Eva pamāja. “Es zinu, Berga kungs. Ticiet man, es šo to par šīm lietām zinu.”

Bergs viegli pacēla uzaci un pamāja. “Tas ir apbrīnojami, vai ne? Cilvēka spēks. Turklāt šis spēks te ir redzams no dažādām pusēm piemēram, mans spēks vairs nejust sāpes un Lotes spēks palikt tur, kur viņa ir šobrīd.” “Lote? Tas ir viņas vārds?” Eva uzdrīkstējās skaļi brīnīties. Tad, sajutusi, ka Berga kungs viņu cieši vēro, steidzās piebilst: “Atvainojiet, vienkārši man viņa visu laiku bijusi paciente no 48. palātas. Arī dokumentos ir tikai L. Berga. Tāpēc es nemaz nezināju, kāds ir viņas vārds.” “Jā, tā ir mana sieva. Lote.”

Eva ielūkojās nekustīgi sēdošās sievietes sejā, cenšoties pielaikot viņai vārdu “Lote”. Tomēr meitene tā arī nespēja saprast, kā šis vārds sader ar pacienti un vai tas viņai piestāv-jo viņas seja bija kā čaumala, kā necaurredzams mūris. Vai nāves maska.

Patiesību sakot, strādājot pansionātā pirmo nedēļu, Evai bija jāpieliek daudz pūļu, lai spētu mierīgi uztvert “pacienti no 48. palātas”. Viņas seja tajā bija kaut kas tik šausminošs, ka Evai sākumā šermuļi skrēja pār kauliem no domas vien, ka viņai ar šo pacienti palātā būs jāatrodas divatā. Divu mēnešu laikā Eva iemācījās neskatīties, nedomāt, neanalizēt savas izjūtas, taču sākums bija grūts.

Un arī tagad, klausoties Berga kunga mierīgajā balss tembrā, Eva lēni, kā taustīdamās uzdrīkstējās atkal ielūkoties šīs pacientes Lotes sejā.

Sievietes seja bija saviebta, mute pavērta, bet zilās acis šausmās ieplestas un izvelbtas. Šķita, ka Lote kaut ko redz, uz kaut ko raugās un nespēj novērsties. Evai bija sajūta, ka Lotes dzīve ir palikusi stopkadrā, kaut kādā briesmīgā mirklī, kurš nesaprotamā veidā ir ieildzis, no pagātnes iestiepdamies nākotnē un kļūdams par mūžīgo tagadni. Lote varēja ēst, viņa varēja aizvērt acis un aizmigt, taču viņas pamatstāvoklis bija šāds mēmā kliedzienā sastindzis, iekšēji, dvēseliski, nevis fiziski paralizēts un tāpat dvēseliski sāpošs. Vismaz reizi divās dienās Loti piemeklēja lēkmes. Tās nebija agresijas lēkmes; viņa netrakoja, nelaida putas pār lūpām un nemēģināja sakost vai nagiem plosīt mediķus, kopējas vai apmeklētājus, kā dažreiz darīja citi pansionāta iemītnieki. Lotes lēkmes bija daudz baisākas. Viņa vienkārši sāka kliegt. Kliedziena skaņa bija aizlauzta, gārdzoša un… klusa, tomēr tas bija visbriesmīgākais kliedziens, kādu Evai bija nācies dzirdēt. Laižot pāri sastingušajām lūpām šādu klusu, stieptu un bezgalīgu kliedzienu, Lotei sāka trūkt elpas, un viņas izvelbtās acis kļuva vēl lielākas, līdz zīlītes pārgriezās un starp plakstiņiem rēgojās vien asinīm pielijuši acu baltumi. Bet kliedziens turpinājās.

Evai gan studiju, gan prakses laikā bija gadījies redzēt dažādus slimniekus. Viņa bija turējusi satrakotu, pēcdzemdību psihozes salauztu sievieti, kura bija noslīcinājusi savu jaundzimušo bērnu, bet, nonākusi psihiatriskajā slimnīcā, gandrīz pārgrauza rīkli sanitārei. Eva bija saviesīgi pļāpājusi vismaz ar divām Marijām Antuanetēm un vienu Nostradamu, viņai bija tas gods dzirdēt īpaši slepenu informāciju par starpvalstu sazvērestību, kuras rezultātā uz ielām nolaupa cilvēkus, lai no viņiem taisītu biomasu modificētas kukurūzas audzēšanai. Eva bija redzējusi gan šausmas, gan smieklus caur asarām, taču vēl nekad agrāk viņai nebija bijusi darīšana ar tādu pacienti kā L. Berga.

“Jūs viņa satrauc, vai ne?” Berga kungs nopietni vēroja Evu.

“Jā, godīgi sakot, ļoti. Es nezinu, kas tur ir…” Eva sajuta drebuļus un ielūkojās Antona Berga acīs, kuras, paslēpušās aiz briļļu stikliem, izskatījās draudzīgas un saprotošas.

“Saldēt, lūdzu, kā jūs sauc?” viņš laipni vaicāja.

“Ak, atvainojiet, es neesmu stādījusies priekšā.” Eva jau grasījās izplūst pieklājības liekvārdībā, taču Berga kungs pacēla roku, ar žestu likdams viņai mitēties.

“Atvainošanās ir lieka. Patiesību sakot, jāatvainojas būtu man, jo es pats neesmu nedz stādījies priekšā, nedz paspiedis jums roku.” To teikdams, viņš pastiepa Evai pretī savu plato plaukstu un, galanti paklanījies, teica: “Antons Bergs.”

Eva samulsa un juta, ka nosarkst.

“Eva Tilgale. Ļoti patīkami.” Viņa paspieda Berga kunga roku un apjukusi atglauda no pieres tumšās cirtas. Tad saņēmās, lai izspēlētu savu trumpja kārti, cerot, ka ir izvēlējusies pareizo mirldi.

“Berga kungs, sakiet, lūdzu, vai Lotes situācijā… Vai ir iespējams viņu kaut kā atgriezt atpakaļ? Es nezinu, regresijas terapija vai ar to apvienota hipnoze…”

Antons Bergs piemiedza acis. Mirkli nebija iespējams pateikt, vai šis ir tipisks tuvredzīga cilvēka žests vai ari aizdomu un nepatikas izpausme.

“Jūs esat mācījusies psihoterapiju?” sejai tomēr atmaigstot, vīrietis ieinteresēts vaicāja.

“Jā, patiesību sakot, es joprojām mācos.” Eva piesardzīgi izvēlējās vārdus, baidīdamās saļodzīt šķietamo līdzsvaru šo plāno ledu, kas tikko bija sācis veidot tiltu starp viņu un Berga kungu. “Mans mērķis ir atvērt privātpraksi un varbūt pat klīniku. Kādreiz. Tā būtu oficiālās psihoterapijas un psihiatrijas sfēra es vēl neesmu droša, kuru no tām izvēlēšos, savukārt paralēli tam mans sapnis ir pilnveidot zināšanas par regresijas terapiju un citām oficiālā ārstniecībā ne pārāk atzītām lietām un teorijām.”

Viņa pacēla galvu un mazliet izaicinoši ielūkojās sarunu biedra acis, kuras ar neslēptu interesi pētīja jauno sievieti. Eva saprata, ka trumpis ir izspēlēts pareizi un viņas teiktais ir Antonu Bergu ieinteresējis. Viņš jau grasījās kaut ko teikt, bet šis mirklis sašķīda druskās, viņas kabatā atskanot mobilā telefona zvanam.

Eva atvainojās, steidzīgi atbildēja un tikpat ātri pabeidza telefonsarunu.

“Baha svīta čellam? Jums ir laba gaume,” Berga kungs pasmaidīja par telefona zvana melodiju.

“Jā, Bahs mani nomierina.” Eva noklepojās un pastiepa vīrietim pretī roku. “Man bija patīkami ar jums aprunāties. Diemžēl man jāatgriežas pansionātā.”

Berga kungs paspieda viņas roku un atvadījās, palikdams divvientulībā ar mēmo Loti.

“Sasodīts! Sasodīts!” Pa ceļam uz medicīnas personāla spārnu Eva nemitīgi murmināja. Tieši tagad, kad viņi nonāca pie regresijas tēmas, tieši tagad! Kāpēc viņa neiedomājās izslēgt telefonu vai atstāt to ģērbtuvē? Mirklis bija sabojāts, un ilgi gaidītā izdevība palaista vējā.

Vakarā, pēc dežūras atgriezusies savā nelielajā dzīvoklītī, Eva ielēja glāzi vīna un apsēdās pie rakstāmgalda. Atvērusi augšējo atvilktni, viņa izvilka nobružātu grāmatu melnos vākos. Grāmatas muguriņa bija noplīsusi, taču uz priekšējā vāka vēl varēja salasīt zeltītiem burtiem iespiesto autora vārdu un darba nosaukumu.

A. Bergs

K. Junga mācība par arhetipiem regresijas terapijas kontekstā

Eva domīgi pārlapoja nelielo sējumu, tad, ielikusi grāmatu atpakaļ atvilktnē, klusi sacīja: “Mums jāparunā, Berga kungs. Un mēs parunāsim.” Iztukšojusi glāzi, viņa ērtāk atlaidās krēslā, paņēma rokā pildspalvu, piebīdīja sev tuvāk kladi un aizvēra acis.

Kādu brīdi tā sēdējusi, Eva lēnām pacēla roku, uzlika to uz klades un, acis neatvērusi, sāka rakstīt.

Divas nākamās nedēļas Evai palidoja vēja spārniem. Viņas uzmanība bija nospriegota kā loka stīga, cenšoties panākt, lai privātie plāni un rūpīgi izstrādātā stratēģija netraucētu pildīt ikdienas pienākumus pansionātā, bet darba saistības nenostātos ceļā starp viņu un Bergu.

Eva lēni, neuzkrītoši un neatlaidīgi tuvinājās Berga kungam, cenšoties izlikt visdažādākās lamatas, lai būtu droša par to, ka starp viņiem izveidotā saikne pieaug spēkā un kļūst aizvien īsāka. Viņa piepalīdzēja nejaušībām un stratēģiski tās izplānoja, gādādama, lai Berga kungs sāk aprast ar Evas klātbūtni un sabiedrību un lai viņa kļūtu Bergam interesanta lai viņa beidzot varētu piedabūt Bergu runāt un palīdzēt viņai. Jauno sievieti maz interesēja, kas notiks pēc tam, vai viņi turpinās sadarboties un viņš kļūs par meitenes skolotāju vai arī viņi aizies katrs uz savu pusi. Galvenais bija uzzināt to, ko zināja Antons Bergs. Par katru cenu uzzināt un piespiest viņu atklāt savas prasmes.

Ceļā uz rīta misi Antons Bergs juta trauksmi. Lūgšanas, gavēņi, meditācijas, fanātiska uzticība reliģiskajai praksei un ierastais miers, ko tā Antonam sniedza, šoreiz nespēja nodrošināt stabilu satvaru viņa ikdienai un pārliecinoši noslēgt apli šo trauslo robežu starp viņu un ārpasauli. Katru nakti sapņos viņš redzēja Filemonu un dzirdēja tā balsi, lai arī centās neklausīties un pārkliegt tā teikto. Viņš murgoja un raizējās par Loti, un brīžiem Bergam šķita, ka pirms piecpadsmit gadiem piedzīvotā katastrofa tomēr viņu sasniegs, lai šoreiz iznīcinātu, samaļot un pārvēršot pīšļos ne tikai viņa dvēseli, bet ari ķermeni.

Naktīs Antonu vajāja murgi, bet pa dienu viņš mocījās, vērojot ratiņkrēslam piekalto sievieti. Pēdējo nedēļu laikā viņas lēkmes bija kļuvušas biežākas un smagākas, no elpas trūkuma viņa bieži zaudēja samaņu un savā mēmajā nekustīgumā nez kā tomēr iemanījās izturēties citādi, nekā ierasts. Antons Bergs nesaprata, vai objektīvā realitāte tiešām kļuvusi citāda vai ari viņš pats piepeši kļuvis pārāk atvērts intuitīviem māņiem. Viņš jutās iztramdīts, pagalam nomocīts un vientuļš pats savas dzīves, sava ego un kļūdu ķīlnieks, kuram nav tiesību nedz pēc kāda sniegties, nedz pat domās pieļaut iespēju pamest savu par moku kameru kļuvušo vientuļnieka celli.

Savādi, ka tieši šajā smagajā laikā viņa dzīvē ienāca Eva. Viņa bija izrādījusies līdzvērtīgs sarunu biedrs, un meitenes sabiedrība Antonam bija kā svaigs gaisa malks un patīkamas pārmaiņas. Nejaušās tikšanās reizes ar Evu viņu izklaidēja un iepriecināja. Viņš pat pieķēra sevi gaidām nākamo iespēju parunāt ar meiteni un slepus priecājās par kopīgajām pastaigām pansionāta parkā. Meitene prata viņu negaidīti pārsteigt, uzsākot sarunu par kādu sarežģītu tēmu, izsakot neparastu piezīmi vai lietišķi daloties kādā viņai svarīgā informācijā. Un Antons, uz brīdi atmodies no raizēm par Loti un iekšējā nemiera, sparīgi metās intelektuālajā divkaujā un spraigā viedokļu apmaiņā. Šie mirkļi izgaismoja ikdienu un uz brīdi radīja miera un nākotnes iespējamības mirāžu.

Pēc mises Bergam piezvanīja grāmatvedis un lūdza steidzami ierasties parakstīt ceturkšņa atskaiti. Neparedzētais brauciens nozīmēja to, ka viņš nevarēs apmeklēt Loti. Ņemot vērā pēdējā laika biežās lēkmes, Bergs bažījās, vai viņa prombūtne, izjaukdama ierasto dienas ritējumu, sievu kaut kādā veidā nesatrauks. Paņēmis rokās mobilo tālruni, viņš sameklēja pansionāta vadības numuru.

Desmit minūšu laikā viņam izdevās visu nokārtot ar pansionāta vadību, sadabūt Evas privāto tālruņa numuru, sazvanīt pašu meiteni un norunāt, ka Berga vietā šodien par Loti parūpēsies viņa, sastādot kompāniju pastaigā, nolasot slimniecei kādas grāmatas fragmentu un vienkārši kaut ko pastāstot. Lai gan Evai bija brīvdiena, tomēr Bergs sarunāja, ka meitene pusi dienas pavadīs pie Lotes, bet vakarā Bergs viņai piezvanīs, lai noskaidrotu, kā abām gājis.

Tas, ka Antons Bergs bija dabūjis viņas numuru un piezvanījis, uzticēdams ļoti personisku lūgumu, Evu ne tikai iepriecināja, bet pacēla eiforijas virsotnē. Viss attīstījās labāk un ātrāk, nekā viņa bija domājusi. Tagad, pārnākusi mājās un iekārtojusies uz dīvāna, viņa gaidīja Berga zvanu. Telefons atradās rokas stiepiena attālumā, bet pati meitene, satraukti elpojot, centās iegrimt Baha mūzikā un pievērsties mandalai, pie kuras strādāja jau otro nedēļu.

Beidzot iezvanījās telefons.

Antons Bergs uzmanīgi noklausījās Evas ziņojumu par Lotes veselību, atviegloti nopūtās, uzzinot, ka diena bija pagājusi bez lēkmēm, un kārtējo reizi atvainojās Evai par to, ka sagandējis brīvdienu.

“Ko jūs, Berga kungs! Man ir prieks, ka varēju palīdzēt. Rīt man ir vēl viena brīvdiena, turklāt es tik un tā neko nebiju ieplānojusi, droši vien visa diena būtu pagājusi spēlēs ar Filemonu.” To pateikusi, Eva iekoda sev lūpā. Kāpēc viņai paspruka Filemona vārds? Vai to maz vajadzēja pieminēt?

“Ar Filemonu?” Berga balss klausulē skanēja pavisam savādi.

“Ak, tas… Berga kungs, tie ir nieki,” viņa steidzīgi skaidroja, nesaprazdama, cik daudz drīkst sacīt un vai vispār vajadzētu kaut ko teikt. Tomēr spēle bija sākusies, un viņai vajadzēja tikt klāt Bergam, pat ja tagad ir jāatklāj kaut kas tāds, ko viņa būtu gribējusi pastāstīt krietni vēlāk.

“Redziet, Filemons ir tāds kā iedomu draugs. Vai garīgais skolotājs, var arī tā viņu nosaukt. Tā ir mana spēle ar arhetipiem, nekas vairāk. Tāpēc tiešām neraizējieties, brīvdiena man tik un tā bija pastaiga ar Loti bija īsta atpūta.”

Berga kungs vēlreiz pateicās, tad, aizbildinādamies ar darbiem, ātri atvadījās.

Evas pirmītējais prieks un panākumu reibonis acumirklī noplaka. Viņa jutās mazliet muļķīgi, ka tik neuzmanīgi izpļāpājusies. Turklāt meitene sāka satraukties: ja nu Bergs visu sapratīs? Ja nu viņš kļūs nepieejams un nemaz neļaus viņai runāt? Liegs iespēju rasties pareizajam abpusējas uzticības brīdim, kad Eva beidzot varētu atklāti pastāstīt par sevi un lūgt palīdzību?

Viņa ilgi nespēja iemigt, cīnīdamās ar bažām, nedrošību un bailēm. Beidzot jau krietni pāri pusnaktij viņas prāts pierima un viņa iegrima trauslā, caurspīdīgā snaudas mākonī, no kura meiteni pamodināja mobilā tālruņa klusā iedūkšanās. Pastiepusi roku un paņēmusi telefonu, viņa izlasīja ziņu.

“Eva, lūdzu, neliedziet man iespēju uzaicināt Jūs vakariņās. Gaidīšu Jūs rīt astoņos vakarā manā mājā. Nosūtīšu pēc Jums taksometru. Antons"

Eva vairākas reizes pārlasīja ziņu, tad dziļi ievilka elpu un smaidīdama atslīga spilvenos.

Rīt, viņa domāja. Rītvakar. Tas beidzot notiks.

Tāpat ar tīksmu kaķisku smaidu uz lūpām Eva laidās miegā.

Turpretī Antons Bergs iemigt nemaz negrasījās.

Tas, ka Eva pieminēja Filemona vārdu, bija smaga atgriešanās realitātē. Tātad viņš ir tepat, un nejaušību nav. Un Evas remdējošā klātbūtne arī tā ir tikai ilūzija, aiz kuras nevis nekā nav nedz nākotnes, nedz perspektīvas vai prieka kripatas, bet ir tieši tas, no kā Antons šo piecpadsmit gadu laikā bija mēģinājis bēgt vai vismaz paslēpties. Eva bija atgriešanās izejas punktā.

Pirmā reakcija bija bēgt. Nomainīt pansionātu vai pilsētu, pārtraukt kontaktus un pazust. Tomēr Antons nespēja izlikties nemanām briesmas, kuras draudēja Evai. Viņas gudrība, neatlaidība, asais prāts, pašpārliecinātība, lepnības iedīgļi un vārdā nenosakāmais īpašību kopums, kas Antona acīs meiteni bija padarījis par savējo, par līdzvērtīgu un interesantu, visas šīs iezīmes brēktin brēca par to, ka viņa nemitēsies. Protams, kā gan citādi! Tas, ko viņa runāja par regresijas terapiju, viņas interese par oficiāli neatzītiem psihoterapijas paņēmieniem, viņas dziļās zināšanas par ļoti neordinārām lietām… Agrāk vai vēlāk viņa panāks savu un sāks iet pa ceļu, par kuru nevajadzētu pat domāt. Ja vien jau tagad neatrodas uz šā ceļa. Spēles ar Filemonu, viņa bija teikusi? Filemons nespēlējas. Viņš paverdzina un salauž.

Un Antons nolēma runāt. Tas bija mazākais, ko viņš varētu darīt, lai izpirktu savu vainu un nodalījumu Lotei. Nē, kuru gan viņš māna izpirkt tik un tā neko nevarēs, bet varēs rīkoties pareizi. Izdarīt pareizo izvēli, atšķirt labo no ļaunā. Viņam būs jāsaņemas un Evai viss jāizstāsta. Lai novērstu iespējamos draudus. Lai apliecinātu, ka viņš ir apguvis mācību un ir gatavs ielūkoties savas dvēseles postošajā tumsā.

Aizsūtījis Evai īsziņu ar uzaicinājumu vakariņās, Antons Bergs izslēdza istabā gaismu un atlaidās krēslā, kur viņš sāka gaidīt rīta mises stundu, šo tautas opiju, kurš daudzus gadus bija vienīgais, kas Antonam palīdzēja izturēt sāpes un virzīties no dienas dienā, no tagadnes nākotnē, līdzi kā neārstējamu augoni stiepjot pagātni.

Kāpdama laukā no taksometra, Eva ar grūtībām valdīja patīkamo satraukumu, kas tūkstoš tauriņu spārniem kņudināja pakrūti un sirdij lika mežonīgi sisties. Viņas tumši brūnie, gandrīz melnie mati bija izlaisti, kaklu greznoja viena vienīga rotaslieta zelta ķēdītē iekārts medaljons, kurš attēloja aplī ietvertu koku ar vienlīdz kupliem zariem un saknēm. Evai mugurā bija tumšzila kleita, kurā viņa izskatījās kā izkāpusi no melnbaltas franču filmas. Viņa bija rūpīgi saposusies, jo šovakar beidzot jutās gatava doties kaujā atklāt savas kārtis un lūgt Berga palīdzību un padomu.

Un tur jau bija Antons Bergs, kurš pa dārza celiņu nāca viņai pretī.

Vakariņu galds bija klāts viesistabā. Kamīnā sprakšķēja uguns, un telpā valdīja senatnīga puskrēsla.

Pārmijuši pieklājības frāzes un malkodami vīnu, Eva un Antons kādu brīdi ļāvās klusumam. Viņiem abiem bija, ko teikt, un abi centās atrast piemērotu mirkli, lai beidzot varētu uzsākt to, kā dēļ pašlaik atradās vienā telpā, pie viena galda rokas stiepiena attālumā viens no otra. Abi gaidīja, kad iekšējās uzdrīkstēšanās līmenis būs sasniedzis atzīmi, pēc kuras atpakaļceļa vairs nebūs.

Un abus vienlīdz spēcīgi baidīja varbūtība neatrast ceļu tālāk un nesasniegt iecerēto.

Pirmā ierunājās Eva.

“Berga kungs, man ir nepieciešams ar jums parunāt. Par ļoti nopietnu tēmu. Es ļoti lūdzu jūs uzklausīt mani. Es lūdzu jūsu uzmanību iesākumā, bet pēc tam lūgšu jūsu padomu un palīdzību.”

Antons Bergs nopietni palūkojās uz Evu un skumji pasmaidīja.

“Eva, dīvainas un šķietami neizskaidrojamas sagadīšanās dēļ arī man jums ir kas sakāms. Un arī es lūdzu jūs mani uzklausīt un saprast.”

Eva, neatraudama skatienu, lūkojās vīrietim acīs, un viņai radās sajūta, ka tās redz viņai cauri un viņi abi šovakar satikušies, lai runātu par vienu un to pašu.

“Eva, es ļaušu jums runāt pirmajai. Es uzmanīgi klausos. Lūdzu, stāstiet!”

Eva pamāja, tad, dziļi ievilkusi elpu un augsti pacēlusi galvu, iztaisnoja muguru un sāka runāt.

“Berga kungs, jūs jau zināt, ka studēju psihoterapiju. Tā ir mana profesionālā interese un aizraušanās. Brīžiem pat apsēstība. Man jāatzīstas, ka zinu, kas jūs esat. Man ir jūsu grāmata.”

Antona Berga sejā nepakustējās ne vaibsts. Kaut viņa zinātu, ko viņš patiesībā domā! Vai viņš ir saērcināts? Nepatīkami pārsteigts? Glaimots? Ieinteresēts? Viņa dziļi ieelpoja un turpināja:

“Pirms pieciem gadiem es sāku interesēties par regresijas terapiju un iespēju ar hipnozes palīdzību atcerēties savas iepriekšējās dzīves. Man bija domubiedri, mēs kopā eksperimentējām jāteic, diezgan veiksmīgi.

Tieši tolaik es daudz lasīju Junga darbus, mani interesēja viņa mandalas, uzskati par kolektīvo bezapziņu, viņa pieredze ar garīgiem vadītājiem, sarunas ar mirušajiem. Tas viss mani iedvesmoja. Un es pati sāku vingrināties automātiskajā pierakstā, cerot, ka teksts ir garu diktēts, nevis manas apziņas joki, un mēģināt izprast iepriekšējo dzīvju fenomenu. Un tā lēnām un pakāpeniski man sāka izdoties arvien labāk. Es savā zemapziņā, bet varbūt garu pasaulē kāda gan tam nozīme sāku meklēt sev garīgo skolotāju, un, tāpat kā Jungs, nosaucu to par Filemonu. Es vēlos iemācīties pārvaldīt regresijas terapiju līdz pilnībai es gribu pati kļūt par skolotāju citiem, gribu, lai pie manis nāktu cilvēki un es varētu viņiem palīdzēt izstaigāt iepriekšējās dzīves. Es gribu prast ievest cilvēkus tādā transā, lai viņi, būdami pie pilnas apziņas, pieredzētu saskarsmi ar pagātni. Aci pret aci ar sevi citā laikā. Tas būtu kā tilts, pa kuru būtu iespējams staigāt pavisam brīvi no vienas dzīves otrā, atcerēties gadsimtiem vai gadu desmitiem, bet varbūt pat gadu tūkstošiem senu pieredzi un notikumus. Iesākumā es visu darīju pati, bet tad uzaicināju palīgā Filemonu. Un tieši sarunā ar Filemonu es uzzināju par jūsu darbu. Es zinu, Berga kungs, ka esat pieredzējis regresijas terapijas speciālists. Cik man ir zināms, jūs darījāt tieši to, par ko es pati sapņoju.”

Bergs domīgi pamāja, bet joprojām nebilda ne vārda.

“Es dabūju jūsu grāmatu. Izlasīju to no vāka līdz vākam. Es zinu, ka jūs protat pavadīt cilvēkus uz iepriekšējo dzīvi. Es gribu, lai jūs kļūtu par manu pavadoni. Lai palīdzat man iemācīties brīvi piekļūt savām pagātnes dzīvēm, lai es spētu tajās iekļūt arī pati, prastu tajās netraucēti pārvietoties un pieredzēt notikušo apzināti pieredzēt. Pagaidām pati redzu tikai atsevišķus tēlus, bet varbūt savu fantāziju. Un tad, kad to pratīšu, es varēšu strādāt ar citiem. Es pati vēlos kļūt par pavadoni. Es sajūtu sevī misijas apziņu, es gandrīz vai redzu, kā pie manis nāk cilvēki ar savām problēmām un traumām un es viņiem palīdzu. Kopš manā dzīvē ir Filemons, man veicas daudz labāk, es arvien skaidrāk izjūtu savu aicinājumu, bet, kā jau es teicu, viņš man lika jūs sameklēt. Es saprotu, ka viņš grib, lai jūs kļūtu par manu skolotāju.”

Eva, satraukti elpodama, apklusa. Viņa beidzot bija pateikusi visu. Un tagad viss bija Antona Berga rokās. Tūlīt tiks lemta viņas nākotne. Eva gaidīja, kad Bergs beidzot kaut ko teiks. Vairāk par visu viņa tagad baidījās no tā, ka viņš varētu aiziet un pārtraukt jebkādus kontaktus. Tad Evas plāni sagrūs. Patiesību sakot, viņa pat nezināja, ko darītu tādā situācijā. Iekšēji meitene nepieļāva atteikuma iespēju un negribēja pat domāt par atraidījumu.

“Vai jums ir zināms, ka es ar to vairs nenodarbojos?” Antons Bergs klusi jautāja, pievērsis Evai caururbjošu skatienu.

Eva pamāja.

“Es jūs ļoti ilgi meklēju. Man izdevās noskaidrot, ka jūs esat likvidējis savu praksi un pametis profesora vietu. Neviens nezināja, kur jūs meklēt. Ar milzīgām grūtībām es noskaidroju, ka šajā pansionātā ārstējas kāds jūsu radinieks, kuru bieži apmeklējat. Tāpēc es pieteicos šeit strādāt. Lūdzu, nedomājiet, ka es ļaunprātīgi izmantoju mūsu pazīšanos tiešām, tā nav. Es ļoti priecājos par mūsu sarunām, laiku, kuru pavadījām kopā… Lūdzu, ticiet man. Es būtu gribējusi runāt ar jums uzreiz, bet nezināju, kā lai sāk. Es baidījos, ka jūs man atteiksiet, ka negribēsiet palīdzēt, negribēsiet mani mācīt. Es joprojām baidos. Saprotiet, jūs esat mana vienīgā cerība.” Berga kungs klusēdams pielēja glāzēs vīnu. Tad, pasniedzis Evai dzērienu, ērtāk iekārtojās krēslā un, piemiedzis acis, ierunājās.

“Eva, ja vēlaties manu ieteikumu, te tas ir: pārtrauciet to visu. Ātri un uz visiem laikiem. Metiet tam mieru. Jūs esat jauna, gudra un inteliģenta sieviete, jūsu zināšanas noderēs parastā psihoterapijā, jūs varat strādāt ar smilšu terapiju vai atvērt konsultatīvo praksi. Ticiet man uz vārda jums nevajag krāmēties ar šīm lietām. To nevienam nevajag. Un nekontaktējieties vairs ar Filemonu. Nekad.”

“Profesor, jūs nesaprotat, tas ir manas dzīves mērķis!” Eva viņu pārtrauca.

Antons Bergs pašūpoja galvu un pieliecās viņai tuvāk. “Eva, es par šo visu nojautu. Kad jūs telefonsarunā pieminējāt Filemona vārdu, es sapratu, ka jūs esat tāda pati kā es… vienīgi bez manas pieredzes. Bez manām nelaimēm. Es jūs lūdzu aizmirstiet visu. Nebojājiet sev dzīvi.” “Es nevaru to aizmirst, es to nemaz negribu. Jā, jums taisnība, man nav jūsu pieredzes, un tieši tāpēc es esmu šeit. Es lūdzu jūs dalīties savā pieredzē. Es to gribu izpelnīties. Izlūgties. Kaut kādā veidā nopirkt, ja tas ir nepieciešams. Jūs varat man palīdzēt. Es gribu iet tālāk, prast strādāt ar savām zināšanām un attīstīt regresijas terapiju līdz nevainojamai pilnībai.”

Bergs noklepojās un, nolicis uz galda vīna glāzi, viegli pabungāja pa galdu ar pirkstu galiem, un veltīja Evai skumju smaidu.

“Jūs gribat manu pieredzi? Labi. Jūs to dabūsiet. Jūs esat otrais cilvēks, kam to uzticēšu. Gribu brīdināt: tā nav viegla nasta.”

Eva pamāja un, elpu aizturējusi, gaidīja, ko vīrietis teiks.

“Eva, es dzīvoju ar šo pieredzi katru dienu. Un katru dienu nesekmīgi cenšos no tās paglābties. Redziet, es biju kā jūs gribēju kaut ko atklāt, kaut kur izlauzties un kļūt par kaut ko īpašu. Es alku atzinības un panākumu, gribēju iekarot savu vietu psihoterapijas un regresijas terapijas aprindās. Tieši tāpat kā jūs, es alku kļūt par cietēju glābiņu, skolotāju, pavadoni uz vietām, kur parasts cilvēks nevar tik vienkārši nokļūt. Šī godkāre un dzīvniecisks izsalkums pēc panākumiem un atzinības es to redzu arī jūsos. Nē, nesatraucieties, tās nav sliktas īpašības, ja ar tām prot apieties un stingri kontrolēt. Es nepratu kontrolēt. Es tam ļāvos un pakļāvos."

Antons Bergs apklusa un smagi nopūtās. Tad, no jauna pievērsies Evai, turpināja:

“Man arī bija domubiedri. Kad es sāku apjaust savu prasmi atcerēties iepriekšējās dzīves un palīdzēt citiem nonākt attiecīgajā transa stāvoklī, lai sastaptu savu pagātni, es biju jauns un godkārīgs. Un, tāpat kā jūs, aizrāvos ar Jungu. Man bija lielisks draugs, mēs kopā mācījāmies skolā. Pēc skolas viņš visus pārsteidza ar iestāšanos katoļu garīgajā seminārā, lai kļūtu par priesteri. Sākumā mēs bieži tikāmies un daudz runājām. Viņš mēdza jokot, ka mēs abi būsim dvēseļu gani viņš kā draudzes priesteris un biktstēvs, bet es kā psihoterapeits. Tomēr ar laiku viņš sāka ievērot to, ko es nemanīju, manu maldīšanos un ļaušanos godkāres valdzinājumam. Es atceros mūsu pirmspēdējo sarunu semināra dārzā. Viņš nopietni man teica: “Paklau, Anton, vai zini, kāpēc tik daudzi ticīgie piesardzīgi un pat nosodoši izturas pret Junga atklāsmēm, viņa automātisko pierakstu, garu balsīm, sarunām ar mirušajiem?” Es toreiz pasmīnēju un atbildēju, ka ticība bieži vien baidās zaudēt savu ietekmi, nepieļauj kritiku un negrib zaudēt kādu no sava ganāmpulka avīm. Mans klasesbiedrs toreiz skumji skatījās uz mani un teica: “Nē, tu maldies. Ne jau par to baidās ticīgie. Mēs baidāmies par šo balsu, garu, automātiskā pieraksta un garīgo skolotāju izcelsmi. Vai mirušie gari spēj pacelt dvēseli un palīdzēt kaut ko iemācīties un pilnveidoties, tiecoties uz gaismu un dievišķo? Kā tu zini, ka šie gari nav dēmoni ar tūkstoš sejām un miljoniem masku? Kā tu zini, ka tas, ko tu iemācies no gariem, pat ja tev šķiet, ka tas nāk no tavas zemapziņas, kā tu zini, ka tas ir labs?” Toreiz mūsu saruna ne pie kā nenoveda, jo es biju jauns un panākumu apreibināts. Es nicīgi pasmējos par viņa bažām, aizrādīdams, ka viņš seminārā ir zaudējis spriestspēju un atvērtību dzīvei.

Redziet, Eva, es tolaik jau biju ieguvis šķietami labāku draugu. Garīgu būtni, savas zemapziņas ēnu, kuru nosaucu…” Bergs uz mirkli apklusa un nopietni palūkojās uz Evu, “… par Filemonu. Tieši tāpat kā jūs nosaucāt savu skolotāju, un tieši tāpat kā Karls Gustavs bija nodēvējis savējo. Eva, vai jūs neredzat šeit kopsakarību? Ne tikai to, ka mēs it kā izrādām cieņu un ejam Junga pēdās? Vai jums nešķiet, ka mēs visi katrs savā laikā esam sastapuši vienu un to pašu garīgo būtni? Varbūt pat dēmonu?”

Eva klusēja, nopietni raudzīdamās uz Bergu.

“Varbūt,” viņa klusi teica. “Jā, tas ir neparasti, bet varbūt tā ir zīme? Varbūt tā ir izraudzītības zīme, ka tieši mēs esam izvēlēti, lai nestu šo zināšanu gaismu tālāk?”

“Ak, Eva, jūs taču zināt, ka ari Lucifers bija gaismas nesējs,” Antons skumji pasmaidīja. “Tad klausieties tālāk. Tolaik pats lielākais atbalsts man bija Lote. Jā, šī Lote, kuru jūs pazīstat kā pusdzīvu dārzeni ratiņkrēslā. Bet tolaik… Viņa bija mana asistente, labākais draugs un dedzīga visu manu eksperimentu atbalstītāja. Viņa bija daiļa sapņotāja, tāds gandrīz vai nimfas tips trausla un maiga, ievainojama un brīnumaina… Mēs apprecējāmies, viņa gribēja bērnus, un tā būtu viņas sūtība tik mīloša un gādīga viņa bija. Diemžēl bērnu Lotei nevarēja būt, un tā bija viņas sāpe. Tomēr viņai bija kāds sapnis. Pareizāk savdabīga fantāzija vai iedoma. Viņa man bieži stāstīja, ka viņu mēdz pārņemt brīnumainas laimes pilnas izjūtas. Kā atmiņas par kaut ko tālu, bet bezgala skaistu un dārgu. Lote man rādīja kādu māju piepilsētā ikreiz, ejot tai garām, viņa gara acīm spēja iztēloties saulainu vasaras dienu, bērnu čalas dārzā, mājas rosības skaņas, kas nāca pa atvērtajiem nama logiem… Lote bija pārliecināta, ka tās ir neizdzisušas atmiņas par iepriekšējo dzīvi. Un tad Filemons man ieteica aizvest Lotes apziņu uz šo mirkli uz šo pagātnes oāzi, lai viņa sāktu mācīties pati apzināti piekļūt no apziņas paslēptajai informācijai, mērķis bija izveidot šo pagātnes pieredzi par alternatīvo realitāti, kas būtu paralēli šai te, tagadnes īstenībai. Lote dedzīgi pieķērās šai idejai, jo bija pārliecināta, ka tā dos viņai milzu laimi. Viņa bija pārliecināta, ka šajā pagātnē ir bērni, viņa to juta. Un viņa tik ļoti vēlējās bērnu, ka bija gatava samierināties kaut vai ar pagājušās laimes atblāzmu. Un tā mēs sākām. Lēnām, soli pa solim. Pirmie seansi bija tikai ģeogrāfijas apzināšanās. Un tiešām izrādījās, ka tieši tas nams, kuru Lote man bija rādījusi, ir bijis nozīmīgs viņas iepriekšējā dzīvē. Mēs atradām pareizās atmiņas, pareizo vietu un pēcpusdienu saulainu maija dienu, kad smaržoja ceriņi un spīdēja saule. Un Lote, atrazdamās transā un tomēr lieliski apzinādamās visu, devās izpētīt šo vietu. Pieredzēt notikumu. Vienīgais, kas toreiz šķita savādi, bija tas, ka viņa šo vietu neredzēja kā tās iemītnieki. Viņa nebija nedz laimīgā māte, kuras bērni skraidelē pagalmā, nedz vīrs, kurš viesistabā pie apaļa sarkankoka galdiņa lasa avīzi. Viņa nebija arī kāds no tiem bērniem nedz septiņgadīgā meitene, nedz viņas piecgadīgais brālis vai divgadīgais brālītis, apaļvaidzis puisēns, kurš neveikliem soļiem steidzās pretī cauri pagalmam. Lote it kā stāvēja vārtos, grasīdamās iet iekšā. Tas bija tikai trešais seanss, kad Lotes ziņojumi par iepriekšējo dzīvi kļuva pavisam savādi. Pat biedējoši. Bet es diemžēl to nesapratu uzreiz.”

“Kādā ziņā biedējoši?” Eva izmantoja profesora pauzi.

“Grūti atbildēt. Tas vien, ka viņa to visu vēroja. Tā laime, kuru viņa tā ilgojās pieredzēt pagātnē, izrādījās vien malā stāvētāja novērojums. Un sajūtas. Viņa pēkšņi sāka teikt, ka jūt nemieru. Ka kaut kas ir aplam. Un tad… Tad viņa atmiņās palūkojās lejup un ieraudzīja savas kājas, kurās bija melni, gari zābald. Un melnas bikses. Es atceros, kā viņa satraukti teica: “Izskatās pēc kaut kādas uniformas.” Un es vienalga nesapratu, ka seanss jābeidz. Filemons tikai deva norādes, kā man jāvada viņas ceļojums, kā jāpalīdz orientēties telpā, laikā… Un es nemanīju izbailes Lotes balsi. Un tad viņa teica: “Anton, es redzu to mazo puisīti… Viņš skrien man pretī un smaida. Es nezinu man ir kaut kā jocīgi ap sirdi. Te kaut kas nav tā… Tas nav tā, kā es biju domājusi… Mazais smaida, viņam rociņās ir koka bumba. Viņš nāk man klāt. Es redzu savu roku. Melni ādas cimdi. Es pabužinu mazajam matiņus. Tad… Nē, Anton, nē… Es sagrābju puisīti viena roka tur viņa plecus, bet otra sagrābusi viņa zodu no apakšas. Viņš sāk raudāt. Un es… es strauji parauju viņa galvu sānis. Krakšķis. Viņš saļimst.” Un Lotei šajā brīdī sākās histērija.”

Eva mēmi klausījās, bet viņas sirds ātri dauzījās.

“Histēriski kliedzot, Lote turpināja aprakstīt notiekošo. Es visu atceros vārds vārdā, es tik bieži dzirdu sev ausīs viņas satraukto balsi. “Meitene mani ieraudzīja un sāka kliegt: “Dāvid! Dāvid! Mammu! Tas cilvēks kaut ko izdarīja Dāvidam!” Bet es eju uz priekšu pāri pagalmam. Es izvelku pistoli un šauju. Meitene nokrīt. Viņas brālis piecgadnieks sastindzis stāv un skatās uz mani. Un tad pa durvīm izskrien sieviete un kliedz: “Dāvid! Rebeka!” Un viņa kliedz, kliedz.” Un ari Lote kliedza. Tad viņa turpināja: “Mazais zēns pēkšņi ir pieskrējis man klāt un, sagrābis aiz rokas, cenšas man iespert. Es viņu purinu nost. Man ap roku ir sarkans apsējs. Ak Dievs… Uz apsēja ir kāškrusts. Es nometu puiku zemē un spārdu ar zābakiem. Un sieviete tik kliedz: “Nātān! Nē! Lieciet viņu mierā! Nātān, dēliņ!” Un tad es Loti pazaudēju. Viņa sāka kliegt. Nereaģējot uz maniem vārdiem, pieskārieniem un centieniem izvest viņu no transa. Viņa kliedza necilvēcīgi, mežonīgi, ilgi un skaļi, līdz viņai aizsmaka balss. Tad kliedziens pārauga ķērcienā, vaidā, briesmīgā skaņā. Un arī tā izsīka pēc stundas, divām vai trim… Un viss. Tas notika pirms piecpadsmit gadiem. Mana neveiksmīgā eksperimenta ietvaros, kad klausījos nevis sievieti, kuru mīlu, bet Filemonu. Lote vairs neatgriezās.”

Antons Bergs apklusa un sēdēja, lūkodamies vienā punktā.

“Bet kas notika? Kas tas īsti ir?” Eva noplātīja rokas, meklējot piemērotus vārdus un cenšoties tikt galā ar dzirdēto.

“Es domāju viņa nebija gaidījusi, ka cerētās idilles vietā nāksies konfrontēties ar sevi kā nacistu karavīru, kurš slaktē ebrejus. Jā, pēc tam es noskaidroju, ka tajā mājā tiešām līdz trīsdesmito gadu vidum dzīvoja kāda ebreju ārsta ģimene virs, sieva, trīs bērni. Tad ebreju ģimeni no nama “iztīrīja” un tur ievācās vācu virsnieks, kurš pēc dažiem gadiem turpat dārza ābelē pakārās. Lote šī maigā, jūtīgā, mīļā un trauslā sieviete iepriekšējā dzīvē bija ne tikai apgriezusi sprandu divgadniekam, bet vēsā mierā noslepkavojusi veselu ģimeni, piecus nevainīgus cilvēkus. Un savā tagadējā dzīvē viņa nolūkojās uz kādreizējo sevi, un redzētā šausmas viņu salauza. Savas dvēseles netīrumu apzināšanās bija par smagu. Piecpadsmit gadu laikā es krustu šķērsu esmu apdomājis šo notikumu. Droši vien dvēseles līmenī viņa tik ļoti nožēloja izdarīto, ka šis atmiņas par neskartu laimi, par vēl neizpostīto paradīzi pavadīja viņu ari šajā dzīvē. Un viņas vēlme pēc ģimenes un bērniem varbūt tas bija izpirkums, alkas dāvāt dzīvību, radīt un pasargāt, nevis iznīcināt? Kas to lai zina. Bet viņas psihe neizturēja. Un viņa palika tur tajā mirklī. Jūs taču zināt, ka viņa joprojām kliedz.”

Eva māja ar galvu. Viņa nesaprata, ko lai saka un ko vispār var teikt pēc visa dzirdētā.

“Pēc notikušā es vēlreiz pēdējo reizi tikos ar savu skolasbiedru, kurš jau bija katoļu priesteris. Es viņam izstāstīju par notikušo. Un līdz pat šodienai uzticīgi sekoju viņa ieteikumam es meklēju Dievu, jo gari mani pievīla un izpostīja. Es alku kļūt par kaut ko īpašu, bet tagad ilgojos miera un pazemīgas vienkāršības. Es lūdzos un pielūdzu Dievu, lai man nebūtu jādzird Filemona balss, kura no manis neatkāpjas. Tāpēc es jūs lūdzu aizmirstiet to visu un sāciet dzīvot un ne jau pagātnē. Bet tagad,” Bergs piecēlās un no augšas palūkojās uz Evu, “taksometrs jūs gaida pie vārtiem. Jūs mani atvainosiet, es tagad atvadīšos no jums. Lūdzu, apdomājiet, ko teicu, un neatkārtojiet manus grēkus. Un netraucējiet mani vairs.” Tad, mirkli klusējis, viņš piebilda:

“Es vēlu jums… nē, nevis veiksmi, bet sirdsmieru. Veiksme var būt dēmonu dāvana. Bet sirdsmiers tas ir sargājams svētums.”

Eva piecēlās un atvadījusies paklausīgi devās uz durvīm.

Braukdama mājās taksometrā, Eva stingi lūkojās laukā pa logu. Kaut kas viņas sirdī sēroja par lielo izdevību, kura tā arī netika īstenota. Viņa juta skumjas par Loti, par Antonu Bergu un cilvēkiem no pagātnes. Viņai bija žēl, ka Bergs sevi ir izniekojis, ļaudams sērām sevi sagraut un apturēt. Viņa gan juta līdzi profesoram, gan mazliet nicināja viņa gļēvumu, bet jaunās sievietes prāta aukstie zobrati mehāniski skaitļoja nākotnes iespējas. Vai viņa spētu nepieļaut Berga kļūdas? Vai, būdama pavadone, viņa spētu sevi apliecināt kā labāko un talantīgāko? Vai ari Bergam bija taisnība un tā ir vienīgi godkāres spēle ar nesamaksājamām likmēm?

Jaunais vīrietis, kurš vadīja taksometru, atpakaļskata spogulī krietnu bridi bija vērojis domīgo pasažieri. Viņa bija skaista, mazliet skumja un kaut kādā ziņā raganīgi neatvairāma. Viņas klātbūtne piepildīja mašīnas salona mazo telpu, padarot to elektriski uzlādētu, smagi juteklisku un kārdinājumu pilnu. Vest tādu sievieti un nemēģināt iepazīties šķita gandrīz vai grēcīgi.

Taksometra vadītājs noklepojās un sadūšojās uzsākt sarunu, uz labu laimi izvēlēdamies pirmo sarunas tēmu, kas nez no kurienes bija iešāvusies viņam prātā:

“Jūs ticat iepriekšējām dzīvēm?”

Eva atrāva skatienu no loga un, ilgi lūkojusies acīs vīrieša atspulgam, atplauka koķetas kaķenes smaidā.

“Ne tikai ticu, bet spēju turp arī aizvest!”

Jānis Valks. Emp. Electromagnetic pulse

Veltīts elektroniķiem Vikingam un Sātanam * * *

Nevarētu teikt, ka es dusmotos uz kādu par notikušo, un uz ko gan dusmoties? Uz sauli? Kaut kā muļķīgi. Uz zinātniekiem un uz NASA? Kāpēc? Nu tāpēc, ka viņi savlaicīgi nebrīdināja. Ari uz viņiem dusmoties būtu muļķīgi, jo viņi taču brīdināja, brīdināja jau pāris gadu, un tādēļ vairs neviens neklausījās, jo pēdējā laikā nekādi nopietnāki brīdinājumi par iepriekšējiem nebija izskanējuši.

Nebija jau ari, par ko brīdināt. Kā vēlāk man pastāstīja skolotājs, vainīga bija nevis saule, bet gan ļoti gudri cil- <

vēki.

Ne uz vienu dusmoties man nebija iemesla, vienīgi pašam uz sevi. Par ko? Par to, ka pēdējā dziesma, kuru es uzliku ēterā, bija Billie Jean, un tā jau bija tiešām cūcība.

Nevis Rolling Stones, nevis Beatles, nevis The Doors vai Aerosmith, Metallica, nu kaut vai Rammstein un KMFDM, kas būtu apokalipsei piemērotāk. Nē, Džeksons čikstēja savu čikstamo, pie kārtējā kauciena “Bnīīlīīī Džīīīīn” pazuda strāva, un pasaule apstājās. Ne jau zemeslode pārtrauca griezties apstājās viss, kas darbojās ar

elektriskās strāvas palīdzību, un tas ir ļoti daudz. Ikdienā ļaudis nenojauš, cik tas ir daudz. Varētu jau ari nedusmoties kurš gan zināja, ka tieši tajā naktī, tieši trijos un vienpadsmit minūtēs atgadīsies kaut kas apokaliptisks?

* * *

Man patīk… patika pacūkoties ēterā pa naktīm, uzlikt kādu sviestainu gabalu, pamuldēt muļķības un tā tālāk. Neviens, izņemot taksometru šoferus, nakts portjē un guļošus naktssargus vai diennakts ēstuvju apmeklētājus, neklausās radio trijos naktī, un tiem, kas klausās, ir pilnīgi vienalga, vai skan Džeksons, Rammšteins vai gospeļu koris.

Nolaidība, nolādēta nolaidība pēdējā dziesma, ko uzliku ēterā, bija Billie Jean, un to, ka pēdējo manis uzlikto skaņdarbu izpilda liels melnais vīrietis, kurš vēlas būt maza baltā meitenīte, es nespēju sev piedot.

* * *

Mani sauc Džons. Var jau būt, ka patiesībā kādreiz mani tā nesauca, bet pēc tik ilga laika, kad neviens mani nav uzrunājis vārdā, tas aizmirsies, bet vārdu Džons aizmirst ir grūtāk nekā jebkuru citu. Tālab sauciet mani par Džonu un ar šo vārdu domājiet mani kad to dzirdēšu, atsaukšos. Šobrīd es atsauktos uz pilnīgi jebkuru vārdu, skaņu vai uztveramu signālu.

Džoni un Džoniji ir man visapkārt. Resnā Džona pīrādziņu maisiņš, kurā metu manis apgrauztos un kranča noskrubinātos kaiju kaulus. Pēdējais Black John tabakas paciņu ducis, atlikusi kaste ar Johnnie Walker viskija pudelēm, Farmer John liellopu gaļas konservu krājums, un galu galā vēl jau ir tāds puisis kā Džons Do [1] . tas laikam jau esmu es pats, re ari uzvārds man ir Do. Šķiet, šobrīd visi, ja vien vēl kāds ir atlicis, varētu saukties par Do. Citi Džoni Do mani interesēja, bet vēl vairāk mani interesēja, vai ir ari kāda Džeina Do. Cilvēces turpināšana vai atjaunošana manos plānos neietilpa ne agrāk, ne it īpaši pašlaik. Es nebiju tik ambiciozs, lai, nogrābjot kādu Džeinu Do, nosauktu to par Ievu un pats mainītu vārdu uz Ādamu, lai dotos atjaunot civilizāciju. Nē, mani interesēja Džeinas bez tālredzīgiem ģimenes dibināšanas plāniem. Pēc vispārējā piesārņojuma šķiet, ka tad, ja ari notiktu tā niecīgā iespēja un piedzimtu mazulis, to varētu sūtīt pa taisno uz Holivudu bez grima filmēties šausmu filmās, tikai problēma ir tāda, ka arī Holivudas vairs nav. Patiesībā tā nav problēma, tas ir viens no jaunās pasaules pozitīvajiem aspektiem tāda kā atpestīšana.

* * *

Nav jau tā, ka man nebūtu, ar ko parunāt. Varu runāt ar sevi. Risinām sarunas, sastrīdamies un pēc brīža salīgstam mieru. Mēdzu aprunāties ar lietām, darbarīkiem, ieročiem un nošautajām kaijām, tomēr šīs sarunas ir garlaicīgas un vienpusējas. Ir vēl viens sarunu biedrs, kurš uz maniem vārdiem ari reaģē, tas ir suns Totiņš. Par Totiņu es viņu iesaucu, kad devāmies ceļā. Kāpēc Totiņš? Atstājot pilsētu, es jutos tā, ka mans suns būtu jāsauc par Totiņu. Vai nav pietiekams iemesls?

Totiņš ir vidēja tītara lieluma, nenosakāmas sugas krancis, kurš man pieklīda. Lai cik dīvaini nebūtu, viņš pieklīda šeit uz jumta un ierodoties izglāba manu dzīvību. Sākumā viņi bija divi, divi kranči. Tas otrais, trakais, bija lielāks par Totiņu. Lielais man uzbruka, un, ja viņam izdotos man iekost, tad es šeit nomirtu, jo man nav ne jausmas, kādas zāles jālieto pret trakumsērgu un vai tas, ar ko slimo trakie baru suņi, ir parastā trakumsērga. Lielais krancis metās man virsū, bet viņam ceļā stājās Totiņš, kuru šis aprija vienā paņēmienā pat neiekožot. Ja jau viņu aprija, tad kā viņš var dzīvot šeit vecajā radiostudijā? Tas ir dīvains stāsts, kuru varbūt pastāstīšu vēlāk, bet varbūt ari nepastāstīšu dzirdu lidojam kaiju baru, vakar nevienu nenošāvu, un nācās pieķerties konservu rezervei, šodien jāpacenšas nomedīt vairāk un gaļu iesālīt.

* * #

Kur palika cilvēki? Nezinu. Neiespējami kaut ko noskaidrot tāpat vien. Nevar ieslēgt datoru, atvērt interneta pārlūku un googlei pajautāt kas, pie velna, notiek? Kādu brīdi ļaudis manīju tur lejā, reizēm saskrējos ar kādu savās pirmajās marodiera naktīs, bet pēc dažām nedēļām bija redzams tikai retais, tad arvien mazāk un mazāk. Primārais droši vien bija apkures jautājums. Sabiedrisko ēku pilnajā centrā, kad karstais ūdens pa caurulēm vairs necirkulēja, nebija iespējas kurināt krāsnis vai kamīnus. Cik gan ilgi var sildīties pie degošām atkritumu urnām? Ļaudis aizgāja. Man par laimi, tajā liktenīgajā nakti trijos un vienpadsmit minūtēs šai apkaimē bija pietiekami maz ļaužu, lai vēlāk tie nespētu apgrūtināt manu eksistenci ar savām tiesībām uz resursiem. Pāris nakšu salis uz jumta pie ugunskura, es no ventilācijas sistēmas gabaliem studijā uzkonstruēju kamīnu, un tas mani izglāba.

Kad es dauzīju stikla durvis un zāģēju restes, lai iekļūtu veikalos, neviens mani netraucēja. Signalizācija nedarbojās, apsardzes pultīs neiedegās sarkanas brīdinājuma diodes, un jebkādas automašīnas nevarēja iedarbināt, visa elektronika bija čuššš nobeigusies. Viens nepatīkams incidents ar kādu bārdainu tēvaini gan gadījās. Kad biju iznesis no veikala kārtējo krājumu kaudzi un devos atpakaļ, man pretī slāja kāds vīrs. Cilvēku tik tuvu nebiju redzējis pietiekami sen un gribēju uzsaukt sveicienu, bet nepaspēju. Vīrs, mani ieraudzījis, iegaudojās, pacēla cirvi un, to vicinādams, metās virsū. Viņam nepaveicās. Asinīm burzguļojot no brūces, vīrs ar arbaleta bultu kaklā gārgdams mira vismaz divas minūtes. Biju apjucis, šokēts, nokaunējies un nelaimīgs. Tai vakarā piedzēros. Šis bija mans pirmais; nācās saprast to, ka kas tāds, iespējams, atgadīsies vēl un vēl. Pasaule bija mainījusies, elektrības pazušana ieviesa jaunus likumus, kuri ļoti atšķīrās no vecajiem. Par laimi, šis pirmais palika pirmais uz ilgu laiku. Es tā arī nesapratu, kas viņam bija par problēmām, vai es personīgi nepatiku vai viņam nepatika neviens, vai arī tā trakumsērga, ar ko slimoja baru suņi, bija kāds jauns vīruss, kurš ķēra cilvēkus, nevis tos nonāvējot, bet gan padarot trakus.

Pāris mēnešu pēc elektrības aiziešanas atnāca pavasaris, sniegs kusa negribīgi ilgi. Vērdamies pelēcīgajās debesīs un mēģinādams atminēties citus pavasarus, es sapratu, ka arī laiks ir mainījies. No milzīgajiem ugunsgrēkiem, kas liesmoja mēnešiem ilgi, gaisā pacēlušies dūmi, kvēpi un pelni aizsedza sauli, kura tikai paretam spēja izlauzties caur šiem šķēršļiem. Par kodolziemu to īsti nevarētu saukt, bet par kaut ko līdzīgu gan gaiss bija tik piesārņots, ka ikdienā nācās nēsāt respiratoru, aizsargbrilles un domāt par došanos ceļā, pirms sākas nākamā ziema. Patiesībā es pats līdz tam neaizdomātos, ja nesatiktu kādu cilvēku, kurš šoreiz man virsū ar ieročiem nemetās un bija priecīgs par iespēju paviesoties manā pārbūvētajā studijā. Tas bija kāds koledžas dabaszinātņu skolotājs no ziemeļiem ideāli, labi, ka ne baņķieris vai PR speciālists, šis vīrs man izskaidroja daudz par norisēm visapkārt, par to, kas noticis, un par to, kas gaidāms.

Ugunsgrēki bija briesmīgi. Cerēdams, ka liesmas neatnāks līdz centram, es tos vēroju caurām naktīm, līdz apnika. Līča otrā pusē esošā naftas pārstrādes rūpnīca un osta dega ilgi, dienu no dienas dunēja cisternu sprādzieni, un pret debesīm vijās dūmu mutuļi, aizsegdami visu pamali. Naktīs liesmu radītā gaisma bija tik spilgta, ka pat no tāda attāluma varēju lasīt no netālās bibliotēkas paņemtās grāmatas. Arī mūziku es sev sagādāju. Kādā antikvariātā atradu veco laiku patafonu ar griežamo kloķi un milzīgu tauri, čupiņu ar platēm un, atstiepis to visu uz savu jumta mitekli, varēju baudīt mūziku. Diemžēl tur nebija nekas pārāk svaigs vai vienkārši nenovecojis, bet šajos apstākļos tieši klasika bija lielākā vērtība.

To, ka jādodas uz dienvidiem, es laikam sapratu tajā rītā, kad ieraudzīju spainī sasalušu ūdeni. Tas nebūtu brīnums, ja pasaulē ap mani skaitītos novembris vai oktobra beigas, bet nē, nebija ne viens, ne otrs. Pēc maniem aprēķiniem, bija augusts, pats karstākais laiks. Dabaszinātņu skolotājam bija taisnība, un šis fakts mani vedināja ticēt arī visam pārējam, ko viņš stāstīja.

Klimats ir mainījies, un kļūs tikai aukstāks, janvārī temperatūra noslīdēs līdz mīnus sešdesmit grādiem, un to izturēt būs ļoti grūti. Polārpētnieki gan iztur arī tādus apstākļus, bet viņiem ir elektrība, tālo ziemeļu iezemieši izdzīvo bez elektrības, bet viņiem ir bagāta dzīves pieredze. Ja šeit būs tādi mīnusi, tad kādi tie būs ziemeļos? Ziemeļu iedzimtajiem nāksies vien emigrēt uz dienvidiem, ja vien viņi jau nav paspējuši apmirt.

Nekas cits neatlika kā gatavoties ceļam. Skolotājs gāja kājām, mani šāda izklaide nevilināja. Laika vairs nebija daudz, jau piesala, vajadzēja transportu. Vajadzēja transportu jaunajā laikmetā, kad visa elektronika ir nederīga, datorizētie automašīnu vadības bloki, digitālās degvielas iesmidzināšanas sistēmas un elektroniskās balstiekārtas pateikušas atā, veči, iztieciet bez mums.

Kaijas pārstāja lidot pār manu jumtu. Tās vairs nepiemetās ēsmas laukā uz blakusēkas. Paretam kāda atplivinājās un nokļuva uz mana pusdienu galda, bet pārējās, lai ari bija redzamas, tomēr šāviena attālumā nepielidoja. Var jau būt, ka kaijas bija kļuvušas gudrākas, lai gan es tās šāvu no slēpņa. Biju iemanījies aprēķināt to, kā bultai piesietā aukla ietekmē lidojuma trajektoriju, un gandrīz pēc katra šāviena bultas galā bija medījums, kuru uzvilkt uz jumta. Kaiju gaļa nebija garda, bet šajos apstākļos vispieejamākā. Putnu iekšas nonāca uz blakusēkas jumta, kuru saucu par ēsmas lauku. Kādu laiku tas darbojās, un, lidojot uz barošanās vietām, daudzi putni beidza dzīvi manā ēsmas laukā, bet nu šis pārtikas avots bija izsmelts. Skolotājs stāstīja, kālab kaijas lido te pāri, un man vajadzēja paredzēt, ka ar laiku tas beigsies. Kaijas devās uz centru knābāt līķus tas bija vienkāršāk nekā ķert zivis, un droši vien arī zivju piekrastē nebija palicis diez cik daudz, jo jau tā piesārņotais okeāns tagad varētu atgādināt sērskābā gudrona dīķi. Kaijas, vārnām, suņiem un citiem ēdelīgiem zvēriem piepalīdzot, bija aprijušas centrā esošos līķus un tagad, šķiet, lidoja uz privātmāju rajoniem. Iedomājos, ka, ēdot kaijas, laikam pats esmu kļuvis par kanibālu vai drīzāk nekrokanibālu, lai gan pastarpinātu. Nu neko dabas cikli, Dieva pirksts, Darvina šķavas.

* * *

Ūdens sasala augustā, kaijas nelidoja, ko ēst, vairs nebija. Badīgi pablenzu uz Totiņu un, nolēmis, ka dzīvs krancis ir vērtīgāks nekā niecīga gaļas rezerve, apbruņojos nedaudz tālākam pārgājienam.

Galvenokārt manas, bet ari citu ļautiņu darbības rezultātā tuvākajā lielveikalā nekā ēdama vairs nebija. Nu labi, bija… karameles un smirdīgā ķēpā pārvērties saldējums, dārzeņu puvekļi un tā pārtika, kura bez elektrības bojājās pietiekami ātri, lai to nevarētu paspēt apēst. Mazāku veikalu centrā nebija, līdz nākamajam veikalam bija desmit kvartāli. Pa ceļam nositis sešus suņus un knapi izvairījies no sakošanas, nonākot galā, secināju, ka palikuši tikai kaķu konservi nekas, tos arī var ēst. Atradās arī ūdens, kura man trūka. Dzeramā ūdens jautājums bija kļuvis par problēmu gandrīz viss savāktais bija iztērēts, īpaši tāpēc, ka, sākumā neapzinādamies stāvokļa nopietnību, mazgāju traukus un mazgājos pats. Zināt, kāda bauda ir mazgāties minerālūdenī, kurš kādreiz maksāja divdesmit dolārus galonā un kuru pat nekad nebiju dzēris? Nezināt? Pamēģiniet. Es to izbaudīju un tagad nožēloju. Lietus lija, bet tā jaunais sastāvs uzrāva uz ādas čulgas, ja nepaveicās laicīgi pamukt zem jumta. Izmēģināju ūdens attīrīšanas tabletes, bet arī pēc tām ūdens garšoja visai draņķīgi.

Kājošana sirojumos bija pārāk bīstama un nepatīkami neauglīga. Vajadzēja doties prom un vajadzēja braucamo. Braucamo nopietnāku par iepirkuma ratiņiem, kurus stūma skolotājs. Viņš gan filozofēja par to, ka sameklēšot velosipēdu, bet arī šāds transports mani neapmierināja. Man vajadzēja ko nopietnāku, un es lauzīju galvu…

* * *

Skolotājs bija gudrs tādiem jau skolotājiem jābūt -, bet šis bija īpašs. Viņš mācīja savus priekšmetus neaptēstiem ļautiņiem, kas pēc vecuma būtu tā kā pieaugušie, bet pēc garīgās attīstības paliktu bērnudārzā uz otru gadu proti, koledžas apmeklētājiem. Lai kā arī būtu vīrs, kuru sastapu uz ielas pēdējiem spēkiem cīnāmies pret klaiņojošu suņu baru, un izglābu, bija gudrs. Profesors, kurš sekoja līdzi dažnedažādām norisēm pasaulē un ne tikai pasaulē arī kosmosā. Kā izrādījās, saules uzliesmojums nemaz nav vainīgs pie tā, kas piemeklēja cilvēci. Zemeslodes tumšā puse saules uzliesmojuma gadījumā varētu būt daļēji pasargāta. Nē, tur bija kas cits, un to izraisīja cilvēces paši gudrākie prāti.

* * *

Beidzot es izdomāju pavisam vienkāršu transporta jautājuma risinājumu, un man nebija skaidrs, kālab par to neieminējās skolotājs. Šķiet, viņš bija cietējs, suicidāls postapokalipses Jēzus. Motormuzejs tas bija risinājums. Motormuzejā atradās visvisādas vecas mašīnas nu, tas tā kā būtu loģiski -, bet visvisādajām vecajām mašīnām ir viena gauži pozitīva īpašība: jo tās ir vecākas, jo tajās mazāk elektronikas, un kādā brīdī šie parametri nonāk tādā attiecībā, ka elektromagnētiskais impulss automašīnas darbību vairs neietekmē.

Esat dzirdējuši par hadronu kolaideru? Neesat? Arī labi, lai gan vajadzētu no tā arī cēlās visas ziepes. Hadronu kolaiders ir tāda milzīga pazemes būve uz robežas starp Šveici un Franciju, daudzu kilometru diametra aplis, kurā stiepjas caurules. To verķi sauc arī par daļiņu paātrinātāju. Tā nu šie tur paātrina daļiņas, līdz rada antimatēriju tādējādi tik gudri prāti, kādi vispār nav iespējami, pēta Visuma izcelšanos, Lielo Sprādzienu. Tā nu viņi dabūja vienu pamatīgu sprādzienu. Antimatērija ir gauži nestabila padarīšana, kas, saskaroties ar matēriju, rada tādu blīkšķi, ka visas Otrā pasaules kara sprāgstvielas, pieķerot klāt dažus kodolizmēģinājumus un desmit Hirosimas, tāds bērna pirdiens vien ir. To man pastāstīja skolotājs. Viņš intemeta tiešraidē bija sekojis līdzi kārtējam izmēģinājumam apokaliptiskajā caurulē, un kaut kas tur bija nogājis greizi. Tika iegūts pārmērīgs antivielas daudzums, kuru nostabilizēt nebija gudrišu spēkos. Pēc skolotāja aprēķiniem, tur, kur jābūt Šveicei un Alpiem, tagad ir Atlantijas okeāns, tālāk ir putrā samaltas zemes zona, un varbūt tikai dienvidos aiz Sahāras un ziemeļos ap polāro loku varētu sastapt kādu dzīvo. Iespējams, cunami ir atnācis līdz Amerikai, varbūt Ņujorka ir noskalota, bet bez elektrības tā tāpat nebūtu lietojama. Mums rietumkrastā gan viss mierīgi nekādu vērā ņemamu viļņošanos, nemaz nerunājot par cunami, nemanīju. Toties ķīmijas rūpnīcas, gan jau kāda atomelektrostacija, naftas glabātavas un daudz kas cits aizgāja gaisā tā, ka saule ilgi nespēs izlauzties caur piesārņojumu, un, kā skolotājs teica, no milzīgā sprādziena Eiropā varētu arī nobīdīties Zemes ass. Jātiek uz dienvidiem, ja vien tie vēl ir dienvidi kompass trako. Antimatērijas anihilācijas radītais elektromagnētiskais impulss apskrēja visu zemeslodi, un lielākoties nekur nekas vairs nebija tā kā agrāk, izņemot vietas, kur elektrības nebija arī pirms tam, bet gan piesārņojums nonāks arī tur.

* * *

Mašīnu mēs ar Totiņu, kuru tobrīd vēl nesaucu par Totiņu, atradām. Motormuzejā, ko ņemt, bija daudz,

bet nekas no ekspozīcijas neatbilda situācijas nežēlīgajām prasībām. Man vislabāk patika Ford T, bet šis auto nosprāgtu pie pirmajām grūtībām. Totiņš izvēlējās kādu no piecdesmito gadu kulta vāģiem ar mīkstajiem, plašajiem sēdekļiem, bet ne jau ar tādu limuzīnu varētu doties ceļā. Izstaigājuši muzeja zāles, mēs iegriezāmies darbnīcās, un tur arī uzgāju īsto transportlīdzekli trisasu Dodge Powerwagon, kuru muzeja mehāniķi pa brīviem brīžiem bija pārbūvējuši, šķiet, cīņām mašīnu dauzīšanas ringā vai dalībai postapokaliptiskā kino. Kino bija kļuvis par realitāti, un postapokalipse par ikdienu. Dodža priekšā bija milzīga ķīļveida lāpsta, šasija paaugstināta, un uzliktas armijas smagā auto pildītās riepas, arī dzinējs bija nomainīts pret jaudīgāku.

* * *

Šķaidot visu, kas traucēja pārvietoties, ar savu jauno braucamo atgriezos centrā, lai no studijas savāktu tur palikušos krājumus. Antikvariātā, kurš savulaik man dāvāja patafonu, sameklēju ar roku griežamu ūdens sūkni, mājsaimniecības preču veikalā paņēmu šļūtenes, lai no degvielas uzpildes staciju tvertnēm izsūknētu benzīnu. Beidzot kopā ar Totiņu bijām gatavi ceļam.

Apstājoties pilsētas nomalē, viadukta augstākajā punktā es uzkāpu uz mašīnas jumta un paņēmu suni rokās. Skatījāmies atpakaļ uz pilsētu, kuras centra debesskrāpji, mūsu līdzšinējās mājas, bija knapi samanāmi aiz netīrā gaisa vāliem, tad paskatījāmies uz priekšu, kur gulēja privātmāju rajons, pagrieziens uz starpštatu šoseju, meži un kalni, tālumā tinoties dūmakā. Pazīstama zeme, kura tagad būs brīnumu visticamāk, nepatīkamu brīnumu pilna.

Pēkšņi biju nobijies iztrūcies kā maza iebiedēta meitene, kurai blakus apstājas svešs auto. Šajā mirkli, šīs sajūtas iespaidā es nolēmu nosaukt kranci par Totiņu. Es biju Doroteja, kura tūlīt ienirs Oza zemes pārsteigumu pilnajos ceļu līkločos. Labi, ka Doroteja, nevis Billija Džina. Tomēr arī vārdu Doroteja kā savu es nepieņēmu. Mans suns lai ir Totiņš, bet es būšu Džons Do.

Ieva Melgalve. Jēzus ķirzaka

Pliķis

(C rp

I u nevari atgriezties nezināšanā,” ķirzaka saka. Tā skatās uz mani, nemirkšķinot ne aci, un es saku, es zinu, es zinu, es pat to nevaru at-zināt, tā ka vari nemaz nestāstīt.

Bazilisks, reizēm saukts par Jēzus ķirzaku, basiliscus basiliscus vai varbūt basiliscus vittatus Vikipēdija tā arī līdz galam neizskaidroja -, lumpačo pa silto ūdens virsmu manā paģiru vannā. Es iegrimstu, cik dziļi vien varu. Ķirzaka nemierīgi soļo riņķiem vien, laiku pa laikam uzmezdama man kaulainu aci. Man kļūst nelabi jau no skatīšanās vien uz šo koncentrēšanos, uz šo trīsfažu soli: pliķis, trieciens, atgūšanās, pliķis, trieciens, atgūšanās.

“Izbeidz,” es saku. “Es saprotu, skaidrs? Vienkārši nolien kaut kur nē, ne jau man uz sejas, fū ej tajā stūrī negribi? Nu labi, tad nāc uz plaukstas. Un tagad nespirinies, bet es centīšos uz tevi neskatīties.”

“Tu nevari mani aizredzēt prom,” ķirzaka saka, un man ir apnicis mēģināt pierādīt pretējo.

“Labi.” Es skatos uz slaido, pelēkbrūno reptili, kas izslējies stāv man uz delnas. Tas skatās atpakaļ, dzeltenās acis karaliski augstprātīgas.

“Es nekur neiešu.”

“Manis pēc.”

“Vismaz ne līdz brīdim, kad tu sapratīsi, ko gribu.” Tas piešķiebj galvu, mēģinādams izskatīties mīklains. Vai varbūt cerību pilns; nav jau tā, ka dzīve ar mani būtu kāda medusmaize. Pat ne ķirzakai. Varbūt tas grib doties atpakaļ mājās pie citiem baziliskiem, nodoties seksam vai ko nu halucinācijas dara, kad uz tām neviens neskatās.

“Ko tu gribi,” es nopietni saku. “Tu noteikti gribi man parādīt, ka nedrīkst lietot nezināmas izcelsmes vielas pat tad, ja tev ir apsolīts, ka baigi iecepis, bratān.”

“Es necepīju,” Jēzus ķirzaka saka.

“Un es neesmu bratāns.” Bet man patiesībā nav nekāda iemesla ņerkstēt par dzimumdiskrimināciju; nav jau tā, ka mans ikdienas apģērbs būtu diži meitenīgs. Es esmu viens no tiem sūda tīņiem: nemazgātas džīnas, nemazgāts krekliņš, pārauguši mati un nedaaudzis viss pārējais; es izskatos pēc kaut kāda narkomāna, lai arī patiesībā tāds neesmu.

“Es zinu, ka neesi,” ķirzaka saka. “Narkomāni nemēģina noteikt savas halucinācijas sugu.”

“Nu, un kurš tad tu esi? Basiliscus vai vittatus?” Es ceru uz vittatus, tas vismaz ir retāks.

Ķirzaka nīgri nošņācās. “Vairs nekāda spaisa, skaidrs? Apsoli.”

“Apsolu.” Man gan šķiet, ka slikti man ir no vīna, nevis spaisa, bet no spaisa man varētu būt ķirzaka, kas arī nav nekas patīkams.

“Turēšu pie vārda.”

“Un tagad pazūdi, ja?”

“Ko? Nē. Ne jau to es gribēju. Es to tikai tavā labā tas sūds padara tevi stulbu. Domā līdzi!” Ķirzaka uzsit pa ūdens virsmu, un es ar brīvo roku noslauku ūdens lāses no sejas. “Kāds bija jautājums?”

“Ko tu gribi?” es atkārtoju.

“Jā.” Ķirzaka cenšas mani nohipnotizēt, bet tai ne pārāk sanāk. “Lieta tāda, ka šajā pasaulē maldās viens jēriņš. Jā. Un man vajag, lai tu viņu atved atpakaļ.” “Jēriņš?”

“Nu saproti taču. Mazs jē-ē-ēriņš, ne no šīs pasaules.” Es novaikstos. Ķirzaka vaikstās pretī.

“Es nekur nepazudīšu,” tā paskaidro.

“Protams, pazudīsi. Ārā no asinsrites un prom.”

“Tad jau arī jēriņš pazudīs.” Un ķirzaka aizskrien pāri vannai līdz kājgalim, kur uz šķīvja stāv melones mizas viss, kas palicis no manas pēctripa maltītes.

Ej dirst, es nodomāju, bet nesaku; ķirzaka varētu to uztvert pārāk burtiski.

Kad es iznāku no vannasistabas, Džena noraizējusies skatās uz mani. “Kā ir?” viņa jautā.

“Ķirzaka? Sveika un vesela, kretīns tāds.” Es aizveru aiz sevis durvis, lai arī ir diezgan skaidrs, ka reptilis bez grūtībām izies cauri sienai. Kad būs aprijis melones mizu. Lai ari viņam taču būtu jābūt gaļēdājam, es nodomāju; bet labi, ka tā, ko tad es tam piedāvātu? Kaķu konservus? “Ko mēs darīsim?” Džena jautā.

“Vispirms paēd.” Es pievelku viņu sev klāt un sabužinu viņas cirtainos matus. “Izdzer tēju ar medu. Apsolies vairs nenarkoties. Vai ko nu šādos rītos jāsola.”

Džena kaut ko pusbalsī nomurmina. Es ņemu viņu līdzi uz virtuvi, es turu viņu sev klēpī. It kā viņa varētu pazust jebkurā brīdī.

Tad jau arī jēriņš pazudīs. Es apskauju viņu ciešāk. Nepazudis. Ja vien man par to būs kāda teikšana nepazudīs.

“Vai tu tur sarunājies ar viņu?”

“Ar ķirzaku? Jā. Muldēja kā velis.”

Viņas mati smaržo pēc medus. Es domāju nez kā tas būs, kad būs vasara un mēs iesim pastaigās, vai bites dejos ap viņas galvu kā pasakā par noslēpto princesi? “Ko viņš teica?”

Viņš teica, ka man tevi jāatdod. “Kaut kādas stulbības, es pat nesapratu.” Es izceļu Dženu no sava klēpja. “Labāk taisi man ēst, sieviete.”

Un viņa taisa arī. Viņa uzcep olas, viņa uzvāra tēju. Es klausos, kā čurkst panna, kā sīc gāze, kā svilpj tējkanna, kā sīki nadziņi skrapstinās pa virtuves grīdu. Ķirzaka skrāpējas, zvīņas krīt, mēle laiza sausas lūpas.

“Es ceru, ka viņš drīz pazudīs,” Džena saka. Viņa ķirzaku neredz, bet jūt manu spriedzi.

“Man pajāt,” es saku. “Manis pēc lai paliek kaut mūžību.”

Tapat viņam savu nedabūt.

Trieciens

Es apēdu olas un izdzeru tēju Džena nav izsalkusi, un es nevaru piedabūt viņu apēst ne kripatiņas -, un mēs atgriežamies gultā. Tāpat šī diena ir zudusi. Vai iegūta, kā uz to skatās. Es atplēšu vaļā granātābolu un sarindoju sēkliņas uz viņas krūtīm. Sīki dārgakmeņi uz baltās ādas, mirdzoša važiņa ap kaklu, šļakata rūgtas sulas un sīkās, baltās sēkliņas kā zobi, kas iecirtušies dziļi caurspīdīgi sārtajās lāsēs. Un viņa, ieplestām caurspidigi zilām acīm, tikko elpojoša. It kā pirmo reizi kāds izturētos pret viņas ķermeni tik maigi.

Es zinu, ka viņa atnāca pie manis tāpēc, ka domāja es esmu puisis. Es ceru, ka viņa palika tāpēc, ka es esmu, kas esmu.

Bet varbūt viņa nemaz nezina citu dzīvi kā vien šo kopā ar mani. Tas būtu skumji. Viņai būtu jābūt ārā, pasaulē, starp cilvēkiem, kas izturas pret viņu tik maigi un uzmanīgi kas izturas pret viņu tik mīloši un dāsni, kā es varbūt nekad nepratīšu.

Bet ne šodien. Es vēl nevaru palaist viņu vienu.

Es spēlējos ar granātābolu, ar sārtajām lāsēm, ar baltajiem nerviem to vidiņā. Es pārplēšu plāno, sarkano ādiņu un iepilinu sulu Dženas sārtajā mutē, tad iespiežu tajā visu sēkliņu. Viņa sakošļā un norij. “Laba meitene,” es saku un noskūpstu viņu. Otra sēkliņa ir man uz mēles. Viņa cenšas to atvirzīt, bet es iespiežu sēkliņu viņai mutē, rūgtā sula sajaucas ar siekalām.

“Tu esi jukusi,” viņa aizelsusies saka.

“Man ir paģiras,” es atbildu. “Mans ķermenis domā, ka nupat beigas klāt, un tagad cīnās par katru iespēju vēl dzīvot.”

“Es arī tā gribētu. Cīnīties.”

“Un es gribu, lai tu cīnies.”

“Bet man nav paģiru.”

“Tas nekas,” es saku un atdodu viņai trešo sēkliņu. Viņa ēd to no manas plaukstas. Kā jēriņš.

Mēs izejam ārā. Ir vakars, es gribu viņai parādīt pilsētu, tās gaismas un tiltus. Un atspulgus upē. Bet viņa velk mani uz tumšām vārtrūmēm, pamestām mājām un līkām ieliņām, it kā viņu turp sauktu kāds magnētisks spēks.

“Es negribu, lai tu tur ej,” es saku, un viņa atbild: “Šeit es satiku tevi. Šeit es tevī iemīlējos. Tu esi tumsa.”

Es gribu būt tev gaisma, es gribu būt saule un mirdzums, es domāju, bet neuzdrīkstos teikt; lai viņa mani mīl, un es būšu tas, ko viņa mīl, ne tas, ko viņai vajag.

“Tumsā atveras pasaules durvis, un mēs varam iziet tām cauri,” Džena saka.

“Un man šķita, ka tās ir narkotikas.”

Džena iesmejas. “Nē taču. Tikai tumsa. Dziļa kā ūdens, silta kā āda.” Un viņa pasper vēl soli tālāk naktī.

Es metos viņai pakaļ, satveru viņas roku. “Tad kāpēc tu ej uz tumsu? Vai tad tu gribi nonākt atpakaļ pasaulē, no kuras atnāci?”

Džena skatās sāņus, mati aizsedz viņas profilu. “Nē taču,” viņa saka.

“Jo tur tevi neviens nemīl.”

“Bet protams.”

Un viņa klusēdama dodas tālāk, un es klusēdama sekoju lejup pa ielām, pāri dubļainiem bruģakmeņiem, pie vecās upes gultnes, kur zeme ir tumša un mitra, kur ūdens ir pamests un sājš, tur viņa apsēžas uz sēru vītola stumbra, pārliekusies pāri klusajam ūdenim sasalušā mēness gaismā.

Viņa noslidina kurpes no pēdām. Es skatos, kā viena kurpīte zeltaina laiviņa noslīd pa dubļaino krastu līdz pat ūdensmalai.

“Ak vai.” Un viņa smejas.

“Gaidi turpat, es pacelšu.” Es iztēlojos, kā uzvilktu kurpīti viņas smalkajā pēdiņā. Kā tas nākas, ka Džena nemaz nav iesauļojusies, lai arī ir taču vasaras beigas?

Jo viņa nāk no tumsas.

Viņa smejas un atbalstās uz rokām, gatavojoties lēcienam.

Zālē ir ķirzaka.

“Nelec,” es saku klusi kā sapni, kad tu kliedz un kliedz, un nespēj izdot ne skaņas, līdz beidzot pamosties ar smilkstu.

Viņa lec.

Un tad viņa klusi iesaucas un paceļ pēdu slaidu un kailu pēdu -, viņa skatās uz to, uz sīku asins lāsīti. “Kāds te nometis adatu,” viņa saka.

Ķirzaka paķer viņas dzīvību un skrien, skrien projām pa ūdens virsmu, pliķis, trieciens, pliķis, trieciens, zem tilta un prom. Es satveru Dženu, nekas nav noticis, es saku, no tā nemirst, un, pat ja mirst, tad ne jau uzreiz, Džena, tev man jātic.

“Bet mans ķermenis domā, ka mirst,” Džena saka un apliek rokas man ap kaklu.

Viņa nemirst.

Viņa uzmirdz un izgaist.

Un tas ari viss, ārā no asinsrites, prom no šīs pasaules, projām un nav.

Vismaz tā jau tu gribētu, Jēzus ķirzaka, tā jau tu gribētu, es domāju. Tā jau tu gribētu likt man domāt.

Atgūšanās

Kad es nākamreiz izeju ārā no mājas, jau ir atnācis rudens. Visu klāj pelēka vienlaidu migla, cauri kurai cērtas lapu luksofors: stāvi. Gaidi. Gaidi. Stāvi. Upē sabirušas dzeltenas asins lāses. Ķirzaka ir prom, un nekādas vielas to neatsauks. Man ir jautājumi, man ir prasibas, bet ko gan tas dod? Es klaiņoju pa ielām. Mani mati aug gari un kupli, un es pēkšņi sāku izskatīties pēc sievietes: vairs nekādu pārpratumu, nekādu neskaidrību. Nekādu pārsteigumu.

Migla sabiezē un pārvēršas sniegā. Kāds mani tur, lai es neizraudu sirdi no krūtīm ārā. Bet manas krūtis ir akmens, un aiz akmens ir caurums, un tur nav nekā, tikai klusums un tumsa. Visur, kur es dodos, man seko putenis, pērnā zāle kraukšķ un salūst man zem pēdām, un cilvēki pakāpjas malā, viņi negrib redzēt šo sievieti, kuras pirkstu galos ir sarma.

Viss velti, viss velti. Es elpoju visu cauru janvāri un aizturu elpu uz februāri, un martā es slepus leju zemē siltu ūdeni, lai izkūst sasalusī augsne, lai ātrāk atmostas sniegpulksteņi un anemones. Vēl ilgi pirms ledus iešanas uz mana galda jau stāv izslējusies hiacinte, tās smagā, sātīgā smarža man seko visur, lai kur es ietu.

Kad kļūst par grūtu, es dzeru tēju ar medu un mēģinu cept olas, bet garša nav tā pati: kaut kā vienmēr pietrūkst.

Tad beidzot atnāk pavasaris, un katru dienu es taustu zemi vai tā ir sasilusi? Vai vārti ir atvērušies?

Un tad viņa nāk. Es rokos melnajā zemē zem pērnajām lapām. 1ās smaržo pēc dzīvības, pēc sīkiem baltiem kukaiņiem, kas steidzas prom no gaismas. Dziļi tumšajā zemē es sataustu Dženas pirkstus zilganus, aukstus -, un tad es rokos dziļāk, lai sasniegtu plaukstas, lai izvilktu viņu no pazemes.

Viņa mirkšķina saulē, viņa izspļauj zemi no mutes un skatās uz mani, mati un skropstas pilni mālainas zemes.

“Man šķita, ka tas nav iespējams,” Džena saka. Viņas balss ir sausa, iestrēgusi.

“Ne jau es pirmā sāku būt neiespējama. Ne jau es nācu no tumsas. Ne jau es staigāju pa ūdeni, ne jau es biju ķirzaka.”

“Es gandrīz jau biju aizmirsusi. Šo pasauli… šo ķermeni. Kā?…”

“Granātābola sēklas,” es saku. “Trīs sēklas, kuras tu apēdi.”

Viņa pamāj. Cauri bālajai ādai redzamas tumšzilas asinsvadu linijas.

Es nemierīgi skatos uz Dženu, es gaidu, līdz viņa sasils, līdz atcerēsies mani. Un man šķiet varbūt viņa nemaz negribēja. Varbūt es esmu tāda pati kā ķirzaka; varbūt mēs raustām viņu cauri tumsas vārtiem šurpu turpu, mazo upurjēru, kam nav nekādas teikšanas pār savu likteni.

“Tu mani atvedi atpakaļ,” Džena lēni saka un tikpat lēni skatās uz mani. “Tu izskaties citāda.”

“Jā.” Es apskauju viņu augums tikpat trausls kā toreiz, un mati pamazām atgūst medus smaržu, āda kļūst silta un dzīva. Pāri viņas plecam es redzu ķirzaku. Pirmo pavasara ķirzaku, kas gozējas skopajā saulē un skatās uz mani.

Tad tā tas notiks, es domāju; es izaugšu, pieaugšu, aizaugšu prom, bet viņa paliks tā pati mūžīga, nemainīga, šūpojoties gadalaikiem līdzi. Es kļūšu par pieaugušu sievieti, par māti, par māmuļu, vecmāmiņu vai vēl vairāk, un reiz viņa dosies tumsas ceļos ar kādu no maniem bērniem, tāds gaišmatains PIters Pens, kas izglābts uz mūžu.

“Bet tu reiz tu nomirsi,” ķirzaka saka. “Un tad tu piederēsi mums. Mūžīgi mūžos.”

“Pajāt. Es neticu nāvei,” es attraucu, tikai lai pakaitinātu.

Bet sev es apsolu, ka atradīšu veidu, kā pievilt viņu vēlreiz.

Man ir vesels mūžs laika to izdomāt.

Lāsma Ģibiete. Torņkalna dvēsele

Veltīts Rīgas Lutera draudzes mācītājiem Kasparam Sīmanovičam, Indulim Paičam, Linardam Rozentālam

Tas notika vēl tais laikos, kad pa bruģētajām Torņakalna ieliņām brauca ar ormani. Ļaudis, galvenokārt strādnieki, mita nelielās koka mājiņās, kuru priekšā bija iekopti sakņu dārzi un ziedēja puķes. Visapkārt klusums un miers; dienas centrālais notikums bija pastnieka ierašanās, kad viņš no savas lielās somas izvilka vai nu kādu vēstuli, vai arī jaunāko avīzes numuru un iestūķēja to pastkastē. Otrs notikums svarīguma ziņā, protams, bija svētdienu rītos, kad baznīcas zvana skaņas apkārtnes iedzīvotājus aicināja uz dievkalpojumu. Tur arī ļaudis satikās un, dievkalpojumam beidzoties, draudzīgi čalodami, devās vai nu uz krogu, vai cits pie cita ciemos uz svētdienas pusdienām.

Katru dienu, vienalga saule vai lietus, pa Pārdaugavas ieliņām, savā vaļā atstāta, klīda Elizabete. Mazs meitēns pieticīgās drēbītēs, lai neteiktu, ka noskrandusi, visu apkārtnes sunīšu un kaķīšu draugs. Mežonēns ar plašu, mīlestības alkstošu sirdi. Kādā svētdienā atgadījās nelaime pilnīgi aizsapņojusies, Elizabete bruģētajai Indriķa ielai izgāja tieši vidū un nepamanīja lielā ātrumā tuvojošos ormani. Satrakojies zirgs bērnu sakropļoja tik smagi, ka mazā bija beigta uz vietas. Viņu apbedīja turpat Torņakalna kapos blakus baznīcai. Šodien meitenes kapavieta ir nezināma, jo nav pat pieminekļa, kas norādītu, kur tieši Elizabete tika apglabāta.

Lai nu ko, bet mirt Elizabete nevēlējās. Pārlieku dzīvot alkstoša, pārlieku jūtīga sirds, lai tāpat vien, bez ierunām un stīvēšanās pamestu mīļo zemi. “Ļaujiet man dzīvot! Ja ne kā parastam cilvēkam, tad vismaz dvēselei ļaujiet!” lūdzās viņas mēmās lūpas. Un meitēnam tika atļauts. Protams, atgriezties tai dzīvē, kas ritēja pirms nelaimes, Elizabetei nebija iespējams, taču viņas dvēselīte turpat Torņakalnā arī palika.

Četrdesmit dienas pēc bērēm kādā tumšā oktobra naktī viņa kā velis pameta kapsētu un meklēja pēc jaunas apmešanās vietas. Pavērusies augšup, tumsā Elizabete saskatīja baznīcas torņa siluetu. “Pareizi! Es palikšu tepat tas būs mans tornis, un baznīca būs manas jaunās mājas! Neviens mani prom nedzīs.” Klusi, klusi ielavījusies dievnamā, viņa sameklēja mazās, šaurās koka kāpnītes un uzkāpa tornī. Uhh, tas nu gan bija kāpiens, taču tagad visa pasaule, precīzāk, viss Torņakalns, pie kājām! Elizabete te jutās kā īsta karaliene.

Un tālāk? “Kas tu būsi baznīcas spoks, kas biedēs cilvēkus?” viņa pati sev jautāja un uzreiz, sparīgi purinādama galvu, arī atbildēja. “Nē, nekad! Neviena nebaidīšu, neviena paša!” Elizabetei pārāk spilgti palicis atmiņā tas, kādas bija izjūtas, kad apkārtnes puikas izsmēja un baidīja viņu. Tas notika pirms liktenīgās dienas. Tagad gan viss ir citādi, tagad visi, iespējams, bītos no viņas, bet nē to ļauno prieku un varas apziņu nevajag.

Pirmajos gados Elizabete savu torni pameta tikai pašā nakts melnumā, kad bija pilnīgi droša, ka baznīcā neviena vairs nav. Nokāpusi lejā, viņa pastaigājās starp solu rindām, tad apsēdās, lai kaut ko pārdomātu, piecēlās, piegāja pie altāra un nometās tā priekšā ceļos. Citās reizēs uzkāpa arī luktā, kur vieta korim un ērģelēm. Ziemassvētku laikā Elizabete nereti tā aizrāvās, ka viņas klusā klišana pa dievnamu ievilkās visas nakts garumā tik ļoti tīkama bija eglīšu un nesen dedzinātu vaska sveču smarža. Egļu zarus viņa mēdza noglāstīt rokām, taču nekad ar tiem nesadūra savus smalkos pirkstus.

Laikam ritot, Elizabete saprata, ka neviens pat nenojauš par viņas dzīvošanu baznīcas tornī, tāpēc kļuva drošāka. Vairākus gadus gan bija jāsaņemas, līdz vienreiz savu torni viņa pameta dienas laikā, tieši dievkalpojuma vidū. Mācītājs tikko bija uzkāpis kancelē, kad Elizabete, nokāpusi lejā, ieslīdēja altārtelpā. Sirds viņai stinga tik ļoti bija bail, ka kāds nepamana un nesāk kaut ko teikt… Bet nē viss norisa lieliski, tieši tā, kā vajadzīgs, neviena dzīva dvēsele pat nenojauta par viņas klātbūtni. Elizabetes bailes norima, to vietā nāca dzīva interese par visu apkārt notiekošo: par baznīcēniem, par sprediķī pausto. Viss, pilnīgi viss šķita jauns, neparasts un vienreizīgs. Skat, kādas baznīcēniem drēbes! Skat, kāds neredzēts mācītājs! Klau, par ko viņš tur runā! Pagāja vēl vairāki gadi, līdz Elizabete kļuva tik droša, ka sāka “piedalīties” arī kristībās un iesvētībās, pat laulību ceremonijās. Viņa klusi stāvēja maliņā, raudzīdamās uz cilvēkiem, īpaši uzmanību piesaistīja jaunas meitenes, viņu frizūras un apģērbs. “Kā no modes žurnāla. Ak, kaut man tā būtu,” viņa klusi nopūtās.

Pagāja vēl daži gadi, līdz Elizabete uz mazu brītiņu sadūšojās dievnama telpas atstāt un iziet ārpusē. Tik ļoti kārojās pēc jauniem iespaidiem, jaunām lietām. Tas, ka Torņakalns varētu būt mainījies, viņai bija skaidrs, taču nebija ne jausmas, cik lielā mērā. Lietas, ko Elizabete, nakts melnumā iznākusi no baznīcas, redzēja, viņu apbūra. “Te taču viss ir cits!” viņa klusi iesaucās. Koki ap baznīcu bija pastiepušies krietni garāki arī tā viena priede, ko Elizabete bija ievērojusi dzīves laikā. Kā jau mežonēns, viņa uzreiz izlēma tajā uzkāpt. Domāts, darīts! Nedaudz piepūles gan bija vajadzīgs, lai tiktu līdz galotnei, tik raiti jau neveicās vis. Nokāpusi lejā, Elizabete piegāja pie puķu dobes dievnama priekšā un ar pirkstu galiem pieskārās kādas rozes ziedlapiņām. Roze nodrebēja, it kā to būtu sapurinājis viegls vējiņš.

Šī pastaiga tik ļoti iedvesmoja, ka Elizabete nolēma to atkārtot vēlreiz. Neviens uz visas pasaules nedzird viņas soļus, neviens viņu neredz, neviens nesajūt viņas smaržu. Reiz pirms dievkalpojuma Elizabete atkal uzkāpa augstajā priedē un vēroja, kā sanāk ļaudis. Tas bija tik neparasti un aizraujoši, taču kāds niecīgs misēklis viņai momentā atgādināja, kas ir kas. No ciešas turēšanās notirpa roka, zars nedaudz sašūpojās, un no tā nopilēja rasa. Tās pilieni, šķiet, trāpīja baznīcēniem. “Ai, ai! Uzmanies taču!” Elizabete rājās pati uz sevi. Varbūt arī kāds no cilvēkiem pavērās augšup, taču neko, absolūti neko aizdomīgu nemanīja.

Ar laiku Elizabetes pastaigas kļuva garākas; viņa, par spīti nelāgajam atgadījumam, sēžot priedes zaros, jutās arvien drošāk. Reiz, agrā rīta stundā, ejot pa Indriķa un tad pa Brīvzemnieka ielu, viņa nonāca Arkādijas parkā. Visapkārt ziedēja skaistules puķes un smaržoja jasmīni. Zālīte vēl bija mitra. Dīķa malā pīles slinki staipīja kaklus. Elizabetei pretī skrēja klaidonis krancītis, tas piepeši apstājās un kāri ostīja rīta gaisu. Viņa noliecās pie suņuka un noglāstīja tā muguriņu. Spalva bija mikla. “Ak, tu, mans nabadziņš,” Elizabete čukstēja, taču krancītis sāka iet tālāk savās suņa darīšanās.

Pēc vairākiem mēnešiem atgadījās kas tāds, kas Elizabetei Torņakalnu lika pamest. Kādā vēla novembra pēcpusdienā viņa saņēmās un pirmoreiz iegāja baznīcas mācītāju istabā. Pie melna, senlaicīga rakstāmgalda sēdēja viens no Dieva vārda kalpiem un kaut ko lielā nopietnībā rakstīja iespējams, sprediķi. Elizabete no mugurpuses piegāja garīdzniekam klāt un nedaudz pārliecās pār plecu, lai varētu saskatīt, ko viņš tur raksta. Viņa tam bezmaz elpoja pakausī, bet rakstošais tikai turpināja darbu, neko nemanīdams. Uz galda atradās liels kristāla trauks ar apelsīniem. “Ak vai!” viņa klusu izsaucās. “Kā man tos tagad kārotos!” Apelsīni bērnībā bija Elizabetes iecienītākie augļi, laikam jau tāpēc, ka tos viņa varēja dabūt ārkārtīgi reti, tikai lielu svētku reizēs. Mācītājs nolika pildspalvu, piecēlās un izgāja no istabas. Elizabete kā hipnotizēta skatījās uz apelsīniem un, nespēdama sevi pārvarēt, vienu no tiem paņēma. Durvis čīkstēdamas atvērās, bet viņa, pilnīgi aizmirsusi, ka ir neredzama un nedzirdama, mežonīgā steigā ar apelsīnu rokā noslēpās aiz aizkariem. Tas notika tik strauji, ka aizkari nedaudz sakustējās. Garīdznieks nesteidzīgi piegāja pie galda, apsēdās un vērās uz augļu trauku. “Ko viņš tur dara? Ak šausmas, pārskaita, vai?” Elizabete bija izmisumā. “Un ko darīt man? Kā man to atdot?” Taču nekas nenotika, mācītājs klusi ieklepojās un turpināja rakstīšanu.

Mācītāju istabas palodzi, uz kuras Elizabete bija apsēdusies un pavadījusi vairākas baiļpilnas stundas, viņa atstāja dziļā naktī, kad bija pilnīgi droša, ka nedz telpā, nedz arī baznīcā neviena vairs nav. Viņai gandrīz bija izdevies kādu nobiedēt. Un tas būtu slikti, pavisam slikti… Lai tas vairs neatkārtotos un lai sevi sodītu, ka ļāvusies mirkļa iegribai, turklāt tādai, kas raksturīga tikai dzīvajiem, ne mirušajiem, Elizabete skumju sirdi Torņakalnu atstāja…

Lūsija Nīdvāla. Smiekli

Šonakt atkal vētras auri neļāva aizmigt. Koku zari sitās aizaugušajos logos, vīnogulāju stīgas grabinājās gar rūtīm, līda cauri mūru spraugām, sniedzās iekšā manos aukstajos palagos, sapina, ķērās ap kaklu, saviem aukstajiem nagiem saspieda, apvija ciešāk, un es pielēcu kājās, saucot pēc palīga un cīnoties pēc elpas. Visapkārt bija tumšs, vētras trakošana nerimās, tāpat nemitējās zaru graboņa, tiem dauzot pa logiem. Draudīgi krakšķēja jumts. Nekādu kustīgo žagaru pinekļu ap kaklu un rokām, nekādu rēgu istabas stūros. Un arī nekādas palīdzības. Neviens nesteidzās šurp, tikai aukstums lodāja caur logu šķirbām, kas laika gaitā drupa aizvien platākas, cauri apdilušajām segām un maniem izvārgušajiem kauliem, kas bija pasākuši smelgt pa naktīm, atgādinot par aizgājušajiem gadiem.

Vecie ļaudis zināja teikt, ka šī ziema, kas tuvojas, būšot vēl bargāka par iepriekšējo, kas bija bargāka par ziemu pirms tās, kura savukārt bija bargāka par iepriekšējo ziemu. Vasarā labība izdega tīrumos, rudenī iekalta tik cietos dubļos kā klons. Pustukšiem vēderiem mani ļaudis pārlaida ziemas, kurās sniega vietā sijājās tikai plāns pulveris, kas nespēja apsegt pelēko zemi. Ziemāji apsala, un apsala augļu koki, bet tie, kas neapsala, nokalta vasarā.

Bada maizē vilkām dzīvību gadu no gada, un šis nebija pirmais rudens, kad pustukšais vēders un kaulu lauzējs lika murgot un saukt pēc glābiņa naktīs, kad neviens nenāca mierināt, tikai ledainais vējš, kas draudēja aizpūst pakalnu nost no pils pamatiem līdz pat pēdējam graudiņam. Neviens nenāca. Nedaudzie kalpotāji, kas nebija aizgājuši no rēgu pilnās pils, slēpās pagrabstāvā, kur vējam grūtāk ielauzties, kur varēja turēties tālāk no manām šausmu vai niknuma lēkmēm un droši apgalvot, ka neko neesot dzirdējuši.

Zaru rokas atkal taustījās gar logiem, neredzami troļļi dauzīja pie rūtīm, skraidelēja augšup lejup pa sienām, un es, pierāvies sēdus spilvenos, kodīju pirkstu kauliņus līdz asinīm un pūlējos sev iestāstīt, ka apzinos tas viss ir tikai vējš, te nav neviena briesmoņa zem manas gultas, tās dzirkstis, ko redzu, nav mirdzošas acis, tikai redzes māns no plakstu berzēšanas. Rokas pašas iekrampējās matos.

Te nav neviena, neviena paša, kas uz mani varētu izsmējīgi skatīties, bet es to jūtu tas blenž tik aukstiem redzokļiem, un tas smejas, smejas, smejas…

No rīta vēlreiz modos ar kliedzienu, atsitot galvu pret lielās koka gultas apakšu. Neatceros, pa kuru laiku palīdu zem tās, un to, vai briesmoņi, kas nāca pa logu, būs bijuši baismāki par tiem, kas dzīvo pagultē, vai varbūt slēpos no tā, kas smejas par mani. Bet tas, kurš smējās, taču biju es pats.

Es nezināju, kāpēc palieku pilī visus šos gadus. Sākumā laikam domāju, ka bez saimnieka palikušais īpašums kādam jāpārvalda. Vēlāk, kad sapratu, ka ļaudis, kas nebija uzticīgi Viņai, nebija uzticīgi arī man un pieaugošais bads un saltums viņu uzticību un labvēlību nevairoja, mana veselība sāka strauji atstāt mani un tāpat jebkurš spars. Vairs ari nebija iemesla kaut kur doties.

Riebumā novērsos no grumbu izvagotās sejas un pavēlēju aizklāt spoguļus ar aizkariem un segām. Kūtri un negribīgi, tomēr rīkojums pa daļai tika izpildīts. Vismaz biežāk lietotajās telpās, kur uzturējos regulāri, spoguļus sedza noputējuši samta pārklāji. Kur palika mans izslavētais skaistums, kur staltā stāja, kur apbrīnošana, pie kādas biju pieradis?

Viss aizslīdējis līdzi laikam, kas šķita aizvien uzņemam ātrumu, kopš, sirdij sažņaudzoties, bet nocietinājies ticībā Vispārējam Labumam un Cilvēcei, un Pasaulei, noraidot jebkuras šaubas, upurēju to, kam mana sirds bija pieķērusies visvairāk. Pats Orākuls tā bija licis, tā izskaidrojuši mācītie vīri, un mana daļa bija rīkoties. Un es rīkojos.

Tajā dienā, kad Viņa aizgāja Elles Vārtos, putni apklusa, un vēl pēc trim dienām no debesīm sāka birt pelnu plēksnes. Tajā rudenī lietavu nebija, tāpat kā nebija sniega tajā ziemā un pavasara palu, tai beidzoties. Nākamajā vasarā uguns pārvērta tuksnesī mežus, cik vien tālu uz visām pusēm sniedzās vilcienu ceļi.

Rudenī, kad apritēja vesels gads kopš Viņas aiziešanas, pilij nobruka Rietumu tornis, sadragājot saimniecības ēkas jumtu un nogalinot vairākus kalpotājus. To atliekas nebija atpazīstamas, tikai tuvinieki zināja teikt, kurus no ļaudīm nevarot atrast.

Badu nesa kailās ziemas un ugunīgās vasaras, un seklās akas nespēja remdēt slāpes.

Es iesākumā aizliedzu pieminēt Viņas vārdu, tad baidījos to darīt, bet tad atskārtu, ka esmu to aizmirsis. Ja tas ataustu man atmiņā, varbūt es varētu saukt, lūgt piedošanu, atsaukt atpakaļ, pazemīgi lūgt atgriezties…

.. .Un tā es paliku pili, kuras nobrukušo torni neviens neatjaunoja, vējā dilstošajos mūros, kas smējās, smējās par mani, paši izirdami, tie nebeidza vien smieties.

Rāpus izlīdu no pagultes, sāpēs stīvs saliecies, kluburoju lejup pa apdrupušajām akmens kāpnēm, klupdams nenoturējos un nokritu uz mutes, sāpīgi atsizdams plecu pret stenderi. Pietenterēju pie galda, izkaltušu rikli izcilāju krūzes uz galda, alkdams pēc malka veldzes. Tikai sakaltuši zirnekļa tikli, un paša zirnekļa ģindenis sabirza putekļos.

Vētra bija noklususi, vien caurvējš apskāva mani, ķircinot izbužināja plānos matus, izkaisīja pīšļus no manām rokām, aizpūta stūrī. Es biju aizmirsis to vārdu.

Man bija bail pajautāt kalpotājiem, vai viņi arī redz tos putnus ar ādainajiem spārniem, kas, satupuši uz jumta dzegām, sēd un skatās logos, palaikam spārnus slinki izstaipīdami…

Kad sausās krūzes nokrita uz akmens klona un sašķīda druskās, man nebija spēka pieliekties un lauskas uzlasīt. Stāvēju, pieķēries pie galda stūra, un grīļodamies klausījos smieklos.

Ilgie posta gadi gan aizmiglojuši manu atmiņu, tomēr cauri laika un sabrukuma miglai es redzu to seju.

Viņa atskatās, mēģina notvert manu skatienu, es novēršos, baidīdamies ļauties vājumam un pārdomāt vai varbūt juzdams kaunu. Tik skumja un tik mierīga Viņa nodur galvu un dodas uz priekšu, pavadai velkoties līdzi, Viņa iet, līdz apstājas uz akmeņa, aiz kura tumsa nogriež luktura staru kā ar nazi. Tā nav parastā alu tumsa, kas pakāpjas malā, kad aizdegta lāpa met ēnas uz sienām; šai tumsībai cauri izlauzties nevar nekas, tā tikai skatās pretī un aicina.

Viņa vilcinās sekundes daļu par ilgu. Es stiepju roku, lai, kā man šķiet, mierinoši uzliktu Viņas plecam, bet kāds tas taču nevaru būt es, man nebūtu dūšas -, kāds Viņu pagrūž no visa spēka. Viņa neiekliedzas, tikai strauji ievelk elpu un krīt uz priekšu.

Klusums. Manā rokā palicis pavadas gals, līdzeni nogriezts vai asu zobu pārrauts. Lāpu liesmas raustīgi izgaismo alas velves, ēnas vaikstās uz abām alas sienām, ķēmojas mums aiz muguras, bet itin nemaz neatstarojas tumsā tieši mums priekšā. Stāvam klusi kādu minūti vai divas, izdarītā apdullināti, tad šķidrā melnuma skatiens kļūst neizturams un es attopos skrienam uz izeju, klūpam, grūstāmies, kādu saminam, kliedzam.

Tad tikpat pēkšņi esam ārpasaulē, gaismā, bet svaigā gaisa malks nesniedz veldzējumu, un mēs saskābušā klusumā velkamies lejup pa akmeņaino nogāzi, kur gaida nemīlīgā pils. Man šķiet, ka nekam nav krāsas, bet, pagriežot galvu un ieskatoties ciešāk, rīta spilgtās krāsas spoži mirdz saulē. Paies vairākas dienas, līdz tās izbalos pa īstam.

Balle tajā vakarā īsti negūst piekrišanu, tamdēļ agri dodos pie miera un redzu, kā šķidrā tumsība izplūst no Elles vārtiem, veļas pa alas grīdu, pārklājot mūsu pēdas putekļos, manis nosviesto pavadas galu, asinis no samītā vīra deguna, kāda pazaudēto cimdu. Tā izplūst no alas ieejas un lēni mutuļo lejup pa nogāzi, līdz sasniedz pili. Tā ir pirmā nakts, kad es mostos no saviem kliedzieniem, bet tā nepaliek pēdējā.

Mācītie vīri un pakalpiņi pamazām izklīda un devās projām no pils, kuras pārticība saruka dienu no dienas, līdz es paliku viens ar atlikušajiem Viņas kalpotājiem, kas vienmēr bija te mituši kā tādi kukaiņi pils sienās, īpašniekus tik tikko pieciešot.

Dienā, kad pēdējais mācītais vīrs atvadījās, saposies un cienīgs, sava svarīguma apgarots, tomēr nedaudz steidzīgs, es tam pajautāju nedroši, jo ap to laiku jau sāku nojaust, ka prāta skaidrība mani reizumis sāk pievilt, pajautāju, ko mums atbildēja Orākuls, kad bijām mērojuši visu tālo ceļu ar vilcieniem un kamieļiem, pietiekami ilgi gaidījuši un pietiekami daudz samaksājuši dārgās veltēs un zelta naudā. Ko tieši tas teica?

Mācītais vīrs sakārtoja brilles raga ietvarā, paraustīja uzvalka atlokus, pārlaida plaukstu matu eļļā mirdzošajiem matiem un stingri, pamācoši mani uzlūkoja.

“Kā jau kungs pats labi atceras, Orākuls uz mūsu jautājumu atbildēja ar vienu vienīgu vārdu. Kungs šo vārdu pieminēt ir aizliedzis.”

Mācītais vīrs paklanījās, bet manu roku nepaspieda. Paķēra mazo, apkalto čemodānu, steidzīgi ierāpās karietē un rūpīgi aizvilka aizkarus. Es paliku stāvam putekļos, karietei ar katru ceļa līkumu sarūkot aizvien mazākai.

Tā kā mans prāts ap to laiku jau bija sācis pamazām sairt, es nepatapu pajautāt: ja reiz Orākuls pateica tikai Viņas vārdu, kā tas nāca, ka neviens nešaubījās par to, kas darāms? Pat Viņa pati ne reizi netika iebildusi. Mācīto vīru teorijā viss tik labi saskanēja.

Mani pamodina caurvējš. Esmu snaudis, sakņupis uz grīdas klona. Putns ar ādainajiem spārniem tup uz augstās krēsla atzveltnes un, galvu piešķiebis, vēro mani ar vienu mirdzošu aci.

Es atceros tikko redzēto sapni, kurā biju jauns un lepns un gatavs darīt visu, ko spēšu, lai pasaule atkal kļūtu stabila un droša. Atceros ari jautājumu, ko uzdevu pēc vilcināšanās un ilgākas gudrošanas, cenzdamies būt precīzs, bet ietilpināt jautājumā visu. Es jautāju, kāds iemesls ir tam, ka pasaule itin kā karājas mata galā. Būtne dūmos un ēnās man atbildēja īsi un bez teatrālas vilcināšanās. Es neatceros to vārdu, bet tāpat zinu, ko tā teica.

Zinātnieki pielāgoja izskaidrojumus un teorijas. Bet es biju tas, kurš pārcirta matu.

Dzirdu sēcošus smieklus, bet tas nav Orākuls, kurš izbauda savu joku. Tas, kurš smejas līdz elpas trūkumam, esmu es pats.

Putns iztrūcināts sasit spārnus, tad izstaipās, nolaižas man blakus un turpina vērot.

Arnis Buka. Ērms Nīmuss un Kalna valdnieces kaķi

Kalna bagātie un varenie dzīvoja ārpusei tuvajās alās ar terasēm, no kurām pavērās skats uz nogāzi un koku lapotnēm tālumā. Tur droši vien nakts tagad bija pabālējusi dūmakaina un gaišpelēka, tur droši vien jau juta nākamā rīta un jaunas dienas modinošo smaržu. Taču šeit, pašās tālākajās apdzīvotajās alās, diena un nakts saķepa kopā nemainīgā, šur un tur stalaktītos pie alu griestiem iestiprināto blāvo, lēto gaismakmeņu radītā zilganā mijkrēslī. Šeit naktsmītnēm paredzētās sānalas no lielajām, bruģētajām staigāšanas alām neatdalīja vis klintsakmenim cieši piegulošas koka durvis, kā tas bija ierasts bagātnieku alās tuvāk kalna ārpusei. Šejienieši iztika ar piekārtiem jēlādas aizkariem, kuri arī aizvilkti nespēja kavēt daudzo cilvēku un lopu balsu atskaņas nebeidzamajā Kalna alu labirintā un liecināja vienīgi par nepiepildītu vēlmi, lai sānalas iemītnieku liek mierā.

Kad jau gandrīz biju atkal aizmidzis, no griestiem man uz viena no ragiem ar dobju pakšķi uzkrita pile. Pagriezos uz vēdera un lēni pārbraucu ar mēli pār savu plakano, gludo purnu no vienas puses uz otru, īsi patrinot gar nāsu dobuļiem. No mēles siltuma purns atmaiga un kļuva jutīgāks, skaņām no tuvējām sānalām klāt nāca arī smaržas. No blakusalas vecā vīra sēkšanas un pat miegā nepārejošā klepus uzvēdīja asa nelabas elpas un bezcerības smaka. Mazliet tālāk kalējs iedzēra malku no blašķes, tad sāka kaut ko asināt, viegli nosmaržoja pēc rūsas, sviedriem un stiprvīna. Taču pāri visam stiepās nebeidzamā pilienu pakšķēšana un Kalna dziļuma smagnējā gaisa miklums. Šīs bija nelāgas smaržas, man nepatika dzīvot tik dziļi Kalnā. Es labāk būtu gribējis gulēt kādā no plašajām terasēm, kas piederēja Kalna valdniecei, Mātei manai. Taču viņa man neļāva, es neiederoties tur. Es būšot necieņa pret citiem Kalna varenajiem.

Tuvojās maltītes laiks. Es atcerējos, kā bija būt izsalkušam. Patiešām izsalkušam. Kad pēc Brīnuma viņi mani iesvieda bedrē un smējās. Viņi domāja, ka es noteikti miršu, jo citi pirms manis bija miruši. Kamēr Māte mana atpūtās pēc Brīnuma, viņi rādīja uz mani ar pirkstiem un bakstīja mani ar netīrām nūjām. Viņi neļāva man ēst tik ilgi, līdz es sajutu izsalkumu kā melnu, niknu, reibinošu un kņudošu kamolu pakrūtē, kas lika man bedres kaktā smilkstēt un sarauties čokurā. Tad es vēl biju vājš. Kā es baidījos no viņiem. Kā es tad nesapratu, ka viņi mani ienīda. No citādā vienmēr vai nu baidās, vai arī to nīst.

Tagad es nebiju izsalcis, vismaz ne patiešām. Vēl vairāk, es biju ielāgojis Mātes manas mācīto. Ēst vienatnē ir slikts ieradums, tā viņa teica. Cilvēki neēd vienatnē. Ja es gribu dzīvot kopā ar cilvēkiem, ēst vienatnē nedrīkst. Es gaidīju aicinājumu.

Manas sānalas aizkars sakustējās. Spraugā iespīdēja mazums zilganās gaismas no tuvākā staigājamās alas gaismakmens, un starp aizkaru un raupjo alas sienu iespraucās gadus desmit veca zēna galva. Lai gan man tik un tā par šauru, mana sānala bija viena no lielākajām tik dziļi Kalna iekšienē. Ieejas aizkars bija no vairākām kopā sastiķētām savvaļas vērša ādām, plats un smags. Bērns tikai ar grūtībām to pabīdīja malā tiktāl, lai tiktu iekšā pats un arī ievilktu līdzi ar biezu drānu nosegtu būri. Tad aizkars atkal piespiedās pie sienas, un visapkārt atgriezās gandrīz pilnīga tumsa. Manām acīm tas netraucēja. Taču arī Kalnā augušie cilvēku bērni nebaidījās no tumsas. Puika mēģināja mani saskatīt.

-     Ērms? Tu esi šeit?

Viņš paspēra pāris sīku, uzmanīgu solīšu tuvāk manai guļasvietai.

-     Ērm Nīmus?

-     Tas es esmu. Ērms Nīmuss.

Kopš Brīnuma visi vārdi no manas mutes nāca ārā piesmakuši, tikpat saplacināti kā mans purns. Es ātri piecēlos, satvēru aiz vidukļa bērnu un pacēlu viņu gaisā ar vienu roku. Lai viņa vairs nebūtu, man būtu tikai jāsavelk pirksti dūrē.

-     Ko tu gribi?

Ja mana roka pieskārās cilvēkiem, es parasti saodu viņu bailes, pēkšņas un stindzinoši aukstas. Retajās reizēs, kad baiļu nebija, to vietā bija izvairīga un gluma pretīguma pret mani smaka. Bet šis puika atšķīrās no citiem. Viņš nešķita pārbijies. Pēc pirmā pārsteiguma brīža viņš iesaucās:

-     Tu tiešām esi stiprs! Vēlreiz! Izdari tā vēlreiz!

Es piecēlu viņu tuvāk savam purnam un apostīju, taču nevarēju saost ko vairāk par ziņkārības un piedzīvojuma kāres možajām smaržām. Paraustīju plecus, man jau nebija žēl. Nolaidu viņu zemāk, pasviedu atkal augšā, tad vairākas reizes pārmetu no vienas rokas otrā. Visbeidzot sagriezu ar galvu uz leju, saķēru viņa kāju starp savas rokas rādītājpirkstu un īkšķi un mazliet sapurināju. Zēns aiz sajūsmas iespiedzās. Karādamies ar galvu uz leju, viņš teica:

-     Es gribētu, lai Kalna valdniecei vēl kādreiz izdotos Brīnums. Lai ar mani notiktu Brīnums. Lai arī es kļūtu par ērmu. Tikpat lielu un stipru kā tu.

Ne daudziem cilvēkiem, mani redzot, bija šāda vēlme.

-     Kā tevi sauc?

-      Madiduss. Citi mani sauc par Čulgu. Es neapvainojos, var arī tā.

Nolaidu puiku lejā. Viņš sataustīja tumsā būri un norāva tam pārklāto drānu:

-     Skaties! Es atnesu kaķus!

Abi būrī aizmigušie Mātes manas kaķi bija lielāki, nekā kaķi parasti mēdz būt, vairāk līdzīgi lūšiem. Abi pamodās. Pirmais nesteidzīgi sakustējās omulīgākais, klāts ar biezu, pūkainu spalvu. Viena no viņa ķepām bija īsāka par pārējām un kusla, taču nelikās, ka tas viņam īpaši traucētu. Kaķis laiski izstaipījās, un ar katru pastiepšanos kažoka spalva kļuva arvien spožāk un spožāk zaļa, līdz sasniedza vissulīgākās pavasara zāles lekno zaļumu, tikai vēl daudz košāku. Savukārt otrs kārnais, bezspalvainais, ar niknu rētas švīku kreisās acs vietā uzmodās uzreiz un ar šņācošu ņaudienu uzmeta kūkumu, iekvēlojoties kā asi sarkana bumba. Abu dīvainajai gaismai saplūstot, manas sānalas sienas un griesti izgaismojās dažādos dzeltenās krāsas toņos.

Zēns pieliecās pie būra:

-     Vai viņi nav lieliski? īpaši tumsā!

Es ieraudzīju, ka puikam virs Mātes manas kalpotāju vienādā krekla apkakles no kakla līdz puspakausim stiepās neglītas, sadzijušas apdeguma rētu krokas, kas kaķu gaismā šķita brūnganas. Skatījos uz puiku un uz kaķiem un nodomāju, ka Mātei manai patīk salauztas lietas. Es atcerējos, kā Māte mana pirms Brīnuma pirmo reizi sabužināja manus matus. Kā viņa teica, ka man nesāpēs. Ka viss būs kārtībā.

Kaķi atgādināja par izsalkumu.

-     Tad kāpēc tu atnāci, Madidus?

Puikas dzīvelīgums mazliet saplaka, viņš atcerējās, ka ir šeit, lai nodotu man aicinājumu. Ievilcis gaisu un svarīgi izslējies, viņš paziņoja:

-     Kalna valdniece aicina savu ērmu uz maltīti. Kalna valdnieces Dienasvidus terase šodien ir atvēlēta ērma mielastam. Kalna valdniece mīl savu ērmu.

Es pamāju. Ātri pārbraucu ar mēli pār purnu. Jā, mielasts.

Jau mazāk svinīgi zēns no sevis piebilda:

-     Vai es drīkstu iet kopā ar tevi?

-     Nē.

Paņēmu drānu, lai atkal aizklātu būri.

-     Dod man kaķus, es ņemšu tos līdzi!

Puika apturēja manu roku:

-     Pagaidi, ļauj man vēl brīdi uz viņiem paskatīties! Viņi ir tik koši!

Tad pēkšņi viņš uzmeta man raižpilnu skatienu.

-     Tu taču nedarīsi viņiem pāri? Vai ne?

Es skatījos uz puiku un domāju, cik dažkārt ir labi būt bērnam.

-     Nē, es teicu. Nedarīšu.

Ceļš no manas guļasvietas līdz Kalna ārpusei bija ilgs, jo vairāk tādēļ, ka metu līkumus, cenšoties izvairīties no mazākajām alām. Katra staigāšanas ala Kalnā gan bija liela diezgan, lai pat es tiktu tām cauri. Taču man nepatiktu, ja cilvēki redzētu mani vēl sakumpušāku vai, jo vairāk, lienot četrrāpus. Pamazām alas kļuva mazliet gaišākas stalaktītos gaismakmeņu bija arvien vairāk, turklāt blakus lētajiem zilganbālajiem arvien biežāk varēja pamanīt arī spilgtākus, vienmērīgāku gaismu dodošus pienaini baltos. Alu grīdas bruģī plaisu bija mazāk, ik pa brīdim jau varēja sastapt vēršu vai zvīņaino Kalna ķirzaku vilktus ratus ar darbarīkiem vai tirgojamiem labumiem. Arī cilvēku kļuva arvien vairāk, pilienu pakšķu skaņas pazuda kopējā pūļa murdoņā. To savukārt paretam noslāpēja apdullinoša zvana skaņa ar ilgām, visu alu labirintu caursitošām atbalsīm darba cēliena sākumā vai beigās kādās no dārgakmeņu raktuvēm.

Staigāšanas ala papletās plašāka. 11s sānos no sienas izšļācās vairākas verdoša ūdens strūklas, lejā saplūstot kopā un izveidojot pāris nelielu dīķu. To malā pulciņš cilvēku gatavojās savai maltītei. Tukls vīrs sirmiem, pieglaustiem matiem, izmeties līdz vidum kails un iesvīdis, uz līdzena akmeņa smalcināja saknes. Divas jaunākas sievietes vienādos lakatos, varbūt resnā meitas, ņēma sagrieztās ripas saujās un meta tās vēderainā vara katlā, kurš bija gandrīz līdz osām iegremdēts viskarstākajā no dīķiem un kuru tikai ar pūlēm varēja redzēt starp garaiņu mutuļiem virs dīķa. Vecene ar krunkainu seju paņēma koka karoti, iesmēla no katla garšojamo tiesu un iestrēba. Nočāpstinājusi lūpas, vecā parakājās svārkos, izvilka satūcītu ādas maišeli un piemeta no tā pāris šķipsnu virumam. Vēl daži citi, droši vien atgriezušies no darba raktuvēs, āvās nost, apslacīja rokas un seju un gatavoja ugunskura vietu gaļas cepšanai.

Ieraugot mani, sarunas kļuva klusākas, zaglīgākas. Jaunās sievietes apstājās pusceļā uz katlu, resnis pārstāja griezt dārzeņus. Tikai retais iedrošinājās pacelt acis augšup un pavērties manā ērma ģīmi, bet tie, uz kuriem palūkojos es, uzreiz novērsās un izlikās aizņemti. Visapkārt alas atbalsīs izdzisa čuksti:

-     … ērms… neskaties… pat uz sejas spalvas… tikai neskaties…

Pārdesmit soļu tālāk divi vīri notraipītos miesnieku uzsvārčos stūma cūku tuvāk kaušanas akmenim ar asins notecināšanas bedri blakus. Vepris nojauta ko nelāgu un spirinājās pretī, cik jaudas. Tikmēr trešais no kāvējiem sieviete ar ietaukotiem, zirgastē saņemtiem matiem, stūrainu seju un tikpat platiem pleciem kā pārējiem diviem vīriem sagatavoja kaušanas rīkus apdullināšanas vāli un dunci. Kaķi būrī, sajuzdami vepra nemieru, ari sarosījās. Tāpat mans izsalkums pēkšņi kļuva teju nepaciešams. Sāku soļot tuvāk kāvējiem. Māte mana man mācīja, ka visās lietās esot ļoti svarīgi būt rūpīgam. Nezinu. Man rūpīgums ēdiena pagatavošanā nelikās tik svarīgs. Daudz izšķirīgāk bija pašam būt klāt, kad nokauj tavu ēdienu. Vislabāk izdarīt to pašam.

Sieva ar kaušanas rīkiem labi zināja, ko dara. Nav labi, ja upuris ir uztraucies un baiļu pārņemts tas bojā gaļu. Kad cūkas kājas bija sapītas un tā novietota uz kaušanas akmens, viņa izņēma no uzsvārča kabatas sīku stabuli un iepūta tajā. Vienlaikus ar lēnajiem stabules svilpieniem viņa sāka viegli pliķēt vepra skaustu. Cūka nomierinājās un uzticējās, bet kāvēja izmanīgi nomainīja stabuli pret vāli. Ātrs zvēliens pa pieri, pēc kura visa taukā lopa miesa krampjaini notirinājās, tad aprima. Nevilcinoties sieva nometa vāli, paķēra dunci un pabeidza darāmo.

Jau bridi es stāvēju kāvējai pavisam blakus, tieši aiz muguras. Tagad, kad cūkas asinis platiem, siltiem rāvieniem sitās klints iedobumā, viņa mani pamanīja. Spēji manās nāsīs ieplūda smaržu pārmaiņa. Cauri cūkas asiņu atvadu smaržai labi sajutu cilvēku smaržu, kāda tā parasti nāca no viņiem manā tuvumā. Mazliet sviedru, mazliet paraušanās prom, nedaudz vairāk neveiklības sajūtas. Un, ja es biju pavisam blakus, tad bailes, vienmēr bailes kā asa, auksta šalts.

Pēkšņi visi visapkārt bija kļuvuši pavisam klusi, neizskanēja ne vārds. Es pazinu šo klusumu, es skaidri zināju lai ko es darītu, neviens neiejauksies. Centos nelaizīt purnu, taču nevarēju atturēties. No mēles pieskāriena purnam šķita, ka cilvēka un svaigo asiņu smaržas sajaucas un iesūcas manā mutē un ka es tās noriju kopā ar izsalkuma slienām. Duncis izslīdēja kāvējai no pirkstiem un ar džinkstoņu ievēlās bedrē pie cūkas asinīm. Viņas acis iepletās, ātrumā viņa paskatījās uz vienu, tad uz otru pusi. Ar īsu galvas kustību viņa pamāja uz cūku.

-     Varbūt ērms ir izsalcis? Varbūt ērms grib uzcienāties? Lūdzu, lūdzu…

Taču es neskatījos uz beigto lopu, es skatījos uz pašu kāvēju. Es noliku būri ar kaķiem zemē un iemērcu pirkstu galus spraugā cūkas kaklā. Neatraujot acis no cilvēka, pacēlu pirkstus pie sava puma un paberzēju. Kaķi būra iekšienē sāka skraidīt, skrāpēt drānu un šņākt. Varbūt es varētu ēst šeit? Jo šeit es nebūtu viens? Taču es šeit biju svešs. Starp cilvēkiem es vienmēr biju svešs. Šeit neviens negribēja redzēt manu maltīti, bet Dienasvidus terasē gaidīja Māte mana. Viņa vienmēr bija klāt, kad es ēdu. Viņai atšķirībā no visiem citiem patika, kā es ēdu.

Es paņēmu būri un devos tālāk.

* * *

Dienasvidus terase bija garas, visdārgāko un krāšņāko gaismakmeņu izgaismotas alas pašā galā. Taču arī dārgie gaismakmeņi šķita pablāvi, kad ala beidzās un man bija jāaizsedz acis, lai aprastu ar žilbinoši īsto saulainas bezmākoņu dienas spozmi.

Terase bija plaša, ar vienādu, gaišu granīta plākšņu izklātu grīdu. Viscaur terasē bija izlikti lielāki un mazāki grozi un podi ar augiem, kuru kuplās lapas un zarus rotāja ne tikai ziedi, bet ari tajos iepītie dārgakmeņu karekļi. Dzidras skaņas no daudzām vēja zvanu virtenēm, darinātām no pazemes upju gliemežvāku čaulām, papildināja putnu čivināšana un divu strūklaku vienmērīgā čala. Tas viss smaržoja tik ļoti citādi nekā alas.

Terases vidū stāvēja bagātīgi klāts galds ar diviem krēsliem. Viens cilvēka augumam. Otrs daudz lielākais bija manējais. Apsēdos, noliku būri ar kaķiem sev blakus uz tīrās grīdas un noņēmu drānu. Kaķu pašu krāsas tikpat kā nevarēja redzēt, spilgtajā dienasgaismā viņi izskatījās neuzkrītoši un pelēcīgi. Viņi pazina šo vietu un gaidoši raudzījās apkārt. Neviena neredzēja, taču smaržas mani nekad nepievīla Māte mana bija tepat, varbūt kādā no augšējām terasēm. Viņai vienmēr patika vērot manas maltītes. Viņa pati taču man mācīja, ka nav labi ēst vienam. Es gaidīju savu maltītes biedru. Es jutos ļoti, ļoti izsalcis.

-     Hei, Nīmus! Re, mēs atkal tiekamies! Pametīsi mani vēlreiz gaisā?

Tā bija jau no rīta satiktā puikas balss. Madiduss, tā viņu sauca. Viņš joprojām smaržoja moži un draudzīgi.

-     Ko tu šeit dari? Vai es tev neteicu, lai tu nenāc man līdzi?

-     Bet es klausīju, es nenācu! Es devos atpakaļ pie Kalna valdnieces, kā aicinātājam pienākas darīt.

-     Tad kāpēc tu esi šeit?

-    Jo Kalna valdniece pati mani atsūtīja. Es viņai pateicu, ka aicinājums ir nodots. Un vēl es pateicu, ka es gribētu tevi satikt kādreiz vēl. Ka ar tevi ir jautri.

Es pieliecu galvu uz sāniem:

-     Un tad viņa tev lika nākt šurp?

Te puika nedaudz samulsa:

-     Aha. Bet ne uzreiz. Sākumā Kalna valdniece uz mani noskatījās tā… laikam dusmīgi, ļoti dusmīgi. Man likās, ka mani sodīs. Es gan nesapratu, par ko. Taču viss ir kārtībā. Viņa pati teica, ka viss ir kārtībā. Lai es ejot tevi šeit satikt. Lai mēs paēdot kopā. Viņa pat sabužināja man matus. Dīvaini, vai ne?

Puika atšķieba smaidu līdz ausīm.

-     Laikam man sāk beidzot veikties. Tagad es esmu īpašs. Varbūt pat ar mani notiks Brīnums tāpat kā ar tevi.

Šis bija nepareizi. Pavisam nepareizi. Es nekad neēdu maltīti kopā ar kādu, kura vārdu es zināju pirms tam. Madiduss.

Puika uzrāpās uz krēsla un iemeta mutē pāris sulīgi sarkanīgu vīnogu.

-     Oho, cik visādu labumu! Ko tu vēl gaidi? Ķeramies klāt!

Viņa smarža, tā ari bija nepareiza, pavisam nepareiza. Maniem maltītes biedriem bija jāsmaržo tā, kā cilvēki parasti smaržoja. Bija jābūt sviedriem un riebumam pret ērmu. Un bailēm, bailēm, kuras šeit saulē un kopā ar gardo ēdienu palēnām pierimtu, līdz es būtu drošs, ka gaļas garšu vairs nebojā baiļu rūgtums. Līdz būtu laiks.

Bet tomēr es biju izsalcis, un neizskatījās, ka Māte mana sūtīs uz terasi vēl kādu maltītes biedru. Es piebīdījos tuvāk puikam.

-     Klau, bet kāpēc ir tikai viens šķīvis man, bet tev nav šķīvja?

-     Būs… Būs aizmirsuši man uzlikt.

-     Kaut kas nedzirdēts! Šis taču ir tavs mielasts, bet tev nav uzlikuši šķīvi. Par šādu nevīžību Kalna valdniece kādu noteikti nopērs!

Atlika tikai izstiept roku, un es beidzot remdētu savu izsalkumu. Uztraukumā vēlreiz un vēlreiz nolaizīju pumu. Mātes manas tuvuma smarža kļuva asāka, uzmācīgāka. Es iedomājos, kā viņas acis iespīdas. Kā viņa varbūt paliecas uz priekšu, lai labāk redzētu.

Vīnoga no puikas pirkstiem izslīdēja un paripoja zem galda. Viņam noliecoties, atkal ieraudzīju viņa applaucēto kaklu. Mani maltītes biedri vienmēr bija veseli, nebojāti, bet Madiduss bija salauzta lieta. Varbūt ari es izskatījos līdzīgs šim puikam. Sen. Pirms Brīnuma.

Šis bija nepareizāk nekā būt izsalkušam. Es to nedarīšu. Piecēlos kājās:

-     Laikam man tomēr negribas ēst. Tu paēd labi. Es citreiz.

Sajutu spēju Mātes manas nepatikas smaržu, spēcīgu un pavēlošu, un gandrīz skriešus devos prom no terases gaismas uz alu mijkrēsli. Izsalkums uzsita ar jaunu vilni. Kāpēc es tā darīju? Es taču esmu ērms, ērms, man tik un tā vajadzēs ēst. Viens dzīvs puišelis to nekādi nemaina.

Dzirdēju, kā Madiduss man sauc pakaļ:

-     Eu, uz kurieni tu? Pagaidi! Pagaidi taču…

Un tad pēc brīža:

-     Vismaz uzcienāšu kaķus…

Es apmetos apkārt:

-     Nē! Neaiztiec kaķus!

Bet bija jau par vēlu. Puika atāķēja aizslēgu, būra durvis atsprāga vaļā. Kaķu mutes papletās daudz platākas, nekā būtu iedomājams, atklājot gan mutes augšā, gan apakšā pa trim rindām spožu, baltu ilkņu, smailu un nežēlīgu. Madiduss vēl uzmeta man pārsteigtu skatienu, un tad kaķi ar vienu lēcienu bija viņam virsū. Gaisā uzsitās asiņu šalts.

Es kliedzu:

-     Nē! Nē! Ne viņu!

Pieskrēju klāt un situ kaķiem, taču tie aši atlēca malā un izbrīnīti ieņerkstējās, asinīm tekot no to kārajiem ilkņiem.

Puika smaržoja pēc atvadām. Tā smaržoja visas beigtās lietas.

Alas terasē ienāca Māte mana, viņa pienāca man klāt, kaķiem trinoties gar apmetni un nosmērējot to ar dažiem asins traipiem. Māte mana teica:

-     Ēd, Nīmus, ēd!

Es nometos uz ceļiem un ēdu, sākumā pa kumosam, tad ātrāk, vēl ātrāk. Mātes manas kaķi ar mīkstu ķepu soliem panācās tuvāk, pārsteigti un uzmanigi pēc mana niknuma pirms brīža. Taču es vairs nedzinu viņus prom. Es vienkārši ēdu kopā ar Mātes manas kaķiem, kā biju to darījis tik daudz reižu pirms tam, līdz mans vēders lēnām piepildījās. Tomēr mani neatstāja briesmīga sajūta, ka es joprojām esmu izsalcis. Bet Māte mana mierinoši bužināja vietu starp maniem ragiem, kur kādreiz bija mani sprogainie mati, no kuriem pēc Brīnuma pāri bija palikuši vien daži kušķi.

Ģirts Šimanauskis. Rakstāmgalds

Jauniegūtais miteklis Fēliksu Meirānu apmierināja galvenokārt izdevīgā ģeogrāfiskā novietojuma dēļ, jo vienistabas dzīvokļa vienīgā istaba bez mēbelēm, vien ar senlaicīgu rakstāmgaldu stūri pie loga, ļāva to iekārtot pēc saviem ieskatiem, brīvi ļaujoties vēlmēm un iespējām.

Students, būdams jauns, bija arī pieticīgs. Par ikmēneša stipendiju iegādājies piepūšamo matraci un šādu tādu veļu, mikroviļņu krāsni un dažus traukus palienējis no paziņām, Fēlikss palēnām varēja uzsākt patstāvīgu pieauguša cilvēka dzīvi.

Iesākumā tā ritēja savu ierasto gaitu. Gāja laiks. Fēlikss apzinīgi apmeklēja lekcijas, trīsreiz nedēļā piepelnījās naktssarga darbā un tikai retumis ļāvās mērenām studentu izpriecām, aprobežojoties ar tematiskiem vakariem kursabiedru vidū vai paballēšanos tuvākajā krodziņā.

Oktobra izskaņā līdz ar veļu laiku kaut kas tomēr spēja Fēliksa parastajam ritmam pārvilkt treknu svītru, un šis kaut kas, būdams gluži neizskaidrojams un biedējošs, dzīvokļa jauno saimnieku teju noveda garīgās ārstniecības iestādē.

Reiz, krietni pēc pusnakts aizsēdējies pie studiju konspektiem, Fēlikss nodzēsa gaismu vien ap pusdiviem. Labu bridi vārtījies no sāna uz sānu, tā arī nespēdams iemigt, viņš neviļus aizdomājās par dzīvesvietu un atskārta, cik jauki, ka cilvēki un vēsture dažreiz klusē. Nu, piemēram, Fēlikss prātoja, kurš gan īrētu dzīvokli, ja skaidri zinātu, ka tur pirms vairākiem gadiem, kaut vai pirms simts, pastrādāts cietsirdīgs noziegums? Pat neceriet! Vismaz viņam, Fēliksam, būtu gana ar informāciju par dabiskā nāvē aizgājušu sirmgalvi zem šī jumta. Viss! Cauri! Lai cik izdevīgs būtu šis piedāvājums no finansiālā un komforta viedokļa, tas nekad netiktu pieņemts. Tāpat ar lietām, kuras paliek bez saimnieka, pieņemsim, veciem spoguļiem, tukšiem skapjiem, traukiem, galda piederumiem, gultām… Cik daudz un kādu auru tās uzsūkušas no iepriekšējiem lietotājiem? Galu galā un tas būtu aizraujošs pētījums cik daudz ļaužu savu mūžu laikā vienā guļamvietā spējuši nākt pasaulē, mirt, mīlēties, atpūsties, ciest drausmīgas sāpes, pašiem to neapjaušot?

Šādas un līdzīgas pārdomas nodarbināja Fēliksa prātu, līdz viņš, izšķīries par lēmumu telpā ielaist svaigu gaisu, piecēlās, atvēra logu un īsu mirkli ieelpoja dzestro rudens nakts dvesmu.

Piepeši kaut kas viņam lika satrūkties un pagriezt galvu rakstāmgalda virzienā. Mēbele bija aizsniedzama ar roku, tik tuvu tā atradās Fēliksam, taču tas, ko viņš nupat redzēja, spēji uzbrūkošā panikas lēkmē lika mesties pie elektrības slēdža.

-     To labāk nedari, rāmi brīdināja sīka auguma sakņupis, nenosakāmā apģērbā tērpies večuks ar kailu galvvidu, kurš pirmajā acumirkli atgādināja savītušu dārzeni. Gaisma ne tikai rada un veicina dzīvīgumu. Dažreiz tā spēj arī iznīcināt.

Fēlikss sastinga. Kārtīgi izberzējis acis un spēcīgi iekniebis sev sānā, viņš joprojām acu priekšā redzēja pasaku dieviņam līdzīgo sirmmati sēžam krēslā aiz rakstāmgalda, un viņa īsās, strupās kājeles nesniedzās pat līdz grīdai. Nespēdams izdvest ne skaņas, students stāvēja kā zemē iemiets, bet niecīgais vīrelis smējās viņam tieši acīs.

-     Nemaz nebrīnies! Zinu, ka agrāk neesam tikušies, bet man vienkārši nebija īstā noskaņojuma. Šonakt atkal uznāca vēlēšanās brīdi pasēdēt pie galda, tikai, tavu nelaimi, bez acenēm lāgā nevaru salasīt, kas rakstīts avīzē.

-     Kas tev šeit meklējams? Fēlikss beidzot jautāja, nepazīdams pats savu balsi.

-     Nekas, večuks vienaldzīgi noteica. Uzskati, ka esmu nācis tevi apraudzīt.

-    Vai galds pieder tev?

-     Tā ir.

-     Tad kādēļ tas atrodas šeit?

-     Vai tev tas traucē? vecišķā būtne gandrīz bargi ieprasījās.

Fēlikss pamazām nomierinājās. Lai gan joprojām neatmanījis, kas ir notiekošais: murgaina vīzija vai neskaidra realitāte, students atguvās no pirmītējā pārsteiguma un, juzdamies kā pilntiesīgs mājokļa saimnieks, ērtā pozā atzvēlās guļvietā.

-        Tieši otrādi, viņš teica. Galds ir antīks, man tas patīk. Šķiet savādi vienīgi tas, ka naktsmieru traucē dīvainas parādības.

Vecis aizgriezās, un, istabai slīgstot lipīgā tumsā, Fēlikss labu brīdi varēja vērot vien ciemiņa profilu, kurš pret bezrūpīgajām nakts debesīm zīmējās sevišķi rēgains.

Krietnas sekundes svešais vīriņš domīgi klusēja. Tad sakustējās un piecēlās krēslā stāvus.

-   Tādiem kā tu to nesaprast, viņš cietā balsi iesāka, gaisā izslējis rādītājpirkstu kā franču Napoleons, uzrunājot karapulku. Šis galds manā mūžā spēlējis svarīgu lomu. Varbūt pat pašu galveno. Pie tā sēdēdams dienām un naktīm, tiku sasniedzis to, kas biju. Vai šodien mani atceras? Vai pie nama, kurā atradās mans dzīvoklis, ir izkārta piemiņas plāksne? Vai mans šaurais dzīvoklītis šis pats, kurā tu it bieži uzdzīvo ar vienaudžiem, atminas aizgājušos laikus, un vai tā jaunie iemītnieki tu un tev līdzīgie spēj cienīgi glabāt tā piemiņu? Atbilde ir nē!

-              Kāda tam visam vairs nozīme? Fēlikss atjautāja.

-     Ir pagājis laiks. Ja tu cilvēcei esi atstājis ko paliekošu, tie tevi pieminēs, pateicoties darbam. Kas tu vispār esi? Rakstnieks?

Pēdējais Fēliksa izteiktais vārds pēkšņi kā raķetes liesma uzšāvās gaisā, atsitās pret baltajiem griestiem un sadalījās slksīkos gabaliņos. Sienu šķērsoja automašīnas staru kūļi, uz mirkli apžilbinot studenta acis, un, kad viņš atkal tās atvēra, istaba grima mierpilnā klusumā.

No rīta, pirms aiziešanas kārtīgi izvēdinājis dzīvokli, Fēlikss to atstāja nomāktā garastāvoklī. Viņš neticēja astrālām parādībām, spokiem, dvēseļu reinkarnācijai un tamlīdzīgām lietām, taču savādā kārtā pavisam nesen pats bija prātojis par tām radniecīgiem jautājumiem, un te nu radās nopietns pamats uztraukumam par paša psihisko veselību. Vai varēja gadīties, ka viņa smadzenes, pārstrādājot informācijas un domu gūzmu, savā vaļā projicēja dažādus iedomu tēlus, kuri, zemapziņas dzīlēs snauduši, neizprotamu dziņu vadīti, nu rāvās uz āru? Fēlikss zināja šādus gadījumus savā paziņu lokā. Tie nepriecēja. Neviesa skaidrību. Taču vērsties pie speciālista pagaidām likās absurdi, turklāt tam nemaz neatlika laika.

Nākamajā nakti, pavisam neilgu mirkli svārstījies starp sapni un nomodu, Fēlikss sev par milzu pārsteigumu istabā izdzirda baudpilnas sievietes elsas. Pietrūcies sēdus, viņš uz rakstāmgalda ieraudzīja veci mīlējāmies ar samērā glīta izskata sievieti, kuras veidols te iemirdzējās, te dzisa tādā kā spilgti sārtā neona gaismā.

-   Šeit mēs to darījām, sviedrus slaucīdams, vecis teica. Šī bija tā vieta. Nevienā bordelī, nekur nejutos tik drošs. Nav otras vietas, kur biju tik izmanīgs. Vai tagad tu saproti, student? Šis ir mans galds. Šis ir mans galds!

Elsas apklusa, vīzija izplēnēja kā lēta vīraka dūmi.

Palēnām, taču skaidri Fēliksā ieaudās atziņa, ka notiekošā sakne rodama paša zemapziņā un dzīvokļa sevišķajā gaisotnē. Ik vakarus, kad bija mājās, jaunais vīrietis ar bažām gaidīja nakti. Aicināt kursabiedrus vai kādu paziņu nešķita laba doma, jo Fēlikss baidījās, ka tie viņu uzskatīs par jukušu.

Ik nakti rakstāmgalds atdzīvojās. Ik nakti vecis pie tā kvernēja, neveikli kuļādams īsās kājeles, kaut ko lasīja, švīkāja uz papīra, pierakstīja. Reizēm viņam labpatika iesaistīties ar Fēliksu garākā sarunā, taču citreiz viņš kļuva noslēdzies un nepieejams. Šad tad nez no kurienes uzradās glītā dāma, un tad abi nodevās mīlas priekiem. Kad sieviete aizgāja, vecis nez kāpēc kļuva neparasti drūms. Iesācis šņukstēt pavisam klusu, viņš drīz vien raudāja balsī kā bērns, sīkās dūrītes mētādams gaisā un sizdams sev pie krūtim. Reiz pēc līdzīgas izmisuma lēkmes viņš Fēliksam sacīja:

-    Es tev, student, gribu ko lūgt.

Kā gaidot atpestīšanu, Fēlikss lūkojās rēgā, nezinot, kas sekos nākamajā mirkli.

-    Iznicini manu galdu! Vai tu to vari?

Fēlikss smaidīja. Protams, to viņš varēja. Kā gan pašam tas agrāk nebija iešāvies prātā! Sacirst malkā! Sadedzināt! Lai izkūp pagātnes ēnas kopā ar miglainajiem rēgiem un māņiem! Laiks noslēgt rēķinus! Laiks dzīvot šodienai!

-   Pats to nespēju, vecais turpināja runāt. Manāmi sašļucis un, kā Fēliksam šķita, sarāvies vēl mazāks, viņš pret galda malu neritmiski dauzīja papēdīšus, un šai mirklī Fēliksam nabaga parādības kļuva ārkārtīgi žēl.

-      Zārkā man to neviens nelika, lai gan iepriekš tas tika lūgts. Saproti pats: galdam ir mana dvēsele. Kamēr tas stāvēs šeit vai kur citur, man pie tā allaž būs jāatgriežas un gribot negribot jāatminas sava mūža laimīgākās un melnākās dienas…

Kad nākamajā rītā (tā bija svētdiena) Fēlikss jau mazā gaismiņā iekšpagalmā ar malkas cirvi sadalīja antīko mēbeli, virs viņa mājas otrajā stāvā atvērās logs.

-    Paklau, dēliņ, redzu, gādā malciņu, sēcošā reģistrā kā vecas plēšas noskanēja sievietes balss. Tā bija Ļera, saukta Ļerpata, mājas melnā avs uzdzīvotāja un laikam jau neglābjama alkoholiķe.

-    Tā ir, kaimiņien, Fēlikss nevērīgi attrauca, nepavēries augšup. Ļerpata atspieda trauslos elkoņus pret satrunējušo palodzi un brīdi noraudzījās, kā rakstāmgalds pakāpeniski pārvēršas smagnējos koka gabalos.

-    Bet kam tev malka? Mājai tak centrālā, viņa neizprata.

Fēlikss izlikās nedzirdam.

-    Paklau, man pazīstams kāds, kam baigi noderētu šis tavs klēpītis. Mēs to varam nokārtot viens divi. Ar mieru? Pag, es tūdaļ nokāpšu lejā.

Kamēr Ļerpata ģērbās, Fēlikss, beidzis darbu, sacirsto mēbeli aši ievietoja palielā ķerrā un izstūma uz ielas.

Pilsēta vēl nemodās. Pat sētnieks, šķībi uzstīvējis adītu mici, tikai nupat atvēzējās nakts drazas uzslaucīšanai.

-      Vai, ku’ tu steidzīgs. Uzbāzīgā kaimiņiene, reiz saodusi izdevīgu darījumu, tik lēti no tā negribēja atteikties.

-     Es par šo tačku tev došu noteiktu summiņu, viņa svinīgi iesāka.

-        Jums jau, kaimiņien, nemaz nav, Fēlikss pasmīnēja. Ļerpata, pēkšņi sajuzdamās neveikli, ar kreiso plaukstu sakārtoja izjukušo frizūru.

-    Mjā, pensija vairs nav tālu. Septītajā datumā atdošu. Zobu dodu, atdošu! Labam paziņam, bēdubrālim, saproti, grūti laiki. Aukstums nāk virsū kā nāve, trūkst, ar ko sildīties. Esi nu cilvēks un nežēlo!

Piepeši Fēliksam kļuva tik jautri, ka gribējās vai smieties.

-    Paturi savu zobu, kaimiņien! Un arī nauda šoreiz vairāk noderēs pašai. Ja tik ļoti vajag ņem tik ciet!

-     Svētība lai pār tevi! pateicīgām suņa acīm Ļerpata noteica, steidzīgi pieķērās pie ķerras rokturiem un aizstūmās nezināmā virzienā.

Fēlikss Meirāns brīdi domīgi nolūkojās vēl snaudošo namu logos, tad pagriezās un devās atpakaļ uz dzīvokli.

Ļera pārradās vien pēc pāris dienām stipri nožēlojamākā paskatā nekā aizgājusi. Pēc tam vēl krietnu laiku sieviete murmināja kaut ko nesaprotamu par kapiem un sātana izdzinējiem, līdz apkārtējie visā nopietnībā viņu sāka uzskatīt par plānprātīgu.

Fēliksa Meirāna naktsmiers kopš tā laika uzlabojās, taču nereti puisi mocīja sirdsapziņas pārmetumi, kad pilnmēness naktīs viņš uztrūkās, cauri sienām izdzirdis Ļerpatas izbaiļu pilnos kliedzienus.

Ilze Eņģele. Luna Mare

Aiz manis hermētiski aizveras robežslūžas. Tikusi uz ielas, kā aizvien, pielieku soli.

Mierīgāk. Tas ir tikai darbs. Samaksas neticamā apmēra stimulēti, mēs pie tā apstākļiem pierodam īpaši ātri.

Skaņu klusinošie apavi min izdīgušo zāles kumšķu uzlauztās ietvju flīzes tās ir nedaudz pabalējušas, apskretušas, tomēr vēl aizvien neticami greznas. Paklupt un tādējādi radīt troksni ir aizliegts miera traucējums var radīt uztraukumu klientos.

Skriet šeit nedrīkst visaptverošajā klusumā būtu dzirdams soļu troksnis, turklāt, pakrītot iekštelpās, ir risks izkustināt viņu guļvietas, diemžēl reizē ar kādu vitāli svarīgu vadu no medicīnas aparatūras. Guļvietas ir sakrautas augstākās un zemākās grēdās, īstos šūnu labirintos, iekārtotos katrā puslīdz piemērotā ēkā. Pat skaļāk ierunāties nedrīkst viņi varētu pamosties no medikamentozā, tomēr aizvien trauslākā miega. Apmācībās neviens nebrīdināja, ka pieraduma efekts būs tik ievērojams un šeit agrāk nonākušie subjekti jau šobrīd saņem maksimālo fizioloģiski izturamo devu. Uzlabotos preparātus sola vien nākamgad.

Fonda administrācijas vietā es pamatīgi pasteigtos ar jauno miegazāļu izstrādi kas notiks, ja klienti sāks masveidā mosties?

Skaidrs, kas notiktu. Subjekti gāztos no augstākajiem plauktiem un kristu no zemākajiem, izdzīvojušie rāpotu vai pat slietos kājās. Par cietušajiem nevienam nebūtu nekādas daļas, neviens nekad neko neuzzinātu subjektu radinieki un draugi, ja tādi šiem dzīves laikā maz ir bijuši, vienmēr jūtas nepatīkami iztraucēti, ja par subjektu atgādina pēc tā došanās uz “Luna Mare”.

Man gan būs daļa, ja subjektu nogruvums notiks manas dežūras laikā. Nav ne mazākās vēlmes vadīt ķepīgas puzles salikšanu tikai šādi varētu raksturot procesu, kamēr katru subjektu atgriež viņam piešķirtajā šūnā, kas savukārt iekārtota režģi atgādinošās konstrukcijās.

Norauju apmetni un vakardienas lietusgāzes jo meteoroloģiskā funkcija darbojas nevajadzīgi nevainojami nospodrinātā sen aizvērta veikala skatlogā tīksminos par savu stāvu. Gandrīz kakao dzēriena krāsas āda, spīdīgi, biezi mati. Skaļu mūziku, visskaļāko! Lai pilnasinigu ritmu rībina bungas, lai trīc gaiss un to piepilda basu pēdu uzvandītie sarkanie zemes putekļi, un nevienam no tā nesāktos astmas saasinājums! Viskošākās šalles, vissarežģītākos hennas musturus! Rotaslietas daudz, šķindošas un visur! Sauli! Dziesmas! Dejas!

Gaisma šeit ir ienaidnieks. Iekštelpu vēso puskrēslu gaini dežūrlampiņas. Servisa personālam par atvieglojumu, diennakts ritms turpinās kā līdz šim vēl nav sarēķināts, cik mērķtiecīga būtu vispārēja zonas aptumšošana.

Mūzika? Smiekli? Mēs pat nošķaudīties nedrīkstam, lai nesāktos visplašākā mēroga psihosomatiska lēkme.

Veikala ēkas durvis ir atvērtas, un tā preču atlikumos nav nekā interesanta. Atjaunojošās kapsulgultas, komplekti patstāvīgi veicamajām plastiskajām operācijām. Ballīšu preparāti gan diennaktīm ilgstošam mundrumam, gan cienasta sagremošanai. No subjektiem veikals nav jāsargā, no personāla ne tik mums šīs preces uzdzen tādu pašu nelabumu kā to agrākie lietotāji. Veikalam ir pārāk zemi griesti, tāpēc tas subjektu izvietošanai netiek izmantots, vismaz pagaidām.

Garais, gaisu, bet ne gaismu caurlaidīgais apmetnis atgriežas man uz pleciem. Varbūtība, ka subjekti mani ieraudzīs, knapā kleitiņā drasējot pa ielu, ir nulle, tomēr tas būtu ārkārtīgi nepatīkami. Izkaltusi rīkle pieplok pie manas dzīvības un izsūc to sausu jā, tādi ir viņu skatieni, ja izdodas pavērt smagos plakstiņus un fokusēt redzokļus.

Mums ir izsniegtas maisīgas, neinteresantas uniformas. Tomēr kārdinājums vismaz kādu zagtu mirkli padzīvot normālu dzīvi ir pārāk spēcīgs, tāpēc vismaz dažas minūtes dienā es kleitā pastaigājos pa pilsētu.

Manuprāt, šeit ir jāveic masveida eitanāzija. Nē, tas būtu pārāk vienkārši. Lai tik dzīvo. Lai bauda savu paradīzi, par kuru samaksāju es un visa Jaunā pasaule.

Un manam iecienītākajam klientam es novēlu saules mūžu, ne dienu mazāk.

Pārējie domā, ka es šeit esmu peļņas nolūkos kā gandrīz visi viesstrādnieki no Jaunās pasaules.

Mana maiņa sākas tikai pēc pusstundas. Neizskaidrojamā kārtā daba, palaista savā vaļā, pamanās dominēt pat šeit. Plivinās dzelteni tauriņi, un dūcošās vaboles nekā nezina par obligāto klusuma režīmu un nezina arī to, ka viņām šeit nebija jābūt. Sīki kociņi izlauzušies uz māju jumtiem. Zāles un tādu pašu kociņu sairdināts karsts asfalts, un es pūlos nedomāt, cik dziļi ir postījumi un kas notiks, kad tie beidzot skars izolācijas materiālus. Nometos uz ietves atliekām, lai tuvāk aplūkotu stiebriņu ar košsārtu, miniatūru ziediņu čemuru. Tas ir nekustīgs, smags mūžīgās vasaras tveices pievildzis kā viss šeit. Izcila krāsa un ornaments, dizaina meistardarbs, man ir līdzīga kleita.

Blakus strauji, nedzirdami nobremzē elektromobilis. Kad ar tiem vēl braukāja klienti, pārvietošanās līdzekļi bija apgādāti ar elegantām bezskaņas riepām dažādās krāsās. Postažai progresējot, piegādāja piemērotas no armijas visurgājēju aprīkojuma. Autovadītāja sēdekli atzvēlies Drajs ir tērpies visjaunākajā, visraibākajā kreklā, kurš atsedz tumši muskuļaino torsu, un ausīs iespraustie vadiņi ievada dārdošas mūzikas taktis tieši Draja trūcīgi aprīkotajās smadzenēs.

-    Čau, lellīt! Uz dežūru? Draja zobi atviz, viņaprāt, traki valdzinošā vaibstā.

-     Jā, man maiņa. Pret savu gribu atsmaidu.

Mājās es tādiem neskatītos ne virsū, bet šeit es novērtēju viņa primitīvo dzīvīgumu, zaļoksnējo spēku. Drajā pārpārēm virmo tas, ko mūsu klienti tā alkst no mums izsūkt.

-    Vakarā tiekamies? Draja jautājums ir tīrā formalitāte. Viņš uzskata, ka jau ir saņēmis manu piekrišanu, man ielaižoties sarunā.

Lai gan biju plānojusi atteikties, tomēr apstiprinoši pamāju:

-     Tikai bez grābstīšanās, skaidrs? Tu man nepatīc.

Drajs, tēloti apmulsis, paberzē vaigu, kas vēl glabā

manas vakardienas pļaukas pēdas.

-     Protams, lellīt. Tikai dejas un kāda kafija.

-     Spēcīgu dzērienu smarža var uzbudināt klientus, vai tava dumā galva jau aizmirsa noteikumus?

-     Izvējosies.

Mūsu aprūpē nodoto cilvēkveidīgo pagaļu labsajūta Draju interesē minimāli. Es noriju siekalas, pret savu gribu iztēlojoties pilsētā aizliegto produktu aromātu piemēram, karstas kūciņas, vircoti cepeši. Un dejas. Un spēcīgais, sviedriem klātais Draja augums manās rokās.

-     Kur šovakar notiek?

-     Vistālākajos džungļos, lai sakārņi neuztver mūzikas un deju vibrāciju. Ja sāksies masu aritmija, tad bai bai beibī. Mūs visus atlaidīs.

-     Neatlaidīs, Draj. Šis ir pašnāvnieku darbs, otrus tādus stulbeņus kā mēs vēl meklēt un meklēt.

-     Bet kā piķo! Tāda nauda! Drajs ilgpilni blenž tālumā, piesvīdušo plaukstu žāvējot pie automašīnas salona kondicionēšanas ventilatora.

īpašas tāles gan viņš nespēj saskatīt panorāmu aizsedz sūnām un vīteņiem apaugušu tukšu namu slaidie stāvi. Kas šobrīd notiek ar mākslīgajiem parkiem, mežiem un ūdenstilpēm, negribas pat domāt. Aizaugusi mežonība.

-     Līgums ir uz diviem gadiem. Es esmu šeit tikai dažus mēnešus, un man jau šķiet, ka pagājuši visi desmit.

-     Lellīt! Nestreso! Es pēc nedēļas laižos prom. Dodies līdzi, es tev atdošu daļu nopelnītā. Mūkam, ko jaudājam, kamēr vēl dzīvi! Nauda nav galvenais!

Drajam ir taisnība. Nauda nav galvenais, man noteikti

ne.

Ir bariņš aptaurēto, kuri še atrodas altruisma vārdā un kuri pilnā nopietnībā murgo par izbāzeņu izglābšanu un atgriešanu sabiedrībai, sapņo par Vecās un Jaunās pasaules atkalapvienošanos. Esmu mēģinājusi diskutēt bezcerīgi.

Drajs tikmēr pļāpā tālāk:

-     Es to uzņemu vieglāk nekā tu. Tad vakarā tiekamies?

-     Labi.

Vēlreiz uzmanīgi nopētu savu atspulgu, šoreiz bijušā restorāna logos. Varbūt tā nav tikai ilūzija, ka mans skatiens ir gurdenāks nekā vakar. Pēc iespējas ātrāk jāmetas pie Draja, lai viņa nedaudz brutālie, dzīvi apliecinošie apskāvieni izrauj mani no tukšuma, kurā mani velk mūsu klientu sažuvušie pirksti.

Neplānotā tikšanās ir mani nedaudz aizkavējusi, tāpēc teciņus laižos uz tuvāko dienesta punktu.

Vispirms rūpīga mazgāšanās dušā, esmu sterila kā ķirurģijas instruments. Ādu ieziežu ar speciālu ziedi, kas bloķē visus iespējamos aromātus. Ietērpjos kombinezonā ar to nolādētajās iekštelpās nesalst. Rokās cimdi, sejai priekšā maska. Mēs kā gaišzaļi rēgi klīstam gar mūsu klientu rindām, un dažreiz man sev ir jāiekniebj, lai pārliecinātos, ka neesmu mākslīgā transa pārņemto subjektu smadzeņu iedoma.

Principā mēs neesam vajadzīgi, visu padara automātiskās iekārtas tās monitorā subjektu dzīvības rādītājus, ievada zāles, veic izgulējumu profilaksi, nodrošina tīrību un sterilitāti. Ja kāds izrāda iniciatīvu celties vai runāt, uzvedību koriģē atbilstošu medikamentu deva.

Tomēr Fonda līgums paredzēja, ka klientiem tiks nodrošināta cilvēku veikta aprūpe. Mēs, servisa personāls, arī esam tie cilvēki. Reizi dienā izstaigājam savā apgādībā esošo subjektu rajonu. Pavirši izslīdam cauri gultu krāvumiem. Tas viss. Fonds savas līgumsaistības ir izpildījis. “Luna Mare” funkcionē. Juridiski nav, kur piesieties.

Mums jāstaigā pa vienam divi cilvēki agri vai vēlu sāk sarunāties, un čuksti jau ir troksnis. Kā zināms, lielākā jautrība uzmācas tad, kad smieties nedrīkst, un subjektus padara nervozus arī smieklus slāpējoša sprauslāšana.

Lai strādātu “Luna Mare”, nepieciešama dzelžaina motivācija.

Man savējo izdevās nomaskēt par alkatību. Alkatība ir Vecajā pasaulē pazīstama, droša un uzticama lieta manu kandidatūru akceptēja nekavējoties. Arī misionārus Fonds akceptē labprāt viņi še parasti paliek līdz izdegšanai, līdz subjekti tos ir izsūkuši. Domāju, ka šo ideālistu vidū atradīsies brīvprātīgie arī uz to momentu, kad viss te sairs putekļos.

Ja Fonda administrācija uzzinātu, ar ko es te nodarbojos…

Neviens nekā neuzzinās. Visiem ir vienalga. Par Fonda klientiem neviens neinteresējas un neinteresēsies Vecajā pasaulē katrs ir pats par sevi, dzīves laikā pārāk aizņemts ar savām baudām, ar estētiku. Neatkarīga dzīve. Smīkņāšana par atpalikušo Jauno pasauli. Vecā pasaule mīlestības un saistību nebremzēta mobilitāte. Kosmopolīti. Pasaules pilsoņi. Daļa jau sasnieguši pelnīto finišu, citi tam vēl tuvojas.

Manā pasaulē veci cilvēki vēl aizvien aizvada dienas radinieku saimē, godāti, aprūpēti un mazbērnu mīlēti. Vecajā pasaulē tādiem nolūkiem ir domāts Fonds.

Pensiju Fonds.

Katrs no viņiem visu apzinīgo dzīvi iemaksāja Fondam krietnu daļu ienākumu. Krāsainajos reklāmas materiālos Fonds solīja bezrūpīgas, neatkarīgas, saistību neapgrūtinātas vecumdienas drošā, pamatīgā attālumā no steidzīgās ikdienas un apnikušajiem līdzcilvēkiem. Atkrita nepieciešamība būt laipnam pret radiniekiem apmaiņā pret cerībām uz aprūpi un atbalstu mūža novakarē. Atkrita nepieciešamība sakostiem zobiem vērot, kā ekskluzīva dizaina stāvlampai nosmulētas roķeles uzlipina pusēstu konfekti.

“Tu neesi atkarīgs ne no viena.” “Veido savu nākotni pats.” “Mēs tevi nogādāsim debesīs.”

Nav melots.

Viņi atrodas debesīs. Viņi necieš badu, aukstumu un nav pat slimi.

Viņiem līgumā noteiktajā dienā un tas ir jau sešdesmit gadu dzimšanas dienā -4 Fonds atsūtīja pakaļ spīdīgu limuzīnu.

Smaidošs šoferis livrejā. Filmiņa par drīzo atpūtu “Luna Mare” var apskatīties zaigojošus, brīnišķus pilsētas kvartālus, peizāžu jebkurai gaumei, pat dzidru mēnesgaismu sudrabainā jūrā, un savas dzīves laikā viņiem vairs nebija cerību nokļūt neskartās dabas apvidos, jo Jaunā pasaule slēdza savas robežas. Atdzesēta šampanieša glāze, un lipīga balss glāsmaini aicina pacelt tostu par jaunā dzīves posma sākumu. Tā arī ir pēdējā apzinīgā darbība, ko veic Fonda klienti. To, kā viņi nokļūst šeit un kā viņus šķirošanas punktā akurāti safasē pa gultām, viņi vairs neatceras. Nākamie mēneši un gadu desmiti viņiem ir nepārtraukta, pašu apmaksāta snauda, no kuras tie vairs nepamodīsies līdz pašai nāvei.

Vecā pasaule ir atrisinājusi resursu trūkuma problēmu esošās tehnoloģijas ļautu cilvēkiem dzīvot līdz visiem simts, justies uz visiem trīsdesmit un tērēt resursus izklaidēm, ēšanai, dzīves baudīšanai. Tagad sešdesmit gadu vecumā viņi izstājas no spēles atlikušajiem tiek aizvien vairāk. Turklāt “Luna Mare” ir izcils eksperimentālais poligons, biomateriāla pārpilnības rags, un kurš nepriecātos par iespēju personiski veicināt zinātnes un tehnikas progresu, pašam gan to neapjēdzot?

Ja kāds maitēdāju cīņās slīpētais eksemplārs kļūst aizdomīgs un atsakās no limuzīna, Fondu tas nemulsina. Vai nu ar labu, vai ļaunu, viņi visi nokļūst šeit.

Mana mīļākā kliente, kura savā iepriekšējā dzīvē bija īsts monstrs, šeit noteikti tika atgādāta pēc asiņainas sadursmes, ne mazāk neticu, ka viņa atdeva savu dzīvi bez pretošanās, neticu, ka viņa nezināja, par ko ir pārvērtusies “Luna Mare”. Manuprāt, viņu sazāļoja kārtējā ballītē, un neatbildēts paliek jautājums par to, kur pazuda dārglietas, kaut vai mirguļojošā diadēma, kura vienmēr rotāja viņas sarežģīto vakara frizūru.

Reģistrēju apgaitas sākumu miniatūrais dators ir ērti pievienots pie manas delnas, un jebkura virsma var kalpot par ekrānu un vadības pulti. Manā atbildībā ir divdesmit ēkas, katrā pa divdesmit stāviem, pārpildītas klientu krāvumiem.

Dators ziņo, ka šajā ēkā, kur kādreiz bija gaismās, metālā un stiklā vizoša viesnīca, ir notikusi ekspozīcijas maiņa desmit subjekti aizvesti uz krematoriju, pieci uz laboratoriju, trīs nākuši klāt. Tomēr Fondam visvairāk darba bija pirms desmit gadiem. Šobrīd uzraugāmie apjomi ir smieklīgi ar sevi aizņemtā paaudze nekā neatražoja, dzīvoja sev.

Rau, kur būs.

Iekāpju nedzirdami slīdošā, atklātā platformā, kura mani paceļ dažu metru augstumā, tad plūdeni pieved pie vajadzīgās šūnas. Noņemu sejas masku. Apturu kustību.

Caurulītes, vadiņi, monitori. Gari, aplēkšķējuši mati, no kuriem pieci centimetri pie saknēm ir sirmi, bet galos saglabājušās zeltainas krāsas pēdas. Tik tikko cilājas iekritušais krūškurvis. Mani ieraugot, ķermenis sadreb, medicīnas aparatūra izdod pīkstienu sēriju, bet es neuztraucos trauksmi saceltu vien masveida anomālijas, ne individuāli gadījumi.

-     Labdien. Kas jauns paradīzes krastā?

-     Te ir pekle… izdveš pretīgi bezkrāsainās, sasprēgājušās lūpas.

-     Tevis pašas radīta, atceries to. Smaidu. Bet tev ir paveicies, tu esi tikusi švītīgos apartamentos, daudzi atdusas smacīgās tehniskajās telpās.

Izvelku no kabatas spoguli un turu to viņai priekšā. Aha! Viņa atkal ir saskatījusi šausmonīgo atspulgu un ar vaidu novēršas. Domāju gan, ka te ir jāšokējas es bieži apskatu viņas attēlus, tos pirms “Luna Mare”. Trenēts augums, perfekti vaibsti. Nevainojams iedegums. Uz gludās ādas pedantiski implantētas rotaslietas un uzklāts grims. Matu sakārtojums, dizaineru ģērbi un aksesuāri neatkārtojas nevienā augstāko aprindu fotogrāfijā, nevienā video. Brīnumslaidi, manikirēti pirksti alkatīgi vandās uzkodu traukos, notraipot luminiscējošajās gaismās dzirkstošos nagu dārgakmeņus ar ēdiena atliekām. Implantētas skropstas kā kolibri aste neizdibināmi nolaižas pār plēsonīgi samiegtajām acīm, kuras tumsā spīd gan aiz tās īpašnieces ļaunuma, gan no īpašiem pilieniem.

-     Kāpēc… kāpēc tu to dari ar mani?

Jautājums tiek uzdots katrā apmeklējuma reizē, bet es atbildu vien pusvārdiem, mājieniem tomēr ši vēl aizvien neko nesaprot, lai gan laika domāt viņai gana. Laikam reiz nāksies palīdzēt viņai patiesi nav ne jausmas, kas es esmu, un kāds tur brīnums.

-     Es? Es neko nedaru. Tu pati jau visu esi izdarījusi. Tu mani atceries?

Beidzot esmu pajautājusi.

Svilina izmisuma un naida pilns skatiens, un viņai nav ne mazākās apjēgas, par ko es runāju, tomēr pamanu cerību beidzot tikt kādā nebūt skaidrībā un izdomāt, kā apmuļķot pēc izskata vientiesīgo skuķi tas ir mani.

Turpinu.

-     Tu pabiji manā ciematā, atceries? Sen tavas karjeras sākumposmā.

Ap mums izplēn ķermeņu grēdas, no atmiņu palagiem iznirst manas dzimtenes saule un iesarkanā zeme. Neviens to neapstrādā. Kam gan? Mums palīdz civilizētās nācijas. Vesela industrija eksistē, pateicoties mums, žēlsirdībai tiek asignēti milzu līdzekļi tiek ražotas bēgļu teltis un portatīvie hospitāļi, simtos rūpnīcu tiek fasēta izdalāmā pārtika un ūdens, tiek algots personāls, kurš citādi papildinātu bezdarbnieku rindas savās mājās. Un visur žurnālisti, lai uz prasmīgi radītas posta ainas fona demonstrētu mūsu glābēju humānismu.

-     Pēc neitrālo spēku aizbraukšanas mēs sākām slimot ar nezināmu gripu. Atbraucāt jūs. Mūs izglābt. Karantīna. Atkal teltis. Zāles. Simptomu reģistrēšana. Caurulītes, šļirces, pārsēji nu gandrīz kā tev tagad.

-     Tā ir sazvērestības teorija… Murgi… Atbildei uz vēl neizteiktajām apsūdzībām vecene automātiski dveš teikumus, kurus apmācībās “kā atbildēt uz neērtiem jautājumiem” ieborēja šās darba devēji.

-      Protams, murgi. Gribi, es tev pastāstīšu, kā izdzīvojušajiem gāja atlikušos pāris mēnešus, līdz viņi beidza mocīties? Ar kurām fizioloģiskajām detaļām man labāk sākt? Viņu miesas neiekāroja pat maitēdāji. Bet tas ir sīkums, jo ja tu tikai zinātu, no kā taisīts maisījums, ar kuru tevi baro intravenozi!

-     Žēl, ka nenosprāgi… Brīnums gan…

-     Nē, es nenosprāgu gan, un, nē, man nav žēl, un, jā bija brīnums. Mani izglāba tavs kolēģis, savādnieks. Tu taču zini, ka viņš tomēr izdzīvoja?

-     Roberts… Atceros… Dezertieris nolādētais… Pārējie viņu turēja, es personiski iešļircināju… Veča, uzbudinošo atmiņu sildīta, parausta izbalējušās lūpas smaida grimasē.

-      Roberts tagad ir viens no Jaunās pasaules līderiem. Vecā pasaule pašlikvidēsies, jāpagaida vien daži gadi… Jūs visi beigsiet savu dzīvi šeit. Jaunā pasaule pārņems arī no jums atbrīvotās teritorijas, un Zeme atkal kļūs cilvēciska, bet tu to diez vai pieredzēsi. Starp citu, Jaunajā pasaulē vairs nav ne karu, ne nemieru, kopš esam no jums pašizolējušies. Mēs bez jums varēsim iztikt, jūs bez mums ne.

-     Vai tu vispār zini, kas es esmu? Šī sāk elpot ātrāk, skatiens ieurbjas manī, un piepeši es nopriecājos, ka šķietami nevarīgo subjektu saista aparatūras valgi. Viņai nepietiktu spēka piecelties, vismaz tā vajadzētu būt, tomēr viņas skatienā uzšķīlusies bīstama liesma. Tie nav subjektu nevarīgie, miesā dzeļošie mirkļi, nē.

Mazliet atvirzos, tomēr dūšu nezaudēju.

-     Kas tu biji, izlaboju.

-      Es varbūt esmu šeit, čērkst sen nelietotās balss saites, bet šī turpina, jo nu esmu vienīgā klausītāja, ar kuru viņa var dalīties varoņeposos par aizgājušo godību, bet es esmu pieredzējusi vairāk, nekā tu spēj… iedomāties… Apgrozījusi miljardus… un tagad samaksājusi par to… zināju pārāk daudz, vēlējos pārāk daudz… reiz mani izsauca no kāda banketa… es stāvēju tur, krēslotā laboratorijā, tik lieliska, tik nevainojama… pārdrošu vakarkleitu… kleitas pērļu lencītes bija krusteniski aizsietas man gar muguru kā kreļļu klājums… un kleita bija ziedlapiņas plānumā, tieši tik čaukstoša… kā apgleznots zīdpapīrs… Tad šī aizelšas, tomēr varonīgi turpina: Laboranta pasniegtais virsvalks bija noslīdējis no maniem gleznajiem pleciem… Es… Un es stāvēju tur, drebot vēsumā un uztraukumā, un pasaules liktenis bija manos lakotajos nadziņos… Mēģene ar vīrusa demo, un otrā rokā vakcīnas prototips, un tikai šķietami trausls stikls šķir mani no momentānas iznīcības… Manas delnas rota saslīdēja, un tā džinkstošā skaņa, atsitoties pret mēģeni, un tad kristāla sprādzei sašķīstot uz spoguļgludajām grīdas flīzēm… Visa dzīve tādos brīžos… izslīd gar prātu, tāds adrenalīns… tik perfekta epizode… gluži kā es pati…

Vecenes nesakarīgā plātīšanās mani šķebina ne mazāk kā viņas pašreizējā nožēlojamība, tomēr pret savu gribu atkal iedomājos viņu kādreiz sievieti pašā plaukumā, viņas spēka gados, un iztēlē nosmaržo dārgs parfīms, noklaudz laka kurpju adatsmailie papēži. Ja viņa būtu gribējusi, ar viņas talantiem, ar viņas gribasspēku varēja būt citādi. Viņa izvēlējās iznīcināt.

Aizdomājusies paberzēju degunu, tad zodu. Vecenei tas nepaliek neapslēpts, un plēsigi spīguļo vēl aizvien baltie zobi. Šī sāk mani zombēt.

-Es tev atklāšu noslēpumus, skandālus… man ir nauda… neaptveramas bagātības… es tev došu visu… apmaiņā pret brīvību… mans laiks vēl nav pienācis, man jāatgriežas… tur… viņi samaksās… Luna Mare… ā… es viņus iznīcināšu, visus…

Es neļaušu viņai sevi ietekmēt. Pat izspiežu sīku smiekliņu. Man ne prātā nenāk viņai klausīt.

-     Noslēpumi? Izsniegsi mūžīgā dzinēja rasējumu? Un, ja vēlies satikt savus drauģeļus, es tavā vietā nesteigtos ap savu sešdesmito jubileju viņi būs klāt!

Tomēr.

Tomēr tas būtu amizanti atgriezt Sindredu Džonsu nosūtītājam. Dzelzsbetona vecenei ir pavisam citi iztēles mērogi nekā man, viņa atriebībai prastu izdomāt ko patiesi vērienīgu.

Subjekta sākotnēji ūdeņainais skatiens ar katru sekundi atgūst asumu, nu tas iegraužas kaut kur man aiz muguras.

-     īsa? Ko tu šeit dari?

Salecos un gandrīz izgāžos no platformas. Stella ir uzrāpusies pie mums pa rezerves kāpnītēm. Ja es nejauši ar kāju sašūpotu pakāpienus, viņa kristu, un mans noslēpums būtu drošībā. Tomēr es neko nepasāku. Lai gan Stella ir piebāzta ar humānisma idejām, man viņa patīk sākot no miniatūrā auguma un beidzot ar ieslīpajām acīm, kuras izstaro pārspīlētas žēlsirdības gaismu. Tāpēc vien pār plecu izmetu:

-     Neko. Liecies mierā.

-     Es visu dzirdēju. Nelūgtā lieciniece uzlec uz platformas un, man par pretigu izbrīnu, ar delnu viegli noglāsta vecenes vaigu tā vispirms atņirdzas, tad sāk birdināt asaras.

Iepriekš es vēl noticētu, ka viņa raud pa īstam. Tagad vēroju aktiermākslas paraugdemonstrējumus subjekts pussekundes laikā ir sajutis īsto pieeju manipulēšanai ar Stellu.

-     Katrs ir pelnījis piedošanu un mieru. Stella regulē aparātu un tur subjekta izģindušo roku, vecene to izrauj, un drausmīgs skatiens pienaglo mani pie platformas. Organismā ielaistās zāles saista spēju gan runāt, gan kustēties, tomēr viņa līdz pēdējam cenšas pretoties iedarbībai. Stella apjukusi ņemas gar rādītājiem. Beidzot pēc vairākkārtīgas devas subjekts beidzot iemieg.

Atbrīvota no vendetas mērķa hipnotiskās iedarbības, varu ķerties pie Stellas pārliecināšanas darbiem.

-     Piedošanu? Par ko? Viņa ir līdzatbildīga par šausmām, kādās mēs dzīvojām iepriekš, par to, ko viņi dara paši ar saviem cilvēkiem! Viņa ir Vecās pasaules monstrs, un “Luna Mare” ir lamatas, kuras viņa pati uzbūvēja un kurās pati arī iekrita!

-     Neviens cilvēks nav piedzimis ļauns. Stellas lūpas, acis, mati viss ir tik daiļš un krāšņs kā dāsnas otas triepieniem uzgleznots. Viņa bija noņēmusi masku, lai neizbaidītu subjektu.

Pēc šīm muļķībām esmu gatava kliegt.

Gulošā veča ir atgriezusies savā nirvānā, bet es es esmu nomodā, savu atmiņu mūža ieslodzījumā. Kā tas nākas, ka par viņas dzīvi jāmaksā nevis viņai, bet man?!

Jo es esmu tā, kura redz, kas aizver acis, dzird, kad iestājas klusums! Es redzu ciešanās atieztus zobus, dzirdu sāpju kliedzienus, gārdzienus, atkal saožu neizturamu smirdoņu un pretīgu kukaiņu armādas. Man ir jābažljas, vai “Luna Mare” sabruks putekļos šodien vai tomēr pēc mana līguma termiņa beigām! Man! Gešu es. Es, nevis viņi!

Stella ilgi neatbild, beidzot piedāvā argumentu, kuru esmu līdz nelabumam atklausījusies iepriekšējās diskusijās:

-     Starp viņiem ir ari labi cilvēki.

Iekunkstos:

-     Vecajā pasaulē nav labu cilvēku. Nav. Nevar būt. Tāpēc mēs esam no viņiem norobežojušies. Fonds ir spiests algot viesstrādniekus no Jaunās pasaules, jo zina, ka mēs esam vienīgie, kas neizpļāpāsies. Viņi rēķinās ar mūsu naidu, ar mūsu vienaldzību!

-     Tad Jaunā pasaule nav ne par matu labāka par Veco.

-     Ja tu gribi glābt cilvēci, kāpēc neatgriezies uz Zemes? Tur pietiek, ar ko nodarboties! Ar ko šīs mūmijas ir pelnījušas labdarību? Gana izpriecājušies uz mūsu rēķina, tagad lai maksā!

-     Nekliedz!

Es apraujos, bet ir par vēlu.

Mēs abas sastingušas sēžam, kamēr apkārt plosās lokālā apokalipse subjektiem raustās ķermeņi, skan sēcieni, vaidi. Ari mana iecienītā kliente atkal ir pavērusi acis un neticamā kārtā stiepj roku mūsu virzienā. Pēc pāris minūtēm subjekti, automātiski saņemot nomierinošos preparātus, ir norimuši. Šoreiz mums paveicies neviens nav sarāvis saites un izkritis no savas guļvietas. Drajam patīk pārstāstīt neticamu gadījumu, kā šim pa šūnu labirintiem nācies tvarstīt no miega modušos staigājošu subjektu, un kolēģi neapšauba dzirdēto vien pieklājības pēc.

Stella viegli trīc pārciest klientūras masu psihozi personālam vienmēr ir psiholoģiski sarežģīti, esmu spiesta pieturēt viņas trauslos plecus, lai meitene nenokristu no lejup braucošās, manis iedarbinātās platformas. Pati neesmu labākā stāvoklī mani joprojām vajā večas drausmā neatlaidība, raujoties prom no ieslodzījuma.

Drīz abas esam ārpus ēkas, uz ielas atliekām. Joprojām zaļganajos paltrakos tērptas, meimurojam tuvāko robežslūžu virzienā.

Slūžas vaļā, slūžas ciet.

Daži soļi, un esam servisa personāla telpās, un mani nomierina to bezpersoniskais minimālisms, numurētie gaiteņi, ikdienas militārā precizitāte un disciplīna. Tūlīt mēs abas pārģērbsimies formas tērpos, un viss gadiem veidojies haoss būs palicis iekšpusē, klientu zonā.

Pēc kāda laika abas ar Stellu klusēdamas sēžam ģērbtuvē. Raugāmies plašajā iluminatorā. Melni zvaigžņotajā tukšumā vizošajam diskam ir augoša fāze.

Esam pārģērbušās, tomēr arī termoregulējošajā uniformā, kas še kalpo par tādu kā mājas tērpu, mani krata drebuļi. Pieskaros panelim, mans skapītis nedzirdami ieslīd sienā. Piespiežu drudža kratītās rokas un pieri pie nedaudz vēsās sienas.

-     Tu liksi viņu mierā, īsa? Stella maigi apvaicājas.

Mazliet padomāju. Ko vēl es vēlos no savas iecienītās “Luna Mare” iemītnieces? Patiesībā neko. Viss ir izlīdzinājies. Tas ir beidzies tik piepeši, tik negaidīti. Ko tālāk? Man nebija plāna šādam atrisinājumam.

-    Jā. Ko tur vairs.

Viņa turpina mani vērot.

-     Ko tu domā? Stella man piepeši pajautā.

-     Es? Neko. Vairos viņas skatiena.

Manā prātā klaiņojošā ideja ir pārāk pārdroša, nerealizējama. Nosūtīt Fondam dāvanu. Personisku. No manis.

-     Es nedomāju neko. Absolūti neko. Aši uzsmaidu biedrenei. Iedzeru malku ūdens.

Dodos uz savu kajīti, šķērsojot tūkstošiem metru garo, vienmuļi sudrabaino gaiteni. Kādreiz, labākos laikos, šeit skanējusi mūzika un personāla apnikušos skatienus izklaidējuši aizvien jauni hologrāfiskie dizaina pārsteigumi. Tagad esmu tikai es un manu soļu atskaņas.

Gaiteņa iluminatoru rindā vīd kilometriem garš, kilometriem augsts angārs, tas ir redzams no gandrīz visām personāla telpām. Zinu, ka ārpusē vienmēr ieraudzīšu divas pastāvīgas vienības Zemi debesīs un “Luna Mare” uz Mēness.

Pavirši skatoties, grandiozā būve atgādina Mēness refljefa kaprīzi. Tepat iegūtie ieži izmantoti par vienu no ārpasaules temperatūras svārstību neitralizējošiem materiāliem, tomēr konstrukcijai ir pārāk regulāra forma, lai vērotājs noticētu tās dabiskajai izcelsmei.

“Luna Mare”.

Slazds. Vecās pasaules atkritumu izgāztuve. Būvēts kā ekskluzīvs Pensiju Fonda klientu kūrorts, miniatūra idilliska pasaulīte. Funkciju apvienošanas kārtībā arī vērienīgs zinātniskais eksperiments, Mēness kolonizēšanas pilotprojekts.

Inga Znotiņa. Atklātie

—    Komandier, atļaujiet ziņot! Blakus nostājās kapteinis Obans.

-     Par jauno planētu?

-Jā-

-     Ziņojiet.

-     Mūsu novērojumi liecina, ka klimats uz šis planētas ir piemērots ne tikai īslaicīgas, bet pat pastāvīgas apmetnes ierīkošanai. Tas kuģis planētas otrā pusē pieder kaimiņiem no Menzas planētas. Ari viņi ir izpētījuši apstākļus, bet viņiem tie neder, atmosfērā gandrīz nav freomnlta. Tas nozīmē, ka tuvākajā apkaimē mums uz šo planētu nebūtu ari konkurentu. Uz planētas ir bagātīga augu un dzīvnieku valsts. Tomēr viena no sugām mums rada bažas.

-     Saprātīga dzīvības forma?

-     Ne gluži. Viņi plaši lieto sarežģītus rīkus un pievēršas izziņai izziņas dēļ tas it kā liecinātu par labu šādam pieņēmumam. Tomēr saskaņā ar ģenerāļa Ķitvaja klasifikāciju par saprātīgām dzīvības formām būtu uzskatāmas tās, kuras spēj uztvert vismaz septiņas dimensijas. Šai sugai pieejamas tikai trīs. Atsevišķiem īpaši spējīgiem indivīdiem parādās pirmās pazīmes ceturtās dimensijas uztveršanai, tomēr arī tas vēl ir krietni par maz.

-     Lieli? Agresīvi?

-     Izmēra ziņā mazliet lielāki par mums, komandier, bet ievērojami mazāki par menziešiem. Fiziski mēs esam pārāki. Tomēr uzskatām, ka viņi tik un tā var būt mums ārkārtīgi bīstami.

-     Ārkārtīgi? Tas bija kas negaidīts. Kapteinis Obans nemēdza mētāties ar jūtelībām. Kas būtu tik īpašs šīs planētas iemītniekos?

-      Es sākšu no sākuma, ser. Vispirms mēs atklājām veidu, kā viņi komunicē savā starpā. Veids ir diezgan primitīvs ar skaņas viļņiem. Tomēr viņi ir iemācījušies atsevišķas komunikācijas vienības kodēt un nodot tālāk bez tiešas saskarsmes. Menziešiem bija izdevies pārtvert diezgan lielu daudzumu viņu savstarpējās komunikācijas, bet viņi nespēja to atšifrēt. Mūsu zinātnieki, Obans lepni izslējās, to izdarīja diezgan ātri, jo šī saziņa izrādījās zināmā mērā līdzīga tām saitēm, uz kurām balstās mūsu elektronika. Iztulkojot atšifrētos datus, noskaidrojām divus mūsu nolūkiem ļoti svarīgus faktus. Pirmais no tiem: šie dzīvnieki ir spējīgi pulcēt lielas grupas ar kopīgu mērķi.

-     Ko jūs saprotat ar “lielas”?

-     Kopējā populācija ir aptuveni septiņi miljardi. Par lielām grupām šajā gadījumā uzskatām tās, kurās ir vismaz pusmiljons īpatņu.

-    Jā… tas nav maz. Cik mēs šobrīd esam uz šī kuģa?

-     Šobrīd vairs tikai nedaudz virs tūkstoša, ser.

-     Cik kuģu vēl varam piepulcēt?

-     Ne vairāk kā trīs.

-     Četri tūkstoši pret pusmiljonu. Mūsu pārsvars var nebūt pietiekams.

-     Tā ir.

-     Bet kas jums liek domāt, ka viņi mūs laikus pamanīs? Teleportēšanās ir pieejama tikai tām sugām, kas pilnībā uztver un pielieto vismaz piecas dimensijas. Tātad šiem visa pārvietošanās ir ļoti lēna. Mums ir lielas laika priekšrocības. Ieradīsimies negaidīti.

-     Pirms ierašanās mēs konsultējāmies ar menziešiem par iespējām palikt nepamanītiem. Viņi ieteica turēties aiz kāda tuvāka meteorīta. Tā arī darām. Spriežot pēc novērojumiem, vietējās sugas nespēj uztvert liektu telpu un spēj noteikt tikai taisnā līnijā nepārklājošos objektus. Tomēr viņiem ir kāda būtiska priekšrocība… Kapteinis saminstinājās. Es īsti nezinu, kā to lai apraksta. Spriežot pēc tā, ko šīs sugas īpatņi piemin savā komunikācijā, pastāv kaut kādi stari, kurus ne mēs, ne menzieši, ne arī kāda cita no mums zināmajām civilizācijām nespēj uztvert. Šķiet, tos izdala… izstaro noteikti objekti, piemēram, zvaigznes, un citi objekti atstaro. Mēs neesam īsti droši, kā tas darbojas, bet uz šīs planētas ļoti daudzas sugas šos starus uztver ar īpašiem jutekļiem. Pēc tiem viņi nosaka objektu novietojumu telpā, attālumu un pat īpašības. Ir novērots, ka indivīds ar šo staru palīdzību var, nekā citādi neiedarbojoties, piemēram, noteikt, vai pārtika ir ēdama vai jau sabojājusies.

-     Uz kādiem objektiem tas attiecas?

-     Cik mums zināms, uz visiem. Vienīgais, ko šī minētā suga ar šo staru palīdzību vispār neuztver, kā liekas, ir izplatījuma plazma. Tāpēc viņi uzskata, ka tā nepastāv.

-     Bet mūsu kuģi?

-     Domājams, ka tos viņi pamanītu ļoti viegli. Menziešiem jau esot gadījies kāds misēklis, bet, par laimi, pietiekami īslaicīgs, lai to saprastu ļoti mazs īpatņu skaits.

Un tomēr… Obans neomulīgi nokremšļojās. Baidos, ka esam atklāti jau krietni lielākā mērā, nekā bijām gaidījuši.

-     Kas jums liek tā domāt? Bija jūtams, ka komandierim jaunumi, ai, kā nepatika. Ja augsta līmeņa civilizāciju atklāj tik primitīvi dzīvnieki kā nupat raksturotie, ko gan tas liecina par kuģu drošības sistēmām?

-      Kā jau teicu, mēs atkodējām viņu saziņu. Un nevarējām nepamanīt, ka viņi, nu, sauc mūs vārdos.

-     Vārdos?!

-     Un, tos izrunājot, viņi izrāda agresijas pazīmes. Piemēram, diezgan bieži tiek lietots manējais, kapteinis nervozi turpināja. “Obanā”, viņi saka. Vārds ir tādā formā, kādā parasti runā par lietām, kurās kaut ko var ielikt vai izņemt. Man liekas, ka viņi mani domā… izgrebt.

Komandierim trūka vārdu. Vai nu Obans ir pilnīgi izkūkojis prātu, vai šīs planētas iemītnieki ir… viņš pat nespēja aptvert, kā to lai nosauc.

-     Vēl viņi saka “Ķitvajmicīt”, pēc neilga klusuma brīža atkal ierunājās kapteinis. Mēs esam noskaidrojuši, ka micītes ir tādi dobi priekšmeti, ko viņi mauc galvās. Tās parasti izgatavo no citu sugu dzīvnieku mirstīgajām atliekām. Es nekādā ziņā nevēlos paust necieņu ģenerālim Ķitvajam, bet šķiet, ka iezemieši līdzīgi grasās izrīkoties ar viņu. Un tad vēl… Komandier, es izlūdzos jūsu piedošanu, taču man tas jāsaka viņi min arī jūsu vārdu.

-     Manu vārdu? Kā viņi to var zināt, ja tas ir zināms tikai četrām personām, mani ieskaitot, un tās visas atrodas uz šī kuģa?

-     Mēs nezinām, ser. Tas arī ir pats biedējošākais. Mēs nespējam aptvert, kā viņi to uzzinājuši, bet vārds “Jedritvaj” šķiet izraisām vēl lielāku agresiju nekā abi iepriekšējie.

Komandieris Jedritvajs sarāvās, izdzirdējis pieminam savu vārdu. Kā tas varēja būt? Ar šis planētas iemītniekiem no kuģa sazinājies nebija pilnīgi neviens, tas bija skaidrs. Jo vairāk skaidrs, ka to nebija darījis neviens no tiem, kam bija uzticēta tik slepena informācija kā misijas vadītāja vārds.

-     Vai manu vārdu viņiem nodeva tie stari… kā tos sauca?

-     Viņi tos sauc par gaismu, ser. Mēs nezinām, kādu informāciju šī… gaisma nes. Mums nav ierīču, kas spētu to uztvert vai mērīt. Lai nu kā, varianti ir divi: vai nu tā patiesi spēj nest neaptveramu daudzumu informācijas, vai arī viņiem ir pat vēl kāda maņa, par kuru mēs nemaz nenojaušam.

Ilgu laiku valdīja klusums. Visbeidzot komandieris Jedritvajs pagriezās pret Obanu un sacīja:

-     Domāju, ka jums taisnība, kaptein. Šīs planētas iedzīvotāji ir ārkārtīgi bīstami. Pārāk bīstami, lai mēs šeit apmestos.

-     Gluži manas domas, komandier, uzrunātais atviegloti nopūtās.

-     Cik tālu ir nākamā aplūkojamā planēta no mūsu saraksta?

-     Septiņdesmit tūkstošu migrionu.

-     Cerēsim, ka tur mums veiksies labāk.

* * *

Matīss visu vakaru bija dzēris alu un ķīķerējis teleskopā. Arvien likās, ka aiz viena meteorīta kaut kas tā kā pavīdētu, tā kā slēptos. Tad pēkšņi uzzibsnīja gaisma, un parādījās neredzētas formas kosmosa kuģis, kas ātri izslīdēja no teleskopa redzamības lauka.

-     Obanā! Vecen, citplanētieši! Citplanētieši uzbrūk!

-     Kas? Ko tu tur muldi? norūca Aldona, slēdzelēdama televīzijas kanālus.

-     Tur bija kosmosa kuģis! Ķitvaimicīt, ka es tev saku! Satrauktais vīrs metās pāri istabai, bet sapinās pats savās kājās un nogāzās uz mutes.

-     Atkal pietempies, jedritvaikociņ, Aldona nopūtās.

Dace Znotiņa. Deja ar citādo

Viņam bija tikai vienpadsmit gadu, kad zēna vārds tika ierakstīts Grāmatā. Grāmatā, kuras varoņiem bija jādodas ceļā un jāpaveic kas svarīgs. Tikai nodaļas, kurās būtu ierakstīts ceļamērķis, nebija.

Tāpēc brīdī, kad tēvocis Maiks iedāvināja puikam pasaules karti un aicināja līdzi ceļojumā, viņš nobijās.

Arī tad, kad māsīca vinnēja braucienu dirižablī un sauca līdzi, viņam kļuva nelabi un viņš palika mājās.

Bet dienā, kas ne ar ko neatšķīrās no citām, viņš iekāpa liktenīgajā vagonā, apsēdās tēvam blakus un, neko nenojaušot, ar smaidu uz lūpām teica: “Braucam uz veikalu!”

Viņa ceļš pat neapzināti bija sācies.

“Cik?”

“Divpadsmit,” skanēja nelokāma atbilde. Lai kā kaulētos un kādus solījumus dotu, nosauktā summa vairs nemainījās.

“Labi,” viņš caur zobiem izgrūda un nolika uz letes apbružātas banknotes. Nebija jau tā, ka cena viņu pārsteigtu, bet vienmēr pastāvēja cerība, ka kāda brīnuma dēļ tā būs nokritusies.

“Un nākamreiz ar vienu netraucē,” veikalnieks tikpat saērcinātā balsī atbildēja, nolikdams pretī mazu no letes apakšas izvilktu sainīti. “Man viņi, zinies, ir jāiepērk vairumā, bet piegāde kavējas. Un vienu izvilkt no kaut kādas pakaļas ir ķēplgi. Tas nav tā vērts," viņš piebilda, ar pirkstu galiem saņemdams nošņurkušās naudas zīmes.

“Kaut nu tā varētu,” pircējs uz negaidīto pārdevēja daiļrunību smagi nopūtās, iegrūda sainīti kabatā un izgāja pa durvīm pat neatsveicinādamies.

Nevienam jau netika stāstīts, cik grūti nācās sagrābstīt tās dažas nožēlojamā paskata banknotes. Neviens nezināja, caur kādām padusēm, pagrīdēm un pažobelēm tās izvilktas, lai nogultu uz veikalnieka letes, kas tirgoja tik svarīgās hora diodes. Vismaz šajā pilsētas daļā tās nebija ikdienas prece, lai arī centrā un ziemeļos mašīnbūve notika daudz straujākos tempos, līdz ar to arī katra visniecīgākā detaļa bija daudz pieprasītāka. Tur arī tika iepirkti un pārdoti vairumi, tur pat bija tam speciāli veltīti veikali, lai klients varētu izvēlēties no tūkstošiem variāciju. Nevis kā te krāmu bodele ar saīgušu pārdevēju, kas izlikās, it kā viņam dabūt vienu diodi būtu daudz grūtāk nekā nopirkt tramvaja biļeti uz centru un atpakaļ. Turklāt sestdienās transports viņa vecuma cilvēkiem bija bez maksas.

Tomēr neviens dienvidnieks skaļi nežēlojās. Lai arī šī pilsētas daļa pēc skata bija diezgan nožēlojama, arī te slējās daudzstāvu mājas, kuras ietvēra ielas visā savā piecstāvu greznībā. Lietus uz to sienām zīmēja necilus rakstus, ko nekautrēdamies sedza putekļi, tādējādi pārvērzdami fasādes vienmuļi pelēkas, tomēr tās izgreznoja košās virtenes, kas brīvdienās tika izkārtas no loga uz logu, lai žāvētu krāsainas zeķītes un apakšbikses.

Šodien bija trešdiena vidējā no darba dienām, kad visi strādājošie steidzās uz darbu, bet dīkdieņi vien klimta savās darīšanās tāpat kā citas dienas.

Bretam šī bija smaga diena. Darba nebija jau vairāk kā nedēļu, arī ēdamais bija saplacis tik tālu, ka maizes šķēles ar ķirurga meistarību nācās pārdalīt divās plānākās daļās, lai sevi piemānītu ar vīziju par gardām brokastu maizītēm vienas skumīgas rikas vietā. Pilsētā, kurā nebija zaļumu, kurai nepiegulēja agrāras teritorijas un kur pat žurkas slēpās dziļi pagrīdēs un notekās, pārtiku tik viegli atrast nevarēja. To varēja tikai izvilkt no miskastes vai nopirkt. Un naudu, protams, varēja nopelnīt, ja vien bija darbs. Ar to ziemeļi atšķīrās no dienvidiem, ka šajā pilsētas daļā pārsvarā nonāca tie, kam darba nebija. Un tomēr liela daļa dienvidnieku kaut kā ķepurojās un strādāja dažādus zemākas kārtas darbus ziemeļniekiem piederošajos veikalos, darbnīcās, kaltuvēs un štampētavās, nākdami mājās bezspēcīgi, bet ar iespēju pabarot sevi un ģimeni.

Bretam neveicās. Kolēģa izraisītā eksplozija darbnīcā bija izraisījusi ugunsgrēku, tāpēc tā tika slēgta. Teica gan, ka uz laiku, bet tas nenozīmēja, ka pēc tam darbā tiks pieņemti tie paši cilvēki. Tāpat kā iepriekš. Bet vajadzības nerimās, tāpēc bija jādomā, kā dabūt naudu. Un Brets šādos brīžos mēdza piestrādāt par ziņotāju, palīgu, krāvēju vai pat miskastnieku, par ko viņam reizēm atmeta kādu monētu, reizēm banknoti vai vismaz kaut ko ēdamu.

Iegrūdis rokas dziļi darba bikšu kabatās, Brets, vienā rokā cieši iežmiedzis, sargāja savu pirkumu, ar otru bezmērķīgi taustījās gar atplīsušo kabatas oderi. Tur neko vērtīgu glabāt nevarēja, ja negribēja, lai tas izripo uz pilsētas bruģa. Pēdējā šodienas nauda bija aizgājusi par hora diodi, tāpēc nācās apsvērt veidus, kā sevi pabarot. Vienmuļi likdams soļus pa ietvi, viņš virzījās laukuma virzienā.

Laukumā reizēm notika tirgus. Un reizēm nenotika. Tā bija visai neregulāra parādība: viss bija atkarīgs no tā, kā tirgotājiem bija veicies citos tirgus laukumos pārtikušākās pilsētas daļās. Tāpēc uz dienvidu laukumu, ja ari kāds atbrauca, tad ar pēdējām preču paliekām. Un tomēr tas bija labāk nekā nekas.

Kņada ielas tālākajā galā liecināja, ka šodiena varētu būt laba diena, tāpēc solis gluži nemanāmi paātrinājās. Bretam nebija naudas, par ko nopirkt kaut vai iepuvušus ābolus, bet tirgū bija iespēja pieteikties kādam salabot ratus vai kastes, palīdzēt kaut ko iecelt vai izkrāmēt. Tādam spēcīgam, jaunam vīrietim tas bija sīkums. Un tas nekas, ka viena acs nerādīja, roku un kāju darbus tas netraucēja veikt, par to reizēm saņemot kādu ēdamlietu. Izbraucis ar pirkstiem cauri nedaudz nekārtīgajam tumšo matu ērkulim, lai neizskatītos kā tikko no gultas izvēlies, Brets apgāja ap ēkas stūri un noskatīja laukumu.

Kņada tur bija, bet tā gluži neizskatījās pēc tirgus. Cilvēki drūzmējās, kaut ko apsprieda, bet tālāk uz priekšu skanēja leijerkastes melodija un kāds neatpazīstams pūšamais instruments ar mazliet aizsmakušu balsi.

“Šitādas izklaides uz šejieni gan sen nav braukušas,” kāda sieviete uzrunāja savu blakusstāvētāju, kas piekrītoši pamāja. Tajā brīdī virs skatītāju galvām iznira gaišu dūmu mākonis, ko pavadīja smiekli, it kā kāds būtu izspēlējis joku, uz karstiem bruģakmeņiem izliedams toveri auksta ūdens. Un nepagāja ne mirklis, kad sanākušajā pūlī sākās rosība, it kā šķirot ceļu. Brets tika pagrūsts nedaudz nostāk, lai turpat viņa priekšā izveidotos brīva josla.

Un tad viņi nāca.

Pa priekšu mehāniskajos ratos brauca leijerkastnieks, ar augstprātīgu izteiksmi sejā griezdams sava mūzikas instrumenta rokturi un izvilinādams savam ģīmim nepiemēroti jautru melodiju. Viņam sekoja vairāki žonglieri, kas ne tikai rādīja savu roku veiklību, bet arī lika bumbiņām ik pa brīdim iemirdzēties, liekot skatītājiem minēt, vai tas ir jaunākais tehnoloģiju sasniegums vai citi spēki. Meitenes, kas tiem sekoja, dejoja mūzikas pavadījumā un nekautrējās skatītājiem izrādīt savus ķermeņa dotumus. Tēloti bargā izteiksmē raugoties uz savu harēmu, tām sekoja vēl vieni rati, kuros sēdēja pats šeihs, tērpies padilušās zelta drānās un turēdams rokā pūkainu pātagu, ar ko ik pa laikam iepliķēja kādas dejotājas apaļumus, pretī saņemot smieklus un gaisa skūpstus. Un visai karavānai aizmugurē vieglā solī dejoja gaišmataina, sprogaina meitene, kura no neliela groziņa zemē kaisīja papīra ziedlapiņas rozā un baltā krāsā, kā atstājot sliedi, kur tikko bija viesojies karavānas gliemezis.

Breta skatiens nopētīja izklaidētājus, tomēr pēdējā meitene viņa uzmanību saistīja visvairāk. Viņas mati vijās nepaklausīgās sprogās: tie paši nolēma, kāds sakārtojums šodien būs modē. Sejiņa smalcina, āda bāla, bet acis skaisti zilas, vaibstos ieviešot tādu kā nevainīga brīnuma atblāzmu. Lūpas klusītiņām skaitīja pantus, dziedāja vārsmas vai teica buramvārdus, bet rokas liegi palaida vaļā ziedlapiņas, kas novirpuļoja uz bruģa. Bretam nācās ne tikai pagriezt galvu, bet ari pašam pārbīdīties, lai ar veselo aci pēc iespējas ilgāk izsekotu meitenei. Apkārt esošie ļaudis priecājās, bet viņu augumi sakļāvās atpakaļ, aizverot brīvo joslu, pa kuru pirms brīža bija izgājusi karavāna. Tik vien Brets paspēja kā pacelt vienu baltu ziedlapiņu, uz kuras bija rakstīts datums un adrese. Smiltāju laukums, piektdiena, 17. jūlijs. Rīt. Tepat.

Lai kā arī puisis censtos, pie karavānas viņš vairs netika, jo pēkšņi šķita, ka laukumā ir sanākuši vai visi dienvidu daļas iedzīvotāji, kaut arī tas nevarēja būt tiesa bija palikušas vēl vairākas stundas līdz darba dienas beigām.

Tā kā neko ēdamu Brets dabūjis nebija, mājupceļā viņš palīdzēja vairākām tirgotavām tikt galā ar ikdienas atkritumiem, tos cītīgi sastūķēdams vārtrūmju konteineros. Pat tik prastu darbu viņš vienmēr centās paveikt rūpīgi ne tikai iedzimtās kārtības mīlestības dēļ. Un arī šoreiz par pateicību dabūja divas apkaltušas kanēļmaizes. Tas bija labi.

Tagad, sēžot mazajā istabiņā pie galda un domīgi tiesājot vienu no bulciņām, Brets vēroja balto ziedlapiņu. To paceļot un ļaujot nokrist, šķita, ka to met redzētā meitene. It kā mirklis būtu saglabāts un mūžīgs.

Pacelt, palaist, vērot, pacelt, palaist, vērot… Un tā vienmēr.

Tāpat kā citas atmiņas, ko Brets glabāja ciešo plauktu skapīšos pie istabiņas sienām. Cita pie citas gulēja hora diodes, tikai to stikla cilindri bija kļuvuši pienaini balti, ne tādi kā tai diodei, ko viņš tikko bija nopircis. Tās, kas atradās plauktos, bija izlietotas. Vismaz tā teiktu jebkurš mehāniķis, paskatīdamies uz stiklu vien. Parasti izmantotas transporta līdzekļu ražošanā, tās reti kad atrada citu pielietojumu. Pēc 50 tūkstošu darbības stundu aizritēšanas diodes bija jāmaina, un šādas baltās parasti nonāca atkritumu konteineros. Bet ne tās, ko glabāja Brets. Patiesībā jau šīs nemaz nebija izlietotas. Tās bija lietotas, taču nevis izsīka, kā parasti, bet gan papildinājās.

Brets nevienam nebija stāstījis ne par diodēm mājās, ne par savu aci. Viņš negribēja, lai no viņa baidās vai žēlo. Jo patiesībā jau pēc skata nevarēja pateikt, ka puisis redz tikai ar vienu aci, vienīgi kāds vērīgāks sarunu biedrs varēja pamanīt, ka viņš pa īstam mirkšķina tikai vienu redzokli, it kā otram plaksta valgmi īsti nevajadzētu. Ja arī tas šķita nedaudz dīvaini, tad ne tik ļoti, lai kāds īpaši novērstos. Tāpat neviens nepievērsa uzmanību, ka viņa acs zīlīte nav apaļa, bet gan viegli sešstūraina. Vai to, ka puisis reizēm pārāk bieži pakasa aiz auss. Vai klibo. Nē, viņš neldiboja, ja vien nebija ievainojis kāju. Viņam vienkārši mēdza nepaveikties.

Notiesājis bulciņu un otru nolicis maizes plauktā, Brets izvilka sainīti, attina brūno papīru un pret gaismu aplūkoja diodes kupolu. Tas bija dzidrs. Lai arī šī nebija augstākās raudzes hora diode, tomēr tā bija pietiekami laba tam, kam Brets tās pirka. Pasniedzies aiz auss un pašķīris matus, viņš ar nagu atāķēja mazas durtiņas un tās atvēra. Tāpat bez skatīšanās, tikai ar pirkstu galu sniegtajām sajūtām pietika, lai puisis meistarīgi ievietotu diodi tai paredzētajā vietā un durtiņas atkal aizvērtu. Saglaudis matus un noglaudis arī daļēji pilno vēderu, viņš bija gatavs doties gulēt, lai jauna diena nestu jaunas iespējas ja ne atrast darbu, tad satikt gaišmataino meiteni. Jā, satikt viņu šķita pat svarīgāk. Vismaz citādi, un tas bija labi uz vienmuļības fona.

Breta istabiņa bija tiešām niecīga. Bez galda un pašauras gultas tur bija vairs tikai pavisam nedaudz vietas. Bet viņam ar to pietika. Tā bija pajumte, kas vēsajos mēnešos sargāja arī no āra temperatūras un lietus. Durvis bija slēdzamas, tāpēc viņa glabātās diodes bija drošībā, un īpašnieks, no kā viņš to īrēja, neuzdeva liekus jautājumus.

Brets arī nestāstīja. Ne par savu pagātni, ne negadījumu, ne to, kā nonācis šeit. Patiesībā no pagātnes bija palikušas vien pabalējušas atmiņas. Kādas sievietes tēls, kas droši vien bija viņa māte. Tā viņā raudzījās savām reizumis zilajām, tad atkal pelēkajām acīm un neziņā šūpoja galvu. Tas bija viss, kas Breta atmiņās bija palicis no dzīves Pirms. Tas nebija daudz, bet tādas traumas rezultātā varēja priecāties, ka ir vismaz šis izplūdušais, reizēm mainīgais un nekonkrētais tēls. Šī seja, kas uzmeklēja Bretu sapņos. Tā nevajāja, drīzāk atgādināja, ka viņam ir jāiet nezināmais ceļš.

Brets nebija no šīs pilsētas. Viņš bija dzimis un līdz vienpadsmit gadu vecumam audzis Koras pilsētā, krietni uz austrumiem. Tur arī notika sprādziens tēva vadītajā tvaika vagonā, kas nopietni ievainoja Bretu. Lai arī abi braucēji palika dzīvi, tomēr smagais sejas bojājums un tam sekojošās operācijas, procedūras un rehabilitācija strauji veicināja ģimenes prieka un budžeta izsīkšanu. Tikai tad, kad puika bija salāpīts tik tālu, lai spētu celties no gultas, ģimene centās atkopties. Tas nenācās viegli, ja dēls bija teju apsmiets kroplis, nemaz nerunājot par to, ka viņa spējas mācīties un patstāvīgi darboties bija ievērojami traucētas, jo kurš gan normāls cilvēks, zaudējot aci un smagi iedragājot galvaskausu, spētu atgriezties dzīvē tā, it kā nekas nebūtu noticis? Lai ari medicīna bija veikusi ievērojamu soli attīstībā, tomēr pat labākie Koras dakteri nesolīja puikam veiksmīgu turpmāko dzīvi. Citi pat teica, ka viņš nekad vairs neko neiemācīsies, varbūt pat nerunās.

Un Brets nerunāja. Viņš vienkārši neatcerējās neko tādu, par ko būtu vērts runāt. Vecāki lauzīja galvu un meklēja jaunus ārstus, bet nekas nemainījās. Puika uzlika masku un gāja pagalmā rotaļāties pats ar sevi, jo pārējie vienaudži no viņa bēga. Bet viņš neraudāja, nekliedza, vien savā nodabā klīda pa pagalmu, reizēm zīmēja vienkāršas figūras ar kritu uz bruģakmeņiem un pēc tam atgriezās mājās.

Viss mainījās dienā, kad Breta vecāki saņēma vēstuli no doktora Kirpiša, kurš izrādīja neparastu interesi par šo gadījumu un jau pirmajā atbildes vēstulē izteica vēlēšanos ar puiku satikties.

Bija pagājuši gandrīz astoņi gadi, kopš Brets bija sācis tikties ar doktoru. Sākumā viņi bija tikai runājuši, jo valodu puisis zaudējis nebija. Tad doktors bija pierunājis vecākus parakstīt kādu līgumu, kas paredzēja zēna nodošanu doktora rīcībā medicīniskiem eksperimentiem. Ko viņš tiem piesolīja, to Brets nekad neuzzināja, tomēr dienas kļuva pilnīgi citādas.

No doktora veiktajām daudzajām procedūrām viņš atcerējās vien nebūtiskas detaļas, jo lielu daļu laika nācās pavadīt narkozē. Tur bija kāda medmāsiņa ar laipnu balsi, kādi tikšķoši trokšņi, un reizēm gaisma bija spožāka, nekā acu zīlītes spēj panest. Atmiņas par skumjo pēcnotikuma dzīvi ģimenē plēnēja narkotiskā līdzekļa iespaidā, līdz palika tikai neskaidri tēli. Tomēr pēc nenosakāma laika narkozes radītā neskaidrība atkāpās, un Brets ieraudzīja savu jauno veidolu.

Viņam atkal bija seja! Nedaudz vīrišķīgāka, nobriedušāka, mazliet skumja, bet vesela. Rētu un dobuma vietā bija acs, vismaz tā rādīja spogulis, jo redzēt ar to Brets nespēja. Doktors Kirpišs viņam izskaidroja notikušo.

Viņš bija inventors, vizionārs un māsterstiķis, kas aprindās bija pazīstams ar dažādām trakām idejām un mēģinājumiem tās realizēt. Un kas gan liedza šādam pietiekami trakam un turīgam doktoram “nopirkt” paputējušas ģimenes atvasi ar caurumu galvā, kur iestūķēt savu jaunāko izgudrojumu? Un neviens nevarēja pārmest, ka tas būtu neētiski, jo viņš taču atdeva kroplim dzīvi!

Brets neļaunojās. Sākumā viņš bija pārsteigts, bet pamazām iemācījās ar savu jauno aci apieties. Tā nemirkšķinājās, bet grozījās reizē ar veselo. Tās zīlīte tāpat sašaurinājās vai paplašinājās atkarībā no nepieciešamās gaismas caurlaides, tikai to nodrošināja sešu lapiņu mehānisms, kas spēja sakļauties un atvērties. Bez cītīgas aplūkošanas zem palielināmā stikla atšķirības bija grūti pamanīt.

Bet pats lielākais jauninājums, ko Brets ieguva līdz ar jauno aci, bija tās funkcija. Proti, īpaši piedomājot, viņš spēja samirkšķināt ari mehānisko aci, kas aiz auss noslēptajā hora diodē radīja ekspozīciju, liekot tai kļūt pienaini baltai. Tas nozīmēja, ka ir saglabāts gabaliņš īstenības. Ar nelielu kārbas paskata ierīci varēja šīs diodes nolasīt pietika tikai vienu ielikt tai paredzētajā ligzdā, aizvērt durtiņas, nospiest slēdzi un kā stereoskopā ieskatīties divos acu caurumos, kur atklājās uzņemtais attēls. Doktors Kirpišs to lepni sauca par gaismogrāfu, jo viņš bija izpētījis, ka gaisma diodē ieraksta attēlu, ko raudzījušas mehānisma acis.

Brets ar gaismogrāfiju aizrāvās tiktāl, ka doktors spēja vien mainīt diodes, līdz vienā brīdī paziņoja, ka ir nepieciešams noteikt kaut kādus ierobežojumus. Nevarēja taču puika mirkšķināt uz visu, kas pagadās, lai arī nevarēja noliegt, ka dažas diodes ar iemūžinātajām kaimiņienēm vai tējnīcas īpašniecēm doktors labprāt saglabāja savai vajadzībai. Kuram gan varēja ienākt prātā doma, ka no jaunā zēna skatiena kāds cits gūst baudu? Tāpēc sievietes nekautrējās viņam smaidīt un koķetēt.

Brets auga, un auga arī doktora Kirpiša ambīcijas. Kādu dienu puisis ievēroja, ka doktors pret viņu kļūst rezervēts. Sasniedzis jau sešpadsmit gadu vecumu, Brets bija sācis strādāt kādā ražotnē par līnijas mehāniķi. Te tika ražoti tvaika tramvaji, kam dārdināt pa visiem valsts lielāko pilsētu sliežu ceļiem. Darbs viņam veicās, nauda tika atnesta mājās kā pateicība doktoram. Un tomēr Kirpišs kaut ko savā nodabā shēmoja, līdz vienu dienu paziņoja, ka Brets ir parādā daudz vairāk, tāpēc viņam nāksies izpildīt kādu īpašu uzdevumu.

Proti, doktora kāre pēc jaunatklājumiem ar gaismogrāfa izveidi neaprimās. Viņš gribēja vēl un domāja vēl, rasēja vēl un shēmoja vēl, līdz nāca klajā ar paziņojumu, ka Bretam būs jādodas komandējumā uz tehnokrātiskās Išmaras raktuvēm darboties transporta izveides grupā kā mehāniķim. Brets nezināja, ka uzņēmums, kurā viņš strādāja jau trīs gadus, patiesībā piederēja doktoram, tāpēc naudas nešana mājās bija tikai ilūzija industriālās sabiedrības kārtībai. Viņš šādu iespēju uztvēra kā kāpienu pa karjeras kāpnēm. Lēmumu doties prom, protams, atbalstīja arī rūpnīcas priekšnieks.

Ko gan Brets varēja iebilst? Viņš bija Kirpišam parādā par teju pusi galvas ne tikai fiziskā, bet arī zināšanu ieguves ziņā. Skumjo pagātni puisis bija vēlējies aizmirst, un tā vietā nāca mājskološana un jauni prasmju un zināšanu apvāršņi. Brets skaļi nekurnēja arī tad, kad doktors pastāstīja brauciena patiesos iemeslus un uzdevumu, lai arī iekšienē sāka gruzdēt kāda uguns, kas solīja nelāgu galu. Doktors vēlējās, lai puisis spiego, savāc diodes ar vērtīgiem materiāliem, jo klida pamatotas baumas, ka šajās raktuvēs patiesībā ir iemitinājusies kāda visai inovatīva biedrība, kas plāno izgatavot sensacionālas, pasaulē vēl neredzētas tehnoloģijas. Uz tvaika, nesen izgudrotās elektrības un reizēm teju maģiskās mehānikas fona tas šķita tik vilinoši.

Brets neatļāvās iebilst, savāca mantas čemodānā un sēdās vagonā, kas veda viņu un kādus divdesmit citus pasažierus Išmaras virzienā. Tikai to gan neviens neparedzēja, ka vagonam sabojāsies bremžu mehānisms, nāksies maršrutu pārtraukt un sasēdināt ceļotājus vietējos vagonos, kas izvadāja, kurp nu katram vajadzēja. Brets nejauši nonāca Sorenas pilsētā un tur arī palika. Vai tas bija liktenis, kas viņu turp aizveda, par to puisis nelauzīja galvu. Viņš bija izvairījies no spiegošanas Išmarā, Sorena bija kas jauns un atšķirīgs.

Brets gribēja dzīvot, izbaudīt dzīvi tā kā tie, kuru pagātnē Liktenis nebija iecirtis tādu robu tā, kā viņš bija dzīvojis pirms negadījuma. Lai arī skaidru atmiņu viņam nebija, tomēr bija sajūta, ka pasaulē ir daudz vairāk, ko redzēt, piedzīvot un just. Blāvā mātes seja bija pabalējusi līdz nekonkrētam veidolam, toties vēlme būt parastam tikai augusi.

Un tagad Brets gulēja Sorenas dienvidu daļas nelielā pažobeles istabiņā, bet plauktos rindojās diodes. Uz galda klusi dusēja papīra ziedlapa, un gan īstās, gan mehāniskās acs plakstos ielija smagums.

Pilsētas laukumā noklaudzēja žigli soļi, novirpuļoja gaišas matu sprogas un prom bija. Tomēr viss bija kļuvis citādi.

Brets devās tuvāk laukuma centram, kur uz metāla konstrukcijām bija uzcelta skatuve. Pagaidām gan tā stāvēja tukša, arī cilvēki klīda pa laukumu savās darīšanās, nevis pulcējās uz solīto izrādi. Brets nebija liels kultūras mīļotājs, bet iepriekšējā vakarā viņš bija atradis šodienai mērķi iemūžināt redzētās meitenes seju diodē. Starp simtiem pilsētnieku portretu Bretam trūka tieši šīs vienas neizsakāmi pievilcīgās sejas. Iepriekšējā dienā viņam diodes aiz auss nebija, bet tagad Brets bija gatavs un gaidīja.

Varbūt kādam šķita neparasti, ka tāds izskatīgs vīrietis spēka pilnbriedā ceturtās dienas vidū klimst gar Smiltāju laukuma skatuvi, tomēr, ja arī kāds skatiens aizķērās ilgāk, tas drīz vien novērsās. Brets gaidīja.

Pagāja gandrīz divas stundas, līdz pie skatuves ieradās daļa no iepriekš redzētās karavānas, lai sāktu sagatavošanās darbus. Vīrietis, kas iepriekš bija ar akmenscietu seju spēlējis leijerkasti, tagad uzstutēja nelielu stativu uz skatuves un gluži citādā izteiksmē dzīvespriecīgi atbildēja Bretam, ka izrāde sāksies pēc stundas. Puisis tikko savaldījās, nenomirkšķinājis savu mākslīgo aci, jo ari šī vīrieša sejas izmaiņas un savdabība bija tā vērta. Tomēr doma pataupīt vienīgo iespēju meitenes sejai bija svarīgāka.

Viņu fascinēja sejas. Ne tik daudz ikdienišķās, kas daudz nemainījās, cik cilvēki, kas spēja vienu bridi smieties, tad izteiksmīgi raudāt vai bārties, visu emociju buķeti ietērpjot vaibstos. Vai tas bija tāpēc, ka viņam pašam bērnībā sejas nebija? Tāpēc, ka pagalma puišeļi apsaukāja viņu par Puspurnu? Vai tāpēc, ka doktors Kirpišs bija viņam to uzdāvinājis? Bet varbūt tā bija mātes seja, kas tik netverama bija tepat līdzās un reizē tālu prom, neapzinātos atmiņu kambaros? Toties gaismogrāfs ļāva sejas iemūžināt un pēc tam apskatīt nelielajā kastītē. Tā bija kā narkotika Breta apziņai, kā mierinājums viņa zaudējumam un ieguvumam, tāpēc tad, kad viņš saņēma kādu naudu, tā tika tērēta jaunās un jaunās diodēs, reizēm pat aizmirstot par pārtiku. Breta maize bija skats uz kādu seju vakarā pirms gulētiešanas, pat ja vēders fonā rūca skumju pavadījumu.

Un ari tagad, kad uzrunātais vīrietis atkal novērsās, lai jau ar citu sejas izteiksmi ķertos pie kāda plakāta piestiprināšanas tam paredzētajā vietā, Brets sevi aprāja. Viņam bija tikai viena diode, un tā bija paredzēta gaišmatainajai meitenei.

“Radi un draugi, viesi un šejienieši, visi dārgie Sorenas iedzīvotāji!” Skaļa un izteiksmīga šeiha balss vēl un vēl sauca skatītājus tuvāk skatuvei. Brets stāvēja pašā priekšā pirmajā rindā. Viņš tur bija bijis jau stundu iepriekš, un nekāda rosība ap skatuvi nebija piespiedusi puisi mest gaidīšanu pie malas. Tagad viss sākās.

“Lai rīb bungas un skan taures, lai virpuļo lodes un uzburam jums brīnumus!” šeihs turpināja reklamēt pasākumu, bet viņam fonā iedziedājās leijerkaste.

Brīnumus cilvēki gaidīja. Klīda runas, ka daļa to rādītāju liekot lietā senus un daudziem nezināmus spēkus, lai parādītu kaut ko neikdienišķu, kamēr citi centās atdarināt redzētos brīnumus ar mehāniskām ietaisēm. Bretam bija aizdomas, ka ari viņa galvā ir kaut kas no šādiem spēkiem. Lai arī doktoram Kirpišam viņš tieši jautājis nebija, pēdējos gados tikai pastiprinājusies bija puiša pārliecība, ka citādi mehānisms tik dabiski nesadzīvotu ar viņa pārējo ķermeni. Tomēr, tā kā skaidras atbildes nebija un runām Brets līdz galam neticēja, viņš bija pieņēmis, ka tas ir spēks, kas liek ķermenim tiekties būt vienotam veselumam. Bet, lai nu kā arī būtu, tas strādāja par to puisis bija pateicīgs. Viņa rokas sakļāvās aplausos, kad šeihs bija beidzis uzrunu un dziļi paklanījās.

Breta skatiens uzmanīgi vēroja skatuves malu, kur iepriekš bija parādījies pats šeihs un leijerkastnieks. Ja tur bija trepes, tad tur arī vajadzētu parādīties viņa meitenei. Spožo ložu žonglieri un šeiha un leijerkastnieka teatralizētais uzvedums Bretu maz interesēja. Jebkurā citā gadījumā viņš būtu vairāk pievērsies arī šiem priekšnesumiem, taču šobrīd prāts bija citur. Sākoties šeiha trompetes un leijerkastes melodijai, uz skatuves kāpa meitenes, bet arī starp viņām gaišmatainās būtnes nebija. Tikai tad, kad jau šķita priekšnesums iet uz galu, viņa uzkāpa uz skatuves.

Abas Breta acis bija cieši pievērstas gaišo sprogu ieskautajai sejiņai. Viņa bija pantomīmas aktrise. Duetā ar leijerkastnieku otrs aktieris viņas priekšā nobālēja. Lai ari vīrieša seja bija izteiksmīga un iepriekš Bretam bija radījusi vēlmi iegūt tās attēlu, tomēr meitenes seja pārspēja visu.

Tā dusmojās tā, ka šķita izsitam bruģakmeņus no savām vietām. Tā smējās tā, it kā laukumā paceltos tūkstošiem putnu. Tā raudāja lietus ūdenskritumus un smaidīja spožāk par sauli. Brets bija apburts. Tā bija visīstākā burvestība, kas staroja no šīs savādās un mainigās sejas. Nē, tas pat bija kas vairāk!

Aizmirsis mirkšķināt gan ar dzīvo, gan gaismogrāfa aci, Brets attapās, kad ainas jau bija beigušās un meitene ar savu pārinieku paklanījās. No skatītāju puses atskanēja skaļi aplausi. Uz skatuves kāpa ari citi, aizēnojot gaišmati un liedzot Bretam viņu iemūžināt savā vienīgajā diodē.

“Nē,” izmisis čuksts izlauzās no Breta lūpām. Viņš snaikstīja kaklu un tomēr nespēja iegūt tādu skatu uz meiteni, lai, saglabājot attēlu, ar to būtu gana. “Nē, nē,” lūpas bez skaņas izrunāja izmisuma vārdus. Izklaidētāji kāpa nost no skatuves. “Nē!” Brets iesaucās. Pret viņu pagriezās vairāki desmiti skatītāju un gaišmates seja. Kluss ldikšķis liecināja, ka Breta diode ir ieguvusi kāroto. Un tomēr viņš nejutās apmierināts.

“Atkārtot!” puisis iesaucās, un viņam piebalsoja vēl vairāki no skatītājiem. “Atkārtot!”

Uz skatuves atgriezās šeihs. Viņš dziļi paklanījās un svinīgā balsī paziņoja, ka rit šajā pašā laikā notiks vēl viena izrāde, uz kuru visi ir laipni aicināti. Pūlis vēlreiz aplaudēja un sāka izklīst, vien Brets uzkavējās laukumā, cenšoties saprast, kur aizgājusi trupa.

Kņada norima. Skatuve palika tukša un klusa. Nekas neliecināja, ka pirms brīža te bija pārdzīvojuši un smējušies teju simts ļaužu. Brets bija apsēdies uz viena no akmens izciļņiem, kas liedza vagoniem un ratiem piebraukt pie paša laukuma centra.

Noklidzēja soļi. Brets atskatījās. Bruģi slaidā līnijā klāja ziedlapiņu taka, bet kaisītāja nekur nebija manāma. Vai tas bija sapnis? Piegājis un pacēlis vienu, Brets izlasīja tajā to pašu, ko iepriekš, tikai datums bija mainījies.

Rīt. Tepat.

Aizsteidzies mājās un sapratis, ka visu dienu ir pavadījis, medījot šo vienu seju, bet nav sagādājis ne ēdamo, ne naudu jaunai diodei, Brets tomēr neskuma. Viņš ātri izņēma savējo un ievietoja to kastītē, lai aplūkotu iegūto. Tur starp dažādām sejām viena bija īpaša. Puisis nespēja atraut skatienu no meitenes, kas mirdzēja spožāk par visām citām sejām, aizēnojot priekšplānu un pārējos tēlus. Viņā bija kaut kas atšķirīgs. Šajās nedaudz izbrīnītajās acīs un viegli pavērtajās lūpās jautās neaizsargātība un pārliecība, izbrīns un kluss smaids. Brets bija kā hipnotizēts.

Sapnī viņš redzēja meitenes seju.

Uzvedumam bija jāsākas pēcpusdienā, tāpēc pirms pusdienām Brets mīņājās piebāztajā krāmu veikaliņā, gaidot pārdevēju atgriežamies no darīšanām dibentelpā. Viņš bija cēlies agri, lai dotos uz dažām zināmām tirgotavām apdarīt rīta darbus un dabūtu vismaz dažas monētas. Ari tur, kur parasti maksāja graudā, šoreiz Brets izlūdzās kaut puscenu, bet naudā. Viņam vajadzēja savākt naudu diodei, viņam vajadzēja šo vēl vienu iespēju notvert pantomīmas meitenes seju.

Pārdevējs, ieraudzījis Bretu daudz drīzāk, nekā gaidījis, sapīka un uzlika sejai aizkaitinājuma masku.

“Nu?” viņš nelaipni vaicāja. Lai ari Brets bija regulārs klients un vienmēr samaksāja, tomēr pārdevējam nepatika apziņa, ka viņš nesaprot, ko Brets ar diodēm dara. Puisis nekad nepaskaidroja, bet viņa regulārā, gandrīz narkotiku atkarīgajam raksturīgā drudžainā vienas vai dažu diožu pirkšana raisīja aizdomas.

“Man vajag vienu!” Brets noteikti paziņoja un izvilka sauju monētu. “Bet man ir tikai desmit.”

Veikalnieks nošņaukājās un jau griezās, lai dotos atpakaļ.

“Lūdzu!” Brets iesaucās skaļāk. “Es varu kaut ko pastrādāt. Vai atmaksāt vēlāk. Bet lūdzu, pārdodiet man vienu. Man šodien ļoti vajag!” Viņš paspēra soli uz veikalnieka pusi, savilcis seju žēlā grimasē. “Jebkādu, kaut vissliktāko!” Bretam nebija tik svarīgi, kādas raudzes diode bija. Protams, labākajās sanāca dzidrāks attēls, bet šobrīd bija svarīga jebkāda apjausma, ko saglabāt.

“Man ir tikai brāķētās,” veikalnieks norūca, pirms spert soli aiz durvīm.

“Jā, labi!” Brets pārlieku entuziastiski piekrita un izbēra monētas uz letes.

“Brāķis ir brāķis,” pārdevējs caur savilktām uzacīm paskatījās uz puisi. “Tās var nestrādāt tik ilgi, var nestrādāt nemaz,” viņš brīdinoši paskaidroja. “Un neiedomājies man pēc tam kaut ko pārmest!”

“Jā, labi!” Brets atkārtoja. Jebkas bija labāk nekā nekas.

Veikalnieks nozuda un pēc brīža atgriezās ar saņurcītu kastīti. “Pēdējā.”

Brets satvēra guvumu un ar pūlēm sagaidīja, kamēr veikalnieks ar aizdomām pārskaita monētas un ar tikpat neuzticīgu skatienu seko aizejošajam stāvam.

Viņam bija diode! Kādā šķērsielā nolīdis no svešiem skatieniem, Brets to ievietoja gaismogrāfā un aizvēra durtiņas aiz auss. Viņš bija gatavs izrādei. Vēl tikai…

Avīžu kiosks kvartālu tālāk bija viņa mērķis. Tajā strādājošais vecais vīrs vienmēr izturējās iecietīgi pret Breta vajadzībām. Arī šoreiz viņš neuzdeva liekus jautājumus, kad puisis jautāja pēc kāda ietinamā papīra, papīra lapas vai avīzes gabala, ko nebūtu žēl atdot. Viņš arī nejautāja, kāda vajadzība spiež lūgt. Brets viņam bija pateicīgs.

Izrāde sākās tajā pašā laikā, un tās norise bija līdzīga kā iepriekšējā dienā. Vismaz Bretam tā šķita. Arī iepriekš viņš nebija sekojis pārējam notiekošajam, vien gaidījis meitenes parādīšanos. Un tāpat arī tagad, ņurcīdams rokās no brūnā ietinamā papīra izlocītus ziedus, Brets gaidīja viņu pantomīmas meiteni. Cilvēku, kura seja bija reizē brīnišķīga un trausla, bet saturēja miljonu izteiksmju.

Viņa kāpa uz skatuves, un Breta elpa aizrāvās. Viņš gaidīja īsto brīdi. Viena izteiksme nomainīja citu. Karaliski sakniebtas lūpas, nevainīgi pazemīgi ieplestas acis, dzirkstoša smieklu maska nomainīja sapīkušu veču, visgudrs stīvums nāca aiz paļāvīgas lūdzējas vaibstiem un simtiem citu grimašu, kas cita no citas atšķīrās tikai ar sīkām niansēm, savilktām uzacīm, vieglu smaidu vai mazliet citādi ieplestām acīm, tomēr ikkatra radīja jaunu sajūtu gammu, it kā meitenē būtu iemiesojušies tūkstošiem ļaužu. Viņa mainījās tā, ka Brets nespēja izsekot visām sejām. Viņš nespēja izlemt, kurai piemiegt ar mehānisko aci, līdz priekšnesums bija beidzies.

Bretu pārņēma panika viņš nebija izmantojis savu iespēju!

Tomēr viss vēl nebija beidzies. Trupa nolēma pateikties skatītājiem, noejot loku gar to rindām. Gaišmatainā meitene atkal gāja karavānas beigās, bet tieši viņu Brets gaidīja visvairāk. Brīdī, kad viņa bija vistuvāk, Breta roka ar papīra ziediem pasniedzās meitenes virzienā. Viņa ar pārsteiguma smaidu palūkojās uz puisi, un atskanēja kluss klikšķis, diodei kļūstot pienbaltai. Meitenes lūpās parādījās smaids.

“Pagaidi,” Brets izdvesa, jo neko vairāk šajā mirklī nespēja. Meitene piemiedza ar aci un aizgāja līdzi karavānai.

Ļaudis aplaudēja un pamazām izklīda, bet Brets joprojām skatījās virzienā, kur bija pazudusi viņa pantomīmas aktrise.

Laukums jau bija kļuvis tukšs, kad pret bruģakmeņiem noklaudzēja koka papēži, liekot puisim strauji pagriezties to virzienā. Kaut kāda apjauta tā lika darīt, it kā soļi nāktu tieši pie viņa. Tie nāca.

“Tas bija ļoti jauki, pārsteidzoši,” meitene uzrunāja puisi. “Mums maksā naudu, pasniedz ziedus, bet kaut ko tādu nekad,” viņa smaidīja. Rokās viņai bija brūnie papīra ziedi.

“Piedod, man nebija īsto,” Brets nedaudz kautrīgi atbildēja un nosarka. Viņš sajutās neērti.

“Nē, nē, tas ir jauki. Pārsteidzoši!” meitene papurināja galvu un silti pasmaidīja.

“Brets,” puisis attapās un pasniedza roku sarunu biedrenei. “Jums bija fantastisks priekšnesums,” viņš piebilda un nenolaida skatienu no viņas sejas.

“Pateicos! Es esmu Drī no Valēnijas. Mēs ceļojam pa pasauli ar priekšnesumiem,” meitene paskaidroja un maigi paspieda Breta plaukstu. Viņas balss tembrs bija patīkams un vijās ar kādu nepazīstamu akcentu, bet viss kopā skanēja gandrīz maģiski.

“Drī,” Brets atkārtoja kā apburts.

“Drī ir kā driāda no senaizmirstas pagātnības,” viņa iztulkoja.

Tas Bretu apbūra vēl vairāk nekā viņas seja.

Garām aizdunēja kūpošs tramvajs, liekot sliedēm vēl kādu laiku vibrēt zem viņas kājām. Viņi bija kādu laiku runājušies laukumā, bet pamazām soļi sāka vest pa pilsētas ielām. Drī minēja, ka vēlas mazliet vairāk iepazīt pilsētu, jo trupa bija atbraukusi tikai pirms divām dienām, bet jau nākamajā grasījās doties tālāk. Bretam nebija iebildumu parādīt viņai apkārtni, lai arī šī nebija gluži skaistākā pilsētas daļa. Sarunās un smieklos ritēja laiks, līdz nevilšus viņi gāja raitiem soļiem, sadevušies rokās. Pilsētas ielās joprojām rosījās cilvēki un braukāja transports, bet tas netraucēja Drī aizrautīgi stāstīt par zemi, no kuras viņa nāk, par mežiem, kokiem, zāļainām pļavām, ziediem, par strautiem un tauriņiem. Par lietām, kādas Brets nekad nebija redzējis, vien iztēlojies, ldausoties bērnības pasakas.

Lai kā viņa tincināja Bretu, viņš neko daudz pastāstīt nespēja. Pelēkās pilsētas, tehnika un ikdiena šķita tik necilas pret meitenes stāstīto, ka viņš daudz labprātāk novirzīja sarunu uz kokiem un mežiem. Un tie daudz jaukāk skanēja Drī balsi nekā pilsētniekiem ierastajās īsajās frāzēs Breta mutē.

Drī pina vārdus kā ziedus garās vītnēs. Viņas runa plūda viegli, valoda šķita skaista, un noskaņas bija tikpat daudzveidīgas kā viņas seja. Viņa stāstīja arī par saviem ļaudīm, kas tic aizlaiku spēkiem un kam rituāli ir ikdienas sastāvdaļa, kas piekopj dažādas mākslas, un viņu trupa bija nolēmusi ceļot un parādīt kaut mazumiņu ari pasaulei.

Soli pa solim viņi virzījās puiša necilā mājokļa virzienā, un viņš juta, ka ar katru pārvarēto bruģakmeni un dzirdēto vārdu viņš grimst arvien dziļāk vēl nebaudītās izjūtās. Bretu savalgoja šīs ziedu vītnes un gaišās cirtas. Katrs koka papēža klaudziens uz bruģa šķita kā mūzika viņu lēnajai dejai nakts virzienā.

Un tomēr pa vidu stāstiem Drī nepārstāja tincināt Bretu, lai viņš pastāsta vairāk par pilsētu, sevi, savu dzīvi, pasauli. Tincināja tik ilgi, līdz Brets piekrita.

Lai arī Brets nekad nevienam nerādīja, kur mitinās, Drī klātbūtnē viņš bija kļuvis brīvs. Meitene viesa drošības un pārliecības izjūtu, tāpēc ari viņš piekrita aizvest viņu uz savu pieticīgo mājokli, jo bija taču solījis parādīt savu pasauli. Tomēr ne jau istaba bija tas, ko viņš gribēja rādīt. Ari ne tas, par ko viņš bija pārvērsts, bet gan tas, ko pats redzēja ikdienā. Sejas. Simtiem seju. To varēja atklāt tikai mazajā istabiņā, ļaujot viņai pašai ieskatīties kārbiņā.

“Skaties te,” pasniedzis Dri kārbiņu, Brets norādīja uz diviem lodziņiem. Kad meitene bija apskatījusi pirmo seju, viņš ielika citu, tad nākamo. Drī neko tādu nebija redzējusi, tāpēc sajūsmināti aplūkoja katru nākamo seju. Tik dažādas savā citādībā, tik daudzveidīgas! Tas bija pilsētas portrets, it kā pati pilsēta būtu pantomīmas māksliniece, kas spēj savilkt savu seju tūkstoš veidos. Un šķita, ka meitenei neapnīk skatīties. Brets spēja vien mainīt diodes, ņemt jaunas un likt apskatītās tādā pašā secībā atpakaļ plauktos, līdz visas bija parādītas. Par to, kas glabājās viņam aiz auss, Brets nevēlējās runāt. Viņš negribēja Drī parādīt, ka patiesībā ir kroplis ar durtiņām aiz auss, ka tikai viena acs patiesībā redz viņu. Nē, tas lai paliek pagātnei. Meitene atdeva kārbiņu atpakaļ.

“Es tev varētu parādīt, kā mūsu ciemā strauti plūst, kā tauriņi svin pavasari, kā ziedi izkrāso mīļo zemi.” Drī balss bija gluži kā medus. Brets pamāja un nenolaida skatienu no viņas lūpām, kas tik daiļi izrunāja vārdus, it kā katrs no tiem būtu apmīļots, izauklēts un veltīts tieši viņam.

Meitene pasmaidīja un pakāpās solīti atpakaļ, jo vairāk mazajā istabiņā nebija iespējams. Starp gultu un galdu viņa apstājās un nedaudz papleta rokas. Sanoša melodija ieskanējās no Drī krūtīm. Viņa bija sākusi dziedāt. Nezināmās valodas vārdi atrada savu vietu starp notīm un aizgrāba Bretu tām līdzi. Tikpat vienmērīgi, kā bija sākusi plūst skaņa, iesaistījās arī meitenes rokas, uzburot brīnuma izjūtu. Kaut ko tādu viņš nebija redzējis. Sākumā kā izrāde, pamazām kustības kļuva par deju, un turpat divu soļu attālumā no Breta savalgotā skatiena Dri griezās graciozā dejā. Viņas kustības šķita kā no citas pasaules. Istaba pēkšņi bija kļuvusi tik liela kā visa pasaule, jo ietvēra to neizsakāmo daudzveidību, ko meitene spēja paust savā dziesmā, vaibstos un kustībās. Nekas vairs nešķita svarīgs un traucējošs ne mazais grīdas laukumiņš, ne tuvās sienas vai turpat stāvošais skatītājs.

Brets vēroja un elpoja Drī deju kā saldus garaiņus, kas sola brīnišķu sapni. Viņa priekšā bija dzimusi pasaka.

Dri dejas soļu un rokas vēziena aizskartas, diodes krita no plauktiem un šķindēdamas plīsa uz grīdas, radot zvārguļiem līdzīgu skaņu, gandrīz kā putnu koris, kas atlidojis no tālajiem meža un kalnu ciemiem. Breta savāktās sejas sašķīda reizē ar pienainajiem stikla kupoliem, lai nekad vairs netiktu apskatītas. Izdzirdot plīstošo skaņu, Drī deja pārtrūka un viņas augums sastinga. Puiša acis bailēs iepletās un muskuļi saspringa. Ja pirms brīža meitenes valdzinājums bija viņu tinis saldā kokonā, tad tagad tas gatavojās eksplodēt. Vēl nekad savā dzīvē viņš nebija juties tā, it kā no viņa rokām zustu kaut kas neizsakāmi vērtīgs. Brets bija gatavs lēcienam, lai vēl ar pēdējo iespēju saķertu to, kas bija tik nozīmīgs.

Drī izbīlī pagriezās, un viņas skatiens satikās ar izbiedēto Bretu. Mirldis, kas vajadzīgs, lai attēls paliktu atmiņās. Viņš lēca. Rokas strauji saķēra viņas augumu un pavilka malā, bet no puiša krūtīm izlauzās sasteigta izelpa. Breta lūpas piekļāvās Drī lūpām, un abas acis ar klusu klikšķi aizvērās, pārgaismojot pēdējo diodi. Šī driāda no senaizmirstas pagātnes bija nozibsnījusi viņa dzīvē, atstājot neizdzēšamu attēlu. Tādu, ko noteikti ir vērts saglabāt. Viņam, ne vairs īsti cilvēkam, tika dāvāta šī vienreizējā iespēja just, dzīvot, priecāties un mīlēt. Viņam radās nojausma par sapni, uz ko tiekties, deju, ko izdejot, ceļu, kurā pēc vairākiem neziņas gadiem atkal spert pirmo soli. To visu viņš bija apjautis tajās stundās, kurās mēroja bruģēto ceļu no laukuma līdz savam mājoklim, minūtēs, kad vēroja Drī deju un aizmirsa par pagātni, skumjo atkarību un visām nedienām. Viņa bija kas vairāk. Viņa bija īpaša.

Drī lūpas bija saldas, kā tikko medu baudījušas, kā salds solījums. Viņa nepretojās, apvija rokas ap Breta pleciem, lai noturētos, jo mazajā grīdas pleķītī starp galdu un gultu viegli varēja zaudēt līdzsvaru. No ielas iemaldījies gaismas stars atspīdēja sīkajās stikla lauskās visapkārt, radot mirdzošu brīnumu.

“Dri?” Brets atrāvās no saldā valdzinājuma un, rokas neatlaidis, ielūkojās meitenes acīs. Tās vērās pretī kā tumši ezeri, ko Brets nekad nebija skatījis, bet viņš bija pārliecināts, ka tiem ir jābūt tieši tādiem. Viņa neko neteica.

“Es gribu redzēt Valēniju,” viņš nočukstēja.

“Tu vienmēr būsi gaidīts mūsu zemē, manā ciemā un manās mājās,” Drī atsaucās. “Bet es tevi nevaru turp aizvest, tev ceļš būs jārod pašam.” Kaut kas viņas balsī bija reizē nožēlas pilns un aicinošs. Viņa nevarēja Bretu ielūgt trupā un piedāvāt vietu šaurajā vagonā, tas nebija viņas lēmums, bet viņa varēja sagaidīt. “Mēs atgriezīsimies rudenī,” viņa noteica, vērodama Bretu. Viņš pamāja.

Ausa rīts. Šķita, ka viņi tā viens otrā lūkojušies stundām, mūžībām pagātnības aizmirstā driāda un nākotnes cilvēks mirdzošu stiklu ietvertā mazajā pasaulē.

Viņam bija jālaiž Drī atpakaļ pie savējiem, bet pie Breta palika dārgākais solījums un ceļazīme, kurā virzienā doties, kur meklēt ierakstīto ceļa mērķi. Pat ja bija jāiet kājām, neredzot kalnus pie apvāršņa, pat ja tagad zem viņu papēžiem dunēja pelēkais pilsētas bruģis, tas solīja reiz mīt zaļu zāli un ieelpot brīvību, ieraudzīt un saglabāt to, kam nepietiktu pat ar augstākās raudzes hora diodi.

Armands Skutelis. Zagļi

… tad, kad mēs ieviesīsim eiro, Latvijas ekonomika, protams, piedzīvos…” plakanajā ekrānā runāja briļļains kungs ar apaļu seju, bet Zigis tajā visā neklausījās. Viņš zvilnēja uz dīvāna, Aldara Zelta alus pudelei laiski atpūšoties uz mazā galdiņa, un kasīja vēderu.

“Agij?” viņš pavisam klusā un sažuvušā balsī sauca. Tad iesaucās skaļāk, cerot, ka beidzot taps izdzirdēts.

“Jā, kas ir?” no vannasistabas nāca gan fēna, gan arī sievietes balss radītais troksnis.

Zigmunds aplaizīja lūpas.

“Derētu viens fiksais, pirms tu ej prom.” Vannasistabas fēns, to dzirdēdams, pārstāja darboties. Atskanēja sapīkusi balss:

“Aha, draugs… Es tikko jau biju dušā. Jāiet uz darbu. Nekas nebūs.”

Puisis uz dīvāna tikai paraustīja plecus, ievilka vēl malciņu alus un, atkal apcerējis traģēdiju, ka viņu vienistabas dzīvoklītī nebija ne interneta pieslēguma, ne kādu citu TV kanālu kā vien dekodera pamata minimums, uzgrieza skaļāk to pašu LTV1.

“… Jā, bet kā jūs domājat risināt pensiju problēmu, kas nākotnē draud…” jauna un blonda žurnālistu dāmīte uzdeva premjera kungam jautājumu, bet Zigis tikai pie sevis pasmaidīja.

Viņš zināja, kā!

Viņi zaga lidojošos auto. Tā bija viņu pamatnodarbošanās, principā vienīgā nodarbošanās. Kāpēc tieši lidojošās automašīnas, nevis virtuālā seksa iekārtas, kosmosa kuģus vai dažādus prāta uzlabotājus un ķermeņa atjaunotājus to Zigis nezināja. Viņam pašam šķita, ka visas no augstāk uzskaitītajām precēm bija vērtīgākas par vienkāršiem auto, kam piemita spēja lidot, bet…

Jā, bet viņi taču nevarēja ieplūdināt šīs preces 2013. gada pasaules tirgū. Tā vienkārši, nepamirkšķinot ne acu. Neviens no viņiem nebrauca uz Detroitas vai Frankfurtes autošoviem vai vēl kur citur un neprezentēja sabiedrībai šos nozagtos lidojošos brīnumus ar “made in Latvia" birku virsū. Un kāpēc ne? Tāpēc, ka pasaulē jau nedzīvoja muļķi vien, un, ja kas tāds tiktu, tā teikt, pa taisno no konveijera vests uz jaunāko tehnoloģiju izstādi, tad jebkuram muļķim būtu skaidrs, ka šajā lietā kaut kas nav tīrs. Valsts, kura dienu iepriekš ražojusi metāla caurules skandināvu tirgum tikai tāpēc, ka šeit bija lētāks darbaspēks, nevar nākamajā dienā uzbliezt augšā ko tādu, kam pasaulē nebūs analogu vēl pusgadsimtu.

Tāpat jāatceras arī, ka tad, ja viņi ko tādu darītu, jau nākamajā dienā šīs tehnoloģijas būtu ASV, Rietumeiropas, Ķīnas un Krievijas rīcībā un drīz jau ieguvums no šādas vismaz 2089. gada Latvijā krimināli sodāmas darbības būtu niecīgs. Turklāt pagātnes laika plūdumu modri uzraudzīja arī tie tur, no jau minētā 2089. gada, un, tikko šāds kliedzošs dampis parādītos vietā, kur tam nav jābūt vēl vairāk nekā 70 gadus, sekotu to čalīšu apciemojums un… teiksim tā, neviens no shēmā iesaistītajiem nevēlējās piedzīvot šādas situācijas. Līdz ar to bija vienalga, vai viņi spēra mašīnas, seksa vai kādu citu augsto tehnoloģiju parikti no nākotnes tīrā veidā to mantu te realizēt nevarēja.

Ņemot vērā visu augstāk teikto, sarežģītā shēma parasti izskatījās šādi. Agros darbdienu rītos, kad 89. gads vēl gulēja, zagļu komanda, kas sastāvēja no diviem cilvēkiem, ieradās ciemos, piestiprināja noskatītajam spēkratam mazu ierīci un kopā ar to devās atpakaļ pagātnē. Komanda ielēca, kā viņi profesionālajā žargonā mēdza teikt, atpakaļ savā laika plūdumā kādā angārā dziļi Kurzemes mežos, kur neliela mehāniķu komanda izjauca nozagto auto, sadalot to vajadzīgajās un nevajadzīgajās detaļās un materiālos, un likvidēja atlikušos pierādījumus. Tad daļa no detaļām tika izķidāta, cerot, ka ar laiku tās kļūs par nelieliem, sīciņiem patentiņiem valsts zinātnieku arsenālā, un nepazīstamie materiāli tikai krājās un krājās, gaidot to dienu, kad, soli pa solim pacietīgi strādājot, Latvijas valstij pavisam dabiskā ceļā bija jākļūst par pasaules inovāciju līderi.

Viss šķiet visai loģiski, vai ne? Un tomēr varētu rasties kāds jautājums. Proti, kur tādas pasaules aizauss pilsoņi varēja tikt pie ierīces, ar kuras palīdzību ceļot laikā? Par laika mašīnu to nesaukšu, jo tas skan pārāk prasti šim agregātam, kas labāk pazīstams kā GTLZMDH-3. Grūti gan pateikt, ko šis burtu savirknējums īsti nozīmē, jo nosaukumu ierīcei deva akadēmiķis Purvs, kura raženākie laiki aizritēja, strādājot vēl Varen Plašās varen plašajā darba druvā, un toreiz šādi akronīmi bija visai pierasti, kamēr mūsdienu Google meklētāja noplicinātajam prātam tos atšifrēt var būt diezgan grūti. Bet, ja mēs atgriežamies pie tā, kā gan Latvijas valsts un pat ne Latvijas valsts, bet tikai viena no Saeimas gudro galvu partijām, “Par Tēvzemi” bija pie šāda rika tikusi, tad stāsts vismaz pašā virspusē ir banāli vienkāršs. Pie visa vainiga vecā labā pazīšanās. Pirms “Tēvzemes” dibinātāja Jāņa Stiprā vectēvs nolēma doties uz viņsauli un, iegājis vecajā zirgu stallī, noskaitīja tēvreizi un nodziedāja “Dievs, svētī Latviju!”, lai pēcāk ņemtu rokā medību bisi un nošautos, viņš atstāja mazdēlam zīmīti.

“Dārgais Jāni!

Man žēl, ka tik pēkšņi jāaiziet. Kādreiz mēs satiksimies vēlreiz, tāpēc neskumsti par mani un neprāto daudz par to, kāpēc es izdarīju šādu izvēli. Zini tikai to, ka man tas bija jādara mūsu nākotnes labā. Bet pats svarīgākais ir tā lieta, kas noglabāta šeit, stallī, tieši zem manas nāves vietas. Izroc kastīti un nogādā to Rīgā profesoram Kārlim Kniedem.

Ardievu!

Dievs, svētī Latviju!

P. S. Manā nāvē vainojami VIŅI!"

Jānis ilgi domāja par to, kāpēc gan vectēvs bija izlēmis tik pēkšņi spert šādu soli šķirties no dzīvības un kas bija vēstulē minētie “viņi”. Vēlāk viņš vēl vairāk prātoja par to, kā gan tieši laika mašīna no visām nolādētajām pasaules lietām varēja nonākt viņa vectēva necilajās rokās, bet… neko izdomāt nespēja. Profesoru Kniedi viņš uzmeklēja gan.

“Tad, kad mēs būsim tur, tu tikai nerausties!” Zigis komandēja jaunāko zagļu komandas locekli, 22 gadus jauno Valēriju. “Ņeģorgajsja, poņal?"

Jaunais puisis pamāja ar galvu.

“Tie tur… Viņiem ir deguns,” Zigis turpināja. “Mēs esam zaudējuši jau trīs komandas un trīs noliktavas, tā vienkārši. Vakar vēl bija, un šodien brauc garām un domā te tak bija jābūt vēl vienai bāzei, bet… ir tikai mežs vai tikai tukšums.”

Valērijs noskurinājās.

“Man pašam ar’ vienreiz bija. Man bija pārinieks, tāds kā tu… gribēju teikt arī krievs, un nu viņš aizskatījās uz tiem torņiem un gaismām un tiem viņu poličiem… modēm un ko vēl tur. Zinātniskās fantastikas fanāts bija. Gribēja visu appētīt. Bet tur jau ilgi nevajag, pārdesmit sekunžu, un gudrās acis atlasa aizdomīgas darbības, vēl pāris sekunžu, un noskenē tevi no augšas līdz apakšai un uzreiz redz, ka nepiederi tam laikam. Zini, ir dažādi izbrīna veidi, un vienkāršs tūrista izbrīns būs citādāks nekā tā cilvēka izbrīns, kas nekad tās lietas, kas tur atrodamas, nav skatījis. Tā ka daudz apkārt neskaties un nebrīnies. Ceru, ka tev nemēdz būt fantāzijas lidojumi, citādi tu esi pazudis cilvēks… agrāk vai vēlāk.”

Puisis norija siekalas.

“Un kas tad bija ar to… pārinieku?”

“Nu nekas,” Zigis turpināja jau mierīgāk. “Mums uzreiz klāt bija tie tur poliči, glumi pēc velna, tu negribi viņus redzēt. Ar pilnu skenēšanu. Un tas nozīmē viss, finito. Mēs zinām, ka tur uz vietas ir čalīši, kas var nosimulēt pilno skenēšanu, bet kontaktā ar tādiem neesam nonākuši, un tas jau ari būtu dārgi un afigenna bīstami. Es uzreiz lēcu prom vienalga kur, ka tik tālāk. Dažreiz izdodas. Kā toreiz. Oļegam, tā to čali sauca, nepaveicās. Nepaspēja aizlēkt.”

“Un… viņi sekoja?” tumšmatis turpināja iztaujāšanu.

“Oooo… Protams, sekoja. Viņi vienmēr seko. Tiesa, ja tu esi izbēdzis vienreiz, tad tālāk lēkt jau kļūst vienkāršāk, jo viņi, redz, negrib pārāk piesārņot citas laika līnijas, kamēr mums tas viss ir vienalga. Tikai uzmanies, neielec padomju laikos un tevi tur nepieķer ar visiem spīdīgajiem Latvijas Republikas papīriem. Ir tāda teika, ka viens šitāds esot gandrīz vai aizsācis Atmodu desmit gadus par agru.”

“Tiešām?”

Zigis iesmējās. Nē, protams, viņš stāstīja tikai pasaciņu, bet nu… kāpēc šo jaunlaiku leģendu nokaut? Lai jau dzīvo.

“Labi!” viņš uzsita Vajeram uz pleca. “Davai, ejam gatavoties! Viss tev sanāks!”

* * *

Vaļera bija domājis, ka laika mašīna būs kāda milzīga lieldatora izskatā kādā pazemes bunkurā un to apkalpos desmitiem baltā tērptu briļļaino komanda, bet diemžēl patiesība bija tāla no romantikas.

Viņi atradās kādas Ziepniekkalna daudzdzīvokļu mājas pagrabā, un Zigis pasniedza jaunajam pāriniekam mazu dzeltena metāla lodīti.

“Kad mēs pārlēksim uz turieni, centies nedomāt ne par ko citu kā vien par trim dzeltenām, horizontālām svītrām sev priekšā. Neprasi, kāpēc, es nezinu! Tā vienkārši jādara,” viņš vēl sniedza pēdējos norādījumus. “Lodes nolasa tavu domu informāciju, tāpēc es tev ieteiktu, nonākot tur, nesākt raustīties un sākt domāt par to, kā tikai ātrāk tikt atpakaļ mūsu laikā vai nu tevi noķers turienes džeki, kā es jau stāstīju, vai ari lode atmetīs tevi atpakaļ un čalīši no turienes tev sekos. Bet tu jau to visu zini.”

“Tieši tā.” Valērijs centās neizrādīt bailes, lai gan tikai tagad saprata, kur īsti bija iekūlies. Viņš bija dabūjis šo darbu caur paziņām, tik tikko augstskolu beigušam jaunam mikrovai makroekonomikas speciālistam nebija viegli atrast darbu savā nozarē, tāpēc viens no draugiem, kas arī piestrādāja kādā no lēcēju komandām, abiem sēžot kādā Rīgas bārā, paveda viņu maliņā un minēja vārdus “lēciens laikā”.

Sākumā Valērijs apsēdās atpakaļ krēslā un skaļi smējās. Tad izdzēra alu un saprata, ka draugs nav tikai neveiksmīgi pajokojis tātad bija jāapsver iespēja zvanīt uz Tvaika ielu. Par laimi, viņš to nedarīja, un pēc pārrunām skaipā ar kungu, vārdā Boss_Laacis, kura īsto vārdu vai to, kā šis kungs izskatās, neatminējās zinām neviens no Valērija jaunajiem draugiem, izņemot pašu Valēriju (viņš bosu sauca vienārši par Pulkvedi), un visai izsmeļošas drošības pārbaudes puisis tika pieņemts darbā.

Viņam tika paskaidrots, ka to pašu drošības iemeslu dēļ oficiālajos papīros būs atzīmēts, ka Valērijs Ohranskis pieņemts darbā SIA “Kociņš” gaterī par kokmateriālu apstrādes operatoru. Arī Zigis oficiāli skaitījās šīs kokzāģētavas darbinieks, tieši tāpēc ari šobrīd sanāca mocīties ar tā šaurā vienistabas dzīvokļa rēķiniem. Patiesībā viņam naudas bija kā spaļu, bet nebija skaidrs, kad viņš to varēs tērēt. Droši vien tad, kad 2089. gada kārtības uzturētāji liksies mierā un beigs skenēt viņa laika līniju un meklēt nesakritības šī laika iedzīvotājiem pieejamajās tehnoloģijās, un beigs arī pētīt tēriņus, kas nav saistāmi ar oficiālajiem ienākumiem. Šeit gan jāpiemin tas, ka Latvija bija laba vieta, kur veikt šādu ne visai oficiālu darbiņu, jo te oficiālie ienākumi ar tēriņiem nesakrita ari daudziem parastiem ne-lēcējiem.

* * *

“Padomju Latvijāaaaaa… Mūžos lai dzīiiiivo…” skanēja no jūtūbes, un tautiskais deputāts Jānis Stiprais vilka mugurā savu autentisko 13. gadsimta tautastērpu, lai dotos uz tikšanos ar vēlētājiem. Nevajadzētu pārprast Stiprā kungs bija liels Latvijas patriots, bet nez kāpēc kā valsts himna viņu vairāk par Baumaņu Kārļa alus dziesmu vienmēr bija saistījusi “Padomju Latvija”. Tā skanēja kaut kā lepnāk, drošāk, neviens krustnešu dievs tur īpaši slavēts netika, un, ja nomainītu vārdu “padomju” ar vārdu “Eiropas” un Ļeņinu un Oktobri ar Ulmani un Novembri, tad dziesma varētu būt arī visai laba un mūsdienīga drošumdziesma mazajai, bet lepnajai valstiņai pie Baltijas jūras. Bet, protams, vēl jau pastāvēja arī iespēja par himnu mēģināt iecelt “Sauli, Pērkonu, Daugavu” vai Prāta Vētras “…kad dators izslēgts un telefons kluss” tās abas arī bija krietni atbilstošākas laika garam par kaut kādu stieptu “dēlu dziedāšanu” un “meitu ziedēšanu”. Un… nolādēts! Vilnas zeķes, kas piederējās pie autentiskā tautastērpa, viņam neciešami kutināja kājas.

“Stiprā kungs?” Jaunajam deputātam uzstutējot uz deguna veclaicīgu brillīti un cenšoties līdzināties valsts pirmajam ārlietu ministram Zigfrīdam Annai Meierovicam, klāt pienāca nervozs, nedaudz korpulents pusmūža vīrs.

“Kas ir? Man jākāpj uz skatuves uzrunāt Valmieru!” atskanēja aizkaitināta atbilde. Tautas kalps jau bija paspējis izslēgt savu datoru un ar lepnajām kurpēm aizklaudzināt gandrīz līdz pašām durvīm, lai uznāktu uz skatuves.

“Ir šaize, liela, liela šaize," atskanēja pieci grūti izprotami vārdi.

“Kas ir? Runā saprotamā valodā!”

“VIŅI! Viņi ir iefiltrējušies arī valdībā,” Valdis Ziemels, deputāta palīgs, kas tik tikko bija atdrāzies uz Vidzemi no Rīgas, drudžaini paskaidroja. “Ekonomikas ministrs Rūciņš… Nav mūsējais.”

“Toč zini?”

Ziemels, smagi pūšot, sita krūtīs.

“Nu moins, ja meloju!”

Tautiskais deputāts palūkojās uz durvīm, tad uz savu palīgu, atmeta ar roku un lēni apsēdās vecā, ļodzīgā krēslā, kas nez kāpēc vēl nebija pagrūsts malā, prom no cienījamo viesu, jauno un dedzīgo Saeimas deputātu acīm.

“Viss pagalam!” Viņš tikai neticībā grozīja galvu, būdams tuvu izmisumam. “Tu jau zini, kas viņi ir! Un ko man tagad darīt, Valdi?”

* * *

Lēciens bija noritējis veiksmīgi, un Zigis ar Valēriju pēc īsa brīža, kad viss šķita krāsojamies brūni dzeltenos toņos un abu aprises šķita pavisam izgaistam no pasaules vēstures, nolaidās uz kādas spoži baltas ielas, kurai abās pusēs slējās milzīgi, daudzkrāsaini dažādu formu objekti. Tikai pēc tā, ka nedaudz tālāk Vaļera samanīja ari pāris vecāku un tradicionālāku ēku, viņš spēja noprast, ka šie objekti bija dzīvojamās mājas… Vai ari kādas rūpnīcas, veikali, sabiedriskās ēkas? Kas to gan varēja zināt? Tajā pašā laikā tās noteikti bija kādiem konkrētiem mērķiem domātas ēkas, tas nu bija skaidrs. Neviens tos dīvainos klučus un rimbuļus te tāpat vien nebija izmētājis.

“Nedomā tik daudz,” nedarba biedrs pabikstīja viņa sānus. “Tāpat jau kā klauni izskatāmies ar šitām lupatām. Vēl tagad nespējam pienācīgi atveidot viņu audumu materiālus. Iespējams, ka mūs jau ir sākuši skenēt, tā ka nestreso!”

Viņi lēnām soļoja uz priekšu, Valērijam domājot par dzeltenajām līnijām un cenšoties īpaši pa malām neskatīties. Jaunais vīrietis virzīja savas acis uz leju, lai vienīgais materiāls, ko viņš spētu skatīt, būtu baltais ceļa segums un nedarba biedra kājas, kas uzmanīgi, bet aši soļoja līdzās viņējām pretī nelielam sārtas krāsas lidonim. Bet tad ar acs kaktiņu Vaļera pamanīja, ka viņiem kāds nāk pretī. Otrpus ielai bija vēl trīs stāvi, kas, notupušies pie kādas ierīces, kaut ko pētīja. Pāri galvai nu aizšāvās ari pirmais lidauto, ko Vaļera bija redzējis darbībā. Aiz sevis tas atstāja tikai nelielu, svelpjošu skaņu un tad aši pazuda tālumā.

“Jo mazāk skatīsies apkārt, jo labāk,” Zigmunds tikai nomurmināja un gandrīz vai pievilka Valēriju klāt kārotajam auto. Tieši šajā bridi pretimnācējs gāja abiem garām, un viss būtu beidzies gaužām vienkārši un klusi, ja šis nebūtu ieskatījies Valērija acīs.

Gandrīz vienlaicīgi atskanēja gan jaunā puiša bļāviens, gan klikšķis, kas apzīmēja to, ka kārotais auto bija sagatavots lēcienam, gan arī Ziga sulīgais “b**ģ”.

Vienā mirklī abi autozagļi kopā ar nozagto braucamrīku pagaisa garāmgājēja skatienam. Gājējs uz brīdi apstājās, smadzenēm it kā cenšoties saprast un kaut kā izkalkulēt to, kas te bija noticis, kā gan divi cilvēki pēkšņi varēja tā vienkārši pazust no zemes virsas. Tad pēc divām sekundēm notikuma vietā nolaidās spoži mirgojošs policijas auto un gājēju ielenca četri jauni stāvi spoži zilos tērpos.

Abi nedarbnieki momentāni attapās noliktavā kaut kur dziļajos Kurzemes mežos, Zigim elsojot no lēkšanas, jo viņš gan sevi, gan jauniņo, gan auto bija vilcis cauri sešām laika straumēm, lai būtu drošs, ka abi ir atkratījušies no sekotājiem, bet Vaļeram tikai šūpojot galvu un klusi pie sevis atkārtojot:

“Tie NEBIJA CILVĒKI… Tie NEBIJA cilvēki!”

Valērija kārās acis bija centušās notvert nākotnes iedzīvotāja skatienu, redzēt tā sejā kaut kādas emocijas, kādu izteiksmi. Prieku, pārsteigumu, varbūt pat aizkaitinājumu par kādu lietu. Viņš gribēja redzēt, cik ļoti nākotnes iedzīvotāja seja atšķiras no viņējās.

Bet viņš nebija gaidījis, ka pretī palūkosies pelēka, gļotaina āda, divi spilgti dzelteni, milzīgi acu dobumi un neliela mute bez lūpām. Deguns nekur šīs būtnes sejā nebija saskatāms, ari ausu trūka.

“Čalīt, tevis dēļ mēs gandrīz iekritām!” Zigis tikai kliedza, lūkodamies uz nākotnes šoku piedzīvojušo. “Teicu tak, neskaties apkārt un nedomā daudz. Gandrīz vai bija izgāšanās pa pirmo. Ja tas tur tevi būtu ķēris aiz rokas…”

“Tu taču zināji, ka viņš nav cilvēks, vai ne?” Jaunais puisis pagrieza galvu kompanjona virzienā. “Kas viņi tādi ir, Zigi? Un ko viņi tur dara? Vari paskaidrot?”

“Sūds!” no Zigmunda lūpām izlauzās vēl viens lamuvārds, un viņš iespēra tikko atvestajam auto ar kāju.

* * *

“Mēs nezinām, kas viņi ir,” Zigis uzsāka savu stāstījumu, pavedis jauno biedru malā un ļaujot mehāniķiem tikt skaidrībā ar jaunatvesto auto un tā izjaucamajām daļām. “Pirmoreiz vienu no šitiem es ievēroju pirms kādiem deviņiem mēnešiem, bet vēlāk ari iegadījās aplūkot tuvplānā viņu poličus. Tad es ievēroju, ka visa tā ekipāža, kas bija ieradusies mūs gūstīt, sastāvēja no viņiem. Man šermuļi pār kauliem pārskrēja, kad es šos ieraudzīju! Nolādētie, pretīgie radījumi. Mēs pat nezinām, kā viņus saukt, tie ir vienkārši VIŅI. Un šie ir visur. Toreiz pēc tās sastapšanās ar policiju es slepus biju ielēcis atpakaļ vēlreiz viens pats un gāju mazliet papētīt pilsētu. Zināju, ka mani nenoķers, jo es neesmu no tiem izdomas bagātākajiem cilvēkiem, tāpat man ari nebija nekāda plāna darīt ko nelegālu. Es tikai gribēju papētīt, uzzināt, kas tie tādi par radījumiem, kas pēc 70 gadiem poliču mašīnās lidināsies pa Rīgu.

Tad es sapratu, ka viņi ir visur Rīgas domē, valdībā, policijā, armijā… Visas valsts un pašvaldības institūcijas bija pilnas ar viņiem, tur nebija neviena cilvēka! Visu valsti, visu pilsētu faktiski regulē šitie te, pelēkie! Cilvēkus es pat nekur tā īsti neredzēju. Kāds pārītis staigāja pa ielu kā jau vienmēr, bet iepriekš es tam nepievērsu uzmanību. Neviens tam nepievērsa uzmanību!”

“Kam?” Valērijs norija siekalas.

“Kam, kam,” skanēja atbilde. “Tam! Kur ir palikuši cilvēki? Kāpēc ielas nav pilnas ar cilvēkiem? Iepriekš pa tām vismaz daži vēl staigāja, bet šodien tu jau redzēji, ka pat vienkāršs garāmgājējs… vienīgais cilvēks uz visas lielās ielas bija viens no viņiem.”

“Varbūt šis arī bija kāds no pašvaldības vai ierēdnis?” “KVZ. Bet man tas viss galīgi nepatīk. Briesmīgi…” Zigis nez kāpēc bija sācis čukstēt. “Kas tur ir noticis? Kaut kāda kosmiskā invāzija, vai? Un visi cilvēki kā Matriksā ir kaut kur iebāzti kādā šķidrumā un baro šitos pelēkos?”

* * *

Jānis Cietsmaidis izvilka no kabatas savu lielo ķēdes pulksteni un palūkojās, ko rāda tā bultas. Pareizs laiks viņu maz interesēja, Jānis tikai zināja, ka viņu filmē, un tāpēc filmā vēlējās izskatīties autentiski piegulošs, veclaicīgs uzvalks un vestes kabatā pulkstenis ar ķēdi.

Jānis nebija cilvēks. Tiesa, viņš pats gan vairījās definēt konkrētus gaļas blāķus kā cilvēkus vai ko citu, jo kāda tam bija jēga? Labi, viņš nez vai spētu sacerēt jaunus Raiņa dzejoļus un domāt par to, vai Tālavas taurētājs pūtīs, cik spēka, vai iemainīs zeltu pret savu tautu, bet tajā pašā laikā viņu nemocīja migrēnas, sirdsapziņas pārmetumi un prātojumi par to, vai ceļmalā pieņemt kukulīti apmaiņā pret acu pievēršanu satiksmes noteikumu pārkāpuma gadījumā vai tomēr ne. Jānis Cietsmaidis bija radīts… dzimis tikai vienam mērķim darboties pēc programmas un to darīt sasodīti efektīvi, bez atlaidēm. Viņš bija ideāls izmeklētājs, ideāls izpildītājs.

Tas gan nenozīmēja, ka viņš bija tikai un vienīgi prasta, kalkulējoša mašīna. Sarunās viņš spēja iesaistīties kā čempions, un ari jaunu sarunu uzsākšana, nožēlas, prieka, dusmu tēlošana viņam padevās pavisam labi. Viņam piemita mākslīgais intelekts, varbūt ne pilnīgs, bet tās emocijas un prasmes, kuras vajadzēja darbam, viņam bija labi uzskaņotas.

Vārdu Cietsmaidis viņam bija devis tēvs vai māte lai kas viņu arī bija radījis, vārds bija dots, acīmredzot iespaidojoties no Donalda Daka žurnālu varoņa. Un jāsaka tas arī bija trāpīgs, jo Jāņa smaids nebija silts un priecīgs šīs emocijas varēja redzēt tie, kuri spēja saskatīt tikai viņa seju. Patiesībā katrs no viņa ieprogrammētajiem un adaptēties spējīgajiem Smaidiem radās, izpildot strikti noteiktu ieprogrammētu darbību. Bet arī šajā ziņā viņš ne ar ko īpašu neatšķīrās no cilvēkiem. Tikai mehāniskas reakcijas bioloģisko reakciju vietā.

Viņš iebāza pulksteni atpakaļ vestes kabatā un pasmaidījis palūkojās uz ēku sev pretī. Jānis stāvēja mežmalā kaut kur Talsu nomalē un raudzījās uz kādu bijušo padomju laika fermu vai noliktavu, kas ārēji izskatījās visai nožēlojami nolupusi, nekopta, un vietām betons jau bija sācis plaisāt. Tiesa, ekonomikas ministrs Agris Rūciņš, viens no Jāņa “brāļiem” un darba devējiem, bija devis ziņu, ka tieši šeit atrodas viena no bēdīgi slaveno autozagļu noliktavām, tāpēc Cietsmaiža uzdevums nu bija šo rūpalu likvidēt par katru cenu.

“Numur viens gatavs.” Jānis vēlreiz pasmaidīja, piespiedis roku krūšu kabatai, kur atradās tikko aplūkotais pulkstenis, kura bultas bija rādījušas satelītattēlu ar siltums taroj uma avotu izvietojumu telpā. Tā bija vēl viena šī laikrāža funkcija.

“Sākt programmu,” kaut kur dziļi Jāņa smadzenēs atskanēja divi vārdi, bet viņš tos nekad nedzirdēja. Viņš sāka skriet uz noliktavas ieejas pusi. Arvien ātrāk un ātrāk, soļu ritmam mehāniski paātrinoties.

“Ei, apstājies! Te nevar nākt.” Kāds vīrs ar neuzkrītoši noslēptu ieroci aiz jakas iznāca laukā Jānim pretī, bet skrējējs, tikai palielinājis ātrumu, lēca augstu gaisā, pēkšņi jau atradās bruņotajam vīrietim aiz muguras un ar vienu pieskārienu kakla apvidū neitralizēja gūstītītāju. Tad viņš atvēra ārdurvis un, izmantojot nelielu, pelēku ieroci, klusi neitralizēja ari pavisam jauniņu apsargu, kas bija pavisam apjucis, jo tikko vēl bija lūkojies novērošanas kameras ierakstā un redzējis, kā iebrucējs tiek galā ar viņa kolēģi.

Durvis uz galveno telpu atvērās, un pa tām noliktavā ielidoja apaļš, dūcošs objekts.

“Sūdarallā!” Zigis noliktavā tikai iesvilpās un, uzrāvis sev pāri ausim uz laiku nost pavilktās austiņas, sagrāba Valēriju un aizspieda tam ausis, vienlaikus aizverot acis un piespiežot biedra seju sev pie krūtīm.

Pēcāk bija tikai apžilbinoši spilgta gaisma un skaņa, kas spēja izslēgt apziņu.

* * *

Jānis Stiprais stūrēja savu Porche Cayenne atpakaļ uz Rīgu. Auto traucās ar ātrumu, kas krietni pārsniedza 100 kilometrus stundā, bet ne jau par to Saeimas deputātam bija jāuztraucas.

Valdis Ziemels sēdēja blakussēdētāja krēslā un pūta un elsa pie katra straujāka pagrieziena.

“Te varēja arī tā kā mazāku ātrumiņu, nākamajā pagriezienā…” viņš stenēdams kaut ko vēl centās Jānim ieskaidrot, bet Stiprā kungu tik pasaulīgas lietas vairs neinteresēja.

“Tu saproti, ko nozīmē tas, ka Rūciņš nu ir viņējais?” deputāts šķendējās, paspēdams vēl nolamāt kādas fūres šoferi, kurš, braukdams pretējā joslā, gandrīz aizķēra viņa poršu, kad tas pēc kārtējā apdzīšanas manevra pārkārtojās atpakaļ savā ceļa pusē. “Tas nozīmē, ka ir sūds un pagalam. Iepriekš šie mūs tvarstīja tikai tad, ja kāds no mūsu lēcējiem kļūdījās un atveda šos uz šejieni. Likās, ka viņiem galvenais ir nepiesārņot laika joslas, ka viņi mūsu laikā nedarīs neko nopietnu…”

“Diezgan dīvaina gan tāda domāšana, ņemot vērā, ka divi Saeimas deputāti…”

“Ņikiforovs un Lasis? Kādi tur deputāti?” Stiprā kungs, kārtējo reizi piedevis gāzi, nokliedza. “Viens ir komunists, kam sen jau bija jāsēž cietumā, bet otrs Saeimā ir ticis, ar ģitāru pa kultūras namiem trinkšķinot “zeltene mana skaistajām kājām”. Mums jau nebija nekādu pierādījumu tam, ka šie ir aizvietoti. Galu galā abi ir ar pavieglu galvu, viens visu laiku bļauj kaut ko par 4. maija režīmu, un otrs… pietiek jau pateikt vien to, ka džinsa jakas un zirgastes izgāja no modes jau deviņdesmito gadu sākumā. Nekas jau abu repertuārā ar to aizvietošanu nemainījās varētu teikt, ka Artjoms pat kļuva dedzīgāks komunārs, un Normunda repertuārs kļuva tikai vēl pliekanāks nekā parasti.”

Kādu laiku automašīnā valdīja klusums.

“Un nav jau arī tā, ka mēs būtu zinājuši,” deputāts Stiprais atkal ierunājās it kā taisnodamies. “Ja šie paši nebūtu atklājušies… sarīkojuši amata brāļu tvarstīšanu aizvietošanai turpat Saeimā.”

Pēkšņi iezvanījās deputāta telefons. Jānis, ar vienu roku pieturot stūri, izvilka to no kabatas un palūkojās uz zvanītāja vārdu ekrānā. Iekšlietu ministrs Vanags no viņa paša partijas “Par Tēvzemi”.

Stiprais aši apdomāja potenciālos iemeslus, kāpēc gan iekšlietu ministram, kaut ari no paša partijas, būtu iemesls zvanīt savam jaunajam partijas biedram, kas, rutīnas mākts, aizbraucis tikties ar vēlētājiem. Iespējams, zvanam varēja būt ari kāds cits iemesls, varbūt pat saistīts ar jaunākajām ziņām, kuras viņam bija nodevis palīgs Ziemels, bet Jānis ļoti negribēja riskēt.

Deputāts nu aši blieza pa bremžu pedāli, un auto pat nebija paspējis kārtīgi apstāties, kad viņš pameta telefonu malā, atrāva vaļā porša durvis un uzbļāva palīgam: “Ko tu gaidi, labu laiku?”

Valdis Ziemels izvēlās laukā no savas sēdvietas un, apskrējis apkārt baltā auto priekšgalam, meimuroja bēgošā šefa virzienā. Viņš nesaprata ne to, kāpēc Jānis bija aizmetis prom savu mobilo telefonu, ne to, kāpēc Stiprā kungs nu joza uz meža pusi, bet saprata, ka krietnam kareivim vienmēr ir jāseko savam ģenerālim.

Pēc brīža Porche Cayenne ietriecās nez no kurienes parādījusies baltas uguns bumba, un auto sašķīda lupatu lēveros.

“Tā, tā, tā, meine Damen und Herren,” Cietsmaidis, iegrūdis Zigi un jauno Valēriju sava auto pakaļējos krēslos, murmināja. “Vai tik tas nav pats Zigmunds Šiliņš ar savu jauno pārinieku… Valēriju Ohranski. Jūs esat varen apsviedīgi šitā pārdzīvot zibtriecienu.”

Zigis klusēja, iespējams, pirmoreiz pēc ilgāka laika perioda. Viņš saprata, ka kaut kas briest, un tas, kas brieda, bija sūdi.

“Nezinu, kas jūs tāds esat, bet es strādāju valdības uzde…” Valērijs iesāka, bet Cietsmaidis pielika rādītājpirkstu pie lūpām, pagriezās viņa virzienā un pasmaidīja.

“Kuš!”

Viņš iedarbināja sudraboto automašīnu BMW E46 un uzsāka ceļu Rīgas virzienā.

“Kas jūs tādi esat, ko?” Zigis beidzot atguvās.

“Mēs esam atbilde uz jūsu problēmām. Pareizāk sakot, uz mūsu problēmām. Mūsu valsts problēmām. Jūsu valsts ir arī mūsu valsts,” Jānis mierīgi turpināja. “Redziet, es neesmu cilvēks. Droši vien jūs ko tādu jau nojautāt, jo esat bijuši manā laikā.”

“Tu esi viens no tiem pelēkajiem.” Valērijs noskurinājās.

“Var teikt ari tā. Oriģinālā jā, mēs esam pelēki. Bet šajā laikā, kā redzi, mēs varam varen labi ietērpties arī cilvēku ādās.”

“No kurienes… no kuras planētas jūs esat atlidojuši?” Vaļera stostīdamies turpināja. “K-ko jums šeit vajag no mums?”

Cietsmaidis iesmējās, bet smieklos varēja saklausīt kaut ko mazliet mehānisku. Tie bija īsi un ritmiski smiekli, principā viņš varēja ari nesmieties, bet tagad taču viņš bija cilvēks. Auto turpināja dūkt uz priekšu.

“Es neesmu ciplanētietis, draugs mīļais!” viņš turpināja. “Es esmu, tā teikt, ražots tepat Latvijā. Tikai pēc kādiem gadiem sešdesmit, ne tagad.”

“Robotu sacelšanās,” Vaļera pie sevis drudžaini murmināja, lūkojoties Zigim sejā. “Tā, kā tu jau teici, par to Matriksu. Viņi ir pārņēmuši varu tur un tagad grib izrēķināties arī ar mums.”

Cietsmaidis spēji sabremzēja un apstādināja mašīnu ceļa malā. Tad, aši pagriezies pret abiem sagūstītajiem, paliecās uz priekšu un ar knipi iebelza jaunajam Ohranskim pa pieri.

“Au!” viņš, kasot pieri, iebļāvās. “Sāp taču!”

“Beidz dzītfigņu, tad vairs tā nedarīšu,” Jānis tikpat mierīgi turpināja, atliecies atpakaļ. “Un vispār kas jums šitas par rūpalu? Jūs tiešām domājāt, ka auto zagšana… ka tā ir tā joma, kurā vislabāk izmantot laika mašīnu? Kurš ir šitā ģeniālā plāna autors? Nav brīnums, ka visa valsts mīņājas uz vietas! Un jūs tiešām cerējāt, ka kaut kādu laika līniju dēļ mēs nevaram apturēt visu to jūsu plāniņu? Mums tikai bija lielākas zivis, ko makšķerēt, nevis domāt par to, kurā vietā varenie autozagļi uzdarbosies atkal.”

Zigis nodūra galvu. Bija sūdīgi, pavisam sūdīgi. Cietsmaidis atkal izvilka no kabatas pulksteni, palūkojās tajā un iedarbināja motoru.

“Tātad tā… Stiprais nu ir mežā, tūlīt sāksies lielais šovs. Līdz ar to mums ir jāpasteidzas, līdz Rīgai vēl gabaliņš.”

“Kāds Stiprais? Deputāts? Un ko tu taisies darīt Rīgā?” Ziga balsī bija manāma bažu pieskaņa.

“0, jautājums nav, ko ES taisos tur darīt. Jautājums būtu jāuzstāda mazliet citādi ko JŪS darīsiet Rīgā, ja gribat izpirkt vainu par savām blēdībām?”

“Sūds, nē, nu… viss pagalam!” Jānis Stiprais mīņājās meža vidū, raugoties te uz savu palīgu, te tālu iepakaļ palikušo autoceļu. Kuru katru mirkli šie varēja nākt vēlreiz… vai varbūt pat raidīt ugunsbumbu, kas paņemtu viņu dzīvības tepat un uz vietas. “Mums vairs nav ne telefona, ne ari mašīnas,” Stiprais murmināja. “Nav nekādu iespēju sazināties ar Pulkvedi un paziņot to, kas notiek. Un tas, kas notiek… tas ir apvērsums. Pats tīrākais apvērsums!”

“Viņi grib aizstāt visus deputātus un ministrus… Un pēc tam valsts ierēdņus, varbūt ari policiju.” Viņa balss raustījās. “Iedomājies, cik daudz cilvēku viņi apslaktēs? Ja šie tikai pārņemtu varu, tad…”

Pēkšņi kaut kur tuvumā atskanēja tāda kā sīka, mazliet griezīga un tikko dzirdama sprakstoņa, kas aši izplēnēja. Jānis atpazina šo skaņu un nu, piemiedzis acis, ieraudzīja no meža biezokņa laukā nākam miglainu cilvēka stāvu. Deputāts izberzēja acis, lai saprastu, vai viņam tikai rēgojas vai ari nācējs ir īsts, un nostājās kaujas pozā, atpazīstot laika mašīnas radīto troksni un gaidot nākam gūstītāju. Kauties viņš lāgā nemācēja, bet varbūt poza spētu nācēju kaut mazliet pabaidīt.

Bet, par laimi, šis ciemiņš nebija no uzbrucēju zortes.

“Sveiks, Jāni,” nervoza balss jau no attāluma viņu uzrunāja. Svešais pienāca abiem bēdubrāļiem klāt. Viņa mati bija sirmi un drānas no viegli plīvojoša, nepazīstama materiāla, kas šķita mainām krāsu atkarībā no tā, kā mainījās saules spožums debesīs. “Nav daudz laika.

Ņem šo.” Viņš iegrūda Jāņa rokās nelielu veca modeļa, bet darboties spējīgu mobilo telefonu.

“Šo viņi nespēs izsekot,” futūristiskais nācējs abus iedrošināja. “Tikai viens zvans, un jūsu pulkvedis noslēgs Saeimas namu. Tas ir pats svarīgākais. Jūs jau divus no turienes izsvēpējāt, aizvietošanas ierīce nedrīkst atkal nonākt Saeimā! Jāpārbauda visi deputāti un, kamēr tas tiek darīts, Saeimai priekšā jānoliek stingra sardze ar pilnu pārbaudi.”

Jānis paņēma telefonu, bet viņa skatiens bija neizpratnes pilns.

“Kas, pie velna, jūs tāds būtu?”

“Es esmu Ģirts Melnzems,” sirmais nācējs pasmaidīja. “Es biju Rīgas ostas pārvaldnieks, pirms tie tur, pelēkie… tika izgudroti. Es nopirku laika mašīnu melnajā tirgū, samaksāju labu naudu un iedevu to Purvam, cerot, ka jūs to kaut kā spēsiet izmantot, lai mainītu vēsturi, un mēs nenonāksim pie tā, ka visos amatos valsti ir iecelti pelēkie. Man bija tikai vēl viena iespēja doties atpakaļ laikā uz šejieni -, un to es ari izmantoju. Tagad… es ļoti riskēju, bet nekas cits vairs neatliek.”

“Viņi…” Stiprais noelsās. “Tas, ko rakstīja mans vectēvs par savu pašnāvību. Tie “viņi” taču ir šitie te, pelēkie! Tieši viņi nogalēja vectēvu, bet laika mašīnu tā arī neatrada!”

“Jā, Purvs pēc nāves uzticēja mašīnu tavam vectēvam. Bet pelēkie kaut kā spēja izsekot tās ceļu, un vienīgā iespēja, kā vectēvs to varēja paturēt pie sevis, bija izdarīt pašnāvību un atstāt tev zīmīti par to, kur laika mašīnu meklēt. Tā pelēkajiem pazuda pavediens vairs nebija iespēju parakties vectēva prātā.”

Jānis beidzot atģidās, ka jādara tas, kas darāms, un sāka spiest telefona pogas. Citus numurus, izņemot tos, kas piederēja sievai un mātei, viņš diez vai zinātu, bet pulkveža numurs bija noglabāts dziļi atmiņā. Katram gadījumam.

“Boss Lācis klausās,” otrā galā atskanēja omulīga cilvēka balss.

“Te Lūsis,” Jānis lietoja segvārdu čukstēdams, lai gan mežā neviena cita, izņemot viņu, Valdi un Ģirtu, nebija. “Ceru, ka tu jau esi informēts par to, kas notiek. Vismaz esi dzirdējis baumas. Nu tad tā… ir aši jānovieto patruļas pie Saeimas, lai kontrolē visus, kas nāk iekšā un ārā, un vēlreiz jāpārbauda deputāti. Tāpat arī Ministru kabinetā domājams, ka iekšlietu un ekonomikas ministri jau ir aizstāti.”

“Ministri??”

“Tieši tā, mani tikko mēģināja novākt! Ministri arī ir aizstāti! Vismaz tie divi. Vanags un nu… Rūciņš.”

“Labi, labi, Jāni. Būs darīts! Bet kur tu esi?”

“Velns viņu zina, kaut kur 30 kilometrus no Valmieras virzienā uz Rīgu. Kaut kādā mežā. Bet tas nav svarīgi, izdari, ko teicu!”

Noraidījis ziņu, Jānis pēkšņi sajutās tā, it kā viņam no kakla būtu novelts akmens. Vēl bija cerība, ka šī lieta atrisināsies veiksmīgi.

* * *

“Tātad jūs radīja tāpēc, lai cīnītos ar korupciju?” Valērijs jautāja Cietsmaidim, kura auto jau bija sasniedzis Rīgas robežu.

“Ne tikai ar korupciju, bet arī ar visām citām problēmām izsaimniekošanu, nekompetenci, nepotismu un tā tālāk. Tehnoloģijas vienkārši bija attīstījušās tik tālu, ka to bija iespējams izdarīt un tautai bija apnikusi visa tā politiskā jezga, kas bija risinājusies valstī jau desmitiem gadu. Tauta vienkārši nolēma aizvietot lēmējvīrus ar robotiem, kas strādātu efektīvi un bez kļūdām. Sākumā tas bija Ministru kabinets, tad Saeima, tad ierēdņi… pēc tam arī policija un visas citas jomas, kuru pilnvērtīgai funkcionēšanai traucēja visa tā bagāža.” “Varu iedomāties, ka daži labi vīri palika bez brangiem amatiem,” Zigis iesvilpās. “Tie zēni gan jau tik viegli vadības grožus atdot negribēja.”

“Nu, protams,” Cietsmaidis pamāja ar galvu. “Bet mēs patiešām strādājam efektīvi. Zini, šobrīd te arī viens ir ieradies. Ģirts Melnzems. Salika savā kabatā visus ostas īpašumus un tad, kad mūsu izmeklētāji sāka šo trenkāt, nolēma savas problēmas atrisināt ar laika mašīnas palīdzību. Jo saprata, ka tur, 2089. gadā, spēlīte jau bija zaudēta. Bet ar jūsu palīdzību viņam nekas neizdosies.”

“Nezinu gan,” Valērijs novilka. “Galu galā tie ministri… Saeimas deputāti… Viņi taču ari ir cilvēki, viņiem ir ģimenes. Bet jūs viņus tā… likvidējat.”

“Nevienu mēs neesam likvidējuši,” Cietsmaidis mierīgi turpināja skaidrot. “Viņi visi ir sveiki un veseli un atgriezīsies pie savām ģimenēm tad, kad tiks pārvēlēta Saeima un iecelts jauns Ministru kabinets. Viņi neko pat neatcerēsies.”

“Un… tie cilvēki mūsu bāzē?” Zigis klusi turpināja.

“Tas pats, parastas miegazāles. Jūs taču tur neredzējāt, ka es kādu būtu nomušījis?”

“Tu mūs izvedi ārā dūmu aizsegā un pa pusei apdullinātus. Mēs neko nevarējām redzēt. Un kur palikuši cilvēki tur, tajā jūsu 2089. gadā? Mēs tur arī gandrīz nevienu vairs neredzam.”

“A ko viņiem tur darīt? Mēs strādājam, bet viņi sēž mājās, un mēs šiem maksājam algu par nekā nedarīšanu. Viņi visi sēž virtualitātē, tur, zini, ir krutāk!”

“Nu nezinu… Nezinu gan.”

“Lai kā tur ari būtu, Zigi,” Jānis norādīja uz tuvāk slīdošajiem Dienvidu tilta balstiem. “Vai tiešām tev šķiet, ka esošā kārtība ir tā, kuru vērts saglabāt? Tu ļoti labi zini, no kurienes mēs nākam un kā viss izskatās nākotnē, kad ar mūsu valsti viss ir kārtībā. Nekas taču tavā dzīvē nemainīsies. Tikai tagad mēs būsim tie, kas piedāvās kandidātus, un tauta tāpat kā iepriekš varēs izlemt, kurš ancukā tērptais izskatās labāk. Bet pats galvenais politika nemainīsies no vienas valdības uz otru, nebūs ķīviņu par koalīcijām, nebūs korupcijas un skandālu. Būs tikai efektīva un izsvērta attīstība, rūpējoties par visiem cilvēkiem vienlīdzīgi. Pasaki man… tu tiešām gribi būt tas cilvēks, kurš izlems, ka tikai pēc 60 gadiem šī valsts beidzot spēs normāli attīstīties? Tieši tāpēc jau mēs nācām uz šo laika līniju, ka redzējām, kur to mēģina vilkt tas Melnzems ar to jūsu vietējo partijeli “Par Tēvzemi” pavadā. Zagt auto no nākotnes? Un pārdot materiālus un tehnoloģijas? Absurds! Un kā kabatā tas viss nonāktu? Tautas? Tauta ne sūda nezināja par to jūsu plānu, visas tās noliktavas bija Jāņa Stiprā pārziņā. Tu tiešām domā, ka tas pozeris nodrošinātu valstij laimīgu nākotni? Tas bija idiotisks, nekompetentu tukšpauru radīts plāns jau no paša sākuma. Lemts pilnīgai neveiksmei.”

* * *

Pēc pusstundas Saeimas namā, izejot cauri skenerim un uzrādot savas apliecības pulkvedim Bosam Lācim, plati smaidot, iesoļoja divi vīri Zigmunds Šiliņš un Valērijs Ohranskis. Viņi teicās esam saņēmuši instrukcijas no paša Jāņa Stiprā, kas vairs, kā par nelaimi, nebija sasniedzams. Viņu uzdevums bija izmantot savu laika ceļotāju pieredzi un līdzi atvesto laika mašīnu, lai asistētu problēmu gadījumā, bet tā vietā viņi, tikuši gudro galvu namā, iegāja tuvākajā tualetes telpā un uz grīdas atstāja nelielu metāla kubiņu, bet pēc tam aši pameta Saeimas nama telpas, lai nesteidzīgi dotos mājās.

Skeneru ierīces Saeimas namā nu uzrādīja to, ka neviens deputāts nav aizstāts. Pulkvedis jeb Boss Lācis varēja smaidīt pa visu ģīmi, kamēr brīvlaistie deputāti, no kuriem trīspadsmit jau bija aizstātie roboti, izklīda pa visu pilsētu.

Kaut kur Vidzemes mežā uz liela, nozāģēta un uz Lielbritāniju aizvesta koka celma sēdēja Jānis Stiprais, Valdis Ziemels un Ģirts Melnzems. Mobilais telefons vairs nestrādāja nebija zonas, lai gan iepriekš tā te vienmēr bija uzkavējusies. Arī Ģirta laika mašīna vairs nespēja savienoties ar nākotni, un bija skaidrs, ka visi viņu pūliņi notikušo vērst par labu bija beigušies ar pilnīgu neveiksmi.

Jānis nopūtās. Un tad nopūtās otrreiz. Smagāk.

“Ko tur daudz, varbūt ar jauno valdibu būs labāk!” Ziemels, mierinoši nomurminot, atmeta ar roku, kamēr abi pārējie uzmeta viņam dusmu pilnus skatienus.

“Es tikai tā pateicu, ko jūs? Zinu, ka visi tā vienmēr saka pēc kārtējām vēlēšanām, bet ja nu šoreiz tiešām? Galu galā varbūt mums pat vairs nevajadzēs vēlēt?”

Ginta Orinska-Spirģe. Saucējs

Sniega klāti lauki, liega vēja brāzma, izkusušo sniegpārsliņu mitrums uz apģērba, vārgas ceļu aprises skrajā mežā un medījuma silti kūpošā miesa. Visam pāri ziemas spožā saule.

Rīti kā arvien pēc šādām murgainām pastaigām zemapziņā bija nepatīkamu izjūtu apņemti un nedaudz skumji. Viņiem nekas no tā nepienācās, bet pagātnes nospiedums DNS lika pēc tā ilgoties un sapņos atņirgt zobus katrreiz, kad šķita, ka medījums pazibējis turpat deguna priekšā, turpat viena žokļa atvēziena attālumā.

Plaukstas kā vienmēr bija sažņaugtas dūrēs, un muskuļi no līdzdalības tik dzīvā sapnī stīvi. Dēns zināja, ka viņš nav vienīgais, kam ir šīs valsts neparedzētās ilgas. Viņš ielās redzēja neveiklus un skumjus cilvēkus, kas, iespējams, arī bija sapņojuši līdzīgus sapņus.

Tādās reizēs pamošanos neciešamu un gandrīz iznīcinošu padarīja zem logiem kaucošā pilsēta, kas pieprasīja nedalītu cilvēka uzmanību trīspadsmit stundas ik dienas. Nekādu atlaižu, nekādu brīvdienu.

Sabiedrības ideāli bija izkristalizējušies jau sen, bet tikai pirms dažiem gadsimtiem tie tika pieņemti kā neapgāžami un visai cilvēcei pieejami, pat obligāti. Tie bija nauda, ēdiens un mīlestība. Tiem bija jābūt īstiem, baudāmiem un neviltotiem, un vienmēr pieejamiem.

Katram bija tiesibas un pienākums pirkt, ēst un saņemt neviltotu mīlestību. Šeit nebija vietas nekam mākslīgam. Laika gaitā bija pierādījies, ka cilvēki dzīvoja ilgāk, bija laimīgāki un strādāja labāk, ja šos principus izvirzīja par savas dzīves vadmotīvu. Valdība to izcēla kā galveno cilvēces mērķi un darīja visu, lai šos pamatprincipus padarītu par likumiem un to izpildi uzturētu nepieciešamā kvalitātes līmenī.

Tā bija plašu aprēķinu pasaule, kur, lai sasniegtu vēlamo, bija aicināti darboties ne tikai ekonomisti, inženieri, filozofi un politologi, bet ari ārsti, ķīmiķi, psihologi un pat eigēnikas idejas sekotāji.

Dēnam patika pasaule, kurā viņš dzīvoja. Viņš vienmēr bija paēdis, ar nedaudz banknotēm kabatā un mīlēts. Pasaule patiesi izskatītos ideāla, ja vien nebūtu šo uzmācīgo, brīvības alkas vēstošo sapņu, kas, tāpat kā viņā snaudošā mežoņa daba, aizvien prasījās uz āru, aizvien tiecās pārkāpt aizliegtās robežas. Reizēm sapņu sajūtas domās palika uz ilgu laiku.

Ar rūgtu smaidu Dēns atcerējās dienu, kad gandrīz vienīgo reizi bija pārkāpis vienu no noteikumiem un ieradies darbā ar piecpadsmit minūšu nokavēšanos. Priekšnieks Berningena kungs skumji, bet skrupulozi stāstīja, cik svarīgi ir ievērot likumus, ka katra šāda neizdarība kaitē sabiedrībai un savā ziņā grauj arī paša Dēna lielisko un perfekto dzīvi. Lai gan sarunas laikā ne ar pušplēstu vārdiņu netika pieminētas represijas, no priekšnieka runas bija skaidrs, ka šāda nolaidība ar laiku var novest pie nopietnām pārrunām ar varas pārstāvjiem.

Dēns toreiz paklausīgi māja ar galvu un izstostīja:

-     Es, man ļoti žēl, tas neatkārtosies… Patiešām!

Nokaunējies, dusmīgs uz sevi un bailēs par nākotni viņš tomēr bija gatavs kalpot savai sabiedrībai.

Patiesi, sapņi, kurus viņš nesaprata un kuri padarīja viņu grūtsirdīgu, rādījās daudz retāk, kā guvuši sātu no šī nepatīkamā notikuma, kas bija satricinājis viņa mierīgo dzīvi. Un tie apsīka pavisam, kad ideālā pasaule zaudēja savu ideālo apvārsni. Viņš zaudēja mīlestību. Neviens to pat neredzēja, nejuta, uzraugi nepamanīja! Viņš palika bez viena no perfektās dzīves elementiem, un nevienu tas neuztrauca!

Pagāja vismaz pāris mēnešu, līdz kādā naktī iezvanījās durvju zvans, bet aiz tām bija drošībnieki. Tie bija ģērbušies tumši zaļās formās ar oranžām zīmotnēm, laipni skatījās vīrieša sagurušajās acīs un godpilni sveicināja satraukumā aiz Dēna muguras paslēpušos sievu. Atnācēji smaidīja, jo labāk par visiem zināja, ka apdalītais tos gaida kā glābējus. Viņš nepretojās, bet, paklausīgi saģērbies, steidzīgi atvadījās no dzīvesbiedres un aizvēra durvis uz pasauli, kura viņam vairs nebija ideāla un līdz ar to bija kļuvusi apgrūtinoša.

Telpa, kur daudz kas beidzās, bija ar maigu apgaismojumu, persiku oranžām sienām un ērtu krēslu. Viņam piedāvāja kā kafiju, tā arī uzkodu un tomēr lika mirkli uzgaidīt. Neomulību radīja četras videokameras, kas, savas stiklotās acis izvalbījušas, gozējās dažādos telpas stūros. Turklāt tās nedaudz dūca katru reizi, kad kāds vēlējās paraudzīties uz citu pusi vai vienkārši apskatīt nelaimīgo ciešāk.

-     Labs rīts!

Sveiciens noskanēja, īsi pirms telpā ienāca gara auguma, slaids, blonds vīrietis. Viņa sejā bija smaids, kaut varēja nojaust, ka tieši Dēna dēļ viņš nakts vidū ticis izcelts no gultas un mīlošas sievas apskāvieniem, un tas radīja dabisku īgnumu pret sēdošo.

-     Labrīt! ērcīgi noņurdēja gūsteknis.

-     Nepārdzīvojiet, jūs tagad esat drošās rokās! stāvēdams pie galda, savas “drošās rokas” salicis kabatās, noteica milzis.

-     Es nepārdzīvoju… tikai kāpēc tik ilgi?

-      Par to jāatvainojas, bet tāda ir kārtība. Viņš noplātīja “drošās rokas”. Pirms zaudējam cerības cietušo glābt, mēs veicam visas nepieciešamās pārbaudes, lai apliecinātu, ka spēja patiešām ir zaudēta. Man ļoti žēl jums šāda diagnoze apstiprinājās, vīteroja valsts neapstrīdamās varas pārstāvis.

-     Diagnoze?

Dēnam nepatika, ja par viņa dabiskajām tiesībām vai to neesamību runāja kā par slimību.

-        Jā, diagnoze. Saslimšana ir reta, bet diemžēl to nevar diagnosticēt sākuma stadijā, un vēl vairāk, man žēl to teikt to nevar izārstēt. Bet nesatraucieties, vismaz jūsu sieva, kuru jau vairs nemīlat, spēs dzīvot tālāk, ar viņu viss būs kārtībā. Viņa drīz satiks citu cilvēku.

Blondais ierēdnis nemaz nebija saudzīgs. Viņa cirtieni bija tēmēti galvā, bet visas šīs sabiedriskās muļķības trāpīja Dēna krūtīs. Kas agrāk likās tik skaists un saprotams, līdz ar to pieņemams, pēkšņi bija apgrūtinošs un šķita muļķīgs. Vīrieti pārņēma vilšanās. Pasaule nebija tāda, par kādu tam bija stāstījuši visus šos gadus!

Steidzīgais runātājs neteica ne vārda par to, kas notiks ar viņu pašu.

-     Labi, tagad atstāšu jūs.

-     Pagaidiet! Bet kas notiks ar mani? Līdz šim Dēns bija gatavs dzīves pārkārtojumiem, bet pēkšņi viņu sagrāba bailes no nezināmā. Vienaldzīgā vīra saraustītā runa pārvērta samierināšanos drudžainos centienos saglābt pašam savu dzīvi.

-     Nekas… daudz. Vai tad jūs nelasījāt noteikumus?

Jautājumā skanēja patiess izbrīns, bet Dēns apstulba.

Noteikumus? Kurus? Tos, kuros stāstīts par viņa perfektās dzīves uzbūvi, kur minētas trīspadsmit stundas darba, lai nopelnītu laimi? Jā, likumā bija sadaļa par tiesību zaudēšanu, bet līdz galam viņš nekad netika, jo tur bija visādas muļķības.

-     Izlasiet 34. sadaļas 17. pantu.

“Drošās rokas” uzlika uz galda nelielu brošūriņu.

-      Paldies! Dēns ar skatienu vairs nesekoja aizgājējam. Viņa strupajos, spēcīgajos un pēkšņi neveiklajos pirkstos ņurcījās papīra loksnes.

34. sadaļa, 17. pants izdzīšana, sadarbības pārtraukšana, valsts nodrošināta aizsardzība pret sabiedrībai derīgo pilsoņu naidu.

-     Trimda!

Ļoti dzēlīgs, nepatīkamas emocijas raisošs vārds, kas izdvests apņēma istabas iekārtojumu un cilvēkus tajā un lika augumam notrīsēt nepatīkamā satraukumā. Rokas nedaudz drebēja, bet gādīgie sargi pasniedza viņam mazu tabletīti un glāzi ūdens.

-      Dzeriet vien! Spriedumu tik un tā izpildīs nekavējoties.

Bija ļoti dīvaini atrasties tikai viena malka attālumā no jaunas dzīves.

Bija auksts, bet tikai reta sniega pārsla aizskāra Dēna seju. Viņu modināja nepazīstamu pirkstu klikšķi, un viņš kā reaģēdams uz skaņu pavēra acis. Skatienam pavērās nedabiskas krāsas zilas matu cirtas, dzeltenas acis un ļoti, ļoti kārna seja. Tā smaidīja.

-     Ir kontakts! Rā, viņš ir pie samaņas! Sveiks, draugs!

-      Beidz ar viņu tur čubināties, lai slejas augšā, mums jāsteidzas.

-     Rā.

Meitene smaidot padeva zīmi, norādīdama uz telpu sev aiz muguras.

-     Mūsu 3417/58, barvedis viņš ir nedaudz skarbs. Ejam!

Galva nedaudz reiba, bet Dēns sekoja jaunajiem paziņām. Viņš iesēdās kāpurragavās un ļāva sevi vest pāri klajajiem laukiem. Iespaidīgā ātruma dēļ neviens nesarunājās, un bija sācis pamatīgi snigt. Ceļa mērķis bija milzīgs kalns, kas rēgojās pie apvāršņa jau no paša ceļojuma sākuma. Viņi to sasniedza diezgan drīz, bet jau bija iestājusies krēsla.

Kalnā bija paslēpts angārs, un tā vārti pavērās tikai tik daudz, lai ielaistu ceļiniekus. Daži no sagaidītājiem priecīgi uzgavilēja par atvesto, citi aizdomīgi noskatīja viņu no galvas līdz papēžiem.

-     Iesim! Tevi jāiereģistrē, viņu uzrunāja milzis Rā.

Pieradis būt paklausīgs, Dēns sekoja robustajam vīrietim, bet paslepus vēroja telpu sev apkārt. Te bija milzīgs daudzums cilvēku, kuri kā bites sadalījās bariņos un nozuda dažāda lieluma ejās, kas aizsākās angāra raupjajās sienās. Varēja redzēt, ka celles slējās abpus dabiskā paviljona velvēm, bet šķembu kaudzes gigantiskā kalna dobuma vienā stūrī lika noprast, ka šeit būvniecība vēl nebija beigusies.

Šķērsojuši milzīgo telpu, kas acīmredzot bija platforma kopienas ceļam uz ārpasauli, Dēns un Rā iegāja nelielā cellē, kur bija tikai galds, krēsls un rācija. Goliātam līdzīgais barvedis apsēdās pie galda un ieslēdza aparātu, noregulēja to un uzsāka sarunu:

-     3417/58 angārs, 3417/58 angārs…

-     Tornis 27, uztveru.

-     Indivīds pie 56. vārtiem uzņemts mūsu pulkā, saucu datus.

Tagad viņš pievērsās Dēnam:

-      Ko prasīšu, to atbildēsi, un atgriezās pie rācijas. Nr. 589. vārds: Dēns, uzvārds: Jokolo, nodarbošanās: ātrgaitas tehnikas operators, vecums: 27, vecāki? Dēns samulsa, dzirdot šo jautājumu, jo kādu laiku nebija domājis par saviem radītājiem. VECĀKI: tehniķis, medicīnas māsa, nodarījums: 34. sadaļas 17. pants 3. punkts. Paldies, torni, sakarus beidzu.

-    Jauniņs.

-    Jā, puika, nu nekas, nav jau tā, ka nevar izdzīvot.

-     Paldies.

Rā parādīja uz durvīm, un Dēns saprata, ka var iet. Šī bija viņa dzīves straujākā un vienlaikus mulsinošākā intervija.

Angārā bija vairs tikai daži cilvēki, kas rosījās ap tehniku, to vidū arī dīvainā meitene. Viņa smaidīja un priecīgi spēra dažus soļus pretī jaunajam kopienas biedram.

-     Mani sauc Mepa, 34-17-2. Ka tevi?

-     Dēns, 34-17-3.

Mepa nopūtās. Pati izdzīta par ēšanas tiesību pārkāpumu, viņa vairāk juta līdzi tiem, kas bija palikuši bez mīlestības. Viņa ticēja, ka katram ir viena vienīgā, īstā pusīte, tā, ko viņas sabiedrība bija tiem piedāvājusi, un ka šīs nelielās deformācijas 34. sadaļas 17. panta 1. un 2. punkts bija sīkums pārpasaulīgo jūtu priekšā.

Dēns nojauta viņas domas, tāpēc, pirms zilmate bija ieslīgusi nevēlamā melanholijā, iesāka sarunu.

-     Tu atteicies ēst?

-     Jā! Smaids atgriezās viņas sejā. Jā, bet tagad mani baro intravenozi, un man nav nekas jāēd. Ļoti ērti, jo šeit ēdiens ir patiešām negaršīgs. Bet tādi kā tu mums ir vairumā, piemēram, Rā. Mums ir arī daži tādi, kas šeit nokļuvuši pēc pirmā panta, bet to nav daudz, viņus jau ļoti grūti noķert. Iesim uz ēdamtelpu, iepazīstināšu tevi ar saviem draugiem.

Ēdamistaba bija liela, dabiski veidojusies blakus ala, un tajā dzīvi sarunājās vairāki simti cilvēku. Rā tieši bija pakāpies uz galda telpas centrā un, ienākot abiem jauniešiem, izteica savu īso sakāmo:

-     Brāļi un māsas, šodien mūsu kopiena kļuvusi lielāka. Laipni lūgts, Dēn!

Visi uzgavilēja, tuvākie paspieda roku. Dēnam vaigos iesitās sārtums. Viņš bija nonācis necerēti sirsnīgā sabiedrībā, kuras laipnības iemeslu nemaz nespēja aptvert. Mepa, kā arvien smaidot, viņa samulsušo personību piespieda apsēsties.

-     Nemulsti! Viņi vienkārši ir priecīgi, ka vienība ir pilnā sastāvā.

Jaunais vīrietis centās pārvarēt mulsumu un, kad tas izdevās, pavērās uz vakariņu biedriem. Pie galda sēdēja pieci nepazīstami cilvēki un vēl arī pati Мера. Mirklīti vēlāk, kad visi sveicēji bija izklīduši, blakus kaķacu meitenei nosēdās arī cilvēks, kurš izskatījās pēc baņķiera. Viņi abi ar Mepu atkailināja rokas, un abus steidzīgi apkalpoja, ievadot vēnā adatu, kas bija savienota ar zaļa šķidruma maisiņu. Pie galda sēdēja divas apmierinātas personības, kamēr pārējie gaidīja, kad pienesīs ēdienu. Мера, protams, nevarēja klusēt:

-     Šis, viņa norādīja uz blakus sēdošo, ir unikāls cilvēks. Viņš šeit ir kā pēc pirmā, tā arī pēc otrā panta. Un, iedomājies, strādāja par baņķieri. Vienīgi labi, ka nav pēc trešā, bet viņš saka, ka šajā kopienā neesot neviena, kas viņam derētu. Man ārā palika līgavainis, viņš atteicās pievienoties. Zini, mums ir šeit daži pāri, kur viens ir pilnīgi normāls, bet otram ir kāda nepilnība. Es viņu nevainoju…

Viņa steidzīgi pacēla roku, pieskrēja apkalpotājs un pielika citu maisiņu šoreiz ar sarkanu šķidrumu. Drīz vien atnesa arī ēdienu, un visi sāka ēst, tādējādi apraujot jebkādas sarunas. Mepai nebija taisnība ēdiens garšoja labi.

Pašā vakarā uzreiz pēc vietas ierādīšanas jaunajam kopienas biedram visus, arī Dēnu, pasauca uz mazās kopas apspriežu zāli. Tur bija sapulcējušies visi divdesmit pieci kopienas biedri, kuri tur dzīvoja no pirmās līdz pēdējai savas jaunās dzīves dienai. Tā bija iekārtots -jaunos lika tur, kur kāda trūka. Kopā ne vairāk par divdesmit pieciem, ieskaitot vadoni. Sanākušos uzrunāja kopas līderis Lopo. Barvedis bija vidējas miesasbūves tumšmatis, bet varēja redzēt, ka viņa ķermenis ir trenēts un vienmēr gatavs uzdevumam.

-     Kungi un dāmas, viņš sāka nopietni, aristokrātiski un skaļi. Rīt mūsu kārta medīt! Pagājušajā mēnesī mums gāja labi, bet ne bez zaudējumiem.

Visi cieņā nolieca galvu un klusumā pieminēja Dēnam nepazīstamo varoni.

-     Bet, kungi un dāmas, rīt mums noteikti ies labāk! Ko es vēlos jums pirms miega novēlēt izgulieties, nestaigājiet pa nakti apkārt! Tie, kuri nav notīrījuši un uzasinājuši ieročus, izdariet to šovakar, un rīt… rīt iesim un sagādāsim mums un mūsu biedriem labu medījumu!

Pēdējos vārdus pavadīja auri un kāju piesitieni pret grīdu. Jaunpienācēju tas uzbudināja, un šī atmosfēra radīja viņā patīkamas vibrācijas, kaut pats viņš vēl nebija gatavs šādam sajūsmas uzplūdam.

-     Labi, izklīstam!

Pavēle bija saprotama, un visi lēnām nozuda savās nišās un guļvietās. Vadonis klusu iemeta aizejošajā barā:

-     Mepa un Dēn, pie manis!

Viņi trijatā stāvēja telpas vidū, un Lopo instruēja Mepu par jaunā bara locekļa apmācīšanu un pieskatīšanu rītdienas medībās. Dēns klausījās uzmanīgi un cerēja, ka neko no visa neaizmirsīs. Viņi runāja par ieročiem, kuru vārdus viņš dzirdēja pirmo reizi, par braucamajiem, kurus nekad nebija vadījis, un lopiem, kurus tam nebija gadījies sastapt, kur nu vēl nogalināt. Pabeidzis instrukcijas, vadonis viņus atlaida, bet Mepa vēl kādu stundu

Dēnam centās iestāstīt, ka rit viņa būs galvenais vīrieša dzīvības sargātājs.

Briesmu bija daudz plēsīgie zvēri, konkurenti, dīvainās, visu apēdošās bedres un mistiski radījumi, kuru izcelsmi, kur nu vēl bīstamības pakāpi, Dēns nespēja nemaz uzreiz aptvert. Bet viņš deva solījumu jā, viņš klausīs un nerunās pretī vārgākajam kopas biedram, kuru ņēma līdzi tāpēc, ka viņa bija veiklākā visā barā.

Vīrietis raudzījās uz zilmates kalsnajām, bet veiklajām rokām, kad tā rādīja šķēpa mešanas tehniku. Bakstot ar pirkstu uz sienas uzgleznotā stilistiskā nezvēra ķermenī, Mepa stāstīja, kā pareizi izdzīvot, ja satiek vienu vai otru radījumu. Dēnam atlika tikai noliekt galvu šīs sievietes priekšā viņas zināšanas iedvesa apbrīnu.

Lai cik mierīga vai trauksmaina būtu bijusi nakts, rīts uzausa drūms. No nekurienes pelēkā juma krita pa retai sniegpārsliņai. Visa kopa sasēdās sniega motocikliem līdzīgu braucamrīku mugurās un devās meža virzienā. Viņi pārvietojās ātri, bet bezgala klusu. Netālu no meža kopa sadalījās pa trim un nozuda, aplencot mežu. Dēns un Mepa turējās labajā flangā. Bija dīvaini, ka jaunpienācējam piešķīra tikai šķēpu, bet pārējiem vēl bija arī pa savādam ierocim. Savu sašutumu viņš neslēpa jau ceļa sākumā un pretī saņēma pieklājīgu atbildi:

-     Ieroči ir bīstami, bet mums ļauts medījumu nogalināt tikai ar šķēpiem. Šos te, un pavadone maigi uzsita pa uzparikti sev pie sāniem, mēs lietojam tikai, lai apdullinātu. Ar laiku arī tev tādu piešķirs.

Un viņa atkal Dēnam veltīja savu plato smaidu.

Ieslīdot mežā, braucamais samazināja ātrumu un līgani virzījās garām kokiem un krūmu puduriem. No visām pusēm varēja dzirdēt dīvainu sasaukšanos, bet nezvēra skriešanu vai klātesamību nemanīja. Dēns kā apburts raudzījās kroplajos kokos un krūmos, līdz ieraudzīja kupenā sārti melnu acu pāri un priecīgs iebakstīja sānos savai pieskatītājai:

-     Re, kur viens dīvains radījums.

-    Jupis!

Mepa parāva stūri, lai aizvirzītos prom no kupenas, bet bija jau par vēlu. Zvērs nemaz ne tik maziņš, kā varētu spriest pēc viņa acīm, burtiski izauga no sniega kaudzes un jau ar pirmo ķepas triecienu tiešā trāpījumā kā ar knipi aizsita meiteni pāri sniegotam krūmam. Dēns lidoja uz otru pusi kopā ar kamanām, kas, saņēmušas tikai nelielu daļu no trieciena, neapturami virzījās meža biezoknī. Pirms braucamrīks sašķīda pret koku, ietiepīgais jātnieks iekrita sniegā tikai dažus metrus no nezvēra astes. Šķēps kritienā salūza un gandrīz savainoja mednieku. Par nožēlu, apdullināšanas ierocis atradās aiz krūma, piestiprināts pie Mepas sāniem.

Nezvērs, atņirdzis bezzobaini plato muti, pavērsa savu spalvaino purnu pret niecīgo radību un nošņācās. Viņa elpa bija pārlieku karsta, un no nāsīm izvēlās garaiņu mutuļi. Dēna augumu pāršalca trīsas, un viņš nodrebinājās. Bet tās nebija tikai bailes. Nē viņā modās sen nejusts satraukums, un likās, ka viņš stāv uz jaunatklājuma sliekšņa. Viņa plauksta ciešāk aptvēra salauzto šķēpu, un vīrietis to meta, tēmējot medījumam starp acīm. Sviedēja pieredzes trūkuma dēļ īsais šķēps nesasniedza sava lidojuma mērķi un atstāja tikai neglitu skrambu mežoņa pumā. Lai cik nenozīmīgs, šis uzbrukums sadusmoja tumšvioleto briesmoni. Niknumā viņš apmeta līkumu un, neganti atvēzējis asti, trieca to Dēnam tieši virsū. Vīrietis ar vēl nepiedzīvotu un sev neatklātu veiklību izvairījās no nāvējošā trieciena un jau pēc pāris kūleņiem bija pie asiņainā sniegā gulošās Mepas. Apdullināšanas ierocis jau nākamajā mirklī iegūlās viņa plaukstā, un tikai rokas balsts bija nedaudz par īsu. Šaujamais ietrīsējās un iezaigojās oranži dzeltenīgā tonī. Dēna sejā uzplauka smaids, un viņš pavērsa ieroci gaidpilnā puma virzienā. Pēc mēlītes nospiešanas pagāja mazāk par sekundi, līdz zvērs, sāpēs ieņurdējies, apmeta kūleni.

Neapdomājies Dēns paķēra Mepas šķēpu un metās nogalināt visa bara vakariņas. Bet tās negribēja padoties. Nezvērs iešņācās un nokaucās tai sekundē, kad uzbrucējs jau bija gatavs durt. Pleznķepa atvēzienā aizsvieda uzbrucēju vairākus desmitus metru tālāk sniegotajos krūmos.

Asins garša ieplūda mednieka mutē, un nedaudz no siltās sulas ietecēja rīklē. Uz lūpām nenozudis zibēja smaids, un likās, ka mednieka vienīgā balva, pēc kā viņš tiecās un likās godam nopelnījis, bija pašas medības. Dēns satvēra ciešāk īso šķēpu, kurš jau atkal bija kritienā salūzis. Nāsīs sitās zvēra smaka, kas sajaucās ar asiņu smaržu, bet sarkanā krāsa sniegā burtiski uzbudināja. Viņš ļāva smaidam kļūt vēl platākam un tikai tad zibenīgāk nekā jelkad uzsāka pēdējo skrējienu. Uzvaru nesošais, salauztais šķēps ietriecās milzīgā nezvēra krūtīs.

Violetais monstrs sagrīļojās un saļima, Dēns bija trāpījis tieši tur, kur viss sākas un beidzas. Mednieks labpatikā un uzvaras priekā iekliedzās tā, ka viss mežs noskanēja viņa triumfa notī. Viņa prieks savijās ar pēdējiem nezvēra elpas vilcieniem. Dēns tupēja uz milža krūtīm, ar rokām atspiedies biezajā vilnā, un viņam galvā dunēja piepildījumu nesošs vārds “laime”, bet sirds joņoja tā, kā to bija darījusi tikai agros rītos, raujoties ārā no neatļauto sapņu valgiem.

Mārīte Štāla. Buļ

Viņas tēvs jau pirmajā tikšanās reizē atrāva man pa aci. Tā šerpi. Ar kedu. Buļ. Smiekli nāk atceroties. Rijot sitiena plunkšķi, Akvalīnas papēži toreiz iecirtās ezera smiltīs kā enkuri. Viņa spēja paieties pa ūdeni tikai gar krastu, dziļākais līdz ceļiem. Nekad vairāk. Keda slīka. Lai grimst… Lai! Tā pretīgā sajūta, kad pazūd pamats zem kājām! Kulties, rīstīties, kad ūdens tevi rauj sevī. Neko tad izmainīt nevar. Neko. To viņa necieta.

Un atraidījums… tas manī iemeta tādu kā āķi. Citas pašas man kaklā kārās. Līdz tam liktenīgajam atgadījumam ar salūzušo vannas krānu ziemā kāds pusgads vēl pagāja. Spītīga viņa bija. Ar savu tēvu gadus astoņpadsmit nerunāja vispār. Ar galvu viens otram promejot vai satiekoties māja. Daiļslidošana, redz, viņai patikusi, bet tēvs nelaidis mācīties. Neies viņa meita ar puspliku dibenu cilvēkiem gar acu priekšu skraidīt. Kas tā daiļslidošana ir, viņš mēdza purpēt skrien, skrien, paslidinās, paceļ kāju. Atkal skrien. Suņi lai kājas cilā. Tiem vismaz koks jāpietur, ka čurājot virsū neuzkrīt. Viņas keda… tā joprojām ir pie manis ezera dūņās.

Uz rudens pusi, vakaros aizmiegot un rītos mostoties, man acu priekšā Akvalīnas vaigu bedrītes vien rēgojās. Zosāda vēl tagad saceļas atceroties. Buļ. Vakaros tik šaurā virtuvītē, kur tikai galds un divi krēsli, uz gāzes uguns viņa vārīja kartupeļus. Kamēr es virs katla izsvīdu tupeņu garaiņos, viņas abas ar draudzeni pārsprieda savas oficiantes darba naktis “Vērmanes terasēs”. Es tikmēr spicēju ausis, un man, protams, kremta, ja kāds astoņus latus dzeramnaudā bija atstājis. Atgāzusi galvu, viņa smējās dziļi no krūtīm un sita sev ar plaukstām pa ceļgaliem.

Dzirdēju, ka dzērājā esot sanācis ieķerties kādus mēnešus trīs pirms noliktā kāzu laika. Kam negadās. Ļubov zla, poļubiš i kozla. Buļ. Sirds gan tolaik esot pušu plīsusi. Tādā kā pavadā klīdusi. It kā ne pati, bet cits viņas kājām ietu. Pati nezinot, kur. Tā kā ne pa zemes, bet pa ūdens virsu staigātu. Kāzas jau tāpēc neatcēla. Brālēna sievai par septiņdesmit latiem kleita nopirkta! Nevar jau mainīt to, kas izlemts. Kur visu to gaļu liktu, kas pasūtīta? Kas pateikts, tas pateikts, pie saviem vārdiem stingri jāturas. To gan Akvalīna varēja. Tā taisni, kā izlemts, uz priekšu vilkt un savā likteņa līnijā noturēties. Klusums valdīja tikai ēdot.

-     Kogda ja jem, ja gluh i ņem! Viņa vilka rādītājpirkstu no lūpām augšup.

Kā sievietei es viņai pieskāros ziemā. Pagājušajā ziemā… buļ, jā. Ziemā, tik dziļā kā peles ala un baltā kā stārķa spalva. Ķircinādamās viņa norija mani. Rija maziem, maziem malciņiem, līdz ierāva dziļāk un dziļāk sevi kā atvarā. Buļ. Es arī nepretojos. Tik ļoti man kārojās zināt, kāda izskatās mana Akvalīna no iekšpuses. Es izplūdu pa viņas asinsvadiem un sāku dunēt ķermeņa ritmā. Es biju satraucies ne pa jokam un dienas trīs pulsēju ar tādu sparu! Bet viņai sala. Liels aukstums tonedēļ uznāca. Varētu būt, ka decembra vidus bija. Pēc vētras pie daudzām mājām elektrības vadi bija pušu. Ielas tumsā. Ari Akvalīnas dzīvoklis. Svētdienas vakarā viņa nokrāva palodzi degošās piparmētru svecēs. Tad atgrieza vannas ūdens krānu. Jā… Viņa pati mani tovakar ielaida. Es biju nocieties, un tur, ārā, piedodiet man, mīnus trīsdesmit grādu salā, es knapi pie dzīvības turējos. Tāda baisa sajūta, kad zeme velk tevi sevī. Vēl stunda, un es būtu bijis paralizēts. Milzīgs kristāls. Bez kājām. Tāpēc es tā triecos. Ticis siltumā, mutuļoju un skaļi šņācu, visādi izlocīdamies kā tāds pārbiedēts zalktis.

Tad viņa. Buļ… atpogāja blūzi. Tās piparmētras! Man reiba, un es kļuvu pavisam nevaldāms. Es sitos pret vannas malu un izmisis gaudoju:

-     Akvalīna, nāc! Nāc pie manis! Es ilgāk nevaru! Tūlīt pat nāc! Buļ.

Līdzko viņa iekāpa vannā, es pārtapu kviešu graudā kūts mēslainē. Manī kaut kas uzsprāga, un es rāvu šo kuplo sievieti sev līdzi. Es atrados vienlaicīgi visur. Viņas viļņainajos matos un iedobē uz vēdera, ko sauc par nabu. Sarkani lakoto pirkstu aiznadzēs un abās atslēgas kaulu gropītēs. Es ielīdu viņā pa ausīm, pa acīm un pa to šauro ceļu, pa kuru no cilvēka ārā nāk bērni. Starp ribu kauliem un zarnu mezgliem es satiku viņas vakarus tumšus un vienādus kliedzam kā dzērves kāsī. Tur skalojās sāļās asaru jūras un slēpās bailes no kuģiem. Es satiku rudzu maizīti un ieskābušu biezpienu, ko viņa nupat bija ēdusi. Gadiem neizteikto vārdu murskuļi saķepuši dūrās manī.

Akvalīna baudīja krītošā ūdens balss tembru un siltumā jutās laimīga. Kā tas sašūpoja manu pašapziņu! Es viņu darīju laimīgu! Es! Vanna bija gandrīz pilna, kad viņa grieza ciet krānu. Taču bija jau par vēlu… Es nezināju pats, ko daru. Es pārkāpu visas robežas, pārcirtu blīves un gāzos viņai virsū ar divkāršu spēku:

-     Akvalīna! Es! Akvalīna! Es! Buļ.

Es sapratu, ka esmu iemīlējies… Viņa abām plaukstām grūda mani prom. Atkal tur ārā, salā. Grozīja sarauto krānu vēlreiz un vēlreiz. Basām kājām, slīdēdama pa linoleju, kaila nesās uz pieliekamo pēc atslēgām, elsoja un trīcošām rokām grabinājās. Tad atrāva vannas notekas puļķi, stāvēja un izbijusies kā zirnis pēc pāksts atvēršanas skatījās uz mani. Arī es nezināju, ko darīt. Ja plūdīšu visu nakti, es varēju aizsaldēt izteku, pārlīt pāri vannai, aiziet līdz viņas gultai un, ceļos nokritis, raudāt tumsā. Aizraudāt līdz kaimiņiem, līdz aizmigušam ezim zem ozola lapām pie mājas. Es biju tik nobijies no viņas. Buļ. Bet vēl jo vairāk es baidījos pats no sava trakuma un drosmes.

Tad mana sieviete paķēra telefonu. Es knapi salasīju ciparus, būdams iespiests starp viņas pirkstu galiem un telefona taustiņiem. Viņa zvanīja savam bijušajam vīram. Buļ.

-    Jā, telefonā atskanēja samiegojusies vīrieša balss.

-       Sveiks, es nevaru vannai aizgriezt krānu! Akvalīna nopietni paziņoja.

-     Kā nevari aizgriezt? viņš izbrīnījās.

-     Nu tā! Nevaru, un viss!

-     Klau, to, ka tu esi muļķe, es zināju, bet ka tik stulba, ka pat vannai krānu vairs aizgriezt nejēdz! Es tak neskriešu tagad pāri visai Rīgai nakts vidū pie tevis!

Telefona baterija izlādējās. Akvalīna atspiedās pret sienu un, aizlikusi mutei priekšā roku, raudāja… Mana Akvalīna raudāja! Es noglaudu viņas vaigus, skūpstīju acis un muti. Kad viņa palieca galvu lejup, pa matu galiem, tērcitē satecēdams, es pieskāros mugurai. Plūdu un mierināju. Plūdu un mierināju. Pāri mugurai un vannā. Klusi un skaļi.

Mājā bija trīs dzīvokļi. Pretī Akvallnai aiz brūni tapsētām durvīm dzīvoja tante Lūcija deviņdesmitgadīga lopu daktere ar trim Siāmas kaķiem -, bet augšējais šoruden bija izīrēts studentei. Diez vai kāda no viņām ko saprot no pāri plūstoša ūdens. Akvalīna uzmeta halātu, ielēca zābakos un metās prom. Ārā. Uz ielas. Es ļāvu… Es ļāvu… Viņa skrēja, bet es mainījos un biju blakus. Ledus plāksnēs uz ceļa. Traktoru sadzītajās sniega kupenās. Stikla kristālos viņas matos. Izpinusies atpakaļ no dzīvžoga zaru briksnāja, viņa iegriezās skriet sāniski un gurkstēdama iekrita man tieši klēpī ar sniegu piedzītā grāvī. Akvalīna paniski kūlās rokām un kājām, līdz izveidoja zem sevis cietāku pamatu. Četrrāpus tikusi laukā, viņa noskurinājās, kulaciņā savilka uz krūtīm ciešāk halātu un atmeta galvu pret debesīm.

Miljoniem zvaigžņu. Miljoniem magnētu. Uzcirta apkakli un saliecās čokurā. Tad, pārskrējusi ceļam, iegāja pretējās daudzdzīvokļu mājas durvīs.

Akvalīnas tēvs skatījās televizoru. Augstākās līgas izšķirošo spēli hokejā. Kanādas valstsvienība ar Krieviju. Pirms klauvēt, Akvalīna uz sekundes desmitdaļu aizturēja elpu. Tad izpūta un droši piesita. Tēvs izgāja gaitenī un ar plašu žestu atvēra dzīvokļa durvis. Nodurtu galvu, ne vārda neteicis, viņš apsēdās atpakaļ dīvānā. Akli vērdamies televizorā, aizkūra bezfīltra cigareti.

Ienākot varēja just sen neuzkoptas telpas un štovētu kāpostu smaku. Akvalīna blenza tēva skaustā un elsodama pusčukstus izdvesa:

-     Ūdens iet pāri… Varbūt tu… atnāksi?

Tai mirklī es no bailēm sastingu. Kā tik šis vīrs pēdējos mēnešos, kopš saoda, ka par znotu taisos, ar mani nebija izdarījies! Pat pa trubām man skriet lika! Buļ. Kā tik es kaut kur atlaidies, tā šis klāt. Ar saviem santehniķa skrūvgriežņiem un trubu līkumiem. Paklapē, spiedienu pieregulē un klausās. Ko jau es teikšu. Es mēms. Tas vairāk pa dienu, bet kā viņš pēc saulrieta savā mājvietā izdarījās! Kauns jau stāstīt. Salej mani mazajās šņabja čarciņās. Tad saraksta uz lapiņām visādus vārdus. Ai, atcerēties pat negribas. Nu, piemēram, ka es esmu stulbs. Nu tādā stilā. Bija jau arī vienreiz uzrakstījis, ka labsirdīgs. Tad salīmē tās lapiņas uz glāzītēm un saldētavā iekšā. Kad es jau galīgi stīvs, pēc dienas velk ārā, tad bāž zem mikroskopa un vēro kristālus. Akvalīnai rāda. Noskaidrot vajagot, kāda man atmiņa. Jā, ar mūziku ar’ viņš tā noņēmās. Visādus meldiņus uzgriež. Es noklausos. Tad kamerā. Tad mikroskopā. Nu vienbrīd mēs abi ne tā kā znots un sievastēvs, bet jau kā kolēģi sajutāmies. Man pašam interesanti kļuva. Vienīgi, ja tai ledus kamerā pie vistu kājām un dzērvenēm nebūtu bijis tā jāsalst. Buļ.

Kamēr Kanādas uzbrucējs, līdzjutēju bļāvienu pavadīts, saņēma noraidījumu no laukuma, abi klusēja. Izpūtis smirdīgu dūmu, tēvs iespieda cigareti pārpilnā stikla pelnutraukā un piecēlās. Pat nepaskatījies uz Akvalīnu, viņš uzmeta mugurā zaļganu ziemas jaku, uzrāva kājās zābakus un nesteigdamies rūpīgi aizšņorēja tos. Tad, pagrabinājies virtuves atvilktnē, sameta kabatā atslēgas un uzgriežņus.

Akvalīnas tēvs uzreiz zināja, kā mani savaldīt. Viņš noslēdza ceļu uz māju. Bet es? Es plūdu savas sievietes asinīs. Plūdu un klausījos meitas un viņas tēva balsīs. Ilgi viņi nebija runājuši viens ar otru. Un Laiks. Laiks jau ir matemātiķis. Izteikts darbaholiķis. Saskaita dienas, mēnešus un klusuma gadus. To kļūst tikai vairāk un vairāk, bet nekad mazāk. Man tas Laiks nekad nav paticis. Buļ. Tu tik skrien un klusē. Klusēšana vienmēr ir visprecīzākā.

Otrā rītā es rāvu snigt. Kur es savu mīlestību lai lieku? Snigu un snigu. Bērni atplestām mutēm ķēra sniegpārslas un smējās. Mātes skandināja, lai izbeidzot, ka saslimšot. Kritu viņas mājai uz jumta, uz mašīnas. Ieputināju. Gājējiem sasnigu cepurēs. Šie purinājās un šķendējās. Putenis traucēja iekļauties grafikos.

-     Haoss, vienkārši ārprāts, visi pukstēja.

Es kā tagad atceros. Cik sniega bija! Un kādā miglā toreiz bija mans prāts. Tādā miglā… Tādā miglā…

Ļubov zla, poļubiš i kozla: Mīlestība ir ļauna, iemīlēties var pat āzī. Kogda ja jem, ja gluh i ņem: Kad ēdu, esmu kurls un mēms.

Rihards Buivids. Ķivere

Diena iesākās ikdienišķi ap pulksten desmitiem Ģirts nesteidzīgi tuvojās paputējušajam autoservisam, kurā viņš piestrādāja. Galva nedaudz sāpēja, bet arī tas nebija nekas neparasts. Pat rīta pārdomas bija ierastās vajadzētu uzlāpīties, bet naudas nav… Nu kāpēc tā ir, kāpēc citi var braukāt ar poršiem, bet man nepietiek pat aliņam un lupatām?

Pie servisa vārtiem gar vecu pussapuvušu opeli līkņāja Aivars, no kura izdevās dabūt cigareti. Smēķu paciņa bija palikusi mājās, bet kas tad tā par strādāšanu bez uzpīpēšanas?

Moži džerkstēdamas, garāžas durvis atvērās, un reizē ar Ģirtu pa tām ielauzās arī auksta vēja brāzma. Garāžā darbs jau ritēja pilnā sparā, par ko liecināja izsvaidītie instrumenti un derdzīgs smaku kokteilis, kurā skaudri varēja sajust vakardien dzertā “Hektora”, draņķīgu smēķu un izdiluša dīzeļmotora notis. Uz bedres stāvēja vecs skumju krāsas Nissan ar paceltu motora pārsegu.

“Čau, vecais!” nisans negaidīti nočērkstēja elektriķa, metinātāja un vēl simt darbu pratēja Jura balsī.

“Čau,” atbildēja Ģirts. “Kā iet?”

“Vēl neko nevar saprast,” nisans sērīgi nopūtās, “laikam būs jāmetina arī sliekšņi.”

“Nu nekas, galvenais, lai sapiķo.” Ģirta spriedumu pastiprināja sulīgs spļāviens, kas piezemējās kaut kur

starp vecu riepu krāvumu un netīru lupatu kaudzi, uz kuru no plakāta pavedinoši skatījās blonda daiļava ar krūtīm meloņu lielumā. Dāmas trūcīgais ietērps ne visai saskanēja ar plakāta lejasdaļu, kas slavināja kaut kādu nepārspējamu sporta dzesēšanas šķidrumu.

No garāžas bedres izrāpās saņurcīts vīrelis ar speķainām brillēm un šķelmīgu skatienu. Viņi sarokojās un aizpīpēja. Kādu laiku neviens gandrīz neko neteica, ja par sarunu neuzskata Jura monologu dziļdomīgas piezīmes “tā viš i’”, “augstāk par pakaļu jau neuzlēksi” un tamlīdzīgus izteicienus, ar kuriem viņš vispusīgi aprakstīja savu pašreizējo dvēseles stāvokli, nisana tehniskā stāvokļa atbilstību ražotāja noteiktajiem standartiem un ekonomisko stāvokli valstī kopumā un konkrēti Vidrižos.

“A kur Normis?”

“Ta’ velis viņ zin, šodien nav redzēts. Bet viš jau nekad nav ātrāk kā vienpadsmitos. Tā viš i’, jā…”

Bezgalīgi šis skaistais mirklis tomēr turpināties nevarēja bija jāķeras pie veco, neiedarbināmo vraku pārvēršanas par tādiem veciem vrakiem, kas spēs apdraudēt ceļu satiksmi vēl kādu laiciņu. Ģirtam gan ilgi strādāt nenācās, jo pēc brīža ar griezīgu “grrr-žžžvāks!” atvērās durvis, un pa tām ienāca Normunds, pazīstams arī kā Kaseklis. Iesauku viņš bija dabūjis jau skolā, un visā apkārtnē zināja, ka viņu tā sauc, bet kāpēc to gan neviens vairs neatcerējās un, pazīstot viņa raksturu, arī īpaši nejautāja. Šorīt viņš izskatījās nedaudz citādāk nekā parasti, bet, kas tieši bija citādi, to uzreiz nevarēja saprast.

“Nu, čau, veči! Kā iet?”

“Čau, nu kā ta’ var iet nu tāpatās jau iet, jā; nu draņķigi iet…” atrūca Juris.

“Eu, nu beidz, šodien tak’ ir forša diena, un vispār… Man vakar baigo mantu uzdāvināja.” Normunds bija neparasti runātīgs. Vai viņš jau no rīta būtu paspējis salāpīties?

“Kādu tādu mantu? Brūno vai balto?” Ģirts lietišķi apvaicājās.

“Da nē, ne jau dzeramo. Man uzdāvināja šito, nu… Nu tādu kā viģiku, saproti? Tikai viņš ir iebūvēts ķiverē,” Normunds centīgi skaidroja. “Saproti?”

“A kāpēc ķiverē?” Juris piesardzīgi apvaicājās.

“Nu, droši vien tāpēc, lai bilde būtu skaidrāka un skaņa arī. Vispār man to verķi īsti neizdevās iedarbināt. Pamācības nav… Bet šis laikam ir tas, nu… Nu, tas trīs dē priekš kam gan vēl vajadzētu tādu ķiveri ar ekrāniem? Vispār es vakar biju krietni savadījies, varbūt tāpēc man nekas neizdevās…” viņš nosmējās.

“Aha. A kas tev tādu uzdāvināja?” Ģirts nelikās mierā.

“Es nemaz īsti nezinu, paka bija nolikta pie durvīm smuki iesaiņota, un virsū bija rakstīts Normundam Aukšēnam. Značit, man. Izskatījās, ka atsūtīta pa pastu, bet, no kā nebija rakstīts.”

“Bet pasts jau tā nekad pakas pie durvīm neatstāj!” Ģirts iebilda.

“Nu nezinu, varbūt brālēns bija atbraucis, kamēr manis nebija mājās, un atstāja. Viņam patīk visādas tādas tehniskas lietas. Gribēju jau viņam apjautāties sīkāk, bet neizdevās viņu sazvanīt, varbūt šis mobilo atstājis mašīnā,” norūca Normunds.

“Parādīsi mums ar’ to savu kasku?” apvaicājās Juris.

“Kāda runa, man šī autiņā stāv,” Normunds atteica un izšļūca pa durvīm. Ilgi gaidīt nenācās jau pēc mirkļa viņš bija atpakaļ, un viņam rokā bija Kaut Kas, kas izskatījās pēc kara laika vācu ķiveres un lejkannas krustojuma matēti melnā krāsā. Uz gludās virsmas bija redzamas dažas pogas, tāds kā neliels displejs un kaut kādi kloķīši. Priekšmeta aprises tik maz atgādināja kaut ko pazīstamu, ka Ģirts tā arī nespēja izdomāt nevienu pieņemamu apzīmējumu redzētajam.

“Oho… A kā šitais darbojas?”

“Zini… Es pats īsti nezinu. Es vakar vienkārši uzmaucu kasku galvā un tad pagriezu to lielo pogu augšpusē šo ir viegli sataustīt. Vēl tur augšā ir kaut kādi pāris džoistiki, bet, ko ar tiem dara, man vēl nav izdevies saprast. Pamācības diemžēl kastē nebija. Kad satikšu brālēnu, uzprasīšu. Man izdevās kaut kādu bildi dabūt, bet brīžiem bija baigās švīkas un šņākoņa.”

“Eu, davai, es pamēģināšu!” Ģirts jau bija iededzies un steidzīgi braucīja eļļainās rokas pret biksēm.

“Labs ir, tikai rēķinies šitā manta baigi aizrauj, varbūt pēc tam vairs šodien negribēsies strādāt,” Normunds noteica, sniegdams ķiveri. Ģirtam šķita, ka vecais paziņa kaut kā aizdomīgi pavīpsnā, bet, kad viņš paskatījās uz Normundu ciešāk, kolēģa sejā tomēr bija tikai parastā nedaudz garlaikotā izteiksme.

Ģirts apsēdās uz apdiluša krēsla un ķērās pie jaunuma iepazīšanas. Ķiveres iekšpusi daļēji klāja mīksts polsterējums, bet arī daļēji kaut kāds matēti melns, metālisks slānis. Neko parastam ekrānam vai skaļruņiem līdzīgu nemanīja, toties ķiveres priekšpusē atradās melns četrstūris, kas nemaz neatstaroja gaismu un izskatījās kā bezgalīgi dziļas šahtas atvere, lai gan tā, protams, nevarēja būt. Tomēr interesantākā ierīces detaļa bija masīva, spirālē saliekta caurule, kas bija piestiprināta ķiveres pakauša daļai un beidzās ar senlaicīgas lejkannas cienīgu uzgali.

Ķivere bija diezgan smaga, tomēr to uzvilkt izdevās bez īpašas piepūles. Redzēt vairs neko nevarēja, jo ķiveres malas pilnīgi aizsedza redzeslauku. Ausīs skanēja klusa dūkoņa kā transformatora būdā. Ģirts nospieda pogu, ko izdevās sataustīt ķiveres virspusē. Nekas nenotika. Viņš pogu nospieda vēlreiz un turēja vairākas sekundes, tomēr panāca tikai to, ka nu dūkoņa kļuva skaļāka un tai pievienojās ari šņākoņa. Un tad viņš uz labu laimi pagrozīja kādu kloķi ķiveres sānos.

Vēlāk Ģirts tā ari nespēja atcerēties, kas tieši notika, taču uz īsu bridi viņam šķita, ka ap viņu trakā ātrumā griežas daudzkrāsainas zvaigznes, it kā viņš atrastos Visuma centrā. Skats bija varen iespaidīgs, tomēr to neļāva pilnībā izbaudīt negaidīti uzplaiksnījusi atmiņu aina Ģirts nez kādēļ atcerējās, kā reiz pusaudža gados tika pieķerts, astronomijas stundas laikā zīmējot savā pierakstu kladē piedauzīgas bildes, kuru mākslinieciskā vērtība gan nebija visai augsta, toties tās nepārprotami liecināja, ka devītajā “b” klasē dzimumaudzināšanas stundas vairs nebūs nepieciešamas.

Pēc brīža tomēr apkārtējā tumsa sāka bālēt un zvaigznes pazuda miglā. Bija ļoti auksts.

“Normi, aizver tak durvis!” Ģirts uzsauca. Neviens neatbildēja, bet sauciens vēl kādu laiku atbalsojās tukšumā. Pamazām radās skaudra apziņa, ka viņš vairs neatrodas garāžā. Migla jau bija izklīdusi tiktāl, ka apkārt varēja redzēt priežu stumbrus visapkārt pletās mežs. Nebija nekāds brīnums, ka tā sala, jo viņš stāvēja līdz ceļiem sniegā. Ķiveres galvā vairs nebija, un arī tuvumā tā nekur nebija redzama. Tomēr visdīvainākais bija tas, ka apkārt neredzēja nekādu sniegā iemītu pēdu tā, it kā viņš te būtu nolaists no helikoptera.

Lai cik neticams būtu notiekošais, ilgi palikt uz vietas te, sniegā, nebija iespējams, tāpēc Ģirts sāka brist pa sniegoto mežu uz labu laimi izraudzītā virzienā. Kurpēs sabira sniegs, pēc brīža tas sāka kust, un turpmāk katru soli pavadīja riebīga žļurkstoņa, toties vismaz kāju pirksti vairs tā nesala. Bija cerība drīzumā nonākt uz kādas stigas, tomēr pagaidām par tādas esamību nekas neliecināja. Pēc kāda laika sākotnējo izbrīnu aizstāja izmisums viņš bija pārāk viegli ģērbies šādai pastaigai, un pēdas pamazām kļuva nejutīgas. Tomēr drīz mežs kļuva arvien retāks un gaišāks, un vēl pēc brīža tas izsīka, dodams vietu krūmiem. Ap to laiku migla izgaisa pilnībā, un nu bija parasta ziemas pievakare šķita, ka pulkstenis ir ap četriem pēcpusdienā, kaut gan tā nevarēja būt, jo tikko taču vēl bija rīts. Ļoti gribējās uzpīpēt, kabatā pat izdevās sataustīt šķiltavas, bet tad nāca skumjā atskārsme, ka cigaretes vēl arvien ir turpat, mājās.

Acīmredzot labākais, ko pašreizējā situācijā varēja darīt, bija virzīties šķērsām pāri klajumam, kurš droši vien bija aizaugoša pļava un kura otrā pusē vajadzētu būt kādai lauku saimniecībai vai vismaz ceļam. Nojauta izrādījās pareiza pēc neilgas soļošanas pret kalnu kļuva redzama dūmu grīste, kas vijās no pļavas attālajā malā esoša ēku pudura. Vieta šķita pilnīgi nepazīstama.

Maitas, viņi būs man iedevuši kaut kādas tabletes, viņš nikni prātoja. Tikai kāpēc? “Kāpēc jūs to izdarījāt, mēslu bambāļi?!” Ģirts auroja klajumā, cerot, ka tas viss varbūt ir tikai sapnis, no kā izdosies pamosties, vai arī ka mēslu bambāļi apdomāsies, lūgs piedošanu, aizvedīs viņu prom no šī cauruma un uzsauks kaut ko dzeramu.

Tomēr neviens neapdomājās un neuzradās nācās vien turpināt brist uz māju pusi, kur, cerams, viņš varēs apjautāties, kā no šejienes nokļūt mājās un kur īpašas veiksmes gadījumā varētu būt atrodams pat telefons.

Tuvāk pieejot, kļuva redzams, ka mājas bija veclaicīgas un nolaistas, vienai no tām vecuma vai biezās sniega kārtas dēļ pat bija ielūzis jumts. Visas ēkas bija zemas guļbūves ar tik maziem lodziņiem, ka no tāluma šķita logu nav vispār, un jau tā drūmo iespaidu vēl vairāk pastiprināja tas, ka krēsloja, bet no ēku iekšpuses nespīdēja neviens gaismas stars. Vēl pagalmā bija malkas grēdas, aka kā Brīvdabas muzejā un vēl kaut kādi krāmi. Pāri sniegotajam klajumam skanēja dobji, nevienmērīgi klaudzieni laikam kāds skaldīja malku.

Ģirts vēl nebija iegājis pagalmā, kad no turienes žvankstēdams izskrēja liels, pinkains suns un riedams skrēja klāt.

“Mierāāā!” Ģirts nobļāvās un drošības pēc sāka ļurkāt vienu no jau tā šķībajiem žoga mietiem, kas pēc pāris rāvieniem ari padevās. Ar mietu rokās stāvoklis šķita mazliet drošāks, tomēr suns nemaz nesteidzās viņam kost tikai lēkāja apkārt un rēja.

Pavērās durvis zemajā guļbūvē, un parādījās dīvaina izskata lupatās tērpies vecis. Vecais balstījās uz brangas nūjas un ar izbalējušām acīm nikni blenza uz atnācēju.

“Sveiki! Kur es esmu? Vai var no jums piezvanīt?” Ģirts nobēra, gan saprazdams, ka vecajam jau mobilā, visticamāk, nebūs.

“Koē?” vecais atrūca.

“Kur es esmu? Es tā kā apmaldījos mežā…”

“Šeitan ir Jokšķi. Pavei, tur pāri iraid Dzeiņi.”

“Aha… Bet vai piezvanīt no jums var? Vai jums ir mobilais?”

“He, he, he… Zvanu viņam savajadzējies.” Vecais likās varen uzjautrināts. “Domā, šeitan ir baznīca?” “Gunvari, kas tur ir?” atskanēja ķērcoša balss no iekštelpām, un pēc brīža uz sliekšņa stāvēja arī veca sieviete ar plēsīgam putnam līdzīgu sejas izteiksmi tikpat satuntuļojusies kā vecis. Tūlīt arī viņa ņēmās bērt vārdus kā no ložmetēja:

“Vai tu esi Sigismunda meslu vācējs? Tad zini, mums nekā vairs nav, rau, sirinieki jau aizveda Dūkanbēro un Sirmi, un Varis ir kritis ar mēri. Sapūsti, suņa dzimums! Ak nē, tev tak nav zirga. Un tavas drānas nav kā šejienes ļaudīm, un tu runā svešādā mēlē… Vai tik tu nebūsi sirinieks, ko? Balcer, Druvi, parādiet sirinieku vīram, ko mēs ar tādiem darām!”

“Ko jūs tur muldat, jums te kaut kāda izrāde, vai? Beidziet mani čakarēt, vai arī dabūsiet bietē!” Ģirts pamazām sāka uzvilkties. Paģirās viņš nekad nebija īpaši mudināms uz kaušanos, un tagad tā vien prasījās iešaut vecajam vienu taisno pa mūli.

Negaidot ar acs kaktiņu viņš ievēroja kaut kādu kustību pie ēkas sienas un, strauji pagriezis galvu, ieraudzīja ap mājas stūri glūnam garu lamzaku tādās pašās salāpītās lupatās kā abus vecos. Lamzakam rokās bija cirvis.

“Atslābsti, vecīt,” Ģirts steidzīgi noteica un sāka apsvērt iespējamos atkāpšanās ceļus. Žoga miets šķita visai vārgs arguments pret cirvi, tomēr tas bija labāks ierocis nekā šķiltavas vai paprāvais atsvars makšķerēšanai (tāds bezveidīgs svina gabals ar caurumu), kas nez kāpēc ari atradās servisa kombinezona kabatā.

“Ēēēeee…” novilka lamzaks ar cirvi un, pretīgi smīnot, nāca arvien tuvāk. Aiz malkas krāvuma pagalma otrā pusē pa to laiku bija parādījies vēl viens janclgs tips ar bārdu savu trīs plaukstu garumā un gariem matiem tāds kā neizdevies vikings. Protams, arī ar cirvi rokās. Tagad vajadzēja rīkoties ātri, tas bija skaidrs.

“Saņem, fašist, granātu!” Ģirts, pats sev par pārsteigumu, neprātīgi ieaurojās un meta svina atsvaru tuvākajam lamzakam tieši sejā. Tas lāgā nepaspēja izvairīties, un atsvars viņu tā ķēra pa vaigu, ka nokrakšķēja vien. Lamzaka sejā smīnu nomainīja sāpju grimase, kurai sekoja idiotiska izbrīna izteiksme brīdī, kad Ģirts visai veikli trāpīja ar mieta galu pretiniekam tieši saules pinumā. Abi pie mājas stāvošie vecūkšņi notikušajā raudzījās ar pavērtām mutēm.

Pa to laiku bija strauji pietuvojies “vikings”, kurš jau cēla cirvi zvēlienam, bet Ģirts paspēja atlēkt malā un sāka skriet gar ēkas stūri, cerot atrast kādu ceļu prom no šīs trakomājas. Skrienot garām sakņupušajam mieta upurim, Ģirts viņam tīšuprāt uzkāpa uz plaukstas, izvilinot sāpju kaucienu no zemē gulošās nelaimes čupiņas. “Vikingam” skriešana tik labi neveicās, jo vizēs ieautās kājas manāmi slīdēja uz pagalma dažviet apledojušajām taciņām. Tikmēr Ģirts tik skrēja un skrēja kā čigāns ar piezvanīšanai aizdotu telefonu. Galvā valdīja pilnīgs juceklis, bet bija skaidrs, ka drošāk ir atkāpties pēc iespējas tālāk un tad rūpīgi pārdomāt turpmāko rīcību. Tā kā nekādu ceļu atrast neizdevās visticamāk, tas atradās zem sniega nācās turpināt skriet pāri piesnigušajam klajumam uz tālumā esošo mežu. Kājas stiga sniegā, trūka elpas, un nācās pāriet uz soļiem. Un tad, paskatoties pār plecu, Ģirts ar šausmām ieraudzīja, ka no mājām viņam visai strauji seko abi tipi ar cirvjiem, kuri nu bija apāvuši kaut ko sniega kurpēm līdzīgu. Tās bija viņa beigas, jo nebija nekādu iespēju sasniegt mežmalu ātrāk par tiem diviem un nekādu ieroču bēglim vairs nebija mietu viņš bija pametis, lai varētu ātrāk paskriet. Tomēr Ģirts skrēja, lēkšoja un brida, un brīžiem kaukdams četrrāpus rāpoja uz mežmalas pusi, līdz ausis sāka džinkstēt no piepūles. Džinkstoņa kļuva arvien skaļāka un skaļāka, un pēkšņi atkal iestājās tumsa, pilna ar virmojošām zvaigznēm. Tad viss apklusa, sniegs kaut kur pagaisa, un Ģirts piesardzīgi aptaustīja galvu kā tad, pēkšņi atkal ķivere bija savā vietā. Ar vienu rāvienu ķivere bija nost, un viņš atkal bija sev tik mīļajā piepīpētajā garāžā. Pārējie stāvēja un skatījās uz Ģirtu, it kā nekas nebūtu noticis, bet viņš no galda pagrāba lauzni un… nolika to atpakaļ. Pulkstenis rādija piecas pāri vienpadsmitiem, tātad piedzīvojums ar ķiveri nebija ildzis vairāk par minūti.

“Nu, bļāviens…” Tas bija viss, ko viņš šobrīd spēja pateikt.

“Neizdevās pareizi uzlikt galvā, ja?” Juris apjautājās. “Kā neizdevās? Es tak… man… tikko…”

“Nu kā, tu tikko uzliki to kasku un uzreiz rāvi nost kā sadedzis. Galvu spieda, vai?”

“N-nē, kaut kas laikam nesanāca. Šitā manta laikam nav priekš manis,” Ģirts steidzīgi murmināja, sniegdams ķiveri Normundam. Roku trīcēšanu gan neizdevās noslēpt un šķita, ka Normunds, to ievērojis, velnišķīgi smīn.

Tajā dienā vairs nekāda strādāšana nesanāca, jo atslābināšanās nolūkā Ģirts ik pa laikam ierāva pa krietnai šļukai no plauktā esošās ruma pudeles un, kad tā beidzās, pievērsās viskijam. Viņš tā ari nesaņēmās pastāstīt pārējiem par savu pieredzi ķiveres valkāšanā, jo bija drošs, ka kolēģi viņu noturēs par nenormālu. Todien alkohols palīdzēja izlikties, ka nekas sevišķs nav noticis, un būtībā jau laikam tiešām nekas nebija noticis. Viņš vienkārši bija nostāvējis dažas sekundes ar ķiveri galvā. Tas droši vien ir kāds triks, kaut kas līdzīgs filmās redzētajiem specefektiem, viņš prātoja.

Veselā saprāta saglabāšanas nolūkā viņš nekad vairs necentās pārāk daudz domāt par todien pieredzēto. Ari par ķiveri vīri vēlāk neko daudz vairs nerunāja Normunds reiz izmeta, ka ir to kaut kam atdevis, un tā viss beidzās.

Bet vēstures muzeja bēniņos noputējušā kartona kastē ar uzlīmi “No. 45/1864/Liepnieki-l” starp salauztām vara aprocēm, saktām un zvārguļiem glabājās ari pelēks un apdrupis svina gabals, kas, pēc vēstures fakultātes docenta Priednieka-Šulcenšterna domām, bija atliekas no piecpadsmitā gadsimta karavīra jostas rotājuma zirga galvas, un liecināja par kultūras sakariem starp Livoniju un Dāniju.

Guntis Eņģelis. d3

* * *

—       Tas ir neiespējami!

-     Tas ir neiespējami, neiespējami, ne-ie-spē-ja-mi!

Lielajos iluminatoros ar zvaigznēm spēlējās bezizmēra

Visums. Kosmosa kuģa komandtelpā atradās trīs cilvēki. Divi vīrieši un viena sieviete, tērpušies sudrabbaltos formas tērpos. Uz vadības pults bija nolikta neliela izmēra kaste ar uzrakstu D147.

Pirmais palīgs saskatījās ar otro palīgu. Kuģa kapteinis ārdījās un spārdīja ar kājām komandkabīnes durvis. Vecais, kā kapteini bija iesaukusi komanda, reizēm izgāja no savaldības saitēm, taču šoreiz psihoja ne pa jokam.

-     Neiespējami! vecais iekliedzās un iezvēla pa nelielu robotu, kas nepaguva izvairīties, jo bija aizņemts ar norautās krēsla atzveltnes apskati, lai saprastu, kā to piestiprināt atpakaļ. Robots pārmeta dažus kūleņus, paslējās augšup, pagrozīja savu vienacaino galvu, tad nofokusējās uz atzveltni un piesoļoja tai klāt, lai turpinātu iesākto.

-     Kurš atļāva tam lielajam megahiperpētniekam piedalīties ekspedīcijā uz stonītu raktuvēm? atkal iekaucās kapteinis.

-    Jūs, kaptein. Visus rīkojumus vienmēr parakstāt jūs, noteica pirmais palīgs ar iesauku Kāmis, no uztraukuma sparīgi mirkšķinādams acis, un pašķielēja uz Veco, kurš, likās, tūlīt pārsprāgs no niknuma.

-     Protams, es parakstīju, protams! Bet kas tos sarakstus sastādīja? Kāpēc viņš vispār pieteicās uz tām raktuvēm? Ko viņš meklēja tajā ekspedīcijā? Piedzīvojumus laikam uz savu pakaļu, to viņš meklēja! Un atrada! Un zaudēja roku! Saprotiet, roku! Savu roku, kuru nācās amputēt tāpēc, ka cilvēka dabā ir bāzt degunu tur, kur nevajag! Savu nolāpīto labo roku, kuru mums tūlīt vajadzēs vairāk par visu pasaulē! Traks var palikt! Kapteinis atkal mērķēja ar kāju pa robotu, taču tas acīmredzami jau bija mācījies no iepriekšējā atgadījuma un veiksmīgi izvairījās, paslēpjoties zem galda. Vecais aprima tikai pēc vēl pāris neveiksmīgiem spērieniem, kas nesasniedza mērķi.

-     Man ir viena doma, ierunājās otrais palīgs gara auguma sieviete īsiem matiem, kosmosa lainera telpās dēvēta par Einšteinu.

Kādu brīdi Vecais un Kāmis klausījās savā kolēģē. Tad kapteinis izlēma.

-     Brīnišķīgi. Sauciet šurp to vienroci! Laika mums ir atlicis pavisam maz.

Einšteins piegāja pie lielās, spīdīgās vadības pults un deva rīkojumus, kamēr kapteinis ar saskābušu seju vēroja robota pūliņus tas turpināja remontēt atzveltni.

*   * *

Drīz ieradās vidēja auguma vīrietis zilā formas tērpā. Viņam trūka labās rokas, kuras vietā atradās tukša, salocīta piedurkne.

Sasveicinājies ar galvas mājienu, Vecais mirkli nogaidīja, tad piegāja tuvāk jaunpienācējam un tēvišķi uzlika roku viņam uz pleca.

-     Cienītais draugs, es vēlos uzdot dažus jautājumus.

-    Jā, kaptein.

-     Saki, vai tu proti rakstīt ari ar otru roku?

-     Rakstīt? Rakstīt ar roku?

-Jā, draugs, rakstīt, nevis drukāt. Kā vecos labos viduslaikos. Uz Zemes tādi ir bijuši. Jā, vai tu to vari darīt ar kreiso roku? Jo labā, redziet, mums dotajā brīdī ir zudusi. Atrodas saldēšanas kamerās un gaida, kad mēs ieradīsimies bāzē, lai dakteru brigāde to tev piešūtu atpakaļ. Vari ar kreiso roku? Rakstīt? Ko?

-     Es nezinu. Domāju, ka jā.

-     Vai tu piecu minūšu laikā spētu pierakstīt simt astoņdesmit rakstu zīmes? Dažādus ciparus un burtus. Lielos un mazos.

-     Es nezinu, kaptein. Tik ātri kā ar labo roku tas nebūs.

-     To es jau esmu sapratis. Vai esi gatavs eksperimentam?

-     Kādam?

-     Rakstīšanas eksperimentam.

-     Labi, kaptein.

-     Brīnišķīgi, kapteinis pievērsās palīgiem. Turpiniet.

Kādu mirkli telpā valdīja klusums. Vīrietis, kuru komanda bija iesaukusi par Buzz, sēdēja pie galda un cītīgi rakstīja, ik pa brīdim ieskatoties ekrānā, kur vīdēja sešas zīmju rindas. Einšteins un Kāmis vēroja notiekošo ar apbrīnu, taču nenolaida acis arī no pulksteņa.

-     Stop, Buzz, stop, Kāmis nokomandēja.

Rakstītājs pārtrauca savu nodarbi.

-     Cik? kapteinis pienāca tuvāk.

-     Sešdesmit trīs zīmes, kaptein, noteica Einšteins.

-     Man jau tā likās, drūmi attrauca Vecais, ar plēsēja skatienu vērojot aizejošo robotu, kas tikko bija pabeidzis krēsla remontu.

-     Man jau tā likās, vēlreiz sacīja kapteinis un paskatījās uz Buzz, kurš joprojām bija pilnīgā nesaprašanā par notiekošo, un turpināja: Saki man, draugs, vai pēc divu dienu treniņiem tu varētu pierakstīt čupiņu ar simboliem piecu minūšu laikā? Tās būtu viens simts un astoņdesmit zīmes. Tikai sešas rindiņas. Nolāpītas sešas rindiņas! Pa trīsdesmit burtiem, cipariem un citiem mēsliem katrā! Ko? Varētu?

Vecais atkal bija uzņēmis paaugstinātos toņus.

-     Es nezinu, kaptein.

-     Viņš nezina. Nezina. Bet ko tu darīji tajās raktuvēs, ko? Nu, kāpēc tu uz turieni gāji, ko? Kāpēc? Kāpēc man tas viss tagad ir jārisina? Tas nolāpītais pelēkais caurums!

Buzz klusēja.

-     Tu saproti, ka tev būs jāraksta tumsā, sveces gaismā? Vai tu vispār zini, kas ir svece? Un tev būs piecas minūtes! Tu taču to spēsi, ko? Ar kreileni! Tev ir tas jāizdara, citādi mums visiem beigas, saproti? kapteinis bija uzvilcies ne pa jokam.

-     Es saprotu, ka man būs jāraksta ar kreiso roku. Bet vairāk es nekā nesaprotu, kaptein, norūca Buzz.

-     Einštein, pamēģiniet vēl trīs reizes pa piecām minūtēm, nokomandēja Vecais un izgāja laukā no komandtelpas. Kad aizvērās durvis, varēja dzirdēt skaņas, kādas izraisa izmisīgi bēgošs robots, kad to vajā satracināts kosmosa kuģa kapteinis.

-     Buzz, mēģinām vēl, samierinoši noteica Einšteins un izvilka no kastes D147 vienu papīra lapu, tad ieslēdza programmu, kas vadības ekrānā izmeta sešrindi ar simboliem. Buzz ķērās pie rakstīšanas. Tā pagāja nepilnas divdesmit minūtes.

-     Kādi rezultāti? durvīs parādījās kapteinis.

-     Nekas spīdošs, kaptein! Sešdesmit septiņi, sešdesmit četri un septiņdesmit astoņi pēdējā reizē. Piedevām labākajā mēģinājumā tika pieļauta viena kļūda, izslējies kā parādē, raportēja Kāmis.

-     Brīnišķīgi. Saucam šurp visu komandu. Rīkojamies pēc tava plāna, Einštein.

-    Jā, kaptein, noteica īsmatainā sieviete, sākdama darboties ap vadības pulti.

*   * *

Kapteinis caur uzacīm blenza uz Buzz, kas savukārt centās neskatīties uz Vecā pusi, acīmredzami baidoties robota likteņa. Kāmis paņēma D147 kasti un nolika to telpas centrā uz lielā galda, ap kuru drīz sāka drūzmēties zili baltos formas tērpos ģērbušos cilvēku bariņš, kas skaļi sarunājās.

-     Kaptein, visi ir ldāt, svinīgi noteica Kāmis. Vecais pamāja un, savilcis drūmu seju, apsēdās uz galvenās vadības pults. Neviens nereaģēja. Kapteinis iekremšļojās. Visi turpināja nereaģēt.

-      Absolūti nekādas disciplīnas. Nekādas. Un man vēl jāstrādā kopā ar visu šo zooparku, pie sevis murminādams, Vecais mēģināja uzrausties uz vadības pults, lai runas teikšanas brīdis būtu iespaidīgāks, taču paslīdēja, nenoturējās un nozvēlās zemē ar lielu blākšķi. Vienā mirklī telpā iestājās klusums. Zili balti ģērbusies komanda ar ziņkāri aplūkoja zemē vāļājošos stāvu. Piesteidzās Kāmis un palīdzēja kapteinim piecelties. Aizmugurē kāds ieķiķinājās, bet uz īsu brīdi.

-     Brīnišķīgi. Redz, arī šādi var pievērst uzmanību, iesāka Vecais, pataustot sāpošo sānu, tad apsēdās uz krēsla un turpināja: Mums ir problēma. Liela. Principā mums ir divas lielas problēmas, kurām nepieciešams ātrs risinājums.

Divdesmit septiņi acu pāri vērās kapteinī.

Vecais turpināja: Tātad. Mūsu kuģim tuvojas tāda ārkārtīgi nepatīkama lieta kā kursējošais Pelēkais Caurums. Izvairīties no tā nav iespējams. Būs jālido cauri. Kad lido cauri, nestrādā neviena sistēma. Neviena. Viss atslēdzas. Pilnīgi viss. Gan skābekļa padeve, gan ogļskābās gāzes izvade, gan gaisma, gan siltums, gan viss pārējais. Būsim pilnīgā tumsā. Pēc aprēķiniem tas ilgs aptuveni divas divarpus stundas. Nestrādās pat sūda kabatas lukturītis, par nevienu citu ierīci pat nerunājot. Jebkāda enerģija izzudīs. Arī roboti nestrādās.

Komanda klusēja. Neviens nekad neko nebija dzirdējis par kursējošo Pelēko Caurumu. Izklausījās pārāk baisīgi un nopietni, lai mēģinātu palaist kādu dzēlīgu piezīmi. Pat kuģa galvenais joku plēsējs, kravas nodaļas speciālists nr. 2 ar iesauku Magelāns, stāvēja mierīgs kā sasalusi zvaigzne.

-     Kakāt arī nedrīkstēs, kapteinis centās pajokot.

Visi gaidīja turpinājumu.

-     Tagad man būs viens jautājums. Ļoti vienkāršs. Vecais, liekas, nedaudz izbaudīja šo vispārējo klusuma mirkli, tad turpināja: Vai ir šeit kāds gudrinieks, kas prot rakstīt?

Zili baltā cilvēku grupa sakustējās.

-     Rakstīt? Visi prot rakstīt, kāds noteica.

-     To es pats zinu, ka mākat drukāt, attrauca kapteinis. Mani interesē, vai kādam no jums ir tāda prasme kā veikt pierakstus ar roku. Kā agrākos laikos. Pierakstīt uz papīra, pergamenta, papirusa, uz sienas vai grīdas galu galā. Sev uz pieres vai dibena. Man vienalga. Vai ir kāds?

Komanda atkal klusēja.

-      Brīnišķīgi. Redziet, mani draudziņi analfabētiķīši, šī jau ir mūsu otrā problēma!

Gaisā virmoja jautājumu smārds, taču neviens nebilda ne vārda, mēģinot salikt galvā sakarības vienādojumu starp rakstītprasmi un mistisko caurumu, kas it kā gatavojās apēst visu kosmosa kuģa enerģiju. Bija tik kluss, ka varēja dzirdēt, kā pa galveno gaiteni kustas kāds robots, kam pilnīgi noteikti bija problēmas ar pārvietošanos par to liecināja asā, griezīgā skaņa, kas ik pa brīdim visiem iesitās ausīs. Kāmis sērīgi nopūtās, jo bija atbildīgs par robotu nodaļas nevainojamu darbību, bet nepakustējās no savas vietas. Čīkstoņa pamazām attālinājās.

Kapteinis piegāja pie durvīm, kas veda uz galveno gaiteni, pavēra tās un brīdi vēroja ārpus telpas notiekošo, pasmīnēja, tad aizvēra durvis un pievērsās komandai.

-     Tātad. Gribat zināt, kas notiek? Apgaismošu. Pirms iekļūšanas Pelēkajā Caurumā mums pašiem ir jāatslēdz pilnīgi visas sistēmas, citādi tās tiks neatgriezeniski sabojātas. Kad būsim otrā pusē, sistēmas ieslēgsim un turpināsim ceļu. It kā vienkārši, tikai ar mazu niansi.

Kuģa drošības sistēma paredz, ka, atslēdzot visu, galvenajā vadības ekrānā parādās kods, kas ir jāpieraksta. Un jāpieraksta piecu minūšu laikā, jo tieši trīssimt pirmajā sekundē šis kods pazudīs un ekrāns nodzisīs! Kāpēc to vajag pierakstīt? Tāpēc, ka, ja mums gadījumā sagribēsies siltumu, paelpot svaigu gaisu un apmeklēt labierīcības, šo kombināciju vajadzēs ievadīt, lai iedarbinātu kuģi no jauna! Lūk! Tikai nospiežam sarkano pogu, gaidām, līdz izgaismojas ekrāns, ievadām kodu un lidojam! Tik tālu ir skaidrs?

Apkalpe piekrītoši iedūcās.

-     Brīnišķīgi. Tagad sāpīgā lieta. Kods ir jāpieraksta arhaiskā stilā ar roku, jo mums nestrādās neviena ierīce. Un vienīgais rakstītpratējs uz mūsu kuģa ir Buzz, kas ir palicis pusrakstītpratējs, jo, redziet, rakstītprotošā roka atrodas saldētavā! Ja kāds grib, protams, var tai aiziet pakaļ, tikai man ir klusas aizdomas, ka šī roka nepakustinās ne pirkstu, jo nav pievienota pie mūsu kopējā drauga ķermeņa. Tā, lūk.

Vecais piegāja pie lielas, caurspīdīgas bumbas, kurā skalojās balts šķidrums, paņēma no nelielas nišas sienā garenu sarkana materiāla caurulīti, alkatīgi iedūra to bumbā un kāri padzērās, skaļi sūcot bālgano dziru.

-     Kaptein, kas tas ir par kodu? Vai mēs to nevaram pierakstīt tagad? iejautājās patukls vīrietis ar bārdu, kuras dēļ viņš bija ieguvis iesauku Birste.

-     Nevaram neviens nezina, kāds tas kods būs. la ir neloģiski virknēta ciparu un burtu rinda, ko kuģa vadības galvenais procesors izmet ekrānā, Einšteins atbildēja kapteiņa vietā.

-     Un kas notiek, ja kods tiek pierakstīts nepareizi? painteresējās Buzz.

-     Tad tas tiks ari ievadīts nepareizi. Kuģa vadības sistēmas var neieslēgties vispār vai daļēji piemēram, strādā skābekļa padeve, bet mēs nevaram aizlidot, jo dzinēji nedarbojas vai otrādi, dzinēji strādā, bet mēs pamazām apsprāgstam, jo izbeidzas elpošanai derīgais gaiss. Paliks tikai roboti, kas sagatavos mūsu līķus izvadīšanai kosmosā, attrauca kapteinis.

-     Kaut kāda muļķīga drošības sistēma, Magelāns nopurpināja.

-     Kāda ir, tāda ir. Domāta aizsardzībai pret kuģa nolaupīšanu, ja to vēlas izdarīt kāds potenciāls iebrucējs no citas galaktikas vai, kā mūsu gadījumā, sistēmu pasargāšanai no kursējošā Pelēkā Cauruma. Normālā situācijā nekad pilnīgi viss atslēgts netiek, skaidroja Einšteins.

-     Un kāds ir plāns? Kā rīkosimies? kāds iejautājās.

-     Mācīsimies rakstīt, jautri noteica otrais kapteiņa palīgs. Es, piemēram, jau esmu iemācījusies uzrakstīt burtu A gan lielo, gan mazo. Principā uzdevums ir nevis iemācīties rakstīt skaisti, bet tikai saprotami, lai varētu nolasīt pierakstītās zīmes. Un mums būs skolotājs!

To teikdama, Einšteins pienāca pie Buzz un pastūma viņu priekšplānā. Komanda sarosījās.

-     Buzz, tu māki rakstīt?

-     Neticami!

-     Buzz, neāksties, tu nevari to!

-     Nāc uztetovē man uz muguras savu vārdu, Buzz, būsi mans varonis!

-     Ar ko tu rakstīsi, draugs? Ar kāju? Vai ar ko citu?

Komandtelpā uzjundīja jautrība, kas nepavisam nesaskanēja ar tuvajām briesmām. Magelāns pat nodziedāja nepiedienīgu dziesmiņu, kas izraisīja smieklu vētru.

-     Klusu!

Neviens nerimās.

-     Klusu, es teicu! Mums ir divas dienas, lai apmācītu tos, kas pierakstīs kodu! Un tie nav joki, ietaurējās kapteiņa smagais bass.

-    Ja kāds ir nolēmis izbeigt savu eksistenci uzreiz, divi soļi uz priekšu!

Pēkšņi visi kļuva nopietni un sastinga. Likās, ka mazākā kustība varētu tikt no Vecā puses nolasīta kā vēlme beigt aktīvās dzīves gaitas.

-    Joks, atmaiga kapteinis. Tikai joks. Bet, ja nopietni, tad mums vajadzīgi brīvprātīgie vai tādi, kam šī rakstīšana varētu padoties. Jo jāraksta būs. Turklāt tas būs jādara pustumsā. Un nedrīkst pieļaut ne mazāko kļūdu. Buzz, pirms cik ilga laika tu mācījies to darīt?

-     Pirms gadiem desmit, kaptein.

-     Brīnišķīgi. Un joprojām proti to darīt pat ar kreiso roku. Un cik ilgi tu mācījies?

-     Gandrīz gadu. Specializētajā veco arodu institūtā, kaptein, Buzz atbildēja.

-     Es arī esmu mācījusies, bet man nepatika, tāpēc izvēlējos citu specialitāti, ierunājās maza auguma sieviete ar zaļiem, lokainiem matiem un biezām uzacīm.

-     Olī, tu arī proti rakstīt? iesaucās Einšteins.

-     Dzīvē to nekad neesmu darījusi, bet domāju, ka varētu atcerēties, ja Buzz palīdzēs. Olī sakautrējās, jo pārējie komandas biedri ar apbrīnu vērās savā biedrenē.

Einšteins iznāca priekšplānā.

-     Mums vajadzēs sešus cilvēkus. Sešus cilvēkus, no kuru prasmes rakstīt būs atkarīgas visu mūsu dzīvības. Katram būs pa vienai rindiņai no trīsdesmit simboliem. Kāmi, atver, lūdzu, kasti!

Pirmais palīgs svinīgi piegāja pie kastes D147 un atvēra to. Ļaudis pievirzījās tuvāk, lai varētu labāk saskatīt, kas notiks turpmāk. Kāmis rīkojās kā burvju mākslinieks, velkot ārā visus tur esošos priekšmetus, kurus daudzi no klātesošajiem savā dzīvē nekad nebija redzējuši.

Einšteins skaļi komentēja notiekošo: Tātad kas mums te ir? Trīs zīmuļi, ar ko rakstīt. Paka ar papīra lapām, uz kā rakstīt. Desmit sveces, kuras dos gaismu, kad rakstīsim. Sērkociņu kastītes, kurās ir sērkociņi, ar ko varēs aizdegt sveces. Tas būtu viss.

-     Pilnai ballītei vēl pietrūkst viskija, noteica Magelāns. Un nopūtās.

Vispārēju sajūsmu izraisīja sērkociņi un sveces. Kāmis papētīja instrukciju un aizdedzināja sērkociņu. Komanda noelsās un sāka aplaudēt, kad tika aizdegta arī svece.

-     Tā, tik tālu mēs būtu. Bērniem nu ir zīmuļi. Kapteinis piecēlās, izņēma Kāmim sveci no rokām un nopūta to. Varbūt kāds vēl ir kādreiz agrāk mācījies rakstīt vai ko citu? Zīmēt? Gleznot? Ko? Visi jau nevar būt tikai pētnieki, kas lien dažādās bīstamās vietās un zaudē savus locekļus.

Pēc brīža noskaidrojās, ka Magelāns ir labs zīmētājs un Birste savā laikā ir aizrāvies ar kosmisko ainavu glezniecību. Vecais automātiski viņus iekļāva izredzēto sarakstā.

-     Tātad mums ir Buzz, Olī, Birste un Magelāns. Vēl kāds?

-     Kaptein, es arī. Man sanāks, pacēla roku Einšteins.

-     Brīnišķīgi. Einšteins arī. Vecais salieca piekto pirkstu. Vēl vajag vienu.

Visi skatījās cits uz citu, it kā sen nebūtu satikušies.

-     Kāmi, varbūt tu?

Pirmais palīgs noraidoši papurināja galvu un uztraucies mirkšķināja acis.

-     Kaptein, nemeklējam vairāk! Es tikšu galā ar divām rindām. Es zinu, ka spēšu, iesaucās Buzz.

Vecais saskatījās ar otro palīgu. Viņa palocīja galvu.

-     Lai iet tā lieta! Būsiet pieci! Buzz, sāc apmācību tūlīt! Mums ir atlikušas četrdesmit trīs stundas, līdz tā pelēkā mēslu bedre aprīs mūsu kuģi. Pārējie pa savām darba vietām! kapteinis deva pavēli.

♦   * *

Komandtelpa pamazām iztukšojās. Kāmis devās meklēt bojāto robotu. Palika tikai rakstītāju komanda un kapteinis, kas aizgrābts turēja rokā vienu no zīmuļiem.

-     Njā, kādreiz ar šo vienkāršo lietu tika pierakstīts pilnīgi viss. Neiedomājami! Starp citu, to zīmuļu ir tikai trīs. Vajadzēs tos lauzt uz pusēm, lai varat strādāt vienlaicīgi. Vai vispār zīmuļus drīkst dalīt uz pusēm? Buzz, ko teiksi?

-     Nezinu, kaptein, bet domāju, ka jā.

-     Tad dariet to. Es tagad prom. Atlaidīšos uz bridi.

Kad aiz kapteiņa aizvērās durvis, visi klātesošie pavērās uz Buzz, kurš, paņēmis kreisajā rokā zīmuli, uzvilka uz lapas trīs krusteniskas līnijas.

-     Tad sāksim! Šis ir lielais burts A. Mazo a rakstām kā nelielu aplīti ar strīpiņu galā. Šādi! Tagad mēģinām!

Visi noliecās pār galdu.

Pēc divām stundām kapteinis pavēra durvis un ieklausījās. Buzz turpināja savu macībstundu.

-     Lielais I ir ļoti līdzīgs mazajam 1, tāpēc drošības labad virs i gan uz lielā, gan mazā liekam punktiņu. Magelān, tas jau nav punktiņš, bet bumba! Punktiņu liec!

Kapteinis aizvēra durvis un devās prom. Nākotne nelikās drūma, taču iespējams, ka ar gaismu spoži pielijušais galvenais kuģa gaitenis tikai radīja šādu ilūziju.

Galvu durvīs pabāza Kāmis.

-     Neaizmirstiet nolikt pa rokai termokombinezonus varētu būt, ka kļūs nāvīgi auksts, līdz atkal pieslēgsimies sistēmai.

-     Sapratām. Ar ko tu nodarbojies? jautāja otrais palīgs.

Kāmis ātri mirkšķināja acis, kā jau vienmēr, kad bija satraucies. Vecais bija sadauzījis vienu no noliktavas robotiem. Nācās pamatīgi noņemties, līdz dabūju pie normālas funkcionēšanas. Iešu apskatīt vēl pārējos.

Einšteins pasmīnēja un nogrozīja galvu.

Buzz turpināja dot padomus: Burts o. Ļoti līdzīgs nullei, tāpēc, lai nekas nesajuktu, nullei pa vidu velciet strīpu.

*   * *

Vecais atgriezās vadības kajītē, kad līdz sadursmei bija atlikusi pusotra diennakts.

-     Kā veicas?

-     Rakstām, kaptein, Einšteins ziņoja.

-    Jau protat rakstīt vai vienkārši rakstāt?

-     Grūti pateikt, kaptein. Rīkosim testus mazliet vēlāk.

-     Brīnišķīgi. Jums jāmācās to darīt pustumsā, jo gaismas nebūs. Tikai sveces.

Tūrpmākās stundas bija saspringtas. Treniņi turpinājās. Pārējā komanda pārbaudīja visu kuģa mezglu gatavību, kapteinis savukārt paguva izrēķināties ar virtuves robotu, kas savas neuzmanības dēļ nepaguva laicīgi aizmukt, atnesis Vecajam pusdienas.

*   * *

Pelēkais Caurums tuvojās. To jau varēja saskatīt ar neapbruņotu aci. Milzīgs, pelēks, mākoni atgādinošs veidojums, kas baisi peldēja pretim. Likās, ka tam nav ne gala, ne malas. Kuģa komanda ik pa brīdim pieplaka pie stikliem, lai pašausminātos par tuvojošos spēku. Kad līdz liktenīgajam sastapšanās brīdim bija atlikušas aptuveni divas stundas, Einšteins ziņoja kapteinim par rakstītāju brigādes gatavību atbildīgajam uzdevumam. Vecais savāca ekipāžu, deva pēdējos norādījumus, piekodināja visiem apmeklēt labierīcības un atlaida visus pa vietām. Komandtelpā palika tikai kapteinis, Kāmis un pieci rakstītpratēji.

-     Brīnišķīgi. Ceru, ka esat gatavi nozīmīgākajam sacerējumam savā mūžā, ironiski iesāka Vecais. Tad, kad viss būs galā, varēsiet paturēt un ierāmēt. Varbūt sveces gaismā un kosmosā ar roku pierakstītais kods kļūs par mākslas šedevru un maksās bargu naudu. Tik jāizdomā stindzinošs nosaukums, lai publika būtu spējīga to atcerēties. Briesmu mākoņa ēnā. Pie pēdējās sveces. Kaut kā tā.

-     Ar zīmuli Pelēkajā Caurumā, iespurdzās Magelāns, bet apklusa, jo kapteinis drūmi paskatījās.

-     Es esmu izlēmusi, kurš kuru rindu pierakstīs, ierunājās Einšteins. Buzz pieraksta pirmo un otro, Olī trešo, Birste ceturto. Magelānam ir piektā, man sestā rinda. Pasākuma secība ir šāda: sēžam apkārt vadības ekrānam. Tad, pirms Kāmis izslēdz visus slēdžus, iededzam sveces.

Kad parādās kods, sākam rakstīt. Kāmis pārbauda Buzz un 011 pierakstus, kapteinis pārējos. Parādās pelēkā migla. Sēžam, gaidām. Izlidojam cauri. Kāmis ieslēdz vadības sistēmu un ievada pierakstīto kodu. Kuģa sistēmas ieslēdzas, mēs gāzi grīdā un prom.

Visi piekrītoši pamāja.

-     Ceru, ka pa to laiku, kamēr sēdēsim tumsā, neviens neko nepazaudēs. Piemēram, otru roku. Kapteinis zīmīgi palūrēja uz komandas biedru, kam trūka vienas rokas.

-     Nē, kaptein, sargāšu to kā vēl nekad, jautri attrauca Buzz.

-     Lai tā būtu, norūca kapteinis. Kāmi, kas notiek ar robotiem? Tie mums ari jāizslēdz?

-     Nē, kaptein. Roboti beigs funkcionēt paši, tikko iekļūsim Pelēkajā Caurumā. Es nezinu, vai viņi automātiski ieslēgsies, kad viss beigsies. Skatīsimies. Varbūt tas mums būs jādara pašiem.

-      Skaisti. Tas ir skaisti, Vecais atbildēja un paskatījās pulkstenī. Pēc divdesmit minūtēm visi esam šeit un gatavībā, jo atslēdzamies pēc trīsdesmit četrām ar pusi.

*   * *

-     Vai visiem ir papīrs un zīmuļi? Sēdieties apkārt ekrānam! Nē, tur nē, Magelān, tur sēdēšu es, tava vieta ir blakus! Kāmi, nes sveces! Un sērkociņus! Mums ir četras minūtes! Kaptein, mēs iededzinām sveces! Einšteins savās komandās bija ļoti sistemātiska un precīza. Vecais pamāja ar galvu. Sveces spoži iedegās. Einšteins rīkojās precīzi pēc instrukcijas, kurā bija teikts, ka pirmās vaska piles ir jāuzpilina uz galda vai citas pamatnes, lai būtu, kur sveces piestiprināt. Drīz komandtelpa izskatījās kā pasaku valstība, jo mirgojošās liesmiņas radīja neredzētu vizuālo iespaidu, kas nekādi nesaistījās ar kosmosa ceļojumiem.

Kapteinis saskatījās ar Kāmi un noteica: Aiziet! Lai mums veicas!

-     Lai veicas! Lai veicas! visi cits citu uzmundrināja.

Kāmis sāka izslēgt vadības sviras un pogas, līdz palika

pēdējais slēdzis, kuru pagrieza kapteinis ar savu personīgo atslēgu. Brīdi visi sēdēja sveču gaismā, un tad iedegās lielais ekrāns, kurā bija redzams kods. Sešas rindas ar cipariem un burtiem. Bija dzirdama tikai un vienīgi zīmuļu klusi čīkstošā skaņa.

-     Ir! Pirmā bija Olī.

-     Gatavs! Ir! Nākamie bija Birste un Magelāns.

Kapteinis ar Kāmi metās salīdzināt uzrakstīto.

-     Man ari viss, Einšteins pavēstīja.

Pēc brīža ari Buzz bija pabeidzis savu rakstīto un iedeva to Kāmim pārbaudei.

-     Brīnišķīgi. Izskatās, ka viss sakrīt, kapteinis pabeidza savu pārbaudi.

-     Man arī, Kāmis ziņoja.

Pagāja vēl aptuveni desmit sekundes. Tad izdzisa ekrāns.

Valdīja klusums.

Tad Magelāns sāka jautri smieties, jo apkārtējo sejas tumšajā telpā un sveču gaismā izskatījās pēc vecas gleznas, kurā attēlota burvju un raganu sanāksme kādā ļoti bīstamā un nepatīkamā vietā. Pārējie to ātri uzķēra, un drīz visu komandtelpu piepildīja īsta jautrības atmosfēra.

Pelēkais Caurums apēda kosmosa kuģi. Pat iluminatoros nekas nebija novērojams. Tikai pelēks tukšums. Pelēks Nekas.

-     Kas man ienāca prātā! Sveces taču apēd skābekli! iesaucās Einšteins.

-     Tiešām? pabrīnījās Vecais. Šito es nebūtu izdomājis. Tad jādzēš laukā, tikai nolieciet gan sērkociņus, gan sveces tur, kur pratīsiet tos atkal atrast, kad vajadzēs!

Pēc neilga mirkļa gaismas vairs nebija.

-     Brīnišķīgi. Šāds lidojums man ir pirmo reizi. Ar to arī sevi apsveicu. Un jūs visus arī. Tumsā, bez skābekļa un sakariem, kapteinis turpināja. Iziešu apgaitā pa kuģi. Ja nu kāds gudrinieks vēl ir iedomājies ko saslēgt, lai varētu lasīt vai spēlēt kārtis. Kāmi, iedod man vienu sveci!

-     Aizdegtu?

-     Nē, es staigāšu apkārt pilnīgā tumsā, un svece man būs vajadzīga, lai dauzītu pa sienām. Nu, protams, aizdegtu! Domāt vajag!

Kapteinis izgāja no telpas ar aizdegtu sveci. Kā kambarsulainis vecos laikos, kurš dodas apgaitā pa sava valdnieka pili.

-     Vecajam vēl vajadzēja iedot zobenu, iespurdzās Magelāns.

Pēc kāda mirkļa vēlreiz pavērās durvis. Kāmi, kur tagad varētu atrasties mediķrobots?

-     Es nevaru pateikt, kaptein. Iespējams, tas ir atslēdzies ambulances telpā, ja vien nekur citur nebija aizklīdis, kad ielidojām pelēkajā mākonī.

Kad durvis aizvērās, atkal iestājās tumsa.

-     Einštein, tu kaut ko zini par to Pelēko Caurumu? Cik noprotu, kādam jau ir bijusi saskarsme ar to, ja ir instrukcija, kā rīkoties, iejautājās Birste.

-     Tā ir. Palasīju Lielo Visuma apguves guglopēdiju. Ar Pelēko Caurumu līdz šim brīdim bija saskārušies divi kosmosa kuģi. Pirmajā reizē pirms gadiem astoņdesmit ar to satikās viens armijas izlūklaineris. Kad lidoja cauri, atslēdzās pilnīgi viss. Nekas vairs nestrādāja. Neko nevarēja ieslēgt. Palaimējās, jo armijnieki parasti lido divatā. Otrs kuģis bija blakus un, kad saprata, ka kaut kas ir noticis jo pārinieks neatbildēja -, pielidoja klāt un izglāba pusi komandas. Skābekļa praktiski vairs nebija. Nabaga puiši. Tad tas mākonis bija baisi liels, aptuveni deviņpadsmit stundu lidojumā. Mums tādā ziņā ir paveicies ar divām trim stundām. Tāds neliels mākonītis.

-     Un kas notika otrajā reizē? Buzz taujāja.

-     Ari militāristi. Jau rīkojās pēc instrukcijas. Viss izdevās teicami. Cik noprotu, tieši to pašlaik darām arī mēs.

-     Un cik sen tas bija?

-     Pirms trīsdesmit trim gadiem. Kopš tās reizes pilnīgi visu kosmosa kuģu noliktavās atrodas kaste D147, kurā ir instrukcijas, kā rīkoties šādos gadījumos. Un vēl ir obligāta prasība, lai viens no komandas locekļiem būtu ar prasmi MT44, respektīvi, mācētu rakstīt. Tas, kas notika ar mums, ir ārpus jebkādas sapratnes, jo satikties ar Pelēko Caurumu ir iespējamība viens pret septiņsimt miljoniem, bet saskrieties ar Pelēko Caurumu, kad komandas loceklim ar prasmi MT44 nav rokas, ar ko pierakstīt kodu, ir nereāla situācija. Es veicu aprēķinus. Viens pret septiņsimt divdesmit astoņiem miljardiem. Tādi, lūk, skaitļi!

-     Bet Pelēkais Caurums? Kas tas tāds ir? Kāpēc tur pazūd visa enerģija? Kāpēc mēs izdzīvojam, lidojot tam cauri? Birste nerimās.

-     Zini, Einšteins iesāka, tad ieturēja pauzi un turpināja: Vienīgais zināmais fakts ir tas, ka Pelēkie Caurumi ir mākoņveida veidojumi, kas kursē pa kosmosu pēc savas gribas un patikšanas. Vairāk, Birste, es neko nezinu. Iespējams, ka vairāk nezina neviens.

*   * *

-               Man liekas, ka esam tam cauri! iesaucās Kāmis.

-     Skatieties! Zvaigznes!

Visi pieplaka pie stikliem un ar baudu vēroja spīdekju deju. Pelēkais mākonis bija palicis aiz muguras un devies tālāk savos sirojumos.

-     Brīnišķīgi! kapteinis, kas no kuģa apgaitas bija ieradies tikai pirms nepilnas pusstundas, iesaucās. Varbūt kādam ir vēlme, lai kuģis sāk normāli darboties, nevis peld kā beigta garnele okeānā?

-    Jā, kaptein, darām to. Man jau sen ir vajadzība šur tur aiziet, iesaucās Magelāns.

-     Man arī, klusi nopīkstēja Olī. Varbūt varam beidzot ieslēgt gaismu?

-     Gluži manas domas. Einštein. Tu esi gatava sākt koda ievadīšanu?

-    Jā, kaptein, moži atbildēja otrais palīgs.

-     Tad aiziet! kapteinis deva komandu.

Tumsā varēja dzirdēt, ka Einšteins pieceļas. Tad atskanēja švīkstošas skaņas, kas pierima, tad atkal švīkstēja. Nekas nenotika.

-     Ko tu tur dari? Kāmis iejautājās.

-     Nevaru iedarbināt sērkociņu, attrauca Einšteins un atkal švīkstināja. Gaisma iedegās citur. Sērkociņu bija uzšķīlis Magelāns, kas iededzināja savu sveci un padeva to tālāk pārējiem. Drīz komandtelpa zvaigoja kā svētkos.

-     Skaidrs. Es to biju mēģinājusi iedegt ar otru galu. Einšteins bija manāmi sakaunējusies par savu neattaplbu, bet turpināja: Tagad noliekam lapiņas ar kodu sev priekšā un vēlreiz pārbaudām, lai nebūtu aizķeršanās. Strādājam pa divi. Rakstītājs nolasa pierakstīto kapteinim vai Kāmim, kas dzirdēto salīdzina ar lapiņā redzamo. Ja viss sakrīt, tad viss kārtībā. Buzz, tev pirmā un otrā rinda, tātad tu sāc! Kāmis pārbauda! Pēc tam Olī lasa trešo!

Buzz skaļi sauca ciparus un burtus, Kāmis apstiprinoši māja ar galvu. Abas rindiņas sakrita. Ar Olī pierakstu arī viss bija kārtībā. Pēc tam Birste lasīja savējo rindiņu, kas bija ceturtā no lielā koda. Šoreiz pārbaudīja kapteinis. Viss sakrita. Arī par Magelāna rakstīto nebija domstarpību.

-     Tagad pārbaudām manu pierakstu, kaptein, teica Einšteins un sāka lasīt. Lielais E, trīs, mazais s, lielais M, mazais z, deviņi, mazais w, viens, lielais W, trīs, mazais n, septiņi, lielais F, mazais z, mazais a, lielais U, astoņi, mazais p, lielais U, divi, mazais x, mazais o, lielais Y, mazais d, trīs, lielais 0…

-     Stop, stop, stop! iesaucās kapteinis. Tas taču ir lielais B, nevis tris! Un pirms tam ir mazais c!

Einšteins mirkli klusēja, tad pameta skatienu uz apkārtējiem. Visi sastinguši skatījās viņai acis.

-     Kaptein, es nevaru apgalvot, bet man liekas, kas tas tomēr ir mazais d… man tā liekas… bet tagad, kad paskatos… nē, es nevaru pateikt…

-     Einštein, man liekas, tas ir lielais B, kaut sit mani nost! iesaucās Vecais.

Einšteins, aizklājusi ar roku muti, skatījās uz savu pierakstu. Apkārt sanāca visi pārējie un ieurbās ar acīm mazajā lapiņā, no kuras pareizas iztulkošanas bija atkarīga visa viņu turpmākā dzīve.

Vismaz ar beigām problēmu nav. Ko? Lielais 0, lielais B, viens, mazais c, mazais r, vai tiesa? kapteinis jautāja.

Einšteins pamāja.

-     Tad mums ir problēma ar diviem simboliem, teica kapteinis. Paskat, tas otrs lielais B, kas ir ceturtais no beigām, ir akurāt tāds pats kā sestais no beigām. Es vismaz tā redzu. Es saku, ka mazais c un lielais B.

-     Man atkal liekas, ka tur ir mazais d un lielais B. Tā strīpa pa vidu ir vilkta pāri divreiz. Augšpusē tā sadalās, lapiņu pētīja Magelāns.

-     Es gan piekrītu kapteinim, teica Birste, jo šinī rindā jau ir divi trijnieki. Domājat, ka tur būs vēl trešais?

-     Šāda loģika te neko nedod. Kodā var būt arī četri vai pieci trijnieki. Ja jāsaka man, tad es vairāk saredzu tur trīs, nevis lielo B. Paskatieties uz to trijnieku pa vidu. Tieši tāds pats, teica Kāmis. Ko teiksi tu, Buzz?

Buzz izskatījās apjucis. Man arī šķiet, ka mazais d un trīs.

-     Tu, Olī?

-     Mazais c un lielais B, atbildēja zaļmate. Taču trijnieku es ari tur redzu.

Kādu brīdi neviens neko nerunāja. Visi rentgenēja abus simbolus.

-     Einštein!

-     Einštein! kapteinis iesaucās vēlreiz un papurināja aiz pleca apjukušo otro palīgu, kuras sejā sāka atspoguļoties neliels izmisums. Ko darām? Saki!

-     Kaptein, es nevaru atcerēties, ko esmu pierakstījusi. Saku to, ko redzu. Brīžiem liekas, ka d un 3, tad c un B, brīžiem d un B. Es esmu pilnīgi apjukusi.

-     Tā jau es arī sapratu. Ja godīgi, man nav skaidrs, kā agrākos laikos cilvēki rakstīja grāmatas ar roku. Neveselīga nodarbe, kā izrādās. Kad vēlāk lasi, nespēj izlasīt, ko esi pierakstījis. Vieni vienīgi uztraukumi. Kā rīkojamies?

-     Es nezinu, kaptein.

-     Ak tā. Komanda sēž bez skābekļa, bet mēs te agonējam pie saviem kodiem. Einštein, kas ar tevi? pēkšņi iesaucās Vecais, pielecot kājās. Otrais palīgs bija noslīdējusi uz grīdas.

-     Laikam zaudēja samaņu, es skrienu pēc mediķrobota, pielēca kājās Birste.

-     Nav jēgas, noteica kapteinis, pirmkārt, roboti nefunkcionē, otrkārt, mediķrobots ir nedaudz cietis. Tam nav galvas.

Pie šiem vārdiem Kāmis novaidējās, bet Vecais turpināja: Man te prātā ir efektīvāka metode, kā dabūt Einšteinu ierindā.

Kapteinis atvēra skapīti un izvilka pudeli.

-     Brīnišķīgs rums. īsta Zemes manta. Kontrabanda. To teikdams, viņš atkorķēja pudeli un ielēja Einšteinam mutē nedaudz dziras. Mazliet paristījusies, otrais palīgs atvēra acis.

-     Es taču teicu, ka palīdzēs, nopriecājās kapteinis un iedzēra pāris malku, tad, sajutis apkārtējo skatienus, noteica: Tas profilaksei. Pret slimībām un stresu, kas principā ir viens un tas pats. Einštein, ko darām?

-     Kaptein, varbūt balsojam? ieminējās Kāmis.

-    Jā, kaptein, balsojam. Visi šeit esošie, piebilda Einšteins, kas jau sajutās labāk.

-     Man tas nepatīk. Paļaušanās uz veiksmi norāda uz prāta vājumu. Vecais paņēma rokā Einšteina rakstīto lapiņu un brīdi to vēroja. Man tas ārkārtīgi nepatīk, bet labi, lai tā būtu. Sliktākajā gadījumā kļūsim slaveni kā pirmie, kas nav izlidojuši sveikā cauri Pelēkajam Mākonim. Balsojam! Kāmi, saplēs septiņas mazas lapiņas. Katrs uzrakstīsim savu variantu. Ari es mēģināšu uzskricelēt savu versiju. Aiziet!

Pēc brīža uz galda atradās septiņas lapiņas. Visi vēroja Buzz, kas tās tina vaļā ar savu vienīgo roku.

-     Trīs lapiņas par c un B, trīs par d un trijnieku, viena par d un B, Buzz ziņoja.

-     Es taču teicu, ka man tas nepatīk, teica kapteinis. Demokrātija vienmēr noved pie bardaka.

Vecais piecēlās un pienāca pie Einšteina. Es izlēmu. Slēdzam iekšā sistēmu. Kāmis ievadīs pirmās piecas koda rindas, tu pēdējo, savējo. Iesit tos simbolus, kas tev liekas pareizie. Es tev uzticos, mīļā. Tu varēsi. Labi?

-    Jā, kaptein, iedrebējās Einšteina balss.

-     Brīnišķīgi. Kāmi, sākam!

Kad iedegās gaismas, komandtelpa uzgavilēja un metās cits cita apkampienos, izņemot kapteini, kurš sēdēja un klusēdams novēroja vispārējo jautrību.

-     Iešu apskatīt, kuģi. Ceru, ka viss funkcionē normāli. Iespējams, to mēs uzzināsim vēlāk, noteica Vecais un aizgāja. Uz savām vietām devās arī pārējie, izņemot abus palīgus.

-     Bāc, atkal sadauzīs kādu robotu, noelsās Kāmis un sāka mirkšķināt.

-     Kāmi, kas viņam ir ar tiem robotiem? Kāpēc viņš tos tā neieredz? Tu taču zini. Tik ilgu laiku esi kopā ar Veco, Einšteins jautāja.

-     Ar robotiem?

-     Ar robotiem, robotiem.

-     Nekas nav.

-     Kāmi, tu zini.

Pirmais palīgs palūkojās komandas biedrenē un pavīpsnāja: Tas ir noslēpums, bet tev pateikšu. Saproti, Vecais vienmēr ir tikai uz kuģa. Tās ir viņa mājas. Tad, kad esam kādā kosmoostā, viņš te paliek viens pats. Un iedzer. Rumu. Vai ko citu. Samērā iespaidīgos daudzumos. Kad Vecais šādā stāvoklī aizmieg, viņu parasti atrod mediķrobots, kas kapteini aizved uz ambulanci un atgriež normālā stāvoklī ar organismu attīrošo medikamentu palīdzību. Tā tas notiek regulāri. Tāpēc Vecais tos vajā un mēģina nedaudz salauzt, ja spēj noķert. Varētu teikt, atriebjas. Roboti šo to ir iemācījušies un kļuvuši veikli uz mukšanu. Tā viņi te dzīvo. Nav jau problēmu to visu salabot, jo kapteinim tā ir vienīgā izklaide. Tā, lūk.

-     Smieklīgi, pasmīnēja Einšteins.

-     Smieklīgi gan. Līdz asarām, Kāmis attrauca, nospieda trīs podziņas un parāva nelielu zilu sviru uz savu pusi. Viss kuģis nodrebēja un jūtami paātrināja gaitu.

*   * *

Ja ārpusē kāds sēdētu uz garāmkursējoša meteorīta un novērotu kuģa lidojumu, tad viņam liktos, ka kosmosa lainera kreisās puses dzinējs nestrādā. Bet varbūt tas viņam tā vienkārši liktos…

Atis Gūtmanis. Cilpa

Tikai skatoties nākotne, mēs varam izjust tagadni,” ko saki?” savu variantu piedāvāja Didjērs, domīgi spēlējoties ar piezīmju grāmatu.

“Kaut kā pārāk dzejiski. Ja godīgi, es nesaprotu, ko tas nozīmē. Un kāpēc vispār vajag kaut ko teikt? Tāpat pietiekami izrunāsimies, kad būsim atgriezušies uz Zemes un mūs spiedis doties uz visām preses konferencēm, saviesīgajām vakariņām un kur tik ne… Un tev ar savu raidījumu ari nepietiek?” Tā nebija neiecietība Amunda balsī viņš patiesi nesaprata nozīmi visai šai prātošanai.

“Nu, ko tu visu laiku dzirdi, citētu visās malās? Visus vienmēr interesē, kādi ir bijuši ievērojamu cilvēku pēdējie vārdi, jo tas ir kā kopsavilkums visam, ko viņi ir darījuši. Tas visus interesē. Vai varenākie zinātnieki ir nožēlojuši to, kā pavadījuši savu dzīvi, un vai Vinstons Čērčils mirstot gadījumā neteica: “Ziniet, nacisti nemaz nebija tik ļauni.” Tas pilnībā maina visu notikušo, jo uz nāves gultas var pārtraukt visus teātrus, kas spēlēti dzīves laikā. Nenoliegšu, tas ir ļoti interesanti, jā… Es tikai saku, ka pārāk bieži tiek ignorēti tie vārdi, kurus kāds saka, kaut ko darot pirmo reizi. Tie ir vārdi, kas nevis apkopo kaut ko notikušu, bet nostāda vadlīnijas tam, kas vēl notiks. Pilnīgi visi zina Armstronga pirmos vārdus, uzkāpjot uz Mēness virsmas: “Mazs solis cilvēkam, liels solis cilvēcei.” Tāpat arī Fēliksa teicienu, pirms viņš nolēca no 40 kilometru augstuma: “Dažreiz vajag nokļūt ļoti augstu, lai patiesi redzētu, cik mazs drīz atkal būsi.” Redzi? Šie pirmie teksti, pirmie vārdi, kad cilvēks dara kaut ko pirmo reizi, ir ļoti svarīgi, bet šī māksla ir zudusi.” “Varbūt kosmosa izpēte ir vairs vienīgā vieta, kurā vispār iespējams kaut ko izdarīt pirmo reizi?”

“Nu patiesi!” izsaucās Didjērs, it kā šajā mirklī tiktu pierādīts kas ļoti svarīgs. “Patiesi! Un es uzskatu, ka tas mirklis, kad mēs metīsim cilpu ap Jupiteru, mums ir jāizmanto, lai radītu kaut ko ļoti svarīgu vēsturei. Mēs pašrocīgi atdzīvināsim “pirmo vārdu” mākslu! Galvenais ir pateikt kaut ko tik iespaidīgu kā toreiz Armstrongs.

“Viņš līdz savam galamērķim lidoja tikai trīs dienas, bet mums ir apmēram trīspadsmit mēneši līdz Jupiteram, tā ka laika tev būs pietiekami,” prātoja Amunds, īsti nemaz nezinot, cik daudz laika ir nepieciešams vēsturiska moto vai izteikuma izveidei. Šķita vienkārši pareizi ja ir apmēram simts reižu vairāk dienu, kad gatavoties, tad rezultātam jābūt apmēram simts reižu labākam. Arī Didjērs bija iegrimis domās, prātojot par to, kurš vārds iederēsies un kurš neiederēsies viņa “pirmajā izteikumā”. Tas tomēr ir sarežģīti ja nu kāds vārds noveco desmit gadu laikā un pēkšņi tavs izcilais citāts izklausās nedaudz vecmodīgs un ļoti smieklīgs? Ja nu cilvēki nevis iedvesmojas no tā, bet saka cits citam: “Tiešām, tādu vārdu senāk izmantoja pat kosmonauti!” Un ja nu kāds no tiem vārdiem uztraukumā tiek izrunāts nepareizi? Šis bija neiedomājami delikāts process.

Pēc ilgāka klusuma brīža Amunds pirmo reizi izrādīja patiesu interesi par sarunu: “Klau, Didjēr… Ko teica Čērčils pirms savas nāves?”

“Es esmu gatavs sastapt savu radītāju. Vai radītājs ir gatavs sastapt mani, tas jau ir pavisam cits jautājums.”

2 .

Parasti cilvēki par savu eksistenci pateicas Saulei, ka tā silda, Zemei, ka tā tur, un ūdenim, ka tas veldzē. Tie ir cilvēki, kas uzskata, ka dzīvība var būt gandrīz uz katras planētas, uz kuras ir ūdens. Tad ir cilvēki, kuri apzinās, cik svarīgs ir Zemes lielums, lai gravitācija dzīvību nesaspiestu, un planētas attālums no Saules, lai ūdens būtu arī šķidrā veidā, nevis tikai vaiki vai ledus. Šie cilvēki jau nedaudz šaurāk skatās uz dzīvības iespējām uz citām planētām. Viņi apzinās, ka ar ūdeni vien nepietiek, un meklē jau noteikta standarta planētas. Un trešā, galvenā grupa, ir paši zinātnieki. (Tiesa, ir vēl ceturtā grupa, kurā ir cilvēki, kurus Visums neinteresē vispār, bet tos ignorēsim. Viņi “neskaitās”.) Tieši īstie dzīvības meklētāji nekad nepievērš uzmanību tikai attiecīga izmēra planētām, bet veselām sistēmām, jo, tikai kopumā skatoties, var noteikt, vai šī otra “Zeme”, kuru meklējam, patiesi arī var uzturēt dzīvību. Ir jāņem vērā ne tikai attālums no Saules, bet arī orbītas izliekums vai nesanāk tā, ka pāris gadu ir patīkama +20 °C grādu temperatūra, bet tad ik pēc desmit gadiem “Zeme” aizlido no savas zvaigznes tik tālu, ka viss, kas būtu bijis dzīvs, nosaltu.

Tātad nu mēs noskaidrojam, ka ūdens uz planētas ir, tā atrodas nosacīti mērenā attālumā no zvaigznes un viss it kā ir kārtībā, bet cik sen tas tā jau ir? Vai sistēma jau ir stabilizējusies? Kā labu piemēru var minēt Veneru. Tur bija laba vide dzīvībai, līdz ūdens sāka izgarot vairāk, nekā Veneras iedzīvotāji to vēlētos. Jo vairāk tas izgaroja, jo vairāk krājās atmosfērā un pārstāja laist Saules siltumu ārā no planētas, to lēnām uzvārot. Līdz ar to šī labā un ērtā vide ātri vien pārauga neapdzīvojamā haosā. Šī mazā, zilā planēta īstenībā ir tuvāk ellei nekā jebkura vieta uz Zemes. Šādu faktoru ir neskaitāmi daudz, bet pamatā esam nonākuši pie galvenā cik bīstama ir pati zvaigznes sistēma? Mums ir paveicies, ka atrodamies Piena Ceļa tālā, nomaļā atzarā. Nenoliedzami, tuvāk centram būtu daudz interesantāk, tomēr nebūtu iespējams to piedzīvot, jo apkārtējo zvaigžņu radiācija, asteroīdi un sprādzieni neļautu nekam attīstīties. Līdz ar to esam nonākuši ļoti savādā situācijā. Ir jāmeklē ne tikai zeme, kas ir piemērota dzīvībai, bet arī tāda, kurai ir lielais brālis, kas to pasargā. Mums ir lielais brālis, un tas ir Jupiters. Pateicoties tā milzīgajiem apmēriem, Jupiters ir tuvākais ekvivalents vairogam, kādu Zeme vispār varētu vēlēties. Tas savāc lielāko daļu no visiem asteroīdiem, kas dodas Saules sistēmā bez mērķa, bet ar milzīgu iznīcības potenciālu. Lielu daļu no šiem draudiem Jupiters ievelk sevī un saplosa savās milzu vētrās, bet neskaitāmi objekti tiek noķerti un ar spēku mesti ārā no mūsu sistēmas. Tas ir tā sauktais lingas efekts. Asteroīds nevis tieši dodas virsū Jupiteram, bet mēģina tam tikt garām gar sāniem. Tajā mirklī tas iekļūst Jupitera gravitācijas laukā, aplido pa pusei apkārt un tiek triekts atpakaļ turp, no kurienes nācis. Tieši šis efekts ari ieinteresēja zinātniekus un potenciālos kosmosa ceļotājus.

Plāns ir gluži vienkāršs: par galveno enerģijas avotu izmantot nevis uz Zemes atrodamos materiālus, bet pašu Jupiteru. Mums atliek tikai uz Jupiteru notēmēt (precīzāk, jānotēmē tieši gar Jupiteru, citādi tas beigtos pavisam nelāgi) un izšaut kuģi, kamēr pārējo izdarīs pats Jupiters. Tajā pašā mirklī mūsu milzīgajam draugam tas neprasīs pilnīgi nekādu piepūli, un rezultātā ar minimālu resursu izmantošanu būsim apskatījuši ne tikai Jupiteru, bet arī tā pavadoņus.

Tā dzima ideja par jaunāko misiju ar nosaukumu “Cilpa”. Tās mērķis nav izpētīt ko jaunu vai iegūt labākus attēlus no Jupitera, jo to pašu var izdarīt, nosūtot vienkāršu kosmisko zondi. Nē, šīs misijas mērķis ir radīt jaunu un mūsdienīgu vidi kosmosa ceļojumiem. Katru nedēļu kuģī tiek veidots raidījums, kas tiek translēts uz Zemi un raidīts visos lielākajos televīzijas kanālos piektdienas vakarā tieši pēc ziņām. Tieši finansējums no šiem raidījumiem sedz visas kuģa palaišanas un aprēķinu izmaksas. Katru nedēļu ir plānoti vairāki eksperimenti bezgaisa telpā. Tie nav zinātniski pārāk svarīgi, bet vairāk tieši vizuāli skaisti, lai vidusmēra skatītājam būtu interese skatīties. Cilvēki uz Zemes varēs vērot, kā kosmosā notiek šautriņu mešanas sacensības, žonglēšana, spēles ar ūdens burbuļiem un citas interesantas darbības. Pēc tam kad šī 26 mēnešu misija beigsies, būs radīta pietiekama interese par kosmosa ceļojumiem, lai raidījumus vairs nevajadzētu. Skaidrs, ka otrais vai trešais lidojums vairs nepiesaistīs cilvēku uzmanību tik ļoti kā pats pirmais, bet jau šobrīd ceļojumam pieteikušies neskaitāmi Zemes bagātnieki, kuri ari paši vēlētos to izbaudīt. Neviens zinātnieks nevarētu vēlēties labāku situāciju. Apmēram pēc desmit vai piecpadsmit gadiem Saules sistēma būs piepildīta ar “kosmosa taksometriem”, kuri apceļos visu, kas ir apceļojams, un tajā pašā laikā iegūs nepieciešamos tehniskos datus. Un tas viss uz privātā sektora rēķina. Tāpēc tīri simboliski pirmais eksperiments ir šampanieša pudeles atvēršana bezgaisa telpā.

Pirmo “kosmosa taksometra” pasažieru izvēle bija ļoti pārsteidzoša. Tie nebija “eksperti savā jomā”, turklāt pirms tam ne reizi nebija devušies kosmosā. Bet nebija nepieciešamības misija bija pilnībā kontrolēta no Zemes, un nebija ne mazākās vajadzības, lai uz klāja būtu ļoti izglītots inženieris vai pieredzes bagāti ceļotāji. Izvēlēja tieši tādu cilvēku, kuru nekad neviens nebūtu gaidījis ieraudzīt, smalkas tehnoloģijas ieskautu. Perfekts veids, kā parādīt ceļot kosmosā spēj pilnīgi visi -, bija uzaicināt ceļojumā Didjēru Bellardu.

Didjērs Bellards. Slavenība un televīzijas raidījumu vadītājs, kurš ieguvis slavu tieši ar savu šarmu, asprātību un neparedzamību. Nekad netika teikts, ko viņš plāno darīt savā nākamajā raidījumā. Iespēja, ka viņš rādīs bildes ar citām slavenībām un skaitīs, cik katram ir dzimumzīmju, izvēloties uzvarētāju, ir tikpat liela, ka viņš būs pavadījis nedēļu kādās Dienvidamerikas raktuvēs un rādīs viņu smago darbu. Tāpat ari viņa piedalīšanās šajā projektā tika slēpta, cik vien ilgi tas bija iespējams. Tikai nedēļu pirms došanās kosmosā, piektdienas vakarā, parādījās Didjēra raidījums par to, kā tieši notiek gatavošanās kosmosa ceļojumiem un kādi ir viņa fiziskās pārbaudes rezultāti. Tie, var pavisam droši apgalvot, nebija spīdoši, bet tāds ari bija programmas veidotāju mērķis. Ceļot var pilnīgi visi. Didjēra darbs un pienākums nu bija pasniegt skatītājiem kosmosa ceļošanu tā, lai tie to iemīlētu.

Amunds Vinters? Ļoti sarežģīta izvēle. Galvenais mērķis bija parādīt, ka kosmosā var doties ari īpaši nesagatavoti cilvēki bez padziļinātām zināšanām par inženieriju vai kosmosu. Tajā pašā laikā tomēr ir nepieciešams kāds, kurš varētu pirmajā lidojumā fiksēt visus nepieciešamos rādījumus un spētu sekot līdzi veiktajiem eksperimentiem. Tāpat ir ari nepieciešams cilvēks, kurš ar savu personību neradis konkurenci Didjēram. Tātad vislabāk der kluss un mierīgs cilvēks, kurš ir pietiekami sagatavojies, bet ne mirkli nav ticis gatavots. Tāpēc tika izvēlēts Amunds vairāk entuziasts nekā profesionālis, ilgu laiku sadarbojies ar kosmosa pētniekiem, atklājot jaunas zvaigznes un citus kosmosa objektus. Tas nav pārāk sarežģīts, bet ir diezgan laikietilpīgs process, kam nepieciešama liela pacietība. Tieši šādam bija jābūt otram kosmosa ceļotājam.

3.

Bija pagājuši apmēram četri mēneši lidojumā uz Jupiteru. Abiem ceļotājiem bija skaidra sava misija un mērķi. Didjērs katru nedēļu veica visādus eksperimentus tādus kā burbuļu pūšana un gleznošana ar ūdenskrāsām -, bet Amunds sekoja līdzi visiem rādītājiem un nodeva lasījumus centrālajai bāzei. Varētu teikt, ka viņi viens otram netraucēja, bet tas radītu nepareizu priekšstatu par abu attiecībām. Precīzāk būtu teikt, ka viņi klusi un neitrāli sadarbojās.

“Tā, es esmu apmēram izdomājis, kas būs mans pirmais vēsturiskais izteiciens,” domīgi un skaļi prātoja Didjērs, bezmērķīgi peldot bezgaisa telpā, “bet, kad tieši man tas ir jāsaka, to gan nevaru saprast. Tad, kad mēs pazudīsim “aiz” Jupitera, tā sakot, vai arī tad, kad no jauna ieraudzīsim Zemi?”

“Kad nonāksim Jupitera otrā pusē, nemaz nebūs iespējams neko pārraidīt,” Amunds norādīja, pētot nenozīmīgus ceļojuma grafikus. “Jupiters bloķēs visus radiosignālus, kas nāks no Zemes. Nāksies vien pagaidīt, līdz mēs vairs neesam Jupitera ēnā. Pēc tam kad atgriezīsimies zonā, kur varēs veikt pārraides, paies apmēram 40 minūtes, līdz mūsu ziņa sasniegs Zemi.”

Didjērs plānoja, ka, iespējams, vajadzētu jau iepriekš ierakstīt runu, to pārraidīt centrālei, un lai viņi tad skatītājiem saliek visu kopā, it kā tas notiktu tiešraidē. Tomēr izlēma, ka tā darīt nebūtu īsti godīgi un tas sabojātu visu burvību.

4.

Notika sagatavošanās ieiešanai Jupitera gravitācijas ietekmes zonā. Visvairāk vajadzēja gatavoties morāli, ne tehniski, jo, pateicoties jaunajiem mehānismiem, nekas nebija pašam jāvada vai jāpārslēdz. Jupiters jau bija pilnībā izzudis no priekšējā iluminatora, jo tam jau tūlīt bija jādodas garām. Pirms tam tas bija aizklājis visu iluminatoru, un tā maldīgi klusā viesuļvētras acs raudzījās garām Zemei dziļā tukšumā. Tagad šis tukšums bija pavēries arī Didjēram un Amundam. Abi lūkojās telpā aiz Jupitera un, ne vārda nepārmijot, apzinājās, cik baismīgs gan ir šis tukšums. Kuģis lēnām devās aiz Jupitera, un to varēja labi noteikt pēc sakaru traucējumiem. Izzuda visas skaņas, un iestājās pilnīgs, melns klusums. Kā sarunājuši, abi klusēja. Radās iespaids, ka abi baidās iztraucēt šo klusumu, it kā kaut ko varētu saplēst vien runājot. Abi sastinguši raudzījās iluminatorā, gaidot, kad atkal parādīsies planētas gaisma un piepildīs kuģi.

Klusums ieilga. Didjērs nezināja, cik ilgi šis klusums turpināsies, bet tas vienā mirklī kļuva spiedīgs un traucējošs. Minūtes ritēja, un klusēt kļuva arvien grūtāk.

“Amund, vai mēs…” Viņa runu pārtrauca skaņa, kas nāca no kontroles paneļa: “Labdien, Didjēr Bellard un Amund Vinter! Man ir neaprakstāms gods apsveikt jūs kā pirmos, kuri veikuši šo neticamo ceļojumu. Izsaku vislielāko pateicību zinātnes pionieriem! Esat pierādījuši, ka kosmosa durvis ir atvērtas visiem! Un nu atgriezieties uz Zemes, mēs jūs jau gaidām!” ar neveiklu joku beidzās radiopārraide. Ar pāris gaisa lēcieniem Didjērs nonāca pie mikrofona un sagatavojās. ““Cilpa” kontrolei, atkārtoju, “Cilpa” kontrolei.” Pilnībā aizmirsis, ka nepieciešamas apmēram 40 minūtes, lai centrāle šo ziņu saņemtu, Didjērs pieplacis gaidīja pie kontrolpaneļa. Atkal iestājās pilnīgais klusums, kas šajā brīdī bija spriedzes pilns. Didjērs ar vienu lēcienu nonāca pie Amunda, kurš vēl nebija novērsies no iluminatora. “Amund, kad mēs atkal redzēsim Jupiteru? Te ir tumšs kā peklē…” viņa vārdi piepildīja kuģi un tāpat arī izzuda nekurienē bez atbildes. “Amund…?”

“Pirms trijām minūtēm, Didjēr,” klusu nočukstēja Amunds un turpināja lūkoties ārā.

“Es, protams, nezinu, kā tev, bet man “pirms” nozīmē laikam ko pavisam citu,” vēl nepaspējis pateikt zobgalīgo piezīmi, Didjērs apklusa. “Amund… Garām?” “Garām.”

“Mums kaut kā jāpadod viņiem ziņa! Viņiem ir jāizlabo orbīta!” Didjērs nobālējis iebilda, pats neapzinoties, ko saka. Šķita, ka vajag ar ieskrējienu triekties kuģa malās, lai to izkustinātu, bet tā vietā viņš apklusis lūkojās ārā kopā ar Amundu.

5.

412 dienas. Kā bija aprēķinājis Amunds, tieši tik ilgam laikam pietiks pārtikas, ūdens un gaisa. Tieši tik daudz, lai varētu atgriezties mājās, un vēl nedaudz rezervē neparedzētiem gadījumiem. Neparedzētais gadījums bija noticis. Kuģis nebija apmetis loku ap Jupiteru, nekas nebija noticis tā, kā plānots. Nebija ņemti vērā visu Jupitera pavadoņu gravitācijas lauki, un to dēļ kuģis bija ieņēmis pārāk plašu trajektoriju. Jupiters to nebija savācis, lai aizmestu uz Zemi, bet tikai palaidis sev garām un tad devis grūdienu lidojumam atvērtā kosmosā. Vēl pāris dienu Didjērs aktīvi mēģināja izsaukt centrāli, kamēr Amunds visu šo laiku neteica neko. Bija pagājušas jau vairākas dienas, līdz Amunds ierunājās: “Didjēr, liecies mierā.” “Likties mierā? Un ko tad iesāksim? Sēdēsim un gaidīsim, kad atsūtīs kādu palīdzēt, vai?”

“Viņi tevi nedzird, Didjēr. Mēs esam aiz Jupitera. Pēc maniem aprēķiniem, mēs visu laiku atradīsimies tieši aiz Jupitera un mums nebūs iespējas ne ko saņemt, ne nosūtīt,” pilnīgi auksti noteica Amunds, galvā veicis visus nepieciešamos aprēķinus.

“Bet viņi taču sazinājās… Viņi apsveica… Viņi apsveica ar misijas izdošanos…” Didjērs, pilnīgi atteicies saprast notiekošo, ķērās pie pults: “Tu pats dzirdēji!”

“Tas bija ieraksts, laicīgi sagatavots. Lai mums nebūtu jāgaida 40 minūtes.”

6 .

Nav zināms, cik dienu jau bija pagājis. Didjērs un Amunds bija pārstājuši gulēt. Eksperimenti kuģī vairs netika veikti; abi klusu lidinājās virs kuģa grīdas un lūkojās milzīgajā tumsā, kas pletās viņu priekšā. Visā kuģī bija izslēgtas gaismas, un nebija dzirdami pat ierakstu atskaņojumi. Klusums bija tāds, ka, atverot muti, šķita, ka to var sagaršot. Tāds, kurš iestrēgst kaklā, kad mēģini to pārtraukt.

Bija jau pārgājis šoks un izmisums; samierināšanās fāze bija iestājusies agrāk, nekā gaidīts. Neviens uz to neuzstāja un nepavēlēja. Tikai apkārtējais miers un neesamība pati ielauzās sirdī. Visaptverošā bezspēcībā tevi ieskauj klusums. Neviens no abiem nebija pārtraucis ēst, bet ēda tikai pēc nepieciešamības. Ne tādēļ, lai sargātu pārtikas krājumus, bet gan tāpēc, ka apetīte bija palikusi uz Zemes.

“Zini, Amund… Es nebiju līdz galam patiess pret tevi… Atminies, kad runājām par Fēliksa svarīgo citātu? “Dažreiz vajag nokļūt ļoti augstu, lai patiesi redzētu, cik mazs drīz atkal būsi?” Tie nebija viņa paši pēdējie vārdi pirms lēkšanas. Paši pēdējie vārdi īstenībā bija: “Nu es dodos mājās.””

“Kad es prasīju par pēdējiem Čērčila vārdiem, atzīšu, ka zināju, ko tu teiksi. Visi vienmēr citē šo teicienu, jo tas ir visskaistākais. Patiesībā, tieši pirms Čērčils aizvēra acis, viņš teica pavisam ko citu.” Tad, aizverot acis, Amunds noteica: “Ak, kā esmu noguris no tā visa.”

ZILIE JŪRAS VĒRŠI

Redaktore Bārbala Sitnsone

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-3467.

A/s “Poligrāfists”,

K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] džons Do ASV par Džonu Do vai Džeinu Do tiek saukti neatpazīti nelaiķi. (Aut. piez.)

Content

Latviešu autoru stāstu krājums Zilie jūras vērši

Džeina Tamuļeviča. Zilie jūras vērši

Anna Kalna. Domracis

Anna Kalna. SIA Hārons

Anna Kalna. Skārda mūza Melānija

Lilija Berzinska. Filemons

Jānis Valks. Emp. Electromagnetic pulse

Ieva Melgalve. Jēzus ķirzaka

Lāsma Ģibiete. Torņkalna dvēsele

Lūsija Nīdvāla. Smiekli

Arnis Buka. Ērms Nīmuss un Kalna valdnieces kaķi

Ģirts Šimanauskis. Rakstāmgalds

Ilze Eņģele. Luna Mare

Inga Znotiņa. Atklātie

Dace Znotiņa. Deja ar citādo

Armands Skutelis. Zagļi

Ginta Orinska-Spirģe. Saucējs

Mārīte Štāla. Buļ

Rihards Buivids. Ķivere

Guntis Eņģelis. d3

Atis Gūtmanis. Cilpa