Jefremovs Ivans

Baltais rags

IVANS JEFREMOVS

BALTAIS RAGS

BALTAIS RAGS

Bālajās, aiz karstuma kvēlojošās debesīs lēnām riņķoja lija, plati atplētusi spārnus. Tā lidinājās bez kādas piepūles, nekustīgi karādamās milzīgajā augstumā.

Usoļcevs ar skaudību vēroja, kā lija te viegli pacēlās augšup, gandrīz pazuzdama žilbīgajā, karstajā zilumā, te nolaidās lejup — uzreiz pa simt metriem.

Usoļcevs atcerējās lijas ārkārtīgi aso redzi. Arī patlaban, liekas, lija izpēti, vai nav kaut kur maitas. Usoļcevs neviļus iekšēji nodrebēja: nāves baisma, ko viņš bija pārdzīvojis, vēl mitinājās ķermenī. Prāts bija apmierinājies, bet katrs muskulis, katrs nervs akli atcerējās pārdzīvotās briesmas, nodrebēdams aiz bailēm. Jā, šī lija jau būtu varējusi tupēt uz viņa līķa, ar līko knābi plosīdama sakropļotās, sadauzītās miesas …

Kailiem, nodrupušiem klints gabaliem piebērtā ieleja bija sakarsēta kā krāsns. Ne ūdens, ne kociņa, ne zāles — tikai akmens, sīks un ass apakšā, drūmās masās kraujaini drūzmīgs augšā. Plaisām izvagotas klinšu radzes, ko nežēlīgi kveldēja saule…

Usoļcevs piecēlās no akmens, uz kā sēdēja, un, sajuzdams pretīgu vājumu ceļgalos, sāka iet pa akmens šķembām, kas čirkstēja zem viņa kājām. Netālu, nokārušās klints ēnā, stāvēja zirgs. Rūsganais Kašgaras aidinieks sacēla ausis un pagrieza galvu, apsveikdams saimnieku ar klusu un aprautu zviedzienu. Usojcevs atraisīja pavadu, laipni uzsita zirgam uz skausta un ielēca sedlos.

Viņa priekšā drīz atklājās ieleja; aidinieks iznāca klajumā. No- kalnu līdzenais iedobums, vairāk kilometru plats, tālumā nolaidās bezgalīgajā stepē, kas bija aizplīvurota ar putekļu dūmaku un mutuļojošām sakarsēta gaisa strāvām. Tur, tālu, aiz dzelteni pelēkās apvāršņa svītras, dusēja Iļas upes ieleja. Lielā, straujā upe no Ķīnas trauca savus kafijai līdzīgos ūdeņus caur ērkšķaino džidu un ziedošo irisu puduriem. Šeit, šajā stepes miera valstībā, nebija ūdens. Karsts un sauss vējš čabināja čija[1] tievos stiebrus.

Usoļcevs apturēja aidinieku un, pacēlies seglu kāpšļos, paskatījās atpakaļ. Cieši līdzenajai terasei piegūla stāva, brūni pelēka klints, izvagota īsām, sausām ielejām, kas sadalīja tās virsotni vairākos asos zobos. Pašā vidū, līdzīgi cietokšņa sienas galvenajam tornim, uz priekšu izliecās atsevišķs stāvs kalns. Tā izgrāvotā, izrieztā krūts bija ļauta plašās stepes svelmainajam vējam, bet pašā galotnē rēgojās pilnīgi balts zobs, mazliet līks un robains. Tas krasi atšķīrās tumšo iežu fonā. Kalns bija ievērojami augstāks par visiem citiem, un tā asā, baltā galotne līdzinājās augstu debesis paceltam milzīgam ragam.

Usoļcevs, kauna mocīts, ilgi raudzījās uz nepieejamo kalnu. Viņš, ģeologs, pētnieks, aiz bailēm drebēdams, bija atkāpies tieši tai bridi, kad šķita pieņēmis noteiktu lēmumu. Un tas bija viņš, par kuru runāja kā par nenogurstošu un stingru Tjanšana pētnieku! Cik labi, ka viņš atjāja šurp viens, bez palīgiem. Neviens nebija viņa baiļu liecinieks. Usoļcevs neviļus paskatījās apkārt, bet kveldīgais klajums bija neapdzīvots — tikai plati vēju viļņi vēlās pār čijiem aizaugušo stepi, un mēļa dūmaka nekustīgi dusēja pār kalnu grēdu, kas stiepās uz rītiem.

Aidinieks nepacietīgi mīņājās.

— Nu, ko tur> Rūsīt, mums laiks doties mājup! — ģeologs klusām teica zirgam, un tas, it kā sapratis, izstiepa kaklu un sāka iet projām gar iedobumu. Mazie, stāvie nagi sita ātru takti pa cieto zemi. Ātrais jājiens nomierināja ģeologa dvēseles satraukumu.

No stāvās nolaidienes Usoļcevs ieraudzīja savas ekspedicijas grupas nometni, kas bija viņa mājas veselu mēnesi. Nelielas upītes krastā, filigrāno, sudraboto džidas krūmāju niecīgajā aizsegā bija uzceltas divas teltis, un pacēlās tikko saredzams dūmu stabiņš. Tālāk, jau uz stepes robežas, auga resns karagačs, ko »t kā nomāca biezās lapotnes smagums. Zem tā bija redzama vēl viena augsta telts. Usoļcevs paskatījās uz to ar parasto skumību un ātri novērsās.

—   Vai puiši vēl nav atgriezušies, Arslan?

Vecīšam līdzīgs strādnieks, uigurs, kas maisīja pilavu lielā uzkaramā katlā, pieskrēja pie zirga.

—   Es pats noņemšu seglus, citādi tev piedegs pilavs. Ēst negribas, karsts.

Uigura šaurās, tunšās acis vērīgi paskatījās Usoļcevā.

—  Laikam atkal uz Ak-Mjunchuz jāji?

—   Nē… Usoļcevs tikko manāmi nosarka. — Uz to pusi, bet garām.

—  Veci cilvēki saka — uz Ak-Mjunchuz pat ērglis netiks sēdēt virsu — tas ir ass kā šemširs[2], — uigurs turpināja.

Usoļcevs neatbildējis izģērbās un gāja uz upīti. Vēsais, caurspīdīgais ūdens sašķīda uz asajiem akmeņiem un iztālēm izskatījās pēc saburzītas baltas samta lentes. Dzidrā, melodiskā burbu- ļošana šķita pilna prieka pēc nedzīvajām, sakarsētām ielejām un vēja svilpošanas. Usoļcevs, mazgāšanās atsvaidzināts, apgūlās ēnā zem sauljuma, pīpēja un domāja.

Apziņa, ka viņš uzvarēts, sagandēja atpūtu, ticība sev bija satricināta. Usoļcevs mēģināja savu sirdsapziņu apmierināt ar domām, ka Baltais Rags atzīts par nepieejamu, bet apmierināties nevarēja. Savas neveiksmes dziļi aizvainots, viņš neviļus ilgojās pēc tās, kas jau sen bija viņa pastāvīgs draugs, bet tikai domās. «Tikai domās», Usoļcevs rūgti pasmaidīja.

Sīs dienas neveiksme bija aizlauzusi viņa gribu. Pretēji iepriekšējai apņēmībai Usoļcevs piecēlās un lēnām gāja uz augsto telti zem karagača. Viņš atcerējās nesenās sarunas vārdus.

«Kāds labums to atcerēties? — Viņa sacīja. — Viss sen dziļi aprakts, apklāts putekļiem …» — «Putekļiem?» Usoļcevs dusmīgi vaicāja un aizgāja ne vārda neteicis, stingri apņēmies vairs neatgriezties.

Darbs viņus atkal nejauši saveda kopā. Viņa vadīja rūdas meklētāju grupu, kas pētīja viņa plānu uzņemšanas rajonu. Jau vairāk nekā divas nedēļas abu grupu teltis stāv blakus. Bet viņa tam tikpat tāla un nepieejama kā … Baltais Rags. Un tagad viņš, kas vairījās liekas sastapšanās, apmainīdamies ar viņu tikai visnepieciešamākajiem vārdiem, iet uz viņas telti. Vēl viena neveiksme, vēl viena nevarības izpausme, — nu vienalga!…

Uz kastes telts priekšā sēdēja un šuva tukla meitene, kas nēsāja apaļas acenes. Viņa draudzīgi apsveica Usoļcevu.

— Vai Vera Borisovna teltī? — ģeologs vaicāja.

—  Jā, šodien viņa aizgūtnēm lasa augu dienu.

—  Nāciet iekšā, Oļeg Sergejevič, — no telts atskanēja maiga, mazliet zobgalīga balss, — es jūs pazinu no gaitas.

—   No gaitas? — Usoļcevs pārvaicāja, atsizdams vaļā ieejas malu. — Ko sevišķu jūs tajā atradāt?

— Tā jums tikpat sadrūmusi kā jūs pats!

Usoļcevs satraucās, bet savaldījās un bikli paskatījās stingra» jās, pelēkajās acis, kur lēkāja zelta dzirkstītes.

—   Vai kaut kas noticis?

—   Nekas nav noticis. — Usoļcevs steidzīgi teica. — Jūs taču drīz dosities projām, es atnācu atsveicināties.

—   Bet man šodien bija burvīga laiskuma diena. Manējie aizbrauca uz Podgomiju pēc pasta. Pārvalde jau pagājušā nedēļā telegrafēja par turpmākā plāna maiņu. Atsūtīs noteiktu rīkojumu. Darbs še pabeigts, un mēs — lidosim projām. Bet man ir ļoti jauka grāmata, atsūtīja pa pastu, — es augu dienu lasīju. Rit ari atpūta, bet tad — uz jaunām vietām, visdrīzāk iespējams, ka uz Kegenu. 2ēl, ka te viss bija tik neveiksmīgs. Atradām dažus kasiterita[3] kristālus — un tas viss. Bet atradne, kas kādreiz bijusi augšā, sen aizskalota!

—   Jā, ja būtu saglabājušās augstākas virsotnes, — Usoļcevs pievienojās.

—   Tikai Baltais Rags, — Vera Borisovna nopūtās. — Bet tas nepieejams, un no augšas nekas nekrīt zemē, laikam ļoti ciets iezis. Mans padoms — lūdziet šurp lielgabalus, lai atšķeļ gabalu Raga, citādi jūsu lieta nelādzīga: noslēpums paliks neuzminēts, — viņa jautri nobeidza. i Usoļcevs sniedzās pēc grāmatas, kas atradās uz ceļa somas.

—    «Kāpšana Everestā» — lūk, ar ko jūs aizlasījāties augu dienu.

—   Brīnišķīga grāmata! Uz tās lappusēm dus Himalaju galotņu mūžīgo sniegu atspulga. Mani aizrāva, — kā lai jums pasaku? — ne pats uzbrukums Everestam, bet iekšējie pārdzīvojumi, kas galveniem uzbrukuma dalībniekiem, pakāpeniski paceļoties augšup, katram bija citādi. Saprotiet, cilvēka ciņa par to, lai kļūtu augstāk pats par sevi.

—   Es saprotu, ko jūs domājat, — Usoļcevs atbildēja. — Bet viņi taču tā ir neuzkāpa pašā Everesta galotnē?

Veras Borisovnas acis satumsa.

—   Jā, no jūsu viedokļa tā bija neveiksme. Viņi paši to apzinājās.

—  «Mums nav aizbildinājuma, mēs esam sakauti šajā godīgajā cīņā, mūs uzvarēja kalna augstums un retais gaiss,» — Vera Borisovna nolasīja, paņēmusi no Usoļceva rokām grāmatu. —

Vai tad tas ir maz — izvēlēties sev augstu, ārkārtīgi grūtu mērķi, kaut arī nesamērojamu ar jūsu dotumiem. Ielikt visu sevi tā sasniegšanā. Es tik skaidri iztēlojos Everestu. Liktenīgs, kails, klinšains kalns. Nepieejamā augstumā briesmīgi vēji, pat sniegs neturas. Apkārt drausmi bezdibeņi. Brūk šļūdoņi, veļas lavinas. Un cilvēki neatlaidīgi rāpjas augšup, uz priekšu … Kaut mēs biežāk varētu sev spraust mērķus, kas līdzīgi Everesta iekarošanail

Usojcevs klusēdams klausījās.

—  Bet tikai atsevišķi cilvēki spējīgi veikt tādu varoņdarbu. Un Everests ari galu galā ir tikai viens pasaulē.

—   Nav tiesa, tas vienkārši nav tiesa! Katram var būt savi Everesti. Vai tiešām jums vajadzīgi piemēri no mūsu dzīves? Bet karš, — vai tas nedeva varoņus, kas pacēlās augstāk par pašu 6pēkiem?

—   Bet viņš, īstais Everests, tas katrā ziņā ir visiem un ikvienam.

—  Usoļcevs nepadevās. — Bet sava Everesta izvēlē taču iespējams kļūdīties.

—   To jūs labi pateicāt! — jaunā sieviete izsaucās. Viņa zobgalīgi paskatījās Usoļcevā. — Patiesi, iedomājieties, jūs ieliekat visu, kas jūsos ir, Everestā, bet patiesībā tas izrādās mazs kalne- lis, — nu, kaut vai līdzīgs šiem mūsējiem. Kādas bēdīgas beigas!

—   Līdzīgs šiem mūsējiem? — nodrebējis pārvaicāja Usoļcevs, un tai pašā mirklī ar satriecošu skaidrību atcerējās, kā pirms dažām stundām viņš gulēja uz stāvas, akmeņainas nogāzes, pa kuru kā skrotis vēlās mazi, stūraini akmens šķembu gabaliņi. Mēģinādams noturēties, viņš ar visu augumu bija piespiedies pie nogāzes. Juta, ka pie vismazākās kustības augšup vai lejup viņš neglābjami nogāzīsies no simt metru augstās kraujas. Cik lēni ritēja laiks, kamēr viņš, saņemdams visu gribas spēku, cīnījās pats ar sevi un, beidzot izlēmis, ar grūdienu metās sāņus, sāka velties, apgriezās un palika karājoties, saliektiem pirkstiem ieķēries akmens plaisās.

Vientuļa, klusa cīņa nāves baismā …

Usoļcevs noslaucīja sviedrus, kas bija parādījušies uz viņa pieres, un neatvadīdamies aizgāja …

* » *

Četras galvas noliecās pār karti, kas bija piespiesta pie zemes iii akmentiņiem. Darbu vadītāja pirksts ar nolauzto nagu skrāpēja pNpiru.

— Šodien mēs beidzot aizgājām līdz planšeta ziemeļaustrumu robežai. Lūk, te Ir robeža, Oļeg Sergejevič. Tur atkal kritene, cieši klāt stāv senie dioriti1 . Tātad mūsu metamorfiskā slānekļa2 saliņas gals ir pēdējais punkts.

Darbu vadītājs sāka atraisīt maisiņus, steigdamies līdz tumsai parādīt paraugus.

Dienā piekusušie Usoļceva palīgi drīz aizmiga. Tīrs, auksts gaiss nolaidās no augšas pār silto zemi. Mēness gaisma zaļās kaskadēs lija pa brūnajām kraujām. Usoļcevs gulēja tālāk no teltīm, ļaudams vējam kvēlojošos vaigus, un mēģināja aizmigt.

Viņš atkal par jaunu pārdzīvoja neveiksmīgo mēģinājumu uzkāpt Baltajā Ragā. Atzina par brīnumu, ka izglābies no neizbēgamās bojā ejas un tai pašā laikā zināja, ka vēl reizi atkārtos mēģinājumu.

—       Tūlīt, rīta ausmā! — viņš nolēma. — Kamēr mēness nav norietējis, jādabū cirtņi.

Usoļcevs piecēlās, uzmanīgi starp telts auklām pielīda pie instrumentu lādes un, cenzdamies netrokšņot, sāka tajā rakņāties.

No tālākās telts atskanēja klusa dziedāšana. Usoļcevs ieklausījās: dziedāja Vera Borisovna.

«Tu jutīsi, kņaz mans, ir trūkumu, ilgas, ir ciešanas lielas, ir skumību ar'…» balss klusu plūda pa mēness izbalsināto stepi.

Usoļcevs aizcirta lādi un atgriezās savā vietā.

—        Nē, pagaidīšu mazliet, kamēr aizbrauks. Ja sasitīšos, nodomās vēl nezin ko… Turklāt vēl tā saruna par Everestu. Labs Everests — trīssimt metru augsts!

* [6] *

•

—       Uz kurieni mēs šodien dosimies, Oļeg Sergejevič? — Usoļcevam vaicāja darbu vadītājs.

—       Ne uz kurieni, — planšete1 pabeigta. Dodu jums divi dienas laika kolekciju un uzņēmumu sakārtošanai Pēc tam dosities uz Kirgiz-Saiju pēc vedējiem.

—  Tātad pāriesim tuvāk pie robežas?

—  Jā, uz Takir-Ačinocho.

—       Jauki, tur daudz labākas vietas: augstāki kalni, arī birzis, — ne tā kā šejienes peklē. Bet vai jūs šodien atpūtlsities?

—       Nē, pajāšos gar galveno kriteni. . — Pie Ak-Mjunchuza?

—   Nē, mazliet tālāk.

—       Ziniet, es aizmirsu jums pastāstīt. Kad biju Ak-Tamā, man pierobežas nodaļas vadītājs stāstīja, ka Ak-Mjunchuzā mēģinājuši uzkāpt alpinisti. Atbraukuši kaut kādi speciālisti no Alma- Atas…

—Nu, un kas? — Usojcevs nepacietīgi pārtrauca.

— Nekas neiznācis. Atzinuši Balto Ragu par pilnīgi nepieejamu.

* * *

Reti putekji vilkās līdzi rudajam aidiniekam. Usoļcevs jāja izpētīt neuzvaramo pretinieku. Baltais Rags nokarājās pār viņu ar visu savu stepē izbīdīto milzenīgumu gluži kā briesmīgs vērsis, kas cenšas pacelties no akmeņu jūras viļņiem, kas viņu applūdinājuši. Tieši pie kalna piekājes vējš vīstīja sausu, ērkšķainu augu kamolus. Te kādreiz bija rēgojusies plaisa, te viens pret otru, virzīdamies uz priekšu, berzušies divi kalnu masivi. Sīs berzēšanās pēdas bija palikušas uz klints radzes krūtīm, vizēdamas kā pulēts akmens. Tumšpelēki un šokolādes krāsas metamorfiskie slāņi, kam šķērsām cauri gāja tievas kvarca dzīslas, bija noliekti uz kalna iekšpusi un izveidoja sīkslāņainu kraujas virspusi, līdzīgu sienai no plānām, blīvi saliktām plātnēm. Lai kā Usoļcevs sasprindzināja savu iztēli, nebija ne vismazākās cerības uzkāpt pat pussimt metru no Ak-Mjunchuza šīs puses. Kalnu austrumu at- radze izveidoja asu kā nazi šķautni, dziļi izdobtu vidū. Nē, vienīgais ceļš — no dienvidvakaru puses, no ielejas, kas atdala Balto Ragu no pārējām virsotnēm, tur, kur Usoļcevam jau bija izdevies uzkāpt gandrīz simt metrus, tas ir, trešdaļu no briesmīgā kalna augstuma. Līdz virsotnei palika vēl divisimt metru, un katrs no tiem bija nepārvarams.

Atliecis galvu, Usoļcevs raudzījās uz kalna balto smaili.

Ja viņā rīcībā būtu speciāls apbruņojums, ķekši, virves, pieredzējuši biedri… Bet kur to visu ņemt? Pat alpīnisti atteikušies uzkāpt Baltajā Ragā.

Usoļcevs apgrieza zirgu un sāka jāt Ak-Mjunchuzam apkārt uz sausās ielejas grīvu. «Everests, Nomiomo, Makalu, Kangčengjunga — augstākās Himalaju virsotnes, — viņš domāja. Kas ir Himalaji? Pavisam tuvu no šejienes saredzamais spožais, zilais Han-Tengri, Saridžasa dimantainās galotnes. Skaistas, bargas sniega virsotnes. Caurspīdīga gaisa, tīras gaismas pasaule. Tas viss it kā aicināt aicina varoņdarbam. Bet šeit — zemi, drūmi, gruvešiem apkrauti kalni, blāvas, aiz karstuma mēļas debesis, putekļi un ņirboša stepes dūmaka. Nē, nevajag pārspīlēt, arī šis vējainais, svelmīgais plašums ir skaists, arī šajos sairušo kalnu gruvešos ir savs Ipats sērīgs burvīgums Pat uz bālajiem, apveidos vienkāršajiem mākoņiem, kas karājas pie apvāršņa, ari dus sausās, skumjās Āzijas, kailā akmens un skaidrās, augstās debess zemes zīmogs».

Reizē ar ielejas smacīgo karstumu dvēseli ietina šeit pārdzīvotā ēnā… Lūk, šis saplosītai gaļai līdzīgs pegmatitu1 dzīslas stabs, kas gāja cauri slāņu tumšajai masai… Pa šā staba izciļņiem, kuros vizēja sudraboti vizlas spogulīši, viņš tad uzrāpās līdz otrai dzīslai, kas gāja iešķērsām. Bet tālāk, tālāk ceļa nebija. Viņš mēģināja rāpties pa stāvo kalna slīpumu, locīdamies kā tārps. Kalna slīpums izrādījās apklāts sīkiem akmens šķembu gabaliņiem, kas vēlās zem viņa ķermeņa kā skrotis un nedeva ne vismazākā atbalsta. Un te gandrīz notika katastrofa …

Usoļcevs norāpās zemē un uzkāpa ielejas pretējā nogāzē. Nē, nekas neiznāks, šo kraujumu nevar apiet. Ja pārvarētu ziemeļvakaru šķautni, tad no turienes gandrīz līdz pašam Ragam iet līdzena nogāzes virsa. Bet kādiem spēkiem tu noturēsies uz šķautnes? Kas nolaidīs virvi no pašas virsotnes smailes? Usoļcevs ar skatienu sekoja domās izstieptajai virvei un pēkšņi pie baltā zooa pamata ieraudzīja mazu klajumiņu, pareizāk, apakšējo melno iežu izcilni, kas piekļāvās svērteniskajai, baltajai sienai. Klaju- miņa virsa uz zoba pusi nolaidās zemāk un no apakšas nebija gandrīz redzama.

«Savādi, ka es agrāk neievēroju šo klajumiņu? Tiesa, patlaban tai nav nozīmes: aizkļūt līdz tai — tas nozīmē aizkļūt līdz zobam.»

Usoļcevs nogura stāvēt un, atradis ērtu izcilni, apsēdās, nenovērsdams acis no kalna. Viņš pamazām apdomāja kāpšanas plānu un tai pašā laikā aizvien vairāk pārliecinājās par šā pasākuma pilnīgu neiespējamību.

♦ ♦ [7]

—   Kāds dzestrs vakars! — darbu vadītājs slinki atlaidās uz popja, gaidīdams tēju.

—   Tā ir būt mēneša vidū, — Arslans paskaidroja. — Pēc tam pieci dieni pūš liels vējš no turienes. — Uigurs pamāja ar roku uz Ijas pusi. — Ir pavisam auksts.

—   Pirms aizbraukšanas atpūtīsimies no karstuma. Vai ne, Oļeg Sergejevič?

Usoļcevs klusēdams pamāja ar galvu.

—   Biedrs priekšnieks kāds palicis: sēd, nerunā. Agrāk kādēļ citāds bija? — Uigurs iesmējās sīkiem smiekliņiem, bet acis palika nopietnas.

—   Es saprast: priekšnieks mīlē Ak-Mjunchuz. Drīz jābrauc uz Ačinocho, kā pamest lai būs? Meitietis labāk — to var līdzi vilkt. Ak-Mjunchuz nevari

Jaunieši skaļi iesmējās, neviļus pasmaidīja ari Usoļcevs. Iedrošināts, ka joks izdevies, Arslans runāja tālāk:

—   Mums vecs pasaka ir, kā viens batirs augšā uzkāps Ak- Mjunchuz.

—   Kādēļ tad tu agrāk nesacīji, Arslan, pastāsti! — darbu vadītājs ieinteresēts izsaucās.

—   Džachši, tēju iztaisīšu, tad būs stāstīt, — Arslans bija ar mieru.

Vecais uigurs uzlika uz popja tējkannu, izvilka pialas1 , plāče- nīšus, apsēdās, sakrustojis kājas, un, strēbdams tēju, sāka stāstīt.

Kaut gan uigurs runāja lauzītā krievu valodā, kas viņam bija sveša un nabaga vārdiem, Usoļcevs klausījās ar kāru uzmanību. Viņa iztēle izkrāsoja leģendu spilgtām, svelmainām krāsām. Tāda tā droši vien šiem Semirečjes dzejiskajiem iedzīvotājiem īstenībā arī bija.

Usoļcevu pārsteidza tas, ka, pēc uigura vārdiem, tas viss noticis samērā nesen — pirms trīssimt gadiem. Leģenda tik ļoti sakrita ar viņa personīgajiem nodomiem, ka ģeologs nerima par to domāt, kad visi bija apgūlušies. Miegs nenāca. Usoļcevs gulēja zem spožām tuvām zvaigznēm, atcerēdamies Arslana stāstu un to papildinādams ar jauniem sīkumiem.

… Pār visu šo apgabalu valdīja varens un drošsirdīgs chans. Viņa klejotāju tautai bija daudz lielu ganāmpulku, kas aizvien vairojās, veiksmīgi uzbrūkot kaimiņiem. Reiz chans ar lielu pulku uzņēmās tālu ceļojumu un nonāca līdz Talasam. Netālu no senajām Sadir-Kurganu sienām chans uzdūrās veselai mežonīgo džete2 ordai. Izcēlās asiņaina kauja. Džete cilti sakāva, un tā izklīda. Chans ieguva bagātīgu laupījumu. Bet visvairāk chans priecājās par kādu gūstekni: tā bija neparasti skaista sieviete, uzvarētā vadoņa mīļākā. Džete viņu bija sagūstījis Ferganas ielejā, kad viņa bijusi ceļā no kādas tālas ielejas pie sava tēva, kas kalpojis varenā Kokandas pavēlnieka galmā. Viņas daiļums, gluži

citāds nekā šejienes sievietēm, apbūra un aizdedzināja vīriešu sirdis. Chans atveda gūstekni uz saviem kalniem, un te viņa pēc sena paraduma kļuva mīļākā blakus sieva viņam pašam un viņa trim vecākajiem dēliem. Dziesminieki, chana uzmudināti, sacerēja dziesmas par viņas daiļumu un glāstu saldumu.

Pagāja divi gadi. Sniegi jau bija augstu pacēlušies kalnu nogāzēs, kad chans ierīkoja savu nometni Karkarinas zaļā līdzenuma malā. Pie viņa uz dzīrēm sabrauca draudzīgo kaimiņu cilšu valdnieki. Jurtu skaits līdzenumā aizvien pieauga.

Negaidot pie chana ieradās slaids, drūms karotājs. Viņš atjāja pilnīgi viens, ne zirgā, bet uz milzīga balta kamieļa, kam bija īsa un mīksta vilna kā zīds. Dīvains bija arī viņa tērps: seja apsieta ar melnu lakatu, galvā plakana, zeltīta bruņu cepure ar bultu, platais bruņu krekls sniedzās līdz pusgurnieni, bet ceļgali bija kaili un apakšā savilkti ar melnām siksnām. Zobens, divi dunči, mazs, apaļš vairogs un cirvis ar garu kātu bija viņa apbruņojums. Jātnieks prasīja, lai viņu aizved pie chana. Nesteigdamies viņš nolika uz baltā popja savu ieroci, nolaida uz kakla lakatu, kas aizsedza viņa seju, godbijīgi un droši paklanījās valdniekam.

Viņa bargo seju bija apzīmogojušas liela un grūta dzīves ceļa pēdas — karotāja, pavēlnieka un drosminieka, kas nav spējīgs darīt zemus darbus. Chans neviļus nopriecājās par svešinieku. Tas sāka runāt, un viņa valoda bija saprotama visiem, kas sapulcējušies ap viņu.

—   Lielo chan, — svešinieks sacīja, — esmu ieradies pie tevis no tālas, svelmainas zemes, kur saules briesmīgās liesmas dedzina nedzīvās smiltis uz karstās Sarkanās jūras krastiem. Grūtas bija manas meklētāja gaitas. Veselu gadu maldījos pa kalniem un ielejām no Kokandas līdz zilajam Isik-Kuļam, kamēr dažādas valodas un nostāsti mani atveda pie tevis. Saki, vai pie tevis atrodas jaunava, ko jūs iesaukuši par Seidjurušu, ko sagūstījuši džetes Talasā?

Chans piekrizdams nolieca galvu, un karavīrs runāja tālāk:

—   Šī jaunava, chan, ir mana saderinātā līgava, un es esmu zvērējis, ka nekāda debesu un elles vara mani no viņas nešķirs. Es trīs gadus karoju uz Indijas robežām un briesmīgajā Tara tuksnesī, atgriezos un dabūju zināt, ka piederīgie, nesagaidījuši mani, aizsūtījuši viņu pie tēva. Es atkal devos tālajā un bīstamajā ceļā, karoju, miru aiz slāpēm un izsalkuma, izstaigāju daudz svešu zemju — un, lūk, tagad stāvu tavā. priekšā. Laika upe ātri

traucas pa dzīves akmeņiem. Es vairs neesmu jauns, bet mana mīlestība uz viņu ir tikpat bezgalīga kā agrāk. Teic, ak chan, vai es viņu neesmu nopelnījis ar šo grūto ceļu? Atdod man viņu atpakaļ, varenais pavēlniek, — es zinu, citādi nevar būt, arī viņa ilgi gaidījusi manas atgriešanās stundu.

Viegls smaids pārskrēja pār chana bargo seju. Viņš sacīja:

—   Cēlais karotāj, esi mans viesis. Paliec uz dzīrēm, sēsties goda vietā. Un vēlāk, vakarā, tevi atvedīs pie manis un notiks, ko Alachs būs nolēmis.

Drūmais karotājs ielūgumu pieņēma. Viesu jautrība pieauga. Beidzot parādījās dziesminieki. Pēc chana mīļotās dziesmas par kalnu ērgli atskanēja dziesmas, kas slavināja Seidjurušu, chana un viņa dēlu mīļāko. Chans zagšus meta skatus uz svešzemnieku un redzēja, ka karotāja seja aizvien vairāk apmācās. Kad vecais dziesminieks — tautas lepnums — nodziedāja par to, kā Seidju- ruša mīl un glāsta savus pavēlniekus, svešais karotājs pielēca kājās un uzkliedza sirmgalvim:

—   Rimsties, vecais melkuli! Kā tu drīksti apmelot to, kurai neesi cienīgs pat rāpot pie kājām?

Viesu baram pārskrēja sašutuma šalka. Vecākie iestājās par apvainoto dziesminieku. Dedzīgos jaunekļus apvainoja karotāja nicīgā augstprātība. Ar spēcīgu roku, kas nepazina žēlastību, viņš atsvieda divus, kas metās viņam virsū, un chana dzīrēs iemirdzējās zobeni. Karotājs ar milzīgu lēcienu devās pie saviem ieročiem, satvēra vairogu un garo cirvi. Piespiedies ar muguru sienai, viņš sagaidīja uzbrucēju baru. Tie sašķīda pret viņu kā viļņi pret cietu akmeni, atplūda atpakaļ, metās atkal par jaunu virsū. Divi, trīs, pieci cīnītāji pakrita, applūzdami asinīm, bet karotājs palika neskarts.

Zibeņātrumā viņš cirta pa labi un pa kreisi, nogāzdams labākos džigitus. Aizvien bargāka kļuva karotāja seja, aizvien briesmīgāki viņa cirvja cirtieni. Bet te chans ar valdonīgu kliedzienu apstādināja uzbrucējus.

Satracinātais pūlis negribēdams atkāpās, sažņaudzot zobenus. Arī svešzemnieks nolaida cirvi un nostājās ienaidnieka priekšā nekustīgs un briesmīgs, noslacīts asinīm.

—  Ko gribi tu, kura nekaunīgā pašapziņa izlējusi tik daudz asiņu? — chans bargi vaicāja.

—  Patiesību! — karotājs atbildēja.

—       Patiesību? Labi. Tad zini! Es, kas nekad neesmu teicis neviena melīga vārda, tev saku: viss, par ko dziedāja dziesminieki, ir skaidra patiesība!

Svešinieks nodrebēja, izlaizdams cirvi un vairogu. Viņa seja vērtās veca un izmocīta.

—Vai tu vēl vienmēr prasi atdot tev viņu atpakaļ? — viņš vaicāja.

Karotājs pazibsnīja acīm un izslējās, kā atlec aizvāsts arabu asmens.

—  Jā, chan, — bija stingra atbilde.

Chans cietsirdīgā izsmieklā atņirdza zobus.

—  Labi, es tev viņu atdošu, bet tu par to dārgi samaksāsi.

—   Esmu ar mieru, — nenodrebēdams atbildēja karotājs.

Chans nogrima domās.

—  Tagad ir vērša gads1 , viņš uzrunāja viesus. Atcerieties pareģojumu, kas uzrakstīts virs senā Gumbeza ieejas Ak-Mjunchuza tuvumā? «Kas vērša gadā uzliks savu zobenu uz akmens vērša ragiem, tas iznesīs savu cilti cauri tūkstoš gadiem.» Vairāki dro- šinieki gājuši bojā, mēģinādami veikt šo uzdevumu, bet Ak- Mjunchuzs palicis neaizsniedzams. Lūk, tava maksa, droši- niek, — chans pagriezās pret karotāju, kas nekustēdamies klausījās:

—  Uzkāp Ak-Mjunchuzā un uzliec savu zobenu uz viņa virsotnes, piepildi seno pareģojumu, un tad — rnans vārds ir nelaužams — tu dabūsi sievieti.

Prieks un bailes pārņēma klātesošos. Chana pavēle skanēja kā nāves spriedums.

Bet svešzemnieks nenodrebēja. Viņa drūmo seju apgaismoja lepns smaids.

—   Es tevi saprotu, chan, un izpildīšu tavu vēlēšanos. Tikai ziniet, tu, pavēlniek, un jūs, viņa apakšnieki, lai gals būtu kāds būdams — es to nedaru savas mīļās, nedaru Seidjurušas labad. Es eju aizstāvēt savas lepnās un brīvās dzimtenes godu, ko viņa apsmējusi, eju atgūt jūsu tautas acīs savas tālās zemes slavu. Visuvarenā dieva žēlastība novedīs mani pie augstā un cēlā mērķa!

Pēc chana pavēles ieroču nesējs atnesa viņa slaveno zelta zobenu, lai tas uz mūžu glabātos Ak-Mjunchuza virsotnē: — Maksti aplēja vilka taukiem, apvija ar sapiķotu audumu. Daudz ļaužu devās uz Ak-Mjunchuzu. Līdz turienei bija jāceļo vesela diena, un tikai pret vakaru chans un viņa ļaudis nokāpa no piekusušajiem zirgiem uz plata izciļņa briesmīgā kalna piekājē. Chans pavēlēja svešzemniekam atpūsties, un tas mierīgi nogulēja nakti chana karavīru apsardzībā.

Citu rītu gadījās apmākusies, vējaina diena. Pašas debesis, likās, dusmojās par svešzemnieka pārdrošību. Vējš svilpa un gaudoja, apdvesdams Ak-Mjunchuza nepieejamo krauju. Svešzemnieks noģērbās un, palicis gandrīz kails, uzsēja uz muguras chana zobenu, bet virsū uzmeta savu plato, balto burnusu.

Un viņš veica to, kas nebija izdevies nevienam drošiniekam pa visu laiku, kamēr stāv Ak-Mjunchuzs: viņš nolika zobenu uz Raga virsotnes un nokāpa atpakaļ zemē. Grīļodamies viņš stāvēja chana priekšā, viss saplosīts, asiņains. Chans turēja vārdu — pie svešzemnieka atveda Seidjurušu. Viņu ieraudzīdama, tā izbijusies atrāvās atpakaļ. Bet karotājs valdonīgi pievilka viņu sev klāt, atsedza viņas daiļo seju un ieurbās tajā ar drūmu skatu. Pēc tam, vienā mirklī izrāvis aiz jostas paslēpto dunci, viņš iedūra savai līgavai sirdī. Ar mežonīgu kliedzienu chana dēli metās svešzemniekam virsū, bet chans viņus dusmīgi apstādināja:

—   Viņš par to samaksāja vislielāko cilvēka cenu, un tā pieder viņam. Lai viņš dodas projām neaizskarts. Atdodiet viņam ieročus un kamieli.

Svešzemnieks lepni paklanījās chanam, un drīz vien viņa augstais, baltais kamielis pazuda aiz Ketmeņa tālās atradzes …

* * *

—   Aidinieks līgojās zem Usoļceva, nagi slīdēja pa akmeņiem. Mākoņi ātri skrēja pie debesīm, varena vēja grūdiena dzīti, zaudējuši spilgto apgaismojumu, kalni izskatījās drūmi.

Usoļcevs, nokāpis no zirga, mīļi noglaudīja aidinieku, noskūpstīja viņu uz mīkstās virslūpas. Atgrūda zirga galvu, papliķēja uz skausta. Rudais zirgs atgāja nost un, izliecis kaklu, skatījās uz saimnieku.

—   Ej ganīties, — Usoļcevs viņam stingri teica, juzdams, ka kaklu sažņaudz satraukums.

Ģeologs novilka lieko apģērbu, piesēja pie rokas veseri ar garu kātu. Uz Baltā Raga cietās kraujas veserim nebija nozīmes. Tas bija vajadzīgs, lai iesistu cirtņus un vēlāk, ja izdosies…

Usoļcevs apņēmīgi nometa apavus. Asie akmeņi drīz sagraizīs viņam kājas, bet viņš zināja: ja viņš uzrāpsies, tad tikai kailām kājām. Ģeologs pakāra uz krūtīm maisiņu ar cirtņiem un devās uz pegmatita dzīslas sarkano stabu.

Apkārtējā pasaule un laiks beidza eksistēt. Visi Usoļceva miesīgie un garīgie spēki koncentrējās pēdējā piepūlē, kas vājos pazudina un ko sasniegt cilvēkam nav bieži lemts. Pagāja vairākas stundas. Usoļcevs, sasprieguma drebuļu kratīts, apstājās, piespiedies pie klints stāvajām akmens krūtīm. Viņš jau atradās daudz augstāk par to vietu, no kuras, pirmo reizi kāpjot, bija pagriezies pa labi. No galvenās dzīslas izgāja tievs sīkgraudaina pegmatita atzarojums, kas vilkās nogāzei iešķībi pāri, paceldamies augšup un pa kreisi. Tās cietais augšējais gals tikko manāmi izliecās no slānekļiem, izveidodams divi trīs centimetru platu dzegu. Pa šo dzīslu varētu pietuvoties kalna rietumšķautnes nošķēlumam, tur, kur tas pārlūza un pārgāja uz stepes pusi vērstajā galvenajā Baltā Raga kraujā. Augšā slīpums vairs nebija samērā tik stāvs, un varēja cerēt pa to uzkāpt diezgan augstu.

Usoļcevs bija nodomājis slānekļa plaisās virs tievās dzīslas iedzīt dažus cirtņus un ar to palīdzību noturēties uz dzegas.

Un, lūk, pieplacis sienai simt piecdesmit metru augstumā, ģeologs saprata, ka nevar atņemt no klints ne uz niecīgu sekundes daļu kaut tikai vienu roku. Stāvoklis likās bezcerīgs: lai apietu izliekto šķautni un uzkāptu uz dzegas, viņam vajadzēja aiz kaut kā aizķerties, bet iedzīt cirtni viņš nevarēja.

Gulēdams uz klints, ģeologs ar alkatīgu cerību aplūkoja krauju, kas nokārās pār viņu. Sirds dziļumos sāka iesūkties ledaina izmisuma strūkliņa. Bet tai pašā acumirklī spilgti uzliesmoja doma: «Bet kā tad tas svešās zemes karotājs…» Usoļcevs pēkšņi pavirzījās sāņus, pārsviedis augumu pār šķautnes izcilni, ieķērās ar pirkstiem gludajā sienā un… atliecās atpakaļ. Ar briesmīgu sāpi, it kā pātrūkdami, vēdera muskuļi sasprindzās, mēģinādami aizturēt krišanu. Tai pašā sekundē vēja grūdiens, kas izrāvās no aiz- šķautnes, mīksti pagrūda Usoļcevu mugurā. Nāves sažņaugtais ķermenis, dabūjis negaidītu atbalstu, izliecās taisns un piespiedās sienai. Usoļcevs bija uz dzegas. Seit, aiz šķautnes, vējš bija stiprs. Tā mīkstais spēks pieturēja ģeologu. Usoļcevs juta, ka viņš var virzīties uz priekšu pa dzīslas dzegu, kaut gan tā gāja augšup. Viņš uzkāpa vēl piecdesmit metru augstāk, brīnīdamies, ka vēl aizvien nebija nokritis. Vējš auroja stiprāk, spiezdams uz kalna krūti, un Usojcevs piepeši saprata, ka viņš var izslieties un kāpt taisni pa nogāzi, kas vairs nebija tik stāva. Lēnām pārvietodams asiņainās kāju pēdas, Usojcevs aptaustīja nogāzi un atbīdīja nost nogruvušo, izirdināto garoziņu.

Pamazām, pamazām viņš vilkās aizvien augstāk. Vējš svilpa un auroja, šķembas, veldamās lejup, grabēja, un Usojcevu pārņēma dīvaina līksmība. Viņš it kā lidinājās augstienē, gandrīz neatspiezdamies uz klints, un pārliecība, ka viņš sasniegs mērķi, piešķīra viņam aizvien jaunus spēkus. Beidzot Usojcevs atspiedās pret augstās pamatnes gludo un svērtenisko sienu. Uz šās pamatnes vēl lielākā augstumā pret mākoņiem traucās asais Raga gals. Usoļcevs ievēroja, ka Raga baltā masa tuvumā šķita izraibināta lieliem, melniem plankumiem. Bet šo iespaidu tūlīt izdzēsa prieks, domājot par to, ka visi viņa divpadsmit cirtņi bija palikuši neizlietoti. Siena aptuveni desmit metru augstumā bija tik blīva un stāva, ka nekādi spēki nevarētu viņam palīdzēt pārvarēt šo šķērsli. Ģeologa pieredzējušā acs viegli ievēroja akmens bruņu vājās vietas — klivaža1 plaisas, dažādu slāņu saskares vietas. Usoļcevs te cirtņus iesita dziļāk. Viņš bija paņēmis līdzi tikai vistievākos un visvieglākos cirtņus, bet vajadzēja vienam no tiem nolūzt, un …

Kāpjot augšup pa cirtņiem, ģeologs bija spiests pāriet uz akmens torņa dienvidu pusi. Slāņu galvas2 izveidoja nelielus izciļņus, kas deva iespēju kāpt tālāk. Šeit vējš, kas līdz šim bija uzticams sabiedrotais, tagad kļuva bīstams ienaidnieks. Tikai klints aizsega pasargāja Usoļcevu no krišanas zem vēja grūdieniem.

Vairākas reizes ģeologa kājas noslīdēja no nogruvušajiem izciļņiem, un viņš ilgi karājās rokās, pārplūzdams aukstiem sviedriem, ar kāju pirkstiem krampjaini taustīdams atbalstu. Aizvien lielāks skaits metru, kas draudēja ar nāvi, palika lejāk. Beidzot Usoļcevs pēdējā izmisīgā piepūlē, divreiz paslīdēdams un divreiz domās atvadīdamies no dzīves, prata atkal pārsviesties uz virsotnes rietumu pusi un atkal, vēja uztverts, aizķērās aiz klajumiņa malas Raga piekājē. Nedomādams par uzvaru, bez domām, gluži kā apdullis, viņš pastiepās uz rokām un novēlās uz līdzenas, uz iekšpusi slīpas plāksnes, kas bija galda lielumā. Viņš ilgi atpūtās, nomocījies nāvīgā vairāku stundu ilgajā cīņā, dzirdēdams tikai gaudojam griezīgo, vienmuļo vēju, ko šķēla Raga asais asmens. Pēc tam apziņā uzausa mākoņi, kas laidās zemu virs galotnes. Usoļcevs piecēlās uz ceļgaliem, pagriezdamies ar seju pret noslēpumaino balto iezi. Tas patlaban atradās viņa priekšā, atspiedās pret viņa plecu, pacēlās vēl dažus metrus augstāk. To varēja aptaustīt ar roku, nošķelt tik daudz paraugu, cik patika.

«Līdzīgs pilnīgi pārveidotai slāņu intruzijai[11], — usoļcevs nodomāja. — Ja tas tā, tad atradne, kas slēpjas zem stepes, lejā, var būt milzīga. Rūda ļoti bagāta.»

Ģeologs paskatījās lejup. Kalns nolaidās stāvu, un pēkšņi tā pamati nogrima virpuļojošā putekļu autā, ko sacēla vējš. Usoļcevs stāvēja it kā neizmērojami augsta staba galā, izjuzdams bezgalīgu vientulību. Viņam šķita, ka starp viņu un pasauli, tur, lejā, satrūkusi jebkāda saite. Un patiesi, starp viņu un dzīvi vēl dusēja nepārietā nāves robeža: nokāpšana bija bīstamāka nekā uzkāpšana. Un vēl viņš domāja par to, ka, ja viņam būs lemts atgriezties dzīvē, viņš atgriezīsies cits, ne vairs tāds, kāds bija agrāk. Pārdabiskā piepūle, kas bija pielikta, lai sasniegtu mērķi, kaut kā bija pārveidojusi viņa dvēseli.

Ar pūlēm atvairījis šīs domas, Usoļcevs ņēmās veikt pētnieka pienākumu. Daudz pūļu viņam maksāja atklāt plaisas, kas bija smalkas kā diedziņi kvarca stikliem līdzīgā saliedējumā. Pēc tam zem pacietīgiem vesera sitieniem dunēdami lejup aizvēlās lieli baltā ieža gabali. Usoļcevs uzmanīgi vēroja to krišanu: tie lēkāja pa kalna šķautnēm un svilpodami nolidoja ielejā. Ģeologs to nokrišanas vietu atzīmēja plānā, ko bija uzmetis piezīmju grāmatiņā, pēc tam akurati pierakstīja virsotnes iežu noguluma elementus, uzzīmēja iedomāto atradņu kontūras, piemetināja dažus vārdus par meklējumu virzienu.

Atšķīra pirmo lappusi un tai pāri ar lieliem burtiem skaidri uzrakstīja: «Uzmanību! Te ir dati par manis atklātā Baltā Raga atradni», iebāza grāmatiņu kabatā un aizpogāja pogu. Uz mirkli pavīdēja aina: kā pagriež viņa sašķaidīto līķi, pārmeklē kabatas… Usojcevs neviļus aizmiedza acis, attina līdzi paņemto auklu. Tā bija īsa, bet tomēr tās vajadzēja pietikt, lai pa Raga svērtenisko pamatni nolaistos līdz cirtņiem, ko viņš bija iesitis.

«Kur gan piestiprināt auklu? Vai aiz šā izcijņa? Izdevīgāk būtu zemāk, uz paša klajumiņa …»

Meklēdams plaisu, ģeologs ar veseri sāka sadrupināt plāno akmens lausku kārtu. Vējš gaudoja aizvien stiprāk, šķembas, ko tas uztvēra, atsitās Usoļcevnm sejā un rokās. Veseris nošķin- dēja pret metālu, un šī klusā skaņa Usoļcevam lika nodrebēt. Usoļcevs izvilka no akmens drumslām garu, smagu zobenu, kura zelta spals spoži iemirdzējās. Satrunējušas driskas plivinājās ap maksti. Usoļcevs sastinga. Viņa priekšā kā dzīvs nostājās Baltā Raga uzvarētāja karavīra tēls no tautas leģendas. Pagātnes ēna, cilvēka īstenās sasniegumu nemirstības izjūta sākumā apstulbināja Usoļcevu. Mazliet vēlāk ģeologs juta, ka jauni spēki ieplūst viņa nogurušajā miesā. It kā šeit, šajā nevienam nesasniedzamajā augstumā, pie viņa būtu vērsies draugs ar atzinības vārdiem. Usoļcevs uzmeta auklas cilpu uz neliela baltā ieža izciļņa. Uzmanīgi pacēla dārgo zobenu, cieši piesēja to uz muguras un smaidīdams uzlika uz laukumiņa savu ģeologa veseri…

Pie Baltā Raga svērteniskās pamatnes ģeologs apstājās, izraudzīdamies ceļu. Tieši Usoļcevam virsū nāca vēja dzīts mākonis. Baltās masas, kas pacēlās slīpi augšup un brīvi karājās gaisā,

lidojumā bija kaut kas neizskaidrojami' brīvs, drošs. Uso|cevu pārņēma kaislīga ticība saviem spēkiem. Viņš izrieza krūtis prst vēju, plaši atmeta rokas un sāka ātri kāpt lejā pa nogāzi, stāvus, turēdams līdzsvaru tikai ar vēja palīdzību, lidojuma netveramajā līksmē. Un vējš nepievīla cilvēku: aurodams un svilpodams tas viņu pieturēja, bet cilvēks, cilādams kailās kājas, notraipīdams nogāzi ar asinīm, kāpa aizvien zemāk. Ar murgainu, neticamu vieglumu Usojcevs sasniedza šauro dzegu, pārgāja tai pāri. Te vējš norima, blakus stāvošās virsotnes izcijņa aizturēts, un atkal 6ākās bezizejas nāvīgā cīņa. Usojcevs šļūca pa nogāzi, saplosīdams miesu, aplauzdams nagus, grozījās, apstājās, atkal šļūca. Apziņa par apkārtni pilnīgi izzuda, palika tikai sajūta, ka nepieciešami jāieķeras, ar visiem spēkiem jāieķeras katrā akmens sienas izcilnī, krampjaini jāmeklē zem kājām aizslīdošie atbalsta punkti,'ar baigu nāvei nolemtā sajūtu jāpiespiežas akmenim, cīnoties ar spēku, kas rāva nost no kalna un nežēlīgi vilka lejup. Nekad vēlāk Usojcevs nevarēja atcerēties savas nokāpšanas beigu posmu no Ak-Mjunchuza. Atmiņā saglabājās tikai pats pēdējais moments. Vairs nebija ne spēka, ne gribas. Usojcevs palaida vaļā saplosītās rokas, piedūrās kājām pie asā akmens izciļņa, atmetās atpakaj un nokrita uz muguras, sasniegdams ielejas dibenu aiz Baltā Raga, kurš jau grima tumsā.

* » *

… Viņš atvēra acis un ieraudzīja virs sevis zeltainas rīta debesis. Debesīs, pavisam zemu, tā, ka varēja saredzēt spārnu izplestās spalvas, riņķoja liela lija.

Usojcevs ilgi skatījās uz putnu, iekām saprata, ka lija šoreiz laidās tieši uz viņu. Nē! Viņš ne tikai nebija aizgājis bojā — viņš bija uzvarējis Balto Ragu, un maitas ērglim pār viņu nav varas!

Usoļcevs mēģināja apsēsties. Kaut kas viņu traucēja. Ģeologs sataustīja uz muguras piesieto zobenu, atbrīvojās no tā un apsēdās. Un tūdaj viņu pārņēma vakarējās dienas pārdzīvojumi. Viņam sāka reibt galva. Ar šausmām Usojcevs ieraudzīja savas sakropļotās, asinīm aplipušās kājas un rokas, saplosīto un arī asinīm aptraipīto apģērbu. Izdarījis dažas kustības, viņš pārliecinājās, ka kauli veseli. Tad, neievērodams skaudrās sāpes kāju pēdās, ģeologs piecēlās. Viņš izdzirda sava zirga draudzīgo zviegšanu un atkal iegrima tumsā.

Auksts ūdens lija uz pieres, iekļuva mutē. Usoļcevs rija bez gala, remdēdams nedzešamās slāpes. Atvēris acis, viņš šoreiz ieraudzīja pār sevi zilu debess velvi, kas jau izelpoja dienas karstumu, un vecā uigura izbiedēto seju. Ģeologs pierausās uz ceļiem. Uigurs atkāpās no viņa ar bijīgām bailēm.

—   Ko tu baidies, Arslan? Esmu dzīvs.

—   Kur tu biji, priekšniek? — Arslans vaicāja.

—   Tur! — Usoļcevs pacēla roku pret debesīm. Pār ieleju nokarājās no ēnas puses melnais Ak-Mjunchuza izcilnis. — Lūk, skaties! — Viņš pasniedza uiguram zobenu ar zelta spalu. Puse maksts bija novēlusies, kāpjot lejā, no saplaisājušās, brūnās čaulas apakšas spīdēja dārgs, zils tērauds — leģendāro peršu ieročnesēju tērauds, kura izgatavošanas noslēpums tagad gājis zudumā.

Vecais nometās ceļos, nepieskārdamies zobenam.

—  Ko tu tā, ņem, apskati, — ģeologs nepacietīgi atkārtoja.

—   Nē, — uigurs pakratīja galvu, — nekāds cilvēks nedrīkst ņemt tādu šemširu, tikai batiri kā tu …

Un vecais ar pieri pieskārās akmeņiem izbrīna pilnā Usoļceva priekšā.

Divi lieli bumbveidīgi karagača koki, kas kā vēdeklis izplētās no vienas saknes, stāvēja ciematiņa malā. Aiz tiem pacēlās zilā dūmakā tītais Ketmeņa kalnu grēdas valnis. Usoļceva aidinieks pagāja garām pēdējam, ar vērmelēm apaugušajam pakalnam. Šaurā stepju taciņa ietecēja izbrauktā ceļa mīkstajos putekļos. Ceļš aizliecās pa kreisi un zaļu dārzu malā savienojās ar citu, kas gāja uz dienvidiem, apiedams ūdens izrautās vagas un sarkanā māla kraujas.

Virs tā pacēlās dzeltenu putekļu mākulītis — no Podgornojes ripoja ar šasiju klāts pajūgs. Kāds, kas jāja pa ceļa malu, piepeši pagrieza zirgu un aizauļoja atpakaļ, šķērsodams Usoļcevam ceļu. Ģeologs pievilka pavadu. Pie viņa piejāja Vera Borisovna.

—   Es jūs no tālienes pazinu. — Viņa vērīgi raudzījās Usoļ- cevā. — Uz kurieni jūs dodaties?

—   Jāju uz Pārvaldi. Nekavējoties jāorganizē Ak-Mjunchuza smagā pētniecība.[12]

Usoļcevs pirmo reizi raudzījās viņā bez smeldzes — līksmi un droši.

— Esmu sapratusi, ka nemaz jūs nepazīstu … — Vera Bo- risovna paklusi teica, valdīdama zirgu, kas nemierīgi mīņājās. — lls satiku jūsu Arslanu… — Viņa apklusa. — Kad rudenī satikāmies pārvaldē, es jūs ļoti lūgšu sīki pastāstīt par Balto Ragu … un par zelta zobenu. Nu, manējie jau gabalā. — Viņa paskatījās pajūgam pakaļ. — Uz redzēšanos… batir!

Jaunā sieviete piecirta zirgam un aizauļoja. Ģeologs viņu acīm pavadīja gar svelmaino putekļu joslu, paskubināja aidinieku un iejāja ciematā.

DIMANTU BEDRE

Galvenās pārvaldes priekšnieks uzbildināts atbīdīja papirosu galiem piepildīto pelnu trauku un sašutis paskatījās sarunu biedrā

Tas, kalsns, mazs, ar sirmu bārdu, bija iegrimis lielā ādas atzveltnī; sarāvies, savilcis kājas uz augšu. Viņa acis caur brillēm zibsnīja nesamierināmā ietiepībā.

—   Evenkas ekspedicija strādā trešo gadu — un nekādu panākumu! — priekšnieks izmeta.

—   Kā nekādu, bet kimberliti?[13]

—   Jā, pie velna, par kimberlitiem. Jūs zināt, ka akadēmiķis Cerņevskis devis par tiem nelabvēlīgu spriedumu? Viņš šo iezi neatzīst par kimberlitu. Un vispār, Sergej Jakovļevič, personīgi man viss skaidrs. Tā taču milzīga, gandrīz neizpētīta zeme. Ekspedicija izmaksā dārgi, sevišķi pēc tam, kad jūs tai pievienojuši izpalīgu grupu. Rezultātu, nu kaut vai vismazākā pieturas punktiņa nav. Es kategoriski prasu darbu pārtraukšanu. Mūsu institūtam daudz citu neatliekamu uzdevumu, un lielu līdzekļu tērēšana tāda veida pētījumiem nes zaudējumus praksē. Ar to beigsim.

Galvenās pārvaldes priekšnieks, neapmierināti viebdamies, nosvieda papirosu. Institūta direktors, profesors Ivašencevs, kas sēdēja atzveltnī, strauji saslējās.

—   Jūs pārtraucat pasākumu, kas valstij atnesīs miljonus un ne tikai ekonomijā, bet arī tiešus ienākumus no eksporta.

—   Šis pasākums pagaidām nesis tikai vilšanos. Starp citu, es jau teicu, ka man viss skaidrs. Mans lēmums ir galīgs.

Priekšnieks piecēlās. Viņam līdzās profesors izskatījās pavisam maziņš un nevarīgs. Viņš klusēdams piecēlās no atzveltņa, sakārtoja brilles. Tad nomurmināja kaut ko nesaprotamu un pasniedza priekšniekam ieapaļu akmeni.

—        Es to jau redzēju, — priekšnieks sausi teica. — Moiero upe, Moiero upe, — trīs gadus dzirdu! Un šo grikvaita[14] iezi jūs arī man rādījāt.

Profesors noliecās pār portfeli, aiztaisīdams nepaklausīgu slēdzeni.

Priekšniekam kļuva zinātnieka žēl. Viņš piegāja pie Ivašen- ceva.

—       Sergej Jakovļevič, jums jāatzīst, ka man taisnība. Es nesaprotu jūsu ietiepību šai jautājumā.

—       Katru darbu — Ivašencevs pārtrauca, — vieglāk vadīt, ja pret to izturas bezkaislīgi. Bet es nespēju būt bezkaislīgs. Vai jūs saprotat, es esmu pārliecināts par šo lietu, karsti, ar visu sirdi. Tikai milzīgi, neizpētīti, mazpieejami plašumi stāv teorētisko secinājumu un reālo pierādījumu starpā. Jūs, protams, sacīsit, ka tā jau vien pietiek, lai lieta izgāztos. Jā, zinu, zinu: valsts nauda un tamlīdzīgi, — profesors sāka sirdīties, kaut gan priekšnieks pat nedomāja runāt pretī. — Vai jūs zināt dzelzs likumu? Lai nopelnītu miljonu, jāizdod septiņsimt tūkstoši. Bet mēs taču sagaidām simtmiljonus!

Ar šiem vārdiem viņš gāja uz durvīm.

Priekšnieks nolūkojās viņam nopakaļus un pakratīja galvu.

Atgriezies institūtā, profesors Ivašencevs pavēlēja sekretaram tūlīt pie viņa izsaukt ražošanas nodaļas priekšnieku.

—       Kādas jums pēdējās ziņas no Curiļina? — viņš vaicāja, kad pēdējais ienāca kabinetā.

—   Pēdējās ziņas bija pirms mēneša, Sergej Jakovļevič.

—   To es zinu, bet vai nekādu jaunumu nav?

—   Nē, pagaidām nekādu.

—   Kur viņi pēc jūsu domām tagad varētu būt?

—       Curiļins ziņoja par ierašanos pie Ciringdas ezera, faktorijā. Viņi devušies pa Ciringdu lejup uz Hatangu, bet no turienes viņiem būtu jāpāriet Moiero augšgals. Tagad viņi droši vien būs pabeiguši šo maršrutu un var tuvoties Turinas kultbazei — tāds viņu plāns. Taču plāns ir viena lieta, bet taiga — otra …

—   Tas man labi zināms, pateicos jums.

Palicis viens, profesors Ivašencevs atgāzās atzveltnē un nogrima domās. Viņa gara acupriekšā radās tā milzīgā apgabala karte, kurš atrodas Jeņisejas un Ļenas upes starpā. Kaut kur tās vidū, ne visai augstu kalnu jūklī, kam cauri laužas neskaitāmas upītes un kas apaugusi ar nepārtrauktu purvainu mežu, atradās ekspedicija, ko viņš bija izsūtījis meklēt… sapni. Profesors izvilka no portfeļa akmeni, ko rādīja pārvaldes priekšniekam. Nelielais tumšā ieža gabals bija blīvs un smags. Uz rupji graudai- nās šķēluma virsas sīkām lāsēm spīguļoja piropa — sarkanā granita kristāli un tīrā, svaigā zaļumā atzaigoja olivina[15] piejaukumi. Šie kristāli skaidri atdalījās no chromdiopsida masas gaišā zilganzaļā fona. Kaut kur zaigoja sīkas rudzupuķainas distena uguntiņas. Iezis valdzināja aci ar tīru krāsu raibu sakopojumu. Profesors pagrieza parauga otru pusi, kur uz baltas emaļkrāsas zieduma bija uzraksts: «Moiero upe, Anaonu kalnu dienvidu nogāze, Tolmačeva ekspedicija 1915.»

Ivašencevs nopūtās. Tas taču ir tipisks Dionvidafrikas grikvaits. Ne Anaonas kalnos, ne Moiero ielejā neizdevās atrast pat ne līdzīgu iežu pazīmes. Un šai gadā atkal neveiksme: Curiļins klusē. Tātad sapnis nav piepildījies.

Ivašencevs pacilāja akmeni rokā, kā minēdams tā svaru, un ieslēdza rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Pēc tam apņēmīgi nocēla vietējā telefona klausuli.

— Nosūtiet Curiļinam telegramu: «Rezultātu trūkuma dēļ likvidējiet ekspediciju, atgriezieties nekavējoties.» Jā, es pats parakstīšu, citādi viņš neklausīs. Uz kurieni? Uz Turinas kultbazi! Nu, protams, pa radio, caur Diksonu.

Noklaudzēja tālruņa svira, pārraujot sarunu un visas iespējas piepildīt Ivašenceva neseno sapni. Viņš noņēma brilles un aizklāja acis ar roku.

Ivašencevs sapņoja, kaut mūža beigās panākt zemes garozas dziļuma zonas pētīšanu, izdarot sevišķi spēcīgus urbumus. Bet pat pirmie soļi uzdevuma veikšanā — dzīšanās pēc sapņa, kas slēpās Vidussibirijas augstienes mežos un purvos, — izrādījās veltīgi. Dzīve viņam acīm redzot nekā nebija iemācījusi, un savā sestajā gadu desmitā profesors bija palicis sapņotājs, kas centās pēc pārāk liela pētniecības vēriena.

♦ * »

Radioviļņi no Maskavas aizplūda uz ziemeļaustrumiem pāri ziemeļu tundrām, aukstajiem Ledus okeana plašumiem un sasniedza augstos radiostacijas mastus uz kailās salas nepārtrauktās polārās dienas gaismā. Pēc divām stundām jauni viļņi aizdrāzās no šejienes uz dienvidiem, paskrēja garām Biranga kalnu grēdai, Pjasinas purviem un traucās pāri bezgalīgajiem mežiem. Turinas radiostacijā sāka klabēt aparats, un radio viļņi iemiesojās īsā teikumā, kas bija skaidri uzrakstīts uz zilas blankas.

—   Vai tev ir kāds no Korvunčanas evenkiem, Vasja?

—   Kas vajadzīgs?

—   Steidzama telegrama Čuriļina ekspedicijai. Viņi patlaban atrodas Korvunčana virsotnē.

—   No Korvunčanas neviena nav, bet rītu Inokentijs brauks uz savām mājām Bugarichtā. Puisis labs, izmetīs piecdesmit liekus kilometrus, sevišķi, ja tu viņam sacīsi.

—   Iesim abi kopā viņu uzmeklēt, es tūlīt viņam iedošu arī telegramu.

* * *

Pār plato Ņukuorakas upītes ieleju, trīssimt kilometru no Turinas kultbazes, nolaidās krēsla. Uz nolaidenās nogāzes zaroja egļu mežs, kas drūms un tumšs rēgojās lejā. Uz lēzenā pakalna, kas no ziemeļiem aizsprostoja augšējo avotu apaļo purvu, bija vēl pilnīgi gaišs. Reto baltegļu starpā stāvēja četras tumšzaļas teltis, bet to priekšā uz līdzena, gaišpelēkas briežu sūnas apauguša laukumiņa dega sārts. Uguns gandrīz nebija redzama. Biezi, brūni dūmi ar asu, skurbinošu vaivarāju smaržu izplūda klusajā gaisā. Laukumiņa labajā pusē pacēlās kaudze kastu, somu, saiņu un seglu. Ap ugunskuru, aiz cilvēku mugurām, karājās knišļu un odu mākonis. Tie, kas sēdēja ap sārtu, centās turēt galvas uz dūmu un tīrā gaisa robežas, kas deva iespēju elpot un tai pašā laikā paglāba no knišļiem, kas neatlaidīgi līda acīs, degunā un ausīs.

—   Tēja gatava! — ziņoja melns, viscaur dūmos nokvēpis cilvēks un noņēma no uguns lielu spaini, pilnu tumšbrūna šķidruma. Katrs no tiem, kas sēdēja ap ugunskuru, bija apbruņots ar paprāvu krūzīti un paņēma pa milzīgam tungusa plācenim, smagam un biezam — īpaša veida maizes «koncentrāts». Knišļi apklāja karstās tējas virsu kā pelēka plēve, kas ik mirkli bija jānopūš pāri krūzītes malai. Ļaudis ar baudu strēba tēju, tērzēdami īsiem teikumiem.

Pa leju izklīdušo zirgu zvārgulīšu šķindoņā ievijās tāla, vienmērīga zvanoņa.

—   Klausieties, biedri, vai tur nenāk mūsējie?

Jaunieši metās teltīs pēc šautenēm. Vienas ekspedicijas daļu satikšanās pēc ilgas šķiršanās vienmēr ir svinīgs brīdis taigas pētnieku dzīvē. Krēsla vēl nebija paguvusi sabiezēt, kad lielajā stigā, kas atradās ūdens šķirtnes ziemeļu nogāzē, parādījās virk- nīte izdēdējušu, nogurušu zirgu, kas kūtri vilkās augšup. Apdriskāti saiņi, apsieti ar izplūkātām auklām, liecināja par tālu ceļu caur biezokņiem …

Nodunēja šāvieni. Atnācēji atbildēja ar nevienmērīgu zalvi. Pie teltīm piejāja drūms, drukns cilvēks, ģeofiziķis[16], izpalīgu nodaļas priekšnieks. Viņš smagi norausās no zirga. Viņa kakls bija kaut kā aptīts ar netīru apsēju. Viņš pacēla no sejas melno sietiņu un devās pretī ekspedicijas priekšniekam Curiļinam — gara auguma, gludi skūtam cilvēkam.

—   Sveicinu, biedri Curiļin, — ģeofiziķis neskanīgi teica, atbildot uz priekšnieka laipno apsveikumu.

—   Lūk, labi, tieši uz tēju. Nu, kas interesants?

—   Kaut kas ir, bet gāja grūti. Es saslimu, trīs zirgus pazaudējām.

—   Kas jums kait?

—   Kaut kāds draņķis, — knišļi izēduši1 , visapkārt iekaisums.

—   Kasījāties?

—   Kā lai nekasītos! — ģeofiziķis dusmīgi norūca par atbildi uz Curiļina pārmetošo skatu. — Man āda nav tā ģērēta kā jums. Tagad nezinu, kā varēšu veikt nākamo ceļa posmu.

Curiļins pavēlēja katram izdot pa lāsei no dārgā spirta krājuma. Atnācēji arī novietojās pie ugunskura. Skaļas, jautras balsis pārtrauca cita citu, stāstīdamas par dažādiem piedzīvojumiem. Ekspedicijas priekšnieks apsēdās līdzās ģeofiziķim, kas, izdzēris tēju un iekodis, mazliet atkusa un atjēdzās.

—   Modest Afrikanovič, es alkstu jūsu ziņojuma!

Ģeofiziķis pastāstīja par veikto maršrutu, kas platā leņķī aptvēra rajonu no Džeromo upes līdz Viļučana virsotnei. Sai ceļā viņam izdevies veikt vairāk nekā divdesmit smagumspēka[17] izmē- rījumu.

—   Visur diezgan lielas pozitivās anomalijas3 , sešdesmit, astoņdesmit. Bet vienā vietā es izdarīju pat trīs mērījumus pēc kārtas uz nelieliem atstatumiem. Iznāca… ģeofiziķis ieturēja pauzi.

—  Nemociet, Modest Afrikanovič, — Curiļins ātri teica.

Ģeofiziķis apmierināts pasmaidīja un turpināja.

—   Iznāca divi simti.

—   Oho!

—   Pagaidiet: divi simti septiņdesmit un trīs simti pieci.

Kur! — satraukti iesaucās Curijins.

—   Amnunači… Plats, zems plato, tīrs purvājs, uz rietumiem no Moierokana.

—   Moierokana! Te tev nu bija!

Sarunas pie ugunskura apklusa. Jaunpienācēji izklīda gulēt. Tikai Curiļina darba biedri, atpūtušies pa četrdienīgas stāvēšanas laiku vienuviet, palika pie ugunskura, ar interesi noklausīdamies priekšnieka sarunā ar ģeofiziķi.

—   Nu, esmu jūs nomocījis, Modest Afrikanovič, — Curijins teica. — Piedodiet man, ejiet ātrāk gulēt. Mēs jau te esam tā atkopušies, ka neejam gulēt pirms pusnakts.

Ģeofiziķis negribot piecēlās un, palikdams uz ceļgaliem, tina pēdējo papirosu. Curiļins brīdi vērīgj raudzījās viņa nogurušajā, satūkušajā sejā.

—   Labi būt par ģeofiziķi, Modest Afrikanovič, viņš sacīja: — noteikti uzdevumi, skaidras atbildes, piemēram, kā jums.

—   Atraduši ko apskaust!

Curiļina seja bija nopietna.

—   Es salīdzināju savus un jūsu sasniegumus. Esmu sajūsmināts par ģeofizikas varenību. Es esmu vājš fiziķis un vēl vājāks matematiķis. Varbūt tādēļ jūsu darbs kā katra nepazīstama zinātnes disciplina man šķiet daudz vairāk nozīmīgs nekā manējs. Paraugieties kaut no malas: Stikrata aparatu1 nostata izraudzītajā punktā. Tā iekšienē vienmērīgi šūpojas divi īsi, smagi svārstekļi, apgādāti ar spogulīšiem, kas atspulgo mazu spuldzīšu gaismu. Un tas viss. Turpmāk tikai jānovēro svārstekļa šūpošanās periodu sakrišana ar astronomisko pulksteņu-chronometru gaitu. Kaut gan, protams, — Curiļins apķērās, — līdz tam vēl aparats rūpīgi jāpārbauda, jāizdara zvaigžņu novērošana, lai kontrolētu pulksteni. Bet visumā, cik ģeniāli vienkārši! Svārsteklis šūpojas un tikko atsaucas uz smagumspēka palielināšanos vai pamazināšanos zināmā vietā. Bet ģeofiziķa rokās tas ir teiku zobens, kas neredzami pāršķeļ iežu slāņus vairāku kilometru dziļumā, tas ir acs, kas parāda nepieejamos apakšzemes dziļumus.

Ģeofiziķis iesvieda ugunī izsmēķētā papirosa galu un pasmīnēja. - Es turpretim skaidri iztēlojos visu ģeofizikas nevarību, tās vel neizšķirto jautājumu daudzumu, metožu nepilnību. Un jūsu ģeoloģija man liekas skaidrāka, varenāka zinātne, kuras rīcībā daudz vairāk faktu. Nu, es dodos gulēt.

Pēc ģeofiziķa aiziešanas pie ugunskura iestājās klusums. Liesmu stabu augstu gaisā ietvēra zvaigžņu vainags, tikko dzirdami Švīkstēja dūmu kūpinātāji, un nepielūdzami sīca odi. No ielejas vēl aizvien atlidoja zirgu zvārguļu šķindēšana.

—   Maksim Michailovič, vai tiešām ģeofizika var viegli atrisināt to, ap ko mēs tik ilgi pūlamies? — uzmanīgi vaicāja jauns ģeologs.

Curiļins drūmi iesmējās.

—   Es nerunāju par ģeofizikas varenību šai nozīmē. Mēs meklējam dimanta atradnes. Kādēļ mēs tās meklējam tieši šeit? Pirms pieciem gadiem mūsu direktors pirmais ievēroja šo vietu un Dien- vidafrikas ģeoloģijas neparasto līdzību. Vidussibirijas un Dien- vidafrikas augstienēm piemīt ārkārtīgi līdzīgas ģeoloģiskas struktūras. Tur un te uz virsas izlauzušies milzīgi smago dziļumiežu izvirdumi. Sergejs Jakovļevičs domā, ka šie izvirdumi notikuši vienā laikā pie mums un Dienvidafrikā, kur tie beigušies ar to gāzu spēcīgām eksplozijām, kas sakrājušās milzīgos dziļumos. Šīs eksplozijas iežu slāņos izsitušas daudz šauru bedru, kas ir dimantu atradnes. No Kapa līdz Kongo zināmas simtiem tādu bedru un neapšaubāmi milzīgi daudz to vēl slēpjas zem Kala- chari tuksneša smiltīm. Dimantu pietiktu visai pasaulei, bet jūs zināt, cik tie nepieciešami rūpniecībā un mūsu darbā — urbšanā. Lielās kompānijās nopirkušas visas atradnes. No desmitām bagātu bedru izmanto tikai piecas, citas apvilktas ar augstsprieguma stieplēm, un tās apsarga sardze. Tas arī saprotams: laist apstrādāšanā visas atradnes nozīmē strauji palētināt dimantus. Mūsu Savienībā nav daudzmaz ievērojamu atradņu, un, ja mums izdosies atrast līdzīgas bedres, jūs paši saprotat, cik tās svarīgil Te viss apbrīnojami līdzīgs, izņemot" dimantus, ar Dienvidafriku, — ir platina, ir dzelzs, ir niķelis, ir chroms, — šai Vidusazijas augstienē viens un tas pats mineralizacijas tips. Sergejs Jakovļevičs ievērojis, ka tiem Dienvidafrikas rajoniem, kuros atrastas dimantu bedres, piemīt smagumspēka pozitivās anomalijas. Tas lielāks par normālu, tādēļ ka no dziļumiem paceļas augšup milzīgas smago, blīvo iežu — peridotitu[18] un grikvaitu — masas. Anomalijas snie-

1 Peridotiti — dziļumizvirduma ieži, kas sastāv galvenokārt no olivina (ultra- pamatieži).

dzas līdz simtdivdesmit vienībām. Te jau pirmajā gadā, strādājot ar svārstekli, mēs uzreiz uztvērām anomalijas no četrdesmit līdz simt vienībām, bet tagad, lūk, atrastas anomalijas līdz trīssimt vienībām. Tas nozīmē, ka te mums lieli smago iežu sablīvējumi. Eet līdz mūsu jautājuma atrisināšanai vēl tālu. Svārsteklis mums apstiprinājis vēl vienu līdzīguma pazīmi ar Dienvidafriku un devis netiešus norādījumus uz rajoniem, kuros var tikt atrastas dimantu atradnes. Es saku — «var tikt atrastas», bet tikpat daudz izredžu, ka tās var arī palikt neatrastas. Dienvidafrikā viegla meklēšana — tur sausas, augstas stepes, gandrīz bez augu segas, ar stipriem izskalojumiem. Pirmos dimantus jau arī atrada upēs. Bet mums šeit mežu jūra, purvi, mūžīgs zemes sasalums, kas vājina izskalošanu. Viss aizvērts. Un pagaidām, pēc trīs gadu darba, mums ir tas pats, ar ko sākām, — tikai noslēpumainais grikvaitu gabals, kas atrasts Moiero upes olī. Šis granita, olivina un diopsida jauktais iezis sastopams apaļos gabalos tikai dimantu bedru zilajā zemē, kas satur dimantus. Un tā nu mēs esam izstaigājuši visu augšējo Moiero, izpētījuši daudz baseina avotu un strautiņu…

Pie dziestošā ugunskura iestājās klusums. Sarunu biedri viens pēc otra klusi izklīda. Curiļins sēdēja dziļi nogrimis domās. Pēdējie uguns uzliesmojumi meta sarkanus atspīdumus uz viņa kalsnās, indianiskās sejas. Curiļinam pretī, elkoņiem atspiedies uz piesprādzējamās somas un mierīgi sūkdams pīpi, sēdēja viņa palīgs — melnbārdainais, čigānam līdzīgais Sultanovs.

Lielā Lāča krūze bija sašķiebusies melnajās debesīs — iestājās dziļa nakts. Meža biezoknī drūmi un dobji iebrēcās pūces.

«Līdz lauka sezonas beigām palicis ne vairāk par mēnesi, — Curiļins domāja, — vēl viens īss maršruts … Un, ja mēs atkal atgriezīsimies ar neveiksmi, darbus droši vien pārtrauks. Šajos neaptveramajos, mežiem apaugušajos kalnos vajadzīgas desmitām pētītāju grupu, desmitiem pētīšanas gadu. Bet ekspedicija katrā ziņā jāaiztur iespējami ilgāk, tā jāsadala mazākās grupās, lai varētu veikt vairāk maršrutu.»

Pakalna dienvidu nogāzē sāka birt sīki akmeņi. Curiļins un viņa palīgs kļuva uzmanīgi. Neskaidrais troksnis tuvojās. Pēc tam ugunskura gaismas aplī no tumsas izlīda suņa purns ar smailām, saslietām ausīm. Atskanēja jājamā brieža smagā elsošana. Pie ugunskura piejāja evenks ar palmu* rokā. Atspiedies uz tā, viņš viegli nolēca no brieža, un briedis tūdaļ nogūlās zemē.

Evenka apaļā seja smaidīja. Viņš apvaicājās, kur priekšnieks, un pasniedza Curiļinam aploksni ar milzigu spiedlakas zīmogu.

—        Vasilivaničs sacīs dot ātri tev. Es apkārtībā tumši jāju. — Ar šiem vārdiem evenks izvilka garu pīpi.

Čuriļins pateicas ziņnesim, aicināja viņu paēst un apsolīja divas paciņas tējas. Izrušinājis ugunskuru, Curiļins atplēsa aploksni un atlocīja zilu papīra lapiņu, izlasīja. Viņa acis piemiedzās, un tajās iemirdzējās nelaipna uguntiņa.

Sultanovs paskatījās uz viņu un pusbalsī vaicāja:

—   Vai nelāga ziņa, Maksim Michailovič?

Atbildes vietā Curiļins viņam pasniedza lapiņu. Sultanovs izlasīja un ieklepojās, aizrijies ar pārāk dziļu dūmu malku. Viņi abi klusēja. Pēc tam Sultanovs klusi teica, skatīdamies pāri ugunskuram naktī:

—   Nu, ko, tās ir beigas …

—       Paskatīsimies! — Curiļins atbildēja. — Tikai klusējiet, Arse- nij Pavlovič.

Curiļins paņēma telegramu un iemeta ugunī. Pēc tam viņi no* sēdās pie ugunskura. Sultanovs sadabūja lapiņu papīra, sāka to apklāt aplēsēm. Rītam sagatavotā malka bija izbeigusies, kad

Curiļins un Sultanovs aizgāja no dziestošā ugunskura.

*

Citu rītu, gaismai austot, Curiļins visus pamodināja pustumsā. Divas karavanas izšķīrās uz dažādām pusēm. Viena, divdesmit astoņu zirgu liela, kā gara ķēde izstiepās Ņukuorakas ielejā starp eglēm, ar jautrām dziesmām dodamās uz dienvidiem, mājup. Palikušie četri — Curiļins, Sultanovs, strādnieks Pēteris un pavadonis Nikolajs — ar pieciem zirgiem, apsaiņotiem līdz pēdējai iespējamībai, izšāva divas atvadu zalves, noraudzījās dažas minūtes aizbraucējiem pakaļ un sāka doties lejā no pakalna uz pretējo pusi. Tur, aiz vienmuļi izplūstošajiem kalniem, tumši rēgojās augstā plato1 ciedrāja Ļuļuktakana virsotnē.

* * *

Karavanas virzīšanās cauri taigai, gājiens pāri neizpētītiem apgabaliem, ģeogrāfisko karšu «baltie plankumi»! Liekas, kas gan varētu būt romantiskāks par nepazītu apgabalu iekarošanu! Patiesībā tikai rūpīga organizacija un stingra disciplīna var nodrošināt tāda pasākuma sekmes. Bet tas nozīmē, ka parasti nenotiek nekas neparasts: dienu pēc dienas velkas izplānots vienmulīgs, grūts darbs, aplēsts pa stundām tālu uz priekšu. Viena diena no otras atšķiras visbiežāk ar pārvarētu grūtību skaitu un noieto kilometru daudzumu. Grūtā gājienā gars dus, jauno vietu iespaidi paslīd garām, tikko aizskarot jūtas, un mechaniski iegulstas atmiņā. Pēc tam, vieglākajas dienas vai pēc vakara atpūtas, bet, vēl pareizāk, pēc gājiena beigām, atmiņā uzaust gūto iespaidu virkne. Pārdzīvotā tuvība ar dabu, bagātinādama pētnieku, liek viņam drīz aizmirst visas grūtības un atkal vilina, aicina pie sevis.

Iestājās karstas dienas. Saule pārlēja ar smagu, blīvu versmi mīksto, sūnaino purvu virsu. Tās gaisma šķita nespodra no sapu- vušo sūnu mitriem izgarojumiem. Vaivarāju asā smarža šķita (īdzīga stipra, pārrūguša vīna dvingai. Karstums nevīla. Ilgajā kopībā ar dabu paasinājušies jutekji uzminēja īsā ziemeļu rudens tuvošanos. Tā tikko jaužams zīmogs dusēja visur: uz mazliet nobrūnējušām baltegles adatām, sērīgi nolaistiem bērzu un pīlādžu zariem, uz celmāju piepju cepurītēm, kas zaudējušas ^vu samtaino svaigumu…

Odi bija gandrīz izzuduši, toties knišļi, it kā sajuzdami tuvo galu, trakoja, saplūzdami par kustīgiem, rūsgani pelēkiem mākoņiem.

Curiļina mazā karavana jau sen devās caur plašajiem Horpi- čekana purviem. Taigas sirdī valda smacīgs sastingums. Vējš, kas aizdzen uzbāzīgos knišļus, te reti sastopams un gaidīts viesis. Ejot knišļi vēl nav tik bīstami — tie mākoņveidīgi vijas aiz ceļotājiem. Bet tiklīdz apstājaties, lai apskatītu Iezi, pierakstītu novērojumus vai uzrautu paklupušo zirgu, jūs vienā acumirklī ietin mākonis knišļu, kas līp pie nosvīdušās sejas, lien acīs, nāsīs, ausīs, aiz apkakles. Knišļi palien arī zem apģērba, izēd ādu zem jostas, ceļgalu locītavās un kāju potītē, padara ļaudis līdz asarām nervozus un nepacietīgus. Tādēļ knišļi savā ziņā ir «pasteidzinātāj3», kas nosaka pastiprinātu darba tempu gadījuma pieturās un saīsina līdz minimam katru kavēšanos. Un tikai ilgākas atpūtas laikā, kad uzstādīti dūmu kūpinātāji vai uzcelta telts, rodas iespēja bez steigas atskatīties uz noieto ceļu.

Skrapstēja zirgu nagi, uz segliem čīkstēja saiņu siksnas un gredzeni. Milzīgais purvs priekšā slēpās zaļganā izgarojumu dūmakā. Sauso baltegļu stumbri pacēlās pāri retām un panīkušām eglēm. Koncentrēto klusēšanu, kādā virzījās karavana, reizēm

pārtrauca kūtras lamas, vērstas pret vienu vai otru zirgu, kaut an zirgi, pa vasaru labi iepazinušies ar taigu, pūlējās pēc labākās apziņas. Nokāruši galvas, viņi gāja rindiņā bez kādām pavadām.

Evenks Nikolajs mīkstajos, slapjajos ādas apavos, bozi rokā un bisi pār plecu, kaut kā Ipati sperdams ceļgalos saliektās kājas, Ātri tipināja karavanai pa priekšu.

Visiem nopakaļ, izdarīdams topogrāfiskās atzīmes, gāja Sultanovs. Uz viga atvērtās piezīmju grāmatiņas pilēja sviedru lāses, lipa knišļi, atstādami uz lappusēm izplūstošus, sārtganus asins traipus.

—  Vai līdz Horpičekanam vēl tālu? — Curijins izteica pavadonim obligāto vakara jautājumu. Aukstā nakts visus spieda pievirzīties tuvāk sārtam, kas bija sakurts uz neliela, sausa paugura.

—   Nezinu, mans tur nav būt, — pavadonis atbildēja, — man domā, ka pulka tālu nav. Bet nezinās vai rīt, citā dienā notiksim…

Curiļins ar Sultanovu saskatījās.

—   Divdesmit dienas jau griežamies ap Amnunači1 , Sultanovs klusi sacīja. Patiesību sakot, Horpičekana ir pēdējā upīte.

—   Jā, — Curiļins viņam pievienojās, — vairs nav nekāda pieturas punkta. Viss Amnunači viens vienīgs purvājs, zema, līdzena augstiene. Ja Horpičekana nekā nerādīs, būs jāgriežas atpakaļ tukšā. Jau tā varam palikt bez zirgiem, uznāks ziema.

Tikai otrā dienā izdevās aiziet līdz noslēpumainajai Horpiče- kanai, ne ar ko neievērojamai upītei ar tumšu ūdeni, kas strauji tecēja pa līkumainiem krastiem. No augstajiem izskalojumiem gandrīz līdz ūdenim nokarājās asas, biezas zāles plūksnas. Būdama ne vairāk kā trīs metru plata, upīte bija krietni dziļa.

Pavadonis ar pūlēm atrada sausu vietu, kas derēja telts uzstādīšanai. Kārklu un ievu malka vāji sildīja, ugunskurs čūloja un stipri kūpēja, aizdzīdains knišļus. Šī neērtā novietne bija izšķirīga. Bet ko varēja dot šī dziļā, purvainā upīte, kurā trūka jebkādu pamatiežu atseguma? Pat oļi — iežu sastāva rādītāji upes augšgalā — nebija sataustāmi stiegnajā, dūņainajā dibenā.

Šai vakarā mēness neapspīdēja drūmo purvu: ierašanās pie Horpičekanas sakrita ar laika pārmaiņu. Retas, nespodras zvaigznes aizdegās un nodzisa, rādīdamas neredzamo mākoņu virzīšanos. Pret pusnakti klusais purvs atdzīvojās — iešalkojās vējš, retām pilēm sāka čabināt lietus.

No rīta ātri pacēlās augšup salta migla — slapjdraņķa pazīme. Bez saules skumīgā apkārtne kļuva vēl drūmāka, purva rūsganā virsa metās pelēka. Horpičekanas ūdeņi izskatījās gluži melni.

—   Būs jānirst!

Sultanovs ar garu kārti dūra dibenā. Sataustījis seklu vietu, kurā kārts cauri šķidrajam mālam dibenā atmetās pret kaut kādiem akmeņiem, Curiļins pirmais noģērbās un metās ledainajā fldenl.

—   Te jums trīs akmeņi! — viņš sauca, izrāpdamies krastā. Skrienu uz telti apģērbties, citādi knišļi apēdis. Sadauziet, Arseņij Pavlovič!

—   Ogļu slāneklis un diabazs[19], — Sultanovs teica pēc brītiņa, ieskatīdamies teltī, — aizvien tas pats.

—   Nē, es tā nevaru pamest iesākto darbu! — Curiļins paskatījās Sultanovā. — Mēs dosimies uz Horpičekanas virsotni, uz Amnunači centru. Man ir kaut kāda nojauta. Te kaut kas ir, vai arī viss mūsu pasākums — dzīšanās pēc nesasniedzamā… Sāksim siet saiņus, nezaudēsim laiku.

—   Uch, kā apnicis! — Sultanovs iesmējās, apsiedams sainī saritināto telteni. — Padomājiet vien, jau kurais mēnesis! Vakarā visu atraisīt, izklāt, rītā savākt un atkal sasiet. Un tā katru dienu! …

• ♦ *

Sešas dienas nepārtrauktā, sīkā lietū karavana gāja uz ziemeļaustrumiem. Cilvēka pēdas, evenku ziemas klejojumu pēdas izdzisušas, mazajai grupai negadījās neviena nocirsta koka. Horpičekanas virsotne slēpās biezā, sīkā eglājā. Atskatījies atpakaļ pirms ieiešanas biezoknī, Curiļins sev aiz muguras ieraudzīja gandrīz visu pēdējo divu dienu ceļu. Gaisā, kas bija uz dažām stundām noskaidrojies, drebēja valgie izgarojumi, piešķirdami plašajam purva apgabalam spokainu izskatu.

Curiļins un viņa biedri sāka uzmanīgi klausīties: purvam pāri devās divi lieli brieži. Tie gāja mierīgi, neredzēdami cilvēkus. Dzīvnieku garās kājas kustējās nesteigdamās, bet platais solis viegli un ātri nesa masivos augumus pa staigno, ūdens piesūkušos sūnu kārtu. Priekšējais briedis atmeta atpakaļ milzīgos ragus un ar kaut kādu nicinājuma pilnu izteiksmi uzlūkoja viņam paklausīgos purvu plašumus. Dzīvnieki pazuda aiz sauso baltegļu pelēkas, nevienādās skates.

—   Tur vai jāskaišas raugoties, — Sultanovs sacīja. — Uz tā- (Inm garām kājām nekāds purvs nav bīstams. Dienā divi simt kilometru var noiet! — Ar rūgtumu viņš paskatījās uz savām Lijām smagajos zābakos. Curiļins iesmējās, bet pavadonis izplūda smaidā, kaut gan nesaprata, par ko bija runa.

—   Ga|a tomēr te būs! — evenks priecīgi teica.

Curiļina satraukums nerima. Laika strādāt, patiesību sakot, vairs nebija. Viņi virzījās uz priekšu uz tā laika rēķina, kas bija vajadzīgs atce|am. Un tomēr mazā grupa aizvien dziļāk aizgāja neapdzīvotajos purvos, tālu projām no lielajām upēm.

Amnunači centrs pilnīgi atbilda evenku dotajam nosaukumam: tas bija gluži kails līdzenums, apaudzis ar kudlainu, sausu zāli, uz kura pelēkdzeltenās virsas atšķīrās sūnu lauku tumšie plankumi. Klajums pamazām pazeminājās, un pie apvāršņa to apņēma tikko saredzama, zema meža suka. Tikai pa kreisi apvārsni aizsedza melna, vienlīdzena svītra: tur apvidus laikam vērtās stāvā ieplakā, un tālāk iznira tāli kalni. Pēc stundas debesis pārvilkās ar vienmērīgu svina krāsas autu, atkal sāka līņāt lietus. Grūti pārejamo purvu milzīgais plašums, kurā pagaisa četri cilvēki, spieda un nomāca, modinādams domas par cilvēka spēku nepietiekamību. Lai kā cilvēkam gribējās izkļūt no šejienes, taču tikai nedējas, tikai mēneši vienmuļīga ceļa un bezgalīga pacietība varēja viņu atbrīvot no šā gūsta Un ne velti Sultanovs apskauda briežus: pat visstiprākais cilvēks, pat visvairāk pieradušas kājas nevar noiet dienā pa mīksto sūnu segu, šļakstošiem dubļiem, pieķērīgo zāli un vaivarājiem vairāk par trīsdesmit tūkstoš soļu. Un, ja to vajag pusmiljona, lai izkļūtu no šiem purviem, kliedziet, svaidieties izmisumā, sauciet ko gribat, — nekas jums nelīdzēs. Pusmiljona soļu, un no tiem neviena kļūdīga. Citādi, nokļūstot ciņu, siekstu starpā, akmens lauku bluķu spraugās, trauslais kauls salūzīs. Tad — jāiet bojā.

Karavana taisnā leņķī nogriezās pa kreisi, uz Moiero upes tālo ieleju. Aiz lietus plīvura nekā nevarēja saredzēt, augām dienām gāja tikai pēc kompasa. Curiļins un Sultanovs gandrīz nemaz nesarunājās, evenku strādnieks arī klusēja. Naktī skumji šķindēja zirgu zvārgulīši, izbadējušies zirgi mīņājās telts tuvumā. Reizēm atskanēja Iss, piesmacis brieža aurs, — sākās tēviņu rudens kauju laiks…

* * •

Tikko iemīdītas taciņas pag'riezienā Curiļins ieraudzīja apstājušos karavanu. Zirgi bija saspiedušies pulciņā.

—   Maksim Michailovič, nāciet ātrāk! Melnis uzdūriesl — Pēteris sauca izmisušā balsī.

Curiļins piegāja klāt. Jaunais, melnais zirgs jau bij atbrīvots no

saiņiem un segliem un stāvēja nomaļus Pa viņa ādu pārskrēja lielas, drudžainas trīsas, pakaļējās kājas grīļojās.

—  Krita ar abām kājām reizē un uz celma ar vēderu, — drūmi paskaidroja Sultanovs.

Plata asins strūkla tecēja Melnim gar kreiso pakaļkāju. Zirgs saļima uz ceļiem un tūlīt nogūlās.

—  Ko darīt, Arsenij Pavlovič? — brūci apskatījis, vaicāja Cu- riļins.

—  Ko tur darīt? — Sultanovs novērsās un atgāja sāņus. — Tikai es nevaru … i

Žēlas par dzīvnieku sāpīgi iedzēla Curiļinam. Bet karavana stāvēja, un Curiļins, mazliet nobālējis, paņēma šauteni un nožvadzi- nāja aizslēgu. Stobrs sāka lēnām celties pret Meļņa ausi. Pēteri3, sastindzis skumīgā nekustlbā, metās uz priekšu un ieķērās šautenē. Asaras ritēja pa viņa vaigiem.

—   Maksim Michailovič, nešaujiet! Es jums saku, Melnis atveseļosies, pats mums sekos …

Curiļins labprāt paklausīja Pētera lūgumam. Nasfu, ko bija nesis Melnis, sadalīja triju zirgu starpā, seglus uzkrāva ceturtajam. Melnis gulēja un, izstiepis kaklu, noraudzījās pakaļ tālē izzūdošajai karavanai…

Pa labi no izplūdušiem, gaišiem atkusuma dubļiem pie apaja pauguriņa gandrīz nemanāms iztecēja mazs strautiņš.

—  Akmeņi, Maksim Michailovič! — Un Sultanovs norādīja uz nelielu paaugstinājumu strauta vidū. Prāvi, ieapaļi oļi ar sarkanu dzelzs apsūbumu spīdēja caur ūdeni.

— Es paskatīšos, — Curiļins piegāja pie strauta, — bet jūs pasakiet Nikolajam, ka šodien turpināsim ceļu līdz pilnīgai tumsai.

Sultanovs aizsteidzās pie pavadoņa. Evenks, noklausījies rīkojumu, sadrūmis pamāja ar galvu un teica, ka pats zinot: jāsteidzas.

No strauta atskanēja Curiļina balss:

—   Stāvi, Andrej Pavlovič!

Sultanovam sirds sāka satraukti dauzīties. Viņš metās atpaka(. Čuriļins vicināja ar akmens gabalu un aiz uztraukuma nevarēja izrunāt ne vārda. Viņš klusēdams iespieda Sultanovam sadauzīto akmeni, bet pats sāka drudžaini mest krastā vienu pēc otra apglumējušus oļus. Sultanovs paskatījās uz ieža svaigo šķēlumu un aiz prieka nodrebēja. Uz raibās virsas olivina un diopsida oliv- krāsas un zila zaļuma graudiņu sajaukumā spīdēja sarkani kā asins pirona kristaliņi.

—       Grikvaits! — Sultanovs Iesaucās, un abi ģeologi bez žēlastības sāka sadauzīt oli, ko bija izsviedis Curijins.

Sīkstais, blīvais iezis ar pūlēm padevās vesera sitieniem. Katrs .jauns šķēlums atsedza to pašu raibo, rupjgratidaino virsu. Sultanovs iekāpa strautā pēc jauniem akmeņiem, un tikai, kad ģeologu priekšā nostājās cita rakstura atlūzums, tumšu, gandrīz melnu virsu ar zaļām punktiņām, — Curijins atlieca muguru un noslaucīja sviedrus.

—       Uf! — Sultanovs uzelpoja, — gandrīz viss olis no grikvaita. Bet šis — vai tas tik nav kimberlits?

—        Domāju, ka jā, — Curiļins apstiprināja, — no intruzijas* nesapostītās daļas.

Curiļina rokas, tīdamas cigareti, drebēja.

—        Tas nav olis, Arsenij Pavlovič, — viņš klusi un svinīgi teica. — Tādi laukakmeņi pārāk lieli tik mazai upītei.

— Tātad strautiņš izskalojis… Sultanovs nedroši apstājās.

—       … grikvaita ieža eluvialo slāni2 — Curiļins stingri nobeidza. Atcerieties, grikvaitu atlūzumi taču sastopami Āfrikas bedrēs laukakmeņu veidā, tie noapaļoti izvirduma laikā.

Pirmo reizi kopš vairākām dienām Curiļins plati un gaiši pasmaidīja.

—       Tā — ā… — Sultanovs novilka. — Tātad mums jātiek uz upes augšgalu, tur, kur egļu biezoknis …

Grieziet atpakaļ! — Viņš uzsauca Nikolajam un Pēterim, kas bija pienākuši klāt.

Evenks, savilcis acis, uzmanīgi vēroja savu priekšnieku priecīgās sejas, bet Pēteris uzsita Sainim uz skausta:

—   Mēs dodamies atpakaļ pie Meļņa, tu muļķa galva!

* » *

Brakšķēdama nogāzās nocirstā egle, tai pakaļ nokrita otra. Tumšā meža klusumā dobji skanēja cirvja klaudzieni.

Piekusušie ļaudis apsēdās uzpīpēt.

—        Mūsu Melnis atspirgst, vēl tikai klibo, — Pēteris ziņoja, bijis zirgu apraudzīt. — Ko es teicu? Tikai noliesē gan zirdziņi, taisni izdilst, visa zāle nokaltusi.

Vakarā radusies migla uz rīta pusi nogūlās, vērsdamas biezā sarmā. Purvs iedzirkstījās, iezaigojās. Zem eglēm tāpat kā agrāk bija tumšs. Mijkrēslī gulēja kaudzēs sagāztie stumbri, apauguši sēnēm. Sēnes kā viļņaini un cilpaini izrotājumi auga uz celmiem un saknēm, ziedēja visās iespējamās sarkanas, zaļas un dzeltenas krāsas niansēs, izplatīja trūdu dvingu un naktis zaigoja ar tikko manāmu fosfora gaismu. Pakalns bija pūču mājoklis. Ziņkārīgie putni izvalbītām acīm mijkrēslī tupēja uz zariem nometnes tuvumā un, noliekuši galvas uz sāniem, spilgtām, dzeltenām acīm apskatīja cilvēkus.

Naktī viņu brēcieni žēli skanēja zaru biezokņos, sasaukdamies ar briežieņi, kas auroja purvā.

Cilvēki rakņājās pa zemi, tikko atlicinādami laiku miegam un ēšanai, neganti dauzīja ar kapļiem cietos, lipīgos mālus. Trūka darba rīku. Mūžīgi sasalušā zeme lēni padevās, tikai milzīgi Šurfos[20] iedegti ugunskuri to piespieda atlaisties. Tad parādījās cits ienaidnieks — ūdens. Divi šurfi bija jāpamet — tie apakšā uzdūrās ūdens dzīslai un acumirklī pieplūda ar ūdeni.

Curiļins domāja atrast pamatiezi[21] divi trīs metri dziļumā zem virsas. Tomēr arī šis niecīgais dziļums bija sasniedzams ar lielām pūlēm.

Vēl viens šurfs bija ierīkots pašā pakalna galā. Ugunskura dūmi pildīja eglāju, gūlās virs kudlainajiem zariem, ar garu, zilpelēku mēli līda uz purvu un tālumā saplūda ar auksto, drēgno miglu. '

Pavadonis, pārlicis plecam/ atnesa vēl vienu sausu egles stumbru, iemeta ugunskurā un noteiktiem soļiem piegāja pie Curiļina.

—   Priekšniek, būs runāt. Zirgi drīz būs gals, mēs arī drīz būs gals. Milti beigts, sviests beigts, zvērus ķert ieti nevar, vajag strādāt. Nelabs lieta, dikti nelabs, vajag čakli projām!..

Curiļins klusēja. Pavadonis tikai izteica viņa paša neatvairāmās domas.

—   Maksim Michailovič, — Sultanovs pēkšņi lika priekšā, — lai viņš ar Pēteri aizved zirgus, bet mēs ar jums pabeigsim šurfu. Darba riku tik un tā pietiek diviem. Bet pēc tam pa upi, uz plosta…

Curiļins ātri piegāja pie sava palīga, vērīgi paskatījās viņa novājējušā, ar melnu bārdu apaugušajā sejā, no dūmiem un negulēšanas asinīm pieplūdušajās acīs un novērsās …

—   Jūs ar visu kravu dosities taisni uz Sotiru, — viņš pēc dažām minūtēm mierīgi teica pavadonim un sadrūmušajam Pēterim, — tur, ciemā, nodosit zirgus. Par visu jau pavasarī sarunāju ar polārās stacijas priekšnieku. Es došu līdzi vēstuli, lai jūs apgādā ar pārtiku, bet Pēteri noved l uz Džergaliem. Tur lai viņš sagatavo laivu un gaida mūs. Varbūt pagūsim pa Hatangu aizbraukt līdz aeroostai. Nikolajs Sotirā saņems pārtiku, naudu iedošu tūlīt, lai dodas uz savām mājām. Kad aiziesit līdz Moiero, atstājiet visu pārtiku, ko varat atlicināt, redzamā vietā. Ceju apzīmējiet ar iecirtumiem, mēs iesim pa jūsu pēdām. Cik būs no šejienes līdz Sotirai?

—   Nezinu, — evenks pašūpoja galvu, — kilometru trīsi simti tomēriņ būs.

—  Nu, lūk, bet līdz Moiero piecdesmit.

—  Nē—ē, te tu uz Moiero staigāt nevar: pārāk dikti liela purva. Pāri kalna, pa otra puse staigā, tad tikai paliks maza purva.

—  Nu, simt kilometru?

—  Simt, simtu divdesmiti tomēriņ būs.

—   Labi, jūs iesiet pa to pašu ceļu, kalnos sniega vēl nav, un ja ir, tad maz.

—  Tūlīt es tev karte raksta, dod papīrs…

» * *

Uz egļu paugura palika gluži vientulīgi un klusi. Telts bija aizvesta, tās vietā uzcelta būda no egļu skujām. Tās priekšā degošais ugunskurs tikko kūpēja lietū.

Sultanovs naktī pamodās no aukstuma. Visa miesa sāpēja. Ārkārtīgi negribējās celties, likās vienkārši neiespējami pakustināt roku. Ar lielām pūlēm Sultanovs piecēlās un pamodināja Cu- riļinu. Tas ātri piecēlās, izdzēra krūzīti plikas tējas un pustumsā sāka meklēt īso šurfa kaļamo asmeņkapli, kas mētājās kaut kur pie ugunskura.

Ugunskura liesma sāka šaudīties, jaunas malkas devas atdzīvināta. Šurfā, kas bija iedzīts zemē jau pa diviem ar pus metriem, bija gluži tumšs. Curiļins kala ar kapli uz labu laimi, rokām sa- rausdams māla pikas spainī, ko laiku pa laikam Sultanovs ar virvi uzvilka augšā. Bīdamies applūduma, ģeologi nekausēja sasalumu ar uguni, dodami priekšroku mokoši lēnajam, bet toties drošākajam darbam sasalušajā zemē. Cdens bedrē tā jau bija pacēlies sprīža augstumā, un katru kapļa uzsitienu pavadīja skaļš šļak- stiens.

Curiļinam reizēm šķita, ka viņš šai šaurajā, mitrajā bedrē saliecies strādā jau daudz gadu, ka visu dzivi viņš citu neko nav dzirdējis kā vienīgi dobjo dunoņu un spaiņa žvadzoņu, ka visu mūžu viņš saplosītiem, satūkušiem pirkstiem rakņājies pa šķidriem, ledainiem dubļiem.

—   Pietiek jums, jau divdesmit piecus spaiņus esat saracis! Tagad mana kārtai — no augšas kliedza Sultanovs tieši tai brīdī, kad Curijins juta, ka vairāk nespēs pacelt kapli. Viņš izrāpās no bedres, atsperdamies tās sienās ar kājām un rokām, un smagi atslīga uz slapjajiem māliem.

Sultanovs pazuda bedrē, un no turienes atskanēja viņa pus- apslāpētā balss:

—   Kā pienākas! Jums gan arī ir spēks, Maksim Michailovič! Vēl atlicis ceturtdaļa metra, — jau grab sīki akmentiņi. Nē, tālāk atkal māls.

Tai pašā laikā Sultanovs juta, ka māls sāka nākt mazliet citādāks: blīvs tāpat kā agrāk tas atdrupa lieliem gabaliem, nepadevīgais, lipīgais stiegrurns bija zudis.

Curiļins vilka spaini pēc spaiņa, un izvilkto mālu kaudze augtin auga. Garā rudens nakts jau gāja uz beigām, kad Sultanovs vārgi un aizsmacis sauca no bedres:

—   Sāk nākt akmeņi! Ir viens prāvs, velciet!

Pēdējais spainis Curiļinam likās neticami smags. Viņš izvilka lipīgu, aukstu un smagu ieža gabalu un pie ugunskura pāršķēla to ar veseri. Tumšais, nespodrais iezis liesmu drebošajā gaismā ne ar ko neatšķīrās no ceļojuma laikā apnikušajiem diabaziem,

—   Nu, kas? — Sultanovs nepacietīgi vaicāja no apakšas.

—   Nezinu, tumšs, — negribēdams apbēdināt biedru, Curiļins atbildēja un nosvieda akmeņu gabalus uz izrakto mālu kaudzes.—

Lieniet ārā, vajag pagulēt. Pulkstenis seši, drīz svīdis gaisma.

* * *

Gribējās ilgi, ilgi gulēt. Bet laiks tecēja nepielūdzami, un pulksten deviņos abi ģeologi jau bija kājās un gatavoja trūcīgās brokastis.

—  Lai darbs ir cik smags būdams, bet porcijas būs jāsamazina, — Curiļins drūmi teica: — maisā pavisam maz miltu.

Sultanovs pasmīnēja, brīdi klusēja. Tad, pacēlis tējas krūzīti, svinīgi nodeklamēja: «Mums bojā eja priekšā stāv… un tas, kas sūtīja veikt briesmu varoņdarbu šo, — tam krūtīs dzelžainās sirds nav…»

—  Vel briesmīgāk tas, ka mūs neviens nav sūtījis, pat nav par

ko sūdzēties.

—  Jā, velns parauj, kas, īsti sakot, mūs šeit tur? — Sultanovs klusi teica, noliecis galvu.

Biedri lēnām vilkās uz šurfu. Piepeši Sultanovs pirkstiem cieši ieķērās Curiļina elkonī.

—   Maksim Michailovič, dzeltenā zeme!

Uz izraktā ieža kaudzes gabaios gulēja kaut kāds sevišķs, graudains un tai pašā laikā blīvs rūsgani dzeltenas nokrāsas māls. Curiļins steidzīgi pacēla naktī pāršķelto akmeni, — tas bija smags, aptaustot taukains, zili-melns iezis. Akmens ārējā kārta bija mīksta un gaišāka, zili-pelēkā nokrāsā.

—   Odeni, Arseņij Pavlovič, vairāk ūdens! — Curiļins nočukstēja.

—   Ņemsim no pieplūdušās bedres. Izlejiet tēju, velns lai to rauj! Vajadzīgs otrs spainis. Jūs sāciet dzeltenā ieža skalošanu, atne- sīsit ar skalojamo dēlīti, bet es nodarbošos ar akmeņu atšķēlumiem.

—   Vai tiešām … Sultanovs iesāka.

—   Pagaidiet! — Curiļins skarbi pārtrauca. Nesteigdamies, it kā nemaz neuztraukdamies, Curiļins sāka noskalot visus iegūtos cietā, melnā ieža gabaliņus, attīrīdams irdenās garozas un dubļus.

Aizmirsuši visu pasauli, ģeologi darīja savu darbu. Pēkšņi Curiļins paklusi iekliedzās un steidzīgi izvilka no krūšu kabatas saliecamo lupu. Sultanovs nosvieda dēlīti un pieskrēja pie viņa. Uz nelielā ieža gabala zilganmelnā fona gandrīz līdzās stāvēja trīs caurspīdīgi kristaliņi zirņa lielumā. To plākšņu trīsstūrainie laukumi nebija pilnīgi apaļi, bet tomēr spoži mirdzēja. Katrs kristais sastāvēja no divām, ar pamatnēm savienotām četrplākšņu pira- midām. Ģeologi nenolaida acis no kristālā. Meža dziļajā klusumā bija dzirdama tikai satraukta cilvēku elpošana.

—  Dimanti, dimanti! — Sultanova rīkli aizžņaudza spazma.

—   Jā, tipiski oktaedri[22] kā dienvidafrikā, — Curiļins teica. — Tīra ūdens, kaut gan ne zilgani. Pēc turienes nomenklatūras augstākās klases otra šķira, tā sauktais Kapa Pirmais. Un, lūk, tas ir viss, Arseņij Pavlovič, mūsu darbs padarīts. Tas jūsu … — Curiļins nepabeidza, saspiedis māliem notriepto Sultanova roku. Tas noguris apsēdās uz samīdītajiem, ar dubļiem apšļakstītajiem vaivariņiem.

—   Tātad šis rūsganais māls ir «yellow ground» — Āfrikas raktuvju dzeltenā zeme, — Curiļins runāja, — pati virsējā un turklāt allaž dimantiem bagātā dimantu bedres apklāje. Dažus metrus dziļāk nāks zilā zeme — «biue ground» — lūk, tā pati, kuras gabalu mēs atradām dzeltenajā zemē. Tas ir mazāk sairis, vājāk oksidēts kimberlita iezis. Bet mūsu egļu pakalns bez šaubām konturē dimantu bedres robežu. Tādi pakalni Dienvidafrikā bieži palīdz meklēt atradnes, parādīdami virspusē izcilnīgu, bet zem augsnes paslēptu virsējo paplašināto bedres daļu. Un atcerieties, mīļais Arseņij Pavlovič; kur viena bedre, tur jāmeklē vēl citas. Tās nekad nemēdz būt pa vienai! Tagad mums jāizskalo visa izraktā dzeltenā zeme, rūpīgi jānoņem paraugi. Lai tos panestu, būs jāat- sākās no daļas produktu. Reperu[23], paziņojuma stabu, — un ar gaismiņu dosimies projām: mūsu dzīvības tagad sevišķi vērtīgas.

* *

Sultanovs pēdējo reizi pakratīja skalojamo dēlīti un izbēra uz tīras papīra loksnes visu, kas bija palicis, izskalejot veselu tonnu dzeltenās zemes. Pa balto lapu izbārstījās sīki kristaliņi — stabiņ veidīgie, prizmatiskie, daudzleņķainie, sarkanā, brūnā, melnā, zilā, zaļā krāsā. Tie bija dimantu pavadoņi — ilmenits, piroksens, oli- vins un citi nešķīstošie minerāli. Bet starp tiem, līdzīgi stikla gabaliņiem un tomēr citādi, ar savu stipro spožumu izcēlās sīkie dimanta kristāli. Te bija balti, tīram ūdenim līdzīgi akmeņi, bija arī tādi, kas apklāti ar grumbuļainu, brūnu garoziņu. Dažiem kristāliem piemita rožaina vai zaļa nokrāsa.

— Lūk, paraugieties, bez oktaedriem vēl rombododekaedrs2 — Curiļins atdalīja ar sērkociņu zaļu divpadsmitplāksni. — Šis dimanta veids ievērojams ar pat šim akmenim neparastu cietumu. Āfrikā šādi dimanti atrodami galvenokārt Fosrspeda bedrē. Bet šis ir borts3, — viņš norādīja ar sērkociņu uz ieapaļu melnas krāsas graudiņu, — vissīkāko dimanta kristaliņu saaugums. Es izmērīju mūsu pakalna diametru, — Curiļins turpināja, šī dimantu bedre nav no mazajām, ne mazāka par ceturtdaļkilometru caurmērā. Tiesa, Dienvidafrikā ir arī lielākas, piemēram, Djutoitspana, gandrīz septiņdesmit metru. Tā jau vairs nav bedre, bet vesela vulkānā rīkle.

Sultanovs domīgi raudzījās uz pakalnu. Viņš mēģināja iedomāties milzīgu bedri, kas aiziet gandrīz svērteniski vairāk kilometru dziļi, pilnu ar dārgā melnzilā ieža dimantiem. Un tas bija šeit, drūmā, purvainā, līdzenumā, zem sūnām un dubļiem, kas tikko apsedza mūžīgā sasaluma bruņas.

Arī Curiļins klusēja. Viņš sabēra dimantus maisiņā, uzrakstīja etiķetes iežu gabaliņiem, rūpīgi ietina paraugus un sāka uzzīmēt sīku atradnes plānu. To visu ģeologs darīja bez jebkādas sajūsmas, it kā patlaban pie beidzot sasniegtā mērķa kaut kur būtu izzudušas visas trauksmes, kas viņu agrāk vadīja. Nogurums bija pārāk liels …

Sultanovs no augsta stumbra iztēsa stabu un, sakarsējis asmens- kapli, iededzināja tajā dažus burtus un skaitļus. Drīz bija gatavs repers — gara egle, nocirstiem zariem un šķērsli galā …

* *

Ceļš taisni pāri kalniem nebija viegls; šķērsojot vairākas īsas, sausas ielejas, bija jāveic līdz piecpadsmit kalnu grēdu pāreju dienā. Ģeologi mechaniski soļoja bez vārdiem un domām. Niecīgās ēdienu devas nepietika milzīgā spēku patēriņa segšanai. Pārgājieni sākās ar pirmo ausmas atspīdumu, bet beidzās tālu pāri pusnaktij. Bira spilgti dzeltenās baltegļu skujas, mežs bija slapjš no nemitīgā lietus, kas lāgu lāgiem mijās ar sniegu. No zariem tecēja valgums, ģeologu vatētie apģērbi ātri izmirka līdz miesai un vakarā ilgi kūpēja pie spēcīgās uguns, bet citu rītu par jaunu samirka jau ceļojuma pirmajā stundā. Purvos ūdens pacēlās, līdz ceturtdaļai apņemdams augstos ciņus, kuru starpā pie mazākā kļūdīgā soļa cilvēki iestiga līdz jostas vietai. Plānā ledus kārtiņa brakšķēja zem izmirkušajiem zābakiem. Nekāda medījuma cejā negadījās; kalni bija iit kā izmiruši, un šautene kā nevajadzīga nasta pamīšus spieda biedru plecus.

Ceturtās dienas rīts sastapa Curiļinu un Sultanovu kāpjam stāvā pacēlumā. Kalnu pārejas virsotnē ceļinieku priekšā pāršķēlās sarkanīgi pelēkā miglas dūmaka un atklājās plašs, slīps noslīgums, ko veidoja milzīgu, stūrainu akmeņu lauks[26]. tālē kā tumšzila siena ar rūsganiem plankumiem pacēlās lielas upes ielejas pretējā nogāze. .

Lūk, kur Moiero! — Curiļins, apsēdies uz akmens, izgrieza kabatu, meklēdams pēdējās machorkas drupatiņas. — Kā viņi te tikuši pāri ar zirgiem? Pēdējais iecirtiens ir virsotnē, bet tālāk nekas nav redzams.

—   Kāpsim leiā taisni pa akmeņu lauku un iesim gar upi uz leju, — Sultanovs ieteica — pēc tam atkal iesim atpakaļ uz augšu, kaut kur mēs visādā ziņā uziesim viņu pēdas.

* * *

Institūta ražošanas nodaļas priekšnieks ienāca Ivašenceva kabinetā un klusēdams atlaidās atzveltnē.

—   Esmu ļoti nobažījies par Curiļinu, — profesors norūpējies sacīja: — šis cilvēks pārāk ietiepīgs, lai rīkotos uzmanīgi. Gorunovs atbrauca jau pirms mēneša, bet Curiļins ar Sultanovu palikuši taigā. Jāsūta telegramas ar pieprasījumu uz visām pusēm, kur vien iespējams: uz Sotiru, uz Turu, Hatangu, Savienības zvērādu Ciringdinas bazi…

Un no Diksona salas radiostacijas augstajiem torņiem atkal pār taigu aizplūda etera viļņi. Pārtrūkdami, atkal atjaunodamies, tie nesa vienu un to pašu jautājumu: «Hatanga, Sotira, Tura … steidzami paziņojiet, vai ir ziņas par galvenās mineralizejvielu pārvaldes ekspedicijas inženieri Curiļinu ..

Radioviļņi sasniedza augsto akmeņu lauku. Bet abi ģeologi, protams, nezināja un nejuta, ka izplatījums piesātināts ar jautājumiem par viņu likteni. Viņi uzmanīgi balansēja slidus pa ķērpju noklātiem milzīgiem smilšakmeņu bluķiem, pārlēca dziļas kukuržņu bedres, rāpās pa asam šķautnēm un malām.

Akmeņu lauks stiepās vairāk kilometru garumā kā neticams salauzīta akmens jūklis, — īsts nāves lauks, apklāts kalnu pelēkajiem kauliem. It kā sadūrušies briesmīgā kaujā, zemes garozas spēki bija sadauzījuši, sakropļojuši kalnu virsotnes, un tās te nogāzušās kā zemē notriekti ģindeņi, izslējuši kailās, asās ribas…

—   Sērgrei Jakovļevič! Sotira ziņo, vakar ieradušies Curiļina strādnieks un pavadonis ar zirgiem. Ģeologi palikuši taigā. Te telegrama.

Profesors nikni uzsita ar dūri uz galda.

—   Tā jau es domāju! Aizies bojā ne par ko! Telegrafējiet uz Sotiru … Kaut gan, kas viņiem to nodos? Ekspedicija jāsarīko …

Ivašencevs uztraukdamies sāka pārcilāt papīrus uz galda.

—   Bet, galvenais, šī ietiepība veltīga: ja jau pa trim gadiem nekā neatrada, tad arī vienā liekā mēnesī neko neizdarīs.

* * *

—   Malači! Paskaties, Arseņij Pavlovič, plostiņu uztaisījuši no sausiem egļu stumbriem, malači! Pārtika apmēram nedēļai. Nav ko gausties: upe strauja, ātri aiznesīs. Bet nu, ņemsim, viens-divi!

Mazais plosts sašūpojās ūdenī, pagriezās un, kāršu vadīts, sāka ātri peldēt pa upes vidu. Te Moiero vēl nebija dziļa, zem plosta dibenā ātri zibēja gari, gludi oļi. Abi ģeologii pirmo reizi pēc ilgām, grūtām dienām sajuta priecīgu atvieglojumu. Mugursomas vairs nespieda piepūlētos plecus, izjukušajos zābakos noberztās kājas baudīja atpūtu, bet ūdens nesa plostu ar ātrumu ne mazāk ka sešus kilometrus stundā. Šķita, tur arī slēpās īstenais prieks sēdēt, pīpējot Nikolaja atstāto machorku, lāgiem stūrējot plostu ar kāršu grūdieniem, un tai pašā laikā apzināties, ka tu virzies uz priekšu, ka ar katru stundu saīsinās bezgalīgais ceļš.

Varēja atļauties greznību padomāt, pakavēties atmiņās, ka eksistē cita pasaule. Ūdens šļaksti, tā melodiskā burbuļošana šaurajos, oļainajos sēkļos, mazo vilnīšu ātrā tecēšana, viss šķita pilns jautras dzīvības pēc nospiedošās klusēšanas, vienmuļības un milzīgo purvu sastingušā gaisa.

Moiero tecēja līku loču, izmezdama straujus pagriezienus. Garām peldēja zemi krasti. Plašais, applūdušais klāns palika aiz muguras, mežs pienāca tieši pie upes un iežņaudza tās gultni tumšās, augstās sienās. Plosts peldēja starp biezajām eglēm kā pa gaiteni. Daudzi upes izskaloti koki stāvu noliecās pie ūdens. Tālumā meža gaitenis šķita sašaurināmies, no pretējiem krastiem noliekušos egļu galotnes krustojās pār ūdeni, kas bija zaudējis dzīvo spožumu un izskatījās drūms un salts.

Milzīga, nesen nogāzta egle gulēja šķērsām pār upi, ar savu vēl zaļo galotni gandrīz skardama kreisā krasta plato sēri. Ģeologi piestūma plostu pie krasta un, ielēkuši ūdenī, izvilka to cauri pa oļiem. Tālāk gadījās vēl daži tādi koki, kas stipri aizkavēja plosta gaitu, bet tas viss Curiļinam un Sultanovam šķita nieki, kamēr viņi aiz straujā upes līkuma neizdzirda skaļu burbuļo- šanu un šļakstošus sitienus.

—   Pie krasta, drīzāk pie krasta! — Curiļins iesaucās. — Priekšā aizsprosts.[27]

Bet bija jau par vēlu, — plosts gāja pārāk ātri. Upes dibenā iedurtā kārts brikšķēdama pārlūza, un plosts kā akls drāzās taisni uz augsto stumbru kaudzi, kas aizsprostoja upi.

Pa labi, kur koku sagāzums bija retāks, ūdens, skaļi mutuļodams, traucās zem aizdambējuma. Zari un tievie stumbri atsperīgi cilājās un vibrēja zem ūdens spiediena, saceldami raksturīgus šļakstienus, kas līdzinājās milzīgas velējamās vāles sitieniem.

Sultanovs un Curiļins metās uz plosta pakaļējo galu un pakampa dārgos maisus, cirvi un šauteni. Tai pašā sekundē plosts panira zem aizsprosta, apstājās un sāka vertikāli slieties gaisā, iegrimdams aizvien dziļāk ūdenī. Spēcīgs grūdiens pasvieda ģeologus uz priekšu, bet viņiem izdevās uzlēkt uz aizsprosta. ūdens ierēcās, saceldamies kā valnis aiz plosta, kas bija aizsprostojis daļu šaurās ejas. Nezaudējot ne minūti, Curiļins ar Sultanovu sāka pamīšus cirst stumbrus ar vienīgo cirvi. Pēc divu stundu grūta darba plostu varēja atbrīvot un ar virves palīdzību pievilkt tuvāk krastam, kur pie sastrēguma malas ūdens sniedzās līdz jostas vietai. Cīnoties ar ledaino ūdeni, kas gāza no kājām, ģeologi ar mokām pacēla plostu augstāk un izvilka to pa izcirsto spraugu cauri resnajiem, glumajiem baļķiem, kas gulēja ūdenī aizsprosta pamatos. Tālāk ceļš bija brīvs, bet, ak vai, tikai pusotra kilometra! Un atkal plostam priekšā izauga meža aizsprosts ar vēl lielāku balti nomizotu baļķu sablīvējumu, kuru starpā kā bargi pīķi rēgojās dziļi oļos ierakušos koku resnie zari un saknes.

* * *

Uz blāva smilšakmens sēkļa dega liels ugunskurs. Plosts stāvēja, atdūries pret sēkli. Curiļins un Sultanovs sēdēja ar seju pret upi, pagriezuši pret uguni kūpošās, slapjās muguras. Pār smiltāju stāvu pacēlās krasts, kur sausā zāle zeltījās spožajā saulē, kas bija atmodinājusi šķietami sastingušo knišļu mākoņus. Sultanovs piepeši piecēlās un nedrošiem soļiem atgāja sāņus. Viņam bija nelabi, kuņģis atteicās pieņemt nule baudīto maltīti. Curiļins nemierīgs vēroja savu palīgu. Arī viņš pats nejutās labi. Pārmērīga darba, ilgstoša pusbada un bezmiega nomocītā sirds te stājās un sita smagi un reti, te paātrināti un vāji pukstēja, prasīdama atdusu, ilgstošu mieru.

Neskaidras bailes no meža tuksneša stingajiem žņaugiem pildīja pētnieka sirdi. Pa upi bija jānobrauc apmēram četrisimt kilometru. Bet viņi, lūk, jau otru dienu laužas cauri aizsprostiem un pa šīm divi dienām nobraukuši septiņus kilometrus. Septiņus kilometrus! Pārtikas palicis tikai četrām dienām, pie vismazākās devas. Bet cik daudz pārcilvēciska darba vēl stāvēja priekšā līdz pleciem aukstajā ūdenī: cirst resnos baļķus, pārstiepjoties vilkt plostu no vienas vietas uz otru. Vairs nav spēka! Diezin vai viņi vēl izturēs kaut vienu dienu. Kas zina, cik vēl priekšā aizsprostu, — viens vai simt?

Sultanovs atgriezās pie ugunskura un nogūlās smiltīs. Curiļins pastūma zem biedra galvas mugursomas un pietupās uz ceļiem.

—   Paguliet, Arseņij Pavlovič, es paiešos uz priekšu. Viņš norādīja pa kreisi, kur aiz platā sēkļa un saules staros mirgojošā ūdens pacēlās kaudze sastrēgušu pelēku baļķu.

Sultanovs apsēdās.

—   Maksim Michailovič, lūk, ko… — Viņš apmulsa. Ja es pavisam saslimšu, tad ejiet viens. Vajag, katrā ziņā kādam vajag izglābties. Es runāju nopietni, nejokoju. — Sultanovs noskaitās, ieraudzījis Curiļina smaidu.

—   Rimstiet mīļais! Atpūtieties, un viss pāries. Ja izkulsimies, tad abi! — Curiļins skaļi sacīja, pats neatrazdams savā tonī vajadzīgās pārliecības.

—   Nu, es eju! — Un, paņēmis šauteni, viņš lēnām aizvilkās pa smilšu un čirkstošo oļu sēkļiem uz šaurās zemes mēles pāreju. Curiļinam bija jāiet tālāk lejup gar upi, lai apskatītu ieleju aiz aizsprosta.

Bailes, kas bija viņu pārņēmušas, neatstājās, lai gan Curiļins visādi mēģināja tikt ar tām galā. Cik ļoti viņam gribējās ātrāk atgriezties pierastajā karšu, grāmatu un zinātnisko pētījumu pasaulē, atdot savai valstij bagātības, kas apslēptas Amnunači sasalušajos purvos zem sūnām, gūt laiku klusām, mierīgām pārdomām pie mikroskopa, sarunām ar biedriem. Vai tiešām tā ir neizdosies atgriezties tur, kur nav knišļu, mūžam slapjā apģērba, kodīgo dūmu un… un nemitīgās traukšanās uz priekšu … uz priekšu …

Curiļins pārgāja pāri šaurai zemes mēlei un pagriezās gar krastu. Viņš gāja un domāja par Sultanovu: «Kas dzen cilvēkus uz tādiem neredzētiem, nevienam nezināmiem varoņdarbiem? Ja mēs izkļūsim sveiki — vai kāds uzzinās šā cilvēka nesatricināmo varonību? Pārdzīvotais ātri izdzisīs, aizmirsīsies, izliksies grūts sapnis, — kas tad par sapņiem stāsta nopietni? Un, ja mēs ne- izkjūsim, arī neviens nedabūs zināt. Vēl vairāk, sacīs — aizgāja bojā aiz nemākulības, neuzmanības … Bet Sultanovam tur, tālajā pasaulē, aiz tūkstoš kilometriem ir dzīve, laime, mīļota sieviete, kas sen nemierīgi un nepacietīgi gaida.

Pa labi, otrā krastā bija dzirdams troksnis. Čirkstēja oļi, klusi čabēja sausā zāle. Curiļins atjēdzās no domām, paskatījās, un viņa sirds sāka vētraini dauzīties.

Zem krasta iedobuma, nagus iegremdējis ūdenī, stāvēja milzīgs briežu tēviņš. Viņa varenais augums no tālienes likās gluži melns. Platie ragi kā milža plaukstas ar izplestiem, asiem pirkstiem bija gaiši, bet to starpā, pavērstas uz Curiļina pusi, ižicveidīgi[28] bija izslietas lielas ausu taures. Briedis vērīgi skatījās ģeologā, kas bija sastindzis uz vietas. Tagad tas nolieca galvu, izbīdīja ragus uz priekšu, un izdvesa aizsmakušu «uop!» Curiļins nepakustējās, līdz sāpēm sažņaudzis dūrē šautenes siksnu.

Briedis pagriezās un uzreiz kļuva cits — kārns, kuprains, ļoti garām, lēcienam saspriegtām kājām. Dzīvnieka stājā bija jūtama gatavība kurā katrā mirklī trauksmaini bēgt, savilktās atsperēs paslēpta enerģija. Varenā līkpurnainā galva saslējās, uz pakakles pašķīrās asā, melnā bārda, vingrais skausts iezīmējās vēl asāk. Pēc tam briedis plati izplēta kājas, iegrūda purnu ūdenī un devās upē. Curiļins norāva šauteni no pleca. Briedis zibeņātrumā metās atpakaļ. Noklakstēja no nodrošinātāja noņemtais aizslēgs, un Curiļins raidīja lodi krastā uzlēkušā dzīvnieka vingrajā skaustā. Briedis paklupa, nokrita, atkal pielēca kājās. Aizdunēja otra šāviena dārds pār upi, un dzīvnieks pazuda krūmos. Ārkārtīgi uztraukts Curiļins metās upē, augstu pacēlis šauteni. Straume gāza viņu no kājām, bet viņš to pārvarēja un drīz vien bija pretējā krastā. Desmit metrus no ūdens augstajā zālē bija redzams melni brūns ķermenis. Curijins uzmanīgi piegāja tam klāt un pārliecinājās, ka zvērs beigts. Briedis gulēja, atmetis uz ragiem atbalstīto galvu, priekšējās kājas ceļgalos bija ieliekušās. Dzīvnieka lieliskais varenīgums bija jūtams arī sastingušajā ķermenī.

Curiļins nebija īsts mednieks. Nometies uz vienu celi, viņš noglaudīja brieža purnu, nožēlodams notikušo. Lai bija kā būdams, bet sešpadsmit pudu lieliskas gaļas grozīja ģeologu likteni. Atspiedies pret šautenii, Curijins piecēlās, paskatījās apkārt un ierau- dzija uz upes vēl vienu aizsprostu ceturtdaļ kilometra lejup. Tālākais upes ceļš slēpās biezā meža sukā. Tomēr šī suka vienā vietā vērtās zemāka, un tur bija redzama kalnu nogāze, kas piegāja tieši pie upes.

«Ja upe ietecēs aizā, sāksies kritumi, bet aizsprosti izbeigsies,» Curiļins nodomāja. Viņš ātri uzšķērda briedi, paņēma lūpas, sirdi, gabalu gaļas, atzīmēja vietu ar garu kārti un pārgāja upi pa augšējo aizsprostu, pie reizes to rūpīgi apskatījis.

Bagātīgais gaļas ēdiens sākumā ceļiniekus padarīja vēl nespēcīgākus, bet citu rītu Curiļins un Sultanovs kļuva manāmi žirgtāki.

* * *

Aiz pēdējā aizsprosta Moiero uzņēma savos ūdeņos no labās puses lielu upi. Ieleja sašaurinājās, no rudenīgajām balteglēm plankumaino, melni dzelteno kalnu atradzes noslīga pie upes, kuras straume aizvien paātrinājās. Nespodrais, svinpelēkais ūdens līmenis it kā elpoja, slaideni paceldamies un nolaizdamies. Oļainie zemes ragi slējās gaisā kā cietokšņa vaļņi. Sēres, koki, melnie straumes izgrauzumi ātri devās atpakaļ. Te klintis pievirzījās gluži tuvu, iešalcās viļņi, visa upe pārklājās strūklainām vagām un smailām putu sekstltēm. Odens applūdināja plostu, kas peldēja pa ātro straumi. Dažas satraukuma pilnas minūtes, un plosts atkal iznāca rāmi viļņojošā ūdens plašumā.

Ātrā virzīšanās uz priekšu uzmundrināja nogurušos cilvēkus. Beidzot viņus pilnā merā pārņēma prieks par gūto uzvaru.

Paies laiks — un tūkstošiem cilvēku ieradīsies še, kur viņi abi mocījās mežu un purvu gūstā. Darba varenība sastigos nepārejamus zemes plašumus ceļos, iztīrīs mežus, nosusinās purvus. Taigas tumšajā klusumā iespiedīsies mašinu troksnis un spilgtā elektriskā gaisma.

* * *

—  Sergej Jakovļevič, telegrama no Hatangas! Laikam no Curiļina.

—  Ko? Dodiet ātrāk !— Profesors steidzīgi atplēsa un izlasīja telegramu. Tā viņam izkrita no rokām.

— Nekas, es pats pacelšu… Ejiet, viņiem klājas labi, brauc mājās.

Palicis viens, Ivašencevs vēlreiz izlasīja īso tekstu: «Viss, ko meklējām, atrasts, atgriežamies ar lidmašinu, veseli. Curiļins, Sultanovs.»

Profesors Ivašencevs piecēlās un zemu palocījās telegramas blankai, ko viņš bija saudzīgi uzlicis uz galda.

NURI-Deštas observatorija

Bremzēs skaļi iešņācās gaiss, venmērīgā riteņu klaboņa pārgāja nepārtrauktā dunoņā. Aiz vagona loga pacēlās sniega putekļu mākonis.

Apakšpulkvedis brī'tiņu paraudzījās logā un atkal pagrieza galvu pret kara jūrnieku.

—   Nē, vecākais leitnant, — viņš teica, — es neesmu ar jums vienis prātis. Varbūt jūs tā spriežat tādēļ, ka esat jūrnieks. Bet es nevaru tā spriest. Ja jau runāt par prieku, tad tagad es pazīstu tikai vienu vienīgu prieku — prieku par izdevušos kara operāciju. Es, ziniet, karoju no paša kara sākuma un esmu pārliecināts, ka saglabāšu savus ieskatus, kamēr nebeigšu karot. Bet līdz tam uz sirds kā nenoveļams akmens gul apziņa, ka karš turpinās. Vai tā nav, Fedosejev? — Apakšpulkvedis ar roku pieskārās pretim- sēdošā tankista celim.

—   Pareizi, biedri apakšpulkvedi! Es domāju tāpat — tas atsaucās. — Vai jūs sen karojat? — Viņš jūrniekam vaicāja.

—   Tas nav galvenais, — apakšpulkvedis pārtrauca. — Es domāju, lieta ir tā, ka viņiem, jūrniekiem, atrodoties uz jūras, ir tikai netieša darīšana ar ienaidnieku. Kara šausmas, tās šausmas, kas mums, sauszemes karotājiem, jāredz uz katra soļa pilsētās un ciemos, pa kuriem pārstaigājis karš, viņiem jūrā nav sastopamas. Bet tas taču karā ir visbriesmīgākais! Ja jūs paskatītos uz mūsu ilggadīgo, mierīgo pūliņu sagraušanu, uz ugunsgrēkiem, uz bumbu saplosītiem mierīgiem iedzīvotājiem, uz mirstošiem bērniem, — tad jūs nerunātu par prieku.

Apakšpulkvedis sadrūma, novērsās un sāka raudzīties logā.

Jūrnieks, savu sarunas biedru baigās vaļsirdības mazliet samulsināts, klusēja. Kupejas logs zemās, norietošās saules staros sārtoja. Vilciens paātrināja gaitu un traucās bez apstājas, nesdams savus pasažierus pretī jauniem cīņas likteņiem …

Jūrnieks izgāja gaitenī un apsēdās uz atsitamā soliņa, domādams par kara neizdzēšamajām pēdām cilvēku dvēselēs.

Viņam līdzās nostājās kupejas kaimiņš, jauns, garš artilērijas majors. Jau pirmo reizi ar viņu tiekoties, jūrnieku pārsteidza apvaldītā enerģija, kas dvesa no visa majora vingrā un slaidā auguma. Acis, kas šķita sevišķi gaišas stipri iedegušajā sejā, bija apbrīnojami mierīgas, bet to dziļumos zaigoja kaut kāds spēks, ko jūrnieks pašā sākumā apzīmēja kā neatlaidīga dzīves prieka izpausmi, — prieka, kas droši paslēpts aiz pierastās, stingrās stājas.

Majors sniedza jūrniekam roku. — Ļebedevs, — viņš sacīja — es dzirdēju jūsu sarunu ar kaimiņiem un viņu uzbrukumus jums. Man patika, ka jūs aizstāvat cilvēka tiesības uz prieku. Es domāju, ka jūsu sarunu biedriem taisnība. Bet taisnība, protams, arī jums. Tāda ir dzīves dialektika. Prieka sajūta tagad cilvēku apciemo retāk nekā citas jūtas… Jo vairāk tādēļ, ka cilvēka prieks dažu labu reizi atkarīgs no iemesliem, kas pirmajā acumirklī gluži neizskaidrojami.

Pavilcinājies, viņš piebilda:

—  Es jums pastāstīšu interesantu notikumu, kurā man pašam gadījies darboties līdzi, un vēl gluži nesen.

Satumsa. Viņi iegāja kupejā un ieņēma savas vietas uz augšējiem nodalījumiem. Cieši aizvērtie aizkari piešķīra kupejai, ko vāji apgaismoja viena vienīga spuldzīte, sevišķi omulīgu izskatu. Jūrnieks gulēja uz augšējā nodalījuma pretī majoram un klausījās stāstu, kas bija tik ļoti nepiemērots apkārtējai iekārtai, ka brīžiem apziņa it kā sašķēlās uz pusēm, aizlidodama uz tālu, saulainu un plašu zemi…

—   Mani iesauca trešajā kara mēnesī, — majors Ļebedevs stāstīja. — Nepārtrauktās kaujās es nostaigāju grūto atkāpšanās ceļu. Septiņus mēnešus ienaidnieka lodes un šāviņu šķembas mani saudzēja. Nav vērts atstāstīt visu pārdzīvoto… Pirms kara es biju ģeologs, mūsu nepadevīgās dabas pielūdzējs, sapņotājs, ieizēm tāls dzīvei. Ārkārtīgās kara grūtības apdullina mierīgu dvēseli, postījumi un zvērības, ko manā dzimtajā zemē nodarīja okupantu bari, mani gandrīz salauza. Bet tomēr es visu pārvarēju un drīz vien kļuvu norūdīts un ļauns, kādi bija simtiem manu cīņas biedru. Un likās, ka mana sapņainība mani atstājusi uz visiem laikiem. Es kļuvu ciets, drūms. Dvēselē bija palicis kaut kāds tukšums, — tukšums, kas piepildījās tikai kaujās, satiekoties ar ienaidnieku vai manu bateriju veiksmīgos uzlidojumos.

Martā mani nopietni ievainoja, un man uz vairākiem mēnešiem bija jāizstājas no ierindas. Piespiedu bezdarbība vēl vairāk palielināja manu noslēgtību: es sāku vairīties no ļaudīm.

Pēc ārstēšanās slimnīcā dabūju atvaļinājumu, un mani sūtīja atpūsties uz kurortu Vidusāzijā. Es protestēju, centos pierādīt, ka nepieciešams mani steidzami sūtīt atpakaļ uz fronti, stāstīju, ka esmu gluži vientuļš — nekas nelīdzēja.

Vārdu sakot, jūlija beigās es atrados vilcienā, kas mani rāva pāri plašajām Kazachstanas stepēm pretī svelmainai saulei.

Bieži naktīs es stāvēju pie atvērta loga. Vējš, kas smaržoja pēc vērmelēm, sauss un svaigs, draudzīgi mani apvēsmoja. Vieglā stepes tumsa pasvītroja līdzenuma senatnīgo neapdzīvotību. Bet es, es viss biju tur — tālu rietumos.

Tomēr dabas aizmūžīgais miers darīja savu, un brauciena nedēļas beigās es iekšķīgi kaut kā atmaigu, bet galvenais — sāku ar lielu uzmanību skatīties uz apkārtējo pasauli.

Pabraucot garām Arisai, dienas smacīgums sakveldētajā vagonā vērtās mokošs, un es vēlā naktī ar prieku izkāpu nelielajā piestātnē. Sanatorijas autobusam bija jāpienāk tikai otrā rītā. Dienvidu nakts liego dzestrumu negribējās mainīt pret naktsmājām stacijas zālē. Es apsēdos uz čemodānā pie laternas staba un, ieelpodams nakts svaigumu, skatījos apkārt. Vilciens uzkavējās. Pasažieri laternu gaismā pastaigājās pa čirkstošo granti. Aizsmēķējis papirosu, es vēroju pasažierus.

Jaunava, kas vairākas reizes pārgāja pār peronu, pievērsa manu uzmanību ar zaļa tērpa, sarkanīgas bronzas iedeguma un pelnaini gaišu matu skaistu saskaņotību.

Viņā bija kaut kas tāds, kas viņu atšķīra no pūļa. Arī patlaban atceros savu pirmo iespaidu: laikam gan tas bija priecīgs, pēkšņs un viegls spirgtums, kas pārpilnām pildīja visu viņas būti.

Viņa, bez šaubām, kādu meklēja. Lūk, viņa apstājās, papurināja īsos matus un, pacēlusi pret laternu apaļo seju, jocīgi piepūta lūpas. Sajutusi manu vērīgo skatienu, jaunava vaļsirdīgi paskatījās uz mani, novērsās un gāja atpakaļ.

Vilciens aizgāja; pēdējā vagona sarkanā uguns pazuda tumšo pauguru starpā: laternas, atskaitot divas, nodzisa. Es vēl brīdi pasēdēju uz sava čemodānā apklusušās piestātnes mijkrēslī. Sirdī pirmo reizi pēc ilga laika bija kaut kā mierīgi — vai nu no dzestrās tumsas, kas bija apkārt, vai no naksnīgās stepes plašuma izjūtas.

Man kļuva vēsi un ne labprāt gāju uz staciju. Mazā telpa bija vāji apgaismota. Aiz zemās koka starpsieniņas ievainoto noda- lJjumā neviena nebija. Atvērtajā logā brīvi traucās vējš. Es atlaidos uz sola, bet gulēt negribējās. Pustumšajā zālē noklaudzēja viegli soļi. Es pagriezos un pazinu jaunavu, ko biju saticis uz perona. Viņa palūkojās uz gulošo uzbeku aizņemtajiem soliem un nedroši pienāca pie mana nodalījuma starpsienas. Es piecēlos viņai pretī un aicināju iekārtoties uz brīvā sola. Jaunava pateicās un apsēdās uz sola, atmetusi galvu un cieši pierāvusi ceļgalus. Ar viņas ierašanos šī stepē pamestā piestātne man nelikās vairs tik pelēka. Jaunava it kā netaisījās gulēt. Es nolēmu viņai vaicāt dažus parastus ceļojuma jautājumus, uz kuriem viņa atbildēja īsi un nelabprāt. Un tomēr, mes pamazām sākām sarunāties. Tatjana Nikolajevna jeb vienkārši Taņa bija Taškentas austrumu valodu institūta aspirante un pavadīja ekspedicijā slavenu archeoloģijas profesoru. Profesors pētīja senas astronomiskas observatorijas drupas, kas celta pirms divi tūkstoš gadiem kalnu grēdas priekšā, divisimt kilometru no piestātnes. Taņas uzdevumos ietilpa restaurēt un pārtulkot arabu uzrakstus, ko atrada uz drupu sienām un atsevišķiem akmeņiem.

—   Vai jums neliekas smieklīgi pēc frontes, pēc tā — viņa viegli piedūrās manai rokai, kas karājās saitē, — ka cilvēki patlaban nodarbojas ar tādām lietām?

Viņa samulsusi paskatījās manī.

—   Nē, Taņa, — es atbildēju. — Esmu bijušais ģeologs un ticu zinātnes augstajai nozīmei. Un vēl: tas nozīmē, mēs ar biedriem labi sargājam mūsu zemi, ja jums iespējams nodoties savam darbam, kas tāls karam.

—   Lūk, kā jūs domājat! — Taņa pasmaidīja un apklusa, nogrimusi domās.

—  Jūs teicāt, ka observatorija tālu stepē. Kā tad jūs nokļuvāt šeit? — es atjaunoju pārtrūkušo sarunu.

Taņa diezgan sīki man pastāstīja par ekspediciju uz seno observatoriju. Ekspedicijas sastāvs nebija liels: profesors, Taņa un viņas piecpadsmit gadu vecais brālis, kas strādāja par plānu uzņēmēju. Strādniekus bija grūti sameklēt. Kaut gan bijusi vēlēšanās ekspedicijai palīdzēt, tuvākais kolchozs atsūtījis tikai divus vecīšus. Bet pēc divām darba nedēļām vecīši aizgājuši atpakaļ uz savu kolchozu. Citi atteikušies nākt, un tā drupu attīrīšanas darbs pārtraukts. Profesors aizsūtījis uz savu institutu vēstuli ar lūgumu atsūtīt vienu zinātnisko palīgu, kas palicis Taškentā sagatavot disertāciju, lai izdarītu dažas nesarežģītas attīrīšanas un nobeigtu darbu. Taņa, lūk, atbraukusi šim biedram pretī. Aizgājuši jau divi vilcieni, bet neviens neatbraucis. Taņa aizsūtījusi uz Taš- kentu telegramu un gaida rītu atbildi.

—    Tas, lūk, ir viss, — jaunava teica, aizturēdama apbēdinā- juma nopūtu. Cik tas viss neveiksmīgi! Ja jūs zinātu, kāds interesants darbs un kāda brīnišķīga vieta ir Nur-i-Dešta! …

—   Kā jūs teicāt? — es pārvaicāju.

—    Nur-i-Dešta — tas ir observatorijas drupu nosaukums. Tas nozīmē — «Tuksneša gaisma».

—    Bet, ja šī vieta tik brīnišķīga, kā jūs sakāt, kādēļ tad jūsu vecīši aizbēga?

—    Tur mēdz būt apakšzemes grūdieni, diezgan stipri un bieži. Apkārt viss dreb, kaut kur dziļi zemē atskan spēcīga dunoņa, no drupu sienām birst sīki akmentiņi un zeme. Mllsu strādnieki šos grūdienus noturēja par lielas zemestrīces vēstnešiem, kurā visi ies bo jā …

Es pārdomāju viņas vārdus un, kad atkal gribēju viņai kaut ko vaicāt, tād redzēju, ka Taņa klusi gulēja, noliekusi galvu uz pleca.

Es uzmanīgi pabāzu satīto šineli Taņai zem sāniem, bet pats pārgāju uz tuvējo solu, apgulos un aizmigu…

Kad pamodos, jaunavas nebija. Zālē bija sanākuši1 cilvēki, kas mazo telpu pildīja saviem raibajiem apmetņiem un svešas valodas skaņām.

Es nomazgājos un gāju pēc ziņām par autobusu. Nekā iepriecinoša es nedabūju zināt: autobuss nokavējies, un to varēja gaidīt tikai pēc pusdienas. Es gāju paklaiņot pa piestātni, cerēdams kaut kur satikt Taņu. Apgāju apkārt ēkai, izgāju stepē, bet saule, kas sāka stipri kveldēt, atdzina mani atpakaļ piestātnes dārziņa ēnā. Jau no tālienes ieraudzīju Taņas zaļo tērpu pie telegrāfā ieejas. Jaunava domīga sēdēja uz akmens lieveņa zem akacijas.

—   Labrīt. Vai saņēmāt telegramu? — es vaicāju.

—    Saņēmu … Semjonovs iestājies armijā, un tātad neviens pie mums neatbrauks. Ko lai es saku Matvejam Andrejevičam? Viņš tā cerēja!

—   Kas ir šis Matvejs Andrejevičs?

—    Mans priekšnieks, profesors. Es jums vakar par viņu stāstīju, — jaunava teica ar tikko manāmu sapīkumu. Te man prātā iešāvās doma, no kā pēkšņi kļuva līgsmi.

—    Klausieties, Taņa, ņemiet mani par palīgu! — Es sacīju. Nez vai es būšu sliktāks par jūsu vecīšiem.

Taņa izbrīnījusies paskatījās manī.

—   Jūs? .. Bet jums taču jāārstējas. Un turklāt… meitene apmulsa, apstādinājusi skatu pie manas rokas, kas karājās saitē.

Es uztvēru viņas skatu, izņēmu roku no saites un izdarīju dažas straujas kustības.

—    Nebaidieties, Taņa, roka man darbojas, bet saitē karājas, lai nenotirptu. To nevar ilgi turēt nolaistu uz leju, — es paskaidroju. — Es taču nebraucu ārstēties, bet veseļoties. Vai tad nav vienalga kur? Jūs taču pati lielījāties, ka vieta esot laba, šī jūsu Nur-i-Dešta?

Jaunava vilcinājās. Viņas pelēkās acis bija kļuvušas jautras.

—   Viss būs labi, — es jokodams turpināju, — ja tikai viņš, — jūsu profesors, mani neturēs pie svētā Antonija barības …

—   Nu, ko jūs! Ēdamā mums daudz! Bet kā tad tomēr būs ar jūsu sanatoriju? Turklāt ceļš uz turieni grūts…

—   Ar ko tad tas grūts? Jūs taču ceturto reizi taisāties to braukt.

—    Neskatieties, ka es neesmu liela, — esmu stipra, — Taņa atbildēja. — Vai jūs zināt, kā tur nokļūt? No šejienes līdz Molo- tova vārdā nosauktajam sovchozam iet automašīnas — tas ir simt divdesmit kilometru. No sovchoza mums parasti dod zirgu līdz Tuz-Kuļa ciemam — tas tāds mazs kolchozs, — ceļš uz to sliktāks par sliktu: smiltis un akmeņi. Bet no Tuz-Kuļa jādabū kamielis un kilometri trīsdesmit jābrien pa sausām smiltīm. Nevaru ciest jāšanu ar kamieli: sēdi it kā uz milzīgas mucas un šūpojies uz priekšu un atpakaļ kā vēzeklis. Bet kamielis, ziniet, iet taisni četrus kilometrus stundā, ne mazāk un ne vairāk.

Man Taņa nebija ilgi jāpārliecina. Un vēl krietnu brīdi pirms saules rieta tukšs trīstonninieks, lēkādams pa ceļa nelīdzenumiem, aizrāva mūs uz dienvidaustrumiem no zilganās sniega kalnu svītras — uz pretējo pusi no sanatorijas. Mēs sēdējām uz grīdas pie kabīnes, jautri saskatīdamies, sarunāties nebija iespējams: skaties tik, ka nenokod mēli1 . Aiz mašinas vērpās pelēks visbiezāko putekļu mākonis, izplūda un apslēpa pakalnus, aiz kuriem palika piestātne. Pēc stundām trijām tumšā papeļu svītra, kas neskaidri rēgojās apvāršņa malā, mūsu priekšā pašķīrās, atklādama divas baltu mājiņu rindas, atdalītas ar platu kā laukums, taisnu ielu. Piramidveidīgās papeles slēja augšup taisnas zaļu torņu rindas, bet pa labi un pa kreisi uz ciematu gāja slīpas nogāzes, uz kurām kā sari auga gaišdzelteni čija pušķi.

Mašina apstājās pie burbuļojoša arika1 , netālu no sovchoza

1 Ariks — apūdeņošanas kanalis.

kantora. Man vēl tagad patīkami atcerēties šā tālā sovchoza vienkāršo, sirsnīgo viesmīlību. Mēs nolēmām braukt iespējami vēlu: dzestrā nakts ir pats labākais braukšanas laiks. Ieraudzījusi uz ceļa lielu tarantasu, Taņa klusi iesmējās.

—  Jūs esat izdevīgs palīgs, Ivan TimofejeviČ: redz, kāds jums gods, tarantasā vedīs.

Sovchoza agronoms, kas arī brauca uz kolchozu, uzņēmās kučiera pienākumus; mēs ar Taņu iesēdāmies kurvī un sākām braukt pretī liegam vējiņam. Mūs apņēma tumša stepe zem zemām, siltām zvaigznēm.

Drīz es jutu, ka Taņas plecs aizvien biežāk sāka piedurties manam plecam. Bet pēc tam arī sprogainā galviņa mierīgi novietojās uz mana pleca. Laiks gāja. Samtainais vējiņš izlaida saltos nagus. Ausmas dzestrums neļāva mums pienācīgi aizmigt.

Tuz-Kujas kolchozs man nelikās patīkama vieta. Kailais paugurs ar retām, nesen stādītām papelēm bija nosēts zemām mājiņām, kas bija apmestas ar sarkanbrūnu mālu. Pulksten sešos vakarā mēs devāmies smiltīs, un mums līdzi nāca pavadonis ar kamieli, kas nesa pārtiku. Es nolēmu sekot Taņas piemēram un gāju viņai blakus kājām. Zemie smilšu pauguri bija apauguši kaut kādiem ziliem dzelkņiem. Iet nebija viegli, un es brīnījos par savas ceļa biedres izturību. Kājas grima irdenajā masā, no smiltīm sitās smacīgs karstums, — viegli varēja iedomāties, kāda te bija iešana karstajās dienas stundās. Pēc īsas atdusas mēs vēlās vakarblāzmas gaismā iegājām saksaula1 biezokņos. Mana pulksteņa mirdzīgā ciparnīca rādīja ceturksni uz vienu, kad izbeidzās smiltis, un kājas atvieglotas sajuta akmeņainās stepes cieto zemi.

Augstu tālumā bija redzama sarkana uguntiņa, ko apņēma zeltainu gaismas putekļu mākonis.

—  Tas ir ugunskurs laukumā pie teltīm, — Taņa paskaidroja. — Nez, kādēļ mūsējie tik ilgi nomodā, — laikam gaida mani.

Tumsā atskanēja dzidra zēna balss:

—  Matvej Andrejevič, Taņa atbraukusi!

Es iepazinos ar profesoru ugunskura gaismā. Tas bija mazs, apaļš cilvēks, ar četrstūrainu seju. Viņa gudrās acis aizslēpa lieli, biezi aceņu stikli. Es mazliet aizkavējos, dzīdams tuvāk ugunskuram kamieli, kas turējās pretī. Profesors, sasveicinājies ar Taņu, sauca uz manu pusi:

—       Parādieties, Semjonov! Ko jūs tur slēpjaties? Pastāstiet, kas notiek Taškentā.

Es iegāju ugunskura apspīdēta lokā. Profesors atrāvās atpakaļ, pabīdīja acenes un paskatījās uz Taņu.

—   Kas tas tāds?.. Bet kur tad Semjonovs?

—       Semjonovs neatbrauca, — Matvej Andrejevič, — Taņa atbildēja vainīgā balstiņā.

—        Neko nesaprotu. Kas tie par jokiem? — profesors sāka skaisties.

Es piegāju pie viņa un, sniegdams roku, nosaucu savu vārdu. Pēc tam īsumā paskaidroju savas ierašanās iemeslu.

—        Ko jūs? Kā tas tā? Jūs esat majors, ievainots, ordeņnesis. Nav ērti, mans draugs, nav ērti, — profesors rūca, sirdīgi paskatīdamies uz Taņu.

Viņa klusēja.

—   Un beidzot jūsu roka… Hm … lim … Vai tad jūs varēsit strādāt? No jums gan, Taņa, es nesagaidīju tādu vieglprātību!..

Es iesmējos, pakampu ar veselo roku no kamieļa noņemto smago saini un viegli pacēlu pāri galvai. Taņas brālis izsaucās «urā». Taņa sāka sist plaukstas. Profesors kļuva it kā pielaidīgāks.

—   Nu, nu, ko man ar jums darīt?

—Izmēģiniet darbā… Nederēšu, dzeniet projām, — es pazemīgi teicu.

Taņa iespurdzās. Profesora acenes paspīdēja, pievērsdamās viņai.

—   Ak, šīs sievietes! Mūžam viņas… citādi nekas, bet tiklīdz parādās glīts karavīrs — tā pagalam! Nu, labi, dzeriet tēju, iekārtojieties, gan jau redzēsim.

Galu galā viss nokārtojās. Kad profesors dabūja zināt, ka esmu ģeologs un tātad radniecīgs archeoloģijai, tad pavisam aizmirsa manu negaidīto ierašanos.

Citu rītu Nur-i-Deštas observatorija man tiešām likās neparasti patīkama vieta. Uz augsta, akmeņaina pakalna stāvēja pus- apaļa siena, kuras pakaļējā pusē pacēlās zems tornītis. Sienu malas augšā sedza divas masivas ailes, kas balstījās uz bieziem, kubveidīgiem pamatiem. Kubu starpā bija saglabājušies skaisti, arabu stilā celti vārtiņi, kur uz tirkiza fona bija vēl palikušas zelta šifru raksta pēdas. Starp tornīti un ailēm bija izrakta dziļa piituve, pārklāta ar tufu. Piltuves lielāko daļu aizpildīja uz leju ieliekts astronomiskā kvadranta[29] loks, kas nolaidās un atkal pacēlās divās joslās ar iedobumu vidū. Uz loka sānsienām bija iekaltas kaut kādas zīmes un iedalījumi. Lokam līdzteku uz leju gāja sīki, rūpīgi izkalti pakāpieni.

Profesors observatorijā neuzkavējās.

—   Te mēs jau visu esam izpētījuši, — viņš man sacīja. — Tagad mūsu darba vieta būs, lūk, tur. Un viņš pamāja ar roku uz sienas labā spārna galu, kur gaisā slējās sagruvušo aiļu atliekas un stāvēja tievs tornītis ar smailu galotnīti. — Astronomisko novērojumu ēka, kā redzat, labi saglabājusies. Nu, protams, kvadranta loka bronzas daļas un citus rīkus mongoļi sen izlaupījuši. Bet tur, kur mēs turpināsim pētījumus, laikam bijusi instrumentu, zvaigžņu karšu un grāmatu glabātava, bet varbūt arī astronomu dzīvojamā telpa. Daja ēkas izcirsta klintī. Tur ir kaut kādas ejas, akas un apakšzemes alas, kuru nozīme mums vēl jānoskaidro.

Virsējā uzbūve sabrukusi, drumslu un smilšu kaudzes aizsprosto apakšējās ejas un līdz šim man nav skaidra priekšstata par šo ēku. Tā drīzāk līdzinās mazam cietoksnim nekā observatorijai Nu ko tad, ķersimies klāt… Un ar šiem vārdiem profesors panira zem velves, kas bija apbiruši smiltīm un apklāta ar nokaltušu zāli. Mēs visi trīs viņam sekojām.

Kvadrātveidīgās telpas pustumsā zem ailes bija patīkams dzestrums. Es apbruņojos ar instrumentu, līdzīgu platam kapājamam duncim — ketmenim un pēc profesora norādījumiem sāku attīrīt zemes un akmens gabalu aizsprostojumu, kas bija radies no nākamās velves nosēšanās. Es centos, cik spēju, sviedri man plūda aumaļām, zemes kaudzes, ko es izmetu, augtin pieauga kameras abās pusēs. Profesors, ļoti apmierināts, lika man atpūsties un nomainīja mani kopā ar Taņu. Nosvīduši un noputējuši mēs rakāmies vēl ilgi, kamēr beidzot iekļuvām zemā, plašā pagrabā, ko tikko apgaismoja akmeņu spraugas velves griestos. Profesora un Taņas uzmanību tūlīt saistīja kādas gludas akmens plātnes, kas bija kaktā saliktas kaudzītē. Man tumšajā, tukšajā pagrabā nebija nekā interesanta, un es sāku apskatīt citas ar to savienotās telpas. Šauras kā spraugas bezdurvju ejas savienoja vēl trīs pagrabus, kuriem, pretēji pirmajam, bija augsti griesti. Tie visi bija pilnīgi tukši, tikai otrā pagraba galā kā resns cilindrs bija redzama kāda būve no ļoti blīvi saliktiem pelēkiem akmeņiem. Gar cilindra ārējo malu augšup vijās sagruvušas, šauras kāpnes, kuru gals pazuda akmensgabalu jūklī, kas bija aizbēruši augšējo kvadrātveidīgo lūku. Cilindra apakšējā daļā rēgojās mazi, melni lodziņi, pa kuriem pat žurka nevarētu ielīst. Es ielūkojos vienā no tiem un ilgi raudzījos melnajā tumsā, līdz kamēr man likās, ka redzu kādu vāju atblāzmu. Es paskatījos vēlreiz un atkal ieraudzīju tikko manāmu spīdumu. Pasaucu profesoru. Viņš nelabprāt atrāvās no plātņu apskatīšanas un nāca man līdzi. Es vērsu viņa uzmanību uz cilindrisko celtni, bet profesors neizrādīja nekādu interesi.

—  Skatieties, Taņa, — viņš teica jaunavai, kas nāca nopakaļ, — tā ir ārējā tornīša pamatne, — tā, kas izskatās pēc minareta. Tas vienīgais palicis pāri, celts no visstiprākā diabaza.

Uz manu piezīmi par kaut ko spīdīgu iekšpusē, profesors atbildēja:

—   Nu, kas tur var būt? Kāds podiņa gabals iekritis. Tornītī kāpuši pa ārējām kāpnēm, bet tukšums iekšā atstāts tikai mate- riala ekonomijas labad, ieejas uz iekšu nav.

Viņš dzīrās iet atpakaj, bet pēkšņi apstājās.

—   Ehē! Tas tiešām svarīgi!

Un profesors norādīja uz sagruvušo pagraba sieniņu aiz spraugai līdzīgo durvju izciļņa. No gruvešu apakšas bija tikko ieraugāms pakāpiens — acīm redzot sākums kāpnēm, kas veda kaut kur lejup.

—  Redziet, Taņa, es jums teicu, ka jābūt vēl trešajam stāvam, pašam apakšējam. Šī ir pirmā eja lejup, ko mums izdevies atrast. Tagad rakņāsimies šeit. Cik pulkstenis, Ivan Timofejevič? — profesors pēkšņi atguvās.

—   Drīz būs pieci.

—   Nu, nu, tādēļ man tā gribas ēst. Iesim ātrāk.

Augšā mūs saņēma sauss karstums un žilbinoša gaisma. Pēc krēslas, kas valdīja velvēs, acu priekšā ņirbēja. IZs palaidu Taņu un profesoru pa priekšu un apstājos, lai no observatorijas paugura labāk apskatītu apkārtni. Uz līdzena laukuma, no paugura pa kreisi, stāvēja mūsu divas teltis. Sis pakalns pacēlās astoņu tādu pašu pakalnu grupas vidū, kas bija apauguši ar retu un asu zā!i, kura nemaz nelīdzinājās mūsu ziemeļu līgsmajai, zaļajai zālei. Caur tās saraino segu spīdēja ar melnu un rupju granti apbērtu akmeņu stūrainie izciļņi. Akmeņi, kas bija izspiedušies cauri plānajai augsnas kārtai uz tā paugura, kur stāvēja observatorija, bija citādā, gaišākā krāsā. Tādēļ observatorijas paugurs krāsas ziņā spilgti atšķīrās no pārējiem melnajiem brāļiem.

Deviņi pauguri bija saspiedušies kopā uz bezgalīgā līdzenuma, kas dienvidpusē pamazām vērtās zemāki, bet no rietumiem pa labi, gandrīz pie paša apvāršņa, bija redzama tālu sniega kalnu robainā svītra. Tai pašā pusē līdzenumu šķērsoja šaura, līkumaina lente, kas laistījās kā tērauds: no kalniem plūstošā upīte tecēja apkārt observatorijas pauguram un, atvirzīdamās uz austrumiem, izzuda smiltīs. Ap observatoriju, lejā, izplētās dzeltena 6tepe, izraibināta ar sudraboto vērmeļu un zilu dzelkšņu krūmiņiem. Tālāk uz ziemeļiem stepi gar smilšu malu apjoza sak- saulu tumšā lente.

Pāri galvai pletās miers, plašums, tīrais kalnu gaiss, smagā karstuma zilgme …

Cik izdevīgi bija iegrozījies liktenis, atvezdams mani šurpl Kas tad vēl šobrīd vajadzīgs manai dvēselei? Mani satvēra priecīga samierinātība ar sevi un ar dabu.

—  Ivan Timofejevič! — atlidoja Vjačika, Taņas brāļa, sauciens, — pusdienās!

—   Kur jūs palikāt? — Taņa mani saņēma ar jautājumu. — Bet es brīnišķīgi izpeldējos un gribēju arī jums ieteikt. Tūlīt ēdīsim pusdienas, bet peldēšanos atļiksim līdz vakaram.

Pēc azaida un nelielas atpūtas mēs atkal gājām rakņāties: atrakt profesora atrastās kāpnes. Tās veda uz plašu gropi, kas bija izcirsta smilšakmenī un līdz augšai aizbērta ar dažādiem gružiem. Spriežot pēc tā, cik lēni virzījās darbs, bija skaidrs, ka vajadzēs vairāk dienu mūsu kopīgo pūju, lai atraktu kāpnes.

Pabeidzis darbu, es Taņai atgādināju viņas solījumu. Viņa mani veda pa šauru taciņu gar upītes krastu uz otra pakalna piekāji. Es klusēdams gāju viņas pēdās, klausīdamies straujā ūdens, kas sašķaidīja saules gaismu ņirbīgās šaltis, vienmērīgajā troksnī. Pie upītes likuma, augstā, viļņu izskalotā krastā, Taņa apstājās.

—   Pasēdiet šeit, pagaidiet mani. Mēs ar Vjačiku uztaisīsim aizdambējumu, tā ka ūdens sniegsies līdz jostas vietai.

Taņa pagriezās un ātri pazuda aiz krasta izciļņa. Bet es no- gūlos asajā zālē, ļaudams seju dzestrajai, vieglajai vēja pūsmai. Upītes burbuļošana ieauklēja snaudā.

—   Vai aizmigāt? Nāciet ātrāk! Cik brīnišķīgi!

Jautrā, spirgtā Taņa stāvēja manā priekšā — nevainojams jaunības daiļums, sadraudzigs ar ūdeni un sauli. Es pielēcu kājās un nokāpu no augstā krasta, kur atradu mazu aizdambējumu pretī nelielam smilšu liedadziņam. No zemā labējā krasta šo pirmatnējo vannu kā sargkareivji aizsargāja divi līki kociņi. Es ātri iemācījos peldēt uz muguras, cīnīdamies ar saltā ūdens spiedienu. Pelde mani lieliski atspirdzināja. Pie telts mūs jau gaidīja profesors un Vjačiks ar tēju.

—   Kā patika peldēšanās? — profesors vaicāja. — Bet nu pārbaudīsim ģeologu! Vai jūs upītē nekā neievērojāt! Nē? Nu, mans dārgais major — pakarojāt un visu aizmirsāt! Šīs upītes senais nosaukums, kas saglabājies chronikās, ir Ekika, kas nozīmē kar- neols. Gultnes oļos reizēm rodami skaisti akmentiņi — pie gadījuma apskatiet.

Apakšējā stāva atrakšana izrādījās sarežģītāka, nekā mēs domājām. Slīpi uz leju ejošā grope pastāvīgi piesērēja ar birstošo zemi un akmens drumslām. Es strādāju jau četras dienas no rīta līdz vēlam vakaram. Muskuļi piebrieda ar jaunu spēku. Nemanot, bez paša gribas, ar mani notika dīvaina pārvērtība. It kā no man pašam nezināmiem dvēseles dziļumiem pacēlās jūtas, jaunas, svaigas kā pavasara zaļums, — tādas pašas bezgalīgi mierīgas un gaišas kā apkārtējā daba. Mani pārņēma pārgalvīgs dzīves prieks: es gandrīz aizmirsu nogurumu un neapmierinātību. Miesa, kā tam arī jābūt ar katru ideāli veselu cilvēku, man neeksistēja, ne ar ko nelika sevi just, atskaitot dzīvības enerģijas pārplūduma baudu.

Patlaban es šīs sajūtas saskaldu atsevišķos elementos, toreiz tas bija citādi un izpaudās, taisnību sakot, paasinātā sajūsmā par vietu, kurā atradās Nur-i-Deštas drupas. Es lauzīju galvu, cenzdamies izprast tveicējošā lokā dusošo tuksnešaino akmens pakalnu un skumjo drupu, līdzenās stepes un sausās smilts burvības noslēpumu. Es dalījos savos iespaidos ar Taņu un profesoru. Viņi bija ar mani vienis prātis.

— Es, jāatzīstas, nekā nesaprotu, — Matvejs Andrejevičs sacīja, — zinu tikai, ka nekad neesmu juties tik labi kā šeit.

Par maz sacīts — labi, — Taņa uztvēra. Es, piemēram, esmu gaiša prieka pārpilna. Man liekas, ka šī senā observatorija ir — templis, nu, nevaru to tik skaidri izsacīt — zemes, debess, saules un vēl kaut kā brīvajā plašumā netverami izkūstoša, nezināma un daiļa templis. Esmu redzējusi daudz ievērojami skaistāku vietu, bet nevienai no tām nepiemīt tāda varena burvība kā šīm šķietami vienaldzīgajām drupām. ,

… Vēl viena grūta diena beidzās ar tumsu, bet gulēt negribējās.

Pienāca nakts. Mēs apgūlāmies pie ugunskura. Melnā jumola zenitā virs mums mirdzēja zilā Vega; rietumos kā pūces acs dega zeltainais Arkturs. Piena ceļa zvaigžņu putekļi vizēja kā kausēts sudrabs.

Lūk, tur, zemu pie apvāršņa, deg asiņainais Antaress, bet vairāk pa labi tikko saredzams nespodrais Strēlnieks. Tur atrodas teiksmainā zvaigžņu riteņa Galaktikas[30] centrs — mūsu pasaules centrālā saule. Mēs nekad to neredzēsim — milzīgas melnas vielas aizkars sedz Galaktikas asi. Un tur, šais tumšajās pasaulēs, droši vien arī mīt dzīvība, sveša, daudzveidīga. Un tur daudz lielākā skaitā dzīvo mums līdzīgas būtnes, apveltītas ar domas varenību, tur, pat prālam nepieejamā tālumā… Un es, nekā nenojauzdams, skatos uz šīm pasaulēm skumdams, neskaidras nojautas satraukts, ka cilvēku cilti nākotnē gaida lieli likteņi. Lieli, jā, kad izdosies tikt galā ar tumšajiem, zvēriskajiem spēkiem, kas vēl valda uz zemes, truli, lopiski sagrauj un iznīcina cilvēka gara vērtīgos sasniegumus.

—  Vai jūs guļat, Ivan Timofejevič? atskanēja profesora balss.

—    Nē, es skatos zvaigznēs… tās te ir sevišķi skaidras un tuvas.

—   Jā, observatorija celta ar jēgu, te gaiss ir neparasti dzidrs. Kaut gan gandrīz visās Vidusazijas vietās debess ir dzidra un spilgta. Ne velti šejienes tautas — labi zvaigžņu novērotāji. Ziniet, kirgizi Polārzvaigzni sauc par debesu Sidraba naglu. Pie šīs naglas piesieti trīs zirgi. Zirgam pa apli dzenas pakaļ četri vilki un nekādi nevar to panākt. Bet, kad panāks, tad būs pasaules gals. Vai tas nav dzejisks Lielā Lāča griešanās attēlojums?

—   Cik brīnišķīgi, Matvej Andrejevič! Atceros, kaut kur lasīju par dienvidu puslodes debesīm. Augstu, kur spīd Dienvidu krusts, Piena ceļā atrodas spožs zvaigžņu mākonis, bet tam blakus pilnīgi melns plankums — milzīgs tumšās vielas bumbierveidīgs sakrājums. Pirmie jūras braucēji to sauca par Ogļu maisu. Lūk, sena australiešu leģenda šo plankumu sauc par atvērtās rīkles bedri, debesu caurumu, bet cita leģenda stāsta, ka tas ir ļaunā iemiesojums australiešu strausa emu izskatā. Emu gul Dienvidu krusta zvaigžņu koka pakājē un uzglūn oposumam, kas paglābies šā koka zaros. Kad emu noķers oposumu, tad būs pasaules gals.

Tiešām apbrīnojama leģendu līdzība divās pilnīgi! dažādās tautās, dažādās zemes lodes pusēs! Kā pēc tam var runāt par kaut kādām dziļām, pamatnīgām cilvēku rašu atšķirībām! Austrālieši un kirgizi — ko vēl vairāk!

—   Lūdzu paskaidrojiet man, Matvej Andrejevič, kas un kad būvēja Nur-i-Deštu, šo «ar jēgu celto» observatoriju, un kādēļ tā tādā tuksnesīgā vietā?

—   Te strādājuši uiguru astronomi, arabu gudrajo mācekļi. Nu, bet tuksnesīga šī vieta kļuvusi pēc mongoļu iebrukuma. Tās drupas, kas te apkārt, ir dzīvojamo mītņu atliekas. Pirms septiņsimt gadiem te, bez šaubām, bijusi bagāta, apdzīvota vieta. Lai uzceltu tādu observatoriju, daudz jāzina un jābūt turīgam.

Profesora stāsts pārtrūka. Kaut kas bija noticis. Es sākumā neaptvēru, kas īsti. Otrs grūdiens lika sajust, ka zeme zem mums sakustējās — it kā pa virsu būtu pārskrējis akmens vilnis. Gandrīz vienā un tai pašā laikā mēs izdzirdējām attālu dunoņu, kas it kā nāca no dziļumiem zem mūsu kājām. Trauki kastē šķindēja, pagales ugunskurā izjuka. Grūdieni sekoja cits citam.

Viss beidzās tikpat negaidīti, kā bija sācies. Klusumā, kas iestājās, varēja dzirdēt, kā pa nogāzēm vēlās sakustinātie akmeņi un kaut kas bira observatorijas drupās.

Citu rītu, tiklīdz mēs ieradāmies ikdienišķajā darba vietā, mūs pārsteidza negaidītas pārgrozības, ko bija radījusi nakts zemestrīce. No apakšas pa daļai izraktais zemes aizsprosts kreisajā pusē bija nosēdies un sagruvis, labajā sienā atsegdams padziļu nišu, ko apjoza sasmailināta, bultveidīga arka. Nišas dibenā, putekļu un pielipušu zemes piku klāta, rēgojās akmens plāksne, uz kuras bija iegriezts nepieradušajai acij pilnīgi nesaprotams zīmju savijums arabu kufas rakstā[31]. Iepriecināti par jauno atradumu un tai pašā laikā apbēdināti par jauno kāpņu apbērumu, mēs ātri attīrījām uzrakstu, kas tik ilgus gadsimtus bija slēpies zem sausās un putekļainās zemes. Burti uz gludās, zilganās plāksnes bija padziļināti un pārklāti ar kaut ko līdzīgu glazūrai, ļoti skaistā oranžkrāsā ar zaļu atvizmu. Taņa un profesors ņēmās atšifrēt uzrakstu, bet mēs ar Vjačiku atkal sākām attīrīt kāpnes.

Matvejs Andrejevičs atlieca plecus un skaļi nopūtās.

—   žēl, nekā svarīga! Tiesa, vēsturē uzglabājušos ziņu apstiprinājums. Uzraksts skan, ka pēc tādas un tādas pavēles, tādā un tādā gadā, Kovusa mēnesī, — vai tas arabiski Strēlnieks, Taņa?

—   Jā!

—  Tātad novembrī pabeigta būve Nur-i-Deštas apvidū, pie Ekikas upes, uz pakalna — kāda, Taņa?

—   Ne visai saprotu nosaukumu — kaut kas līdzīgs mirdzošajam biķerim.

—   Kāda poēzija! Uz Mirdzošā biķera kalna, agrāko ķēniņkrā- sas raktuvju vietā. Ahā, tas no jūsu specialitātes, major. Kur tad šo raktuvju pēdas un ko te varēja atrast?

—   Nezinu, neesmu manījis nekādas raktuves.

—   Vai jūs kādreiz esat bijis ģeologs? — profesors pa jokam sašuta.

—   Pagaidiet, Matvej Andrejevič. Atrakšu jums kāpnes, tad atlaidiet mani dažas stundas paklejot. Varbūt arī ģeologs noderēs. Citādi mans ikdienas maršruts tikai viens: — upīte — pagrabs, upīte — telts.

—   Aha! — profesors iesmējās. — Esat pabijis ģeologa ādā — deguns vienmēr zemē… Bet jums taisnība: vērts paziņot izejamo dienu. Rītu neraksim, pastaigājieties, papētiet, Taņa, protams, nodarbosies ar veļas mazgāšanu. Nē? Ar ko tad? Arī paklejot, pamācīties ģeoloģiju? Hm …

—   Bet kas tur uzrakstā tālāk, Matvej Andrejevič? — es pārtraucu profesoru.

—     Bet tālāk nāk: par piemiņu diženajam darbam darināts šis uzraksts un iemūrēta sena vāze ar celtnes aprakstu.

—  Bet, profesor, vāzes atrašanai taču būtu liela nozīme observatorijas pētīšanā?

— Protams. Bet kur tā iemūrēta, tas nav teikts. Skaidrs, ka pamatos. Kā to atrast? Pat kāpnes atrakt nevaram.

* * *

—  Sarkanos lieciet šeit, Taņa. Tas ir karneols, senatnē ļoti cienīts akmens, kam it kā piemītot dziednieciskas spējas.

—  Sarkano ir visvairāk. Bet, lūk, skatieties, kāds skaistums! — meitene izsaucās. — Vai to jūs atradāt? Caurspīdīgs un laistās kā pērle!

—   Hialits, visvērtīgākā opala Šķirne. Varat no tā izgatavot sev saktu.

—   Man nepatīk saktas, gredzeni, auskari — nekas, atskaitot aproces. Bet, ja jūs man to iedāvināsit vienkārši tā … paldies.. . Bet kādēļ jūs ņēmāt šos trīs akmeņus — nespodrus, nelabus?

—  Ko jūs, Taņa! Vai tā var nopelt manu labāko atradumu? Skatieties! — Un es iegremdēju neizskatīgo, balto oli ūdenī. Akmens kļuva caurspīdīgs un sāka zilgani zaigot.

—   Cik tas skaisti! — jaunava brīnījās.

—   Ahā, nedaiļais akmens izrādījās ar burvju spējām. To arī senatnē ieskatīja par burvju akmeni — tas ir hidrofans, citādi saukts par «pasaules aci». Tas stipri porains un tādēļ sausā stāvoklī necaurspīdīgs. Tiklīdz poras piepildās ar ūdeni, tas kļūst caurspīdīgs un ļoti skaists. Tās visas kvarca pasugas; to ir vēl daudz šķirņu un dažādās nokrāsās, dažādā vērtīgumā un skaistumā.

—   Ko jums deva mūsu šīsdienas ekskursija, — Taņa vaicāja.

—   Tagad man ir priekšstats par šīs vietas strukturu. Tiesa, tā neizrādījās interesanta — senie graniti un melno kvarcītu* slāņi, kam cauri iet kvarca dzīslas. Pakalns, uz kura stāv observatorija, nedaudz atšķiras no citiem: tas radies no kaut kādiem ļoti blīviem, stiklveidīgiem kvarcitiem. Skaistie akmeņi upītes gultnē palikuši no kvarcita izskalojuma — dzīslās, plaisu tukšumos un sanesumos laikam diezgan daudz kalcedona un opala.

—   Bet kur tad krāsu raktuve, par ko runā uzrakstā?

—   Nezinu. Jūs pati redzējāt — nekur ne vismazāko pēdu. Varbūt tā paslēpta zem observatorijas drupām.

—  Slikti, Matvejs Andrejevičs atkal smiesies! — Taņa secināja.

—   Laiks atgriezties: redziet, saule riet. Jau tā pāriesim mājās tumsā.

Uz rieta sarkanā fona pakalnu apaļie kamieši izcēlās asiem siluetiem. Pilnīgs vēja trūkums pasvītroja apkārtējo smilšu dziļo klusēšanu. Kad mēs no vakarpuses nokļuvām līdz observatorijas pauguram, rieta pēdējā atblāzma jau bija izdzisusi.

Pār mums atvērās melns izplatījuma bezdibenis ar tajā izkaisītiem tālo uguntiņu miljoniem.

Drupas, tikko saskatāmas zvaigžņu gaismā, mūs saņēma klusēdamas. Tikai miega putns kaut kur tālumā melodiski kliedza. Naktī te bija neomulīgi; mūs pārņēma neskaidra briesmu nojauta, un mēs gājām zagdamies un čukstēdami, it kā bīdamies kaut ko uzmodināt, kas snauda drūmo sienu starpā.

Piepeši es jutu, ka dienas nogurums kaut kur pagaist, dodams vietu spirgtumam. Sausais, nekustīgais gaiss par spīti siltumam,

Kas dvesa no sasildītajām sienām, šķita neparasti svaigs. Patīkamas, tikko sajūtamas adatiņas reizēm pārskrēja pār ādu.

—       Es nemaz neesmu piekususi, — Taņa man iečukstēja, pievirzīdamās tik tuvu, ka gandrīz skāra mani ar plecu. — Te kaut kas gaisā.

—        Jā, es teiktu: gaiss tāds kā pie dinamomašinas. Pataustiet savus matus, Taņa.

Taņa pārvilka ar roku pār matiem, mēģinādama tos saglaust, un tajā pašā mirklī daudz vissīkāko zilu dzirkstelīšu pazibēja zem pirkstiem.

—       Kā pirms negaisa, — Taņa sacīja, — tikai debesis skaidras, un smacīguma nemaz nejūt, gluži otrādi…

—        Savādi. Vispār šai vietā daudz neizskaidrojama … — es iesāku un pēkšņi ieraudzfju vāju zajganu spīdumu, kas pavizēja kaut kur sienas izlauzumā. Mēs jau bijām pienākuši pie galvenās celtnes ar kvadranta loku. Es sāku vērīgi skatīties un ieraudzīju, ka ar tikko manāmu atblāzmu spīd daži uzraksta burti uz vārtiņu iekšējās sienas.

—       Skatieties, Taņa! — Es pievedu savu ceļa biedri pie sienas sagruvušās daļas. Necaurredzamajā aiļu tumsā bija skaidri saredzami burtu izliekumi, ko ietvēra zaļgani dzeltens spīdums.

—       Kas tas ir? — jaunava satraukti nočukstēja. — Te apkārt daudz uzrakstu, bet tie nespīd.

—   Šie visi uzraksti laikam iecirsti zeltā?

—   Pareizi, — Taņa apstiprināja.

—        Bet šis… Vienu acumirkli… — Es uzmanīgi ielīdu pa vārtiņiem un aizdedzināju sērkociņu. Noslēpumainais spīdums acumirklī izdzisa. Apdrupušā siena stāvēja akla manā priekšā. Bet es tomēr paguvu ieraudzīt veselu palikušu podiņa gabalu, apklātu ar gludu glazuru, kur bija ievilkti oranžzaļi burti.

*— Tie nav iecirsti zeltā, bet tādā pašā emaļā kā pie kāpnēm pagrabā.

—       Iesim ātrāk, paskatīties! — jaunava strauji lika priekšā, bijuši observatorijā naktī, jūs vai profesors?

—   Iesim, — es pievienojos un vaicāju: — Vai jūs kādreiz esat

—   Ne, ne reizi.

—       Tad, lūk, ko — iesim vispirms uz nometni, — tikai pagaidām nesakiet neko profesoram. Paēdīsim vakariņas. Bet, ja esat nogurusi, es rīkošos viens.

—       Ko jūs, kāda tur daļa nogurumam? Viss tik noslēpumains, interesants!

—   Ļoti labi. Tikai noruna, Taņa: profesoram ne vārda. Es pats vēl neko nesaprotu, bet, ja mēs ar jums aizdomāsimies līdz kādam izskaidrojumam, tad Matvejam Andrejevičam rītu būs pārsteigums.

Jaunavas siltā, stiprā roka saspieda manējo. Mēs ātri nokāpām no pakalna laukumiņā, kur, kā parasti, dega neliels ugunskurs. Parūcis uz mums par vakariņu nokavēšanu, profesors mani sāka izvaicāt par gājiena rezultātiem. Kā jau Taņa bija sagaidījusi, uz manu nabaga galvu sāka birt profesora labsirdīgā zobgalība, tiklīdz Matvejs Andrejevičs dabūja zināt, ka es tā ir neesmu atradis krāsu raktuves pēdas.

—   Labi, labāk nevaicāšu, ko jūs ar Taņu tumsā atradāt. Nu, nu, neskaistieties! Rādiet savus akmentiņus… Cik daudz kar- neola… Ja mēs dažas dienas pastrādātu, tad savāktu pilnu maisu. Tagad karneolam maza vērtība: vēl viens no daudziem piemēriem, ka mūžu tecējumā aizmirst cilvēces pieredzes gudrību. Agrāk visā Tuvajā Āzijā šo akmeni vērtēja tikpat augstu kā labākos dārgakmeņus. No tā gatavoja aproces, krelles, saktas. Un ticēja, ka karneols cilvēku pasarga no daudzām kaitēm. Bet visinteresantākais, — izrādās, ka šī ticība ir kas vairāk nekā vienkārša māņticība. Es nesen uzzināju… — Profesors apklusa, domīgi apskatīdams sarkano akmeni ugunskura gaismā.

—   Ko jūs uzzinājāt, Matvej Andrejevič, stāstiet, — Taņa lūdza.

—   Ļoti vienkārši. Mediķi sākuši izmēģināt ārstēšanu ar kar- neolu. Izrādās, ka tam gandrīz vienmēr piemīt radioaktivitate[34], vāja, var teikt, gandrīz niecīga, līdzīga cilvēka organisma radioaktivitātes devai. Bet tieši tādēļ, ka karneolā radija tik niecīgas pazīmes, tas labvēlīgi iedarbojas uz nervu sistēmu, atjaunodams tajā kaut kādu līdzsvaru, vai — skaidri nezinu.

»Radijsī» mani satvēra neskaidra jausma, un galvā kā viesulis sagriezās domas par elektrisko izlādēšanos, par spīdošajiem uzrakstiem, oranždzeltenām krāsām. Es nepacietīgi pielēcu augšā, bet tūlīt savaldī'jos un steidzīgi izvilku papirosu.

—  Kas jums notika, it kā kāds jums būtu iedzēlis, Ivan Timofejevič! — profesors izbrīnījies vaicāja: — Nu ko, laiks iet gulēt. Rīt ķersimies agrāk klāt, droši vien atraksim eju. Dariet kā vēlaties, bet mēs ar Vjačiku liksimies uz auss.

Mēs ar Taņu palikām divatā. Es nervozi smēķēju, gaidīdams, kamēr profesors aizmigs, un mēs varēsim paņemt sveces, lai nakti izpētītu Nur-i-Deštas observatorijas noslēpumu.

Beidzot Taņa sadabūja divas sveces, bet es no instrumentu kaudzes izvilku smagu lauzni.

—   Kam tas? — jaunava brīnījās.

—   Noderēs. Piepeši ievajadzēsies atvelt nost akmeni, izlauzt kādu plāksni…

Apakšā, akmens pagrabos, valdīja pilnīga tumsa. Pa labi pazīstamo ceļu mēs virzījāmies uz priekšu taustīdamies, neaizdedzinot gaismu. Iegriezāmies pa labi spraugveidīgā ejā, aizkļuvām līdz kāpņu nišai. Taņa iekliedzās: uz lielās plāksnes ļoti vāji, bet tomēr pilnīgi saredzami spīdēja kufas burtu savijums. Tāda pati zeltaini spīdoša svītriņa aizvijās pa kāpņu arkas izcilni.

—   Tā, saprotu, — es skaļi nodomāju: — te dienā maz gaismas.

—   Nu, un kas tad? — Taņa nepacietīgi vaicāja.

—   Nevaicājiet man patlaban, kamēr es neatrisināšu visu uzdevumu. Iesim augšā, kvadrantā. Mēs droši vien vēl sastapsim spīdošo uzrakstu atliekas. Pagaidiet, dodiet svecil Ieskatīsimies šeit.

Es atcerējos noslēpumaino blāzmojumu astronomiskā torņa pamatnes iekšienē, ko redzēju pirmā dienā, un nolēmu mēģināt iekļūt pamatnē. Sāku ar lauzni uzmanīgi izgriezt blakus citām blīvi gulošo akmens siju virs šaurās ventilācijas spraugas. Padodamies manām neatlaidīgajām pūlēm, akmens sakustējās. Es spēcīgi uzspiedu un, paraudams akmeni uz savu pusi, izvilku to no mūrējuma. Otrs atdalījās vieglāk — izveidojās caurums, pietiekami liels, lai tajā iebāztu galvu un roku ar sveci.

Sveces liesma apgaismoja šauro, apaļo torņa iekšieni, kas gāja tālu augšup, tumsā. Pa kreisi, tieši pretī caurumam, ko biju izlauzis, atradās plats, aptēsts akmens, bet uz tā, pārklāts bieziem putekļiem, stāvēja liels, putekļains trauks, neskaidri zaigodams caur noputējušo glazuru.

—   Vāze, Taņa, vāzei — es iekliedzos un atdevu jaunavai vietu pie izlauzuma.

—   Nevar ielīst. Kā mēs dabūsim rokā? — viņa vaicāja, apspiezdama priecīgu nopūtu.

—   Tūlīt! — Atraduma iejūsmināts, es ātri tiku galā vēl ar diviem akmeņiem. Tikko ielīdu torņa iekšienē, es ātri atrāvos atpakaļ: pa labi un aiz akmens, uz kura stāvēja vāze, rēgojās akas tumsība. Akā veda šauri pakāpieni, kas spirālveidīgi uzvijās augšā līdz kādam tornīša iekšējās dajas izcilnim. Es pa caurumu padevu vāzi jaunavai un sacīju:

—   Pagaidiet mani, Taņa. Es nokāpšu lejā.

—   Nē, nē, es iešu jums līdzi: kas zina, kas tur ir… — Un viņa samulsusi aprāvās. Mūsu acis sastapās, un es… Nu, vārdu sakot, es nokāpu lejā, rokām atspiezdamies pret akas sienām, un palīdzēju Taņai, kas man sekoja.

Aka nebija dziļa. Kaut gan tā nemaz nebija aka, bet nelīdzena, mazliet slīpa klintī izcirsta eja. Cauri vieglajam apģērbam mūs apņēma aukstums. Bet tas nebija saltais, sastāvējušais apakšzemes gaiss — tīrs un svaigs, tas līdzinājās ar ozonu bagātajam kalnu virsotņu gaisam. Dažu metru dziļumā eja paplašinājās un pārgāja lielā, nesamērīgā alā ar izrakņātām sienām, izvagotām ar šaurām vadziņām, kas vijās uz dažādām pusēm. Es jau zināju, ko meklēt: kaut kur krama un kvarca slānekļos, vadziņas dibenā bija palikuši nelieli ietriepumi, citrondzeltenā un oranžā krāsā.

—   Lūk, te ari krāsu raktuve, Taņal Tikai krāsas nebūt nav vienkāršas.

Mēs uzkāpām augšā. Neklausīdams Taņas protestiem, es izdarīju svētuma zaimošanu — aiznesu vāzi, nesagaidot ausmas. Cieši piespiedis pie krūtīm smago vāzi, es uzmanīgi liku soli, bīdamies paklupt. Dārgo atradumu mēs atstājām pie vārtiņiem un lēni apstaigājām visu celtni. Izrādījās, ka man taisnība: vēl dažās vietās mēs atradām kaut kādu zīmju spīdēšanu. Spīdošās svītriņas bija arī uz kvadranta loka.

Nokāpuši pie upītes, mēs uzmanīgi nocēlām trauka vāku. Iekšā bija tikai putekļi. Tad mēs vāzi apmazgājām no ārpuses un bez trokšņa aiznesām uz telti, nolikām pie profesora galvgaļa, jau iepriekš priecādamies, cik viņš no rīta būs izbrīnījies un pārsteigts.

—   Nu, bet tagad stāstietl — man tieši ausī čukstēja Taņa. Es tik un tā negulēšu, iekām nedabūšu zināt.

Atgājuši no telts, mēs nogulāmies krastā pie upītes, kas, melodiski burbuļodama, ietecēja tumšajā stepē.

—   Viss izrādās ļoti vienkārši, Taņa: te ir urana1 rūdu atradnes un tātad ir arī rādijs. Šie dzeltenie plankumi ir urana okeri. No tiem keramikā iegūst ļoti izturīgās glazuras ar spilgtām un tīrām krāsām: oranžu, dzeltenzaļu, olivu. Urana rūdas sastopamas satecēs, kvarcitu plaisās, un tās izstrādātas jau senatnē, bet

J Urāns — pēdējais elemonts Mende|ejeva tabulā (Nr. 92) ar vislielāko atoma svaru. Vienmēr atrodams dabā ar radīja piemaisījumu.

rādijs, rādijs! — bez urana tas, droši vien, niecīgos vairumos izkaisīts gaišo kvarcitu kramainajā masā. Un es domāju, ka viss observatorijas paugurs, kas sastāv no šiem kvarcitiem, izstaro radija emanaciju[35]. kvarciti laikam nedaudz radioaktivi. Radija sāļi, sajaukti ar citiem minerāliem, dod neparasti izturīgas, spīdošas krāsas. Patlaban, sevišķi karā, šos spīdošos sastāvus plaši lieto. Izrādās, ka senie astronomi arī zinājuši šo noslēpumu un varbūt pats nosaukums Nur-i-Dešta — «Tuksneša gaisma» arī saistīts ar observatorijas dīvainajām parādībām. Rādijs vēl maz izpētīts. Mēs zinām, ka tas jonizē gaisu, uzkrāj elektrību un ozonu, nogalina mikrobus, padara nekaitīgas indes. Tagad es saprotu, kur slēpjas šīs vietas neparasti priecīgā iedarbe: milzīgā, radioaktivā kvarcitu masa, no virsas citu iežu neapklāta, rada lielu vājas radioaktivas izstarošanas laukumu acīm redzot tādā dozā, kas vislabvēlīgākā cilvēka organismam. Atcerieties, ko profesors stāstīja par karneolu. Bet šodien, valdot bezvējam, radies lielāks radija emanacijas uzkrājums nekā parasti. Mēs ar jums šonakt to tūlīt manījām. Kāds negaidīts un interesants atklājums, vai ne? — Un es uzliku savu roku uz jaunavas rokas.

—   Jā, interesanti, — Taņa izvairīgi teica un ātri piecēlās. — Nu, jāiet gulēt, ir jau vēls…

Taņas pēkšņā dzedruma samulsināts, es paliku krastā. Visas manas domas grozījās ap negaidīto atklājumu. Es atradu aizvien jaunus un jaunus savas nojausmas pierādījumus un vēl ilgi gulēju tumsā. Beidzot es sapinos ķimijas biezokņos un lēnām aizsoļoju uz savu guļas vietu.

Mani pamodināja skaļi profesora saucieni. Vāze bija iznesta gaismā. Samtainās, zaļimelnās, spīdošās emaļas raksts vijās starp spilgtām oranžas, brūnas un olivkrāsas svītrām. Tādus brīnišķīgus glazūras toņus varēja dot tikai urana savienojumi, un mana sirds priecīgi iepukstējās. Jauns nakts atklājuma apstiprinājums žilbinošā dienas gaismāl

Es izstāstīju profesoram visus savus apsvērumus. Vajadzēja redzēt zinātnieka priecīgo uzbudinājumu. Es piebildu, ka radio- aktivie izstarojumi varbūt vērta gaisu tieši virs pašas observatorijas vēl tīrāku.

—   Nu, te jūs gan ķerat par daudz tālu, — profesors runāju pretī. Bet, kas zīmējas uz mūsu stāvokli, tad esmu ar jums gluži

vienis pratis. Sī vieta nav tikai gaismas vieta, bet arī līgsmes vieta. Bet kādēļ Taņa mums šodien tāda bēdīga! Kas noticis?

—   Nē, ko jūs, Matvej Andrejevič, man nekas nav noticis.

Pēc otrreizējas raktuvju apskatīšanas mēs atgriezāmies

darbā pie kāpnēm. Pret novakari izdevās attīrīt nelielu caurumu, pa kuru mēs visi pēc kārtas ielīdām iekšā. Tur bija apakšzemes telpa, kas sastāvēja no vairākām kamerām. Nezinu, ko tā deva archeologam, bet manuprāt pagrabs bija tikpat tukšs kā visi citi, ko biju redzējis agrāk.

Vakara vējš traucās pa stepi; pār tēraudaino stepes zāles segu mutuļoja rožaini putekļi. Profesors ar Vjačiku gāja pa priekšu, bet Taņa domīgi palēnināja soļus un palika viņiem nopakaļ. Es panācu meiteni un uzmanīgi paņēmu aiz rokas.

—   Kas jums noticis, Taņa? Jūs vienmēr tāda jautra, dzīva — un piepeši… Man liekas, jūs esat pārvērtusies pēc mūsu vakardienas atklājuma.

Jaunava cieši paskatījās man sejā.

—   Nezinu, vai jūs sapratīsit vai ne, bet es teikšu… Nur-i-Dešta tiešām ir līgsmes vieta, lln es domāju, ka šī līgsme ir manī, rodas no manis, ka esmu stipra, brīva, priecīga. Te ierodaties jūs, — meitene pārtrauca runu: — drūms, ierāvies sevī, kara uguns apdedzināts… Un jūs arī kļūstat gaišs, priecīgs … Un pēkšņi, izrādās, ka visam par iemeslu šis rādijs — un tikai… Tātad, ja nebūtu radija, — meitenes balss noslīdēja līdz čukstam, — nebūtu arī šo dienu brīnišķīgā burvīguma senajā observatorijā.

Taņa novērsās, izrāva roku un noskrēja lejā pa pakalnu nogāzi.

Es lēnām gāju viņai pakaļ. Apstājos, paskatījos atpakaļ uz Nur-i-Deštas drupām. «Tuksneša gaisma» — jā, bez šaubām gaisma arī manas dvēseles tuksnesim. Nezudīs, paliks uz visiem

laikiem Nur-i-Deštas observatorijā pavadīto dienu prieks!

** * *

… Un atkal kā daudz reižu dzisa ugunskurs pie teltīm, un pie tā sēdējām mēs ar Taņu. Bet mums līdzās zeltainu gaismu izstaroja senā vāze, sen pagaisušo, bet nezūdošo cilvēka cerību mirdzošais biķeris.

—   Taņa, dārgā, — es sacīju — te atdzīvojās mana dvēsele, un tā atvērās… jums pretī. Kas zina, varbūt zinātnes turpmākajos sasniegumos radioaktivo vielu ietekmi Uz mums sapratīs dzi

ļāk. Un kas var galvot, ka mūs neietekmēs vēl daudzi citi izstaro- jumi — nu, kaut vai kosmiskie stari. Lūk, tur, — es piecēlos un pacēlu roku pret zvaigžņotām debesim, — varbūt ir visdažādākās enerģijas straumes, kas līst no izplatījuma melnajiem dzijumiem … tālo zvaigžņu pasauļu daļiņas.

Taņa piecēlās un strauji pienāca pie manis. Meitenes dzidrajās acīs atspoguļojās pelnaina zvaigžņu gaisma.

Augstu pāri mūsu galvām, šķeldams Piena ceļa gaismas mākoņus, mirdzēja izplēties Gulbis, izstiepis garo kaklu mūžīgā lidojumā uz nākotni.

PAGĀTNES ĒNA

Nu, beidzot! Jūs mūžīgi nokavējaties! — jautri izsaucās profesors, kad viņa kabinetā ienāca Sergejs Pavlovičs Ņikitins, jauns, bet jau plaši pazīstams ar saviem atklājumiem, paleontologs[36].

—  Man šodien bija ciemiņi. Tieši no Lauksaimniecības izstādes — divi diži kalnu gani no austrumu stepēm, un te ir ari viņu dāvana — aiz cienības pret zinātniekiem: redziet, melone, milzīgi liela, dzeltena. Un kā smaržo! Baudīsim to kopīgi, kā to lai saka … uz ievērojamo ganu veselību.

—   Vai jūs mani tādēļ aicinājāt, profesor?

—   Jūs esat Joti nepacietīgs, jaunais cilvēk! Pagriezieties pa kreisi, lūk, uz tā galdiņa.

Ņikitins ātri piegāja pie mazā galdiņa kabineta stūrī. Tur uz pelēka kartona bija rūpīgi salikti gludi, tumšbrūni prāvu izrakteņu kaulu gabali. Paleontologs paņēma vienu no tiem, padauzīja ar nagu, pagrieza otru pusi. Viņš pēc kārtas apskatīja visus astoņus gabalus, ļoti smagus, blīvus, piesātinātus ar kramu un dzelzi. Ilggadīgā prakse skeleta anatomijā Ņikitinam Jāva -uzreiz domās papildināt, restaurēt trūkstošās kaulu daļas, un aiz to raksturīgās formas viņa priekšā radās vesels tā vai cita izmiruša dzīvnieka skelets.

—   pirmais atradums Savienībā. Kaut kas jādara, lai pateiktos Šiem ganiem.

—   Ak, jūs domājat dot viņiem prēmiju. Viņi taču, mans dārgais, bagātāki par mums visiem. Vaicāja, vai mums kaut kā nevajagot no viņu kolchoza? Nē, te ir tīra interese par zinātni. Viņi rīt atkal atnāks, grib ar mums satikties. Gribēja vēl atnest kaut kādu tur siļavu. Nu, ņemsim sadalīsim melonīti un mierīgi apspriedīsimies.

Ar smaržīgas melones šķēli rokā Ņikitins notupās pie milzīgās kartes, kas karājās pie kabineta sienas, vērīgi skatīdamies kreisajā apakšējā stūrī, kas bija izraibināts sīkiem punktiņiem — bargo smilšu zīmi. Vecais zinātnieks pārliecās pār atzveltnes malu, sekodams Ņikitina pirkstam.

— Šis milzīgais dinozauru kaulu lauks ir apmēram šeit, — ļaunais paleontologs runāja, — trīssimti piecdesmit kilometru no Taldisai avotiem. Tur tuvumā Bisektas akas. Būs jābrauc pa smiltīm līdz Laijili pakalniem, tālāk akmeņains tuksnesis un vietām stepe.

Zilbīga saules gaisma, atspulgodamās no zemo ēku baltajām sienām, griezās acīs. Ņikitins, slimīgi samiedzis acis, gāja pāri preču stacijas plašajam pagalmam, pa mīkstu, dzeltenu putekju oaklāju.

Trīs jaunas automašinas jau bija izbraukušas pa vārtiem un stāvēja rindā ceļa malā, gaidīdamas priekšnieku. To baltie brezenta pārjūmi bija augstu izliekušies. Mašinu spožo laku jau klāja sarkanīgs putekļu pūderis. Gar ceļu, pa platā arika lielajiem akmeņiem burbuļodams strauji tecēja tīrs ūdens, it kā smiedamies par karstumu un putekļiem. Tādā pašā tonī tam klusu pretī murdēja uz maziem apgriezieniem uzvilktie mašinu motori.

Ņikitins ar lepnumu apskatīja savu kolonu — ātrgājēju kara- vanu, nodotu viņa mīļās zinātnes kalpībā. Viņš iesēdās priekšējās mašinas kabinē; noklaudzēja durtiņas; slīpā stabā uzvijās un zeltaini ievizējās putekļi. Mašinas sāka virzīties uz saules izdedzināto pakalnu ziemeļnogāzes klaidā izkaisītās pilsētas baltajiem namiem un zaļajām ielejām.

… Ņikitins, atgriezdamies no vēlās sēdes, lēnām gāja gar klusi burbuļojošo ariku. Pie namiem, zem līdzenās rindās sastājušos koku biezās lapotnes, bija tumšs. Viņš izgāja uz putekļainā ceļa, kas izskatījās pēc gaišas upes.

Taisni viņa priekšā no alejas ēnas, viegli pārlēkusi pāri arikam, uz ceļa iznāca meitene, tērpusies baltās drānās. Viņas kailās, ie- degušās kājas gandrīz saplūda ar krēslaino zemi, un tādēļ likās, ka meitene peld pa gaisu, nepieskardamās zemei. Divas resnas, melnas bizes, spilgti atdalīdamās uz baltās drānas, smagi dusēja uz viņas muguras un ar saviem atrisušajiem galiem noslīdēja līdz pus gūžām.

Ņikitins apstājās, neviļus ļaudamies acumirklīgam domīgu- mam, tad sāka iet ātrāk un drīz atradās pie tā nama lielajiem dēļu vārtiem, kas bija devis patvērumu ekspedicijai.

Plašajā, elektrības apgaismotajā pagalmā Ņikitins ieraudzīja visus ekspedicijas dalībniekus sapulcējušos pie mašinām. Ļaudis par kaut ko jautri smējās. Pat padrūmais vecākais šoferis labsirdīgi smaidīja.

Pie Ņikitina pieskrēja melnacīgā Marusja, ekspedicijas prepa- ratore, kura šais dienās bija ievēlēta par partorgu.

—       Kur jūs bijāt pazudis, Sergej Pavlovič? Mēs nolēmām noturēt sēdi, bet jūsu nav. Gaidījām, gaidījām un tā tas pats no sevis sākās.

—- Liekas, jums jautra sapulce, Ņikitins nosmējās.

—   Tas viss mašinu nosaukumu dēļ! — Marusja atsaucās.

—  Kādu nosaukumu dēļ?

—       Ziniet, mēs nolēmām sākt sacensību mašinu apkalpju starpā. Un tā Mārtiņš Martinovičs ērtības labad ieteica dot katrai mašinai vārdu.

Sarunā iejaucās Mārtiņš Martinovičs, piedzīvojis latvietis, ar apaļām acenēm, izrakumu speciālists.

—       Jūsējo nokristījām par «Zibeni», bet pārējās divas par «Iznīcinātāju» un «Dinozauru».

Uz ielas atskanēja spēcīga trīstoņu taure, vārtos aizdegās un atkal nodzisa melnā ZlS'a lalernas.

Ņikitins izgāja pretim apgabala komitejas sekretaram, ar ko jau ne vienu reizi vien bija ticies ekspedicijas darīšanās.

—       Nu, kad dosities ceļā? — tas vaicāja, spiezdams Ņikitinam roku.

—   Aizparīt.

—       Lieliski, biedri Ņikitin! Bet man pie tevis lūgums. Izrādās, ka tieši pie Bisektas ir asfalta atradnes, — tās jāizpētī. Mani ģeologi uz to pastāv. Ar vārdu sakot, jāpaņem līdzi darbinieks no Ģeoloģiskās pārvaldes.

Ņikitins norūpējies sarauca uzacis. Sekretārs paņēma viņu zem rokas, un abi aizgāja dziļāk pagalmā.

* * *

—   Liekas, būtu viss?

—        Viss, Sergej Pavlovič. Var sākt kraut mašinā mantas ceļam.

—        Rīkojieties saziņā ar Mārtiņu Martinoviču. Uz mūsu «Zibens», priekšējās, — degvielas un instrumentus. Uz «Dinozaura» degvielas, dēļus un teltis. Uz «Iznīcinātāja» ūdeni, produktus un gumiju.

Pa zemām, atvērtām durvīm ieplūda dienas svelmainā elpa Ņikitins, steigdamies uz telegrāfu, savāca somā pa galdu izmētātos papīrus.

—   Vai var? — atskanēja liega sievietes balss.

Durvju žilbīgi spožajā četrstūrī parādījās slaids, tumšs siluets, kura baltā tērpa apgaismoto malu ietvēra degošs oreols. Meitene mazliet pieliecās, ieskatīdamās istabas puskrēslā, un Ņikitina priekšā pavīdēja vakarējās melnās bizes …

Neskaidra nojauta par kaut ko labu iika straujāk iepukstēties Ņikitina sirdij. Viņš piecēlās pretī viešņai, kas turēja rokā nelielu čemodāniņu, un viņi iepazinās.

—   Mirjama, bet kā tālāk? — paleontologs jautāja.

—       Tašmuradova, bet pietiks ar Mirjamu, — meitene pasmaidīja.

—        Nu tad, lūk, Mirjam, — Ņikitins sniedza viņai roku: izvēlieties sev mašinu, kāda patiks.

—       Es vēlētos, ja būtu iespējams, uz «Iznīcinātāja», pie Marus- jas, — Mirjama lūdza.

—       Kā tad jūs jau paguvāt sarunāties? — paleontologs iesmējās, kopā ar Mirjamu iziedams pagalmā.

—       Jā, — Ņikitins piepeši sacīja, — es taču, patiesību sakot, ar jums iepazinos jau vakar. Vakarā, Engelsa ielā …

Mazliet samulsis, viņš palocījās un gāja uz vārtiem, bet meitene nesaprašanā noraudzījās viņam pakaļ.

* * *

Mašinas virzījās zosu gājienā, šūpodamās un nirdamas pa slikto ceļu. Pelēcīgā, līdzenā stepe, apaugusi ar asu zāli, dega zem augstās saules svelmainajiem stariem. Savītušās, bargās debesis bija vienmuļas, bez krāsas, bez jeb viena mākonīša, smagi nokārušās pār līdzenumu. Četras dienas vakaros un rītos vienmērīgi rūca motori. Kaut gan mašinas smiltīs un stepē gāja lēni,

ekspedicija bija attālinājusies četrisimt kilometru no baltās pilsētas un dzelzceļa.

Četrisimt kilometru garajā ceļā mijās augstie smilšu pauguri, akmeņainie pakalni, līdzenā stepe, dzeltenbaltie sāls lauki.

Nevienmērīgi gaudoja pārnesumu zobrati, dobji rūca motori, melnās stūru barankas slīdēja šoferu sviedrainajās, piekusušajās rokās. Kā sirmi dūrniņi aizlidoja neaptveramajā stepē simtiem kilogramu dārgā benzina.

Tikai vienu reizi šai ceļā, vēlu vakarā, augstu pakalnu starpā pacēlās elektrisko uguņu laipnā atblāzma — sēra rūpnīca. Bet tālāk tikai retumis atgadījās apaļas tūbas jurtas — cilvēka pa- gaidmītne šeit, kur pastāvīgs tikai nemainīgais, vienmuļais tuksnesis.

Tikuši garām rūpnīcai, brauca ilgi, izmantodami gaišo mēnesnīcu un pēdējo līdzenā ceļa gabaliņu. Gludie takiri1 spīdēja mēnes- gaismā kā neskaitāmi mazi ezeri. Mašinas paātrināja gaitu, braucot pa to cieto virsu. Stepe naktī likās noslēpumaina un laipna, sevišķi pēc grūtās, lēnās braukšanas pa smiltīm.

Ņikitins deva rīkojumu apstāties nakts guļai tikai tad, kad mašinas atkal sāka nirt pa kulksnām, saceldamas biezus putekļus uz izblīdušo mālu ciņainās virsas.

Nometni spoži apgaismoja automobiļu aizmugurē piestiprinātās elektriskās spuldzītes, bet nakts guļai izraudzītā vieta izrā-

1 Takirs — gluda un cieta māla klāts laukums, bez augiem.

dljās nepievilcīga. Kājas kā blīvā sniegā grima ciņainajā, putekļainajā zemē, no kuras šur tur rēgojās kaut kādas nokaltušas zāles trauslie, kailie stiebri.

Priekšā tikko atšķirami aiz mēnesnīcas aizkara bija redzami Laijili pauguri, — sākums vislielākajam, bezūdens akmeņainajam tuksnesim, kas kaut kur savos dziļumos slēpa izrakteņu milzeņu kapsētu.

Aiz bezgalīgām pakalnu rindām, kas bija nosēti pelēkām akmens šķembām, bija jūtama atšķirtība no pasaules. Ekspedicija pagaisa, it kā aizgāja nebūtībā neskaitamajos pagriezienos, līkumos, nogāzēs un augstienēs. Trīs pelēkas mašinas virzījās garām pakalniem un izbrauca uz klaja, bezgalīga līdzenuma, kas bija apputināts ar plānu, sīku smilšu kārtu. Virs tuksneša trīcēja sakarsēta gaisa dūmakas, kuru šaltis apslēpa un aizplīvuroja nepievilcīgo īstenību.

Ekspedicijas dalībnieku priekšā parādījās vilinoši zili ezeri, brīnišķīgas birzis, tālumā mirgojošas sniegotu kalnu galotnes. Reizēm jūra šļakstēja gluži tuvu pelēko, strupo mašinu degunu priekšā. Viegli, miglaini viļņi meta gaisā baltas putas. Pēc dažām minūtēm jūras vietā pacēlās biezu koku apēnotas baltu māju rindas, līdzīgas tās pilsētas mājām, kas palika tālu dienvidos, aiz smiltīm. Un arī pašu mašinu noteiktās un skaidrās risēs izplūda, te pagarinādamās līdz neticamiem apmēriem, te, gluži otrādi, izauga augstumā un slējās gaisā kā milzīgi ziloņi.

Satumsa. Pēdējo reizi rieta sarkanajos staros parādījās jaunas, spokainas pils augsti zili un zaļi torņi un izgaisa.

«Zibens», saceldams putekļu stabus un ar savām spēcīgajām ugunīm tālu apgaismodams līdzenumu, turpināja ceļu kolonas priekšgalā. Pa šo ceļa gabalu varēja braukt arī naktī. «Dinozaurs» un «Iznīcinātājs» atpalika, lai nenoslīktu putekļos, ko sacēla priekšējā mašina, kā tas vienmēr notika, braucot pa putekļainu apvidu.

Motors vienmuļi rūca, iežūžodams miegā. Ņikitins, sēdēdams kabinē, aizsnaudās, bet viņu drīz uzmodināja aizgumurē sekojošā «Dinozaura» spalgā taurēšana. «Zibens» apstājās. Lēnām piebrauca abas pārējās mašinas.

—   Kas noticis? — Ņikitins vaicāja «Dinozaura» vadītājam.

—   Nevaru braukt, biedri priekšniek, samulsis atbildēja šoferis — visādas blēņas rēgojas.

—   Kas tad?

—  Pareizi, Sergej Petrovič, — šoferi atbalstīja Mārtiņš Martinovičs. — Dienu mirāžās rādās tālumā, bet tagad tieši zem deguna. Taisni šausmas…

—  Bet es taču braucu, — teica vecākais šoferis, «Zibens» vadītājs.

—   Tu brauci pa priekšu, Vladimir, — piebilda pienākušais «Iznīcinātāja» šoferis, — bet mēs aiz taviem putekļiem. Laternas spīd uz putekļiem un rādās, velns zina, kas. Nevar braukt…

—  Ko nu jūs melšat, — vecākais šoferis noskaitās. — Es zinu, reizēm uz putekļiem rēgojas. Bet lai nevarētu braukt…

—   Pamēģini pats… es braukšu pa priekšu! — apvainots izsaucās «Dinozaura» vadītājs.

—   Labi, brauc!.. —

Cilvēki izklīda pa kabinēm, ierūcās starteri. «Dinozaurs», šūpodams augsto pārjūmi, lēni pabrauca garām «Zibenim» un izzuda putekļu mākonī, paātrinādams gaitu. «Zibens» vadītājs nogaidīja, kamēr putekļi nosēdās un laternu gaismā sāka zeltaini vizēt kā reti putekšņi, un sāka braukt līdzi.

Ieinteresētais Ņikitins vēroja ceļu, noslaucīdams apputējušo stiklu. Dažus kilometrus brauca it kā nekas nebūtu bijis, un šoferis zobgalīgi sāka kaut ko rūkt degunā. Mašina gāja vienmērīgi, uzmanība atslāba, bet Ņikitins piepeši sajuta, ka vadītājs strauji pagrieza stūri. Mašina sagriezās. Priekšā bija skaidri redzama milzīga, apaļa bedre, izlikta baltiem podiņiem. Ņikitins izbrīnījies izberza acis. Tālāk, gar abām gaismas gaiteņu pusēm, ko izveidoja laternas, putekļu virpuļos bija izaugušas augstu namu rindas.

Parādība bija tik ticama, ka paleontologs sarāvās. Tai pašā brīdī viņš izdzirda šofera niknu «ptī»! Nami pagaisa, stepe aizplūda melnu un dzeltenu svītru rakstā, bet mašinai līdzās rēgojās melna plaisa. Zobus sakodis, šoferis ieķērās stūrē, mēģinādams pārvarēt redzes māņus. Dažas minūtes — un priekšā izslējās neticami stāvs, aiļains tilts, pilnīgi skaidri saredzams un tik ļoti reāls, ka Ņikitins nemierīgi pagriezās pret šoferi. Bet pēdējais jau bremzēja mašinu. Aiz muguras atskanēja neatlaidīgi «Iznīcinātāja» signāli. Apstādinājis mašinu, šoferis pasmēķēja, izslaucīja acis, pacēla stiklu un spītīgi sāka braukt tālāk. Un atkal, pašā mašinas priekšā, pacēlās aizvien jaunas parādības, bīstami tuvas un realas. Nervu saspīlējums pieauga. «Zibens» bremzēja un svaidījās, mēģinādams izbēgt neesošajiem šķēršļiem, līdz beidzot šoferis, izlamājies caur sakostiem zobiem un apstādinādams mašinu, sāka signalizēt «Dinozauram», kas bija aizbraucis tālu priekšā.

* * *

Novietnē parādību pasaule izgaisa. Nakts aizbīdīja apvārsni tumšā bezgalībā; milzīgi lielas zvaigznes mierīgi mirdzēja un pierastie zvaigžņāju apveidi priecināja ar savu nemainību. Bet dienu, motoru troksnī un mašinu šūpās, atkal zaigoja un trizuļoja krāsainas, fantastiskas parādības, nogurdinādamas smadzenes. Un viss sāka likties nereāls.

Ņikitins ļoti nopriecājās, kad aiz kārtējās mirāžās virmainās sienas ātri pacēlās Arkarlas kalnu drūmās, melnās kontūras. Sākumā to virsotnes ilgi turējās vienā līmenī ar «Zibens» radiatora aizbāzni; pēc tam tās sāka izaugt lielākas, ziemeļrietumos aizsegdamas visu apvārsni. Pavadonis norādīja uz plaisām izraibināto kalnu, kura stāvajai priekšējai nogāzei bija pareizas trapeces apveidi. «Zibens» tūlīt pagriezās tieši uz to. Zeme atkal kļuva nelīdzena, akmens viļņos paceldamās aizvien augstāk un augstāk. Bet, lūk, beidzot, sazveldamies uz sāniem, «Zibens» pagriezās, bremzes iekaucās, un mašina lēnām nobrauca plašā- līdzenumā, milzīgas senas starpkalnu ieplakas dibenā.

Vakaros drūmi slējās tumšās klintis, austrumu pakalnu kraujamajās nogāzēs pacēlās spilgti sarkani smilšakmeņi. Virs līdzenuma lēni lidinājās divi ērgļi.

Pēc pavadoņa norādījuma ekspedicija gar sarkanajām klintīm virzījās uz ziemeļiem. Tur, kur sagāja kopā tumšie un sarkanie Ieži, vajadzēja atrasties Bisektas avotam ar neatminamos laikos izrakto aku.

Ielejas līdzenumā virsa šur tur bija izvagota sekliem izska- lojumiem un bagātīgi nosēta gludiem oļiem, kas bija apklāti ar tuksneša iedegumu. Šie oļi piešķīra augsnai nedabiski tumšu krāsu, kuras fonā saulē kā uguntiņu miriadi dzirkstīja starp oļiem izkaisīti caurspīdīgi ģipša kristāli.

— Stāvi! stāvi! — Ņikitins pēkšņi iekliedzās un ātri izlēca no mašinas. Viņam līdzi metās viņa uzticamie pavadoņi, kas arī bija ieraudzījuši izrakteņus.

Pa kreisi no mašinu ceļa leņķī gulēja viens pret otru divi lieli pārakmeņojušos koku stumbri. Saules spilgtajā gaismā bija skaidri redzama viņu taisnslāņainā koksne un zaru pēdas.

Ap stumbriem un tālāk uz vakariem bija izsvaidīti milzīgi kauli ar tumšu, spīdīgu virsu.

Sajūsminātie pētnieki izklīda pa līdzenumu. Priecīgi satraukti, viņi atrada aizvien vairāk kaulu.

Lieliski uzglabājušies milzīgo zvīņaino kauli apklāja krietnu daļu ielejas. Paleontologi apmainījās priecīgiem izsaucieniem, steigdamies te uz vienu, te otru pusi. Šoferiem un strādniekiem pielipa viņu sajūsma, un tie piedalījās apskatē, jautri brīnīdamies par neparasto skatu.

Tikai daļa kaulu brīvi gulēja uz zemes virsas, citi vēl atradās tumšajā smilšakmenī un oļos, no kā sastāvēja ieplakas augsna. Kauli rēgojās izskalojumos, klāja uz pauguriem atsegto iezi, veselām kaudzēm blīvējās uz plaša laukuma.

Slavenajiem ganiem bija taisnība: viņi bija uzgājuši apjomos neredzētu izmirušo milzu zvīņaino kapsētu, kur bija sakrājušies simtiem tūkstošu dažādu dzīvnieku atlieku. Dīvainu iespaidu atstāja šī sakarsētā, melnā un nedzīvā ieleja, piekaisīta milzīgiem kauliem. Neviļus iešāvās prātā senās leģendas par pūķu kaujām, par milžu kapiem, par plūdos bojā gājušo gigantu bariem. Tūlīt kļuva saprotama arī šo leģendu izcelšanās, leģendu, kuru pamatos neapšaubāmi bija šādu milzīgu kaulu blīvējumu atrašana.

* * *

—   Nav pavairojies?

—   Nē, Sergej Pavlovič.

—   Vajag rakt vēl dziļāk.

—   Dziļāk nevar: tur sākas klints.

—   Klints? — Ņikitins nosvieda piezīmes, pielēca kājās un piegāja avotam.

Pārliecinājies, ka latvietim taisnība, paleontologs juta, ka viņa sirds aiz nemiera sažņaudzās.

Slēpdams bailes, Ņikitins lēnām aizgāja no novietnes uz kai- niem, lai pārdomātu vienatnē. Briesmīgais atklājums radās jau otrā dienā pēc viņa ierašanās ielejā: ūdens, ko deva Bisektas avots, nepietika visai ekspedīcijai. Tā pietika diviem, trim ceļiniekiem ar viņu kamieļiem, bet bija par maz viņa lielajai ekspedicijai. Varbūt, ka avots bijis labs pirms simt gadiem, bet tagad tas izsīcis. Vajadzēja sākt lietot avarijai glabāto ūdeni.,Bet kur ņemt ūdeni atceļam? Nepieciešami, visu pametot, iespējami ātrāk izlauzties uz austrumiem — tur droši vien'ir labas akas, divisimt kilometru tālu. Ja atvestu ūdeni no turienes? Bet tad nepietiks degvielu atceļam.

Šī negaidītā sitiena satriekts, zinātnieks asi izjuta savu nevarību nežēlīgā dabas spēka priekšā. Ko var darīt viņš, visa viņa lieliski noorganizētā ekspedicija bez ūdens? Kur to ņemt šeit, saules nokveldētajos akmeņos, kur nav nekā cita kā tikai senās akas sīkās strūkliņas? ..

Mēģinājums iztīrīt avotu nedeva nekādu panākumu. Vai tiešām šī negaidītā nelaime izjauks tik rūpīgi noorganizēto ekspe- diciju, atraus tai panākumus, liks riskēt ar cilvēkiem?

Noguris drūmās domās, Ņikitins gāja tālāk kalnos. Viņš lēnām kāpa augšup pa nelielu gravu, kas bija dziļi iegriezusies seglvei- dlgā kalna melnajā nogāzē. Sakarsētās, melnās klintis zinātnieku apdvesa ar spēcīgu versmi. Ņikitins apstājās un ieraudzīja Mirjamu. Meitene sēdēja uz akmens, pievilkusi kājas un izliekusi tievo stāvu. Viņa turēja uz ceļiem atšķirtu piezīmju grāmatiņu un bija tik dziļi nogrimusi domās, ka nedzirdēja viņa tuvošanos. Smagās bizes šķita apgrūtinām Mirjamas noliekto galvu; viņas seja bija vērsta pret apmigloto, karsto tāli. Pēkšņi paleontologu pārsteidza viss meitenes izskats un viņas pozēs saskaņotība ar apkārtējo dabu. Ņikitins pirmo reizi juta, ka Mirjama ir savas zemes bērns. No viņas dvesa mierīga stingrība, slēpta ārējas padevības maskā. Ņikitins sastinga uz vietas, bīdamies iztraucē* Mirjamu un izjaukt savu aso un spēcīgo iespaidu.

… Svelmainu, sastingušu plašumu zeme, kur nekas nepadodas uzreiz. Tikai daudzu paaudžu neatlaidīgs darbs nes uzvaru pār šejienes cietsirdīgo dabu. Triekties visam pāri ar varu kaislīgā aizrautībā nevar. Šis ceļš te nevedīs pie mērķa. Vajag lēni, pacietīgi un nekļūdīgi virzīties uz priekšu. Būt vienmēr sagatavotam jaunām un jaunām grūtībām, ar gribas spēku apspiežot katrā cilvēkā slēptās slāpes pēc brīnišķīgas un pēkšņas laimes.

Meitene, sajutusi Ņikitina skatu, paraudzījās atpakaļ, uzlēca kājās un nāca viņam pretim.

—  Kas jums kait, Sergej Pavlovič? — viņa teica lēni kā vienmēr.

Ņikitins viņas tonī uztvēra neviltotu gādību. Neizskaidrojamā dziņā būt ar meiteni vaļsirdīgam, viņš Mirjamai izstāstīja par nelaimi, kas sagaidīja ekspediciju. Meitene klusēdama viņu uzklausīja un padomājusi klusi sacīja, it kā vērsdamās pati pie sevis:

—      Es dzirdēju, ka pagājušā gadā, strādājot Durt-Kirē, avota debitu izdevies palielināt… — Mirjama ieturēja pauzi, — ar dinamita palīdzību. Ja mums būtu …

—   Velns parauj, amonals taču mums ir! — Ņikitins iesaucās. — Avota iztekas izspridzināšana vienmēr gan nepalīdz, bet reizēm izdodas. To biju pilnīgi aizmirsis. — Izmēģināsim tūlīt, — paleontologs atdzīvojās. — Riskēsim ar vislielāko lādiņu.

Pērkonīgs sprādziena troksnis satricināja sastingušos kalnus. Augsts putekļu stabs uzvijās virs avota, un dažas sekundes vēlāk kalnos kaut kas ar briesmīgu rīboņu novēlās lejā.

Visi ekspedicijas dalībnieki metās pie avota un klusēdami sāka novākt ieža nogruvumu, par jaunu atrokot avota izteku. Kad Ņikitins ar Mirjamu sāka izmērīt ūdens pieplūdumu, nometnē iestājās saspīlēts klusums. Ekspedicijas priekšnieks piepeši saslējās.

—   Paldies, Mirjam!

Viņš satvēra meitenes roku, cieši saspieda un, piepeši noliecies, pacēla pie lūpām. Mirjama nosarka un izrāva roku.

—   Sviest gaisā! — atskanēja draudzīgs sauciens.

Meitene kā bulta aizdrāzās meklēt glābiņu aiz vecākā šofera muguras. Tas izslēja varenos plecus un bargi teica:

—   Nedošu!

* * *

—   Kas ir ar jūsu asfaltu, Mirjam? — Ņikitins līgsmi vaicāja.

—   Te ir ļoti interesanta atradne, Sergej Pavlovič. Tas nav asfalts, bet kaut kāda sevišķa, ļoti cieta kalnu darva.

—- Parādiet to man rīt, labi? Bet tagad ieteicu iepazīties ar mūsu sasniegumiem.

Uz līdzenuma visur bija redzami izraktas zemes paugurīši. No sārta, uz kura vārījās šķidra galdnieku līme, pacēlās viegli dūmi. Mārtiņš Martinovičs, tērpies tikai peldbiksēs, iededzis gandrīz melns, irdenos kaulus cītīgi piesūcināja ar līmi. Pusotra simta metru tālāk, tuvāk līdzenuma centram, strādāja vairāki cilvēki. Ap lielu no virsas notīrīta ieža laukumu bija izrakti grāvīši'. Divi strādnieki ar lieliem nažiem uzmanīgi drupināja irdeno smilšakmeni, pārdalīdami atrakto bluķi trijās daļās. Marusja pabeidza tīrīt galvas kausu, bojātās vietas apliedama ar šellaku[39]. Ņikitins pieveda Mirjamu pie akmens bluķa, un izbrīnījusies meitene uz tā ieraudzīja milzīgu zvīņainu skeletu. Tas gulēja uz sāniem, saritinājis garo asti un sakrustojis smagās pakaļķepas. Uz mugurkaulāja skriemeļiem, ribām, pat uz nagiem — visur bija redzami rūpīgi uzrakstīti cipari. Milzeņa galvas kauss, ap divi metri garš, skaustā pārgāja milzīgā kaula apkaklē, kas bija nosēta neasiem dzelkņiem. Virs acīm rēgojās divi gari, slīpi uz priekšu vērsti ragi, trešais rags atradās uz deguna, bet purns nobeidzās ar milzīgu knābi.

—   Tas ir tricerotopss — trejkājains zālēdājs dinozaurs, labi apbruņots pret plēsīgiem zvēriem — Ņikitins paskaidroja. — Skelets paglabājies pilnīgi, bet mēs to sadalīsim trīs daļās, novietosim stipros ietvaros, — paleontologs norādīja uz sagatavotām latām — pārliesim ar ģipsi un aizvedīsim kā smago mono- litu, lai to galīgi attīrītu no ieža uz vietas, laboratorijā.

—   Kādi gan tad bija plēsīgie zvēri, ja pret tiem — tādas briesmīgas bruņas? — Mirjama vaicāja.

—   Plēsīgie zvēri? — paleontologs izsaucās.

—  Nu, lūk, piemēram, — un viņš izņēma no kārbiņas plakanu, ap piecpadsmit centimetru garu zobu, ar ieliektu galu un zāģai- niem robumiem gar abām malām. — Tas ir tiranozaurs[40], zvī- ņaiou valdnieks, milzenis, kas staigājis uz pakaļķepām.

—   Drīz mēs pārvietosimies izrakumu darbos pie pašiem kalniem — Ņikitins turpināja. — Tur Mārtiņš Martinovičs vienā reizē atradis trīs vairogoto dinozauru skeletus ar kaula bruņām, kas nosētas dzelkņiem. īsti tanki, tikai bez lielgabaliem, atšķirība no mūslaiku tankiem, kas ir uzbrukuma ieroči, jo zālēdāja dzīvnieka liktenis slēpts pasivajā aizsardzībā. Viņš slēpjas aiz bruņām vai griež pretim ragus, pats neuzbrukdams..

* * *

Neaizejot līdz rietumu aizai, Mirjama nogriezās pa kreisi un veda Ņikitinu gar kalna piekāji starp izmētātiem akmens bluķiem.

Paleontologa un viņa pavadones priekšā negaidot nostājās blīva sarkanmelnu iežu siena. Tai cauri gāja šaura eja, līdzīga zobens cirtiena pēdām. Šai akmens spraugai abās pusēs pacēlās divi klints torņi ar izciļņiem augšā, kas pārkārās pār eju. Šaurā eja bija taisna kā šautenes stobrs ar gludām it kā nopulētām sienām. Pagājuši pa to dažus desmitus soļu, Mirjama un Ņikitins nokļuva plašā ielejiņā, ko no visām pusēm ieslēdza stāvas klintis.

Ejas pretējā siena izliecās simetriskā puslokā, kam pašā vidū pacēlās milzīgs ļoti cieta, brūna smilšakmens kubs. Kuba pamatne bija nogrimusi plakanu acīm redzot nesen nogruvušu akmens bluķu kaudzē; uz nošķeltās priekšējās plāksnes spīdēja milzīgs, melns spogulis. Paleontologs nesaprašanā raudzījās apkārt.

—   Asfalta atradne, — Mirjama klusi ierunājās, — pareizāk, sacietējušas darvas atradne. Darva līdzeniem slāņiem gul cietos, dzelžainos smilšakmeņos, ko acīm redzot nogulsnējuši vēji, — kaut kas līdzīgs senajām kāpām. Kad mēs spridzinājām avotu, te nogruva klintis un atsedza svaigu mineraldarvas slāni. Tā gludā virsa, ko vēl nav bojājusi sadrupšana, spīd kā spogulis.

—  Kad pēc jūsu domām nogulsnējušies darva un smilšakmens? — paleontologs ātri vaicāja.

—   Apmēram vienā laikā ar dinozaura kauliem, — Mirjama atbildēja. — Šie visi nogulumi sakrājušies šeit seno kalnu ielejās un kopš tā laika palikuši gandrīz neskarti.

Ņikiitins atzinīgi pamāja ar galvu un apsēdas uz rupjām, čirkstošām smiltīm. Meitene novietojās pretim.

No visām pusēm ieslēgtajā ielejā nezin kādēļ nebija visai karsts. Apkārt valdīja apbrīnojams klusums. Tikko sadzirdami it kā tāli kristālā zvaniņi skanēja sausās zāles, kas auga šīs dabiskās kalnu zāles dziļumā. Ņikitins pirmo reizi dzīvē dzirdēja šo skanošo skumīgo aicinājumu un izbrīnījies paskatījās Mirjama. Meitene nolieca galvu un pielika pirkstu pie lūpām. Drīz vien šai klusajā, it kā spokainajā zvanoņā ievijās tādi paši bezgalīgi tāli un retii zema toņa akordi; tās bija ap klinšu loka pakāji augošo krūmu balsis.

Ņikitins nogrima dziļās domās, klausīdamies šo tikko sadzirdamo klusā tuksneša muziķu.

Zāles skanēja, it kā aicinādamas ieskatīties dabas dziļumā, stāstīja par apslēpto, kas parasti paiet garām mūsu apziņai, ko notrulinājušas paražas un kas tiikai retos dzīves mirkļos atklājas ar īstu asumu.

Ņikitins domāja par to, ka daba nesamērojami bagātāka, nekā mēs to iztēlojamies, bet ka tās pazīšana nekad nav iegūstama par velti. Ciešā saskarē, pastāvīgā cīņā ar dabu cilvēks pietuvinās tās dziļajiem noslēpumiem. Bet arī tad vajadzīgs, lai) dvēsele būtu dzidra un tīra, līdzīga smalki noskaņotam mūzikas instrumentam, un tad tā atsauksies dabas skanēšanai.

Ņikitins lēni pacēla savu skatu un ieraudzīja tieši viņam pievērstās Mirjamas acis. Meitene mierīgi pētīja viņa seju un nenovērsa skatu. Paleontologs piepeši sapīcis juta, ka pats nosarkst. Viņš neveikli piecēlās kājās un balsī, kas šķita aizsmakusi un skarba, teica:

—  Laiks iet, Mirjam.

Meitene klusēdama piecēlās; viņas kustības bija nesteidzīgas. Pirms aiziešanas Ņikitins vēl reizi ar patiku apskatīja miera pilno ielejiņu.

Kādēļ jūs agrāk nestāstījāt par šo jauko vietu? — viņš meitenei pārmeta.

—   Jūs bijāt iegrimis savā darbā, — Mirjama klusi atbildēja.

—   Es jau rīt pat pārcelšu nometni uz akmens torņu piekāji, — Ņikitins nolēma. — Starp citu, arī galvenie izrakumi tagad būs turpat līdzās.

* * *

Ar drošu, švītīgu sitienu Mārtiņš Martinovičs iedzina pēdējo naglu garā kastē.

—   Beigas, Sergej Pavlovič! — latvietiis priecīgs izsaucās un ar lakatiņu noslaucīja nosvīdušo seju.

—  Beigas, - Ņikitins atsaucās. — Rīt atpūta uti kravāšanās, vakarā — ceļa — zinātnieks ieturēja pauzi — uz mājām! Ilgāk kavēties mēs nevaram.

—  Sergej Pavlovič, lūgdamās iejaucās Marusja, — jūs jau sen apsolījāt pastastīt par šiem meitene norādīja uz klaidā novietotajām kastēm, — zvēriem, bet nekad jums nav bijis vaļas. Kā būtu šodien, pulkstenis vēl tikai trīs.

—   Labi, paēdīsim pusdienas un iesim uz ielejiņu, — Ņikitins piekrita.

Visi četrpadsmit ekspedicijas dalībnieki uzmanīgi klausījās savā priekšniekā. Ņikitins runāja labi, ar pacilātību. Viņš stāstīja, kā virszemes dzīvības attīstības senajos laikmetos gausi, miljoniem paaudzēs, attīstījies dzīvnieka organisms, kā reizēm radušies dīvaini, savāda veida četrkājaini dzīvnieki — abinieki un rāpuļi, kā cīņā par eksistenci, pārvarot apkārtējās dabas iespaidu, pamazām izmira visi mazāk attīstītie, mazāk dzīves spējīgie veidi; nežēlīgā dabiskās izlases skāte laika tecējumā izsukāja paaudžu straumi, atmezdama visu vājo un nederīgo. Mezo- zoiskās eras1 sākumā, apmēram pirms simtpiecdesmit miljoniem gadu, uz senajiem kontinentiem visur izplatījās abinieki.

1 Mezozoiskā era, palaiozoiskā era — zemes vēstures posmi; vidējās dzīves era pirms 60 līdz 170 miljoniem gadu, senās dzīves era pirms 170 līdz 600 miljoniem gadu.

No tiem radās vispilnīgākie no visiem dzīvniekiem — zīdītāji kas attīstījās palaiozoiskās eras beigu bargajos apstākļos. Drīz pēc tam samērā skarbais un sausais klimats visur mainījās ar karsto un mitro; kupli, bagāti augi apklāja sauszemi. Šie eksistences apstākļi bija vieglāki, labvēlīgāki, un pa visu zemi izplatījās milzīgi rāpuļi. Tie iekaroja sauszemi, jūru un gaisu, sasniedza ārkārtīgu lielumu un vairumu.

Milzīgajiem zālēdājiem, lai aizsargātos no plēsoņām, bija ļoti lieli ragi vai bruņas no kaulu dzelkņiem un vairogiem.

Citi, dabisko bruņu neaizsargāti, sasniegdami līdz 25 metru garumu un 60 tonnu smagumu, slēpās jūras piekrastes Iagunu vai ezeru ūdeņos. Pa gaisu skrēja lidojoši zvīņaini, kam no visiem lidojošiem dzīvniekiem bija visgarākie spārni un kuri tātad bija vislabākie lidoņi.

Milzīgie plēsīgie zvēri staigāja uz pakaļkājām, atbalstīdamies uz resnās astes. Viņu priekšējās ķepas pārvērtās nespēcīgos, gandrīz nevajadzīgos piedēkļos; galvenais uzbrukuma ierocis bija milzīgā galva ar lieliem, asiem zobiem. Tie bija briesmīgi lieli trejkāji, līdz astoņiem metriem augsti, milzīgas jaudas un nežēlīgas cietsirdības pilnas kara mašinas bez smadzenēm.

Milzīgo zvīņainu ielenkumā dzīvoja senie zīdītāji — mazie zvēriņi, līdzīgi ezim vai žurkai. Abinieki, labvēlīgajos mezozois- kās eras apstākļos apspieda šo progresivo dzīvnieku grupu, un no šā viedokļa mezozoiskais bija reakcijas laikmets, kas ilga apmēram simt miljonu gadu, kas apturēja dzīvnieku pasaules progresu. Bet tikko klimatiskie apstākļi grozījās un notika veģetācijas maiņa, milzīgajiem zvīņainiem tūlīt sāka klāties ļauni. Zāl- ēdāju milzeņi prasīja bagātīgu, viegli pieejamu augu barību.

Barības bāzes maiņa bija katastrofa zālēdājiem un tai pašā laikā arī milzīgajiem plēsīgiem zvēriem. Apdzīvotāju dabiskais līdzsvars strauji sašķobījās. Notika liela abinieku izmiršana un straujš zīdītāju uzplaukums, kuri kļuva zemes saimnieki un galu galā deva domātāju būtni — cilvēku.

— Iedomājieties uz brīdi bezgalīgu dzīvu radījumu paaudžu ķēdi bez jebvienas domas, kas pagājusi šajos simt miljonu gados. Iztēlojieties neiedomājamo dabiskās izlases upuru skaitu aklajā evolūcijas ceļā… Visas mūsu cilvēciskās grūtības mūsu domu apstarotajā ceļā uz vispilnīgākās sabiedrības uzcelšanu šķitīs īsas, pārejošas.

Zinātnieks apklusa. Augstu, jau satumsušajās debesīs, atskanēja ērgļa kliedziens…

Klausītāji klusu sēdēja, raudzīdamies paleontologā.

Ņikitins domīgi pasmaidīja un runāja tālāk:

— Jā, manas zinātnes lielums ir neaptverama laika perspek- tivā … Sai ziņā paleontoloģiju var salīdzināt varbūt vienīgi ar astronomiju. Bet paleontoloģijai ir kāda vāja puse — ļoti vāja, kas moka tos, kuri cenšas visu dziļāk izprast: materialu nepilnība. Tikai ļoti maza agrāk dzīvojošo dzīvnieku daļa saglabājas zemes garozas slāņos, un arī tā saglabājas tikai nepilnīgu atlieku veidā. Piemērus nevajag tālu meklēt. Ņemsim mūsu izrakumus — mēs ieguvām tikai kaulus. Tiesa, pēc šiem kauliem mēs varam restaurēt dzīvnieku ārējo veidu, bet tikai zināmās robežās. Visļaunākais tas, ka mēs nekad nevarēsim sīki izzināt dzīvnieku iekšējo struk- turu, visā pilnībā iedomāties to dzīvu. Tādēļ mēs arī nekad nevarēsim pārbaudīt mūsu iedomu pareizību, nosacīt kļūdas. Fiziskie likumi ir nesatricināmi. Cilvēka prāta spēks ir tas, lai viņš varētu skatīties tiem tieši sejā, neapmānīdams sevi ar pasakām.

Paleontologs straujii piecēlās.

«Nekas, mums, kas neesam pārbaudīti zināšanu robežās, paliek brīvā un varenā rakstnieka fantazija. Tā spilgti un pārliecinoši uzmodina izgaisušo dzīvnieku pasauli, nebūdama noteiktu faktu šaurības ierobežota. Ieteicu izlasīt Konan-Doila «Pazaudēto pasauli», bet sevišķi Roni-Vecākā grāmatas.

Klusa Marusjas iekliegšanās lika zinātniekam apklust un pagriezties atpakaļ.

Nākošajā acumirklī viņš satriekts sastinga.

Uz mineraldarvas plātnes, kas zilgani laistījās, paceldamies kaut kur no tās melnajiem dziļumiem, parādījās milzīgs, zaļi pelēks ērms. Virs klinšainās kraujas augšējās malas nekustīgi stāvēja milzīgs dinozaurs, pacēlies pakaļkājās desmit metru virs apstulbušo cilvēku galvām. Milzeniis augstu turēja kuprpurnaino galvu; lielās acis neskaidri un drūmi raudzījās kaut kur tālē; platā, bezlūpainā rīkle atsedza garu rindu atpakaļ atliektu zobu. Dzīvnieka mugura, viegli saliekta, strauji nolaidās lejup, pāriedama neticami varenā astē, kas atbalstīja dinozauru no muguras. Milzīgās pakaļķetnas, kas bija locītavās saliektas, nebija mazāk varenas par asti un līdzinājās diviem pīlāriem, trejpirkstainas ar plati ieplestiem pirkstiem, kam bija līki, milzīgi nagi. Un gandrīz zem paša kakla, uz ķermeņa priekšējās daļas, kas slīpi nokarājās lejup, muļķīgi un nevarīgi rēgojās divas tievas, nagainas priekšējās ķepiņas, tādas maziņas, salīdzinot ar milzīgo ķermeni un galvu. Ērmam cauri spīdēja melnās kalnu klintis, un tai pašā laikā varēja saredzēt dzīvnieka ķermeņa vismazākās daļas. Milzeņa mugura, izraibināta sīkiem kaulu ripuļiem, viņa grumbuļainā āda, kas vietām nokarājās smagās krokās, dīvainais izaugums uz kakla, milzīgie izspiedušies muskuļi, pat platās, mēļās svītras gar sāniem — viss tas piešķīra parādībai apbrīnojamu realību. Un nebija brīnums, ka piecdesmit cilvēku stāvēja mērni, apburti, acīm aprīdami milzīgo ērmu, kas bija vienā un tai pašā laikā reāls un mānīgs.

Pagāja dažas minūtes. Netveramā saules staru pagriezienā dinozaura parādība izkusa, izdzisa. Cilvēku priekšā bija tikai melnais spogulis, kas, zaudējis zilo atspīdumu, tagad zaigoja vara krāsā.

Skaļa nopūta vienlaicīgi izlauzās no vairākām krūtīm. Ņikitins aplaizīja sakaltušās lūpas.

Krietnu brīdi neviens nebija spējīgs izsacīt kaut vārdu. Erma neticamā parādība apgāza visus parastos, nodibinājušos priekšstatus. Katrs juta, ka viņa dzīvē negaidot ielauzies kaut kas neparasts.

Visvairāk bija satriekts pats Ņikitins — zinātnieks, pieradis analizēt un izskaidrot dabas noslēpumus.

Viņa galvā neradās nekāda prātīga izskaidrojuma notikušajam. Visi maldījās minējumos. Nometne šalca līdz vēlai naktij, kamēr Ņikitins beidzot nomierināja satraukumu ar paziņojumu, ka šajā mirāžu zemē neesot nekāds brīnums ieraudzīt dinozaura mirāžu. Šis ērms, pēc Ņikitina apzīmējuma, nevarēja būt nekas cits kā tiranozaurs.

* * *

Rūca motori, ko pārbaudīja pirms došanās tālajā ceļā. Pār līdzenuma brūnajiem oļiem klājās zilgana dūmaka.

Ņikitins paskatījās pulkstenī un steidzīgi gāja uz šauro aizu klintīs.

Melnais spogulis raudzījās uz viņu dziļi un vienaldzīgi. Šai miera vietā vairs nebija agrākā klusuma; aiz klints sienām bija dzirdams motoru troksnis. Ņikitinu satvēra neskaidra sajūta, it kā viņš būtu kaut ko uz visiem laikiem zaudējis. Viņš gaidīja vakardienas māņa parādīšanos. Bet mānis nerādījās.

Ņikitins laikam nebija noteikti ievērojis tā parādīšanās laiku. Un bija nokavējis …

Nožēlodams garam palaisto un pats brīnīdamies par sava apbēdinājuma sīvumu, Ņikitins ilgi stāvēja pie akmeņkaudzes;

kas veidoja spoguļa pjedestālu. Aiz viņa atskanēja smilšu čirkstēšana. Pie viņa ātri pienāca Mirjama.

—   Mārtiņš Martinovičs saka, ka varot braukt. Es pieteicos atskriet jums pakaļ… Gribējās vēlreiz paskatīties … ātri un saraustīti runāja aizelsusies meitene.

—   Tūlīt iešu, — paleontologs vilcinādamies teica, paklusēja un piebilda: — Pagaidiet, Mirjama! — Meitene paklausīgi pienāca klāt un tāpat kā viņš sāka skatīties melnajā spogulī.

—   Ko jūs darīsit, kad atgriezīsities, Mirjama? — Ņikitins pēkšņi vaicāja.

—   Strādāšu, mācīšos, — meitene īsi atbildēja. — Bet jūs?

—   Arī strādāšu pie šiem dinozauriem. — Zinātnieks samulsa, nosarka un negaidīti strauji nobeidza: — Un domāšu par jums…

Meitenes tumšajās acīs pazibēja kaut kas līdzīgs izbailēm. Mirjama nolieca galvu, nekā neatbildējusi.

Ņikitins pārtrauca sarunu un ar neskaidru sapīkumu pašam par sevi piegāja pie brīnišķīgā pārakmeņojušās darvas slāņa. Ņikitins ilgi raudzījās tā melnajā, mēmajā bezatbildes dziļumā, un gandrīz neatvairāma mežonīga vēlēšanās brieda viņa dvēselē. Uz sekundi bija pavērusies necaurredzamā, cilvēkam nepieejamā laika sega. No visiem ļaudīm tikai viņam un viņa pavadoņiem bija ļauts ieskatīties pagātnē. Un no tiem tikai viņš viens pietiekami apbruņots ar zināšanām, ar zinātniskā darba pieredzi. Viņam jānodarbojas ar šo noslēpumu. Un dīvainā veidā varenā vēlēšanās izzināt jauno, nedzirdēto dabas parādību viņā savijās ar apzinīgu, spēcīgu tieksmi uz Mirjamu.

Piepeši Ņikitins ieraudzīja kaut kādas sudrabotas parādības, kas it kā izpeldēja no melnā dziļuma. Paleontologs sāka tajās skatīties, piepūlēdams redzi un uzmanību. Saraustītās daļas ātri savienojās neskaidrā, bet viengabalainā attēlā. Tas bija līdzīgs vāji attīstītam milzīga apmēra uzņēmumam. Centrā nostājās vakarējā dinozaura apgrieztais stāvs, tomēr stipri pamazināts, pa kreisi bija redzama milzīgu koku grupa.

Izvilcis piezīmju grāmatiņu, Ņikitins pasauca Mirjamu un sāka steidzīgi nozīmēt mānīgo parādību. Abi kāri raudzījās sudrabaini pelēkajās ēnās, bet parādība nekļuva skaidrāka. Acis drīz nogura no piepūles, gaismas plankumi šūpodamies aizpeldēja, un atkal spoguļa dziļā tumsa vērtās akla un netverama.

Ņikitins ar varu piespieda sevii aiziet no noslēpumainā spoguļa. Viņš apzinājās, ka vajadzētu palikt vēl dažas dienas, lai novērotu spoguli. Aiz neparasta likteņa untuma viņam bija izdevies sastapties ar ārkārtīgu parādību. Ļoti drīz — varbūt pēc dažām dienām — saule un vējš izbojās darvas gludo virsu un uz visiem laikiem izzudīs tajā ietvertais noslēpums, ko Ņikitins tā ir nesaprata. Zinātnieka pienākums, ne tikai pienākums, — visas eksistences jēga! — ir nepalaist garām nejauši atklāto, nodot to visiem cilvēkiem. Un par spīti visam būs jāatstāj brīnišķīgais logs uz pagātni, jāpamet tas tālajos, grūti pieejamos kalnos. Viņam vairs nebija laika. Atlikt aizbraukšanu bija bīstami, un jau tā, lai izrakumu darbus veiktu pilnībā, ekspedicija strādāja līdz pēdējai dienai. Priekšā stāvēja grūtais atceļš ar pārslogotām mašinām. Pusmurgainas, neizskaidrojamas parādības dēļ riskēt ar cilvēku dzīvībām, kas bija viņam uzticētas?. . Protams, nē!

Ņikitins ātri, gandrīz skriešus atgriezās pie mašimām. Pieiedams pie «Zibens», viņš vēlreiz paskatījās atpakaļ uz akmens torņiem un ieraudzīja Mirjamu, kas nekustīgi stāvēja pie «Iznīcinātāja», pagriezusies pret aizas ieeju. Tas bija paleontologa pēdējais iespaids, ko viņš aizveda sev līdzi, pamezdams šo noslēpumaino vietu.

«Brauksim!» viņš skaļi izsaucās un, aizcirtis kabines durtiņas, sāka raudzīties, kā iemirdzējās, pašaudamās zem mašinas spārniem, ģipša dzirkstis kaulu ielejā.

* * *

Salta, apmākusies gaisma ātri izdzisa pelēkajās debesīs. Caur dubultlogiem bija redzams melns apledojis jumts ar baltiem sniega plankumiem. Dūmus, kas pacēlās no clūrneņa, aizrāva straujie vēja grūdieni.

Ņikitins atbīdīja grāmatu un saslējās atzveltnī, dziļu skumju mākts.

Zinātnieka ietiepīgais prāts negribēja padoties, bet kaut kur dziļi dvēselē jau brieda rūgta apziņa par paša nespēku.

Ņikitins ar skumjām atcerējās, ka tikai nevainojamā reputācijā viņu glāba no tieša izsmiekla vai pat aizdomām par viņa garīgo sajukumu. Palīdzība, pēc kuras viņš vērsās pie fiziķiem, no viņu puses izpaudās zobgalīgā nesaprašanā: vai tad galu galā maz ir visādu redzes apmāņu, mirāžu, halucināciju? .. Un, iedomā^ damies sevi viņu vietā, Ņikitins nevarēja zinātniekus nosodīt.

Vēl tur, kalnos, pie dinozauru kapenēm, Ņikitins saprata, ka melnās darvas gludā virsa glabāja sevī kaut ko līdzīgu fotogrāfiskām uzņēmumam, kas nesaprotamā veidā bija reflektējiet gaisā. Bet kā varēja rasties uzņēmums bez bromsudraba platēm[41], bez attīstīšanas un fiksažas. Un galvenais — parastā izklaidētā gaisma nedod nekāda attēla: vajadzīga kamera-obskura, tas ir, tumša telpa ar šauru spraugu vai caurumu, caur ko izejot, gaismas stari dod tā priekšmeta apgrieztu ainu, kas atrodas fokusā. Arī tiranozaurs melnā spoguļa dziļumā rādījās apgriezts. Bet…

Lai uzminētu šo noslēpumu, bija vajadzīga neparasta aizrautība, kvēls prāta un gribas saspriegums. Bija vajadzīga iedvesme, bet iedvesme neradās šeit, parastās eksistences iedalītajos apstākļos. Vēl vairāk, — aizvien tālāk atvirzījās tas, kas bija noteikti noticis tur, aiz četri tūkstoš kilometriem, aiz stepes un karsto smilšu pauguriem. Vai tad mānīgajai parādībai var ticēt šeit, saltā ziemas vakara bālajā un dzedrajā gaismā?.. Un Mirjama … Vai tad Mirjama tāpat nebija aizgājusi no viņa dzīves, vai nebija kļuvusi par tādu pašu izgaisušu mirāžu?

Ņikitins aizvēra acis. Mirklis — un izgaisa satumsušais logs, sniegs un aukstums. Ņikitina gara acu priekšā smagā un nežēlīgā saulē parādījās ainas cita aiz citas. Žilbinoši spilgtas, baltas sienas, tumšs, karsta zelta caurstrāvots lapotnes zaļums, burbuļojoši ariki, varā zalgojoši putekļu virpuļi…

Un atkal mašinas šūpodamās gāja, motoriem vienmērīgi dūcot drebošajā, karstaja gaisā, pāršķeldamas brīnumaino mirāžu zilās ķēdes. Caur fantastiski aizslīdošās pasaules dūmaku, kas nokarājās pār bezgalīgo, izdegušo līdzenumu, aizvien spilgtāk izdalījās tālās Mirjamas pazīstamais tols. Ņikitins skaidri redzēja viņas melnīgsnējo ādu, ko pasvītroja baltais apģērbs, melnās bizes, iegarenās acis, kuru kaktiņi mazliet pievirzījās degunam, taisnās, skarbās uzacis, pārāk pilnīgo lūpu izliekumu… Sažņaudzis dūres, paleontologs pielēca kājās, ar troksni atgrūdis krēslu.

— Kā es to nesapratu tūlīt, kādēļ neteicu viņai toreiz? — viņ$ domāja, staigādams pa istabu. Ņikitinu pārņēma asa nožēla par garām palaisto izdevību.

«Bet var taču arī tagad aizbraukt, aizrakstīt! .. » Ņikitins uztraucās, — viņā auga kaut kas varens, kas prasīja tūlītēju lēmumu. Viņš aizbrauks pie viņas, pateiks visu … tūlīt… Lūk, viņš ieiet viņas istabā… Mirjama ienāk pie viņa, apvij savas bizes viņam ap kaklu… Ņikitins neveikli pamāja ar roku un aizķēra dinozaura mugurkaula skriemeli, kas stāvēja uz galda, netālu no malas. Smagais kauls rībēdams nokrita uz grīdas un sašķīda vairākos gabalos. Zinātnieks uzreiz atjēdzās un traucās salasīt klaidā nobirušās drumslas. Ņikitins ļoti nokaunējās, it kā viņa slepenos sapņus būtu noskatījies kāds svešs. Viņš steidzīgi paskatījās apkārt,un tas, kas bija ap viņu, atkal nepielūdzami piepildīja viņa dvēseli. Tā ir viņa pasaule — vienkārša, mierīga un gaiša, kaut gan reizēm varbūt par daudz šaura. Augstais skapis ar stikla durtiņām glabā savos plauktos vēl daudz neizpētītu dārgumu — senās dzīves atliekas. Un bez visa tā pagātnes ēnas lielais noslēpums. Vai tad tā vēl par maz viņam, lempīgajam sinagdomim, kas mūžīgi nokavējas, kā sacīja viņa skolotājs. Lūk, arī pie Mir- jamas viņš nokavējās, bezcerīgi nokavējās pateikt viņai visu to, tur, Arkarlas kalnos, sanošo zālāju ielejā, karstas saules spirgtajā trauksmaiinībā. Un tagad, lai iekarotu Mirjamu, viņam ar visu savu būtību jātuvojas viņai… Tieši tad, kad no viņa tik daudz prasa pagātnes ēnas mīkla. Vai viņš blis to spējīgs veikt?.. Un kādēļ viņš tik pārliecināts, ka Mirjama ar mieru viņu iemīlēt? Bet ja viņa jau mīl citu? Ņikitins pēkšņi nomierinājās un atkal apsēdās krēslā. Līdz ar dziļām skumjām izauga lēmums ziedot savu sapni par Mirjamu. Upurēt visu savu dzīvi neatrisinātajai mīklai.

Cilvēka prāts nedrīkstēja atkāpties, nolaist savus varenos spārnus neizdibināmā priekšā; par notikušo vajadzēja būt kādam izskaidrojumam.

Šī nepiekāpība neizdibināmā priekšā, protests pret aklo ticību ir pati visievērojamākā cilvēka prāta īpašība.

Un tomēr, Ņikitina domas neviļus atgriezās pie ekspedicijas tuksnesī. Viņš atcerējās visu līdz sīkumiem, — sevišķi pēdējās dienas pirms atgriešanās Maskavā.

Labā atmiņa viņam piepeši izdarīja lielu pakalpojumu. Ņikitins atcerējās, kā viņš tai dienā, kad brauca projām no baltās pilsētas, gaidīja viesnīcā mašinu.

Viņš bija atlaidies uz platā, zemā divana. Baltās istabas logs izgāja uz platu ielu, ko apspīdēja spēcīgā dienvidu saule. Slēģi bija aizvērti; istabas puskrēslā no slēģu spraugas iespiedās taisns un bāls gaismas stars. Uz sienas pretī logam pazibēja kaut kādas ēnas. Neviļus pasekojis to kustībām, Ņikitins piepeši ieraudzīja skaidru, apgrieztu pretējās ielas puses attēlu. Pilnīgi skaidri iezīmējās dažu papeļu kailie zari, zemā māja ar jauno jumtu, dzelzs vārtu skadriņi. Lūk, ātri garām pagāja cilvēns, pavēcinādams svārku stūrus, — smieklīgs, mazs, apgriezts kājām augšup. It kā svaigs vējš Ņikitina galvā iešāvās ātra doma. Mazā, noslēgtā klinšu apēnotā ieplaka Arkarlas kalnos… Šaurā sprauga — izeja uz plašo līdzenumu un tieši pretī tai darvas slāņi… Tā taču ir milzīga dabiska kamera, kuras fokusu1 var aprēķināt! Tagad viņam skaidrs, kā varēja rasties attēls. Bet galvenais vēl aizvien nesaprotams: kā tad fiksējās uzņēmums, kā varēja tūkstoš gadsimtos saglabāties gaismas un ēnu garāmslīdošā spēle?! Fotogrāfijā man pagaidām nav devusi nekādu atbildi. Bet… pagaidi! Ņikitins pielēca kājās un sāka soļot pa istabu — attēls bija krāsains! Vajag rūpīgi izskatīt krāsu fotogrāfijās teoriju!..

Visu nākošo dienu Ņikitins, aizmirsis saulainās tāles, studēja biezu grāmatu par krāsu fotogrāfiju.

Viņš jau bija paguvis iepazīties ar krāsu un cilvēka redzes ana- lizi un tagad pārskatīja pēdējo nodaļu — «Krāsu fotogrāfijās sevišķie veidi». Te viņam gadījās Nepsa vēstule Dageram, rakstīta vēl pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados.

«… Izrādījās, ka plates lakojums (asfalta darva), gaismai iedarbojoties, pārvērtās, kas caurejošā gaismā uz diapozitiva deva kaut ko līdzīgu attēlam un visas krāsu nianses varēja saredzēt ļoti skaidri…»

Ņikitins neviļus iekliedzās. Saspiedis deniņus, it kā saturēdams izklīstošās domas, Ņikitins lasīja tālāk.

«Kad iegūto attēlu apskatīja krītošā gaismā zem noteikta leņķa, tad varēja redzēt ļoti skaistu un interesantu efektu. Šī parādība būtu vedama sakara ar Ņūtona krāsu gredzena parādību. Iespējams, ka kāda spektra- daļa iedarbojās uz darvu, radīdama slāņa kārtā vissmalkākās atšķirības.»

Tiranozaura parādības pilnīga izskaidrojuma dārgais pavediens šķetinājās cauri grāmatas lappusēm. Sākumā tievs un nestiprs, jo tālāk raisījās, jo kļuva stiprāks un izturīgāks. Ņikitins dabūja zināt, ka, gaismas stāvviļņiem iedarbojoties, mainās fotogrāfisko plašu gludā virsa, ka šie stāvviļņi rada noteiktus krāsu nospiedumus, kas nav atkarīgi no parastā melnā attēla, ko iegūst, gaismai ķimiski iedarbojoties uz fotoplates bromsudrabu. Šo gaismas viļņu interferences nospiedumi, neredzami pat pie stipriem palielinājumiem, izpaužas tikai vienā īpašībā — tie selektivi atstaro tikai vienas noteiktas krāsas gaismu, apgaismojot attēlus zem viena stingri noteikta leņķa. Šo nospiedumu suma arī dod lielisko attēlu dabiskas krasās, kuru vissmalkāko atveidojumu nevar salīdzināt ar kodachroma, difakolora[42] un citu rastera režģu plašu- parupjām krāsām. Tādas ir Lipmana un Zebeka metodes.

Bet ne tas tagad interesēja Ņikitinu. Viņam bija ļoti svarīgi dabūt zināt, ka pasaulē eksistē tieša gaismas iedarbe uz dažiem materialiem, kuras pietiek, lai dabūtu attēlu, arī bez gaismas sadalīto sudraba savienojumu palīdzības. Tieši šis bija tas pieturas punkts, kura zinātniekam tā trūka.

No kūstošajiem jumtiem pilēja retas lāses. Ņikitins paātrināja soļus. Zinātnieks satraukts steidzās uz institutu. Trīs mēneši darba nebija pagājuši velti: viņš zināja, ko un kur meklēt, un tagad optiķu, fiziķu un fotogrāfu palīdzība ievērojami pavirzīja uz priekšu uzdevuma atrisināšanu. Un, lūk, šodien viņš bija nolēmis pirmo reizi uzstāties zinātnieku priekšā ar fantastisko pagātnes ēnu.

Priekšlasījuma tema un Ņikitina vārds bija pulcējuši plašu auditoriju.

Paleontologs stāstīja par neticamo notikumu ar tiranozaura parādību un tūdaļ ievēroja klausītājos jautrību. Ņikitins sarauca uzacis un turpināja nesteidzīgi un skaidri:

— Šis svaigi atsegtais mineraldarvas slānis, izrādās, glabāja sevī gaismas nospiedumus, vienu krīta perioda[43] dabas eksistēšanas momentuzņēmumu. Saules stari, reflektēdamies no šā melnā spoguļa zem zināma leņķa, metuši kaut ko līdzīgu projekcijas laternai uz kaut kādām gaisa šaltīm, kas rada mirāžu, milzīgu, spocīgu tiranozaura attēlu vairs ne apgrieztā veidā. Radās savdabīga reflektētā attēla saplūšana ar mirāžu, kas palielināja gaismas nospieduma apmērus. Bez šaubām, liela ilguma izturība, kas vajadzīga gaismas nospieduma iegūšanai uz darvas, bijusi liela. Bet iespējams, ka apgaismošanas spēks tajos laikos, tropiskā klimata apstākļos, bija lielāks, bet varbūt dinozauri arī varēja augām stundām stāvēt nekustīgi. Mūsdienu lielie rāpuļi — krokodiļi, bruņurupuči, čūskas, lielās ķirzakas — vairākas stundas paliek nekustīgi, nemainīdami stāvokli. Tādēj man liekas, ka pat ilga laika izturēšanā pilnīgi iespējami dzīvu zvīņainu uzņēmumi, kas arī pierādīts ar uzņēmumu, ko es redzēju. Es aplēsu vietu, no kuras bija iespiests uzņēmums, — zinātnieks norādīja uz lielu apvidus plānu, kas bija piesprausta tāfelei. Tā ir te, simt trīsdesmit deviņi metri no akmens torņa piekājes. Uzņēmums, iegūts vai nu ar stipru apgaismojumu, vai sevišķas mākoņu novietošanās, vai kādu citu apstākļu palīdzību, acīm redzot drīz kļuvis pārklāts ar asfalta darvas nākošo kārtu nogulsnējumiem un tādā veidā paglābts no iznīcības. Satricinājums, ko radīja sprādziens, atdalīja visus augšējos slāņus, atsegdams asfalta uzņēmumu.

Ņikitins uz brīdi apklusa, mēģinādams pārvarēt satraukumu, kas viņu traucēja.

Galu galā, — viņš turpināja, — nav svarīgs šis brīnišķīgais notikums, ne arī tas, ka no visiem tikai daži cilvēki pirmo reizi redzēja izrakteņu dzīvnieku dzīvo tēlu. Vislielākā nule jums pastāstītā fakta nozīme ir tā, ka reāli eksistē visvecāko laikmetu gaismas nospiedumi, kas fiksēti kalnu iežos un saglabājušies desmit, varbūt simt miljonu gadu. Tās ir pagātnes reālās ēnas, kas paceļas no tādu laiku dziļuma, kādus mēs pat nevaram aptvert ar savu prātu. Mums nebija nojautas par to eksistēšanu; nevienam neienāca prātā, ka daba var nofotografēt pati sevi. Tādēļ mēs arī nemeklējām šos gaismas nospiedumus. Protams, pagātnes uzņēmumi prasa tādu daudzumu vienlaicīgu dažādu priekšnoteikumu sagadīšanos, ka tos var iegūt un tie var uzglabāties tikai neticami retos gadījumos. Bet taču apbrīnojami ilgajā laika gājumā arī tādu gadījumu skaitam jābūt ļoti lielam. Piemēram, arī katrs izrakteņu kaulu saglabāšanās gadījums prasa ļoti reti sastopamas sagadīšanās. Tomēr, mēs jau pazīstam ļoti daudz izmirušu dzīvnieku, un to skaits ārkārtīgi ātri pieaug, attīstoties paleontoloģiskiem pētījumiem.

Tiranozaura parādība lika padomāt par tās izskaidrošanu, un, lūk, mēs pienākam pie lielas, jaunas pasaules sliekšņa, pie iespējas ieskatīties pagātnē, redzēt tās dzīvās, neatkārtojamās ainas, kas it kā šķita neatsaucami zudušas. Gaismas nospiedumi, pagātnes uzņēmumi, var rasties un uzglabāties ne tikai uz asfalta darvas. Bez šaubām, mēs tos varam meklēt arī gaismas staru iedarbībā uz dažām izplatītām kalna iežu vielām — uz sāls oksidējumiem un dzelzs sāļiem, mangana un uz citiem metāliem. Sen pazīstama fotografēšana ar izbalinājuma metodi, krāsas iznīcinot ar gaismas palīdzību un iegūstot papiidkrāsas1 attēla attiecīgajās vietās. Zinādami to, mēs varam droši meklēt, uztvert senos gaismas nospiedumus visdažādākos to saglabāšanās gadījumos, uzmanīgi novērojot vissīkākās vielu pārmaiņas gaismas ietekmē. Kur meklēt šīs pagātnes ainas? Tajos iežu nogulumos, kur mēs varam iedomāties ļoti ātru noslāņošanos gaisā, aizās vai ļoti seklā ūdenī. Atsedzot bez bojāšanas noslāņojuma virsu un uztverot gaismas nospiedumus ar kaut kādiem apa- ratiem, kas nodrošina gaismas nospiedumu uzņemšanu, mums jāmācās saprast šo pagājušo laiku gaismas viļņu pēdas.

Visbeidzot, mums tiesības iedomāties, ka daba fotografējusi sevi, savu pagātni, ne tikai ar gaismas palīdzību. Atcerieties tikai vēl apkārtnes uzņēmumus, ko zinātne nav līdz galam izskaidrojusi, kurus reizēm zibens atstāj uz koka dēļiem, stikla un apsvilinātās cilvēku ādas. Var iedomāties attēlu fiksažu ar elektrisko izlādēšanos vai radijam līdzīgo neredzamo izstarojumu palīdzību. Noskaidrojiet tikai sev, ko jūs meklējat, — un jūs zināsit, kur meklēt, un atradīsit!

Ņikitins beidza priekšlasījumu. Nākošie runātāji bija pilni skepticisma. Sevišķi satraukts bija kāds pazīstams ģeologs, kas ar viņam piemitošo daiļrunību Ņikitina uzstāšanos apzīmēja par aizraujošu, «paleofantaziju», kas no zinātniskā viedokļa nav ne sarkana graša vērts.

Bet visi šie uzbrukumi paleontologu neaizvainoja. Viņam jau sen bija nobriedis stingrs lēmums.

* * *

Milzīgajā zālē dobji skanēja metāliski sitieni. Ņikitins apstājās pie ieejas. Divās vitrinās, kas stāvēja viena otrai pretī, prāvi zvīņaini ņirdza melnos zobus. Aiz vitrinām liels, plašs grīdas laukums bija apkrauts ar latām, dzelzs caurulēm, tapām un instrumentiem. Vidū uz sakrustotiem baļķiem augšup slējās divi augsti, vertikāli statņi, dinozaura lielā skeleta galvenie balsti. Pie pakaļējā statņa jau bija piestiprināti sarežģīti izliekti dzelzs stieņi. Divi preparatori uzmanīgi piestiprināja tiem briesmoņa pakaļķepu milzīgos kaulus. Ņikitins pārlaida skatu pār caurules slaido izliekumu, kur kā sari rēgojās vara apskavas, kas apņēma kāru no augšas. Te, apzīmējot plēsonīgi izliektās muguras kontūras, novietos visus astoņdesmit trīs tiranozaura mugurkaulāja skriemeļus.

Pie priekšējā statņa uz Jodzīgām kāpnītēm balansēja Mārtiņš Martinovičs ar lielu gāzes atslēgu. Otrs preparators — drūms un kalsns, tērpies audekla uzsvārcī — pa kāpņu otru pusi rāpās augšup ar garu cauruli rokā.

—   Tā neizdosies! — paleontologs izsaucās. Uzmanīgāk, neesiet slinki pavirzīt sastatnes!

—  Ko tur vilcināties — Sergej Sergejevič! — no augšas jautri atbildēja latvietis. Mēs, un nepratīsim? Veca skola.

Ņikitins paraustīja plecus. Sadrūmušais preparators iebāza caurules nogriezumu augšējā trīsstūrī, ar ko nobeidzās statnis. Mārtiņš Martinovičs to enerģiski pagrieza ar atslēgu. Caurule — masivā kakla atbalsts — pagriezās un aizvilka sev līdzi drūmo preparatoru. Viņš un latvietis abi sagrūdās krūtīs uz kāpnīšu šaurās augšējās platformiņas un nogāzās zemē katrs uz savu pusi. Krītošās caurules rīboņa apslāpēja saplīsušā stikla šķindoņu un izbīles kliedzienu. Mārtiņš Martinovičs piecēlās no grīdas, apmulsis berzēdams punu uz kailā pakauša.

—   Vai krist arī ir vecā skola? — paleontologs smiedamies vaicāja.

Ņikitins uzģērba uzsvārci un piebiedrojās strādniekiem. Darba visgausākā daļa — skeleta iepriekšējā savākšana un dzelzs kāra pagatavošana — bija jau noiets etaps. Tagad kārs bija gatavs; atlikās to tikai salikt kopā un uz jau pagrieztajām un pielodētajām apskavām, balstiem un tapām piestiprināt smagos kaulus, kas arī bija preparatoru vairāku mēnešu pūļu rezultāts. Preparatori bija tos atbrīvojuši no iežiem, salīmējuši visas vissīkākās atsistās un nodrupušās daļas, trūkstošās daļas aizstājuši ar ģipsi un koku.

Kārs bija pielāgots veiksmīgi. Labojumi skeleta montēšanas gaitā izrādījās niecīgi. Zinātnieki un preparatori strādāja ar sajūsmu, palikdami līdz vēlai naktij. Visiem gribējās ātrāk restaurēt izmirušo milzeni dzīvā un bargā pozē.

Pēc nedēļas darbs bija pabeigts. Tiranozaura skelets pacēlās visā augumā. Pakaļķepas, līdzīgas milzīga plēsīga putna kājām, bija sastingušas pussolī; garā, izstieptā aste vilkās tālu nopakaļ. Pieci ar pus metru augstu no grīdas stāvēja milzīgais, caurumotais galvaskauss. Pusatvērtā rīkle atgādināja asā leņķī saliektu zāģi ar rupjiem, retiem zobiem. Skelets stāvēja uz zemas ozola platformas, ko no augšas apklāja spožs, melns pulējums, līdzīgs klavieru vākam. Vakara saules slīpie stari iespiedās caur augstiem, aiļotiem logiem, sarkaniem atspīdumiem rotādamies uz vitrinu spoguļainajām sienām uri noslīkdami pulēto postamentu melnumā.

Ņikitins stāvēja, ar elkoni atbalstījies uz vitrinas, un aizdomīgi apskatīja pēdējo reizi skeletu, gribēdams atrast kādu agrāk neievērotu grēku pret stingrajiem anatomijas likumiem.

«Nē, laikam viss pietiekami pareizi, — viņš domāja. — Milzīgais tiranozaurs, izvilkts no milzeņu kapsētas tuksnesī, tagad stāv muzejā pieejams tūkstošiem apmeklētāju. Un darbā jau atrodas kāri vēl dažiem ragainiem un bruņainiem dinozaura skeletiem, kas ir ekspedicijas lieliski sasniegumi.»

Saules mirdzums uz melnā postamenta jumta paleontologam dzīvi atgādināja darvas spoguli Arkarlas kalnos… Jā, protams, skeletu viņš nostādījis tai pašā pozē, kādā neizdzēšami atmiņā iegūlies dzīvā tiranozaura mānis. Un šī poze atstāj pilnīgi dabisku iespaidu, ko nevar sacīt par citu muzeju montējumiem.

— «Ja mani godājamie kolegas zinātu, ko os ņēmu par paraugu! — Ņikitins sevi nosmējās. Kaut gan, starp citu, uzvarētājus nesoda.»

Un atkal zinātnieka domas it kā kompasa rādītājs pagriežas pret pagājības ēnu. Parādība vairs nebija noslēpums. Zinātniekam viss bija skaidrs. Bija arī zudis domas kaislīgais sasprie- gums, prāta sašutums par dabas noslēpumu neizdibinātību. Domu gaita kļuva mierīga, auksta un dziļa.

Aiz pagājības ēnas izskaidrojuma stāv galvu reibinošā iespēja ieskatīties pagātnē, redzēt to, kas izzudis pirms gadu miljoniem. Bet šī iespēja jāpadara reala, jāpierāda. To var izdarīt, un tas jāizdara tikai viņam, Ņikitinam, kas tai tic!

Zinātnieks labi saprata, ka līdz tam laikam, kamēr viņš nepierādīs pasaulei, ka tiešām eksistē pagātnes gaismas nospiedumi, viņam būs jāstrādā vienam neuzticības un skepticisma atmosfērā.

Viņam nebūs ne speciālu līdzekļu, ne laika, — viss tas viņam jādara līdztekus savam pamatdarbam.

Milzīgs uzdevums, kas iet pāri spēkiem! Un arī pati ģeoloģija ir pret to: procesos, kas rada noguluma kalnu iežus, tas ir, tos slānekļus, kas var uzņemt gaismas nospiedumu, ļoti reti sastopami gadījumi, kad ātri nogulsnē viens slānis pēc otra. It sevišķi zemes virsū, bet ne ezeru un jūru dziļumos. Trūkst slāņojumu, kas izveidotos pietiekami ātri, lai nospiesto attēlu neizbojātu sekojošā gaismas iedarbība. Un tam jāsakrīt, ar tās pašas vietas priekšnoteikumiem, kas kaut iztālēm līdzinātos tumšajai kamerai, lai uz slāņu virsas kristu ne vienkārši izklaidēta gaisma, bet gaismas attēls. Bet cik daudz jau iegūtu attēlu var aiziet turpmāk bojā, nogulumiem sablīvējoties, pārkristalizējoties vai citādi ķirniski pārveidojoties!

Kādas viņam izredzes atrast bezgalīgi lielajā slāņojumu skaitā tieši to plāksni, kas viena no miljoniem sev līdzīgu saglabājusi pagātnes uzņēmumu? …

«Vai tiešām laiku dziļumi uz visiem mūžiem paliks bez atbildes un mums nepieejami? — Ņikitins domāja. Nē, tieši šim bezgalīgajam, bezdibenīgajam pagātnes dziļumam jāpalīdz mums. Ārkārtīgi reta nejaušība var nākt pa tūkstoš gadiem reizi, un nav nekādu izredžu ieraudzīt tieši to. Bet, ja šo tūkstošgadu pagājis miljoniem, tad jābūt arī miljons nejaušību — un tas jau pietiekams skaits daudziem pētījumiem. Un šis skaits vēl daudzreiz pavairojas tādēļ, ka Zemes virsa ir milzīga. Mana dzimtene — tas ir simt miljoni kvadrātkilometru, kas sastāv no dažādiem kalnu iežiem, veidotiem visdažādākajos apstākļos.

Nodarbojoties ar lieliem skaitļiem, jāatsakās no šaurajiem, dzīves pieredzēs radītajiem priekšstatiem. Pagātnes meklējumos mani atbalsta mana dzimtene. Kur tad vēl atrast pagātnes uz-' ņēmumus, ja ne viņas nepārredzamajos plašumos!»

Pārliecinātība, cenšanās pēc jauniem meklējumiem un jaunas cīņas atkal pamodās Ņikitina dvēselē.

«Vispirms nepieciešams aparats, kas nodrošina ieža slāņa atstarotās gaismas uztveršanu. Varbūt kamera ar ļoti gaismjutīgu1 un tai pašā laikā platleņķa objeldivu? Ļoti svarīgi pareizi nostādīt atstarojumu leņķi kā Lipmaņa krāsu fotogrāfijās metodē. Labi, pagatavosim grozāmo prizmu!»

Ņikitins vairs pat nepaskatījās uz tiranozaura skeletu, iesteidzās savā kabinetā, atmetis ar roku kādam, kas viņu sauca.

* * *

— Nē, ne šurp, biedri profesor! — bārdains kolchoznieks ar bargu partizana seju apstādināja Ņikitinu, kas gāja domās nogrimis.

—   Šī taciņa ved augšup, bet mums jāvirzās pa kreisi, uz gravu.

—   Bet vai tālu vēl līdz sarkanajām kraujām? — vaicāja viens no Ņikitina palīgiem.

—   Ja nokāptu lejā līdz upei, tad kilometrs, bet pa krastu kilometri, četri! — Un pavadonis sāka iet pa priekšu.

Milzīgas, resnas egles ieskāva taciņu. Caur pelēki zaļo stumbru un slīpo, apsūnojušo apakšējo zaru starpu dziļi lejā laistījās upe kā izmētāti sasista spoguļa gabali. Gaiss biija piesūcies saldenas egles sveķu smaržas, kas ir liegāka un salkanāka nekā priedes smarža. Alkšņiem apaugusē grava līdzinājās garam, segtam gaitenim, kas bija noklāts ar biezu, vecu brūnu lapu kārtu. Lapas vērtās aizvien melnākas un slapjākas; zem tām iešļakstējās ūdens. Grava izbeidzās. Pētnieki bija iznākuši straujas un aukstas upes krasta, kuras šaurā gultne aizvijās augstos, stāvos krastos. Katru upes pagriezienu un rāmo līmeni jau iztālēm apzīmēja spožs saules mirdzums; straujākās vietas bija bālākas un tādēļ šķita drūmākas un aukstākas.

Netālu bija redzamas stāvas tumši purpurainā māla kraujas, ko augšā ietvēra nogāzes virsmalas zaļās arkas. Drīz mazais pulciņš sasniedza kraujas, un strādnieki stājās pie darba. Čaklajās rokās drīz sāka zibēt lāpstas un kapļi; māls, rupjos graudos grabēdams, vēlās upē. Uzmanīgi iedzīdami ķīļus, strādnieki atsedza spožu, gludu māla slāņa virsu. Slānis gulēja mazliet ieslīpi, un Ņikitins pavēlēja uzcelt estrādi, lai būtu iespējams aparatu nostādīt augstu virs atsegtā slāņa. Pabeiguši darbu, strādnieki aizgāja. Ņikitina palīgi ar makšķerēm aizgāja augšup pa krastu. Paleontologs palika viens.

Stundas gāja. Ņikitins dežurēja pie aparata, lāgu lāgiem atļaudamies uz divām trim minūtēm aizvērt nogurušās acis. Zinātnieks neuztraucās, būdams gandrīz pārliecināts par kārtējo neveiksmi. Jau vairāk reižu Ņikitins dažādās vietās bija uzstādījis savu aparatu, mokošās gaidās raudzīdamies uz akmens nedzīvo gludumu. Ar katru reizi satraukums un jaunā atklājuma gaidas ;iizvien vairāk atslāba, izdzisa arī cerība, bet zinātnieks neatlaidīgi turpināja savus novērojumus visās vietās, kas viņam šķita piemērotas. Arī tagad, gandrīz bez intereses, tikai uzņemtā smagā pienākuma saistīts, Ņikitins aparatā vēroja tikko atrakto sacietējušā purpurainā māla slāni.

Saule lēnām mainīja apgaismojuma leņķus, varenās egles lēni šūpoja savas galotnes, ūdens tikko dzirdami 'skalojās piekrastes

grīšļos. Un pēkšņi vienmuļajā, vienmērīgajā apgaismojumā parādījās reti, melni plankumi, kas vērtās aizvien spilgtāki, izkai- sldamies pa visu atrakto slāni. Ar grozāmās prizmas palīdzību meklēdams atspulga slīpumu, Ņikitins beidzot dabūja skaidru redzamību. Viņa priekšā bija neparasti caurspīdīgas zaļas jūras krasts. Sudraboti-baltu smilšu līdzenums netverami pārgāja smaragda ūdenī, mazo viļņu garās, taisnās virsotnītes sastinga savā uzlidā, izrakstīdamas kristālskaidro ūdens līmeni spilgtām zilganzaļām svītrām. Tālākā plānā šīs svītras sašķīda trīsstūros; viļņu smailās galotnītes sagriezās lejup, parādīdamas žilbīgi baltu, ari sudrabotu putu uzzibsnījumus. Visskaidrākajā ūdens zaļumā tāle likās zila, bija jūtams gaisa brīnišķīgais dzidrums un ārkārtīgs gaismas spilgtums. Ņikitins gandrīz ar izbīli skatījās uz neizsakāmi gaišo un skaidro pasaules gabaliņu, apzinādamies, ka viļņu galotnītes sastingušas saules staros, kas spīdējuši vairāk nekā pirms četrsimt miljoniem gadu, — tas bija silurijas[44] jūras krasts.

Parādība ļoti drīz izgaisa, saulei tikko manāmi pagriežoties: dienas gaisma, izraisīdama parādību, pati to arī izdzēsa nedodama iespēju laist darbā fotogrāfisko aparatu.

Ņikitins pa nakti palika turpat zem estrādes. Tikai nākamajā dienā, tai pašā stundā, saule atkal varēja atsaukt dzīvē mānīgās ēnas. Bet veltīgi zinātnieks drebēja nakts mitrumā, atgaiņādamies no uzmācīgajiem odiem. Ļeņingradas vasara ir mainīga — mākoņainais rīts nobeidzās ar lietu. Miglā, kas spiedās līdz pašiem kauliem, zinātnieks izmisis vēroja, ka ūdens tecēja pa gludo māla virsu, ka lietus strūkliņas pamazām kļuva sarkanas, un beidzot brīnišķīgās siluriskās jūras uzņēmums pārvērtās brūnos, lipīgos dubļos.

Ņikitinam otru reizi bija izdevies ieraudzīt pagājības ēnu un tagad bija nevarīgi jāļauj tai izgaist, jāļauj pazust, tikai uz brīdi papriecājoties par skaisto parādību. Bet tomēr, ja meklējumiem bija panākumi, jāmēģina atkal un atkal par jaunu!

Tagad Ņikitins nolēma mēģināt meklēt pagātnes uzņēmumus uz aizu sienām, šais dabiskajās kamerās — obskurās. Tur pagātnes uzņēmums būs pasargāts no dabas untumiem, no saules apgaismojuma, maiņām. Rūgtas pieredzes izmācīts, viņš tagad foto aparatu sagatavos iepriekš, pirms novērošanas. Tad pagājība neaizbēgs.

Pār biezo, eļļaino ūdeni lēni līda rēna, pelēka migla. Krasti laistījās sarmā, bet slīpās kalna nogāzes rēgojās drūmas un melnas, atkusušas uzlēcošās saules staros. Neveiklā karbaza strupais deguns, apklāts ar iepiķotu telteni, bija vērsts pret tālo, stāvo klinti, kas nostājusies varenajai upei priekšā. Platā straume divu līkumu starpā izdvesa griezīgu aukstumu, tecēja klusi un ātri. No tālienes atplūda smaga, dunoša rūkoņa. Ņikitins stāvēja uz stūres paaugstinājuma glumajiem dēļiem līdzās locim, kas stingri turējās aiz stūres baļķī iesistajām koka tapiņām.

Locis ar neveiklo dūraini paberzēja sasarkušo degunu.

—   Tur rēc Boloktass, — viņš aizsmacis teica, pievirzīdamies Ņikitinam tuvāk, — visbriesmīgākā ūdens klints!

—   Aiz līkuma? — Ņikitins lēni vaicāja.

Locis drūmi pamāja.

—   Tātad tur ir ala? — Ņikitins vaicāja tālāk. — Kreisajā krastā?

—   Vai tad tiešām jūs gribat tur piestāt? — locis nemierīgi izdvesa.

—   Jā, citas izejas nav: pa stāvo krastu nevar aizkļūt, — zinātnieks stingri atbildēja.

Odens līmenis līgoja gariem un lēzeniem viļņiem. Karbazs,, smaga plakanu dibenu kaste ar trejstūrainu ķīli, sāka lēnām šūpoties un nirt. Zem ķīļa iešļakstējās ūdens. Rūkoņa tuvojās, pieaugdama un atbalsodamās augstajās klintīs. Likās, ka paši akmeņi nikni rēca, brīdinādami atnācējus no nenovēršamās bojā ejas, kas viņiem draudēja.

Locis komandēja. Airētāji grieza ar smagiem airiem. Karbazs nirdams pagriezās. Tieši Ņikitina priekšā upe ietecēja šaurā aizā, kas saspieda tā6 varenīgo plašumu. Milzīgas klintis, apmēram četrsimt metru augstas, augstprātīgi slējās gaisā, aizvien vairāk satuvinādamās. Tālumā aiza bija pilna asiem, stāvošiem viļņiem, it kā vesels bars pakaļkājās saslējušos baltu zirgu sprauktos iekšā stāvajās, tumšajās sienās. Pa kreisi akmens sienā iegriezās plats, pusapaļš līcis, un uz turieni nikni drāzās upes galvenā straume, mezdama gaisā mirdzošus šļakatu stabus.

Ņikitins nolaida tālskati un satvēra stūres airi, palīdzēdams locim. Pretim skrēja, apdullinošā ūdens rūkoņā tuvodamies, vidējais akmens. Ja karbazs izies pa ūdens noplakumu no labās puses, kas nav bīstama, tad nepārvaramais ūdens spēks atsviedīs kuģi pie akmens grēdas, un … pie alas varēs piekļūt tikai nākošajā gadā.

Bet tas nozīmē — nekad, tādēļ ka ekspedicijas darbi bija pabeigti: priekšā stāvēja steidzīga atgriešanās mājās.

—   Grūd stiprāk! — locis iekliedzās.

Karbazs uzskrēja augstu viļņa galotnē. Aiz akmens ūdens krita dziļā, tumšā bedrē. Karbazs iezvēlās tur. Atskanēja dobjš dibena noklaudziens pret akmeni. Straujš stūres rāviens tikko nenometa Ņikitinu un loci no tiltiņa. Bet viņi abi stipri atspiedās baļķī, un kuģis, viegli pagriezies, tagad taisnā leņķī traucās uz krastu, novirzīdamies uz drausmīgo akmens ilkņu pusi. Karbazs viss noraustījās, lēkādams pa augstajiem viļņiem, apšļākts ar ūdeni un putām.

—   Airēt — locis mudināja.

Samirkušie un nosvīdušie airētāji — Ņikitina ekspedicijas strādnieki un darbinieki! — visiem spēkiem rāva nepaklausīgos airus. Mazāk piedzīvojušie ar bailēm gaidīja avariju, raudzīdamies ietiepīgajā priekšniekā. Viņa seja ar krasi uz priekšu izbīdīto degunu, apaugusi ar tumšu bārdu, izskatījās barga.

Ņikitins, plati ieplētis kājas, stāvēja uz drebošajiem dēļiem un domās mērīja un aplēsa attālumu līdz baltajai putu līnijai — at- pakaļteces robežai. Locis, lūpas sakniebis, skatījās uz to pašu pusi. Karbazs samazināja ātrumu, pēc tam atkal rāvās uz priekšu un metās virsū izrobotajai sienai, tieši mutuļojošā ūdenī. Gribējās aizmiegt acis, sarauties kamoliņā; viena sekunde — un kuģis nenovēršami sašķīdīs drumslās pret klinti. Tomēr karbaza gaita atkal sāka palēnināties, kuģis ar strauju grūdienu apstājās un, atpakaļteces uztverts, iepeldēja tumšā, melnā ūdenī, kas klusi šļakstēja stāvu gneisa izciļņu piekājē. Ņikitins nevarēja savaldīt atvieglojuma nopūtu. Galu galā riskantā Boloktasa alu pētīšana nemaz neietilpa viņa ekspedicijas uzdevumos. Kas būtu, ja, dzenoties pēc pagājības ēnas, notiktu nelaime? Bet karbazs jau piestāja malā, mīksti atsities pret klinti. Kolektors uzlēca uz klints izciļņa un pie akmens piesēja*piestiprināmo tauvu.

—   Ar laimīgu atbraukšanu, biedri priekšniek! — Locis jokodamies paklanījās Ņikitina priekšā.

—  Labi, kā apsolīju, tā arī būs, — lieku galdā spirtu. Vareni tikām cauri! — zinātnieks cildinoši atsaucās.

—  Pēc krievu parunas: gar pašu maliņu, bet droši, — locis atcirta.

Stāvās nogāzes pacēlās pār karbazu ap divisimt metru. Augstāk nogāze izveidoja platu iegrobuinu — garu laukumu, kas puslokā apņēma krastu. Virs laukuma kalna nogāze stipri izlīdztnā- jās, un tās piekājē bija redzami' deviņi melni caurumi — ieejas alās. Visa nogāze bija apaugusi nelielām, sačokurojušāmies priedēm, baloja sausām priežu sūnām.

Ņikitinam un viņa palīgiem bez sevišķām pūlēm izdevās uzdabūt augšā visu vajadzīgo ierīci. Visu dienas atlikumu paleontologs pavadīja alās, iekām nepārliecinājās, ka viņa iedomām bijusi taisnība: kaļķu nogulsnējumiem vienā no alām, laukumiņa pašā ziemeļgalā, piemita viņam vajadzīgās īpatnības. Uz alas plakanās dibensienas smalkie, gludie nogulsnējumi secīgi slāņojās cits aiz cita. Iezis bija dzeltenzaļā krāsā. Ņikitins cerēja, ka dzelzs un chroma sāļu piejaukumi, pārveidojušies gaismas iedarbībā, var kādā slānī saglabāt tā laikmeta gaismas nospiedumu, kad šeit verda karsti avoti un vēl pilnīgi nebija izdzisusi vulkāniskā darbība, tas ir, apmēram pirms sešdesmit tūkstoš gadiem.

Zinātnieka palīgi attīrīja ieeju — apaļais caurums meta gaismu uz dibensienu. Ala patiesi bija līdzīga fotogrāfiskā aparata iekšienei.

Ar bezgalīgu pacietību un rūpību Ņikitins stājās pie sava darba. Notīrīdams slāni pēc slāņa, viņš katra slāņa virsu apgaismoja ar magnija spuldzi[45], ko pats bija speciāli konstruējis, uzmanīgi vērodams atspulgu uz matstikla.

Zinātnieks grozīja te spuldzi, te prizmu, mainīdams apgaismojuma un atstarojuma leņķus, bet uz aparata stikliem neparādījās ne vismazākās pagājušā laika zīmes.

Jau bija apskatītas un no sienas atšķeltas vairāk nekā desmit plānas slāņojuma kārtas. Palika tikai ļoti plāna nogulsnējuma garoziņa. Ņikitins nostrādāja visu nakti, bet, kārtējās neveiksmes saniknots, noguruma nejuta. Tikai acis bija raibas no spuldzes spožās gaismas. Drīz viņš ievēroja, ka magnija maisījuma rezerves gāja uz beigām.

Vai tiešām būs vēl viena zaudēta vasara, tagad, kur viņš pietiekami apbruņots pagātnes ēnas notveršanai? …

Vienpadsmitā kārta Ņikitinam likās gludāka nekā visas citas iepriekšējās. Zinātnieks atkal aizdedzināja magnija spuldzi. Daži lodes galviņas pagriezieni — un aparatā parādījās liels, neskaidrs attēls. Pelēkā, miglainā ēna labajā stūrī izskatījās pēc salīkuša cilvēka auguma. Pa kreisi neskaidrie plankumi iezīmēja kaut ko ieapaļu un nesaprotamu. Ņikitins regulēja aparatu, bet parādība nekļuva skaidrāka. Zinātnieks saprata, ka viņa priekšā ir jauns pagātnes uzņēmums, tomēr tik neskaidrs, ka to būtu grūti pat aprakstīt, ne tikai nofotografēt. Ņikitins iebēra vēl vienu magnija maisījuma porciju, palielinādams spuldzes gaismu līdz pēdēja» iespējamībai. Jā, tas bez šaubām ir cilvēka augums… Tātad viss atkarīgs no apgaismojuma stipruma. Kaut arī magnija gaisma dod spektru, kas līdzīgs saules spektram, tās stiprums riav pietiekams. Tikai varenā saule var dot dzīvību ēnām, ko tā pati izraisījusi. Nepietiekama arī Ņikitina aparata jutība: tas ir pārāk vienkāršs, šis foto kameru atkārtojošais aparats.

Pārkarsētā spuldze, pēdējo reizi uzliesmodama, nodzisa: alas tumsā skaidri izdalījās ieejas apaļais caurums. Rīta gaisma! Zinātnieku atstāja parastais miers. Dusmās viņš dauzīja ar dūri nevainīgo aparatu, apbērdams to lamām. Alā viņam trūka gaisa. Viņš metās ārā un, stipri atsities ar galvu pret ieejas velvi, pakrita ceļos. Sitiens viņu mazliet atjēdzināja. Piemiegtām acīm viņš apskatīja klints bluķi, kas nokarājās pār ieeju. Tā, viņa spuldze neder! Bet viņš ieraudzīs pagātnes ēnu saules gaismā. Viņš vienmēr nēsāja sev līdzi amonalu, lai gadījumā ātri atsegtu vajadzīgos slāņus, izspridzinot iezi, kas tos apklāja.

Ņikitins apskatīja nogāzi virs alas, ievēroja garas, vertikālās plaisas, kas pāršķēla gneisa bluķus. Nogāzt šo akmens aizkaru tīrais nieks. Zinātnieks sāka iet lejup uz krastu, kur pārnakšņoja viņa pavadoņi, bet pārdomāja un atgriezās atpakaļ alā. Viņš aplēsa leņķi, kādā uz kaļķu virsas bija kritusi viņa spuldzes gaisma, un ar kompasu uzņēma virzienu. Ļoti labi, saule tur būs starp pulksten diviem un trim. Var pagūt pienācīgi izgulēties, citādi acis tā piekusušas, ka arī saules gaismā viņš nekā nesaredzēs. Labi, ka rīts sola skaidru dienu!

…Kad sprādziena putekļi tikko bija izklīduši, Ņikitins steidzīgi sāka uzstādīt aparatu, balansēdams uz akmens šķembu kaudzēm. Gludā, zaļganā siena, spridzinājuma nesabojāta, valgi laistījās spilgtajā dienas gaismā.

Nē, tagad viņš nebūs tik neuzmanīgs — sagatavotā kasete[46]cieši sažņaugta rokā. Tikko uz aparata stikla pazibēs saules radītais attēls, tikko viņš uztvers vislabāko redzamību, — tūlīt ieliks kaseti aparatā. Viņš visiem pierādīs pagātnes ēnu esamību, vēl vairāk, pierādīs, ka tās iespējams uztvert. Tas būs izšķirīgs pagrieziens viņa grūtajā ceļā: tālāk viņš vairs neies viens! Ko nozīmē viena cilvēka pūles, salīdzinot ar daudzu ļaužu sadrau- dzīgu darbu, to labi zina katrs, kas mēģinājis cirst jaunus ceļus zinātnē vai technikā.

Ņikitins paskatījās pulkstenī: divi un 23 minūtes. Viņš pieplaka pie stikla, ieķēries prizmas griežamajā skrūvē. Laiks atkal vilkās gausi, bet tagad gaidīšana bija apzinīgi saspriegta: pētnieks zināja, ka redzēs pagātnes ēnu.

Lēni, ļoti lēni saule mainīja savu stāvokli debesīs. Ņikitins aizmirsa visu apkārtni, aizmirsa cilvēkus, kas stāvēja ap viņu.

Lūk, pelēka, salīkusi ēna pa labi. Tā pamazām iezīmējās ar cilvēka auguma skaidrām kontūrām.

Ierāvis galvu platajos plecos, sasprindzis muskuļus, cilvēks sēdēja pieliecies, izstiepis garu pīķi. Platā, grumbām izvagotā seja bija pa pusei pievērsta Ņikitinam, bet acis raudzījās uz apaļo, mežiem apaugušo kalnu jūru, kas zilgana atklājās aiz laukumiņa kraujas. Ņikitins paguva ieraudzīt biezus, izpūrušus matus, kas apņēma diezgan augstu pieri, izspiestos vaigu kaulus, masivos žokļus. Zinātniekam šķita, ka viņš cilvēka sejā izlasīja nemierīgas un mokpilnas pārdomas, it kā 1as tiešām mēģinātu ieskatīties nākotnē. To visu Ņikitins saskatīja dažos acumirkļos. Par spīti interesei pret citām ainas detalēm, paleontologs nevarēja atļauties ilgāk skatīties aparatā — viņam bija vajadzīgs uzņēmums. Ņikitins ātri ielika kaseti un satvēra aizbīdni, lai atklātu plati, bet sastinga uz vietas, tā arī neizdarījis vajadzīgo kustību. Gludās sienas spīdums piepeši nodzisa, apkārt satumsa, un atskatījies Ņikitins ieraudzīja smagu, garu mākoni, kas lēnām līda saulei virsū. Bet aiz tā cieši saslēgtās rindās, nosēzdamies uz apkārtējo smilšu pauguru virsotnēm, no aizkalnes līda zemi svina krāsas mākoņi ar to draudīgo violeto nokrāsu, kas pareģoja stipru snig: šanu.

Ar izmisumu dvēselē zinātnieks skatījās uz debesīm. Ja sniegs, tad te vairāk neko neizdosies redzēt: vissmalkākie gaismas nospiedumi nenovēršami kļūs izdzēsti. Alas sienu aizklāt nevar: teltenei uz tādas kraujas nav nozīmes.

Atvairījis neskaidras cerības, Ņikitins apsedza aparatu ar apmetni, atstādams to turpat līdz nākamajai dienai, un apatiski vilkās uz teltīm.

Ņikitina pavadoņi apklusa, skatīdamies uz savu satriekto, mēmi sēdošo priekšnieku. Visi sarunājās pusbalsī it kā pie grūta slimnieka gultas.

Klintīs žēlabaini iegaudojās vējš, sāka griezties lielas sniega pārslas.

Ņikitins ielēja krūzīti spirta, izdzēra un pavēlēja atnest no augšas aparatu. Bija zudusi ne tikai katra cerība par jaunu ieraudzīt senā cilvēka tēlu, — vairs nedrīkstēja kavēties nevienu lieku stundu. Bija jāsaņemas: atceļa nokavējums varēja novest pie tā, ka karbazs sagaidīs ledu un iestrēgs sasalušajā upē lejpus klintīm, neapdzīvotā taigā.

Citu rītu, tikko debesīs asi iezīmējās pauguru virsotnes, cilvēki sāka rosīties, saiņodami mantas.

Piestiprināmā tauva, klusi šļakstēdama, iekrita ūdenī; karbazs tikko manāmi virzījās uz galvenās straumes putu robežu. Pēkšņi it kā milzīga, mīksta ķepa uztvēra kuģi. Karbazs rāvās uz priekšu un traucās uz aizu, kur pazuda kā skaida, lēkādams aso viļņu rūkoņā un putās.

* * *

Galda lampa ar dziļu abažuru meta gaismas apli uz grāmatām apkrautā galda. Lielajā kabinetā bija pustumšs. Ņikitins saspringti domāja.

«Četrus gadus es jau nepazīstu miera … Mans agrākais darbs man tagad liekas tāds mierīgs, tāds skaidrs, atkal tā vilina tam atdoties ar visu sirdil Bet es nevaru un, lūk, raujos uz pusēm starp veco un jauno, cenšos pēc labākās sirdsapziņas veikt savu agrāko darbu un tai pašā laikā visa dvēsele traucas pēc pagātnes ēnas. Pa šiem četriem gadiem tā divas reizes bija man rokās, divas reizes es redzēju to, ko nav lemts nevienam redzēt, un tagad esmu tikpat tālu no mērķa sasniegšanas kā tai neaizmirstamajā brīdī Arkarlas kalnos. Un mans aparats — tas neder. Tas pārāk vienkāršs.» Ņikitins ar skumjām nobeidza.

Laikam viņš pagātnē izdarījis kļūdu. Cilvēks nedrīkst būt vientuļš. Cik ļoti patlaban viņam būtu vajadzīgs draugs vai mīļota sieviete, kas ticētu viņam, ka viņš var kaut ko izdarīt! Bet viņam neatradās laika ne draugam, ne mīlestībai. Un tagad tuvojas atmaksa…

Ņikitins aizdedzināja augšējo gaismu un sāka vākt pa galdu izsvaidītos papīrus. Uzmeta skatu savam aparatam, kas stāvēja uz atsevišķa galdiņa, ceļojumos apbružāts un saskrambāts. Neviļus salīdzināja sevi ar to, rūgti pasmējās un izgāja ārā.

Muzejā bija tumšs. Zinātnieks pagaidīja, kamēr acis pierada pie tumsas. Lūk, tikko manāmi paspīdēja vitrinu stikli, bet skeleta tumšie kauli saplūda ar šķietami tukšās zāles melno plašumu.

Paleontologu pārņēma dīvaina sajūta: viņam likās, ka zāle bija pilna neredzamu parādību.

Ņikitinu satvēra pēkšņs satraukums. Cik viņš bija naivs, paļaudamies tikai uz savām acīm! Kāpēc viņš izlaida no redzes, ka vissmalkākie gaismas viļņu nospiedumi var neskaitāmi daudzos gadījumos atstarot tikai niecīgus gaismas daudzumus — daudzumus, ko nevar uztvert ar parasto redzi. Tādēļ, lūk, mākslīgais apgaismojums nevarēja izraisīt pat pilnīgi skaidri fiksētas pagātnes ainas. Bet tātad cik daudz vājāku nospiedumu aizlaists garām!

Ņikitins nokaunējās. Viņš, zinātnieks, radīdams savu aparatu, bija rīkojies amatnieciski, diletantiski! Viņš bija aizmirsis modernās technikas varenību, techniku, kurai ir aparati[47], kas sajūt visniecīgākos gaismas daudzumus.

Paleontologs lēni gāja pa muzeja tumšo zāli, un ar katru soli auga priekšstats par aparata jauno konstrukciju. Viņš atkal griezīsies pie fiziķiem un techniķiem. Viņam jāuztver no uzņēmuma atstarotā gaisma ne tieši, bet ar jutīgu fotoelementu1 kombināciju. Jāpārnes gaisma elektriskajā strāvā, tā jāpastiprina un atkal jāpārvērš par gaismu, kas jau acij saredzama.

Grūtības paredzamas precizā krāsu attēlošanā, bet te var kombinēt. Var dot konturu pastiprinājumu, bet krāsu iegūt netiešā atstarojumā.

Jā, tur ir par ko padomāt, bet liekas, ka atslēga jautājuma atrisināšanai atrasta!

«Ja izdosies konstruēt tādu aparatu, — zinātnieks domāja tālāk, — man ne no kā nav bailes. Brīvā gaisā es ierīkoju nojumi, dodu mākslīgu gaismu. Bet pazemē — nav pat ko runāt. Tad pagātnes ēna rokā. — Un paleontologs sažņaudza pirkstus dūrē.

—  Ar dažiem fotoelementiem es varu grozīt aparata uzbūvi, paaugstinot vai pazeminot jutību pret dažādiem spektra stariem.»

* sfc

Jautrs mašinists pievirzījās tuvāk inženieram, kas pavadīja uz šachtu grupu cilvēku, kas acīm redzot pirmo reizi nolaidās pazemē.

— Kā viņus, Andrej Jakovļevič? — viņš čukstēdams vaicāja.

—   Ar vējiņu vai ar apjozumu? — Mašinists izteiksmīgi pamirkšķināja acīm uz atnācēju pusi.

—   Ko tu, ko tu! — inženieris nobijās. — Tas taču pazīstams zinātnieks. — Viņš zagšus norādīja uz Ņikitinu, kas bija aizkavējies mazliet nopakaļ. — Un viņa aparatu sabojāsi… pamēģini tikai! — inženieris draudēdams nobeidza …

Ņikitins, kam bija labas ausis, dzirdēja visu šo īso, nezinātājiem nesaprotamo sarunu un pasteidzās iejaukties.

—   Lai iet ir ar vējiņu, ir ar apjozumu, — viņš skaļi griezās pie mašinista: — ne man, ne aparatam nekas nenotiks! Mīlu atcerēties vecos laikus! Bet maniem puišiem tas noderēs: lai pierod …

Samulsušais mašinists izbrīnījies paskatījās zinātniekā, tad plati pasmaidīja un piekrizdams pamāja ar galvu. Ieiedams braucamajā grozā, inženieris piedraudēja viņam ar pirkstu. Grozs sāka lēnām nolaisties un piepeši negaidot krita lejup, it kā tauvā būtu pārtrūkusi. Kājas atdalījās no grīdas, sirds šķita iekāpjam kaklā, elpa aprāvās… Groza krišana aizvien paātrinājās, pēc tam tikpat pēkšņi un strauji palēninājās. Milzīgs smagums piespieda cilvēkus pie grīdas. It kā neredzamas rokas būtu ik vienu apjozušas ar platu jostu, kas nepielūdzami savilkās. Šī sajūta ilga ne vairāk par sekundi, un grīda zem kājām atkal aizslīdēja projām, miesa kļuva bez svara, bet pamirušā sirds traucās augšup…

Paleontologs nolaidās šachtā ar nebijušu pārliecību par jaunā uzņēmuma labvēlīgu iznākumu. Šīs pārliecības iemesls bija par jaunu pārkonstruētais aparats, kā arī tas, ka kalnrači še bija atraduši pārakmeņojušos kalnu darvas slāni, līdzīgu tam melnajam spogulim, kas pirmo reizi viņam parādīja dinozaura māni, un tikko kā saņemtā vēstule … Ņikitins pasmaidīja, domās pārlasīdams nedaudzās rindiņas. Rakstīja Mirjama, kas nebija aizmirsusi ne viņu, ne pagātnes ēnu.

Viņa rakstīja, ka pēc gada viņai atkal izdevies būt asfalta atradnē. Melnais spogulis izrādījies iznīcināts. Bet nekas nevarot iznīcināt viņas sirdī dziļi iegūlušos dinozaura parādības iespaidus: Viņai izdevies par pagātnes ēnu ieinteresēt pētnieku Korževinu. Un tagad notiekot to slāņu meklēšana, kas saglabājuši gaismas viļņu nospiedumus.

Viņa tam agrāk nerakstījusi tādēļ, ka tas viņam nebijis vajadzīgs, — te Ņikitins sajuta starp rindām paslēptu pārmetumu, — bet visu laiku vērojusi viņa darbu, ticējusi, ka viņš lietu novedīs līdz galam. Bet tagad viņi atraduši interesantus slāņojumus un lūdzot Ņikitinu atbraukt…

No garā, vecā apakšzemes gaiteņa nāca gruzduma smaka, kas koda kaklā. Klusi sīca spēcīga ventilatora uzsūktais gaiss. Ņikitins steidzīgi stājās pie pārbaudes tūlīt pēc tam, kad pēc viņa norādījumiem bija izdarīti spridzinājumi. Te, vecajās raktuves, atstatu no straujās elektrisko vedēju kustības, vagonešu rīboņas, laternu ziboņas, bija tukšs un kluss. Necaurredzama pazemes tumsa cieši apņēma gājējus, saplūda ar ogļu sienu melnumu.

Kaut kur tikko sadzirdami pilēja ūdens, iztālēm, vienmērīgi knakšķēdams, plaisāja eju nostiprinājums, brīdinādams kalnračus par smago ieža spiedienu.

—  Kas uzrādīja šo ievērojamo vietu? — Ņikitins pusbalsī vaicāja palīgam, kas gāja līdzās.

Tas pamāja uz mazu vecīti, kas kopā ar inženieri noslēdza gājienu:

—   Viņš, ievērojams kalnraču meistars, pazīst katru slāni visos rakumos. Ja nebūtu viņa, būtu gadiem jāmeklējas šajās bezgalīgajās raktuvēs.

Paleontologs mēmā pateicībā paskatījās uz veco kalnraci. Priekšā balti atvizēja blīva jaunu nostiprinājumu stabu kolonāde. Jau no to skaita vien varēja ģist, ka eja nobeidzas ar plašu kameru. Tiešām, melnās sienas atvirzījās, atklādamas lielu, tukšu laukumu ar augstiem griestiem. Ņikitina palīgi aizkavējās, pa stabu starpu vilkdami smago aparatu. Inženieris gāja pa priekšu, augstu pacēlis spēcīgu spuldzi. Pētniekus apņēma spriidzinājumos saplosītā ogļu slāņa kārta, draudēdama ar neskaitāmiem, asiem izciļņiem, gludajos nošķēlumos spīdēdama kā tērauds.

Pašā kameras sākumā gar abām pusēm stāvēja mazliet noliekušies rievaini stumbri, ar vienu pusi ieauguši ogļu masā, no kuras tie atšķīrās tikai ar raksturīgo mizas zīmējumu. Uz grīdas notīrītā klāja kā milzīgi zirnekļi bija izpletušies vareni celmi sazarotām saknēm, no kurām bija attīrīts iezis, kas tās agrāk bija apklājis. Saknes plētās pa seno augsni, kas tām bijusi atbalsts sen pagājušos laikos. Visi celmi bija nogriezti vienā līmenī — tādā, kāds bijis ūdens līmenis pārplūdinātā akmeņogļu[48] mežā. lielajos stumbros, kas bija palikuši veseli, drūmi rēgojās lieli dobumi.

Oglē un kaļķī pārvērstā, mirušā meža iecirknis nomāca iztēli ar savu dziļo senatnīgumu, it kā pār cilvēku galvām karātos nevis divisimt metru biezs iezis, bet gandrīz taustāms šiem stumbriem un celmiem pāri gājušo simt miljonu gadu dziļums.

Kameras galā nogruvušā slāņu kaudze norādīja uz vietu, kur notikusi spridzināšana. Virs tās spīdēja slīpa melnbrūna plāksne — sacietējis bituma[49] nogulsnējums. Tas arī bija pētījumiem iz- ļ raudzītais starpslānis, nogulsnējies uz neliela pakalna stāvās nogāzes, kas kādreiz pacēlies akmeņogļu mežā.

Drīz spilgtais, baltais magnija spuldzes stars atdūrās uz plāk- ! snes, un Ņikitins nostādīja reflekta kameras fokusu. Satraukts viņš noklepojās un aizsmacis teica:

— Pamēģināsim …

Ko tagad stāstīs šī tik rūpīgi izraudzītā slāņa virsa? Paleontologs ieslēdza fotoelementus un pastiprināja strāvu. Pagriezis skrūvi, Ņikitins par jaunu paskatījās aparatā: iezis vairs nebija melns — uz caurspīdīgā, pelēkā fona parādījās neskaidras, vertikālās svītras.

Zinātnieks pacietīgi un uzmanīgi regulēja aparatu, līdz kamēr ar neredzētu skaidrību parādījās ceturtā pagātnes ēna, ko tagad varēs saskatīt tūkstošiem ļaužu.

Ņikitins skatījās uz stigu appludinātā meža biezoknī. Bāli pelēkie koku stumbri ar rombiņiem izroboto mizu sastājušies ap melno ūdeni. Augša katrs koks sadalījās divos leņķī ejošos resnos zaros, kas pazuda cieši savijušos vainagu biezajā enā. Resns, zvī- ņains stumbrs gulēja šķērsam par ūdeni, nokritis uz neliela paugura, kas pacēlās pa kreisi. Paugurs bija apaudzis dīvainiem stādiem, kas līdzinājās sēnēm, kuru augstie un šaurie violetie kausi nosējuši valgo, sarkano augsni. Augšējās malas gaļīgie atlocī- jumi, katras sēnes kausiņi rādija eļļainu, dzeltenu iekšpusi. Aiz pauguriem zem krasi* izliektiem, taukainiem bezlapu stumbriem, bija redzams klajums, tālumā klāts ar duļķainu, viegli sārtu miglu. Priekšā no miglas rēgojās kāds līks, kails zars, bet uz tā savil- kusies un galvu ierāvusi, sēdēja neizprotama dzīva būtne. Ņikitins nodrebēja: no violeto sēņu apakšas, kas slēpa otru dzīvnieku, bija izbāzta plata paraboliska galva, apklāta ar mēļi-brūnu gļotainu ādu. Lielās, izvalbītās acis raudzījās Ņikitinam tieši virsū, stulbi, neatvairāmi un nikni. Apakšējā žoklī pacēlās milzīgi zobi, atsegdamies purna malas iedobumos. No labās puses lija nespodra,

pērļaina gaisma, apgaismodama visu ainu. Virs apēnotā ūdens un pie meža malas gaiss šķita melngans, piesātināts vissīkākiem melniem putekļiem.

Ņikitins ilgi raudzījās šai burvju logā uz pagātni — uz akmeņogļu laiikmeta pasaules dzīvi. Trīssimt piecdesmit miljonu gadu dusēja starp tagadējo un to laiku, kad reti sastopamā gadījumā spēlē gaismas viļņi fiksējuši uzņēmumu.

Neredzētās būtnes niknās acis, mēļās sēnes, nekustīgais ūdens un dīvainais, pelēkais gaiss ar apbrīnojamu skaidrību bija redzams šeit, apakšzemes klusumā, ko pārtrauca prožektora vājā sīkšana un dažu cilvēku saraustīta elpošana. Ņikitinam likās, ka viņš zaudē prātu. Viņš atgrīļojās no aparata. Reālās, rupji izlauzītās akmens sienas, senie celmi, varbūt to pašu koku atliekas, kas patlaban dzīvi un smuidri redzami viņa aparata. Apkārtējo koncentrējušās sejas…

Zinātnieks atjēdzās, steidzīgi sagatavoja kameru un izdarīja dažus uzņēmumus.

* * *

Uz galda krājās Ņikitina raksta novilkumu1 kaudzīte, un pie katra bija pielikta notvertās pagātnes ainas krāsaina reprodukcija. Parakstījis pēdējo aizsūtīšanai nolemto novilkumu, paleontologs atvieglots uzelpoja. Viņš piecēlās, paņēma no galda aizsūtīšanai sagatavoto telegramu, kas ziņoja Mirjamai, ka viņš rītdien izbrauks, un devās uz izeju.

Sen viņam nebija bijis tik viegli un priecīgi ap sirdi.

Tagad pa viņa ceļu ies daudzi, daudz jaunāki, varbūt daudz talantīgāki. Atšķirta dabas noslēpumainās grāmatas pirmā lappuse. Beigusies vientulība ilgajā un grūtajā ceļā! Bet šī vientulība bijusi tikai viņa apziņā. Viņam palīdzējuši daudzi desmiti cilvēku. Nerunājot jau par viņa līdzstrādniekiem, — ne, palīdzējuši gluži sveši ļaudis, kas bija it kā tāli zinātnei.

Zinātnieka domās paslīdēja garām virkne pazīstamu seju. Lūk, viņi: kalnrači, akmeņlauztuvju strādnieki, kolchoznieki, mednieki. Viņi visi uzticīgi un nesavtīgi, nevaicādami par gala mērķi, cienīdami viņā pazīstamu zinātnieku, palīdzēja viņam atrast un satvert pagātnes ēnu.

Tas nozīmē, ka viņš strādājis un izmantojis viņu palīdzību uz parāda. Jā, un tagad šis parāds nolīdzināts — lūk, no kurienes radās milzīgais atvieglojums! Ņikitins atcerējās, ka šai pašā kabinetā viņš nevienu reizi vien ilgojās pēc drauga, pēc mīļās. Nē, viņš nav izdarījis kļūdu, atdodams visu savu laiku, visus sapņus un spēkus savai zinātnei, dzimtenei, cilvēkiem!…

ii

FAKAOFO ATOLS

Nelielā, gaišā zāle bija pārpildīta.

Kapteinis-ieitnants Gaņešins sapīcis paraustīja plecus un piespiedās pie pulētā pīlāra. Dažādo civilo apģērbu vidu izdalījās zili uzsvārči: zālē bija daudz jūrnieku. Nesteidzīgi pārskatījis zaļi, Gaņešins ieraudzīja no tālas rindas enerģiskus žestus: paziņas viņu aicināja uz brīvu vietu. Gaņešins smaidīdams sāka spraukties starp krēslu rindām.

—• Pat jūs esat ieradies! — teica otra ranga kapteinis Isačenko, spiezdams Gaņešinam roku.

—   Visa flote, vai, salasās?

—   Kas te notiek? — Gaņešins vaicāja.

—   Tkačevs uzstājas ar priekšlasījumu.

—  Kāds Tkačevs, tas par negrimstības jautājumu?

—       Gluži otrādi, par grimstības jautājumu, — Isačenko pamēļoja: — Ziemeļu flotes sargkuģa komandieris.

—       Lūk, kā! — Gaņešins vienaldzīgi atsaucās. — Bet kas par priekšlasījumu?

—       Ha, tad jūs ne velna nezināt! — Isačenko izsaucās, un jūrnieki, kas bija sapulcējušies ap sarunu biedriem, iesmējās.

—   Nu, nu, paskaidrojiet, — Gaņešins labsirdīgi pasmaidīja.

—        Šodien taču Zinātņu Akadēmijas sesijas noslēguma sēde. Bet Tkačevs noķēris neparastu abinieku — komandieris viņam pavēlējis katrā ziņā par to pastāstīt zinātniekiem. Tkačevs ir drošs komandieris, bet priekšlasījumus nemīl. Starp citu, jau sākas, — Isačenko pārtrauca sarunu, — tagad jūs pats dabūsit visu zināt.

Atskanēja priekšsēdētāja zvans. Katedrā droši uzkāpa vidēja auguma gaišmatains virsnieks ar asu seju. Nachimova ordenis rotāja viņa rūpīgi izgludināto uzsvārci. Jūrnieks pārlaida acis pār apklusušo zāli un, mazliet uztraucies, iesāka runāt, šad un tad pirkstiem uzmanīgi pieskardamies apkakles augšējam āķim.

Bet viņš drīz vien pārvarēja satraukumu un sāka runāt mierīgi un vienkārši.

Gaņešins ne vienu vien reizi bija braucis pa tām vietām, par ko runāja referents, un tādēļ klausījās Tkačevā ar sevišķu interesi. Tikko Tkačevs bija izteicis: «Mans kuģis piecas diennaktis patrulēja tālu atklātā jūrā, ap trīsdesmit otru meridiānu, mūsu valodā, ceturtajā rajonā,» kad Gaņešina iztēlē izauga drūma, svina krāsas jūra. Aukstajā, aiz mitruma neskaidrajā gaisā ūdens plašums nebija jūtams. Apvārsnis bija tuvu un tādēļ slēpa sevī bīstamas nejaušības. Vācu zemūdene, kas gāja pilnā gaitā iznirušā stāvoklī, parādījās pavisam pēkšņi. Vācieši acīm redzot nebija domājuši sastapt padomju sargkuģi tik tālu no krastiem, un, kamēr zemūdene nogremdējās, Tkačevam bija izdevies pietuvoties ienaidniekam.

Līdzīgi sitieniem pa milzīgu tamburinu, pār jūru aizplūda bumbulielgabala1 šāvieni, un mazliet uz priekšu no tās vietas, kur nupat nogrima zemūdenes baks, pacēlās ūdens stabi ar sarkanu zibeņu uzliesmojumiem un melnu dūmu mākoņiem. Sprāga dzi- ļumbumbas[50], notēmētas nelielam dziļumam. Pieredzējušais zemūdeņu iznīcinātājs Tkačevs acumirklī noteica sektoru, kur vajadzēja atrasties ienaidniekam, un sāka to apmētāt bumbām.

Kad kuģis sasniedza to vietu, kur pazuda zemūdene, Tkačevs pavēlēja pārtraukt šaušanu ar bumbām un apturēt mašinu. Leitnants Maļutins pasniedza Tkačevam hidrofonu* austiņas, ar vienu roku turpinādams griezt pastiprinātāja sviriņu. Neskaidrs jūras troksnis, kas atbalsojās liidrofonos, neliecināja par apakšūdens ienaidnieka klātieni. Tkačevs saprata: zemūdene dzirdējusi, ka skrūves virs tās mitējušās darboties, un arī apturējusi mašinas.

Pamājis leitnantam, Tkačevs parāva mašinas telegrāfā kloķi. Mašina sāka strādāt ar pilnu jaudu; liidrofonos kā ūdenskritums iešalcās skrūves. Atkal atskanēja telegrāfā zvaniņš. Mašina acumirklī apstājās, un kuģa kustību atbalsī Tkačevs šķita saklausām aizslīdošu, ļoti tālu zemūdenes skrūvju troksni.

— Pa kreisi uz bortu!

No dziļumiem nāca vienmērīgi, dobji trokšņi. Tkačevs skaidri iedomājās tur apakšā zemūdeni, kas zagšus mēģināja aizbēgt, ejot svaidīdamās un apturēdama savus elektromotorus: Pēc dažām sekundēm zemūdene atkal apstādināja mašinu, skrūvju trok

Sargkuģis apmeta platu loku, pamezdams aiz andra smagus triecienus un zaļus ūdens stabus, tagad jau bez uguns uzzibsnīju- miem un zemākus. Tkačevs sekoja sprādzienu sadalījumam, nemitēdamies aprēķināt aizsega un bumbu klātā laukuma apjomus.

—   Vēl vienu pēdējo, drošs paliek drošs — Tkačevs nodomāja, nospiezdams bumbmetēja labo sviru. — Tik un tā nekur nepaliks, Līdz dibenam neienirs, te gandrīz kilometru dziļš, — iekritusi.

Leitnants, kas vēroja sekundu mērītāju, izbrīnījies paraustīja plecus. Jau bija pagājušas trīsdesmit divas sekundes, kas bija nepieciešamas bumbas nogremdēšanai, bet sprādziena nebija. Pagāja minūte, un vēl nekā. Tkačevs pavēlēja griezt kuģi atpakaļ, lai noklausītos zemūdeni bumbām apmētātajā zonā.

—   Gavriļenko! — leitnants pasauca minētāju vecāko. — Kā jūs pēdējai nolikāt degli?

—   Tieši tāpat kā visām, deviņdesmit metru, biedri leitnant.

—  Liekas, deglis nedarbojas. Savādi, tas man pirmais gadījums … — Tkačevs izbrīnījies teica.

Sai acumirklī puskabeļu atstatumā pa labi no kuģa priekšgala pacēlās zems ūdens paugurs. No dziļumiem atskanēja tikko sadzirdams sitiens, ko tūlīt apslāpēja uz kuģa priekšgala uzveltā viļņa šļakstiens. Kuģis sašūpojās. Tkačevs pieķērās pie rellņu kārts un ātri izmeta:

—   Laiku, leitnanti

Divas minūtes četrdesmit piecas sekundes, — Majutins atbildēja.

—   Oho, tātad nogrimusi gandrīz puskilometru, — tādēj sprādziens tāds vājš. Skaidrs, ka deglī defekts… Aha, iekrituši! — Tkačevs piepeši iesaucās, acīm ieurbdamies milzīgajā eļļas plankumā, kas izplūda pa zemajiem viļņiem. Mašina apklusa, un atkal jutīgās hidrofonu ausis sasprindzās, uztverdamas jau iedragātās ienaidnieka zemūdenes cīņu par dzīvību. Atskanēja skrūvju troksnis vairs ne vienmērīgs, bet ar pārtraukumiem. Apklusa, cēlās atkal…

«Tad nu ir gan ieniruši, — droši vien kniedējumos sūce», — Tkačevs nodomāja un raidīja pa jaunu peilējumu vēl divas bumbas, aizvien vēl tālskatī vērodams putās sakulto ūdens līmeni.

—   Aiz kuģa priekšgala pa kreisi priekšmets! — aizmugurē atskanēja sarkanflotieša balss…

Izbrīnījies, ka tikko uzņemtajam peilējumam neatbilda uzpeldē šanas vieta, Tkačevs strauji pagriezās, pievērsa tālskati neskaidrajam, sarkanajam punktam pēdējās bumbas krišanas vietas tuvumā un gandrīz sagrīļojās aiz pārsteiguma. Tālskata kristālā aplis opalkrāsas dūmakā pietuvināja viņa acīm milzīgu, sarkanbrūnu ķermeni, kas vienmērīgi šūpojās viļņos. Tas bija kāds neredzēta apmēra un neredzētas krāsas dzīvnieks. Tkačevam likās, ka tam plats ķermenis, milzīgas spuras un spēcīgs, apaļš kakls, — galvu un asti apslēpa viļņi. Visdīvainākā bij gludā, tumšsarkanā āda, ko vietām izvagoja grumbas un tumšbrūnas krokas.

—   Pa labi priekšgalā burbuļi!

Signalizētāja balss atsauca kapteini atpakaļ kaujas īstenībā, un Tkačevs atkal koncentrējās uz cīņu ap zemūdens ienaidnieku. Tūkstoš gaisa burbuļu nosēja viļņu virsu. Pēc minūtes Tkačeva kuģis jau atradās virs gaisa izplūšanas vietas, ieklausīdamies dziļumā.

Te ūdens piepeši ieburbuļojās no lielā gaisa daudzuma, kas vienā grūdienā pacēlās no dziļuma. Tai pašā laikā hidrofonos atskanēja īsa, aprauta un neskaidra dunoņa. Ļaudis skatījās klusēdami. Kuģis zaudēja ātrumu un nostājās ar lagu pret vilni. Pagāja dažas minūtes. Pēdējie gaisa burbulīši izzuda. No dziļumiem līdz hidrofoniem neatnāca neviena skaņa. Tikai eļļas plankums izplūda aizvien platāks, izlīdzinādams smailās viļņu galotnes.

Kaut kur tālu apakšā, zem jūras līmeņa, sadragātā zemūdene, nevarēdama uzpeldēt, grirna aizvien zemāk kilometru dziļajā atvarā, un nežēlīgais ūdens smagums izspieda no tās gaisu un eļļu. Tkačevs palaida kuģi gājienam un piegāja pie Maļutina, kas noņēma austiņas.

—   Pierakstīsim vēl vienu, leitnant. Bet, lai galīgi pārliecinātos, pagaidīsim mazliet, paklausīsimies… Jā, bet ko tad nezvērs? — viņš atcerējās. — Drīzāk pie tā!

Nepazīstamā dzīvnieka uzniruma vietā jūrniekus sagaidīja vilšanās: nekādas sarkanā nezvēra pēdas vairs nebija redzamas. Cik tālu vien acs saredzēja, saltie viļņi bija tukši.

Tkačevs īgni izberzēja acis, kas aiz piepūles bija sākušās asarot. «Vai tiešām tikai rēgojās? Nu, nē …»

—   Biedri, kas vēl redzēja šo… nu, šo uzpeldējušo zvēru? — viņš vērsās pie kuģa komandas. Atsaucās reizē vairāki sarkan- flotieši un staršina Gavriļenko, kas apzvērēja, ka tas nebijis nekas cits kā jūras čūska, ko apdullinājusi bumba.

—   Nē, ne čūska, — signalizētājs Jeplfanovs pārtrauca. — Es redzēju: ķermenis tam resns, plats, ari ķetnas bija kas tā par čūsku?

—   Nu, vienalga: ne zivs, ne jūras zvērs, bet apakšūdens rāpulis — Gavriļenko pastāvēja uz savu.

Gavriļenko bija aizsteidzies priekšā Tkačeva domām, ka dzīvnieku apdullinājusi bumba un ka tas uzpeldējis virspusē. «Ech, žēl, ka nogrima! Kaut varējis noķert tādu brīnumu… — Tkačevs nodomāja. — Bet kas tagad ticēs?»

It kā uzminēdams kapteiņa neizteikto jautājumu, leitnants Maļutins atsaucās:

—   Tas rāpulis ir no dziļumiem — dziļūdeņu dzīvnieks, un to trāpījusi mūsu pēdējā bumba, tā, kam samaitājies deglis. Tā aizgāja apmēram piecsimt metru dziļi, un zvērs jau arī uzpeldēja ap to vietu. Varbūt tas nogāja dibenā, bet varbūt arī atjēdzās. Starp citu, es tomēr paguvu … — un Maļutins izvilka no kabatas leiku, — par labumu negalvoju, bet piecas reizes nospiedu. Labi, ka teleobjektivs[52] bija uzvilkts.

Tkačevs bija sajūsmināts par leitnanta atjautību, nenojauzdams, ka šo uzņēmumu dēļ viņam Maskavā būs jāuzstājas ar referātu.

Leitnanta Maļutina uzņēmumus speciālisti attīstīja ar vislielāko rūpību, bet tie tomēr neiznāca pietiekami skaidri: pelēkā diena, īsais izturēšanas laiks un dzīvnieka sarkanā krāsa nelabvēlīgi sakrita. Tkačevu izsauca pie komandiera, kam viņš visus lietas apstākļus izstāstīja, parādīja uzņēmumus un saņēma rīkojumu braukt uz Maskavu, uz Zinātņu Akadēmijas jūras sesiju.

—  Tas nav svarīgi, komandieris atbildēja, kad Tkačevs apgalvoja, ka neviens nenoticēs. — Mums jāizpētī jūra, un mūsu pienākums ziņot zinātniekiem par tādu neparastu gadījumu. Ja zinātnieki neticēs tam, ko redzējuši desmit godīgi jūrnieki, tad nav vērts palaisties uz viņu autoritati!… — Ar šiem adrniraļa jok- pilniem vārdiem, zālei atzinīgi nošalcot, virsnieks pabeidza savu īso referātu un stājās pie uzņēmumu demonstrēšanas. Gaisma nodzisa un uz augstā ekrana parādījās neskaidrs attēls.

Gaišas un tumšas uz uzņēmuma sastingušas viļņu svītras šķērsoja un pa daļai aizklāja izliektās muguras nenoteiktās kontūras, uz kuras rēgojās zema sekste. Platais ķermenis ieslīpi gulēja ūdenī, uz augšu pavērstā pagaišā vēdera sānu pa daļai apsedza milzīga, dīvaini saliekta spura. Kakls, kura sākums bija ļoti resns, ko izvagoja dziļas, taisnas krokas, laikam bija garš.

Viens pēc otra lēnām paslīdēja garām pieci uzņēmumi, bet Gaņešins tā ir nevarēja iedomāties zvēru: iespaids bija aizslīdošs, nenoteikts. Iedegās gaisma. Desmitiem ļaužu, kas neskaidros uzņēmumu apveidos mēģināja noteikt dzīvnieku, dalījās iespaidiem. Izgaisa dzīvais, nezināmā radītais burvīgums, kas ietekmē visus ļaudis, bet palika pāri kaut kas, kas satrauca. Tā bija, kā Gaņešins apzīmēja, notikušā realības apziņa, notvertā, bet par jaunu aizslīdējušā jūras noslēpuma īstenības apziņa.

Gaņešins ar prieku ievēroja, cik jauneklīgi iemirdzējās acis cienījamiem zinātniekiem un bargajiem komandieriem, kas sēdēja viņa rindā.

Sanāksmes prezidijs sakustējās. Katedrā uzkāpa milzīga auguma vecs vīrs ar platu, sirmu bārdu. Zāle apklusa — daudzi pazina okeanografu1 , kas padarījis slavenu krievu zinātni par jūru.

Zinātnieks nolieca galvu, parādīdams divus lielus līčus virs masivās pieres, ko ietvēra biezu matu sudrabs, un caur pieri pārskatīja zāli. Tad uzlika milzīgu dūri uz katedras malas, un iedārdējās varena balss, sniegdamās līdz pašiem tālākajiem zāles stūrīšiem.

—      Tas ir viņš, mūsu Georgijs Maksimovičs! — Gaņešinam iečukstēja Isačenko. — Ar tādu balsi būtu jākomandē līnijkuģis vētrā, bet ne jālasa lekcijas.

—   Viņš taču arī komandēja — Gaņešins izmeta.

—   Biedri, — okeanografs pa to laiku runāja, — esmu ļoti priecīgs, ka man izdevās noklausīties kapteiņa Tkačeva apbrīnojamo ziņojumu. Viņa referāts vairāk nekā noderēja mūsu sesijas no slēguma sēdei. Mēs esam pārāk pieraduši, ka eksistē neatminēti jūras noslēpumi; daudzus okeanografijas jautājumus pagaidām ieskata par neatrisināmiem. Bet es domāju, ka visiem klātesošiem zināms tas, ko pavēstīja drošsirdīgais amerikanis, profesors Bibs, kas nolaidies tērauda bumbā — batisferā[53] veselu kilometru dziļi. Bibs novērojis milzīgos dzīvniekus, kas neiedomājamā tumsā peldējuši garām viņa batisferas logiem, pārāk lielus niecīgajam apgaismojumam, ko deva viņa prožektors, un kvarca iluminatora mazajam redzes laukam. Vai jums zināms, ka neilgi pirms kara pie Āfrikas austrumkrastiem izzvejota milzīga zivs — latimerija — kas pieder pie sen no zemes virsas izzudušas sugas un ko turēja par izmirušu jau senajā ģeoloģiskajā laikmetā, gandrīz vai pirms simt miljonu gadiem. Un, lūk, tagad nepazīstamais abinieks, ko Barenca jūrā atradis kapteinis Tkačevs, dod mums vēl vienu pierādījumu par jūras dziļumu noslēpumaino dzīvi. Tā vēl ir tikai ēna, kas nupat aizslīdēja mums garām, bet reala, patiesi esoša ēna.

Kaut gan patlaban karš, flote un mūsu zinātnieki aizvien paplašina zināšanas par jūru. Bet uzvara jau tuva, biedri, un es drīz ceru jūs redzēt pēckara jūras sesijā, kad mūsu iespējas neizmērojami pieaugs.

Es vēršos pie jums, biedri jūrnieki, zinātnes vārdā. Mūsu flotei priekšā stāv liela nākotne. Jūs, kas esat apbruņoti ar technis- kām zināšanām un mūsu zemes milzīgo ražošanas spēku, pēc kara, mierīgos darba apstākļos, varat zinātnei sniegt savā nozīmībā neizmērojamu palīdzību.

Zinātnieks apstājās, skaļi atvilka elpu, un viņa balss iedārdējās vēl stiprāk nekā iepriekš.

Es atļaušos jūsu uzmanību aizturēt vēl uz piecām minūtēm. Klusā okeana centrā, uz ziemeļiem no Samojas salām, ir TokeIava korāļu salu grupa, kuru viena daļa izveidojas no zemiem atoliem — gredzenveidīgām korāļu salām, bieži ar lagunu centrā. Jūsu starpā ir daudz jaunatnes, un es nedomāju, ka tai gadījies redzēt īstus atolus. Bet zems atols, tas ir sala, kas ļoti maz paceļas virs jūras līmeņa, — ir neaizmirstams skats. Kā labi izteicies kāds no veciem kapteiņiem, zems atols — tas ir nepārtrauktas krākšanas, miglas un viļņu putu gredzens, kas neprātīgi plosās visapkārt. Baltais putu gredzens, apklāts ar varavīkšņaini mirdzošu, ūdens putekļos pārlauztu saules staru cepuri, no tālienes izskatās apbrīnojami skaists uz mirdzoša, zilā jūras gluduma. Taču tuvumā šāds atols izskatās drūms, bet paisuma stundās varbūt pat baigs. Līdzenie viļņi, kas šūpo okeana līmeni, pie paša atola pēkšņi uzaug lieli un dunēdami metas salai virsū. Viļņu galotnes kādā netveramā mirkli apklājas putām, kas ir žilbinoši baltas virs tumšajām nogāzēm, un ar satricinošu dārdoņu gāžas atolam virsū. Ja jums gadīsies būt uz zemiem atoliem vētrā — apbruņojieties ar vīrišķību. Biezie mākoņi izdzēsīs saules gaismu, un jūra piepeši kļūs tumša un barga, izvagota ar milzīgu viļņu melnajiem iegrobumiem it kā ar dusmīgām grumbām. Viļņi, paceldamies aizvien augstāk, brāzīsies atolam virsū, applūdinādami un iznīcinādami savā ceļā visu. Tikai viena, divas korāļu gredzena vietiņas paliks neapplūdinātas, un uz tām, pa pusei vēja nožņaugts, dārdoņas apdullināts, kļuvis akls aiz šļakatām, cilvēks meklēs savu glābiņu. Šausmas pārņem arī drošas sirdis, redzot salu, kas visapkārt trakojošā okeana vidū it kā noslīkst briesmīgā vientulībā.

Tad, lūk, zemo Tokelava atola vidū atrodas Fakaofo atols — neliela sala, ap trīssimt metru diametrā; tomēr uz tās dzīvo seši simt cilvēku, daudz vairāk nekā uz kaimiņu salām. Paisumā no Fakaofo virs jūras līmeņa redzams tikai blīvs, pelēki zaļš biezo kokosa palmu birzes jumols. Fakaofo atols atrodas deviņdesmit grādu uz ziemeļiem no ekvatora, uz pastāvīgu viesuļu ceļa. Tai laikā, kad viesuļi applūdina kaimiņu saliņas, Fakaofo iedzīvotāji jūtas drošībā. Bronzainie polinezieŠi[56], piedzimuši jūrnieki, ap salu uzcēluši sienu no lieliem korāļu rifa gabaliem un vidū sametuši uzbērumu, paceldami savas salas virsu pieci metri virs paisuma līmeņa. Tādā veidā iedzimtie bez kādiem mechanismiem, technikas neapbruņoti, radījuši sev drošu patvērumu. Kādai bezbailībai un dziļai mūžsenai okeana pārzināšanai jābūt, lai bargajai stichijas varai liktu pretī vienkāršu cilvēkroku vājos spēkus! Fakaofo atols vienmēr ir cilvēka varenības un viņa varas piemērs pār jūru. Un es jums stāstīju par šo atolu, lai parādītu, ko var panākt ar pašiem visvienkāršākajiem līdzekļiem. Vai tiešām mēs, kas esam apbruņoti ar visu modernās zinātnes un technikas varu, neiegūsim galīgu uzvaru pār okeānu — varu pār tā dzi ļumiem!

Lūk, tas viss, ko es gribēju jums sacīt. Ļaujiet man palikt cerībā, ka daži no jums aiznesīs līdzi kaut sapni par okeana dziļumu iekarošanu. Bet gudra un stipra cilvēka sapnis — tas jau ii ļoti daudz.

Zinātnieka dārdošā balss apklusa; kontrastā klusums zālē likās neparasti dziļš. Jūrniekus runa bija aizrāvusi, un pacēlās skaļš ovācijās vilnis, nevērojot priekšsēdētāju, kas jau kaut ko bija

sācis runāt. Gaņešins zinātnieka aicinājumā sajuta kaut ko dziļi savu, daudzreiz pārdomātu un pārdzīvotu, kas, pagaisis kara dienās, atkal sakustējās dvēselē.

* ♦ *

Sīks, vēja izklīdināts, lietus brāzieniem sitās kuģa klājā. Apvārsnis ātri tuvojās. Gaisma apdzisa, it kā gaisā uzreiz būtu sabērts milzīgs daudzums pelnu, —- tuvojās nakts. Kuģis slaidi šūpojās, vienmērīgi drebēdams no mašinu darbošanās. Kāds no sardzes aizvēra stūrmaņa telpas slēģus. Spilgti iedegās augstā priekšmasta uguns. Gaņešins lēni staigāja pa tiltiņu. Galva? sāpes pārgāja, it kā izkusdamas drēgnajā un saltajā okeana vējā. Šīs sāpes, Lielā Tēvijas kara ievainojuma sekas, atkārtojās arī vēl tagad, pēc vairākiem gadiem. Gaņešins pieslējās reliņiem, skatīdamies tumsā. Neskaidrajā tumsas un kuģa uguns vājās gaismas sajaukumā izvirzījās kuģa baltās virsbūves.

Noklaudzēja durvis. Tiltiņa grīdu pāršķēla plata gaismas svītra un pazuda. Tas, kas iznāca no baka, acīm redzot raudzījās tumsā, atrada Gaņešinu un vērsās pie viņa:

—  Biedri pirmā ranga kapteini, atkal ass ierobījums, vai gribat paskatīties?

—   Klausies, Fedor Grigorjevič, — Gaņešins pārtrauca, — pietiek tev mani godināt — jau vairāk reižu esrnu teicis.

—   Pareizi, Ļeoņid Stepanovič, pareizi, — iesmējās Ščitovs, hidrogrāfiskā kuģa komandieris, — aizvien vēl dzīvs kara laika Ieradums.

Virsnieki iegāja spilgti apgaismotajā bakā, kur laistījās pulēts koks, aparati un spogujainie logu stikli. Pāreja no saltās tumsas un jūras bezgalības uz siltās telpas omulību bija patīkama. Omulības sajūtu pavairoja vijoļu melodijas klusās skaņas, kas nāca no reproduktora baka kaktā. Mičmanis, kas stāvēja ccholota lielās ciparnīcas priekšā, atskatījās uz ienācējiem un, ieraudzījis Gaņešinu, izslējās. Gaņešins atkal pasmaidīja: viņš nekādi nevarēja pierast pie darba biedru godbijīgās uzmanības. Šeit, miera apstākļos, tas viņam šķita lieks.

Turpiniet savu darbu, mičmanl Gaņešins nometa lietus mēteli, zidvestru un izņēma pīpi.

Mičmanis apmulsa un klusi atbildēja:

—   Es… es, patiesību sakot, vienkārši apbrīnoju to.

—   Aha! Tātad jums patīk mūsu jaunais echolots? Gaņešins labvēlīgi paskatījās jaunekli. — Bet ar ko tas jums liekas labāks par Hjuzovska pēdējo modeli?

Ļoti labi… Es redzu, ka jūs jau esat pilnīgi iepazinušies ar mūsu aparatu.

—   Biedrs Sokolovs ir dziļūdeņu izmērījumu entuziasts, — Kapteinis Sčitovs iejaucās. — Tomēr «zobiņš» jāapskata, citādi tente aizies.

Geņešins izņēma pīpi no mutes un piegāja pie liela diska, kura centrā dega oranža actiņa un drebēja tieva šautriņa, apņemta ar trejkārtīgu iedalni un ciparu gredzenu. Tas bija echolota dziļuma rādītājs, bet zem tā, melnā taisnleņķa ietvarā aiz mirdzošā stikla, lēni, gandrīz nemanāmi vilkās echograia — aparata, kas izzīmēja nepārtrauktu dibena profilu kuģa pētniecības ceļā — zilganā lente.

Bieži skaņu svārstījumi, kas izstaroja no kuģa dibena, laidās lejup, nepieejamos okeana dziļumos, un, atgriezdamies atpakaļ caur sarežģītu pastiprinājumu sistēmu, kustināja šautriņu, izzīmējot profila līniju. Mičmanis pasteidzās norādīt attiecīgo lentes vietu. Te, starp biezu svītru, kas apzīmēja kuģa dibenu, un slīpām, treknām nobrauktā ceļa un kursa maiņas atzīmēm, gāja slaida, ieslīpa dibena līnija, ko pēkšņi pārtrauca krass ielūzums: smaila zemūdens virsotne pacēlās gandrīz pa divi kilometriem no četri kilometri dziļās plakandibenīgās okeana ieplakas.

Gaņešins apmierināts pasmaidīja:

—   Pa reisa laiku jau esam atraduši četrpadsmit «zobiņus». Es neesmu jums nācis līdzi velti…

—   Ļeoņid Stepanovič, atzīstieties man ar skaidru sirdsapziņu, — kuģa komandieris iesāka, — vai šie zemūdens «zobiņi» tev vajadzīgi jaunajam aparatam?

—  Atminēji, atminēji, Fedor Grigorjevič! — Gaņešins saņēma Ščitovu aiz rokas.

—   Apsēdīsimies, esmu pa tiltiņu nostaigājis savus divdesmit piecus kilometrus. Mans aparats jau izturējis visus pārbaudījumus, bet mēs ar tevi to izmēģināsim darbā, tūlīt, tikko atgriezi simies. Varu tūlīt izklāstīt, - no aparata uzbūves principa mēs noslēpumu netaisām! Mans aparats ierīkots tā, lai varētu ielūkoties pašos vislielākos ūdens dziļumos, pēc televizora11 Televizors — ierīce ar ko nodod attēlus uz attālumiem. principa. Uzdevuma galvenās grūtības rodas pietiekami lielā attālumu apgaismojumā, lai milzīgā gaismas staru uztvēruma dēļ ar skābekli bagātajā dziļumu ūdenī televizors nebūtu līdzīgs ļoti tuvredzīga cilvēka acij. Es ieguvu labus rezultātus, konstruēdams «nakts aci» — ierīci, kas tik ļoti jutīga pret gaismas stariem, ka lai pietiek ļoti maz gaismas, lai iegūtu attēlu. Tālāk es pielietoju divkāršu prožektoru ar diviem kopā sakrītošiem staru kūlīšiem: viens — bagāts sarkaniem un infrasarkaniem stariem, otrs — bagāts ziliem un ultravioletiem. Jūs zināt, ka ūdens visātrāk uztver sarkanos garviļņu starus. īsviļņu stari iet ievērojami dziļāk; ultravioletie aiziet līdz tūkstoš metru zem okeana līmeņa. Bet toties duļķains ūdens izklaidina gaismu, un šādā gadījumā īsviļņu starus ātri uztver, turpretim garviļņu stari vieglāk iziet caur tādai ūdens kārtai. Attiecīgas pašu vissīkāko un pašu visgarāko viļņu staru kombinācijās prožektora gaismas kūlītī derīgas vis- dažādākiem apstākļiem, kas var gadīties dziļumos. Tāds aparats, nolaists dibenā, ar elektriskajiem stariem raida pa kabeli1 uz augšu uzņēmumus, kas uz speciālā ekrana atkal pārvēršas redzamībā. Mana aparata apgaismojuma leņķis un redzes leņķis ļoti plati: divkāršie objektivi, kas atvirzāmi kā tālmēri, dod dziļu ste- reoskopisku attēlu. Aparats redz plašāk un asāk nekā cilvēka acs .. Kādēļ tu izskaties tāds vīlies, Fedor Grigorjevič? — Gaņešins pasmaidīja. — Tu domāji, ka mans izgudrojums ir citāds veida? — Nē, nē, — ar vainīgu izskatu sāka attaisnoties Šči- tovs. — Es tikai lāgā nesaprotu, ko ar to var iesākt lielos dziļumos. Dažādiem glābšanas darbiem tāda acs, protams, svarīga, bet šajos gadījumos dziļumi nav lieli un tāda sarežģītība lieka. Nu, ielaiž, paskatās kaut kādu klinti vai zivju milzeni — un tas viss.

—   Sākumam arī tas ir daudz, Fedor Grigorjevič.

—   Tas nu tā, bet tālāk?

—   Bet tālāk — rokas.

—   Kas tad tas? — kapteinis nesaprata.

—   Vispirms acis, bet pēc tam arī rokas, - Gaņešins atkārtoja. — Pagaidām gan vēl zīmējumos …

Ehē, — Ščitovs nopriecājās. — Labi, ka uz pleciem tāda flagspole1 kā tevi

—  Nezinu, Fedor Grigorjevič, lāgiem grūti… — Gaņešins domīgi atbildēja pieceldamies un izstaipīdamies. — Ja gadiem jāsitas pēc piepildījuma… Iecerēt ir viens, bet piepildīt — reizēm kāds nieciņš padara vai traku! Nu, es iešu uz savām mājām. — Gaņešins uzmeta plecos izžuvušo mēteli.

—  Acumirklīti, Ļeoņid Stepanovič, — otrā ranga kapteinis viņu apstādināja. — Drīz būs Tuvējās salas, bet tu gribēji aizķert Aleutu atvara rietummalu. Agatu salas jau tuvu. Kur tad jānogriežas?

—  Patlaban neatceros, — Gaņešins padomājis atbildēja, — kur viņiem krasta uguns. Liekas, Doga ragā. Tā redzamība…

—   Astoņas jūdzes, — Ščitovs pasacīja priekšā.

—Nu, tas tuvu. Neaizbraucot līdz Agatu salām jūdzes divdesmit piecas, pagriezīsimies uz nordvestu — līdz Aleutu ieplakas galam. Bet pēc tam atkal pa meridiānu jūdzes piecdesmit uz rie- iumiern no Atu, pašas malējās no Tuvējām salām, līdz Koman- doru salu dvarsam[59]… cik tālu mēs patlaban atrodamies no Agata salām?

—   Gandrīz septiņdesmit jūdzes, — mičmanis atsaucās.

—  Tā, mūsu kursa līnija iet vairāk uz vakariem. Tātad līdz pa- griezuma punktam jūdzes četrdesmit. Labi. Kad būsim piebraukuši pie pagriezuma vietas, pamodiniet.

Durvis aiz Gaņešina aizcirtās. Ščitovs un mičmanis palika divatā. Pagāja apmēram stunda. Echolota lente nesteidzīgi vilkās. Dibens pamazām pazeminājās — zem ķīļa jau bija pieci kilometri dziļš. Mechaniķi ar pulksteņa noteiktību turēja kuģa ātrumu, no kura vienmērības bija atkarīga dibena iegūstamā profila precizitāte.

Vai nu tabaka bija bijusi pārāk stipra, vai Ščitovs pārāk sa- smēķējies, bet viņš drīz krūtīs sajuta pazīstamās sāpes un izgāja tiz tiltiņa. Vēl vienmēr lija; vēja grūdieni tāpat kā iepriekš rāva un saputoja viļņu galotnes. Piepeši Ščitovam likās, ka tālu priekšā, tieši viņa kuģa degungalā kaut kas uzzibēja, acumirklī izzuzdams. Gandrīz vienā un tai pašā laikā atskanēja sardzinieka piesmakusī balss:

—  Uguns tieši kuģa priekšgalā!

Bija vajadzīgas krietnas piecas minūtes, lai vājais spīdums pārvērstos par baltu zvaigznīti — pretimbraucošs kuģis. Pagāja minūtes, bet nekādu borta uguņu pazīmju. Kuģus, kas viens otram tuvojās, šķīra ne vairāk ka divas jūdzes, kad Ščitovs ko-, irandēja:

—  Uzmanību, priekšā kuģa pakaļgala uguns!

—  Vai panāksim, biedri otra ranga kaptein? — jautāja dežu rētāja palīgs.

—   Katrā ziņā, tas tikko velkas.

—  Bet kā tad kurss uz mērīkļa?

—  Nav nelaime, mazliet novirzīsimies…

Kuģi satuvojās, aizvien vēl atrazdamies viens otra ķīlūdenī. Palīgs satvēra svilpes važiņu. Divas īsas, zemas un spēcīgas skaņas aizskrēja pār tumšo jūru. Stūres ierīces ieklaudzējās, un kuģa priekšgals nozvēlās uz kreiso pusi.

… Gaņešina ērtajā kajitē dega vāja naktsspuldzīte. Gaņešins nometa uzsvārci, zābakus un apgūlās uz dīvana. Izģērbties un līst kojā negribējās un drīz jau arī bija jāceļas. Gaņešins domāja par savu jauno aparatu. Dziļuma televizors gatavs. Par galīgo pārbaudījumu rezultātiem izgudrotājs nebažījās. Ar to bija izpildīta kādreiz iecerētā uzdevuma pirmā daļa. Pirms dažiem gadiem vecs zinātnieks, kura patlaban vairs nav starp dzīvajiem, runāja par uzvaru pār okeānu, par Fakaofo atolu. Viņš runāja ne tikai par «acīm», bet arī par «rokām». Tātad bija jāgādā tikai par «rokām». Domās radās sarežģīta mechanisrna tēls, kas kā 3vārpsta virpa ieurbās okeana dibenā, un to novēroja televizors un bija vadāms telemechaniski. Pamatprincips - darbs bez jebkādiem hermetiskiem noslēdzējiem; jau sen izgudroti zemas vol tažas augstampera elektromotori, kas ļoti labi darbojas ūdenī. Odenim jābūt šiem mechanismiem par tādu pasu dabisku vidi, kāds ir gaiss mūsu zemes mašinām; tad milzīgais spiediens nav bīstams — lūk, kur slēpjas viss panākumu noslēpums.

Saraustīti svilpieni nodrebināja starpsienu. Gaņešins mecha- niski klausījās: divi īsi — pagrieziens pa kreisi. «Kādu panākam». Kuģu satikšanās atklātā jūrā vienmēr satrauc jūrnieka dvēseli. Gaņešins pielēca augšā un sāka apaut zābakus.

Uz tiltiņa Ščitovs un palīgs bija ieraudzījuši sarkano kuģa sān- uguni un virs masta uguns vēl spilgtāku sarkanu gaismu.

—   Traleris, — palīgs paklusi sacīja. — Tā nebija pakaļgala uguns, bet apaļā priekšmasta uguns, un augstāk trīskrāsains lukturis.

—  Redzu, redzu, — Ščitovs atsaucās. — Bet vai to redzat? Dežurētāj, šurp zignalizētāju!

Uz nepazīstamā kuģa vēl neskaidri saredzamās malas iezaigo- jās uguntiņa; īsi zibšņi mainījās ar asiem, gariem stariem, kas radīja sajūtu, it kā kāds gari kliegtu: «a-a-a»…

—  Mūs izsauc, — Ščitovs norūca. — Ehē, lūk, kas par lietu! — Trīs īsus zibšņus nomainīja viens garš: nakts tumsā lidoja lūgums pēc palīdzības.

Uz tiltiņa parādījās aizelsies signalizētājs ar ratjera lukturi[60]. tai pašā laikā uz tiltiņa uzkāpa Gaņešins.

—  Sakiet Sokolovam, lai apstādina eeholotu! — kapteinis deva rīkojumu.

Divi kuģi okeana naktī samirkšķinājās gaismas zibšņiem. «Riko- veri», Sanfrancisko, «Ametists», Vladivostoka …

—   Man ir kilometrs kabeļvijuma troses1 , — Gaņešinam teica Ščitovs. — Vai var viņiem aizdot?

—   Ļoti labi, brauksim klāt, — varbūt varēsim vēl ar kaut ko palīdzēt.

—  Prožektoru! — Ščitovs komandēja.

Uz klāja sāka klaudzēt veiklas kājas. Sekundi agrāk pretimnākošais kuģis bija izmetis pēdējos gaismas signālus: «Zinātniska okeanografiska ekspedicija». Spēcīgais «Ametista» prožektors tumsā izlauza platu gaismas kanali. Tā galā pacēlās melns, zems ! Kuģis ar tālu atpakaļ atliektu dūmeni.

«Lai stāv uz vietas, klāt braukšu es, — kapteinis nodomāja. — I Nezinu, cik viņi izveicīgi»… Prožektors nodzisa. Signalizētājs ātri izpildīja rīkojumu. Pēc tam «Ametists» atkal aizdedzināja | gaismu un sāka tuvoties izskatā neveiklajam «amerikanim».

—   Interesanti, tādi pat okeanografi kā mēs, — Gaņešins dzīvi j sacīja. — Kas viņiem lēcies?

«Ametists» pievirzījās tik tuvu arnerikaņu kuģim, cik atļāva ļ viļņošana, pagriezās ar lagu2 , un Gaņešins, kas labi runāja ang- j i'ski, saņēma ruporu. No saraustītiem vārdiem, ko apslāpēja viļņu ; šļaksti pret kuģa sāniem un vēja svilpoņa, padomju jūrnieki drīz ļ vien noskaidroja notikumu traģisko būtību. Lielā batisfera — j tērauda bumba, kas nesen konstruēta lielu dziļumu pētīšanai, vairākas reizes sekmīgi nolaidusies. Pēdējo reizi nolaižoties, pārtrūkusi paceļama tauva kopa ar elektrisko kabeli, un tērauda fcurriba palikusi ap trīs tūkstoš metru dziļumā — lielākais dziļums, j kādam tā aprēķināta. Batisfera apgādāta ar parafina pludiņu un tai, kabelim pārtrūkstot, jāuzpeld patstāvīgi, tikko izbeigsies strāva, kas baro elektromagnetus. Magneti mitējas pievilkt smago dzelzs kravu, un batisfera uzpeld augšā. Bet tā neuzpeldējusi. Tajā atrodas divi cilvēki: inženieris, kas batisferu būvējis — ;J Džons Milss un zinātnieks, zoologs Normans Nurss. Gaisa krājumi sešdesmit stundām. Jau četrdesmit astoņas stundas bez panākumiem mēģinām sataustīt batisferu un aizķert āķus aiz ] speciāli tai pierīkotām iekabēm. Ja bumba vesela un pētnieki tajā dzīvi, tad tiem gaisa palicis divpadsmit, piecpadsmit stundām.

Padomju jūrnieki klusēdami stāvēja uz tiltiņa. Amerikāņu kuģa ']

1   Kabeļvijuma trose — trose, kas vīta uz pretējo (pēc pulksteņa rādītāja) pusi.

2  Ar lagu — še nozīmē «ar bortu», sāniem. 144

lielais kravas svēreklis, izbīdīts aiz kuģa malas, māja ar savu noku1 , it kā norādīdams uz viļņiem, kas aprijuši tērauda bumbu.

—       Liekas, ka viņu lietas ļaunas, Ļeoņid Stepanovič, — Ščitovs klusi sacīja. — Vai tad trīs kilometru dziļumā, atklātā jūrā var sataustīt^ bez krastiem nav uz ko peilēta . Jā, es negribētu būt tur …

Gaņešins neatbildēdams sarauca uzacis un skatījās uz «Riko- veri».

—       Fedor Grigorjevič, dodiet man palīglaivu, — viņš negaidot teica. Ščitovs ieraudzīja smagu, neatlaidīgu skatienu.

Amerikāņi, ieraudzījuši viļņos dejojošo laivu, ātri nolaida trapu3 . Gaņešinu uz tiltiņa ielenca grupa cilvēku.

Viņa mierīgās un apņēmības pilnās acis zem dzeltenās kapuces klātās karavīra cepures pievilka veltīgā cīņā izmocītos cilvēkus.

—   Kurš ir priekšnieks? — Gaņešins paklusi vaicāja.

—        Es esmu priekšnieka palīgs, kuģa kapteinis Penlands, — atbildēja amerikanis, kas stāvēja Gaņešinam pretī. — Priekšnieks ?r tur… — un Penlands norādīja uz jūru.

—        Atļaujiet uzdot dažus jautājumus, — Gaņešins turpināja. — Atvainojiet par īsumu, jasteidzas, ja mēs gribam …

—   Jūs gribat mums palīdzēt? — kāds vaicāja dzidrā balsī.

—       Jā, bet nepārtrauciet mani, — Gaņešins sausi piebilda, — es runāju ar komandieri.

—   Es klausos, — amerikaņu kapteinis ātri atbildēja.

—   Cik jums tralējošo trošu4 ?

—  Divas, ar jūsējo būs trīs.

—   Cik gara trose palika pie batisferas?

—       Tā jau ir tā nelaime, ser, ka, kaut gan tauva apakšā garāka par jūdzi, bet uz batisferas ir ierīce, kas, trosei pārtrūkstot, to atvieno piestiprināšanas vietā. Nav ko cerēt aizķert aiz troses, varbūt tikai aiz iekabēm.

—   Vai batisferā ir radio?

—       Ir, bet acīm redzot nedarbojas; elektrības piegāde bija tikai no kabeļa.

—       Pēc jūsu aprēķina viņiem gaisa vēl pietiek divpadsmit stun dām?

1  Noks — jebkāda svērteniska koka vai stieņa gals.

2   Peilēt — noteikt virzienu.

3  Traps — kāpnes.

4         Tralējošās troses — troses, kas velkas aiz kuģa, lai sataustītu un satvertu nogremdētus priekšmetus.

—   Divpadsmit, piecpadsmit. Tas viss, cik viņi var izvilkt pie vislielākās ekonomijas.

—   Jā, stāvoklis nopietns… bet ko jūs domājat darīt tālāk?

—   Turpināt tādiem pašiem līdzekļiem, — kamēr vairāk neko nevarēs līdzēt. Uz Makdonalda līci Agatu salās atlidos divas lid- mašinas. Rītā tās būs šeit un atvedīs papildinātās aizkabināmās ierīces. Katastrofas dienā pa radio izsaukts kara kuģis, kas apgādāts ar traļu — indikatoru[61], lai meklētu batisferu elektromagnētiski. Tas tuvojas ar visu iespējamo ātrumu un var rīt būt šeit. Tas, taisnību sakot, inūsu pēdējā cerība, — kapteinis Penlands nobeidza, nolaizdams balsi un pieiedams Gaņešinam tuvāk. Kopā ar mums tralēja vēl divi kara kuģi. Nupat tie aizbrauca uz Makdonalda jūras līci.

—  Pateicos jums, kaptein. Ceru, ka mums izdosies jums pali dzēt. Esiet tik laipni! un parādiet savas viņčas un ceļamās ierīces

Gaņešins un Penlands nokāpa uz plašā klāja, kas bija piekrauts ar trošu rituļiem, ar milzīgu vinču vidū. Elektriskā spuldze, kas šūpojās kopā ar mastu, apgaismoja visdažādāko priekšmetu sablīvējumu.

—   Man liekas, ka stāvoklis ir bez cerībām, ser — kapteinis Penlands ātrii sacīja, tikko viņi bija attālinājušies no tiltiņa — spriediet paši: briesmīgais dziļums, atklātā jūra, nekādas iespējas ne peilēt, ne iemest stoderi. Es daru visu, ko varu. Divas diennaktis neesmu pametis klaja. Tur, uz tiltiņa, Milsa sieva, mūsu ekspedicijas hidroķimiķe. F.s viņas klātienē negribēju izsacīt savas domas.

Gaņešins atcerējās straujo jautajumu, gandrīz iekliegšanos uz tiltiņa.

—   Vai tā bija viņa, kas man vaicāja? — Un, saņēmis piekrītošu atbildi, nožēloja skarbumu, ar kadu bija pārtraucis runātāju. — Atzīmēsim no tiltiņa aptuvenu bumbas atrašanās rajonu, un es jums būšu pateicīgs par pilnīgu informāciju… Vēl jautā jums, kaptein, — brīdi paklusējis, Gaņešins teica tai brīdī, kad viņi uzmanīgi spraucās uz priekšu pa pieblīvēto klāju: kāda vajadzība bija jūsu pētniekiem nolaisties šeit, atklātā jūrā?

—   Redziet, te ir viena 110 retajām vietām, tajā daudz stāvu klinšu, un pamatieži pilnīgi atsegti no sanesumiem. Viens no mūsu pētīšanas uzdevumiem ir pamatiežu studēšana okeana dziļumos, — tikai pagaidām kaut kā neveicas…

Gaņešins neko neatbildēja un pa pakāpieniem viegli uzskrēja uz tiltiņa.

—   Mēs tūlīt sāksim meklēt, izliksim stoderi.

—   Kā stoderi? — atskanēja vairākas balsis reizē.

—   Redzēsit! — Gaņešins skopi pasmaidīja.

Maza roka piedūrās viņa piedurknei. Jūrnieks apgriezās un ieraudzīja lielas, stipri mirdzošas acis.

—   Ser kaptein, sakiet man vaļsirdīgi, vai ir cerība viļņus glābt? … Vai jūs to varēsit izdarīt?

Gaņešins atbildēja:

—  Ja batisfera vesela, cerība ir.

—   Mans dievs! — amerikāniete izsaucas, bet Gaņešins liegi pārtrauca:

—    Piedodiet man, laiks negaida. Un vērsās pie visiem, kas stāvēja uz tiltiņa: — padomju hidrogrāfiskais kuģis «Ametists» nekavējoties uzsāks glābšanas darbus. Tas, protams, nepadara nevajadzīgu jūsu darbu, bet tagad, ja esat ar mieru mums uzticēties, es lūgšu jūs uz laiku attālināties no batisferas nogrimšanas vietas. Manā rīcībā ir aparati, kas ārkārtīgi svarīgi šim gadījumam. Tomēr galvenais aparats atrodas Vladivostokā. Es izsaukšu ātro lidmašīnu, bet agrāk kā pēc piecām, sešām stundām tā nevarēs ierasties: attālums pārāk liels. Pa šo laiku centīsimies atrast batisferu un atzīmēt tās vietu ar stoderi, kas stipri atvieglos glābšanas darbus pēc lidmašinas ierašanās, kad mums būs pavisam tikai kādas septiņas stundas laika. Batisfera būs jāizvelk jums: mums nav tādu spēcīgu vinču un trošu. Viss… Dodiet signālu mūsu kuģim, lai nodzēš prožektoru un aizdedziniet savējo. Es došos atpakaļ uz savu kuģi.

«Rikoveri» prožektora apžilbinošajā gaismā, «Ametists», kas lidz šim nebija redzams, piepeši parādījās visā savā lieliskumā balts kā sniegs. Korpusa asais apveids un virsbūvju vieglums harmonēja ar varenajiem atpakaļatliektajiem dūmeņiem — mašinas spēka pazīmi.

—   Vai tas ir hidrogrāfiskais kuģis?! — kapteinis Penlands izsaucās. Tas jau gulbis!

Tiešām, baltais, ugunīs zaigojošais kuģis līdzinājās milzīgam gulbim, kas pirms lidojuma nogūlies uz ūdens.

—   Tas ir kara hidrogrāfiskais kuģis, — Gaņešins pasvītroja, pielika roku pie cepures un nokāpa no tiltiņa. Viņa palīglaiva ātri aizpeldēja pa plato gaismas gaiteni. Amerikāņu jūrnieki klusēdami noraudzījās tai pakaj, mazliet apmulsuši kā no Gaņešina ierašanās, tā no viņa drošajiem rīkojumiem. ■

—       Tā laikam krieviem svarīga persona, ser, — kapteiņa palīgs beidzot izteica. — Un ja viņš pratīs izglābt batisferu …

—       Nezinu, vai izglābs, — Penlands atDildēja. — Bet paskatieties uz viņu kuģi!

Uz RIkoveri» iestājās agrākais klusums. Tikai vispārējais noskaņojums jau bija citāds. Visi bezgalīgi ticēja, ka baltais, skaistais kuģis, tik negaidot izpeldējis no okeana nakts, un šis cilvēks ar gudrajām un spītīgajām acīm, draudzīgi izstiepis palīdzīgu roku, tiešām pratīs palīdzēt.

—   Vladivostoka atbild.

—       Nu, tūlīt izšķirsies to divu nelaimīgo liktenis, — Ščitovs pagriezās pret Gaņešinu. Ja izdosies izsaukt komandieri… bet ja nu viņš izbraucis? …

Atslēga klaudzēja, apklusa, par atbildi atskanēja raksturīgā Morzes sprakstoņa; atkal radists strādāja ar atslēgu, un atkal Gaņešins sasprindzināti klausījās aparata sprēgājošā, sausajā valodā.

No štaba ziņoja, ka admiralis atrodas jūrā, uz sava kuģa. Atkal neizmērojamā tālē aizskrēja varenā, jaunā līnijkuģa saucieni, — kaut kur telpā tie atrada bargā kuģa antenas.

—       «Maršals» atbild, — radists atbildēja, pēc paraduma saīsinādams līnijkuģa nosaukumu.

—   Beidzot! — Gaņešins atvieglots nopūtās.

Atslēga īsi, noteikti un skaidri noklabināja lūgumu un apklusa.

Dažas sasprindzinātas gaidu minūtes, un domzīmju un punktu 6prakstoņā jūrnieki izdzirda: «Dodu rīkojumu, vēlu sekmes».

Ščitovs aizveda savu «Ametistu» uz rajonu, kur iedomājās esam batisferu.

—       Sagatavot dziļūdeņu boju, divi tūkstoši, septiņsimt metru! — palīgs komandēja.

Acumirklī aizķēra ar kāsi un izvilka uz kuģa malas blāvi spīdošu šāviņu, kas bija līdzīgs aviacijas bumbai). Matrozis parāva līni; kāsis iztaisnojās, un bumba gandrīz bez šļakstiena pazuda jūras zaļganajā melnumā. Paejot ceturtdaļstundai un piecdesmit sekundēm pēc palīga sekundumērīkļa, virs viļņiem «Ametista» prožektora gaismā izlēca mazliet kūpošs priekšmets un atvērās it kā lietussargs; mazs, balts jumols nogūlās uz ūdens un sāka šūpoties viļņos. Padomju kuģis signalizēja «amerikanim» lūgumu turēties uz peldošā enkura un apturēt mašinu.

—   Es gribu izvairīties no vismazākās viņu skrūvju rezonances, — Gaņešins paskaidroja mičmanim, pats nostādamies pie echo- lota un nesteidzīgi griezdams dažādus regulēšanas nonijus[64].

—   Atļaujiet vaicāt, — mičmanis bikli iesāka un, Gaņešina draudzīgās uzmanības iedrošināts, pabeidza. — Vai tiešām jūs ar echolotu domājat sataustīt batisferu?

—   Bet dziļums? — uzmanīgi iebilda mičmanis.

—   Bet regulēšanas precizitāte? — Gaņešins tādā pašā tonī jokodamies atbildēja un atkal pārliecās pār skalu, ieskatīdamies okeanografisko griezumu tabulās.

Amerikaņi, kas nepārtraukti vēroja padomju kuģi, redzēja, ka tas te parādījās gaismas svītrā, te atkal izzuda, rādīdams sarkanu vai zaļu uguni.

—   Redziet, viņi izliek bojāsi — palīgs dzīvi ierunājās, kad pēc «Ametista» otra pagrieziena pie «Rikoveri» priekšgala iesāka šūpoties balta sēnīte.

—  Acīm redzot viņi izgudrojuši dziļumu boju, tādus stiķus sen lietoja zemūdeņu karā, un te viss jautājums līnes izturībā. Viņi šo izturību dabūjuši, lūk, tas viss — ļoti vienkārši.

—   Visas lietas ir vienkāršas, kad zini, kā tās jādara, — palīgs norūca savam kapteinim par atbildi.

Stundu pēc stundas baltais kuģis ara nelielo jūras laukumu četru krusteniski noliktu boju starpā. Vējš bija apklusis, ūdens līmenis kļuvis eļļains, gludens. Batisferā ieslēgtajiem gaisa bija palicis deviņām stundām… Un atkal smaga bezcerība nogūlās pār amerikaņu kuģi, bet visi cilvēki līdz pēdējam, kas bija sapulcējušies uz tiltiņa un uz klāja, nenovērsa acis no «Ametista», it kā jau viņu klātiene un kvēlā vēlēšanās vien varētu tam palīdzēt meklējumos. Te «Ametists», parādīdams zaļu uguni, atkal pagriezās pret «Rikoveri» un gāja gar bojām atzīmētā laukuma pašu kreiso malu. Padomju kuģis nāca aizvien tuvāk; tā asais priekšgals pieauga lielāks. Vēl simt metru — un atkal bezcerīgs pagrieziens uz ziemeļiem. Piepeši tikko sadzirdamais troksnis mitējās; nakts klusumā varēja pat saklausīt, kā noskanēja telegrāfs, atlidoja kapteiņa skaļā balss, kas deva kādu komandu. Krievu valodas svešajā vijīgumā bija saprotams tikai viens vārds: «bui».1

—  Atraduši. Viņi atraduši! — visa nodrebēdama, iesaucās inženiera Milsa sieva.

Uz amerikaņu kuģa izcēlās domu maiņa. Nenoteikta gaidīšana ir vieglāka par apzinātu zaudējumu, un to vairāk nekā jebkas pierādīja līdz nāvei nogurušo cilvēku atdzīvošanās. Bet Šai brīdī tā pati «Ametista» balss mierīgi ziņoja megafonā:

—   Batisfera atrasta!

Pus simt cilvēku no «Rikoveri» «klāja atbildēja ar priecīgu kliedzienu.

Stūrmaņa telpā Gaņešins baza pīpē tabaku, pa pusei aizvēris nogurušās, pārpūlētās acis. Pa četrām meklēšanas stundām eeho- grafa lente bija apklājusies ar līkņu sēriju, kas cita citu nomainīja spoguliski apgrieztā veidā, bet neviens izcilnis netraucēja klints profila gludo līniju. Kuģis gāja ļotii lēni, gūto rezultātu vienmuļība iemidzināja uzmanību, un modrība visu laiku bija jāuztur ar gribas spēku. Netālu no kārtējā pagrieziena echografa spalva, kas līdz šim gāja līdzeni, palēcās uz augšu, un virs līdzenās līnijas tikko manāmi pacēlās mazs lociņš.

—  Ir! — Gaņešins priecīgs izsaucās.

Palīgs kā bulta aizdrāzās uz tiltiņu. Telegrāfs divreiz noklak- stēja — stop un atpakaļ. Ščitovs nokliedza:

—  Boja, divi tūkstoši astoņi simt metru! — Un smaga bumba novēlās no kuģa kreisās malas.

—  Urā, laimējās. — Ščitovs dažas minūtes vēlāk uzsita ar pīpi pa sienu.

x «Bui» (Byw) — tulkojumā boja. lf>0

—   Nu, ne visai, — Gaņešins noguris atsaucas: — četras stundas braukājām iīču ioču. Laika palicis maz, bet jāgaida. Es te mazliet atgulšos uz dīvana, kamēr lidmašina …

—   Atļaujiet, biedri otrā ianga kaptein, — durvis parādījās palīgs. — Amerikaņi vaicā: varbūt viņiem tūlīt sākt mēģināt aizķert batisferu? — Ščitovs paskatījās uz Gaņešinu. Tas, neatvērdams acis, atbildēja:

—  Protams … Tādā stāvokli nedrīkst pamest novārtā nevienu izredzi.

«Ametists» atdeva savu vietu pie bojas amerikaņu kuģim. At tālinājies dažu kabeļu garumā, tas slaideni šūpojās, it kā atpūtās. Un patiesi, piekusušie jūrnieki izklīda pa kajitēm; abi komandieri iekārtojās rufē. Tikai sardzes viri skatījās uz amerikaņu kuģa pusi. Tur bija dzirdama vinču žvadzoņa, tvaika šņākoņa un trošu skrapstoņa: amerikaņi, krievu jūrnieku panākumu spārnoti, atkal sāka strādāt.

Gaņešins un Ščitovs pamodās abi vienā laikā no lidmašinas trokšņa.

—- Nē, tā nav mūsu, — noteica Ščitovs, kas bija ātrāk atjēdzies.

Svīda gaisma. Drēgnums un aukstums līda zem apģērba, uzmodinot neizgulējušos kapteini. No tiltiņa jūra izskatījās neparasti dzīva: pie «Rikoveri» malām šūpodamies nira divi hidro- aeroplani, bet mazliet tālāk stāvēja divi karakuģi — garš, pelēks, augstu priekšgalu kreiseris un zems sargkuģis.

—   Iedzīvotāju skaits palielinās, — Gaņešins nosmējās. — Tūlīt jābūt klāt arī mūsējiem. Aizbraukšu līdz amerikaņiem, paskatīšos, kas un kā…

Šoreiz, laivai vēl tikko piebraucot, no «Rikoveri» klāja atskanēja apsveikuma kliedzieni. Tomēr sejas tiem cilvēkiem, kas saņēma Gaņešinu, bija pelēkas un drūmas. Triju stundu laikā nebija izdevies satvert batisferu. Tāpat ne reizi nebija izdevies'to aizķert ar trosi. To glābšanai, kas atradās okeana dziļumos, bija atlikušas septiņas stundas.

Kuģis ar tralu-indikatoru vēl nav pienācis, — kapteinis Penlands sacīja Gaņešinam, — bet tagad, pēc jūsu ievērojamās iejaukšanās, tas jau mazāk vajadzīgs. Kā satvert batisferu šai nolādētajā dziļumā? Troses laikam atliecas sāņus, — varbūt dziļajos ūdens slāņos ir kaut kāda straume. Stodere jau arī nerāda noteiktu vietu.

—      Tā var atliekties sāņus, — Gaņešins atbalstīja, zagšus paskatījies uz Milsa sievu, kas viņam tuvojās. Viņš pagriezās pret jauno sievieti, pielika roku pie cepures. Amerikānietes acis zem sāpīgi savilktajām uzacīm sastapa viņa skatienu ar tādu cerību, ka Gaņešins sadrūma.

—  Mēs strādājām visu šo laiku… — asaras un sāpes ieskanējās jaunās sievietes balsī. — Bet briesmīgais dziļums stiprāks par mums. Tagad es ceru tikai uz jūsu palīdzību… — viņa ātri ievilka elpu. — Kad jūs sagaidāt savu lidmašinu?

Gaņešins pacēla roku, lai paskatītos pulkstenī, un pēkšņi skaļi un līgsmi sacīja:

—   Lidmašinu? Tā ir klāt!

Visi pacēla galvas augšup un tiešām, lidmašina, ko sākumā nedzirdēja strādājošās vinčas troksnī, laidās zemāk, satricinādama debesis un jūru ar motoru pieaugošo rūkoņu.

«Ātruma dēj pikē,» Gaņešins saprata.

Šaurā mašina, kam bija augsti spārni, uzsita ūdens putekļus, pagriezās un drīz, mierīga un klusa, šūpojās «Ametistam» līdzās.

It kā sabijusies no lidmašinas, rīta migla izklīda. Augstu pacēlās zilā debesu velve. Saule sāka rotaļāties smagajos, eļļainajos viļņos, apspīdēja sniegaini balto «Ametista» stāvu, tūkstoš uguntiņām iezaigojās uz rāmajām, žilbinošajām virsrāju daļām. Gaņešins novērsa skatu no lidmašinas uz «Ametistu», it kā pirmo reizi ieraudzīdams šo skaisto kuģi, un smaidīdams sacīja amerikāņiem:

—   Mēs tūlīt redzēsim batisferu.

—  Amerikāniete, apspiedusi izsaucienu, paspēra soli Gaņešinam tuvāk. Pēdējais, uzminēdams viņas domas, piebilda:

—  Ja gribat, es labprāt jums parādīšu savu aparatu. Mēs tūlīt brauksim.

Gaņešins palūdza kapteini Penlandu nogaidīt, kamēr uzstādīs televizoru, bet pēc batisferas atrašanas steidzīgi tuvoties padomju kuģim un rīkoties pēc tā signāliem.

Pa to starpu uz «Ametista» meclianiķis, vicinādams atslēgu, teica runu mašinistiem un montieriem.

—   No tā, cik ātri mēs uzstādīsim atvesto mašinu, — viņš teica, — atkarīga cilvēku glābšana, kuriem atlicis gaisa tikai sešām stundām. Un vēl, ja mēs viņus izglābsim, tas būs brīnums, ko veikušas padomju jūrnieku rokas.

—  Protams, ka brīnums! Esmu strādājis par ūdenslīdēju, saprotu, ko nozīmē izvilkt no trīs kilometru dziļuma tādu kukainīti, — viens no mašīnistiem albildēja. — Domāju, ka tiksim galā.

Kapteinis Ščitovs nebrīnījās par viešņas ierašanos. Viņu ieaicināja kajitē, un Ščitovs nekavējoties piekomandēja viņai mič- mani, kas prata angju valodu. Inženiera Milsa sieva izklaidīgi klausījās viņa paskaidrojumos un bieži skatījās pa kajites logu, no kura bija redzams darbs, kas kūsāja uz kuģa: skrūvēja kopā kaut kādus statņus, vilka vadus, izkrāva no lidmašinas kastes.

Uz brītiņu kajitē ieskatījās Gaņešins, un jaunā sieviete tūlīt steidzās viņam pretī.

—   O, piedodiet man, bet jūsu aparats liekas esam ļoti sarežģīts. To var nepagūt salikt… un viņa klusēdama norādīja uz lielo pulksteni, kas bija ieskrūvēts starpsienā.

—  Vēl sešas ar pus stundu mūsu rīcībā, — Gaņešins atbildēja. — Aparats patiesi sarežģīts, bet mūsu jūrnieki pratīs ātri padarīt šo, neslēpšu, ārkārtīgi grūto darbu. Ticiet mūsu jūrniekiem, misis Mils, jūs varat viņiem uzticēties.

Jaunajai sievietei atkal lēnām vilkās gaidas, kas bezdarbībā vēl vairāk nomocīja. Ja viņa varētu palīdzēt sagatavot šo noslēpumaino aparatu.

Laiks gāja. Piepeši viņu apdullināja briesmīga rūkoņa. Jaunās sievietes saspīlētiem nerviem tas bija par daudz.

—  Mans dievs, kas tas? — Viņa nevarīgi piespiedās pie starpsienas.

—  Taure. Tā mums tiešām ļoti skaļa, — mičmanis lietišķi paskaidroja. — «Ametists» dod signālu, ka aparats gatavs un meklēšana sākas.

Mičmanis nebija alojies. Tūlīt parādījās Ščitovs un aicināja Milsa sievu iet lejā. Televizors pagaidām bija nostādīts tumšā laboratorijā uz kuģa kreisās malas. Aparata dziļūdens daļa šūpojās uz svērekļa, kas bija izbīdīts aiz kuģa sāniem, milzīga troses un kabeļu spole bija ielikta vinčā. Kuģis lēnām peldēja uz stoderi, kas apzīmēja batisferas vietu.

—  Vai nolaist? — Ščitovs vērsās pie Gaņešina, kas parādījās uz klāja.

—   Jā gan, ir laiks.

—   Bet vai tev nav bail?

—   No kā?

—  Nu, nezkas var notikt: aparats tikko kā salikts, uz ātru roku uzstādīts, varbūt piepeši atteiksies darboties? Pat es esmu uztraucies…

—   Ne, tas daudzreiz izmēģināts, pārbaudīts. Laid droši iekšā, ātrāk.

Televizors ātri pazuda viļņos, bet kabelis vēl ilgi skrēja caur spoles skaitītāju, kamēr brīnišķīgā «acs» beidzot sasniedza vajadzīgo dziļumu. Trosi pievienoja amortizatoram, kas pamazināja kuģa šūpošanos, un tai pašā mirklī Gaņešins laboratorijas tumsā ieslēdza strāvu. Milsa sieva, ārkārtīgi uztraukusies, skatījās uz ekrana ovālo plati, kas piepeši no melnās pārvērtās zilga- nīgā. Gaņešins Sčitovam izmeta amerikānietei nesaprotamus, saraustītus vārdus; viņa komanda tos aizdeva tālāk, vinčai uz klāja.

Tiklīdz televizors bija nostādīts piecpadsmit metru augstumā virs dibena, Gaņešins piespieda divas baltas podziņas pa labi no ekrana. Tur, apakšā, sāka darboties mazas dzinējskrūves, grozīdamas aparatu. Ekrana zilajā gaismā parādījās melna ēna, un tūdaļ kļuva saprotams, ka šis spīdošais zilganīgums ir caurspīdīgais dziļuma ūdens, kurā vissīkākie nogulšņu duļķi traucas kā mazu sidrabotu punktiņu spiets, atspulgojot un izkliedējot gais mu. Okeana dibena izskats uz televizora ekrana bija neparasti. Cilvēks, kas nokļuvis uz citas planētas, laikam būtu tikpat pār steigts un nevarētu redzamo saprast. Gaņešins, kas bija pieradis pie okeana dziļumu skatēm savas «acs» pārbaudēs, uzmanīgi virzīja aparatu. Melnais kūkums pa labi, kas mazliet mutuļoja aiz duļķiem, bija klinšainā dibena plakans izcilnis. Tālāk uz ziemeļiem dibens, kā redzams, mazliet pazeminājās, tādēļ ka dibena iesarkanā atblāzma priekšā izzuda, jo to atgrieza nost tas pats sudraboti zilais spīdums.

Manipulēdams ar dažādam sviriņain, Gaņešins mainīja asā attēla robežu, tai pašā laikā lēni grozīdams aparatu, un tam atbilstoši mainījās arī attēls uz ekrana. No sākuma tālē parādījās melna siena, prožektora pastiprinātājā gaismā iegūdama sarkanu nokrāsu, tad uz tās sāka atšķirties detaļas: ieslīpa, milzīga plaisa, izdobts izcilnis. Bet te televizors pagriezās, un drūmās klintis nogrima iepriekšējā apgaismojuma mirdzošajā zilumā. Ekrana dibenā parādījās miglaini, asi robi. Netuvodamies un kļūdami skaidrāki, tie ar savu pamatu nogrima dibenplāna zili melnajā tumsā.

—   Apgaismojuma robeža, — Gaņešins paskaidroja, — ap kilometru.

Augstie zemūdens klinšu grēdas robi raudzījās drūmi un bargi, tikko atšķirdamies no mūžīgās tumsas un zemūdens pasaules saltuma. Televizors apgāja pilnu apli: visur stiepās pauguraini klitt- sains dibens, apklāts ar dūņu kārtu, kas apgaismotāja staros spīdēja kā aluminija pūderis. Okeana dziļumu izskats izraisīja sajūtu par kaut ko naidīgu, paslēpušos visdziļākajā tumsā, kas apņēma televizora redzes lauku. Tā bija virszemei sveša, barga klusuma, tumsas un saltuma pasaule, nekustīga, nemainīga, bez cerības un daiļuma. Batisfera nekur nebija redzama. «Vai tiešām esam boju nosvieduši tik tālu garām? — Gaņešinam iešāvās prātā. — Uz pus kilometru! Skaidrs taču — tai jāguļ šajā ieplakā!» Gaņešins sāka aparata objektivus pašķiebt uz leju. Ietva- riņa malā parādījās neskaidrs, tumšs plankums. Gaņešins ātri pagrieza sviriņu. Plankums pavirzījās uz vidu, pienāca tuvāk un izstiepās. Tā izplūdušās malas kļuva stingrākas, melnā krāsa atkal sāka likties sarkana. Jaunā sieviete aiz Gaņešina muguras klusi iekliedzās, tūlīt aizklādama muti ar roku. Olveidīgais aparats sašķiebies stāvēja ietvara vidū, kas tagad šķita caurspīdīgs stikls. Attēlā skaidrība bija tik liela, ka skaidri varēja saredzēt glābšanas iekabju resnās cilpas un atspulgu uz apaļā iluminatora, kas raudzījās jūrniekos kā mirdzoša, noslēpumaina acs, sarkana kā granats un caurspīdīga.

—  Iluminatori batisferai visas četrās puses.. . tātad viņi mūs jau redz, — Gaņešins paskaidroja Milsa sievai. Tagad pats galvenais — paraudzīsimies, vai viņi dzīvi… Gaņešins steidzīgi izlaboja. — Mēģināsim ar viņiem sarunāties.

Viņš ar kaut ko paklakstināja un uzlika garos pirkstus uz podziņas. Atbilstoši pirkstu kustībām, ekrāns nodzisa un atkal iedegās. Klātesošie aptvēra, ka izdzēsdams un atkal iededzinādams apgaismotāju, Gaņešins raidīja batisferas logā Morzes gaismas signālus. Daudz reižu atkārtojis vienu un to pašu jautājumu, Gaņešins izslēdza gaismu un sastinga nodzisušā ekrana priekšā, gaidīdams atbildi. Visi, kas bija sapulcējušies šaurajā telpā, aizturēja elpu. Ekrāns palika melns. Pagāja minūte. Un tad ekrana tumšumā parādījās spilgta tirkīza uguntiņa, pazuda, uzliesmoja spožāk un izplūda platā, zilā lokā — bezskaņu atbilde, ko atnesa gaisma no okeana dibena.

—   Dzīvi! Ziņojiet uz «Rikoveri», lai brauc klāt piekabināt batisferu! — Gaņešins priecīgs iesaucās. Šai brīdī zilā gaisma sāka mirkšķināt kā signālā lukturis. — Viņi saka… Gaņešins vērsās pie Milsa sievas, bet izdzirda nopūtu un pēc tam mīkstu ķermeņa kritienu.

—  Aiznesiet uz kajiti. Izsauciet pie viņas ārstu! — Ščitovs deva rīkojumu cilvēkiem, kas bija pieskrējuši klāt. — Nabadzīte neizturēja, gandrīz trīs diennaktis gaidīja, mocījās… Nu, kas tur? Viņš griezās pie Gaņešina.

— Ziņo, ka abi dzīvi, taupot skābekli, cik varot, bet ilgāk par o:vi stundām neizvilkšot. Batisfera kārtībā, krava nav atvieglina jusies … — Gaņešins lasīja uz ekrana slīdošos zibšņus. — «Nevaram saprast kā …» Nesapratīsit, pagaidie*, — jūrnieks skaļi atsaucās.

Atskanēja amerikaņu kuģa svilpe. Jau sāka nolaist troses ar aizkabēm galā. Zilais loks uz ekrana nodzisa, un tūlīt iemirkšķi- nājās televizora prožektors. Gaņešins ziņoja batisferā ieslēgtajiem ļaudīm par uzsāktajiem glābšanas darbiem.

Vēl pagāja stunda, nepārtraukti vērojot pa televizora logu. Pār jūru aizplūda svilpieni, kliedzieni megafonā, amerikaņu kuģa mašinas troksnis, tvaika šņākoņa un vinčas dārdoņa… Bet cilvēkiem batisferā bija palikusi tikai stunda ko dzīvot — sešdesmit minūtes! Jau sešdesmit stundu simtiem cilvēku ilgās pūles bita gandrīz palikušas bez panākumiem.

Nemanāmi un pēkšņi pienāca uzvara. Milzīgās automātiskās knaibles, ko nogremdēja pēc Gaņešina norādījumiem, aizķērās aiz sānu iekabes. «Ametista» svilpe skaļi ierēcās, un tai pašā brīdī «Rikoveri» mašinists vinčas uzmavas pārslēdza atpakaļejošai gaitai. Lēnām pacēlās milzīgi resnas troses līkums, tītnis iečīkstējās aiz saspringuma: lokanā tērauda tauva, savīta no divi simt divdesmit stieplēm, kopā ar batisferu svēra sešdesmit tonnas — trīs reizes vairāk par pieļauto slodzi.

Trose izturēja. Televizora ekrana zilaja spīdumā batisfera sašūpojās, ieņēma taisnu stāvokli, parāvas uz augšu un sāka lēnām celties augšup. Gaņešins, grozīdams objektivus, kādu laiku to novēroja, kamēr tā pazuda, ieslēdza strāvu, aizdedzināja laboratorijā gaismu un, mazliet pastāvējis, lai acis pierastu, izgāja uz klāja. Televizors vairs nebija vajadzīgs. Visa uzmanība tagad koncentrējās uz «Rikoveri» milzīgo vinču, kas lēnām vilka augšā no dziļumiem pārmērīgo smagumu. Kapteinis Penlands neatrau- damies skatījās, kā uz spoles gūlās vienmērīgi ripuļi, domās aplēsdams pacelšanās ātrumu, — līdz liktenīgajam brīdim bija palikušas četrdesmit minūtes.

«Nepagūsim! Noslāps…»

Uzņemdamies uz saviem pleciem nāves risku, Penlands pavēlēja vilkt ātrāk. Saspīlētā klusumā vinča sāka klaudzēt biežāk — spole griezās ātrāk. Pagāja vēl dažas minūtes. Griezīgs tvaiki svilpiens piepeši pāršķēla vinčas vienmuļīgo troksni. Vinča iz meta dažus ātrus apgriezienus. Nobālējušais mašinists acumirkli pārsvieda sviru uz stop.

—   Trose!… kāds izbijies iekliedzās.

Šausmas piekala cilvēkus pie vietas uz abiem kuģiem un lika vienā kustībā izstiept kaklus, ieskatoties pār kuģa malu ūdenī. Penlands acumirklī nosvīda, mute izžuva, domas izplūda. Viņš nevarēja komandēt un arī nezināja, kādu komandu dot. Bet te no viļņu rāmās šūpoņas ātri izlēca milzīgs, zils, olveidīgs priekšmets, pazuda šļakatu stabā un pēc sekundes sāka slaideni šūpoties baltajā putu gredzenā.

Batisferas krava piepeši bija atrāvusies nost. Tā rāvās uz augšu, un kniebles bija automatiski atvērušās, atbrīvodamas aparatu no troses smaguma. Ļaudīm izlauzās uzvaras kliedzieni, ko tūliņ apslāpēja četru svilpju varens rēciens. Kuģi raidīja okeana plašumā vēsti par cilvēka prāta un gribas jaunu uzvaru.

Gaņešins stāvēja, izplētis kājas, un vērīgi raudzījās uz batisferu, ko viņš bija izglābis. Ščitovs uzlika savu smago roku uz viņa pleca.

—   Ļeoņid Stepanovič, admiralis vaicā par rezultātiem.

—       Tūlīt iešu, bet tu dod rīkojumu uzvilkt augšā televizoru … Kā jūtas mūsu viešņa?

—        Es viņu nogādāju atpakaļ, tur viņa vairāk vajadzīga, — Ščitovs pasmaidīja. — Viņa tā skatījās uz visām pusēm — acīm redzot meklēja tevi, gribēja pateikties.

Gaņešins viegli atmeta ar roku un devās uz radio telpu. Batisferu jau vilka tauvā uz «Rikoveri» pusi.

Iznācis no radiotelpas, Gaņešins atkal ieraudzīja Ščitovu.

—       Es, lūk, ko gribēju tev sacīt, — stingri un nopietni teica Ščitovs. — Par tavu televizoru… Es to velti lamāju … — viņa tālākos vārdus apslāpēja troksnis, nākdams no padomju lidmašinas, kas uzvijās gaisā.

Gaņešins cieši saspieda drauga pasniegto roku.

—   Ko darīsim tālāk? — Ščitovs vaicāja.

—       Kā ko? — Gaņešins brīnījās. — Izvilksim televizoru un brauksim savu ceļu.

—       Bet vai tad tu pie viņiem nebrauksi? — Kapteinis nesaprašanā izsaucās, — es pat laivu pavēlēju atstāt lejā.

—  Nē, nebraukšu.

—       Tas tik ir brīnums! Vai tad nebūtu interesanti paskatīties uz izglābtajiem, izvaicāt, — viņi taču arī pētī jūras dibenu …

—   Protams, interesanti. Bet saproti… -Gaņešins jokodamies saviebos. — Viņi iaču pateiksies. Inženiera sieva skatījās ar tādām acīm … bet mēs tūliņ uzņemsim ātrumu un aizbēgsim.

Uz amerikaņu ekspedicijas kuģa visi) bija nodarbināti ar batisferas izvilkšanu un atvēršanu un neievēroja, ka padomju baltais kuģis ātri) uzvilka augšā kuģa laivu un televizoru. «Ametists» apvaicājās par izglābto veselību, saņēma atbildi, ka «vārgi, bei briesmas nedraud», iedarbināja skrūves un sāka uzņemt ātrumu. Amerikaņi nesapratnē raudzījās uz «Ametista» rīcību, un tikai tad, kad padomju kuģa falās uzvijās tradicionalais atvadu karogs, saprata, kas par lietu. «Rikoveri» signalists sāka izmisīgi māt ar karodziņiem, bet «Ametists» palielināja ātrumu, un tikai spēcīgi svilpe un matroži, beznagu cepurēm mādami, raidīja draudzīgu atvadīšanās sveicienu. Izglābtie pētnieki, virsnieki un matroži, visi kā viens cilvēks, noraudzījās pakaļ baltajam kuģim, kas saulainajā tālē kļuva aizvien mazāks un mazāks. Piepeši dobjš lielgabala grāviens aizdārdēja pār zaļajiem viļņiem. Kreiseris salutēja aizbraucošajam «Ametistam». Atkal un atkal dārdēja lielgabali. Uz «Ametista» nolaida sarkanzvaigžņoto karogu, bet pēc tam mastā uzvijās Amerikas zvaigznes un svītras.

Padomju kuģis, it kā nekas nebūtu noticis, ducināja dzinēj- skrūves, šķeldams Klusā okeana viļņus. Gaņešins vēroja televizora novākšanu, sapņodams par mīksto koju: amerikaņu batisferas glābšana viņam nebija bijusi vieglā. No tiltiņa atskanēja Ščitova balss:

—   Ļeoņid Stepanovič, nāc šurp, amerikaņi sauc. — Kapteiņa vārdos skanēja draudzīga zobgalība. — Technika tevi tik un tā dabūs rokā, pat no okeana dziļumiem

Amerikaņi izsauca «Ametistu» pec varda, bez signāliem, un dārgakmeņa nosaukums neatlaidīgi skanēja eterī. Radio aparats pārraidīja laipnus pateicības vārdus. Lūgumu paziņot, kā sauc komandieri, kas vadīja glābšanas darbus, sajūsmu par krievu jūrnieku nepieredzēto darbu, brīnišķīgo izgudrojumu. Radio sausajos sprakšķos, kas nāca no «Rikoveri», piepeši iejaucās skarbie «Ametista» signalsaucienu klaudzieni1 , kas bija raksturīgi jaunā līnijkuģa spēcīgajai radiostacijai1 . Radists noklaudzināja atbildi, un Gaņešins noklausījās skaidros signālus, kas sūtīja sveicienu amerikaņu ekspedicijai un apsveikumu «Ametista» personālsastāvam. Sevišķu prieku Gaņešinam izteica admiralis. Atbildējis komandierim, Gaņešins pavēlēja radistam:

—   Ziņojiet uz «Rikoveri», amerikaņu okeanografiskās ekspedicijas priekšniekam Milsam:

«Klusā okeana padomju flotes komandieris tikko kā nodeva apsveikumu sakarā ar izglābšanos un novēlējumus gūt sekmes jūsu turpmākajā drosmīgajā darbā.»

Pēc piecām minūtēm Gaņešins cieši gulēja savā kajitē.

* *

Rudenīgs Viadivostokas lietus iija bezgalīgam straumēm, sitās pret Gaņešina kabineta augsto logu. Jūrnieks pārlasīja, taisīdamies atbildēt, vēstuli, ko bija saņēmis no amerikaņu zinātniekiem, kurus viņš pirms pusotra mēneša bija izglābis. Attapīgie cilvēki bija sūtījuši vēstuli uz komandiera vārda ar lūgumu nodot glābējam, ko atrast admiralim nebija grūti.

«Tikai tas, kas bezcerīgs un izmisis pavadījis sešdesmit stundas nepieejamā jūras dibenā, var saprast, ko izdarījāt jūs, — zinātnieki rakstīja. — Vairākas stundas mēs visiem spēkiem pūlējāmies ar skrūves preses palīdzību atdalīt zemē iezīdušos kravu, aizelsušies un sviedriem applūduši batisferas ledainajā aukstumā. Nav iespējams atstāstīt, ko mēs pārdzīvojām, jau iekrizdami trulā vienaldzībā nenovēršamā likteņa priekšā, kad iluminatoros ieraudzījām gaismu un sapratām jūsu signālus… Un no šā neaizmirstamā brīža mēs dzīvojam, cieši ticēdami cilvēka bezgalīgajam spēkam, viņa gaišajai nākotnei, tam, ka vientulības nav pat visdrosmīgākajos, vēl pasaulei nesaprotamajos meklējumos.. .»

Izlasījis vēstuli, Gaņešins sāka rakstīt atbildi.

«Uz jautājumu, kā es guvu tādus rezultātus okeana dziļumu iekarošanā, man grūti atbildēt. Liekas, te galvenais bija sprausto uzdevumu noteiktais virziens un, protams, milzīgās materialās iespējas. Pirmo man deva mūsu vecais zinātnieks, kas pirms dažiem gadiem aicināja mūs, jūrniekus, palīdzēt zinātnei atrast «acis» un «rokas», kuras varētu aizsniegt okeana dibenu. Viņš mums arī parādīja, ko spēj cilvēks cīņā ar jūru, stāstīdami par apbrīnojamo Fakaofo atolu, Otru man deva mana dzimtā zeme.

Es tikaii attīstīju tālāk ideju, pagaidām atteikdamies no nepie ciešamības nolaist okeana dibenā cilvēku un aizstādams viņu ar aparatu, kam nav vajadzīgs gaiss un kas nebīstas no milzīgā spiediena. Tā radās mans televizors — cilvēka «acs», ko nolaiž dibenā. Tādi būs mani urbjamie aparati pamatiežu iegūšanai no okeana dibena — tās būs tur aizstieptas rokas. Atcerieties dziļūdens dzīvniekus. Dažiem no tiem acis ir uz gariem stiebriņiem. Tas mani pavedināja uz domām izmantot televizoru.»

Gaņešins vēl kādu brīdi rakstīja, tad ātri pabeidza: «Tādēļ atzīstu, ka jūsu pateicībai jāvēršas ne uz mani personīgi, bet uz manu valsti, manu tautu. Jo kas tad esmu es un kas vispār ir jebkurš cilvēks bez dzimtenes, bez liela ļaužu skaita atbalsta? Pats visgudrākais un visizcilākais paliks tikai sapņotājs un fantazētājs. Bet atbalsts, valsts, milzīgas kolektivas flotes, dažādu cilvēku palīdzība — no zinātnieka līdz atslēdzniekam, — visa tā atbalsts, 1<as man ir mana dzimtene, mani noveda pie tiem sasniegumiem, kas jums šķita gandrīz pārdabiska varenība. Un tas ir tikai sākums, mēs turpināsim.»

Gaņešins pabeidza vēstuli, piecēlās un piegāja pie loga. Pa rūtīm tecēja ūdens, caur kuru viņš tālumā saredzēja klinšainu, ozoliem apaugušu zemes ragu.

VARAVĪKSNES STRAUMJU LICIS

Atstājis bibliotēku, profesors Kondrašovs uzkāpa nākamajā stāvā un devās uz savu laboratoriju. Garajā gaiteni ar daudziem baltiem durvju četrstūriem abās pusēs bija pustumši un klusi. Tikai daži darbinieki bija aizkavējušies institūtā, pabeigdami steidzamu darbu.

Profesors piegāja pie galda, kas bija iespiests divu ķīmisko piederumu statņu starpā, un noguris atlaidās krēslā. Gāzes dedzīkļi tikko dzirdami sīca, kolbas un glāzes mirdzēja ķimiskā tīrībā, kas nelietpratējiem iedvesa bailes.

Nevainojamā pārdomām un pētījumiem pielāgotās telpas pabeigtība nomierināja, un rūgtenais nogulums, radies profesora dvēselē pēc izlasītās atsauksmes par viņa darbu, izgaisa. Viņš vēlreiz domās pārcilāja savas pēdējās grāmatas pamattēzēs, cenzdamies bezkaislīgi novērtēt viņam izteiktās kritiskās piezīmes. Šai grāmatā profesors Kondrašovs aizstāvēja nepieciešamību izpētīt dažādu augu slepenās īpašības, sevišķi to senās formas, kas ir daudz vecāku Zemes eksistēšanas laikmetu atlikumi, relikti[67]. Tādi augi, kas patlaban eksistē tropiskajās un sub- tropiskajās zemēs var būt apveltīti ar ļoti svarīgām un vērtīgām īpašībām, kas izveidojušās, piemērojoties citiem eksistences apstākļiem pirms desmit miljoniem gadu. Kā piemērus profesors minēja augus, kam ļoti vērtīga koksne un kas ir terciārā laikmeta (sešdesmit miljonu gadu atpakaļ) atliekas: pie mums Aiz- kaukazā — buksuss un dzelzszāle, dienvidu zemēs — Indijas ozols, grinhirts, melnais afrikaņu koks, japaņu gingko ar tā vēl neizpētītajām dziednieciskām īpašībām, kas eksistēja jau vairāk nekā pirms simt miljonu gadiem un saglabājies līdz mūsu dienām.

Šo profesora Kondrašova darbu asi kritizēja autoritativie zinātnieki, un patlaban drūmajā klusumā viņš pats sev atzinās, ka viņa kritiķiem daudz taisnības. Darba tezes pamatojās vairāk uz kvēlas pārliecības, bet Taktiskā materiala, ko prasa zinātniskā? domāšanas dzelzslikumi, diemžēl bija maz.

Tai pašā laikā profesors bija pārliecināts par savu težu pareizību. Viņa pēdējās grāmatas neveiksme, ko viņš bija pabeidzis jau Tēvijas kara dienās, viņu tikai noveda pie domas par pie* laisto kļūdu. Jā, vairāk pārliecinātāju faktu … Lūk, ja rokās būtu pierādījumi, ka viduslaiku «dzīvības koks» tiešām eksistē! Sešdesmitajā un pat septiņdesmitajā gadsimtenī šis koks, kam piemita brīnišķīgas, neizskaidrojamas īpašības, bija vēl pazīstams. No tā pagatavotie kausi vai biķeri pārvērta tajos ielieto ūdeni par brīnišķīgu zilu vai liesmaini zeltainu dzērienu, kas dziedina daudz slimību. Šā koka izcelšanās un auga izskats palika neskaidri. «Dzīvības koka» noslēpumu zināja jezuīti[68], kas burvestīgos koki kausus dāvināja karaļiem, saņemdami no viņiem dāvanas un privilēģijas.

Šis koks senajos Monardesa sacerējumos, kas izdoti Seviļā 1574. gadā, un tāpat Atanaziusam Kircheriusam saucās «lignum vitae» jeb «lignum nefritikum», kas latiniski nozīmē «Dzīvības koks» jeb «nieru koks».

Pēc vienām ziņām tas cēlies no Meksikas, pēc citām — no Filipinu salām. Patiesi, acteķiem bija pazīstams brīnišķīgs dziedniecības koks ar nosaukumu «koatl» (čūsku ūdens). Profesors atcerējās publicētos pētījumus par nieru koka kausu, kurus izdarījis slavenais Boils, kas aprakstījis kausā ielietā ūdens zilo spīdumu un tad pat atzīmējis, ka tā nav krāsa, bet kaut kāda vēl neizskaidrojama fiziska parādība.

—   Vai drīkst, Konstantin Arkadjevič? — atskanēja pazīstama sievietes balss, un durvīs pazibēja Panovas gaišās sprogas ua strupais deguntiņš.

Būdama spējīga zinātniska darbiniece un tai pašā laikā skaista sieviete, Zeņa Panova guva panākumus ne tikai jauniešu, bet arī gados vairāk cienījamu institūta darbinieku vidū. Profesors Kondrašovs, pats nezinādams kādēļ, bija izpelnījies viņas sevišķai simpātijās.

—   Paklausies, mīļais Konstantin Arkadjevič, nebēdājieties! Es zinu, kas jūs skumdina. Man liekas, ka jūs pārāk aizsteidzaties priekšā tam zinātnes līmenim, ko nosaka esošais faktiskais materials.

—   Es pats zinu, ka esmu pārāk nepacietīgs, — Kondrašovs neapmierināts norūca, mazliet apvainots par piezīmi un neapmierināts par Panovas iejaukšanos. — Jūs jau varat gaidīt, bet man vairs atlicis maz laika … Brīnumu, negaidītu atklājumu pasaulē nemēdz būt. Ir tikai lēnas atzīšanas pūles, reizēm ļoti mokošas…

Gribēdama novirzīt sarunu, Zeņa izvilka no somiņas divas biļetes.

—   Patlaban vēl nav deviņi… Brauksim uz Filharmoniju. Tur šodien Čaikovskis — mans mīļotais «Bērziņš». Tas jums arī patīk, bet Sergejs Semjonovičs mūs aizvedīs, — viņš tūlīt brauc. Es atskrēju jums pakaļ… — viņa draudzīgi pasmaidīja.

Deviņos viņi bija Filharmonijā. Vijoles dziedāja par Krievijas dabu, bezgalīgi plašu, bet nevisai krāšņu, par rāmo un plašo upju mieru, kuras ietver tumši meži zem zemu slīdošiem sadrūmušiem mākoņiem, par svaigo, kā priecīgs solījums slaido bērzu zaļuma trīsu… Un Kondrašovs, samierinājies sava nepacietībā, domāja par nenovēršamo zinātnes neapturamibu, kas izplešas aizvien plašāk un tālāk pār nezināma bezgalīgajiem līdzenumiem, aizraudama aizvien lielākas ļaužu masas.

—   Es vienmēr skrienu klausīties muziķu, ja ap sirdi skumji… — Panova iečukstēja.

Profesors pasmaidīja un jau ar patiku paskatījās viņā. Starpbrīdī, kad viņi gāja pa gaiteni, no pretīmplūstošās ļaužu straumes piepeši nošķīrās saulē iededzis cilvēks, tērpies jūrnieku formā. Kondrašovs ievēroja viņa enerģiskās sejas neparasto iedegumu un līksmi mirdzošās acis. Jūrnieks, pareizāk, jūras lidotājs, spriežot pēc spārniem, kas bija uzšūti uz viņa piedurknes, ieraudzījis Panovu, acumirklī atradās viņu priekšā.

—   Zeņa!

Jaunava nosarka un traucās pie viņa, bet tūlīt savaldījās un pasniedza viņam abas rokas.

—   Boris! No kurienes?

Profesors jutās lieks un gāja uz smēķētavu. Viņš paguva izsmēķēt papirosu, iekām Panova ar lidotāju viņu atrada.

—   Iepazīstieties, tas ir Boriss Andrejevičs, mans labs draugs. Un ziniet, Konstantin Arkadjevič, viņš lidojis ļoti tālu, nupat kā atgriezies un redzējis kaut ko neparastu. Ka tikai tas brīnums, ko jūs šodien noliedzāt, vēl nenotiek… Bet tas ir lieliski — uzmeklēt mani šeit! Tikai trīs stundas, kamēr atbraucis… — jaunava runāja steidzīgi un mazliet nesakarīgi.

Profesors ar prieku paspieda roku jūrniekam, kas uz viņu atstāja vispatīkamāko iespaidu.

Viņi apmainījās nenozīmīgiem vārdiem, ko parasti mēdz sacīt, pirmo reizi iepazīstoties, bet Zeņa Panova nepacietīgi pārtrauca:

— Boris, jūs nesaprotat, ja mums ir kaut viens cilvēks, kas var izskaidrot jūsu neparasio atklājumu, tad tas ir tikai Konstan- tins Arkadjevičs!

Jau lidotāja stāsta sākums profesoram lika būt priecīgi uzmanīgam. Pēc neilgas pierunāšanas visi trīs atradās profesora dzīvoklī, un te lidotājs sīki un pamatīgi izstāstīja par savu cejojumu.

Tikai pirms divi ar pus mēnešiem jaunais jūras lidotājs Boriss Andrejevičs Sergijevskis, kas jau tagad ieņēma augstu komandētā ja posteni, bija saņēmis ļoti svarīgu uzdevumu. Vēlāk, kad būs iespējams nodot publicēšanai to, kas patlaban jātur noslēpuma, līdzīgi pasākumi ieies vēsturē kā to izpildītāju bezgalīgās vīrišķības un vadības gudrās tālredzības piemēri.

Borisu Andrejeviču norīkoja tālam beznolaišanās lidojumam, lai viņš atvestu vērtīgu kravu, kuras ātra atgādāšana daudz ko nozīmēja sarežģītajos kara apstākļos.

… Apmākusies diena atbilda apkārtnes drūmajai ainai. Ciema zemie namiņi pagaisa lielo, tumšo egļu starpā; visur rēgojās svaigi nozāģēti celmi. Necaurredzami mākoņi aizsedza visas debesis un pie pašām meža galotnītēm izplūda retos, bezveidīgos gabalos. Asi oda pēc meža trūdiem, zem kājām šļakstēja izmirkuši purva zeme un ar nepatīkamu klusu padevību nosēdās biezā sūnu kārta. Soļi Ieguva noteiktību tikai uz netīri pelēkās betona celiņa lentes, ko šur un tur izraibināja eļļas plankumu varavīk šņainie gredzeni.

Satrauktais ilgās un rūpīgās gatavošanās saspringums izgaisa, — iestājās darbības laiks. Atviegloti nopūzdamies, lidotājs pameta skatu uz drūmajām debesīm. Tur, ^ aiz mākoņiem, milzīgā augstumā, kurp viņš aizvadīs savu albatrosu, spīd spoža vasaras saule.

Dažas noteiktas komandas, hermētiskās durvis aizcirtās, liegi iešvīkstējās, radistam pārbaudot, gaisa spiediena izlīdzinātāja1 krāns, pēc tam viss nogrima apdullinošā tūkstošspēku motoru rūkoņā.

Divdesmittonnīgais sudrabotais albatross viegli atrāvās no zemes, paklausīdams tikko manāmai pilota rokas kustībai, un gandrīz vienā acumirklī nogrima necaurredzamajā mākoņu miglā. Hirohorizonts2 autopilota3 nespodrajā, pelēkajā panelī rādīja stāvu slīpumu, altimetru4 šautras neatliekdamas kāpa augšup. Migla, kas aizsedza logus, piepeši saka sarkt, pārgāja mēļā dūmakā un beidzot caur slīpajiem stikliem spēji ieplūda zila, spoža gaisma. Bieza mākoņu kārta, kam lidmašina bija Izlauzusies cauri, palika apakšā. Chaotiski sablīvēto mākoņu galotnes savā baltumā līdzinājās kalnu sniegam, dziļās ieplakas un «bedres» bija neskaidri pelēkas. Septiņtūkstoš metru augstumā Sergijevskis uzņēma kursu, pārslēdza motorus uz kreiseru apgriezieniem un ieslēdza autopilotu. Otrs lidotājs, Jemeļjanovs, kas ieņēma labās puses sēdekli, nolika austiņas un, raukdams augsto, kailo pieri, palaida vaļīgāk pārāk savilkto atsperi. Stūrmanis, kas sēdēja aiz Jemeļ- janova, nesteigdamies šķirstīja rokas grāmatu.

Sergijevskis atzvēlās mīkstajā sēdeklī, lāgu lāgiem paskatīdamies uz aparatiem. LidmaŠinai priekšā bija tūkstoš jūdžu garš ceļš virs okeana, iekām zem tās spārniem kā tumšs paklājs atkal nogulsies sveša, bet viesmīlīga zeme. Pulkstenis virs centrālā stikla cauruma rādīja astoņi. Vēl pusstunda, un sāksies bīstamais rajons. Tur, mierīgajā debess zilumā, skraida vācu gaisa plēsoņas. Kaut gan augstlidojuma albatross bija apbruņots ar četriem

1 Gaisa spiediena izlīdzinātājs — augstlidojumu mašinām — aparats, ka? kabīnē uztur normālo gaisa spiedienu un sastāvu.

* Hirohorizonts — aparats, konstruēts pēc vilciņa principa, kas rāda lidmašinas stāvokli attiecībā pret horizontālo plāksni.

3    Autopilots — aparats, kas automatiski vada lidmašinu.

4    Altimetrs — augstuma radītājs .

ložmetējiem, tomēr satikšanās ar izveicīgajiem «Meseriem» sagādāja lielas briesmas.

Sergijevskis nedomāja par sevi, bet par dārgo kravu, kas atradās aiz viņa muguras kabinē.

Pa to starpu Sergijevska biedri mierīgi nodarbojās ar saviem pienākumiem, nesarunādamies un pat neapmainīdamies žestiem. Visi bija it kā klusu vienojušies, ka līdz tam, kad bīstamais rajons paliks aiz muguras, patiesībā nav par ko spriest. Visvairāk norūpējies izskatījās mechaniķis, kas koncentrējies vēroja savu aparatu neskaitāmās šautriņas.

Sudraba albatross traucās milzīgā ātrumā. Nomierinoši un vienmērīgi rūca motori. Bieza mākoņu kārta tāpat kā agrāk karājās zemes un lidmašinas starpā.

Lāgu lāgiem tajā tumši parēgojās dzijas bedres ar saplosītām malām. Tajās pavīdēja tāla un pret lidmašinā sēdošiem cilvēkiem vienaldzīga zeme, kas no lidojuma augstuma šķita lēzens, tumšs lauks.

Tā pagāja stunda, beidzās otra. Lidmašina jau atradās dziļi iekšā bīstamajā rajonā, kura apmēri diemžēl bija pārāk lieli. Strēlnieki līdz sāpēm acīs raudzījās debess tīrajā zilumā un mākoņu baltuma. Vēl pusstunda — un pulksten desmitos un divdesmit minūtēs Sergijevskis sēdeklī strauji saslējās, cieši sažņaudzis stūres ratu.

— Uzmanību, trīs ienaidnieka lidmašinas!

Tālu priekšā, pie balti sprogainās mākoņu nokalnes, parādījās trīs mazas, melnas svītriņas. Spēcīga cīņas griba sakaldināj3 vienā veselā mazo ļaužu grupu, kas bija cieši ieslēgta ērtajā kabinē. Jemeļjanovs, kas raudzījās tālskatī, piepeši skaļi un nicinoši teica: «Tie mums nav bīstami, Boris.» Atkal tūkstošspēku un tūkstoš apgriezienu sadrebinaja lidmašinu. Pacelšanās ātruma rādītāja šautra pašāvās uz labo pusi, spidometrs pašūpojās uz kreiso pusi. Ienaidnieka lidmašinas tuvojās, izšķirdamās uz abām pusēm. Divdesmit septiņi tūkstoš pēdu augstumā Sergijevskis mitējās celties augšup, un albatross traucās uz priekšu iepriekšējā ātrumā, pamezdams apakšā drūmos, pelēkos klijānus, kas velti mēģināja aizsniegt tās augstumu.

Baltais mākoņu līdzenums, izgludinājies un palicis tālu apakšā, pārplīsa milzīgos, pūkainos gabalos.

Zem tiem kā nespodra alvas lapa dusēja jūra, bet pa labi kā tāda pati svītra, tikai mazliet tumšākā nokrāsā un ar dīvainiem izrobojumiem, bija redzama zeme.

Lidmašina aizlidoja aizvien tālāk un tālāk, šķērsodama bīstamo zonu. Kurss bija mainīts; pavērsies uz dienvidiem, Sergijevskis palielināja ātrumu. Vēl mazliet — un lidmašina ielidos tālāk okeānā, atstādama aiz sevis ienaidnieka darbības rajonu. Bezgalīgais okeana gludums ar savu nospiedošo vienmuļību it kā apstādināja skrejošo lidmašinu. Viļņi no septiņu kilometru augstuma nebija saredzami, blāvi spīdīgais ūdens līmenis šķita izdobts. Priekšā bija redzama mākoņu fronte, kas solīja parmaiņu lidojuma mierīgajos apstākļos. Tomēr pārmaiņas notika agrāk.

Nolidoto kilometru skaits pārsniedza trīs tūkstošus, kad gaisā atkal pazibēja draudīgās, melnās punktiņas, bet tāļu tālu apakšā parādījās maziņi, pelēki kara kuģu silueti. Divas ienaidnieka lidmašinas, saslējušas degunus, sāka celties augšup, bet trešā turējās tālāk priekšā pie gara, blīva mākoņa izliektās malas. Laiks ii kā apstādināja savu vienmērīgo skrēju.

Viss turpmākais notika it kā vienā neticama saspringuma sekundē. Ložmetēju kārtas, kas kapa ja lidmašinu pa fuzelažu, stru pie sprakšķi motoru troksnī bija tikko dzirdami. Sergijevskis sašķieba mašinu un strauji pasvieda to pa kreisi. Tai pašā laikā ierēcās abu turņu[71] ložmetēji. Vel pagrieziens, uz mirkli logā pazibēja «Meseršrnits», kas leņķi krita lejup, pēc tam albatross ar pieaugošu rēcienu traucās lejup slīpā pikējuma, ātri tuvodamies ienaidnieka trešajai lidmašinai. Atkal ierējās ložmetēji. Ga- Sergijevska seju noskrēja kaut kas karsts, no visām pusēm pajuka šķembas, un albatross iegrima biezā, baltganā miglā.

Sergijevskis sajuta sejā iesitamies gandrīz cietu, aukstu gaisa strāvu un saprata, ka kabines priekšgalā iesists caurums. Lidmašina vēl aizvien traucās pa necaurredzamu mākoni; motori tāpat kā agrāk dūca savu uzvaras dziesmu. Lūk, izraisīdama nemieru, paspīdēja spoža saules gaisma, bet pretī atkal virzījās mākoņu siena. Vēl un vēl uzliesmoja un izdzisa saules mirdzums, līdz kamēr lidmašina galīgi ierakās mākoņu masas neaptveramajā biezumā, kas nāca no vakariem augstu pār okeānu. Vienmērīgais lidojums mijās ar nirstošiem satricinājumiem: gaiss bija nemierīgs un it kā centās nosviest daudztonnīgo kuģa smagumu.

Sergijevska saspriegumā savilktais ķermenis atslāba. Viņš izlīdzināja lidmašinu, pameta skatu uz hirokompasu[72] un aiz izbrīna sastinga: visa statņa augšējā daļa ar aparatiem bija pārvērtusies

sadauzītā metala kaudzē. Augšējā dēļa apakšā bija izrauts caurums, nokarājās dažādu krāsu vadu gabali. Sergijevskis atskatījās. Bruņusitēju un sprāgstošo ložu straume, sadragājusi kabi- nes priekšējo daļu, acīm redzot bija aizdrāzusies tālāk — starp pilotiem — un iedrāzusies turņa statņa pamatā, kur bija iemontēta radio ierīce. Radists gulēja uz sadragātā aparata, piespiedis roku pie vaiga. Mechaniķis, neievērodams uz pleca parādījušās asinis, koncentrējies dzēsa vāji degošos lūžņus, bet otrs pilots, Jemejjanovs, caur saplēsto kombinezona piedurkni drūmi aptaustīja roku. Jau dauzījās ausīs un trūka elpas: spiediens cauršau- tajā kabinē bija nokritis, izlīdzinādamies ar izretināto augstienes gaisu, un bez skābekļa aparatiem šajā augstumā ilgi uzturēties nebija iespējams.

Kamēr biedri aizsita ciet plato caurumu lidmašinas priekšgalā un pārsēja ievainotos, Sergijevskis, pārliecinājies, ka mākoņu biezums sasniedz tādu augstumu, kādā lidmašina ar iedragātu ka- bini noturēties nevar, sāka laisties lejup.

Tā kā svarīgākie un nozīmīgākie aparati bija gājuši bojā un samaitāta arī radio ierīce, lidmašinas stāvoklis bija grūts. Bez saules lidot pār okeānu, kur nav nekādu pieturas punktu, bija gandrīz tas pats, kā lidot aklā lidojumā. Kamēr pierīkoja otru magneta kompasu, kas bija palicis vesels, Sergijevskis neviļus sāka domāt par virzienu izjūtu, kāda piemita putniem. No kādas sevišķas nojautas vadās putni savos ilgajos lidojumos virs jūras lietū un miglā? Vai šī nojauta attīstīsies cilvēkam, kas arī kļuvis par putnu?

Magneta kompass par spīti devuacijai, kas acīm redzot bija mainījusies pēc tāda satricinājuma un novirzījuma, tomēr deva, kaut arī apvāršņa ceturtdaļas robežās, to virziena līniju, bez kuras pati; visaugstākā aklā lidojuma māksla kļūst par bīstamu un aplamu spēli.

Apkārt satumsa. Sākās vētra. Lūk, pa logiem sāka tecēt ūdens; tā straumes šaustīja lidmašinu, vieglo miglas putu vietā stājās neskaidrs, pelēks ūdens auts. Jemeļjanovs ar stūrmani, zaudējuši cerību izlabot radioierīci, izvilka un sāka pielāgot avarijas aparatu. Mechaniķis, balansēdams uz labās puses sēdekļa, mēģināja izlabot tos aparatus, kas nedarbojās, bet bija palikuši veseli.

Tumsa sabiezēja. Lidmašina nodrebēja no straujiem grūdieniem. Ap divisimt metru augstumā logi kļuva gaiši: mašina iznāca no mākoņiem. Vēl piecdesmit metru, un apakšā parādījās baltas, robainas viļņu galotnes. Okeāns vēl aizvien trakoja. Zem drūmajiem padebešiem, šaurā spraugā starp mākoņiem un milzīgiem viļņiem, lidmašina kā īsts vētras putns ar trauksmīgu spēku lauza sev ceļu. Mašinu svaidīja un valstīja, lūžņi un nepiestiprinātie priekšmeti pa kabini vēlās no vienas vietas uz otru.

Vēja grūdieni, ko apslāpēja motoru rūkoņa, ar negantu spēku metās lidmašinai virsū un bezspēcīgi slīdēja pa gludiem, pulētiem, manāmi vibrējošiem spārniem.

Lidmašinas apbrīnojamā konstrukcija tai atļāva nolaisties ari uz ūdens. Bet piespiedu nolaišanās neprātīgi trakojošos viļņos bija bojā eja pat lidojošai laivai. Kaut gan jāteic, ka lidotājus nodarbināja gluži citas domas: nedrošā magneta kompasa iespējamo kļīidu sarežģīti aprēķini, gaisa kuģa dreifs, degvielu patēriņš.

Sergijevskis nodeva vadīšanu Jemeļjanovam, — otra pilota ievainojums bija niecīgs, bet pats kopā ar stūrmani noliecās pār izplestajām kartēm. Avārijās raaioierīce nezin kādēļ nekādi negribēja darboties, un nopietni ievainotais radists lidotājiem nevarēja palīdzēt. Diena dzisa, migla virs okeana sabiezēja, bet vēl aizvien neviens radiopeilējums neskanēja austiņās.

— Dodiet angļu karti 2927! — Sergijevskis prasīja.

Zilas, sarkanas un robainas auku un pasatu līnijas uz kartes rūtainā sietiņā krustojās ar bultiņām. Aplēsumi nebija pietiekami precizi: veselu palikušo navigacijas aparatu norādījumi deva pārāk maz. Tomēr viesmīlīgais krasts tur, tālu priekšā, stiepās tūkstoš jūdzēm. Novirzīties tik stipri uz dienvidiem un uz ziemeļiem, lai tiktu tam garām, bija neiespējami. Visu apsvēris, Sergijevskis nomierinājās.

Divas spuldzītes kabines griestos apgaismoja sasisto aparatu vairodziņus. Okeāns izzuda, atkāpies tumsā, kurā varēja tikai ģist tā bīstamo klātieni. Jau tūkstoš kilometru ūdenstuksneša bija palicis aiz muguras, bet apakšā vēl aizvien bija vienīgi viļņi — tikai viļņi, neaptveramās ūdens masas mūžīgā elpa.

Lidojums turpinājās vairāk nekā pusi diennakts, un tālajam mērķim, nevērojot lidmašinas aizkavēšanos cīņā un vētrā, vajadzēja būt pienākušam krietni tuvāk.

Laiks vilkās lēni, daudz lēnāk nekā degvielu patēriņa rādītāju šautriņas. Lidmašinas baķos vēl atradās vairāk par trim tonnām benzina, bet tas jau bija daudz mazāk par sākotnējā krājuma pusi. Degvielu patēriņš bija pārāk liels; vētra, kas pūta tieši pretī, traucēja lidmašinu virzīties ar vajadzīgo ātrumu.

Sergijevskis centās sevi mierināt ar prātīgiem apsvērumiem, ka tik un tā nevar neko darīt: jālido un jālido, gan jau tad redzēs. Laiks nebija labvēlīgs lidmašinas vietas noteikšanai, ciklona rajons bija palicis aizmugurē, bet augsti mākoņi apslēpa zvaigznes. Nakts vilkās bezgalīgi. Laika nemiera pilnajām domām atlika daudz. Deviņpadsmit stundu lidojuma — un vēl nekādu krasta uguņu pazīmju!

Tagad bija skaidrs, ka auka netikai aizkavējusi lidmašinu, bet arī novirzījusi to no vajadzīgā kursa. Sergijevskis pagrieza lidma- šinu mazliet uz ziemeļiem, mēģinādams izlabot iedomāto novirzīšanos uz dienvidiem.

Nevainojamie motori darbojās tāpat kā lidojuma pirmajā stundā, kaut gan bija apmetuši trīs ar pusmiljona apgriezienu. Atlika vēl tikai pustonnas benzina, bet krasta vēl aizvien nebija.

Rīta gaisma uzausa ātri. Saules purpurs aiz lidmašinas aplēja pusokeanu. Skaidrais rīts šķita atnesam cerību un prieku. Bet benzinmērīkļu šautriņas aizvien kāpa un kāpa uz kreiso pusi, tuvodamās baltajam nulles ripulītim, kas pilotam bīstams.

Tas, ka pagaisusi zeme, šķita neticami un tomēr bija pilnīga īstenība. Vēl mazliet — un motoru varenais spēks apdzisis, gaisa skrūves, kas neprātīgi griežas, apstāsies, un gaisa kuģis bezpalīdzīgi gāzīsies zemē. Viļņi it ka gaidīja savu laupījumu. No okeana dziļumiem tie cēlās slaidi un vienmērīgi, pirms saplak- šanaš uz mirkli sastingdami, it kā mēģinot aizsniegt virs tiem zemu lidojošo lidmašinu.

Saulei parādoties, radās iespēja noteikt atrašanās vietu.

— Divdesmit septiņi platuma grādi! — Sergijevskis izsaucās. — Mēs esam krietni novirzījušies uz dienvidiem. Vissvarīgākais mums garums, bet ar to ir ļaunāk — apmēram septiņdesmit deviņi grādi rietumu garuma. Nu, biedri, jābūt redzamai zemei.

Pilots uzņēma augstumu. Tiešām, pie apvāršņa parādījās tikko manāma tumša svītriņa, līdzīga augsta viļņa galotnei. Uz to kāri vērsās nogurušo acu skatieni. Jemeļjanovs pacēla tālskati, un Sergijevskis redzēja, ka lidotājs atviegloti nopūtās. Svītriņa kļuva tumšāka un resnāka. Lūk, tās augšējā mala kļuva nelīdzena, parādījās kalnu un pakalnu apaļās virsotnes. Vēl divdesmit minūtes, un kļuva redzamas spēcīgas paisuma putas. Motori, smeldami pēdējos benzina litrus, dobji dūca, uzņemdami augstumu piespiedu nolaišanās izšķirīgajam mirklim. Nolaisties uz ūdens pie krasta nevarēja. Spēcīgi viļņi sitās pret tumšo akmeņu neasajiem izciļņiem, mutuļodami bedrēs un plaisās;' atpakaļ skrēja putojošu straumju vērpetes.

Virs paisuma svītras pacēlās krasts noslīpētiem izciļņiem ar biezu, zaļu paklāju, kas aizvijās augšup pa seklo ieleju un aizu nokalnēm. Arī te nekas nenorādīja uz iespēju laimīgi nosēsties. Aiz piekrastes kalniem apvidus kļuva zemāks un, cik tālu sniedzās acs, bija vispār apaudzis ar mežu. Vietām saulē zaigoja purva ūdens spoguļainie plankumi. Pa labi, jūras atspuigojumos, ļoti tālu uz ziemeļiem, pacēlās augsts zemes rags, uz kura stāvēja balts, cilvēka roku darināts paaugstinājums — varbūt bākas tornis.

Sergijevskis jau saredzēja kokus, kas skaidri iezīmējās uz krasta — tās bija palmas. Benzina mērlkļu šautras drebēja uz nulles. Sergijevska biedri visiem spēkiem darbināja rokas sūkņus, nenovērsdami skatus no sava priekšnieka. Pa kreisi krasts iesniedzās sauszemē un nogriezās uz rietumiem. Lidmašina laidās pāri robainam un garam palmu apaugušam zemes ragam, un šai mirklī iestājās stindzinošs klusums. Motori bija apstājušies. Tikai malējais kreisais vēl izmeta dažus šāvienveidigus uzliesmojumus; spārnu priekšā sāka vicināties propeleru plākšņi, it kā brīdinādami, ka ilgāk noturēt kuģi gaisa tie vairs nevar.

— Izlēkt pēc kārtas pa kreisajām durvīml Jemejjanov, rīkojies! — Sergijevskis pavēlēja, pagrūda stūres ratu uz priekšu un vadīja smago mašinu ieslīpi lejup, cenzdamies nolaišanos iespējami paildzināt un tai pašā laikā izbēgt no liktenīgās ātruma zaudēšanas.

Lidmašina laidās lejup bargā klusumā. Tā sagrīļojās. Pa labi augšup aizvijās zaļie kalnu izciļņi. Vēl daži brīži, un skaistā putna mirdzošais metāls sagumzīsies, kopā ar lidotāju sakropļotiem līķiem sašķīdīs bezveidīgos gabalos. Lidmašinas apkalpe, elpu aizturējusi, klusēja, apņēmusies nepamest skaisto mašinu, paļaudamās pilota apbrīnojamai mākslai. Bet Sergijevskis, pavēli nodevis, par cilvēkiem vairs nedomāja. Viņš viss bija nodevies cerību pilnajām pūlēm saglabāt lidmašinu un tās kravu. Divas trīs minūtes — zeme tuvojās. Bet pilots ieraudzīja nelielu, rāmu jūras līci, ko mežainie krasta izciļņi pasargāja no paisuma triecieniem. Lēmums radās vienā acumirkli: pagrieziens, vēl lielāka lidmašinas nošķiebe lejup — un zeme steidzās pretī.

Sergijevskis strauji parāva stūri uz savu pusi, apstādinādams mašinu kā paklausīgu zirgu. Neizlaizdama riteņus, lidmašina iedrāzās zemajā mežiņā uz kalna izciļņa un, sitieniem dunot, lūstošiem kokiem brakšķot, sāka slīdēt uz priekšu. Spēkus zaudējušais sudrabputns sagumzīja kokus kā zāli, smagi atsitās līča ūdenī un sacelto šļakatu virpulī slīdēja pa to tālāk. Paskrējusi pusotra simta metru, lidmašina apstājās gluži tuvu pie augstā pretējā krasta. Sergijevskis pēdējā sekundē vēl paguva izlaist riteņus, lai izmantotu vismazāko iespēju aizturēt smagā kuģa inerci. Manevrs izdevās: milzīgā mašina nogūlās uz caurspīdīgā, zilganā ūdens, mazliet sazvēlusies uz kreisā spārna.

Lidmašina vēl līgojās un drebēja, kad lidotāji uzrāpās uz spārna. No Sergijevska dvēseles novēlās nomācošais atbildības smagums. Viņš izslēja plecus, priecādamies par spožo sauli, liego ūdeni un kvēlo tropu zaļumu. Odens dzijums zem lidmašinas nepārsniedza trīs metrus; šasija riteņi bija atmetušies pakāpeniski augšup ejošā dibena blīvajās smiltīs.

—  Apsveicu ar ierašanos, biedri! Sergijevskis līgsmi sacīja. — Tiesa, neesam ieradušies gluži īstajā vietā, bet tā nav nelaime: varēja būt arī ļaunāk. Bet tagad mēs esam kaut kur Floridā.

Versme un nepazīstamu augu dīvainie veidi runāja par tāliem dienvidiem.

Viss, kas bija noticis pēdējā diennaktī, pa kuru laiku mazais kolektivs bija pārcēlies no krievu ziemeļu drūmajiem purviem uz šo it kā svētku noskaņu pilno dienvidu zemi, šķita kā ātri pazibējis sapnis.

—   Nu, Robinzoni, apskatīsim vēlreiz lidmašinu un drusku pa- gulēsimies. Ieteicu izģērbties, citādi kombinezonos izvārīsimies.

Apspriedies ar mechaniķj un otru pilotu, Sergijevskis nolēma pēc atpūtas atstutēt lidmašinas astes daļu un labo spārnu ar kaut kādiem balstiem, lai bēguma laikā mašina neiegrimtu smiltī.

Pusdienas saule bija sakarsējusi lidmašinu, apžilbinoši atspui godamās tās pulētajā virsā. Iztvīkušie lidotāji pūzdami izlīda laukā. Ievainotajam radistam kļuva labāk, un viņu novietoja ērti caurvējā starp diviem izņemtiem logiem.

Lidotāji izvilka saliekamo gumijas laivu, grasīdamies doties krastā lidmašinai pēc balstiem. Sergijevskis vienu no strēlniekiem • atstāja dežurēt lidmašinā un, uzkāpis uz kreisā spārna augšdaļas, apskatīja līci, izraudzīdamies visvairāk noderīgos kokus.

Līča gludajam līmenim bija sirdsveidīga forma. Krasta izciļņa vidū pacēlās stāva klints ar tievām, izliektām palmām. Pa labi nagveidīgais zemes rags bija apaudzis pūkainiem kokiem, kas viscaur bija nosēti baltiem ziediem. Gandrīz pašu raga vidu šķērsoja plats ceļš, ko bija izlauzusi lidmašina. Aplauztās galotnes, ar saknēm izgrieztie koki un nule saskrambātie stumbri, kas bija sagāzti ūdens malā, pievilka Sergijevska uzmanību.

«Daudz materiala esam sagatavojuši balstiem,» lidotājs nodomāja. Daži koku gabali bija aizsviesti tālu līcī — tik liels bija lidmašinas trieciena spēks, tās korpusa izturība.

—  Jā, ja nebijis šīs atsperīgās sētas… — Sergijevskis skaļi teica un, nepabeidzis domu, paskatījās uz līča otru krastu, pret kuru atsizdamās garspāme lidmašina būtu sašķīdusi drumslās.

Iekāpuši laivā, lidotāji sāka lēnām -irties pa spoguļaino līmeni, kas visapkārt negribīgi rauca grumbas. Tur, kur caurspīdīgajā ūdenī blīvējās salauzto koku šķembas, kurām no augšas uzgūlās virsū vesela meža sagāzums, lidotājus pārsteidza neticama, neaizmirstama aina.

Līdzenā, blīvā smilts caur zilgano ūdeni dibenā deva vienkrāsainu laukumu, kas izskatījās brūns. Tajā uz visām pusēm, ūdeni cauršķelošo saules staru gaismā savidamās un sajaukdamās, lūza un kustējās dziļi zilas un ugunīgi zeltainas krāsu strūklas.

Dibenā nelielo smilšu pauguriņu zem salauzīto stumbru kaudzes apņēma gaišzils pusloks, ko pildīja dzirkstoša zelta un visdzidrākā ziluma kamoli. Lāgu lāgiem starp zeltu un zilumu zibēja sarkanu, kvēlaini purpurotu un smaragdzaļu strūklu vērpatas. Mirdzošo krāsu pasakaina simfonija laistījās un zaigoja, piekaldama skatus ar savu gandrīz hipnotizētāju burvību.

Lidotāji, kurus ārkārtīgi pārsteidza neredzētā aina, ilgi nevarēja novērst skatus, līdz beidzot Sergijevskis ar noteiktu grūdienu iedzina laivu tieši zelta vērpatās. Pa kreisi divi koka gabali, kas bija aizsviesti tālāk līci un iedūrušies dibenā, stāvēja gandrīz svēr- teniski, un ap tiem vijas tās pašas zeltainās un zilās strūklas, tikai šaurākas un vairāk caurspīdīgas.

Gaisā plūda noslēpumaino koku saldā smarža, pastiprinādama burvīguma iespaidu. Ūdens šai līča stūrītī opaliscēja[73] tādās pašās vājās it kā vairākkārtīgi atšķaidītās, bet tikpat nevainojami tīrās zelta, zila un purpura krāsās.

Sergijevskis un viņa biedri iebrida piekrastes seklajā ūdenī un sāka izlasīt balstiem noderīgos koku gabalus. Stumbri nebija resni — tikai seši, septiņi centimetri caurmērā, ar ļoti blīvu un smagu koksni. Koka serde bija tumšbrūna, un to apņēma gandrīz balta ārējā kārta.

Mechaniķis, atradis uz pusēm pāršķeltu stumbru, pārbaudīdams ielaida to ūdenī. Sākumā — pirmās divi trīs minūtes — ūdenī lēnām izplatījās tikko saredzams zils opaliscējošs mākulītis, tad no stumbra sāka atdalīties mazas varavikšņainas strūkliņas.

Tad, lūk, kāds bija līča ūdens brīnišķīgo krāsu atminējums — noslēpumainā koka saspiestās koksnes klātienei Sergijevskis vērīgi lūkojās krastā, cenzdamies iegaumēt koku apveidus. To kupli izplestajos zaros, pūkainajās lapās un balto ziedu čemuros nebija nekā sevišķa.

Piepeši kaut kur no raga aizmugures atskanēja neliels, bet

skaidrs troksnis, ko nevarēja sajaukt ne ar kādu citu skaņu, — motors!

Tālā dūkoņa, vienmērīga un spēcīga, neapšaubāmi tuvojās līcim.

— Uz lidmašinu! Ātrāk! — Sergijevskis komandēja.

No kreisā spārna, kas pacēlās virs ūdens, bija redzamas viļņu grēdas, kas vienmērīgi un nepārtraukti vēlās uz krastu. Apgājis apkārt garajam rietumu ragam, pelēks motorkuteris negaidot pāršķēla slaidi ritošos viļņus ar baltu, putojošu bangu. Priekšgals, augstu pacēlies virs ūdens, viegli šūpojās: zem tā dusēja melna ēna, bet lielgabalu un prožektoru ierīču metala daļas dega miglainām uguntiņām.

Kuteris pagriezās, motori apklusa, un mazais kuģis piebrāzās pie lidmašinas. Uz tā priekšgala izauga krasta apsardzes jūrnieku stāvi, tērpti baltās blūzēs un platās peldbiksēs, kas šķita vieglprātīgs kara formas nepieciešamās stingrības pārkāpums.

Sarunas nevilkās ilgi, un kuteris tikpat drīz pazuda, kā bija ieradies, un pēc stundas divi strupastaini hidroplāni smagi nolaidās uz lielā līča līmeņa ap kilometru uz vakariem no «Varavīksnes» straumju liča. Uzņēma ievainoto un daļu kravas, padomju mašinas baķos ielēja divas tonnas benzina. Atlika gaidīt divu kuģu ierašanos, lai bēguma laikā lidmašinu caur šauro izeju rifu starpā varētu tauvā aizvilkt projām no mazā līča.

Īsās krēslas vietā iestājās dziļa tumsa. Sergijevskis iedomājās, ka jāpaņem līdzi burvju koka paraugs, citādi viss līcī redzētais drīz izliksies neticams sapnis. Gaidot mēness uzlēkšanu, lidotājs uzkāpa uz spārna un skaidri ieraudzīja zilo spīdumu, kas izplatījās ūdenī ap balstiem, kas atstutēja lidmašinas spārnu un asti. Izbrīnījies par līča brīnumu jaunu izpausmi, pilots paskatījās uz lidmašinas nolauztā meža pusi. Tur, kur dienā mirdzēja varavīk- šņainās strūklu vērpatas, ko apņēma tumšs ūdens, dega spožs, zils plankums.

Sergijevskis iekāpa laivā un īrās uz mirdzošo plankumu. Ap salauztajiem stumbriem ūdens vērtās zilas gāzes mākonī, kas meta sudrabotu atspulgu uz Sergijevska seju un rokām. Ūdens Izstarotās gaismas pietika, lai orientētos, un lidotājs ātri paņēma dažus koksnes gabalus, neaizmirsdams pakampt līdzi arī zariņus ar lapām un ziediem.

Nodarbojoties ar lidmašinas aizvilkšanu no līča, Sergijevskim nebija laika izvaicājumiem, bet pēc tam, kad Varavīksnes straumju licis palika aiz muguras, lidotājam vairs neizdevās izzināt nekā prātīga. Koks, par ko viņš stāstīja vietējiem iedzīvotājiem, bija pazīstams ar nosaukumu «saldais koks». Tas te bija sastopams reti, un neviens nebija neko dzirdējis par tā koksnes brīnišķīgajām īpašībām.

Lēni un uzmanigi, reizē ar bēgumu, sidraba kuģi izveda rāmā3 jūras plašumā, un motoru rūkoņa satricināja kluso, tropisko krastu.

Albatross uz visiem laikiem atstāja brīnišķīgo līci un drīz vien pāri okeanam aiznesa atpakaļ visu mazo ļaužu grupu, kuriem liktenis bija lēmis redzēt vienu no dabas nepazīstamajiem brīnumiem.

* ♦ *

Profesors Kondrašovs augstajā krēslā pagriezās pret Sergi- jevski, kas ienāca laboratorijā, un klusēdams pasniedza viņam statni ar retortēm, kuru dibenā atradās daži mazi tā brīnišķīgā koka gabaliņi, ko bija atvedis lidotājs.

Odenī zaigoja un laistījās liesmaini dzeltenas un zilas krāsas strūkliņas un mākullši, kas reizēm pārgāja zajgandzeltenos vai mirdzoši zilos toņos.

—   Vai ir līdzīgi jūsu līcim? — vaicādams pasmaidīja profesors.

—   Ne gluži, — lidotājs nopietni atbildēja. — Tur krāsas un mirdzums bija daudz spilgtāki.

—   Ā, protams, — Kondrašovs atģidās. — Līcī taču ir jūras ūdens. — Un iepilināja retortēs dažas piles kaut kāda šķīdinā- juma. Zilums tūdaļ sabiezinājās un no caurspīdīga kļuva acij gandrīz necaurredzams. Bet dzeltenie mākuliši šķita izlieti no veczelta.

—   Izrādās, — profesors paskaidroja, — ka, piejaucot ūdenim nelielu daudzumu sārmu, strauji pastiprinās koka spējas iekrāsot ūdeni. Kaut gan tā nav krāsa, bel kaut kāda sevišķa viela, ko zinātne vēl nav uzminējusi, — tā spēja spīdēt un opaliscēt var izrādīties ļoti vērtīga. Koku man izdevās noteikt: tas radniecisks parastajam pelēkajam riekstkokam, bet ir ļoti sens šīs grupas pārstāvis un saucas par eizenhartiju. Eizenhartija eksistēja ne mazāk kā pirms sešdesmit miljonu gadu. Tagad tā ir krūms, plaši izplatīts Dienvidamerikas valstīs, un tam nepiemīt nekādas brīnišķīgas īpašības, — tas acīm redzot dzimis nelabvēlīgos dzīves apstākļos. Un, lūk, izrādās, ka Dienvidmeksikā, Jukatanā, un ļoti reti tajās vietās, kur jūs bijāt, šī pati eizenhartija saglabājusies neliela koka veidā, tāda pati, kā tā bijusi senatnē. Šim kokam piemīt sevišķas, jums jau pazīstamas īpašības. Tieši tas ir acteķu «koatl» vai viduslaiku zinātnieku «dzīvības koks». Jums, mīļais, pieder šī vērtīgā auga atklājums, pareizāk, atklājuma atjaunošanas gods.

Profesors piecēlās un no stikla skapīša svinīgi izņēma nelielu kausu, kas bija taisīts no eizenliartijas tumšās koksnes.

— Jums, — viņš runāja tālāk, no kolbas liedams kausā tīru Odeni, — pirmajam ir tiesības izdzert burvju dzērienu, kas saglabājis viduslaiku valdnieku veselību.

Ūdens tumšajā kausā šķita visdziļākā ziluma spogulītis. Sergijevskis, mulsi smaidīdams, paņēma no profesora rokām kausu un nevilcinādamies izdzēra līdz dibenam.

PĒDĒJA MARSBURA

Kuģis mira. Jūra, kas pirms dažām stundām to paklausīgi nesa, tagad ielauzās tajā ar dobju šļakstu. Kuģa karstā sirds izdzisa un apklusa, mašinu telpās iestājās kapa klusums.

Kuģis, zaudējis ātrumu, smagi zvalstījās no vieniem sāniem uz otriem, svaidījās pa vējam, grūdieniem metās pret vēju un atkal turpināja savu nevienmērīgo griešanos. Tā, spēkus zaudējis un apdullis, ievainots cilvēks grīļodamies mēģina kaut kur iet un nekādi nevar saprast sava mēģinājuma pilnīgo veltīgumu.

Ja Kuģis varētu runāt, tas stāstītu, kā skaidrās rudens dienas saulainajā zilgmē parādījās fašistu bumbvedēji, un sākās kauja. «Kotlass», viens no karavanas «mazuļiem», gāja kuģu rindas pēdējā galā. Netīri pelēkais «Junkerss», kas sākumā riņķoja virs lielajiem priekšgalā peldošajiem kuģiem, negaidot novērsās un, sacēlis asti, gāzās virsū «Kotlasam».

Skaļa šņākoņa kā smaga nopūta izplūda visapkārt, vēstīdama karavanai viena kuģa avariju. Konvoja priekšnieks neapzinājās būt tiesīgs tā dēļ aizturēt visu karavanu. «Kotlasu» paņēma tauvā apsardzes kuģis, ievainotos pārveda uz citu kuģi, un dūmi no daudzajiem dūmeņiem priekšā aizsedza apvārsni. Karavana, attīstīdama ātrumu, turpinaja savu ceļu.

«Kotlasa» jūrnieki nepaguva pilnīgi izvilkt tauvu, kad izlūka izsauktie bumbvedēji no aizmākoņiem uzbruka abiem kuģiem. Sardzes kuģis divās vietās dabūja sūci un, pieplūdis ar simts tonnu ūdens, iegrima ar priekšgalu. Bumbvedēji centās sardzes kuģi iznīcināt, pareizi spriezdami, ka bez tā bezpalīdzīgais «Kotlass» tik un tā nekur neaizkļūs. Izturējuši smagās bumbas, fašisti uz «Kotlasa» klāja nosvieda tikai dažas šķembu bumbas, bet pēc tam ilgi kapāja abus kuģus ar ložmetēju kārtām. Krita «Kotlasa» kapteinis, bocmanis un vairāki jūrnieki; dažus Ievainoja.

Lidmašinas pazuda, bet iedragātais sardzes kuģis vairs nevarēja buksēt; tas pats izrādījās bīstamā stāvoklī. Atlika tikai viens — aiziet, kamēr sardzes kuģis vēl nebija zaudējis spēju kustēties pats saviem spēkiem. Sardzes kuģa komandieris ieteica «Kotlasu» nogremdēt, bet tvaikoņa komandiera vecākais palīgs, kas izpildīja nogalinātā kapteiņa vietu, atteicās. Ar viņu kopā palikt nolēma visi neievainotie «Kotlasa» jūrnieki. Viņi grib?ja turpināt elpu, lai saglabātu bojā ejošo kuģi, cerēdami, ka drīz ieradisies konvoja esrninietis.

Sardzes kuģis aizgāja, paņēmis uz klāja «Kotlasa» ievainotos.

Jūra bija tukša, un tāds pats tukšs, pamests likās «Kotlass», ko lēnām dzina uz dienvidaustrumiem. Racija uz tā vairs nedarbojās, tvaika sūkņi kuģa dibenā nevarēja izsūknēt ūdeni, gaismas nebija. Patiesībā tas bija tikai auksts kuģa līķis, kas ar pūlēm turējās virs ūdens. Bet uz tā bija palikuši seši jūrnieki. ļ

Viens no viņiem, garš, kalsns, apskatīja klāju. Tas bija «Kotlasa» komandiera vecākais palīgs Iļjins. Viņa mutes kaktiņi bija nošļukuši, vaigos iegūlušās garas, svērteniskas grumbas, kas sejas izteiksmi vērta saspringtu un cietu. Migla — agrākais draugs, kuģa slēpēja no ienaidnieka, tagad bija barga bīstamība. Atrast «Kotlasu» plašajā miglas zonā konvoja kuģim, kas nāca palīgā, bija nepaveicams uzdevums. Dot ziņu pa radio Iļjins nevarēja; svilpei nebija tvaika. Atlika sist zvanu, riskējot pievilināt zemūdeni vai ienaidnieka reideri.

Vecākais palīgs nogrima domās. Drīz būs nakts; nordvests acīm redzot nostiprinājies uz ilgu laiku. Aukstais vSjš, lidodams pāri siltajai Golfa straumei, uztver ar mitrumu piesātināto gaisu un dzen to šurp, sabiezēdams miglā. Tas ir neapšaubāms dreifs[79], un šis dreifs nes «Kotlasu» pretim ienaidnieka krastiem. Līdz tiem talu, bet rudens nakts arī ir gara, un ja laikā nepienāks palīdzība… Iļjins sakoda zobos sen izdzisušās pīpes iemuti, iedomādamies citu rītu izklīdušo miglu un «Kotlasu» ienaidnieka krasta redzamībā.

Iešļakstējās vilnis, klusi noskrapstēja noteku caurules[80] durtiņas. Šī skaņa vecākajam palīgam atgādināja kaujā kritušo biedru un «Kotlasa» kapteiņa neseno bēru ainu. Iļjins mīlēja kapteini, un uz kuģa reti kāds zināja par sirsnīgo draudzību, kāda abus saistīja. Vecākajam palīgam atkal iesmeldzās sirds, kā tai brīdī, kad viņš noliecās pār nāvīgi ievainoto kapteini. Pēd5jo reizi viņš ieskatījās draugam acīs, kas pēkšņi bija zaudējušas parasto nopietnību un raudzījās uz vecāko palīgu bērnišķīgi, atklāti un skaidri. Nobālušās lūpas pavērās. Iļjins uztvēra vāju čukstu: «… jums. Jūs saglabāsit to…» Vecākais paligs tā ir nedabūja zināt, vai kapteinis runāja par kuģi vai par savu dārgo burtnīcu.

Kapteinis jau vairākus gadus rakstīja piezīmes par krievu flotes vēsturi. «Krievu flotes vēsture, — nevienu reizi vien kapteinis bija teicis Iļjinam, — man sadalās trijās daļās. Pirmā — tā ir kara flote, kurai ir liela, oficiālā vēsture, otra — tirdzniecības flote, kurai tādas vēstures nav. Gara ķēde stiepusies no valdnieku nama (te kapteinis izmeta stipru jūrnieku vārdu) līdz saimniekiem. Kas te būtu rakstījis vēsturi? 'lomēr krievu tirdzniecības flote auga un attīstījās, deva ievērojamus jūrniekus, un šai ziņā tai nav jāpateicas nevienam citam kā tikai krievu tautai. Par to jūs izlasīsit dažādos mācību un literatūras darbos. Bet jau it nekādas vēstures nav tiem krievu jūrniekiem, kas sev neatrada vietu cara laika Krievijā un bija spiesti aiziet uz svešiem kuģiem. Par šiem, reizēm ļoti ievērojamiem jūrniekiem, nav nekas zināms, viņiem nav nekādas savas vēstures. Šo tukšo vietu es cenšos aizpildīt. Es taču nāku no vecas jūrnieku dzimtas un daudz ko zinu …»

Iļjins to visu tagad atcerējās, stāvēdams uz «Kotlasa» sakropļotā klāja. _

* *

Divas petrolejas laternas, šūpodamās un kūpēdamas nespēja izklīdināt smacīgo tumsu. Ūdens pāri jostai. Pie katras kuģa pazvalstīšanās ūdens smagā masa bargi un dobji sitās pret starpsienām. Šis ūdens — nav tas, kas no ārpuses apņem kuģ«, to pieturēdams, auklē to savā plašumā. Šis ir melns ūdens, kas izskatās neticami dziļš, — pats nepielūdzamākais, bīstamākais ienaidnieks.

—  Uī, kas par aukstumu! — kaut kur no tumsas atskanēja dzidra, jauna balss.

—   Nekas, Vitja, nekas, tūlīt sasildīsimies! — atsaucās otra, mazliet aizsmakusi balss. — Nu, Titarenko, dod to šurp.

—   Nevar atbalstīt, spiež laukā.

—   Bet kur tad mūsu stiprinieks?

—   Kurganov, nāc palīgā!

—   Nevaru, mēs te ar mechaniķi…

—   Stāvi — nu ir gan… Ņem, spied, tu—u—rii!.., Ech» nolādētais…

—      Atkal izspieda? — Iļjins no augšas vaicāja. — Tūlīt es nokāpšu lejā. Noliec zem stringerai … stāvi… tā … sit!

Amūra klaudzieni, ūdens šļakstoņa, skarbi saucieni piepildīja tumšo un šauro teipu.

—   Fū, — vaigus piepūzdams, kāds nospļāvās, — pierijos.

—     Vai ķimeņu ūdentiņš gards? — par viņu pajokojās otra balss.

—   It kā būtu viss, Matvej Nikolajevič? — Iļjins klusi jautāja.

—     Pagaidām viss, — atbildēja otrs mechaniķis Golovins, nepārtraukti spļaudīdamies.

—      Ar tuneli tikāt galā, — kapteiņa vecākais palīgs turpināja, — bet mašinu telpā?

—      Tur neko nevar darīt! — Un savā kaktā neredzamais mechaniķis atmeta ar roku, kas parādījās laternas gaismā. Skrūvsvārpsta saliekta, eļļas tvertnes tek. Achterpīķis[81] sadragāts, recess sadragāts, gaitenis bojāts — tik un tā spiedīs.

—      Jā, tur nav ar ko atbalstīt, — vecākais palīgs piekrita. Līdz ādai izmirkušie jūrnieki izlīda uz klāja, kur tos tūlīt līdz drebuļiem miesā izpūta auksts vējš. Saule bija norietējusi, bet vēl bija pietiekami gaišs, lai saredzētu, cik bieza migla,— pat kapstans uz «Kotlasa» augšup paceltā priekšgala izplūda. Pieci slapji, dreboši cilvēki paskatījās uz Iļjinu, un viņu sejās bija rakstīts viens un tas pats jautājums. Trešā palīga jaunā, skaistā seja šķita apmulsusi, mechaniķis bija nikni iekodis lūpu, bet milzis — kurinātājs drūmi saraucis uzacis. Iļjins visiem ieteica drīzāk pārģērbties un stiprināties, bet tad pēc kārtas dežurēt pie kuģa zvana, kas bija palicis vesels uz sašķiebtā statņa. Zvanīt, — tas bija vienīgais līdzeklis par sevi paziņot. Tas jādara uzmanīgi, visu laiku ausoties, un tiklīdz kas — pārtraukt un saukt visus augšā. «Bet tur — kā liktenis lems!» — Iļjins nobeidza un, savas nelielās apkalpes pavadīts, devās uz kajiti.

* * *

—   Vai ūdens ceļas? — strauji vaicāja mechaniķis.

—   Vēl par pēdu pacēlies.

—     Pietiekami, pat pārāk daudz! — Mechaniķis vaicādams paskatījās uz vecāko palīgu.

—   Laidiet darbā, — Iļjins pavēlgja. Benzina maz, bet citas izejas nav.

Mechaniķis ar roku pamāja kurinātājam, un abi pazuda tumsā. Drīz vienmērīgajiem zvana sitieniem pievienojās motora šņākoņa. Mechaniķis beidza regulēšanu, mīlīgi noglaudīja benzina sūkņa gludo, zaļo cilindru: «glāb nu, mīļais!» mazliet apmulsis viņš paskatījās uz kurinātāju, kas stāvēja ar laternu. Bet kurinātājs klausījās spēcīgajā ūdens strūklā, kas šjācās pār kuģa malu, un atzinīgi pamāja ar galvu. Maziņš, bet dūšīgs! Ak, ja pietiktu benzina!.. — kurinātājs apklusa un gluži citā tonī pabeidza: — Iesim, Matvej Nikolajevič.»

Tumša, necaurredzama nakts, pārkārusies pār kuģi, gausi vilkās. Jūrnieki bija sapulcējušies vecākā palīga kajitē, tuvāk izejai. Pie zvana mainījās dežurētāji: ienāca sastinguši, sasildīdamies pie mēriņa, kas bija nolikts uz galda. Daudz reižu vecākais palīgs un mechaniķis nokāpa kuģa tilpnēs mērīt ūdens līmeni. Un, jo tālāk ritēja laiks, tuvodamies ausmai, jo mazāk palika cerību izglābt kuģi. Odens ieplūda aizvien vairāk. Starpsienu dobjie vaidi un balstu brakšķoņa stāstīja par pieaugošo ūdens spiedienu. Ja vēl sūknī izbeigsies benzins… Jūrnieki centās nedomāt, smagās gaidas vērsdami vieglākas ar jokiem un nostāstiem, bet beidzot visi apklusa. Līdz vāji apgaismotajai ka- jitei draudīgi un neatlaidīgi atskanēja zvana sitieni, it kā spītīgi sacīdami: «Nē, nē…» Dažas minūtes klusums, ko traucēja sūkņa klusā tarkšķoņa un atkal: «Nē, nē…

Kurinātājs piepeši samulsis pasmaidīja:

—    Padziedi mums, Vitja…»

Pārējie viņu atbalstīja.

Trešais palīgs, Viktors Meteļicins, nelikās lūgties. Viņa jaunā seja pietvīka un kļuva sapņaina, tiklīdz viņa pirksti pieskārās ģitarei, ko viņš atnesa no savas kajites. Augstā, spēcīgā balss sāka dziedāt visiem pazīstamu dziesmu. Meteļicins dziedāja, viegli noliecies uz sāniem un pacēlis skaisto seju pret blāvi degošo laternu. Kajites tumsa, baltā auta četrstūris uz galda un no āra atvērtajās durvīs ieplūstošie neatlaidīgie zvana sitieni, kas vairs nelikās draudīgi, bet it kā pavadīdami dziesmu. Sl stunda pirms ausmas uz ilgiem laikiem iegulās sirdī katram no četriem jūrniekiem, kas klausījās jaunā palīga dziesmu.

Ak dzimtene, ilgi tu cieti Par dēliem, ko milēji tu, Tik ilgi tu gaidīji mani…

* Dziedātāja balss pārtrūka. Pēdējā augstā nots vēl skanēja ģitārās stigā, kad, it kā pakļaudamies dziedātājam, piepeši apklusa arī zvans. Iļjins ātri izskrēja laukā pie dežurējošā matroža Cagodajeva.

—   Motors, Anton Petrovič! — matrozis nočukstēja.

IIjins šķita saklausām tikko manāmu dūkoņu. Jūrnieki ilgi stāvēja nakts klusumā. Pēc tam atkal laida darbā apstādināto sūkni.

Tuvojās rīta ausma, bet migla nelaida cauri saules starus, un kuģa apveidi no rīta krēslas iznira ļoti lēnam. Iļjins kopā ar jauno palīgu neatlaidīgi centās noteikt kuģa dreifa ātrumu, kamēr pēc ilgām aplēsēm pārliecinājās, ka kuģis pa nakti atdzīts tālu uz dienvidaustrumiem un tuvojies ienaidnieka krastiem. Pēdējā cerība uz palīdzību izgaisa: «Kotlasā» bija ieplūdis pārāk daudz ūdens, lai tas ilgi turētos virs ūdens, un tas bija aizdzīts pārāk tālu.

Vecākais kapteiņa palīgs zem biedru vērīgiem skatiem saglabāja mieru. Viņš negribēja ziņot nepatīkamas vēstis, iekām ļaudis nebūs stiprinājušies, un ar žirgtu izskatu veica priekšsēdētāja pienākumus pie galda, kas par brīnumu turēja uz savas slīpās virsas šķīvjus. Dienas gaisma pēc nemiera pilnās nakts šķita solām ātru palīdzības rašanos. Jūrnieki kļuva jautrāki.

Pēkšņi Golovina sejas izteiksme pārvērtās un, ar troksni atgrūdis krēslu, viņš metās uz klāja. Visi apklusa, ātri sapratuši kas par lietu: apstājies sūknis. Tas nozīmēja, ka benzina muca, ar trosi piestiprināta motora bakā, kļuvusi tukša un tātad līdz «Kotlasa» bojā ejai bija palikušas skaitītas stundas.

—   Iesim, draugi, uz klāja, svaigā gaisā, apspriedīsimiesl Šie nepierastie vārdi stingrā vecākā palīga lūpās pasvītroja kritiskā brīža iestāšanos.

Kuģa nošķiebuma dēļ uz klāja bija grūti nostāvēt. Pieci jūrnieki atspiedās mugurām pret baka priekšējo sienu, kas to aizsargāja no vēja, un nogaidoši raudzījās Iļjinā. Tas, saliecies un izplētis kājas, lai noturētos pret kuģa zvalstīšanos, apdomāja tos vienkāršos un bargos vārdus, kas viņam tūlīt bija biedriem jāsaka. Viļņi applūdināja kuģa pakaļgalu un vēlās uz klāja no nošķiebuma puses. Kuģis lāgu lāgiem nodrebēja, it kā pa viņa lielo ķermeni izskrietu drebuļi, un tad mazais zvans dobji šķin- dē ja.

—      Draugi, cerību saglabāt kuģi vairs nav, — vecākais palīgs, galvu paceldams, klusi iesāka. — Pēc stundas «Kotlass» nogrims. Vējš un straume mūs atdzinuši pie Norvēģijas krastiem, ko sagrābuši vācieši. Kuģa laivas sadragātas. Ir glābšanās plosti, taču noturēties uz tiem mēs ilgi nevarēsim, bet uzņemt… uzņemt mūs var tikai ienaidnieki. Tas nozīmē — gūsts. Ja paliksim dzīvi, sasniegsim krastu — arī gūsts… vai ari…

Vecākais palīgs vaļsirdīgi paskatījās uz nobālējušiem draugiem.

Mechaniķis salīgi nodrebēja. Viņš iedomājās laukumiņu netīras zemes, apvilktu ar dzeloņstiepli, un aiz tās — baru nomocītu, novājējušu cilvēku, izdzisušām acīm … «Nē, nekad.» It kā viņam atbildēdams, Meteļicins iesaucās: «Tikai ne gūsts!» un sažņaudza rokā smago automatisko pistoli. Seši jūrnieki stāvēja vaigu vaigā ar drosmīgiem ļaudīm nepanesamu likteni — iet bojā bez cīņas.

—    Nevajag, — kurinātājs Kurganovs atbīdīja palīga revolveru. — Es domāju tā, — kurinātājs ar savu milzīgo dūri uzsita uz baka sienas: gūstā padoties mēs nevaram, bet tā nomirt arī nav labi. Jātiek līdz krastam. Tur izkāpsim malā un cīnīsimies. Es sevi mazāk kā par desmitu nepārdošu. Bet, kad patronas izbeigsies, — to vienmēr pagūsim. — Kurganovs norādīja uz revolveri.

No kurinātāja vārdiem jūrniekiem uzdvesa it kā karsts vējš. Nāve cīņa nelikās grūta. Meteļicins steidzīgi noglabāja revolveri. Iļjins cieši paspieda kurinātāja roku.

Migla izklīda, redzamība uzlabojās.

—   Saāķēsim abus plostus kopā, — vecākais palīgs deva rīkojumu, — citādi mūs ātri aiznesīs uz dažādām pusēm. Ko sagatavojāt? — viņš griezās pie Meteļicina.

—   Ūdeni, sausiņus, šokolādi, vīnu, — palīgs uzskaitīja.

—   Degvīna, spirta iespējami vairāk! Bet vai desa ir?

—   Ir. —

—   Paņemiet vēl vienu automatu no kapteiņa kajites. Revolverus trijiem, vienu šauteni rezervei, patronas uzlādējiet visas. Kompasu, laternu, katram gadījumam žurnālu un rajona karti… Un zabakus neaizmirstiet cieši nosiet!

Vēcākais palīgs kritiski apskatīja kā piestiprināti pie plostiem sainīši un aizsteidzās uz kapteiņa kajiti. Viņš saudzīgi ietina melnu, biezu burtnīcu vaska drānā un skriešus atgriezās uz klāja. Kuģa pieaugusī sānsvēre steidzināja, ūdens no kuģa kreisās malas sniedzās jau līdz vidējai vidusbūvei, pakaļgals bija pazudis viļņos. Kapteiņa burtnīcu Iļjins kopā ar kartēm un žurnālu iebāza skārda kastītē.

Slīdot pa slapjo, slīpo klāju, abus kopā sasietos plostus afž- vilka tuvāk pakaļgalam, vīri uzģērba glābšanas vestes un steidzīgi izdzēra pa glāzei degvīna. Kurinātājs, vecākais palīgs un stūres vīrs apbruņojās airiem, lai atstumtu plostu no grimstošā kuģa.

Izšķirošais brīdis tuvojās, bet jūrnieki neviļus kavējās uz klāja, nevarēdami izšķirties mesties jūras nāvīgajā aukstumā. Kuģa iekšienē atskanēja dobjš, smagai nopūtai līdzīgs troksnis. Kuģa stāvs nodrebēja un sāka manāmi grimt.

—   Ir laiks! — skarbi nokomandēja vecākais palīgs. Jūrnieki saslējās, pārlaizdami sk'atu pār klāju, atvadīdamies no mīļā kuģa. Viņus gaidīja vientulība un barga nezināšana. Iļjins sarauca uzacis un, aizķēris aiz lines cilpas, aizvilka plostu pār uzmall. Viļņi uzņēma jūrniekus savos ledainajos apkampienos. Plosti atgāja nost.

—   Tas tik ir ūdens!.. — Mechaniķis ar pūlēm izrunāja. Neviens neatbildēja. Visi skatījās uz «Kotlasa» pusi.

Katram, kas iedomājas kuģa bojā eju tikai pēc attēliem, parasti tēlojas ar priekšgalu ūdenī grimstošs kuģis, kura skrūves griežas gaisā un pakaļgalā plīvo karogs. Bet baigi pašam redzēt grimstošu kuģi, it sevišķi, kad tas grimst ar pakaļgalu. Kuģis it kā krīt atmuguriski, krampjos raustīdamies, augstu pacēlis priekšgalu, pēc tam pagriežas, parādīdams noglumējušo, apaugušo dibenu, riebīgu, līdzīgu satrūdējušam līķim, un lēni pazūd viļņos. Tādu skatu redzēja «Kotlasa» jūrnieki, kurus vējš un straume aizdzina jūras tālumā.

Neviens no viņiem nevarētu pasacīt, cik laika bija pagājis. Varbūt tikai dažas stundas, varbūt dažas diennaktis. Jūrnieku apziņā beidza eksistēt parastie cilvēciskie priekšstati. Tikai gribas spēks vēl dzīvoja šajos pusbeigtajos ķermeņos. Tas viņus piespieda pacelt galvas virs viļņiem, kas šļāca pāri, un turēties aiz lines līdz elkoņiem cilpās sabāztām rokām: plaukstas, satū- kušas un savilktas, vairs nevarēja jūrniekiem kalpot.

Vecākā palīga dziestošajā apziņā uzausa instinktiva sajūta, ka krasts ir tuvu. Iļjins pacēla smago galvu, brīdi cīnīdamies ar melnajiem plankumiem, kas peldēja acu priekšā. Beidzot vi-

ņam izdevās saskatīt, ka krasts gluži tuvu. Migla, kas uz jūras bija reta, pie krasta sabiezēja. Fjorda[82] klinšainā gaiteņa dziļumos, kura melnie vārti pievilka Iļjina uzmanību, migla stāvēja kā blīva, pelēka siena.

—   Krasts! Krasts! —kurinātājs aizsmacis iekliedzās.

Jūrnieki sakustējās, saņemdami pēdējos spēkus. Iļjins izvilka

dārgo pudeli ar spirtu. Deviņdesmit pieci grādi stiprais šķidrums ielija rīklē, un jūrnieku acīs parādījās dzīvs, jēgas pilns mirdzums. iļjins atjēdzās tik tālu, ka teica kurinātājam:

—   Labs tagad izskatās mūsu desants!

—        Jāpaslēpjas krastā, kamēr atgūsimies, — Kurganovs atsaucās.

Fjorda stāvās, tumšpelēkās sienas virzījās tuvāk un izauga lielākas, iznirdamas no miglas. Tagad jūrniekus nesa pa kreisi, viņpus klinšaina zemes raga vai salas, aiz kuras fjords sazarojās, vidū izbīdīdams klints ķīli. No ķīļa gāja līdzenas zemes strēmele, apaugusi kokiem, kuru rudenīgā lapotne tikko sarka caur miglu. Tālāk nebija redzams, bet pie fjorda grīvas uz kraujama akmens raga pacēlās četras mazas mājiņas, kas zosu rindā gāja pa nolaideno piegāzi lejup.

Pretī zemes ragam viļņi sāka mētāt plostus. Ar lielām pūlēm jūrniekiem izdevās apbraukt ragu, un viņi atradās uz rāma, tumša līmeņa, biezā, bālganā miglā. Tuvākajā jūras līča krastā bija sablīvēti milzīgi aKmeņi, atdalīti šauriem kana|iem. Šo akmeņu vidū bija redzami divi augsti burinieku masti, bet tālāk caur, miglu neskaidri rēgojās vesels mastu mežs.

Iļjins aiz pārsteiguma klusiņām paklakšķināja ar mēli. Jūrnieki uz sava plosta uzmanigi virzījās pa kanali uz priekšu, kur tos labi sargāja abās pusēs nokārušies lieli akmeņi. Šaurajai ailei šķērsām pāri gāja bugsprits», k.is piederēja tam kuģim, ko jūrnieki bija ieraudzījuši, Iebraucot līci. Saspringti izstiepuši kaklus, visi seši pūlējās saskatīt šo kuģi. Kaut kns tā ārējā izskatā liecināja, ka kuģis sen nebija devies jūrā; spīres* bija noņemtas, uz sāniem bija redzamas drīvējuma šuves kā noteiktas, pelēkas līnijas.

Klusām pieirušies pie burinieka strupā priekšgala, jūrnieki uzmanīgi ausījās. Neviena skaņa nebija dzirdama no klāja, ne arī telpās. Kuģis acīm redzot bija tukšs. Vecākais palīgs klusēdams pameta ar galvu. Biedri viņu saprata bez vārdiem. Pa šauro ūdens joslu kuģa malas un akmeņainās kraujas starpā ļaudis ātri nokļuva līdz stūrei, cerēdami pa to uzkāpt uz kuģa, un ieraudzīja virvju kāpnes, kas nokarājās gar taisni nošķelto burinieka pakaļgalu.

Aizķeroties aiz stūres, nebija grūti uzkāpt pa virvju kāpnēm, bet izrādījās, ka jūrniekiem tam nepietika spēku. Beidzot kurinātājs ar milzīgām pūlēm uzbīdīja augšā vecāko palīgu un, sakozdams zobus aiz sasprieguma, uzrausās pats ar lini" kaklā. Uz klāja abiem viss acu priekšā sāka griezties. Iļjins pakrita,

bet kurinātājs noturējās un iesāka attīt lini, lai palīdzētu citiem uzrāpties uz klāja.

Piepeši apakšā zem smagiem sojiem iečīkstējās dēji, uz klāja izauga milzīgs stāvs, tērpies zilā kreklā, gariem jūrnieku zābakiem kājās un pārsteigts apstājās. Vējš plivināja gaišos kā salmi matus un šauro, zeltaino bārdu, ar ko bija apaugusi svešinieka lielā drosmības pilnā seja. Kurganovs saslējās — divi gaišmataini milži stāvēja viens otram pretī. Iļjins arī piecēlās un nostājās kurinātājam līdzās.

Garais norvēģis vērīgi pētīja nepazīstamo formu un kaut ko teica, rādīdams uz jūras pusi. Iļjins un Kurganovs saskatījās, pēc tam vecākais palīgs angliski atbildēja:

—   Krievu jūrnieki… izglābušies no nogrimuša kuģa.

—   Rašen, rašen, — norvēģis nomurmināja redzami satraukts. Viņš ar roku apvilka ap fjordu un piebilda, kropļodams angļu vārdus:

—- Vācieši visur … būs noķert… un sažņaudza dūrē atplēsto plaukstu.

Kurinātājs papurināja galvu un izlikās, ka tēmē ar šauteni. Norvēģis atkal uzmanīgi paskatījās uz jūrniekiem — tikko manāma zobgalīga uguntiņa iedegās viņa mierīgajās acīs. Te aiz kuģa malas parādījās Meteļicina galva. Nemiers par biedriem bija piešķīris uz plosta palikušajiem speķus, un tie sāka rāpties uz burinieka. Norvēģis izbrīnījies sakustējās, bet kurinātājs vienkārši biedriski paņēma viņu aiz rokas un pieveda pie kuģa malas. Norvēģis atkal kļuva nemierīgs un sacīja dažus vārdus, no kuriem viens bija angļu: «noslēpt». Ar viņa palīdzību jūrnieki uzvilka uz kuģa plostus, bet pēc tam norvēģis ar daiļrunīgu mimiku lika saprast, ka vējš drīz saks pūst no fjorda un aizdzīs miglu, tādēļ no klāja nekavējoties viss jānovāc. Plostus nolaida kuģa tilpnē. Norvēģis aizdedzināja laternu un aizveda negaidītos ciemiņus lejā, uz burinieka priekšgalu. Saliecies trīs līkumos, viņš pa zemām durtiņām ielīda nelielā telpā, kas bija līdzīga pieliekamajam vai kapteiņa būdai, un pakāra laternu pie griestiem, enerģiski mīņādamies smagajos, lielajos zābakos. Pēc viņa zīmes jūrnieki atradās aiz biezas starpsienas mazā kajitē, piekrautā vecām burām, ko norvēģis noklāja uz grīdas. >

Griestos izgāja bugsprita pēda[83], ko aptvēra dzelzs savelki un kas bija iežogots ar smagiem ozola baļķiem. Atbilstoši bug-

sprita slīpajam stāvoklim, kajites griesti paaugstinājās kuģa priekšgala virzienā, bet pie izejas vērtās tik zemu, ka ieiet varēja tikai stipri pieliecoties. Nekustīgais gaiss, piesātināts ar darvas, sastāvējušu buru un ozola smaku, jūrniekiem šķita karsts; viņu vēja un ūdens sašaustītās sejas sāka tvīkt. Saimnieks nometās ceļos un sāka par jaunu žestikulēt, bieži atkārtodams angliski: «Nevērt vaļā! Nevert vaļa!» Iļjins paskaidroja biedriem, ka norvēģis acīm redzot taisās aiziet un lūdz, lai krievi neatver, ja kāds uzkāps uz kuģa. Kad viņš atgriezīsies, viņš tiem pieklaudzinās tā — norvēģa dūre divreiz uzsita pa grīdu divkārtīgiem sitieniem, kā sit pusstundu. Iļjins izmeta norveģim un tas ātri izgāja, rūpīgi pievēris dur vi

Jūrnieki kādu brīdi klusēdami saskatījās. Telpas siltums viņus patīkami apņēma, apmiglodams prātu. Nāca miegs

—   Bet vai mūsu draugs neaizgāja pēc lri(T, ienirJ mechaniķis nemierīgi vaicāja, izteikdams vispārēju neuzticību, kas radās jūrniekos, saimniekam tik steidzīgi aizejot TiLii kurinātājs sāka enerģiski protestēt:

—   Es pirmais viņu saliku un ieskatījos, var sacīt, pašā dvēselē, kad pārdomāju, vai gāzt viņam pa galvu. Nē, viņš ir jūrnieks un drosmīgs cilvēks un nestāvēs vāciešu puse, kuri apgāna viņa dzimteni. Viņam var ticēt.

Vecākais palīgs kurinātāju atbalstīja:

—   Patlaban tik un tā nav kur palikt, ieroči mums līdzi, norvēģis par tiem nezina. Drīz būs pusnakts. Aizbarikadēsimies pamatīgāk, un, ja kāds sāks lauzties durvīs, mēs katrā ziņā to dzirdēsim. Toties atdusēsimies kā pienākas, bet pēc tam. .. Rīts gudrāks par vakaru.

Visi bija vienis prātis ar vecāko palīgu. Cieši aizšāvuši stiprās durvis ar bultu un turpat atrastu tapu, jūrnieki ņēmās novilkt un izgriezt slapjo apģērbu. Izmocītos cilvēkus apņēma neizteicama siltuma, miera un nespēka sajūta, tomēr viņiem pietika enerģijas atraisīt ieroču saini. Automātus un šautenes rūpīgi noslaucīja un nolika pa trim katrā pusē. Jūrnieki apsedzās ar vairākām buru audekla kārtām un, piespiedušies viens pie otra kailiem augumiem, gandrīz tai pašā acumirklī iegrima cietā miegā.

Dobji, it kā no tālienes, Iļjins caur miegu izdzirda neskaidru troksni, tad pie durvīm pieklaudzināja. Vecākais palīgs, straujā

1 Jā.

kustībā atmetis buru, apsēdās. Miegs izgaisa. Viebdamies aiz sāpēm, ko tas sajuta visos muskuļos, Iļjins pamodināja biedrus. pa to starpu aiz durvīm skanēja neatlaidīgs — tuk — tuk — tuk — tuk — saimnieka norunātie sitieni.

Ar revolveri rokā, saliecies, vecākais palīgs virzījās uz durvīm, bet aiz viņa, izslējuši plakanos durkļus, sarindojās pārēļie. Tikko atvērās durvis, jūrnieki ieraudzīja blāvu dienas gaismu, kas krita caur augšas lūku. Aiz durvīm pazīstamā norvēģa balss kādam sacīja dažus vārdus savā valodā. Krekšķēdams un ar muguru aizķerdamies aiz zemās durvju pieduras, kajitē ielīda sirmu bārdu vecis, gandrīz tikpat liels kā pats saimnieks, kas nāca aiz viņa, un tūlīt aizvēra durvis.

Abi atnācēji pārsteigti skatījās neparastajā ainā. Zemā, smacīgā pieliekamā zem griestiem, kas bija apkārti slapjām drēbēm, laternas vājā gaisma tikko apspīdēja sešus gluži kailus cilvēkus, kas bija sažņauguši rokās ieročus. Vecis drūmi pasmaidīja un kaut ko teica saimniekam. Tas vērsās pie jūrniekiem, tāpat ka iepriekš kropļodams angļu vārdus:

—   Liik. Vecs jūrnieks. Viņš var. Vāciešu nav. Augšā sarga vēl viens cilvēks.

Vecais pagājās uz priekšu, bez bailēm atbīdīja nost kurinātāja automatu un, atvieglots atliecis muguru, apsēdās. Saimnieks aptaustīja jūrnieku apģērbus, pašūpoja galvu, salika ātri tos sainī un izgāja āra.

Jūrnieki apsēdās vecim pretim, vēl vienmēr neizlaizdami no rokām ieročus. Vecais norvēģis katru apskatīja vērīgām, dziļi iegrimušām acīm, pakasīja ar pirkstu biezo bārdu un sāka runāt angliski. Visi, pat tie, kas neprata valodu, uzmanīgi klausījās. Klusi ienāca saimnieks un apsšdās uz grīdas, piebiedrodamies klausītājiem. Vecis pamirkšķināja jūrniekiem un aizkūpināja smirdīgu pīpi. Tikai tagad jūrnieki atcerējās, cik ilgi nebija pīpējuši. Atradās papīra gabaliņš, un divi neticami lieli paštīteņi sāka iet no rokas rokā, bet Iļjins saudzīgi izvilka no revolvera maksts savu uzticamo kaļķīti. Jūrnieki baudīja. Tikai nepīpētājs Kurganovs lādējās, un lāgu lāgiem viņam piebiedrojās saimnieks, kas arī nepīpēja.

Vecākais palīgs sāka biedriem pārtulkot vecā vārdus.

—   Mēs esam nokļuvuši fiskeverā (zvejas ostā). Te ir vācu krasta apsardzes nodaļa, bet jūras bāze atrodas nākošajā fjordā. Sis burinieks te stāv jau sen, atvests no Kumagjuras.

Kapteinis aizbēdzis pie angļiem, komanda ari izklīdusi. Līcī ap sešdesmit zvejas motorkuģu — zvejot nebrauc, negrib apgādāt vāciešus, bet vācieši citādi neļauj braukt jūrā, un arī degvielu nav. Mūsu saimnieks te dzīvo, tādēļ ka vācieši viņu kopā ar brāli izlikuši no mājas viņpus fjordam — māja bijusi vajadzīga krasta apsardzei. Tad nu viņš dzīvošanai izraudzījies šo burinieku: telpa plaša, un ienīstos vāciešus gandrīz neredz. Izrādās, ka mūsu saimnieks vakarā izskraidījis ciemu, zvejnieki sasaukuši sapulci, ko ar mums darīt? Vecais man vaicāja, ko mēs paši domājot. Es teicu: kauties ar vāciešiem, katrs jūrnieks maksā desmit vāciešu, tā ka par sešdesmit mēs galvojam Viņš atbildēja, ka te viņu esot vairāk neka seši simti. Bet jokus pie malas. Zvejnieki nolēmuši: ja nonāks līdz kaujai, vācieši simt kilometru apkārtnē visus nogalinās vai sadzīs cietumā - sacīs, ka slēpuši izpletņu lēcēju desantu. Zvejnieki solījušies palīdzēt mums aizbēgt un iespējami ātrāk. No līča neviens mo- torkuģis neizies, degvielu nav. Turklāt no motora rodas troksnis. Vislabāk ar šo pašu burinieku, uz kura mēs atrodamies, — tas stāv ļoti izdevīgi, pie pašas līča ieejas.

Šai gadā laikā vienmēr miglas, kad vējš no jūras. Pret vakaru vējš grozās, pūš no fjorda uz rietumiem un aizdzen miglu jūrā. Ja mēs pagūsim izbraukt tūlīt reizē ar miglu, sekmes nodrošinātas. Burinieks iet bez trokšņa, un pa nakti mēs varēsim aizbraukt tālu projām no krasta, nokļūt zonā, kur patrulē angļu kuģi. Pirms vakara, miglā, uz kuģa no ciema atnāks zvejniek», uzliks rājas un piesies buras. Protams, kuģis liels, jūras braucējs, mums ar burām tikt galā būs ļoti grūti. Turklāt arī bīstami — takelaža veca. Bet citas izejas nav: aizvest mūs kalnos pie partizaniem viņi neņemas — nav prasmīga cilvēka. Bet malači! Vārdi neatšķiras no darbiem: pa šo nakti, kamēr mēs gulējām, viņi atgādājuši šurp divas muciņas ar ūdeni, pārtiku, kaut gan pašiem nav nekā, atnesuši biezpienu, sālītas zivis, miežu maizi. Tie tik ir cilvēki! Bet nogulējuši mēs, izrādās, esam vairāk par divpadsmit stundām, — vecākais palīgs nobeidza. — Nu, kā? Es domāju, lieta ir to vērts?

—   Skaidrs, ir vērts! — jūrnieki korī atsaucās.

— Jā, — Iļjins griezās pie veča angliski. — Liela kuģa pazušanu vācieši taču pamanīs?

—   Tā mūsu darīšana, — vecais atbildēja, — vesela nakts. Atvedīsim vecu, lielu šoneri un nogremdēsim te, lai masti rēgojas ārā.

Saimnieks atnesa pie krāsns izžāvētos apģērbus un katliņu ar karstu kafiju. .

—   Biedri vecākais palīg, — Kurganovs piepeši sacīja, — pavaicājiet viņam, — kurinātājs pamāja uz saimnieka pusi, — varbūt viņš brauks mums līdzi? Ko viņš te pie vāciešiem, labs puisis.

Vecis ar zobgalīgu uguntiņu acīs vecākā palīga jautājumu pārtulkoja saimniekam. Tas pasmaidīja un sāka ātri runāt norveģiski.

—   Viņš saka, nevarot: ģimene aiziešot bojā. Viņa brālis aizvedis abas ģimenes — savu un viņa — uz Rerosu, tur tēvocis strādājot mežniecībā. Ziemā arī viņš došoties turp.

—   Žēl, derīgs cilvēks, — kurinātājs atbildēja. — Nu, viņa uzvārdu un adresi pierakstiet. Labi būtu satikties pēc kara. Bet kur mēs te esam nokļuvuši?

—   Velns, nevaru saprast ciema nosaukumu. Viņi to tā izrunā … — Iļjins nokaunējies atzinās. — Bet rajonu sauc par Lophavetu, lielo Seres un Arnes salu starpā. Tas tātad uz ziemeļrietumiem no Tromzes.

Jūrnieki cieši paspieda norveģiem rokas, pēc tam vecākais palīgs, izpildīdams vispārīgu vēlēšanos, uzrakstīja uz divām papīra lapiņām padomju jūrnieku uzvārdus un adreses un iedeva tās abiem norveģiem. Vecais rūpīgi salocīja zīmīti un ilgi bāza to kaut kur aiz jostas, izmetis dažus aprautus vārdus.

—   Viņš saka, ka tā labi jānoslēpjot, — vecākais palīgs pārtulkoja. — Ja ieraudzīs vācieši, tad viņam beigas.

Norvēģi aizgāja. Jūrnieki, notikuma satraukti, dzīvi apsprieda tālāko darbības plānu.

—   Ko es teicu! — Kurganovs gavilēja.

—   Nesteidzies priecāties, — Titarenko norūca. Tas viss varbūt «pīlītes», lai mūs vieglāk varētu saņemt.

—   Bet tu neķērc, vārna, — kurinātājs sirdīgi pārtrauca. — Fašistu maitas nevar visus cilvēkus sagandēt. Ir vēl cilvēki… Tu pats sev tici, bet vai citi, domā, sliktāki par tevi?

Kurinātāja negaidītās daiļrunības apstulbināts, stūres vīrs apklusa. Iļjins, pavēlējis biedriem nerādīties uz klāja, nolēma apskatīt kuģi, bet galvenais — stūres ierīču stāvokli, un uzmanīgi devās pa čīkstošajiem pakāpieniem augšā. Koka vāks, kas no priekšgala puses apklāja lūku, neļāva saredzēt jūru, toties viss fjords bija kā uz delnas.

Gandrīz melnā, šaurā ūdens inēie iestiepās tālu kraujainajos kalnos. Drūmas, aizām izvagotas klintis mācās krastiem virsū. Gar krastu izkaisītās mājiņas bikli spiedās klinšu piekājē. Mazliet tālāk uz akmens laukumiņa pacēlās dīvaina celtne. īsu stabiņu balustrade turēja vairākus zvīņainus koka jumtus, sakrautus citu virs cita. Likās, ka uz vienas mājas uzsēdināta otra, mazāka, bet uz tās gluži tādā pašā veidā tupēja vēl mazāka — ar četršķautnainu jumtu, kas nobeidzās ar smailu tornīti, ar augstu kapstāni galā. Celtni rotāja dzelzs vēja rādītāji, veidoti Kā pūķu galvas ar atplēstu rīkli un izbāztu, tievu mēli.

Brīnīdamies par dīvaino architekturu, Iļjins ilgi skatījās, kamēr ieraudzīja nelielus krustus. Acīm redzot tā bija veca norvēģu baznīca. Koks bija no vecuma kļuvis melns; stūrainā, augšup traucošā ēkas forma krasi atšķīrās uz pelēko, kailo klinšu fona. Pūķu galvas raudzījās drūmi un draudīgi. Baznīcu ielenca tumšas egles, bet aiz tām uz kalniem uzmetušies baltgani, drūmi mākoņi. Iļjins piepeši sajuta skumjas, kas dvesa no šīs salta miera pilnās ziemeļu mītnes.

Iļjins saviebās un paskatījās uz jūru. Pa kreisi no bugsprita, gar fjorda klinšu melno ēnu jūru tālumā aizsprostoja jumol- veidīgu, cieši kopā gulošu salu ķēde. Tās līdzinājās milzīgas apakšūdens dūres kauliņiem, kas pacēlās uz jūras līmeņa. «Ragu apbraukt, turēties pa labi, tikai pēc kādām desmit jūdzēm vērsties tieši uz vakariem,» vecākais palīgs domās sprieda tālāk. Kuģa takelaža vēl arvien viņam nedeva mieru. «Lai būtu šonerītis vai vienalga kas, — tikai mazāks un ar vienu kārtu buru.» Viņš pārliecās pār kuģa malu un uz priekšgala izlasīja uzrakstu «Svolver».

Vecā norvēģa pareģojums piepildījās pilnīgi noteikti. Pievakarē fjords pieplūda ar visbiezāko miglu, vēl mazāk caurredzamu nekā vakar. Jūrnieki uzlīda augšā un piepeši tvēra pēc šautenēm: uz klāja viens pēc otra sāka izaugt cilvēku stāvi. Drīz kuģis bija pilns ļaužu. Norvēģi nesteigdamies, bet nezaudēdami nevienu lieku minūti, apvilka takelažu, izvilka ārā, attina un uzvilka buras, uzsmaidīdami krievu jūrniekiem- Darbus vadīja drukns vecis, paklusām uzkliegdams strādātājiem.

—   Tas ir vecs kapteinis, — Iļjinam paskaidroja angļu valodas pratējs, kas bija bijis no rīta.

Bīstamais darbs tuvojās beigām. Plecīgais kapteinis piegāja pie Iļjina, paspieda roku:

—   Pateicos, — Iļjins atbildēja, kad saprata, ka nav reidel- buras, kuras atrodas tai pašā briesmīgajā augstumā, kas viņu pārsteidza pirmajā acumirklī, un atviegloti nopūtās.

Vējš nostājās, nevarīgi plakstošās buras nokarājās. Tuvojās bēgšanas laiks. Norvēģi, norausdaini sviedrus un kā iepriekš klusēdami, bet draudzīgi spieda padomju jūrniekiem rokas vai uzsita uz pleca un pazuda aiz kuģa malas. Kurganovs apkampa burinieka saimnieku, viņam atkārtodams savu uzvārdu, kamēr tas izrunāja gandrīz skaidri «Kurganoff».

—   Labu ceļa vēju un laimi! — Vēl aiz kuģa malas atskanēja kapteiņa Oksholma balss. — O, vējš ir, atkabiniet ķēdi. Gudbai!

Buras, kas virs jūrnieku galvām pagaisa miglā, izgludināja krokas. Vējš no fjorda klusi iešalcās takelažā. Laika bija palicis maz. Kurinātājs apbruņojās ar iepriekš sagatavotiem instrumentiem un sāka atsist tapu, atkabinādams ķēdes augšējo posmu. Mechaniķis ķērās pie otra. Migla apslāpēja sitienus, bet tomēr tie aizskanēja pa līci. Ar žvadzoņu, kas lika jūrniekiem nodrebēt, enkura ķēde iekrita ūdenī, aiz tās otra. Caur kuģi izskrēja tikko manāms grūdiens. Tas sāka lēnām, gandrīz nemanāmi kustēties. Ātrumam palielinoties, beidzot sāka darboties stūre, un īstā laikā: pat tādā miglā priekšā varēja saredzēt klinšainā zemes raga neskaidrās kontūras.

—   Stūri pa kreisi! — Iļjins klusi komandēja, nenoņemdams rokas no tītuvja. t

Smagais, trulais kuģa priekšgals tikko dzirdāmi šļakstēja pret ūdeni; viļņi sāka plūst ceļa virzienā, bugsprits ātri pasitās pa kreisi. Titarenko, iekodis lūpu, sāka griezt stūres ratu uz pretējo pusi.

—   Novirzās, saturi! Iļjins čukstēja, ieskatīdamies miglas pelēkajā sienā, kurā dūrās kuģa bugsprits.

Par laimi izeja no fjorda bija plata. Ticis garām ragam, Iļjins pagriezās uz ziemeļiem, paņēmis kursu pret vēju. Biezajā miglā kuģis bez trokšņa izgāja atklātā okeānā, pamezdams norvēģu krastu, kur, pilnīgi negaidot, padomju jūrnieki bija dabūjuši biedrisku atbalstu no tik daudz ļaudīm. Vecā kapteiņa pareģojums piepildījās: brigantina nesastapa neviena.

Pēc stundas tā atkal iegūla bakstagā uz vestu un sāka iet manāmi ātrāk. Vecākais palīgs sapulcināja savu nelielo komandu un paziņoja, ka buru zinātne būs jāmācās ceļā un ieteica pagaidām iepazīties ar brigantinas aptakelējumu.

—   Pakustiniet smadzenes, apsveriet, kā vajadzības gadījumā tikt galā. Kuģa laivas buras jums visiem pazīstamas, tagad apgūstiet īstenās. Lūk, pie viena, kuģis novirzīgs[88], tātad vajag…

—   Samazināt buras uz fokmasta, — Meteļicins ātri atbildēja.

—   Pareizi, kaut arī neizdevīgi, bet būs jānoņem brarnbura: mums maz buru uz bezana — iznāk nelīdzsvarots burojums. Pie šīs lietas jāķeras mums visiem, bet es nevaru atiet no stūres, iekām Titarenko nav iemanījies.

—   Mēs četratā, — mechaniķis atsaucās, un jūrnieki metās pie vinčām.

Ar katru kuģa sānsveri masts gaisā izvilka loku. Kad brigantina nira ar priekšgalu, masts Meteļicinam zem kājām it kā iegrima, un viņš krampjaini pieķērās aiz vanšu šķērsiem. Vēl ļaunāk šķita jaunajam jūrniekam, kad kuģis pacēlās uz viļņa — milzīgais masts gāzās virsū, it kā gribēdams iesist, kājas aizgāja uz priekšji, un viņš palika karājoties virs klāja ar muguru uz leju. Uz Metcļicina pieres parādījās sviedri, nepierastā augstumā kļuva mazliet nelabi. Bet viņš ātri atguvās un varēja apskatīt vadošās tauvas — gītauvas, topenanti un jol- tauvass vilkumus.

Vējš bija kļuvis krietni dzestrāks un saka šralēt, bet brigan- tinas apkalpe jau bija drusku iepazinusies ar tauvām. Rājas uzbrasēja kā nākas, buras līdzsvarojas, un vecais kuģis skrēja pa jūru ar desmit mezglu1 ātrumu. Vienīgais, kas mulsināja jūrniekus, bija čīkstoņa un brakšķoņa, kas nāca kaut kur no kuģa dziļumiem.

—       Vai tas pie buriniekiem tā vienmēr? — Meteļicins nesaprašanā griezās pie vecākā palīga. — Puiši nemierīgi, ka tik mūsu ciba nesašķīst.

—       Nezinu, manuprāt arī kaut kas nav labi. Vai ūdens tilpnē neceļas?

—• Drusku sūcas, bet kas tā par sūci: ar diviem sūkņiem pastrādājām, un sauss.

—   Nokāpšu pats lejā, — Iļjins nolēma, — bet jūs palieciet te.

Paņēmis norvēģa pamesto laternu, vecākais palīgs nokāpa

tilpnē, iedams pa ūdens apklātiem ļodzīgiem dēļiem, kas bija uzlikti virs balasta. Skaļa brakšķoņa pildīja tilpnes smacīgo telpu, apslāpēdama jūras troksni, ar kadu tā sitās pret koka malām. Pastaigājis pa tilpni, vecākais palīgs noskaidroja, ka brakšķ gandrīz viss brigantinas stāvs, bet čīkstoņa, kas plēš ausis pušu. nāk no kuģa mastiem. Iļjins pastāvēja un aizgāja atpakaļ uz klāju.

—        Protams, nav labi, — viņš atbildēja uz palīga jautājumu. —Velns viņu zina, kuģis izļodzījies, un ari mūsu stāvošo take- lažu2 laikam vajadzētu vel reizi apvilkt.

—  Nakts kā ogle, kur tad to var izdarīt ar vienu vienīgu laternu!

—   Tomēr pamēģiniet.

—   Tūlīt ķersimies klāt.

—   Paņemiet līdzi laternu!

—   Bet vai tad jums tā pie kompasa nav vajadzīga?

—        Ak, jūrnieciņ, — Iļjins iesmējās, — uz kompasu neesi paskatījies! No katliņa2 spirts jau sen izdzerts vai izžuvis. Uz kuru pusi vējš, — turp arī mēs, tikai lai ātrāk tiktu projām. Un vai tad nav vienalga: vakari, dienvidvakari vai ziemeļvakari. Satikšanas ar angļiem mums diemžēl nav nolikta. Jūs laikam gan gribētu pēc visiem jūrnieku likumiem — luvardā4 ar gaisu pārmainīšanu5 . Bet kā tad jūs, draudziņ, četratā tiksit galā ar

11 Mezgls — ātruma vienība — jūdze (1,84 kilometri) stundā.

—         Stāvoša takelaža — mastkoku savilkumi un nostiprinājumi.

3 Katliņš — Kompasa vara trauks.

Luvards — vējš, kas pūš šķērsām, no sāniem un no priekšas.

5 Gaisu pārmainīšana — pagriezt vējam pēc kārtas te vienu, te otru kuģa sānu.

tādām burām? Lūk, tā! Spīdošais kabatas kompasiņš ir, un pietiek… Velns, 'kā gribas pīpēt! ..

Iļjinam un stūres vīram nakts pagāja, vērīgi klausoties vēja šalkoņu burās. Tiklīdz vēja troksnis kļuva stiprāks un skaļāks, abi jūrnieki jau zināja, ka kuģis pagriezies pret vēju. Stūres rata pieaugošā pretestība nekavējoties signalizēja to pašu. Pārējiem četriem nakts pagāja, nepārtraukti noņemoties ar tauvām. Jūrnieku rokas, pieradušas pie gluži citāda darba, sāpēja, bet uz delnām radās tulznas.

No rīta kuģis sastapās ar spēcīgiem viļņiem. Vējš bija mazinājies, bet milzīgie viļņi auga, mētādami brigantinu kā skaidu. Kuģa gaita kļuva nevienāda, buras krampjaino nirienu laikā smagi plakšķēja, zaudējot vēju. Brakšķoņa un čīkstoņa pieauga, likās, ka klāja dēļi vibrē un ieliecas zem kājām.

—  Mūsu ciba sašķīdīs, goda vārds.. . Odens sāk ieplūst aizvien vairāk, — mechaniķis rūca.

—   Ko jūs baidāties, Matvej Ņikolajevič? — Meteļicins nedroši pretojās. — Pagaidām bliežam krietni ..

—   Ar nazi, grieziet ar nazi. . . Joltauvas! — vecākais palīgs kliedza no apakšas.

Padoms nāca īstā laikā. No raju apakšas uzvijās balti, lidojoši palagi, aizķerdamies aiz stagām, it kā negribēdami šķirties no kuģa, un aizlidoja, griezdamies un nozuzdami aiz lielajiem viļņiem, kas bija pacēlušies burinieka priekšā. Jaunie buru matroži ar bocmani Meteļicmu priekšgalā apmulsuši, nostājās vecākā palīga priekšā.

—  Tur jūs neesat vainīgi, — viņš drūmi sacīja: — buras, redzams, stipri satrunējušas. Stāvošā takelaža taisīta no stiepju trosēm, tā ir stipra, bet tekošā — ka tik neatgadītos tāda pati muziķa.

It kā apstiprinot vecākā palīga vārdus, no kuģa pakaļgala atskanēja pl'akšķis un belzieni.

—   Ka tik nesaceltos auka! — Vecākais palīgs kliedza savam palīgam caur mastu un tauvu brīkšķoņu un brakšķoņu. — Zēl, barometra mums nav. Saņemsimies, pievērsim lūkas ciešāk, ieliksim stūres taļas[97].

—   Bet kā ar burām? — Meteļicins nemierīgi Vaicāja.

—   Ar burām… — vecākais palīgs novilka. Tūlīt padomāsim … Vairāk nekā puse buru vairs nav, bet vajag, vajag…

—   Bezanus novākt, — palīgs uzmanīgi pateica priekšā.

—   Bezanu pašu par sevi: tad mums bezanmastā paliks tikai tā viena šratbura, kās iet pa bezanstagu, kā to tas buru speciālists nosauca — āpbura. Viņš teica, ka tā esot speciāli vētras bura.'Klīvers, protams, būs jānoņem, bet fokmastā mums palikusi viena vienīga un pamatīga bura, apakšējā marsbura. Būs jāpamet, tikai cieši jāsarēvē". Jā, vēl liekas, ka uz klāja nolaiž augšējās rājas un gafeli — tas, lūk, jāizdara. Tas tad laikam būtu viss. Sāciet no burām. Vai jūs domājat, ka vēl kaut kas jādara? Iļjins vaicāja, skatīdamies samulsušajā palīgā.

—   Nē, ko jūs, Anton Petrovič, bet kā tad… tā marsbura jārēvē?

Iļjins paskaidroja Meteļicinam, pats brīnīdamies, ka tik ilgi atmiņā varēja uzglabāties visi šie rājburu takelažas sīkumi. Bet jūrnieki jau ņēmās pie kuģa malām, savilkdami rēves taļas[98]un joltauvas. Pēc tam uzrāpās uz rājas. Milzīgās buras laukums stipri samazinājās. Jūrnieki vilka vēl un, samazinājuši to līdz iespējamām robežām, sāka piesiet rēves ceiliņuss.

—   Vajadzētu tā pabraukāt mēnešus divus — vareni burinieki mēs kļūtu! — Iļjins teica uz Titarenko, kas pēc īsas atpūtas bija atgriezies pie stūres. Ukrainietis piekrizdams pamāja ar galvu un vēroja milzīgu, tēraudaini zaigojošu vilni, kas draudīgi pacēlās no labās puses.

Sakļāvusi savus spārnus, brigantina tagad līdzinājās lielam, izpūrušam putnam. Debesi aizsedza biezi mākoņi. Vējš te atslāba, te brāzās grūdieniem virsū, nesdams no tālienes it kā kori dobju vaidu, kuros reizē ielauzās spalgas tauru skaņas.

Vētrai, kas tuvojās, piemita smaga un ļauna vēstītāja burvība. Tās milzīgais spēks bija gatavs mesties virsū vecajai brigan- tinai, kas mētājās pa viļņiem, un seši jūrnieki jutās tikpat vientuļi kā tad, kad pameta savu grimstošo «Kotlasu».

Jūra trakoja. Milzīgi, putām apklāti viļņi pacēlās desmit metru augstuma. Vējš gaudodams aplauzīja viļņu galotnes, un putas, līdzīgas saplosītām, sirmām matu šķipsnām, lidoja pa vēju. Likās, ka katra milzīgā banga, paceldamās no jūras, sniedza savas garās rokas kuģim pretī. Visas jūras skaņas saplūda nepārtrauktā smagā pērkonā, kam piebalsoja vēja rēciens.

Brigantina zem vienīgās veselas palikušās marsburas traucās pa vējam. Kuģa brakšķoņa un cilvēku balsis nogrima aukas apdullinošajā troksnī. Masti šķita bez trokšņa šūpojamies un noliecās savās lizdās, draudēdami gāzties klājam virsū. Bugsprits te traucās uz leju, grasīdamies iedurties stāvajā ūdens sienā, kas slējās virs dziļas aizas divu viļņu starpā, te mēģināja urbties caur'i mākoņiem, kas bija kļuvuši brūni. Uz klāja vērpās un griezās putās sakultais ūdens, kā ūdenskritums gāzdamies zemē no kvatera*. Reizēm kuģa priekšējā puse pazuda, atgriezta ar putu sienu, kuras šaustīja klāju, vai milzīga banga apgāzās ar savu galotni, panākusi bēgošo burinieku. Tad, turēdamies visiem spēkiem aiz reliņiem, saliekusies un aizturējuši elpu, jūrnieki juta, kā kuģis zem viņiem, tūkstoštonnīgā smaguma spiests, iegrimst un beidzot strauji, it kā saņēmis visus spēkus, izslienas, nosviezdams no sevis ciešos jūras taustekļus, kas iz- vīdamies un putodami brāžas atpakaļ aiz kuģa malas.

Vecākais palīgs kopā ar Titarenko, aumaļām svīzdami zem pilnīgi slapjā apģērba, cieši turēja stūres ratu. Rats pretojās, un vismazākā stūres kļūdīšanās draudēja ar tūlītēju bojā eju. Neprātīgā viļņu dejā Iļjins mēģināja uzminēt to līniju, pa kuru

traucoties kuģis kā virs bezdibeņa balansējošs cilvēks varēja cerēt palikt dzīvs.

Pārējie jūrnieki, zaudēdami spēkus no noguruma, nepārtraukti sūknēja: pa izplēstajām šuvēm ūdens tilpnē ātri plūda klāt. Neviens nejuta baiļu: pārāk nikna bija ciņa par dzīvību.

* * *

Ērtajā angļu kreisera «Firles» kajitsalonā dega spoža gaisma. Seit bija sapulcējušies lielākā daļa brīvo virsnieku, novietodamies ērtos ādas atzveltņos. Kuģa zvalstīšanās visus nomocīja, nedodama iespēju ar kaut ko nodarboties vai gulēt.

—        Briesmīga lieta, džentlmeņi, būt tagad jūr;i! A^iīsu patrulēšana sakritusi ar rudens vētru sākumu, — jauns leitnants sacīja savam kaimiņam.

—       Nekas, drīz aiziesim uz bazi, — tas atsaucās, neatvērdams acis.

—        Jūra te ir neganta, — leitriats turpināja. — Es tagad saprotu, kādēļ norvēģi skaitās vislabākie jūrnieki pasaulē!

—        Kur jūs to dzirdējāt, Noijcs? zobgalīgi un mierīgi vaicāja otrs virsnieks. — Labākie jūrnieki esam mēs, angļi.

Virsnieki sāka strīdēties. Gara stāvoklis mazliet atdzīvojās. Kajitē, ar kabatas lakatiņu slaucīdams acis, ienāca vēl viens virsnieks, kura sarkanā seja runāja par to, ka viņš nupat nāk no klāja. Vairākas balsis, cita citu pārtraukdamas, apsveica ienācēju:

—   Beidzot, Ketering! Jūs nomainīja?

—   Mums bija garlaicīgi bez jūsu senlaiku nostāstiem.

—   Kas notiek augšā?

—        Sātana balle. — Keterings atbildēja uz pēdējo jautājumu. Pašlaik pats vecais stāv uz tiltiņa, griezīsim pa vējam.

—   Ļoti labi, — kāds nopriecājās.

Bet mēs te strīdējāmies, ser, — pie Keteringa godbijīgi griezās leitnats Noijess. — Gaidām jūsu gudro noslēgumu.

—   Par ko jūs strīdējāties?

—   Kuri jūrnieki vislabākie pasaulē.

—   Un ko jūs izlēmāt?

—        Spriedums dalījās, — iejaucās virsnieks, kas bija sācis strīdēties ar Noijesu. — Es apgalvoju, ka mēs, angļi; Noijess — ka norvēģi; Outsons — ka japaņi, bet Kolvers apzvēr, ka labāku jūrnieku par turkiem nav bijis.

—   Strīdus ir interesants, — Keterings pasmaidīja, — bet man bail steigties ar noslēgumu. Varu iums atstāstīt kādu nelielu notikumu, kas gadījies vairāk nekā pirms simt gadiem. Pēc tam mēs apspriedīsim visus pierādījumus par labu tai vai citai nacijai. Vai iet?

Virsnieki bija ar mieru. Keterings iesēdās dziļāk atzveltnē, izstiepis garās kājas, un aizdedzināja pīpi. Brīdi paklusējis, viņš iesāka:

—   Jūs zināt, ka es pirms kara Buru kluba uzdevumā strādāju admiralitates archivā. Citu dokumentu skaitā es atradu interesantu Indijas koloniālā karaspēka pulkveža Ceverlendža un viņa augstības flotes apakšleitnanta Huberta ziņojumu par Rītindijas kompānijās trejmastu kuģa «Feiri Dregn»i bojāejas iemesliem. 1817. gadā šis kuģis bija iekļuvis lielā ciklonā Indijas okeānā. Brāzums uzlidoja tik ātri, ka kuģa mastkoki bija stipri bojāti, sānsveres dēļ krava tilpnēs izkustējusies no vietas. Tikai piedzīvojušā kapteiņa prasme un matrožu varonīgais darbs izveda «Feiri Drēgnu» no visai bīstama stāvokļa. Par nelaimi brāzums vēstīja briesmīgu ciklonu, kuram bojātais kuģis galu galā nespēja pretoties … Velns! — Keterings pārtrauca savu stāstu.

Kreiseris nozvēlās uz sāniem, strauji atslējās atpakaļ un pašāvās uz pretējo pusi.

—  Paldies dievam, pagriezāmies… Kad sadragātais kuģis jau grima okeānā, — Keterings atsāka stāstu, — jūrnieki ieraudzīja nezināmas tautības melnu brigu[99], kas arī traucās pa vējam un panāca grimstošo «Feiri Drēgnu». Kuģa neveiklais, platais stāvs lāgiem viss pazuda milzīgajos viļņos, bija redzamas tikai viņa divu mastu galotnītes. Kuģis gāja zem vienas vienīgas buras, kas neatbilda ciklona stiprumam, — zem apakšējās marsburas. Pārsteigti par kuģa labo stāvokli, grimstošā kuģa jūrnieki deva avarijas signālu. Nepazīstamā briga sāka uzmanīgi tuvoties «Feiri Drēgnam», bet te «Feiri Drēgns» nogrima dibenā …

Kajitē ātri ienāca vecākais virsnieks, tērpies vētras apģērbā, no kura vel tecēja ūdens, pa ceļam izmezdams stuartam:

—   Viskiju!

—   Vai kas noticis, ser? — virsnieki satraukti vaicāja, saslie- damies krēslos.

—       Nekas. Jūrā nezināmas tautības burinieks, zem vienas marsburas, iet pa vējam tāpat kā mēs.

—       Kas tad tas, ser? — Keterings pielēca kājās. — Vai tas tikai nav melnais divmastu kuģis?

Tagad bija kārta brīnīties vecākajam virsniekam.

,— Jūs atminējāt, Ketering, lai es esmu nolādēts, ja zinu, kādā veidā. Tam klājas ļauni. Es signalizēju — neatbildēja, tikai aizdedzināja, liekas, blūzi, uz mirkli kaut kas uzliesmoja. Palīdzēt patlaban nav iespējams, tomēr mēs ejam vienā kursā, un vētra sāk norimt. Signalizējām, lai turas pie mums, bet tuvu klāt nenāk, citādi nogremdēsim. Vai tik tās nav vāciešu lamatas?

Vecais virsnieks izdzēra savu viskiju un izgāja ārā. Viņam līdzi uz durvīm devās Keterings.

—       Stop, stāsts pašā visinteresantākajā vietā, — viņam uzsauca.

—       Katrā ziņā izstāstīšu līdz galam, tikai paskatīšos uz kuģi, — Keterings atbildēja jau aiz durvīm. Viņam līdzi sāka celties arī citi virsnieki…

* * *

Vētra bija norimusi. Norictējošas saules sarkanie stari šur tur izspraucās caur mākoņiem. Uz slapjā klāja zaigoja purpura atspulgi.

Tikko bija pabeigts grūtais glābšanas laivas uzvilkšanas manevrs. Ļaudis, kas bija sapulcējušies uz klāja, godbijīgi deva ceļu sešiem krievu jūrniekiem, kurus vecākais virsnieks veda pārģērbties.

Pēc kāda laika virsnieki ielenca Keteringu, kas bija atgriezies no komandiera:

—   Nu, ko dara krievi?

—       Guļ, — Keterings pasmaidīja un īsi izstāstīja sešu «Kotlasa» jūrnieku apbrīnojamo piedzīvojumu.

—       Tas tik ir notikums! — leitnants Noijess izsaucās. — Seši «tvaika jūrnieki» — un tikuši galā ar tādu burinieku! Bet mēs turējām krievus par sauszemes tautu.

Ilgo klusumu, kas atzīmēja krievu varoņdarbu, pārtrauca garš virsnieks:

—       Ketering, bet jūsu stāsta beigas? Tās tik dīvaini sakrita ar kuģa parādīšanos, ka esmu gatavs domāt…

—       Jūs neesat maldījušies, — Keterings ātri atbildēja. — Liktenis jau izstāstīja manā vietā. Tā briga, ko sauca par «Nior», bija franču kuģis, bet komanda bija krievu, un kuģi pēc franču kapteiņa nāves vadīja krievu palīgs. Krievu jūrnieki tad parādījuši apbrīnojamu mākslu. Viņiem izdevies izglābt daļu «Feiri Drēgna» apkalpes, tās skaitā arī ziņojuma autorus un laimīgi tikt galā ar ciklonu par spīti brigas neveiklajam izskatam un rupjajam aptakelējumam. Sākdams šo stāstu, es jums gribēju parādīt, ka ir nacija, kuras jūrnieciskās spējas bieži netiek pienācīgi novērtētas …

—   Ko jūs, Ketering — garais virsnieks pārtrauca. — Vai tiešām jūs iedrošināties krievus nostādīt blakus angļiem? Mēs esam radījuši visu jūrniecības kulturu, zinātni par jūru, visas flotes tradicijas… Kā tad var būt, ka sauszemes tauta izrādījās tik spējīga jūras mākslā?

—   Man liekas, ka te darīšana ar krievu tautas sevišķām īpašībām. No visām Eiropas nācijām krievu nacija veidojusies visplašākajā teritorijā, turklāt ar bargu klimatu. Šī izturīgā tauta dabūjusi no likteņa balvu — spējas, kuru spēks, man liekas, ir tas, ka krievi vienmēr cenšas atrast lietu sakni, piekļūt katras parādības pamatcēloņiem. Var sacīt, ka viņi dabu redz dziļāk nekā mēs. Tā arī ir ar jūras mākslu: krievs ļoti drīz saprot jūras un vēja valodu un tiek galā pat tur, kur ir nespēcīga gadsimtu pieredze.

—   Bet… — garais virsnieks iesāka.

—  Bet, — Keterings pārtrauca, — padomājiet par mūsu satikšanos! Mums vēl daudz laika, lai pabeigtu strīdu, iekāms atgriezīsimies Anglijā.

Rītausmā «Firles» apstādināja tvaikoni, kas gāja no Anglijas uz PSRS, un seši padomju jūrnieki turpināja savu atpūtu jau ceļā uz dzimteni.

Rudens saule tuvojās norietam, kad Iļjins iznāca no stūrmaņa telpas. Viņš zināja, ka līdz satikšanās vietai ar konvoju palikušas tikai divas stundas brauciena. Vecākais palīgs iznāca gaitenī un apstājās. Pūfis drūzmējās pie pusatvērtām durvīm, no kurām skanēja Meteļicina skaistais tenors. Viņš dziedāja to pašu dziesmu, kura tā bija aizkustinājusi Iļjinu grimstošā «Kotlasa» tumšajā kajitē. Tikai tagad jaunā palīga balss skanēja bez smeldzīgām skumjām:

Kad sadedzu sultānā kuģi Un ienaidnieks jūrā bij dzīts, Pie mīļās es braucu un brūci Kā balvu aizvedu līdz.

Ak dzimtene, tu cieti ilgi. Par dēliem, ko mīlēji tu, Tik ilgi tu gaidīji mani — Un, lūk, es atiros nu.

Iļjins klusi izgāja uz klāja. Tālu priekšā pie skaidrajām debesīm parādījās gaiša svītra — tuvo polarledu atspulga. Tur — pagrieziens uz austrumiem.

«KATIJA SARKE»

—   Paskatieties, — kapteinis teica, uzlicis uz galda grāmatu gaišpelēkā iesējumā. Zīmējumā bija attēlots buru kuģis, kas gāja mazliet nosvēries, pilnām burām. Tā priekšgals, gandrīz apklāts ar liela viļņa šļakstu, bija mazliet pagriezts pret skatītāju … Nejūrniekam burinieks nebija nekas sevišķs, varbūt acīs dūrās tikai kontrasts t starp zemo, melno stāvu un balto buru milzīgo masu.

—   Tā ir «Katija Sarke» — īsi paskaidroja kapteinis, pēc kam sekoja neizpratnes pilns klusums, ko pārtrauca tikai viens izsauciens:

—   Tad, lūk, kāda tā!

Kapteinis skumji pasmaidīja.

—   Kādreiz jūras buru mākslu sauca par nemirstīgu, — viņš teica, — tomēr pagāja tikai septiņdesmit gadi — viena cilvēka mūža laiks, un tikai ļoti neliels veco jūrnieku skaits pazīst visus šīs meistarības sīkumus. Aizmirsti kādreiz tik slavenie kapteiņu un kuģu vārdi. Nu, ko kādam no jums teiks Antonija Enreita, Džona Keja vārdi vai kuģa nosaukumi: «Flajing Klaud»», «Lait- ning»2, «Džemss Beniss» un pat visvēlākais, piemēram, «Po- tozi»? Drīz vien cilvēce uz visiem laikiem aizvērs lielisko jūras iekarošanas lappusi — iekarošanas, veiktas vienkāršiem līdzekļiem, kas pieejami prasmīgām rokām un stingrai, izturīgai sirdij. Kuģniecība iesākās lielo atklājumu laikmetā — vairāk nekā pirms pieci simt gadiem. Pa šiem pieci simt gadiem lēnām un pamazām sakrājās cilvēka milzīgā pieredze cīņā ar jūru — kuģu būvēšanas māksla un spēja valdīt pār vēju spēku — buru vadīšanas māksla.

Paskatieties, lūk, Še attēloti XV—XVI gadsimta kuģi, nu teiksim, šis nefs vai šis maons un karaka. Augsti, neveikli stāvi ar virsbūvēm uz priekšgala un sevišķi pakaļgala — tās, patiesību sakot, ir mājas, pielāgotas jūras braukšanai. Zemi masti ar nelielu skaitu neveiklu, smagu buru; ļauni klājas ar tām jūrniekiem aukās vai gaisu maiņā! … Bet, lūk, XIX gadsimta vidus. Amerikāņu celtnieku drošās iedvesmes — kliperi, tas ir, cirpēji, kas nocērpj viļņu galotnes… Te, lūk, kliperis «Džems Beins», kas 1856. gadā veicis neviena nepārspētu pasaules ātruma rekordu — divdesmit vienu mezglu. Redziet, kādi tam slaidi korpusa apveidi! Nekā lieka, toties ļoti augsti masti ar milzīgām rājam, ko droši uztver stāvošās takelažas velki, kā mēs saucam, stagas un bardunas[100] — tas viss kalpo buru laukuma palielināšanai un līdz ar to gaitas paātrināšanai. Šie jau pilnīgi attīstījušies kuģi bija domāti pašiem vistālākajiem braucieniem. Tie droši skrēja pa okeānu, nebaidīdamies no niknām vētrām un bezgalīgām milzu viļņu rindām. Dzelzs burinieki nevarēja konkurēt ar šiem skrējējiem. Vara apšuve aizsargāja koka kuģus no ātras dibena apaugšanas ar ūdens augiem un gliemežnīcām. Dzelzs korpusi apauga ļoti ātri un stipri, palēninot kuģa gaitu. Cilvēka doma nepārtraukti strādāja pie burinieku tālākās papildināšanas. Parādījās īpaša korpusa konstrukcija ātri ejošiem kuģiem — kompozitbūve. Tajā kuģa ribas, tas ir, pamatskelets, bija no dzelzs, bet visa apšuve koka un no tik izturīgām koku šķirnēm, kā goba, Indijas ozols vai rietumindu grinhirts. Šie visi* papildinājumi kopā ar konstrukcijas pamatdotumiem — stāva formu un proporcijām, mastu un buru attiecībām — vispilnīgāk izpaudās divos angļu kliperos, kas konstruēti gandrīz vienā laikā septiņdesmitajos gados Eberdinā un Dumbartokā un nosaukti: viens par «Termopilām», otrs par «Katiju Sarki». Nekas pilnīgāks par šiem diviem kuģiem ne līdz, ne pēc tiem vairs nav būvēts. Vēlāk, buriniekus un tvaikoņus konstruējot, burukuģu būvētājiem radās doma celt smagu daudzmastu burinieku ar tērauda korpusu un lielu kravas nešanas spēju lieliem, tāliem transportiem. Tā parādījās kravas vedējas barkas. No tām mums visvairāk pazīstams «Tovariščs» — Ļeņingradas jūras techni- kuma mācību kuģis, bet visslavenākā bija piecmastu barka «Po- tozi», būvēta 1896. gadā. Tai, starp citu, būs dalība manā stāstā.

Visā pasaulē neatr adās kuģi, kas ātrumā, gaitas vieglumā un citās jūrniecības īpašībās varētu sacensties ar «Termopilām» vai «Katiju Sarki». Abiem kuģiem bija neliela kravas nešanas spēja — ap deviņi simti piecdesmit reģistra tonnu. Tie bija būvēti ātrbraucieniem no A.ustralijas uz Angliju. Šis ceļš gāja caur visvētrainākajiem Atlantijas un Indijas okeana dienvidu platumiem. Kā «Termopilas», tā arī «Katija Sarke» ceļu no Anglijas uz Melburnu noskrēja sešdesmit dienās un godīgi kalpoja saviem saimniekiem apmēram gadsimta ceturtdaļu, kad tvaikoņu attīstība no komercijas viedokļa padarīja nevajadzīgus šos brīnišķos cilvēku roku darinājumus. Abus lepnos okeana gulbjus pārdeva otras šķiras kuģu īpašniekiem.

Nevienam neienāca prātā, ka tādi augstvērtīgi cilvēka domas un meistarības paraugi, tāpat kā mākslas priekšmeti, patiesību sakot, pieder visai cilvēcei kā tās ģēnija un kulturas pieminekļi. Abu kuģu tālākais liktenis izveidojās dažādi. Par «Katiju Sarki» ilgu laiku nekas nebija zināms. «Termopilas» dabūja slavenu galu, kaut arī kuģu būvniecības vēsturei tas bija neatgriežami zaudēts. To pārveda uz Kanadu, un tur viņu nopirka portugāļu valdība, un divpadsmit gadus tas kalpoja portugāļu flotei par mācību kuģi kā mums «Tovariščs». 1907. gadā, savā četrdesmitajā kalpošanas gadā, kuģa nederība kļuva acīm redzama. Visi stāva saisti bija sašķobīti tā iepriekšējā darbības laika uz australiešu līnijām. Pastāvīga dzīšana ar maksimalo burojumu, neievērojot nekādas aukas, bija nolietojusi brīnišķīgo kuģi. Varēja tikai brīnīties par tā būves izturību; buriniekam četrdesmit gadi ir ilgs mūžs … Nu, bet man jums jāsaka, ka tai laikā portugāļu flotē bija īsti jūrnieki. Tiem, kas noteica «Termopilu» likteni, bija jūras dvēsele. Novecojušos slaveno skrējēju nepārdeva saciršanai malkā, to nepārdeva par ogļu liellaivu vai upes baržu. Nē, portugāļu admiralitate izdeva par «Termopilām» speciālu pavēli. Burinieku karakuģa pavadībā izveda jūrā. Tam sarīkoja jūras bēres. Ar Šopena marša skaņām, karogiem izrotātu, lepno skaistuli torpedēja. Man to stāstīja aculiecinieki. Diena biiusi žilbinoši gaiša, Atlantikā ūdeņi pie Likteņa raga laipni un zili. Kad klipera priekšgals (tas nogrimis ar pakaļgalu, nošķiebies uz labajiem sāniem) pazudis zem viļņiem piltuves zaļo plankumu vidū un nodārdējis lielgabalu salūts, daudziem no vecajiem un drūmajiem jūrniekiem, kas no tālienes noskatījušies «Termopilu» bojā ejā, acis kļuvušas mitras… Atceros, kad es dzirdēju šo stāstu, mani ļoti satrauca doma, ka jūrnieku vidū atradušies cilvēki ar cēlu un sapņainu dvēseli, kas nejāvuši skaistuli burinieku apsmiet… Es tukšoju šo glāzi par «Termopilām» un tā draugiem. Nu, bet tagad īsti sākas mans stāsts.

1922 gadā es biju komandēts uz Angliju un Ameriku iegādāties

burinieku. Zemei, kura atjaunoja savu saimniecību, bija vajadzīgi arī labi, tāliem braucieniem piemēroti mācību kuģi. Amerikāņu milzīgas kabotažas šoneri[101] nederēja. Bija vajadzīgs kuģis, tas ir, burinieks, ar taisno buru aptakelējumu. Un, lūk, es metu aci uz «Potozi», kas nesen bija pārgājis uz Dienvidamerikas reisiem. Apmainījies telegramām ar kuģa īpašniekiem un kapteini, es noskaidroju, ka kuģi varu sastapt Falmutā. Lūk, kāpēc es 1922. gada rudens miglainajās dienās atrados šai angļu ostā, kas vieglās pieejamības dēļ patīk visu zemju buriniekiem. Mani pavadīja jauns palīgs, Antonovs, krietns jūrnieks un labs buru lietu zinātājs. Man bija nodoms sūtīt viņu braucienā uz «Potozi», lai viņš labāk iepazītos ar slaveno kuģi. Savilcies aiz drēgnuma, kas spiedās līdz visiem kauliem, es kopā ar Antonovu devos pa nepazīstamo ielu mitrajām plātnēm uz jūru. Tikko mēs bijām pagājuši garām kādām nokvēpušām, garām sarkanu ķieģeļu ēkām, kad tūlīt ieraudzījām ostu. Mastu daudzums it kā runāja pretī buru flotes izmiršanai, bet es zināju, ka šis iespaids mānīgs. Lielākais kuģu vairums bija viegli zvejnieku šoneri vai buru-motoru laivas, kas nekad nebija pat paostījušas okeānu plašumus. īstu kuģu ostā stāvēja divi vai trīs. To starpā ar saviem slaidajiem mastkokiem atšķīrās slavenā barka1. Antonovs man norādīja uz četriem milzīga garuma mastiem, kas valdīja pār krasta sīkuļu biezo un zemo mežu. Četri masti, pakaļgalā piektais bija sausais bezans2... Jā, acīm redzot tas bija «Potozi». Ostā bija patukši, sliktais laiks laikam bija izdzenājis jūrniekus pa ērtākām vietām. Piekrastes masivie, nozaļojušie akmeņi spīdēja, estakades uz pāļiem un tiltiņi bija glumi no mitruma. Pelēkās debesis un zaļganpelēki, skarba vēja putās sakultie viļņi, jūras, darvas un slapju kaņepāju smaka — tas viss mūs kaut kā uzmundrināja, izraisīdams, laikam kontrasta dēļ, domas par tālu, mirdzošu dienvidjūru. Kā rcala ķīla iespējai iziet caur aukstā lietus un miglas aizsegu tālā un siltā pasaulē, pacēlās «Potozi» varenie masti. Lūk, kāpēc mēs, jūrnieki, esam nepra-sīgi sauszemes dzīves apstākļos, — pašas visnejaukākās vietas mums ātri pārejošas, kaut gan tādas ir arī labās...

Patīksminājušies ap milzīgo barku, tīru un uzpostu, un pamatīgi nosaluši mēs devāmies uz nelielo viesnīcu, kur bija jāsatiekas ar «Potozi» kapteini. Mēs šo sadrūmušo, švītīgo cilvēku atradām goda vietā — ēdamistabā pie kamina. Kapteinis bija labi izglītots, daudz braucis pa jūrām. Viņa spējas jautri un asprātīgi novērtēt notikumus, neatvairāmais humors, kas nesaskanēja ar viņa izskatu, vērta kapteini par ļoti patīkamu sarunu biedri. Es norunāju pamatīgu «Potozi» apskatīšanu un dabūju visas vajadzīgās ziņas. Tad mēs nolēmām, ka Antonovs tieši no Falmutas ies uz «Potozi» par otru stūrmani, kura vieta nejauši bija brīva.

Pabeidzis lietišķo daļu, kapteinis mūs ielūdza paēst vakariņas kopā ar viņu un vēl diviem viņa draugiem. Pie vakariņām viņš atzinās, ka esot ļoti priecīgs par augsto cenu, ko kompānijā noteikusi par viņa kuģi.

— Pēc mana «Potozi» es diezin vai atradīšu burinieku pēc savas gaumes, — maz palicis īstu kuģu. Būs jāpāriet uz tvaikoni … — viņš ne bez skumjām piebilda.

—   Vaļsirdīgi runājot, — viņš turpināja, — es nesaprotu, kāpēc jums maksāt tik lielu naudu par «Potozi», kuru tagad reti kāds novērtēs? Par šo sumu jūs varat nopirkt divus lielus buri- niekus ar nelielu remontu. Ja jūs brauktu pasaules ceļojumā, tad būtu cita lieta.

Man bija jāatzīst, ka kapteinim taisnība, un viņš atvadoties, paspiedis man draudzīgi roku, apsolījās palīdzēt, ja «Potozi» pirkšana izjuks, atrast lētāku, bet pietiekami labu kuģi. Lai tas bija kā būdams, manas priekšniecības sarunas ar «Potozi» kompāniju gāja savu gaitu, un man bija jāveic savi pienākumi. Divās dienās mās ar Antonovu apskatījām visu barku — no kalsiņa* līdz bramsteņģēm — un varējām tikai apstiprināt tās atsauksmes, ko biju par to dzirdējis. Es aizsūtīju vajadzīgās telegramas un paliku vēl uz dažām dienām Falmutā gaidīt lēmumu. Vienā labā, gaišā dienā es atvadījos no Antonova un «Potozi» kapteiņa. Barka pacēla savas buras un aizgāja uz dienvidiem, kur aiz okeana viņu gaidīja Guanabara un Rio līču brīnišķīgie kalni. Man kļuva vientuļi, un tai pašā vakarā, atgriezdamies viesnīcā, es pa ceļam iegāju restorānā «Sarka- kanais lauva», kas man bija iepaticies ar savu senlaicīgo, romantisko nosaukumu, lai mazliet izklaidētos ar krietnu porciju dzeramā un patērzētu ar jūrniekiem. Ieejot zemā, plašā zālē, kas bija apšūta ar tumšu koku, mani pārsteidza neparastais ļaužtr' vairums. Zāles labajā galā, letes un milzīga kamina starpā, galdi bija sabīdīti kopā, bet aiz tiem nosēdušies liela jūrnieku sabiedrība, kas sastāvēja pa lielākai daļai no paveciem vīriem. Kamēr es skatījos apkārt, meklēdams vietu, man uzsauca kāds kapteinis, ar ko es biju iepazinies Falmutā.

—   Nāciet šurp, dārgais kapteini Kungi, esmu laimīgs jūs iepazīstināt ar pazīstamu krievu kapteini. Tagad mūsu sapulcē ir gandrīz visu jūras braucēju nāciju pārstāvji, trūkst tikai ja- paņu un itāļu… — Man tuvojoties, atskanēja apsveikumu troksnis, un es, mazliet apmulsis no vispārējās uzmanības, apsēdos uz smaga ozola krēsla.

—   Lūdzu man paskaidrot: kādēļ te salasījies tik daudz kapteiņu? Es vērsos pie sava saimnieka, sirmu bārdu jūrnieka ar jautrām, zilām acīm.

—  Kā, vai tad jūs neesat dzirdējis, ka mūsu ostā šodien ienākusi «Katija Sarke», viņš izbrīnījies izsaucās. — Jeb jūs varbūt nezināt, kas tas ir? — Viņš vērīgi paskatījās manī.

Visu kapteiņu galvas pagriezās uz manu pusi.

—   Esmu dzirdējis par šo slaveno kliperi, es mierīgi atbildēju,, bet nezināju, ka tas vēl brauc jūrā. Liekas taču, ka tas būvēts jau ļoti sen.

—   1869. gadā, un to būvējuši Skots un Letons, — mans sarunu biedrs apstiprināja, — un tātad tas peld jau piecdesmit trīs gadus. Bet varat man ticēt, ser, kuģis ir kā pudelīte, — nekādas sūces. Lūk, ko nozīmē labi meistari! «Katijai Sarkei» ir masivas kuģa brangas ar vara sastiprinājumiem un apšuve no tīra tika ar grinhirtu. Piecdesmit gados kuģim nekas nav noticis.

—   Bet kā tad es to neievēroju? — es pārtraucu jūrnieka sa- jūsmīgo runu. — Es tikai nesen atnācu no ostas un neredzēju xiekā ievērojama. Priekšpusdienā atnāca kāda netīra, nejēdzīgi izkrāsota barkentina[104], liekas, spāņu, — vārds tai «Zuanita», bet nekāda klipera …

Labsirdīgi smiekli pārtrauca un samulsināja mani. Mans sarunu biedrs pielēca kājās, uzsitis ar delnu uz galda, jautri izsaucās: —

—    Šī pati barkentina taču ir «Katija Sarke»! Kfi tad jūs, jūrnieks, to neredzējāt? Stāvs …

Bet es jau biju pārvarējis savu acumirklīgo mulsumu un atbildēju:

—    Man nebija laika apskatīt kliperi tuvumā. No tālienes, spriežot pēc burām, es noteicu — barkentina, turklāt vēl nolaista, netīra un par to tālāk neinteresējos.

—   Nu, protams, — iejaucās milzīga auguma jūrnieks, acīm redzot norvēģis, — šie ēzeļi nocūkojuši kuģi! Bet, lai netīrumi nedurtos acīs, to izkrāsojuši kā tirgus būdu,

—   Pateicos jums, tagad man viss saprotams, — es teicu. — Tomēr, ja es nemaldos, jūs taisāties kaut ko uzsākt.

Par atbildi atskanēja īsi izsaucieni, pa lielākai daļai ar ironisku nokrāsu.

—   Ko mēs varam «uzsākt», kā jūs izteicāties, ser? — atbildēja pavecs, plecīgs jūrnieks, kas ieņēma priekšsēdētāja vietu. — Ja mums būtu nauda … Nu, ko par to runāt! Pat, "ja mēs par visiem kopā varētu nopirkt «Katiju Sarki», tad ko mēs ar to iesāktu? Pūdētu, piesietu enkurā?!

—   Bet ir taču jūras klubi, inženieru sabiedrības… — es iesāku.

—   Šīm zinātniskām sabiedrībām nav ne naudas, ne autoritātes, — jūrnieks mani pārtrauca. — Mēs aiztelegrafējām vecajam Breisam, bijušajam «Katijas Sarkes» kapteinim, ja var, lai atbrauc, paskatās, — viņam droši vien būs patīkami redzēt kliperi. Tādu kuģi kā pirmo mīlestību nekad nevar aizmirsti Tas arī viss, ko m5s varam darīt… Un varbūt vēl pie glāzītes patērzēt par bijušām dienām kā patlaban.

Pie galda tālākā gala piecēlās amerikaņu jūrnieks ar sudraba albatrosu uz cepures. Viņa satraukumā kvēlojošā seja šķita vēl gluži jauna, tomēr uzšuves rādīja, ka viņš jau kapteinis.

—   Lūdzu uzmanību, — viņš skaļi teica. — Es lieku priekšā: mūsu starpā daudz pazīstamu lietpratēju, ievērojamu kapteiņu — lai katrs m3ģina ierosināt jautājumu par «Katijas Sarkes» saglābšanu nākamajām paaudzēm. Es personīgi mēģināšu rīkoties savā dzimtajā pilsētā Frisko ar draugu un preses palīdzību. Nevar taču būt, ka nevienā no tām valstīm, ko mēs pārstāvam, nerastos atsaucība.

Vecākie jūras 'veterāni uz viņa vārdiem atbildēja ar rūkšanu, kurā bija dzirdama naivās jaunības un «zajo kapteinīšu» nosodīšana. Ekspansivie franči sajūsmā sāka kliegt un sist plaukstās. Pārējie, to skaitā arī es, atturīgi izteicām savu atzinību. Pēc tam saruna pārgāja uz buru kuģa bijušajiem varoņdarbiem, un es ar neatslābstošu interesi klausījos veco jūrnieku nostāstos.

Laiks pagāja nemanot. Kad beidzot visi bija izklīduši, izrādījās, ka mēs ar amerikani esam kaimiņi vienā un tai pašā viesnīcā. Gulēt mums negribējās, un mēs līdz vēlai stundai turpinājām sarunu manā istabā. Enerģiskais jaunais amerikanis, kas kaislīgi mīlēja jūru, man joti iepatikās.

Otrā dienā telegrama no «Katijas Sarkes» bijušā kapteiņa dēla mums ziņoja, ka vecais ļoti vārgs un nevar atbraukt. Katrs no mums, cik nu viņam bija brīva laika, gāja studēt «Katijas Sarkes» cildeno architekturu. Amerikanis, ar ko es tagad sastapos katru dienu, izgatavoja dažus diezgan labus kli- pera zīmējumus. Es saņēmu telegramu, ka lēmums pirkt «Po- tozi» atlikts, bet man jāapmeklē vēl divas angļu ostas, tāpat vēl Šerburga Francijā, un jāapskata tur citi buru kuģi. Mana aizbraukšana sakrita ar «Katijas Sarkes» došanos jūrā, — un ar to pārtrūka mana pazīšanās ar vislabāko burinieku pasaulē.

Tāda, draugi, ir mana stāsta par «Katiju Sarki» pirmā daļa. Otra nobeidzās jau kara laikā. S'ā gada pavasarī man bija darīšanas ar dažām amerikaņu frakts* firmām. Vienā no cienījamiem lielās firmas direktoriem es pazinu to jauno kapteini, kurš pirms divdesmit gadiem angļu ostā tik karsti iestājās par «Katijas Sarkes» saglābšanu buru flotes vēsturei.

Viņš arī mani drīz pazina, atcerējās mūsu pirmo satikšanos un teica man, ka viņš nesen atgriezies no ļoti interesanta jūras brauciena.

— Jums tas būs interesanti, — jo jūs taču arī piedalījāties tajā neauglīgajā Falmutas sapulcē un bijāt, cik atceros, viens no «Katijas Sarkes» labvēļiem. Ja jūs rīt esat brīvs, es jūs labprāt pacienāšu ar pašizgudrotu kokteili un ar stāstu par savu braukšanu uz šā slavenā klipera.

Nezinu, vai varēšu jums attēlot to sevišķo saspringtās dzīves un jūras izjūtu, kas mani pārņēma, klausoties Amerikas kapteiņa stāstu. Patlaban ir apmācies rudens rīts. Aiz loga skarba kara pilsēta. Bet tad, tad es priecājos par Kalifornijas pavasara saules kvēlo spožumu, sēdēdams uz dārga restorānā terases, netālu no Marketstrita. Silts jūras vējš šūpoja smagu zilu sauljumu virs mūsu galvām. Kapteinis Efinghems pavadīja savu stāstu slaidiem žestiem. Uz vara krāsā zaigojoša jūras līča fona asi atšķīrās viņa pasausais un enerģiskais profils. Raugoties viņā, negribējās ticēt, ka kapteinim gandrīz piecdesmit gadu, — bezgalīgā mīlestība uz jūru piešķīra kaut ko mūžīgi jaunu visam viņa izskatam.

Kapteinis Efinghems man stāstīja, ka viņam bijis jāpieliek daudz pūļu, lai 1939. gada beigās panāktu «Katijas Sarkes» nopirkšanu un lēmumu novietot kuģi speciālā paviljonā pie jūras muzeja. Es tūlīt atcerējos šo skaisto, balto celtni, kurā es pirms daudziem gadiem sajūsminājos par buru flotes relikvijām, kā, piemēram, klipera «Džems Beinsa» simtpēdu grotnāju, tā paša pasaules rekordista, par kuru es stāstīju sākumā. Pasākums, kaut arī nokavējies, bija veikts ar amerikaņu vērienu: jaunā piebūve, pilna gaismas, varēja uzņemt visu «Katiju Sarki» ar noņemtām steņģēm.

«Katiju Sarki» šai laikā liktenis bija aizdzinis Āfrikas ūdeņos. Tās pirkšana notikusi Lorenco-Markezā, portugāļu Austrum- afrikā. Kapteinim Efinghemam pašam gribējies pārvest JTliperi savā dzimtajā pilsētā, un viņš izbraucis uz Lorenco-Markezu ar veselu komandu brīvprātīgo amatieru, kas vēlējušies piedalīties klipera atjaunošanā un atvešanā uz Sanfrancisko. «Katiju Sarki» pārveda Elizabetes ostā, kur viens no kapteiņa draugiem, automobiļu rūpnīcas direktors, apsolījies palīdzēt ar materiāliem un naudu. Pusotra mēneša pagājis, remontējot kuģi un atjaunojot tā agrāko aptakelējumu, iekām barkentina «Zuanita» kļuvusi par agrāko skaistuli «Katiju Sarki».

Kapteiņa prieku par piepildījušos sapni aptumšoja ' japaņu sekmes karā ar Ameriku. Karš izcēlies negaidot — tikko kapteinis ar savu komandu paguvis atstāt dzimtenes robežas. Baidīdamies par dārgo kuģi, kapteinis neiedrošinājies braukt uz Sanfrancisko pa Kluso okeānu, tai laikā japaņi bija sagrābuši virkni salu, un viņu reideri* varēja sadragāt neaizsargāto kuģi.

Atlantijas okeāns amerikaņu kuģim nebija bīstams. Kaut gan buriniekiem bija grūti braukt pa Karaibu jūru un iešanu cauri Panamas kanalim prasīja izdevumus, kapteinis izvēlējies šo neparasto ceļu, lai būtu drošs par ceļojuma labvēlīgu iznākumu. Gaišā mēness vakarā kliperis atstāja viesmīlīgo ostu un devās apkārt Āfrikai septiņtūkstoš jūdžu garajā ceļā līdz Panamas kanalim, neiegriezdamies nevienā ostā. Ir kapteinis, ir abi viņa brīvprātīgie palīgi — vecais jūrnieks Andersons un jaunais karailotes leitnants Herdžets — nepiekusa sajūsmināties nar burinieka gaitu. Laiks sākumā braucienam bija labvēlīgs. Āfrikas vistālākajam punktam — Adatas ragam — pabrauca garām zem svaiga bakstaga, un kad loga rādīja septiņpadsmit mezglus, jūrnieki negribeja ticēt šim septiņdesmit gadu vecā klipera ātrumam. Bet vājš pūta vienmērīgi, zem kuģa priekšgala liegi šalkojis ūdens, logas-' sudrabotie zvaniņi atzīmēja jūdzi pēc jūdzes, bet «Katijas Sarkes» ātrums aizvien vēl palika tāds pats.

Uz ziemeļiem no salas nāca vēja klusuma josla, un te «Katija Sarke» galīgi iekaroja visas apkalpes sirdis. Vērsmīgajā gaisā skraidīja tikko jūtams vējiņš, kas neizjauca gludo viļņu eļļaino gludumu. Bet kliperis zem savām daudzajām burām, kas tikai mazliet piepūtās, vēl aizvien šķēla viļņus ar sešu mezglu ātrumu. Tas šķita brīnums. Un klusuma joslu nobrauca bez piespiedu bezdarbības, ko rada nogurdinošās, karstās dienas, kas jūrniekiem nepatīk vairāk par vissliktāko laiku.

Kapteinis novirzījās mazliet uz austrumiem, tuvāk Āfrikas piekrastes vējiem. Atlantijas okeāns, pa kuru peld gandrīz puse visu pasaules kuģu, bija kluss un tukšs. Bargā kara elpa bija padarījusi neapdzīvotus zilos plašumus - kuģi uzmanīgi brauca tuvāk gar krastiem, ostu un kara kuģu aizsardzībā. Tikai balt- krīftainais skaistulis — kliperis, pārliecināts par savu neaizkara- mību, pacēlis zvaigžņoto karogu, drosmīgi Šķērsoja okeānu.

Pie Augšāmcelšanās salām dzestrais vējš pēkšņi pastiprinājās. Okeāns vēla savus viļņus kā agrāk. Skaidrais vakars solīja pastāvīgu laiku. Kapteinis stāvēja pie kuģa malas, skatīdamies tālē, kur saltās, mēļās viļņu svītras iezīmējās purpurotām galotnēm. Jūra mainīja smalkās krāsu nianses gandrīz vai ik minūti atkarībā no tā, kā lidoja pretī vēja norautie šļaksti', un saule slīdēja aizvien zemāk apvāršņa skaidrajā līnijā. Rieta gaišā bronza krasi robežojās ar zilganpelēko jūras virsu. Pēc izdzisušās dienas svelmes nordvests nesa spirgtu vēsmu.

—  Ka klājas, Anderson? — kapteinis līksmi uzrunāja veco stūrmani, kas stāvēja sardzē.

—   Braucam labi, bet tikai… lai paliek, negribas jums izbojāt labo omu … — Andersons atbildēja.

—   Kas jūs dara nemierīgu, vecais draugs? — kapteinis Efinghems vaicāja.

—   Izrādās, ka mēs sākuši braukt neizdevīgi — Andersons iesāka. — Es pārskatīju žurnālu un tikai tagad iedomājos: pēc vietējā laika mēs izbraucām pirmdien …

—   Ko jūs! — Efinghems pārtrauca. — Vai tad jūs aizmirsāt — svētdienas vakarā.

—   Tā jau ir tā lieta, ka nē. Bugsēšanu mēs sākām tūlīt ap pulksten desmitiem pēc Griničas laika. Es vēl atvadīdamies atskatījos un ieraudzīju, ziniet, to augsto, sarkano zvanu torni ar balto galotnīti un pulksteni. Acis man labas, bet pulkstenis apgaismots. Skatos — pusviens. Un, lūk, tikai tagad aptvēru, ka pēc šejienes laika jau pirmdiena. Ka tik nenotiktu kāda nelaime.

Kapteinis, tāpat kā lielākais vairums piedzīvojušu jūrnieku, nebija bez savas māņticības, bet, lai apmierinātu Andersonu, viņš jautri iesmējās.

«Katija Sarke» bija aiznesusi savus augstos, baltkrūtainos mastus vairāk nekā tūkstoš jūdzes no Debesbraukšanas salas, kad visiem, kas atradās uz tās, kļuva skaidrs, ka mierīgajai braukšanai pienākušas beigas. Barometrs krita lēni, ar kaut kādu draudīgu neatlaidību. Kapteiņa Efinghema sardzes nakts bija bez mēness, bet gaiša.

Kapteinis uzmanīgi apskatīja debesis. Tropu zemju parastās biezās tumsas vietā tās bija pelnu krāsā. Buras zemi un vienmuļi šalca. Mierīgā jūra šūpoja neizskaidrojami gaišus viļņus, kas spīdēja it kā tikko pārgriezts svins un šķita apgaismojam kuģa melnās malas. Sānuguņu blaiskumi uz ūdens nebija redzami. Tā nebija parastā jūras spīdēšana. Odens šķita milzīgs spogulis, kas atstaroja neredzamu gaismu. Kapteinis, pārsteigts par dīvaino jūras izskatu, ieraudzīja apvāršņa austrumu malā šauru mākoņu joslu un ilgu laiku raudzījās tanī, bet nemanīja' mākoņu joslas draudīgo pieaugšanu. Ieiedams bakā, Efinghems paskatījās uz barometru. Dzīvsudrabs stāvēja uz 28,3. Tā ātrā krišana solīja spēcīgu vētru.

Pelēkas, plūksnainas mākoņu pinkas lidoja pa gaisu, panākda- mas «Katiju Sarki». To vieta no slāņainās mākoņu kārtas, kas bija nokārusies pār jūras līmeni, radās jaunas. Redzamība bija stipri sašaurinājusies. Okeāns vairs nelikās bezgalīgs — tas bija kļuvis līdzīgs nelielam ezeram, ko izvagoja milzīgi viļņi un ieslēdza mākoņu svina sienas. Lūk, pa kreisi no kuģa sāka pacelties pārmērīga augstuma banga. Tās piekājē atvērās draudīgs, zaļganīgs bezdibenis. Banga auga, nāca tuvāk, te pār «Katijas Sarkes» "klāju pārkārās tās baltā, putainā galotne… bet kliperis par kādu sekundes daļu izrādījās priekšā, un vilnis pazuda, ar savu pēdējo nopūtu pasviezdams uz augšu kuģa pakaļdaļu. Arī ļaudis sagrāba pārgalvīga drosme un trauksmains prieks, kāds vienmēr rodas vētrā, kad kuģa apkalpe pārliecināta par savu kuģi. Leitnants Herdžets, aizķēries aiz klajbalsta, skaļā rīklē aurēja senlaicīgu pirātu dziesmu, mēģinādams pārkliegt vēja un viļņu troksni. Matroži uztvēra piedziedājumu.

Uz dienas beigām Efinghems ar veco stūrmani, iziedami pēc pusdienām uz klāja, redzēja, ka vētra sāk norimt. Vējš aizvien vēl rēca un gaudoja tauvās virs klāja, bet debesīs notika pēkšņa un strauja pārmaiņa. It kā milzīgs nazis pāršķēla biezo mākoņu segu no vienas apvāršņa malas līdz otrai. Pelēkais auts, kas bija aizsedzis okeana plašumu, sāka sašķīst, aiziedams uz ziemeļaustrumiem un dienvidvakariem.

Efinghems gribēja iet uz savu kajiti noslēgt dienas rēķinus, bet viņu apstādināja sauciens no sardzes baka: «Kuģis priekšā pa kreisi!»

Šķēlums mākoņos, kas atklāja skaidrās debesis, jau mazliet nobālušas vakara pievārtē, meta uz jūras virsas platu, gaišu ceļu. Uz tā arī parādījās, piepeši iznirdams no miglas auta, kuģis. Tas gāja uz dienvidvakariem, gandrīz paralēli klipera kursam un pat attālums nevarēja noslēpt tā milzīgos apmērus. Kuģa garais un zemais stāvs smagi un lēni šūpojās uz viļņiem. Uz priekšu izbīdītā priekšgala augšējā daļa bija iegrimusi ūdenī. Milzīgā stāva vidū slējās gaisā vientuļš dūmenis, kas šķita neproporcionāli tievs. Tuvāk priekšgalam tikko bija saredzams tievs masts, uzstādīts uz kaut kādām virsbūvēm, kas šķita pakāpeniski uz augšu samazinātu kluču rinda. Aiz dūmeņa bija redzama vēl viena ietaise, līdzīga tornītim ar tievu un īsu mastu.

—   Kas tas par ērmu? — izsaucās Andersons, kas raudzījās bez tālskata uz dīvaino svešinieku. Kapteinis nolaida tālskati un atbildēja, viegli paraustīdams plecus:

—   Kāds līnijkuģis. Bet no kurienes viņš te radies, nesaprotu? Un vēl tādā laikā! Ko jūs teiksit, Herdžet? Tas ietilpst jūsu specialitātē.

Leitnanta seja bija nopietna.

—   Tas ir liels līnijkuģis. Tā apveidi man nāv pazīstami. Laikam vācu. «Gneizenauam» nelīdzinās. Varbūt no diviem visjaunākajiem, slepenās konstrukcijas. Dīvaini, ka tas te. Dīvaini, ka tas viens . .. Tādi milzeņi bez svītas nebraukā …

—   Bet svaida viņu pamatīgi, — stūrmanis teica ne bez ļauna prieka balsī. — Laikam gan tam klājas plāni.

—   Nu, briesmu tādam milzenim nav nekādu, — Herdžets sacīja. — Šaut tam patlaban grūti, bet tā, kas tam okeāns? Tajā ir kādas trīsdesmit pieci tūkstoši tonnas, apmēram simttūkstoš spēku …

—   2ēl, mums nav radio, — kapteinis teica. — Citādi mēs ar to parunātu — vācieši taču mums nav ienaidnieki…

—   Redziet, tur ir arī vācu karogs! KuЈis to nupat uzvilka! — Herdžets pārtrauca, neatraudamies no tālskata.

—   Labi, arī mēs uzvilksim mūsu zvaigznes un svītras! — kapteinis Efinghems teica.

Dažus acumirkļus visi skatījās uz savas dzimtās zemes karogu, kas plivinājās uz bezana. Vācu līnijkuģis tāpat kā iepriekš bija vēl tālu.

—   Viņi mums signalizē ar tāluma signalieml — leitnants izsaucās.

Kapteinis gribēja celt tālskati pie acīm, bet, paskatījies uz savu palīgu, nolaida roku: leitnants bija bāls kā audekls.

—   Kas jums kait, Herdžet? — Efinghems nemierīgi vaicāja.

—   Izlasiet pats signālu, kaptein… Es laikam esmu zaudējis prātu!

Efinghems neizpratnē raudzījās uz tikko saredzamām melnām bumbām un koniem, kas parādījās uz vāciešu kuģa komplicētā masta izciļņa. Vēl nepaguvis līdz beigām aptvert signālu, kurā bija mežonīga, bet pilnīgi kategoriska prasība, kapteinis juta, ka viņam iekšā viss sarāvās un sasala aiz uztraukuma par notiekošā milzīgo nozīmi — ne tikai viņam, pat ne viņa kuģim, nē, visai Amerikai! Efinghems pagrieza galvu un sastapās ar leitnanta stingro, bet jau mierīgo skatu.

—   Ja es nemaldos, — noklepodamies un cenzdamies runāt mierīgi, kapteinis teica, — tas nozīmē: «griezt pie vēja, apstādināt kuģi, tas tiks nogremdēts …» Tas nozīmē … Noticis tas, kas jau sen brieda: Amerika karo ar Vāciju! Bet mēs braucam, nekā nezinādami, bez radio. Te nu ir atmaksa … Bet tas negriežas uz mūsu pusi, Herdžet. Tas iet tālāk tādā pašā kursā.

—   Mēs tam esam pārāk niecīgs laupījums, kaptein. Turklāt tas pārliecināts, ka mēs tik un tā neizbēgsim. Tas droši vien ziņojis pa radio saviem pavadoņiem — mīnu kuģiem vai kreiseriem, — tie acīm redzot vētras dēļ no tā atpalikuši Kamēr mēs izpildīsim tā pavēli, kāds no viņa svitas piebrauks klāt un nogremdēs «Katiju Sarki» …

Kapteinis nogrima domās, nenolaizdams acis no tālā Iīnij- kuģa.

Briesmīgā vēsts jau bija aplidojusi kliperi, un apkalpe izbira uz klāja. Bija dzirdami saraustīti, dusmīgi izsaucieni. Ļaudīm neviļus sažņaudzās dūres.

Atkal signāls, kaptein! — Herdžets izsaucās. — Viņi draud atklāt uguni, ja mēs tūlīt neatbildēsim.

—    Uzvelciet signālu «skaidri redzu», — kapteinis pavēlēja. Viņa galvā radās riskants plāns. — Herdžet, — viņš vaicāja, — vai nav tiesa, tāda viļņošana stipri traucē šaušanu? — Saņēmis piekrītošu atbildi, viņš atkal leitnantam vaicāja, kāds šim līnijkuģim ātrums un kādi lielgabali. "

—  Ātrums zem trīsdesmit mezgliem, lielgabalu — desmit četri - simt sešu milimetru un kādi divdesmit simt četrdesmit milimetru, vēl zenitlielgabali, ložmetēji. Galvenā bruņu josta trīssimt piecdesmit seši milimetri… — leitnants steidzīgi uzskaitīja.

—   Bruņots, velns! Nu, bet lidmašinas?

—  Tādā laikā tās nepacelsies, — leitnants atbildēja.

—  Efinghems vēlreiz apskatīja jūru, domās izmērīdams attālumu līdz mākoņu sienai rietumos, kur jau sabiezēja vakara migla.

—   Stāvoklis bez izejas, — kapteinis teica, bet «Katiju» mēs neatdosim, pēc tam visu mūžu būs kauns… Riskēsim, draugi, vienīgā izredze — ka nacisti slikti šaus,_ Vētra ir mūsu labākais aizsargs!

—   Urā kapteinim! — vienprātīgi, nevilcinādamies atbildēja visi, kas bija uz klāja.

—   Uzvilkt signālu: «Piegriežu pie vēja!» — Efinghems izsaucās, — visi augšā, uzvilkt visas buras, skeiburui arī un visas lēburas no kreisās. Stūri vidū, mazliet, atlaist…

Un atkal jūrniekus tāpat kā vētras laikā pārņēma sajūsma lielo briesmu priekša. Izredžu aizbēgt bija maz. Kara bezjēdzīgā vara bija savos graujošos taustekļos sagrābusi neapbruņoto kuģi. Ka tā posta un iznīcināšanas iemiesojums, ko fašisti nesa visai pasaulei, tālumā rēgojās bruņotā nāves mašina, smagi iegulusies viļņos. Uz tās speciāli apmācīti slepkavas ar spēcīgiem optiskiem aparatiotn uzmanīgi novēroja kliperi…

Viens pēc otra attinās milzīgie buru audekli. Matroži strādāja kā nelabā apsēsti. Katra no kursa burām2 , uzņemdama sevī aukas vēju, raidīja kuģim manāmu grūdienu, kas paātrināja tā gaitu. Kapteinis, savaldīdams drudžaino nepacietību, skaitīja sekundes, kas pietuvināja nenovēršamo bojā eju. Līnijkuģis atkal uzvilka kādu signālu, bet neviens tam nepievērsa uzmanību … Attālums līnijkuģa un klipera starpā palielinājās, bet te netālu uzšāvās ūdensstabs, un pār jūru aizvēlās sprādziena troksnis.

Daļa komandas jau bija paguvusi tikt galā ar savu darbu, kad pa labi no klipera, piecu kabeļu attālumā, izauga vairāk? ūdens stabi un apslāpēts sprādzienu troksnis satricināja «Katijas Sarkes» klāju.

—   Tur šauj simtčetrdesmit milimetri. Un aizvien nesniedz! Mēs esam tālu no līnijkuģa. Tā tik ir laime! — leitnants izsaucās, aizelsies no uztraukuma.

Efinghems, pilnīgi nodarbināts ar manevru, neievēroja viņa vārdus.

—    Atlaid drusku, turi atkal… Vēl pusotra apmetuma .. Ātrāk!

Stūres vīri visiem spēkiem uzgulās uz tītuvja, cīnīdamies ar pārmērīgi pieaugošo vēja spiedienu un viļņošanu. Kapteinis un leitnants Herdžets metās pie stūres rata stūres vīriem palīgā Beidzot kliperis pagriezās un iegāja kreisās galses bakstagā, vel aizvien vairāk piepildīdams savas buras. Vējš auroja aizvien skaļāk, nosvērdams «Katiju Sarki» uz sāniem un saliekdams bramsteņģes. Iepriekšējo skaņu kori ieplūda pieaugoša koku čīkstoņa un stāvošās takelažas troksnis. Smagie šļakstieni kļuva skaļāki, bija dzirdams, ka kuģa dibens strupi sitās pret ūdeni.

«Katija Sarke» lidoja tā, kā vel nekad nebija lidojusi visā savā septiņdesmit gadu ilgajā kalpošanas laikā. Tā drāzās taisni uz vakariem, glābdamās no briesmoņa, kas tai sekoja.

—   Lieliski braucam, kaptein! Es gribatu zināt mūsu ātrumu, — Herdžets jautri nokliedza, — rekords… — Bet tūdaļ viņš apklusa un tāpat kā visi citi izstiepa galvu, saspringti klausīdamies. Jauna skaņa, līdzīga baismīgai dunoņai, apslāpēja visus citus trokšņus. Kiipera priekšā pacēlās neticami augsts ūdens stabs ar vēja izškurinātu galotni, gandrīz augstāks par mastu. Mīksts grūdiens ar tādu spēku uz brīdi apstādināja kuģi, ka viss nobrikšķēja, un kuģis ar priekšgalu nosvērās uz vēja pusi. Sastingumu, kāds bija pārņēmis visus, pārtrauca smags rēciens, kas pēc dažām sekundēm atskanēja no līnijkuģa …

—   Kas tas? — kapteinis neviļus izsaucās.

—   Četri simt seši milimetri. Izšāviens no kuģa pakaļgala torņa, — leitnants Herdžets atsaucās.

Neviens nevarēja pateikt, cik sekunžu vai minušu mokpilnas gaidīšanas pagāja līdz tam brīdim, kad atkal par jaunu, — šoreiz aiz kuģa pakaļgala, — izauga otrs ūdensstabs, un tā galotne nogāzās uz klāja reizē ar sprādziena dārdoņu. Stūres tī- tuvis sāka griezties, bet stūres vīri paguva atlēkt atpakaļ. Gaisa grūdiena apgāzti, tie aizvēlās pa klāju.

Papildinot tās nāves briesmas, kas karājās pār kuģi, vējš sāka pagriezties, mainīdams virzienu. Buru kuģis kreisē lēni un, protams, izvairīties no šāviņiem, mainot kursu, kuģis nevarēja.

Fašistu kungi slikti šauj! — ar nicināšanu teica vecais An- dersons, acīm zibsnījot zem biezām uzacīm.

— Tā ir gan, — kapteinis bija ar viņu vienis prātis.

Leitnants Herdžets klusēja. Viņš zināja, vienīgais no visiem zināja, ka divi kliperam tēmētie šāvieni nebija kļūdīšanās. Viens mērķi nesasniedza, otrs pāršāva pāri — tas bija parastais artilērijas apjommērs, pēc kura nāca tiešs trāpījums … Tūlīt, ja tikai spēcīgā viļņošana netraucēs piešāvienu, uz «Katijas Sarkes» nokritīs divi šāviņi, katrs tonnu smags… Herdžets viegli pasmaidīja, nodomājis, ka kliperis līdzinās olas čaumalai zem tvaika vesera. Lūk, tūlīt no skaidrām debesīm, cauri sāļajam vējam, šis pats veseris gāzīsies kuģim virsū ar sitienu, kas iznīcinās visu. Un tās būs beigas…

«Katija Sarke» — lepnais, bezpalīdzīgais gulbis, — jaunais leitnants domāja. — Kuģis, kas radīts drošai cīņai ar okeānu, bet ne ar bruņotu briesmoni… C«k skaists ir kliperis šai savā pēdējā trauksme, kā augstas krūtis nesdams tīrās, baltās buras …. Pēdējais, bet jau nevajadzīgais un nāvei nolemtais buru flotes zelta gadsimta liecinieks… Ak, ja viņš, Herdžets, patlaban būtu tur, kur viņam vajadzēja būt, — sava līnijkuģa tornī… Viņš atbildētu uz uguni ar uguni…»

Leitnanta domas pārtrūka. Grūdiens, apdullinošs trieciens, ko pavadīja uzliesmojošs zibens… Zaudēdams samaņu, jūrnieks cieši ieķērās kaut kam, visiem spēkiem turēdamies pretī ūdens spiedienam, kas gāzās uz klāja. Kapteinis Efinghems neredzēja daudz vairāk kā viņa palīgs. Kaut kas uzliesmoja, okeāns izslējās kā kalns pie kuģa labās malas, klājs kļuva slīps. Briesmīgais sprādziens kapteinim uz brīdi laupīja samaņu. Viņš neskaidri dzirdēja plīstošu buru audekla švirkstoņu …

Bet, lūk, ūdens atplūda nost, un kapteinis atjēdzies ieraudzīja chaosu un briesmīgu sagrāvumu. Klājs bija piegāzts ar koka gabaliem, samudžinātām tauvām, blokiem un buru audekla kaudzi. Viens no stūres vīriem un Andersons nekustīgi gulēja uz ūdens pārplūdinātiem režģiem. Herdžets un otrs stūres vīrs, bāli aiz piepūles, centās noturēt stūri un iztaisnot kuģi. Pa leitnanta seju tecēja asinis un pilēja uz stūres rata. Košļādams lūpas aiz bezspēcīgām dusmām, Efinghems pievienojās stūres vīru pūlēm, un kliperis beidzot uzņēma agrāko kursu.

Pa to laiku bija piecēlušies stūrmanis un otrs stūres vīrs neievainoti, tikai stipri apdullināti no sprādziena vai stores tī- tuvja belziena.

Tuvāk apskatoties, bojājumi uz kuģa izrādījās apbrīnojami mazi. Nogāzusies grotmasta steņģe, šāviņa šķembas tikko bija skārušas kuģi. šāviņš acīm redzot bija iekritis ūdenī pie labās malas, tuvu kuģim, tomēr ne- tik tuvu, lai to sadragatu. Vācieši tomēr bija kļūdījušies, un nāves veseris, pacelts pār kuģi, atkal bija nokritis garām. «Katiju Sarki» bija ķērušas tikai divas milzīgas šķembas. To nāves nesēju ceļu iezīmēja dziļi atvērtas brūces — sašķelts koks un salauzta, saliekta dzelzs. Viena šķemba bija izārdījusi grīduma[109] augšējo daļu aiz tiltiņa, otra izrāvusi uzmali pie fokmasta vantīm. Visumā kliperis bija vesels un turpināja savu skrējienu. Un neviens no cilvēkiem nebija nopietni cietis, — tikai leitnantu un divus matrožus ievainojuši koka gabali. Bet kapteinis skaidri apzinājās savu bezpalīdzību un kuģa nolemtību nāvei. Kapteiņa sirdi sažņaudza asas, smeldzīgas sāpes… Viņa rokā bija piecdesmit divas cilvēku dzīvības, bet ko varēja darīt šī? rokas, vienkāršas cilvēka rokas, cīņā ar nāves veseri, kas karājās pār kuģi? Kapteinis vilcinājās. Vai viņam tiesības turpināt cīņu bez cerībām uz sekmēm? Viegls pieskāriens pie rokas kapteini atrāva no bēdīgajām pārdomām. Vecais stūrmanis, kas pēc kontūzijas ar pūlēm turējās kājās, ar roku norādīja uz kuģa pakaļgalu. Miglas siena, ko džina pārmainījies vējš, virzījās kliperim tuvāk. Un kapteiņa sirdī atkal uzausa cerība.

Miglas svītras, vēl vieglas un caurspīdīgas, sāka stiepties līnijkuģa un klipera starpā.

— Turieties, draugi! — Efinghems uzsauca. — Vēl dažas minūtes, un būs izredzes uz glābiņu!

Bet arī bez šiem vārdiem ikviens saprata, ka miglas autā, kas virzījās tuvāk, slēpās glābiņš. Pagāja divas minūtes. Līnijkuģis vilcinājās ar nākošo šāvienu. Lūk, miglas valgā elpa pieskārās Efinghema satvīkušajai sejai. Līnijkuģa apveidi izplūda miglainajā mijkrēslī. Piepeši austrumos uzliesmoja, izliekdamies pār jūru, zaļi zeltains ugunsloks. Sekunde, kad iekšienē kļūst salti un tukši un kāju pirksti salīgi savelkas, — un ūdens stabi uzšāvās pa labi un pa kreisi klipera priekšā, kura priekšgalu pasvieda augšup. Sprādzienu dārdiens saplūda ar leitnanta Herdžeta «urā» kliedzienu, ko uztvēra matroži.

—   Viss, kapteini Vairāk viņi nešaus, — jau tā izšāvuši par tādu sumu, ka varētu uzbūvēt jaunu «Katiju Sarki».

Padebešu migla nokarājās pār kliperi. Vēl minūte, un migla blīvā mākonī apņēma kuģi, atdalīdama to ar necaurredzamu sienu no briesmoņa, kas traucās uz austrumiem. Likās, pats okeāns, sašutis par neaizsargāta kuģa slepkavošanu, pamājis ar plato spārnu un aizsedzis to no vāciešu ļaunajām acīm.

Uz klipera viss atdzīvojās, sakustējās. Skaļi ieskanējās balsis. Matroži ātri novāca drumslu kaudzi, sāka labot takelažas bojājumus. «Katija Sarke» nesās uz rietumiem, cenzdamās iespējami ātri palielināt attālumu starp sevi un līnijkuģi un aiziet dziļāk miglā …

Aizpīpējis, kapteinis Efinghems sajuta milzīgu nogurumu. Viņš dziļi nopūtās un teica, vērsdamies pie saviem palīgiem:

—   Nudien, nekad es neesmu bijis, un arī visi mēs, protams, ieskaitot «Katiju», neesam tik dziļi iegājuši nāves vārtos… Es pats vēlāk neticēšu, ka biju spējīgs uz tādu joku… Ja vējš nebūtu grozījies, mums visiem būtu beigas…

—  Kas te vēja grozīšanās! — Herdžets runāja pretī, cenzdamies uzmanīgi nokasīt no sejas sakaltušās asinis. — Ja vācieši nebūtu mums notraukuši steņģi un tādēji nepalēninājuši mūsu ātrumu, ar pēdējo šāvienu viss butu pagalam. Ja «Katija» būtu gājusi ar agrāko ātrumu, tad šāviņš būtu to tieši ķēris…

Īsā apspriedē kapteinis nolēma novirzīties uz austrumiem, taisni uz Amerikas krastiem, lai ātrāk iekļūtu Savienoto valstu ūdeņos. Ja vācu līnijkuģis sastapās ar «Katiju Sarki» netālu no Dakaras, tad acīm redzot tas ielauzies Atlantijas okeānā ar nolūku operēt šai rajonā.

—   Es patlaban gribu tikai vienu, - leitnants Herdžets teica:

—   ātrāk tikt uz Frisko, pareizāk, uz Sandiego.

—   Jā, es jums šai lietā palīdzēšu, — kapteinis atbildēja.

—    Mēs dosimies uz Sandiego. Es gribu aizvest mūsu jauko kliperi uz Frisko pilnīgi veselu. Sandiego mēs ātri izdarīsim remontu, tur man daudz draugu, bet jūs tūlīt nokļūsit uz savu kuģi. Es neesmu karavīrs un nezinu, vai man būs jākaro. Bet katrā gadījumā man no šīs dienas ir jauns, skaidrs dzīves mērķis — strādāt, lai pavirzītu tuvāk uzvaru pār nekaunīgu un nežēlīgu varu …

—   Jūsu roku, kaptein, — leitnants teica.

Andersons, kas līdz šim bija klusējis, iznāca priekšā.

—   Bet es jums paspiedīšu roku, kaptein, par šodienējo.

—   Jūs sakāt, ka esat miera cilvēks, bet šodien jūs rīkojāties kā īsts jūrnieks .un kā uzticams savas dzimtenes dēls. Es esmu jau vecs un turklāt mazs cilvēciņš, bet es redzu un ceru, ka noziegums, ko uzsākuši fašistu neģēļi, tiks pārtraukts, un mēs ar viņiem pilnīgi izrēķināsimies.

Nakts pagāja mierīgi. Un atkal sāka ritēt netraucētas braukšanas dienas. Bet jūrnieki vairs nevarēja atgriezties pie agrākās izjūtas, kad viņi pilnīgi un priecīgi bija saplūduši ar jūru un brīvību. Jaunā gadsimta dzelzsroka bija tos reizi satvērusi aiz rīkles, un šo sajūtu nevarēja aizmirst. Pārdzīvotās bezspēcīgā niknuma un sirdsāpju minūtes katrā dvēselē bija atstājušas neizdzēšamas pēdas, spilgti atgādinādamas, ka nav iespējams aiziet no laika, kurā tu dzīvo.

Un, lūk, drīz vien piepildījās kapteiņa Efinghema sapnis. «Katija Sarke», saglabāta pasaulei, karstā, saulainā dienā bez velkoņa izgaja cauri Zelta Vārtiem, izplētuši visas buras, uzvilkusi bezanā zvaigžņoto karogu. No abām jūras šauruma pusēm, no Pointa un Beinera fortiem dārdēja lielgabalu šāvieni. Tie sveicināja cilvēka gribu, vērstu uz to, lai saglabātu vislabāko pasaulē un dzīvē, — to ievērojamo cildenas dvēseles īpašību, kas dod iespēju iet pa dzīvi skaidrām acīm un drosmīgi' cīnīties ar tumšajiem spēkiem par brīvību.

—   Lūk, viss, ko es zinu par «Katiju Sarki», draugi…

1 Piala — plata porcelānā tase bez osas.

1 Klivažs — dažāda lieluma iezim cauri ejošu plaisu sistēma.

8 Slāņu galvas — to slīpo slāņu malas, ko nošķeļ krauja vai vispār kāda plāksne.

1 Plato — augstiene ar plakanu «galda» virsu.

i Amnunači — tungusu valodā, tīra vieta.

8 Eluvialais slānis — atradne, kas izveidojusies uz vietas, bez iežu sairuma produktu sanešanas vai pārvirzīšanas.

4 Baltais Rags

1 Saksauls — ļoti īpatns koks bez lapām, aug tuksnešainās smiltis.

S Baltais Rags

1 Kvarciti — blīvi ieži, kas sastāv pa lielākai daļai no kvarca graudiem.

6 Baltais Rags

7 Baltais Rags

8 Baltais Rags

3 Hidrofoni — jutīgi zemūdens telefoni.

1 Stringers — tērauda gareniskā sija, kas piešķir kuģa stāvam stingrumu.

2 Spires — visas koka un tērauda da|as, kas nes buras. Šeit domātas rāju kustīgās da|as.

1 Pēda — mastkoka pamats.

1 Fokmasts un bezanmasts — jebkura kuģa pats priekšējais un pats pakaļējais masts.

2 Bezanbomis — apakšējais vislielākais, līmeniskais mastu koks.

3 Gafele — augšējais līmeniskais koks pie šratburām.

6 Marsburas — buras, kas atrodas uz masta tieši virs pašām lielajām jieb galvenajām burām.

8 Rājas brasēt — grozīt rājas līmeniskā plāksnē ar brasu palīdzību.

5 Ārējais klīvers — šratbura, kas novietota pašā bugsprita galā, priekšā un visaugstāk par citiem klīveriem.

7 Apbūra — vētras šratbura uz bezanstagas.

5 Gītauvas, topenanti un joltauvas — gītauvas un joltauvas — tauvas buru novilkšanai, topenantiem ir arī cits uzdevums — turēt rājas horizontālā līmenī.

3 Augšējā marsbura — trešā bura no apakšas.

5 Bezans — šeit pakaļējā masta apakšējā bura.

6 Cieši sarēvēt — līdz pēdējai robežai samazināt buras laukumu.

8 Rēves ceiliņi — tauvas, kas sastiprina buras rēves.

1 Kvaters — virsbūve kuģa pakaļējās daļas sākumā.

1 «Feiri Dregn» — «Ugunspūķis».

2 «Laitning» — «Zibens».

1 Bardunas — velki, kas pietur kuģa mastu no pakaļpuses.

1 Barkentina — trīsmastu kuģis, kuram uz priekšējā masta rājburas, bet uz citiem šratburas.

1 Frakts — kuģa noīrēšana kravas pārvadāšanai.

1 Reideris — kara kuģis, kas darbojas atsevišķi, tālu nost no bāzēm.

1 Skefbura — paii augšējā kuģa bura (uz grotrnasta).

[1] cijs — garš, čemos augošs stiebraugs Vidusazijas stepēs.

[2] semširs — zobens.

[3] kasiterits — alvas okskjs, smags, ciets metāls, vienīgā rāda, no kuras iegūst alvu.

[3] Diorits — granitam radniecisks tumšāks akmens iezis.

[4] horizontales — līnijas uz kartes, kas savieno vienāda augstuma punktus.

[5] tektonisks — tektonika — ģeoloģijas nozare, kas nodarbojas ar zemes garozas pētīšanu.

[5] Planšete — kādas kartes daļa.

[5] Baltais Rags

[5] Vērša gads — musulmaņu saules gadam ir divpadsmit mēnešu cikls, kurā knlrs gads saucas dzīvnieka vārdā. Pirmais gads — peles gads, otrs — vērša guds, trešais — tīģera gads utt.

[6] džete — senāk tā saucās lieli laupītāju bari vai ciltis

[7] pegmatits — savā sastāvā tāds pats kā granits, bet rupjāk kristalizēts. Tas ir dzīslu iezis, kas izkausēts bagāts gāzēm nn piepilda plaisas.

[8] muskovits — baltā vizla.

1    Topazs — caurspidīgs pusdārgakmens.

[9] turmalins — pusdārgakmens. mēdz būt vairākos veidos. Bieži sastopami

starainie kristālu sakopojumi («saules»).

[11] slāņu intruzija — izkausētās lavas ielaušanās noguluma slāņu starpā. Pēc atdzišanas pats izvirduma iezis nogulstas slāņveidā.

[12] smagā pētniecība — atradnes sīka izpētīšana ar urbšanas un kalnrakšanas darbiem.

[13] kimberlits — blīvs, tufveidlgs iezis no ulfrapamatu grupas, t. i., ar mazu kvarca un palielinātu dzelzs un magnija saturu.

[14] grikvaits, grikvaita jozis — granita un olivina (eklogits) sajaukuma iezis no ļoti dziļām zemes garozas zonām.

[15] olivins, chromdiopsids un distens — mineraļi, kas veido dziļumu pamatiežu slāņus.

[16] Ģeofiziķis — zinātnieks, kas pētī zemes fizisko stāvokli.

[17] ar smagumspēku domāts zemes pievilkšanas spēks.

' Stikrafa aparats — svārstekja aparats vismazāko smagumspēka svārstību izmērīšanai.

[18] Palma — ass uzšķēržamais duncis ar garu spalu.

[19] Diabazs — izvirdis sens dzijuma iezis, analoģisks bazalta lavām.

1 lntruzija — izkausēto iežu (magmas) iesūkšanās plaisās, tukšumos vai slāņu starpā atsevišķās zemes garozas vietās.

[20] Šurfs — akas veidīga pētīšanas ierīce.

[21] pamatiezis — cietais pamats zem irdeniem, jauniem sanesumiem.

[22] Oktaedri — kristāliskā forma, astoņplāksnis.

[23] repers — augsta signālā vai pazīšanas zime.

[24] rombododekaedrs — divpadsmit plāksnis, kam katra plāksne rombveidīga.

[25] borts — dimanta veids, kas rodas no mikroskopiski sīku kristālu saaugšanas kopā.

[26] lauks — ar to še saprotama liela plaiiba. ko aizņem sadrupušo iežu bluķi, pilnīgi bez augiem. Bieži sastopams Sibirijā uz kalnu nogāzēm vai galotnēm.

[27] aizsprosts — pavasara palos sanestu koku sagāzums, kas aizsprosto upes gultni.

[28] Ižica — pēdējais burts krievu alfabētā.

[29] kvadrants — aploces ceturtdaļa.

[30] galaktika — milzīgs riteņveidīgs zvaigžņu kopojums, kurā atrodas mūsu saules sistēma. Tā redzamā robeža ir Piena ceļš.

[31] kufas raksts — arabu raksta veids. atšķirīgs ar paplašinātiem, kvadrātiskiem, cieši citu ar citu savienoto burtu apveidiem.'

[32] opāls — sacietējis krama skābes receklis — kvarcs ar ūdens saturu.

s Kalcedons — līdzīgs opalam, bet ir kvarca latentās kristalizacijas pasuga

[34] radioaktivitate — kaut kāda elementa atomu spēja sadalīties mazās, sīkās daļiņās, kas sastāda atomu. Visasāk izpaužas rādijā.

[35] radija emanacija — rādijs sadalīdamies pamazām pāriet dažādos paveidos, kas citi no cita atšķiras ar fizikoķimiskām īpašībām. Radija emanacija — viens no tādiem paveidiem — gazveidlga.

[36] paleontologs — zinātnieks, kas pēti izmirušus (izrakteņu) dzīvniekus.

[37] tuksneša iedegums — spoža, melna garoziņa, ar kādu pārklājas tuksneša virsā ilgi stāvošie akmeņi, pat ķieģeļi.

[38] dinozauri — tulkojums no grieķu valodas — «briesmīgās ķirzakas». Ļoti dažāda pa lielākai daļai lielu abinieku grupa, kas apdzīvojusi zemi mezozois- kajā erā.

[39] sellaka — indiešu sveķi, pēc izšķīdināšanas spirtā dod izturīgu laku.

[40] tiranozaurs — tulkojumā no grieķu valodas «zvīņaiou valdnieks», pats lielākais no visiem plēsīgiem dinozauriem.

[41] bromsudraba plates — fotogrāfiskās plates pārklāj ar bromsudraba kārtu; bromsudrabu sadala gaisma.

[41] Fokuss — staru krustošanas punkts, ko dabū, nostādot fotoaparatu visskaidrākā attēla iegūšanai.

a Spektrs — gaismas sastāvs no dažādu krāsu stariem.

[42] kodachroms, difakolors — krāsu fotogrāfijās plašu tipi un fabriku markas.

" krīta periods — laikmets zemes vēsturē, mezozoiskās eras beigu posms.

[43] Papiidkrāsas — ir tikai trīs pamatkrāsas: sarkana, zila un dzeltena. Papildkrāsu iegūst, sajaucot divas citas pamatkrāsas. Tā sarkanajai papild- krāsa būs zils .+ sarkans = zaļš; dzeltenai zils + sarkans = violets utt.

[43] Gaismjutīgs objektivs — fotoobjektivs ātruzņēmurniem, kas laiž cauri daudz gaismas. Platleņķa objektivs — objektivs, kas no tuva atstatuma aptver lielu laukumu.

[44] silurija — periods zemes vēsturē apmēram pirms četrsimt miljoniem gadu.

[45] magnija spuldze — spuldze, kurā sadedzina rrtetaiisko magniju.

[46] kasete — kastīte ar izvelkamu sienu, kurā ieliek foto plati vai filmu.

[47] fotoelements — ierīce, kura, gaismai iedarbojoties, rodas elektriska strāva.

[48] akmeņogļu periods — zemes vēsturē apmēram pirms 350 miljonu gadu.

[49] bitums — darvveidiga viela, parasti atliekas no ogļu vai naftas sausās destilācijas.

[49] Bumbulielgabals — V veidīgs lielgabals šaušanai ar dziļumbumbām.

[50] dziļumbumbas — bumbas zemūdeņu apšaudīšanai, kas sprāgst no ūdens- apiediena, tās nogremdējot zināmā dzi|umā.

[51] peilējums — ar kompasa vai kāda cita' aparata palīdzību noteikts virziens.

[52] teleobjektivs — fotoobjektivs uzņēmumiem no lieliem atstatumiem.

[52] Okeanogrāfs — zinātnieks, kas nodarbojas ar jūras pētīšanu.

[53] batisfera — bumbveidīgs aparats, ar ko nolaižas dziļi ūdenī.

[54] echolots — aparats, kas noteic dziļumu ar skaņas palīdzību.

[55] reljefs — jūras dibena virsas forma.

[56] polinezieŠi — klusā okeana salu iedzimtie.

[57] dziļuma diapozons — augšējā un apakšējā dziļuma mērīšanas robežas ar zināma tipa aparata palīdzību.

s Echografs — aparats, kas izzīmē dziļuma līkfti.

[58] Flagspole — masta virsotne ar koka bumbiņu galā.

[59] dvarss — virziens, kas perpendikulārs kuģa kursam (bortam).

[60] ratjera lukturis — speciāls lukturis gaismas signafizacijai.

[61] trals — indikators — trals, apgādāts ar elektrisku aparatu, kas sa jūi dzelzi (kā mīnu meklētājs).

[62] umformers — elektromotors un dinamo apvienojums.

a Neona spuldzes — spuldzes, pildītas ar neona gāzi.

[64] nonijs — skrūve, kas precizē nostatljumu.

[65] fatoms — sešpēdu jūras ass. To lielo dzijuma mērīšanai.

8 polarizēts izstarojums — ikkatrs izstarojums,. kura virzītā svārstīša- Dās notiek tikai vienā plāksnē.

[67] relikts — atliekas.

[68] jezuīti — katoliskā jēzus ordeņa muki, kas pagātne bija spēcīga, reakcionārā politiska organizacija.

[69] fuzelažs — lidmašinas korpuss.

" dirals — diralaluminijs, ļoti viegls un ciets kausējums.

[71] turņi — grozāmie tornīši lidmašīnām un lielgabaliem.

[72] hirokompass — pareizak, hiropuskompass — kompass, kurā magneta uzdevumu veic vilciņš, kas griežas.

[73] opaliscēt — laistīties dažādās krāsās.

[74] vaigu kauli — vietas, kur kuģa dibens, kjūdarns apaļš, pāriet kuģa malā.

[75] priekšvadnis — kuģa degundaļas priekšējā mala.

* kuģa spogulis — kuģa pakaļdaļas iedobe.

[77] andrs — kuģa pakaļgals.

[78] recess un tunelis — ūdeni necaurlaidoša starpsiena un caurule, kuram cauri iet skrūvsvārpsta, kas griež kuģa dzinējskrūvi.

[79] dreifs — šeit lietots aiznešanas nozīmē.

[80] noteku caurule — kuģa paka(malā izgriezts caurums, kur satek ūdens no klāja.

[81] achterpīķis — kuģa pats pakaļējais, ūdeni necaurlaidošais gals.

[82] fjords — šaurs, ļoti garš un dziļš līcis.

[83] bugsprits — greiza splre kuģa priekšgalā.

[84] brigantina — divmastu kuģis, kam priekšējais masts ar rājburu, bet pakaļējais ar šratburu.

[85] marsīala un bramīala — tauvas marsrāju un bramrāju uzvilkšanai.

[86] pūtā — buras stāvoklis, kad tās plāksne paralēla vēja virzienam un tā nestrādā.

[87] bakstaga — vējš, kas pūš iešķērsām no sāniem un no muguras.

[88] novirzība — kuģa spējas novirzīties pa v§jam (atliekties ar priekšgalu vēja virzienā).

[89] salings — platformiņa dažādos masta līmeņos.

[90] masta cepures — dzelzs gabali ar caurumiem, kas sasaista steņģes ar mastu un citu ar citu.

8 Klampja plankas — brusas uz kuģa malām vai klāja, kur piestiprina tauvu galus.

[92] pertes — platas auklu cilpas, piekārtas zem rājām.

[93] foks — šeit pati apakšējā un vislielākā priekšējā bura.

[94] stagas — stipras tauvas, kas neļauj mastiem krist atpakaļ.

[95] bezangaftopbura — pakaļējā masta augšējā slīpā bura.

[96] priekšstagbura — priekšējā masta slīpā bura, kas atrodas aiz klīveriem.

[97] stūres taļas — Stūres vilkšana, ko izdara ar bloka sistēmas palīdzību.

[98] rēves taļas — tauvas, kas savelk buras.

— briga — divmastu kuģis ai rājburām.

[100] «flajing klaud» — «Lidojošais mākonis».

[101] Šoneris — kuģis, kam tikai slīpas buras. 214

[102] barka —- kuģis ar rājburu aptakelējumu, kuram pakaļējais masts «sausais bezans».

[103] sausais bezans — pakaļējais masts, kam ir tikai šratburas.

[104] kalsiņš — sija. kas iet pa kuģa dibenu, augšup brangām.

[105] lēburas — papildu rājburas, ko liek pamatburām sānos.

1 Stagburas — papildu slīpās štratburas, ko liek mastu starpā.

[107] bautēt — kuģa pagrieziens vai, pareizi sakot, pāreja no vienas galses uz otru. So pagriezienu izdara ar kuģa priekšgalu pret vēju.

[107] Grotbura — pati apakšējā vidējā masta bura, vislielākā kuģa bura.

[108] bezanburas — pakaļējā (bezana) masta buras.

[109] gr'īdums — virsbūve kuģa pakaļgala.

Content

Jefremovs Ivans Baltais rags

BALTAIS RAGS

DIMANTU BEDRE

NURI-Deštas observatorija

PAGĀTNES ĒNA

FAKAOFO ATOLS

VARAVĪKSNES STRAUMJU LICIS

PĒDĒJA MARSBURA

«KATIJA SARKE»