Jefremovs Ivans

Oikumenas malā

IVANS JEFREMOVS

OIKUMENAS MALĀ

PROLOGS

Spirgts rudens vējš pūta pāri Ņevas ņirbošajam plašumam. Petropavlovskas cietokšņa asā smaile saulainās dienas mirdzumā izskatījās kā zelta stars, kas ieurbies debess augstajā zilgmē. Zem tās graciozi savu plato, vareno muguru lieca Pils tilts. Viļņi līgodamies un mirdzēdami ritmiski šļakstēja pret krastmalas gaišā granita kāpnēm.

Jauns jūrnieks, kas sēdēja uz sola, paskatījās pulkstenī, strauji piecēlās un ātri aizgāja pa krastmalu garām Admiralitātei. Dzeltenie mūri viegli slēja augšup rudens dzidrajā gaisā savu balto kolonu vainagu.

Automašīnas līgani trauca pa nopulēto asfaltu, un to mirdzošajos logu stiklos un krāsaino korpusu lakotajos sānos zibsnīja liesmojoši saules staru kūļi.

Jaunais cilvēks ātri gāja pa krastmalu, nepievērsdams uzmanību svētdienīgajai drūzmai, kas bija visapkārt. Viņš soļoja droši un viegli. Jauneklim kļuva karsti, viņš atgrūda pakausī savu jūrnieka cepuri. Sliedēm griezīgi džinkstot, tramvaji vilkās pāri tiltam. Jaunais jūrnieks šķērsoja dārziņu ar apstādījumiem, kas lāsmoja rudens purpurā, pagāja garām lielajam laukumiņam un uz mirkli apstājās pie ieejas, kur pulēta granita milži balstīja masivu balkonu virs nedaudz izliektā trotuārā. Vācu bumbu ierautās, bet nu jau sadziedētās rētas vēl bijā redzamas abu granita figuru varenajos stāvos. Jauneklis iegāja pa smagajām durvīm, novilka melno šineli un steigšus devās uz platajām balta marmora kāpnēm, kas no pustumšā vestibila sliecās pretim gaišai kolonādei, ko gar malām ietvēra daudzas marmora statujas.

Priecīgi smaidīdama, viņam pretim nāca slaida meitene. Viņas vērīgās, viena no otras patāli stāvošās, pelēkās acis kļuva it kā tumšākās un siltākas. Mazliet apmulsis, jūrnieks paskatījās meitenē. Iedama viņa ielika garderobes numuru atvērtajā somiņā, — tātad viņš nav nokavējies. Jauneklis atplauka un droši uzaicināja meiteni iesākt apskati no apakšstāva, no senlietu novietnes.

Izspiedušies cauri apmeklētāju pūlim, jauneklis un meitene nonāca starp kolonām, uz kurām balstījās ar spilgtām krāsām izgleznoti griesti. Viņi izgāja cauri vairākām lielām zālēm. Pēc saplaisājušām vāzēm un plāksnēm ar nesaprotamajiem uzrakstiem, pēc senās Ēģiptes drūmajām, melnajām statujām, sarko- fagiem, mūmijām un visiem citiem apbedīšanas atribūtiem, kas zem apakšstāva krēslaino zāļu velvēm izskatījās vēl drūmāki, gribējās spilgtu krāsu un saules. Jauneklis un meitene steidzās augšējos stāvos. Viņi ātri izgāja cauri vēl divām istabām un devās uz blakus kāpnēm, kas no nelielas telpas ar šauriem logiem, caur kuriem bija saredzama bālgana debess, veda uz augšējām zālēm. Starp baltām kolonām bija novietotas vairākas astoņšķautnainas koniskas vitrinas — antikās mākslas sīkie izstrādājumi, kas te bija redzami, nesaistīja garāmgājēju uzmanību.

Pēkšņi trešajā vitrinā meitenes acu priekšā iznira brīnišķīgas zilgani zaļas krāsas plankums, tik spilgts, ka likās, it kā tas pats izstarotu gaismu. Meitene pieveda savu pavadoni pie vitrinas. Uz sidrabpelēka samta ieslīpi bija piestiprināts plakans akmens ar ieapaļām malām. Tas bija ārkārtīgi tīrs un dzidrs, tā mirdzošā zilgani zaļā krāsa bija pārsteidzoši priecīga, gaiša un dziļa, ar siltu dzidra vīna nokrāsu. Uz gludās, acīm redzot ar cilvēka roku nopulētās virsējās fasetes skaidri izcēlās mazā pirkstiņa lielumā izgrieztas cilvēku figūras.

Akmens krasa, mirdzums un starojošais dzidrums krasi izcēlās zāles drūmajā stingrumā un rudens debess bālganā atspulgā.

Meitene dzirdēja sava pavadoņa skaļo nopūtu, redzēja viņa atmiņās aizplīvuroto skatienu.

— Tāda mēdz būt jūra dienvicfos skaidrā laikā ap pusdienu, — lēni ierunājās jaunais jūrnieks. Viņa vārdos ieskanējās aculiecinieka stingrā pārliecība.

—   Es to neesmu redzējusi, — meitene atsaucās, — tikai jūtu šajā akmenī tādu kā dziļumu, gaišumu vai prieku, nevaru pateikt, ko īsti… Kun gan atrod tādus akmeņus?

Nedz kopējais uzraksts, kas ar lieliem burtiem bija uzrakstīts uz četrām vitrinām: «Antu apbedīšana VII gadsimtā, Vidus Pie- dņepra, Rosās upe», nedz niecīgā etiķete pašā vitrinā: «Grebeņe- cas kurgāns, sena ģints svētnīca», nedeva jaunajiem cilvēkiem nekādu skaidrību. Nesaprotami bija arī priekšmeti, kas atradās visapkārt brīnišķīgajam akmenim: līdz nepazīšanai rūsas saēsti aplauzti dunču un pīķu gali, lēzeni biķeri, nezkādi trapezveida karuļi no apsūbējušas bronzas un sudraba.

—   Tie ir izrakti Kijevas apgabalā,— prātoja jauneklis,— bet es neesmu dzirdējis, ka tur vai kādā citā vietā Ukrainā būtu izrakti šādi akmeņi … Kam gan varētu pajautāt? — jauneklis pārlaida acis pār plašo zāli.

Tuvumā kā par spīti nebija neviena ekskursiju vadītāja, stūrī pie kāpnēm sēdēja vienīgi sieviņa — sargs.

No augšas bija dzirdami soļi, pa kāpnēm nāca lejā gara auguma cilvēks, tērpies rūpīgi izgludinātā melnā uzvalkā. No tā, ka sieviņa piecēlās no krēsla un godbijīgi ar viņu sasveicinājās, meitene tūliņ noprata, ka šis cilvēks te ir kāds priekšnieks. Viņa klusi piebikstīja savam pavadonim, bet tas jau gāja pretim ienācējam un, pieņēmis kareivīgu stāju, ierunājās:

—   Vai drīkstu jautāt?

—   Drīkstat. Ko vēlaties? — teica zinātnieks, un viņa rāmās acis tuvredzīgi piemiedzās, vērojot jauniešus.

Jauneklis paskaidroja, kas viņus tieši interesē. Zinātnieks pasmaidīja.

—   Jūs gan saprotat, kas ir labs, jaunais cilvēk! — viņš atzinīgi iesaucās. — Jūs esat uzdūries vienai no interesantākajām lietām mūsu muzejā! Vai vērīgi ieskatījāties atveidojumā uz akmens? Nē? Pārāk sīki? Bet kāpēc gan šeit ir šī ierīce? Skatieties! — Zinātnieks satvēra koka rāmi, kas bija piestiprināts vitrinas augšējai malai, un nolaida to uz leju. Tieši pretim akmenim novietojās liels palielināmais stikls. Noklakšķēja elektriskais slēdzis, spilgta gaisma nolija pār akmeni. Vēl vairāk ieinteresēti, jaunieši palūkojās cauri stiklam. Akmenī iegrieztās figūras palielinātas kļuva pilnas dzīvības. Dzidrās zilgani zaļās plāksnītes vienā malā ar ļoti smalkām un skopām līnijām bija izveidota kailas meitenes figūra, kurai labā roka'bija pacelta pie vaiga. Biezo, cirtaino matu sprogas krita uz reljefi iezīmētā, ieapaļā pleca. Sevišķi rūpīgi izveidotā seja lepnā pagriezienā it kā izstaroja uz priekšu savu skaistumu.

Visu pārējo akmens virsmas daļu aizņēma triju apkampušos vīriešu figūras, kas bija izveidotas ar vēl lielāku meistarību nekā meitenes tēls.

Staltie, muskuļainie ķermeņi bija sastinguši kustības momentā. Ķermeņu pagriezieni bija spēcīgi, krasi un tajā pašā laikā daiļi apvaldīti. Pašā centrā spēcīgs cilvēks, garāks par abiem malējiem, plaši uzlicis rokas uz viņu pleciem. Abi blakus stāvošie, bruņoti ar šķēpiem, bija vērīgi pieliekuši galvas. Viņu pozā bija spēcīgu karavīru saspringtā uzmanība, kas, pārliecināti par savu spēku, gatavi atsist jebkuru ienaidnieku.

Trīs mazās figūriņas bija veidotas ar lielu meistarību. Ideja — brālība, draudzība un kopēja cīņa — tajās bija izteikta ar neparastu spēku.

Dzidrā un gaišā akmens burvīgums, akmens, kas noderēja reizē par fonu un materialu, pastiprināja šī mākslas darba skaistumu. Siltā, valganā atblāzma, kas likās starojam it kā no akmens vēsā dzidruma dziļumiem, piešķīra triju apkampušos cilvēku ķermeņiem saules gaismas zeltaino līksmi…

Zem figūrām un uz apakšējās malas līdzenās šķautnes varēja saskatīt nevienādi un steigā ieskrāpētas nesaprotamas zīmes.

— Vai pietiks skatīties? Redzu, ka jūs tas aizgrābis! — Zinātnieka balss lika nodrebēt abiem jauniešiem. — Labi. Vai gribat, lai drusku pastāstu par akmeni? Šis akmens — viena no mīklām, kādas mums dažkārt gadās senatnes vēsturiskajos dokumentos. Kur slēpjas šī mīkla? Klausieties pēc kārtas. Šis ir berils[1], ne visai rets minerāls. Bet šādi zilgani zaļi un tik dzidri berili ir ārkārtīgi reti. Tie sastopami vienīgi Āfrikas dienvidos. Tas pirmkārt. Tālāk — akmenī ir izgriezta gemma, — līdzīgas lietas labprāt darināja sengrieķu mākslas uzplaukuma laikā Heladā. Bet berils ir ļoti ciets akmens. Lai tajā ar tādu precizitāti izgrieztu tēlus, jāgriež tikai ar dimantiem, — heleņu meistariem to nebija. Tas otrkārt. Tālāk, — no trim vīriešu figūrām vidējā neapšaubāmi attēlo nēģeri, tā, kas pa labi — helēni, bet pa kreisi — kādu cilvēku no citām Vidusjūras tautām: varbūt kretieti vai etrusku. Un, pēdīgi, pēc cilvēku ķermeņu attēlošanas technikas gemmai vajadzētu attiekties uz Heladas uzplaukuma periodu. Bet reizē ar to daudz īpatnību norāda uz nesalīdzināmi senāku laiku. Es jau nemaz nerunāju par to, ka šeit attēlotie šķēpi ir pavisam īpatnējas formas, kādu nav bijis nedz Heladā, nedz Ēģiptē… Vesela virkne pretrunīgu, nesavienojamu norādījumu … bet gemma taču eksistē, lūk, viņa .. .

Zinātnieks brīdi klusēja, tad turpināja tikpat saraustīti.

—   Ir vēl daudz vēsturisku mīklu. Visas tās runā vienu: maz, pārāk maz mēs zinām. Slikti iztēlojamies dzīvi senatnē. Piemēram, šeit mums zelta noliktavā starp skitu izstrādājumiem ir kāda zelta sprādze. Tai ir divi tūkstoši sešsimt gadu, un uz tās ar lielu precizitāti attēlots izrakumos sastopamais zobenzobu tiģeris.[2] Tā. Bet paleontologi jums teiks, ka šis tiģeris ir izmiris pirms trīssimt tūkstoš gadiem … lūk! … Ēģiptiešu piramidās jūs redzēsiet freskas, kur ar pārsteidzošu precizitāti uzzīmētas visas zvēru sugas, kas Ēģiptē bijušas. Starp tiem nezināms kolosālu apmēru zvērs, līdzīgs milzīgai hiēnai, — tāds nav zināms nedz Ēģiptē, nedz visā Āfrikā. Vai arī Kairas muzejā ir meitenes statuja, kas •atrasta Achetatona pilsētas drupās Ēģiptē, kura celta XIV gadsimtā pirms mūsu eras, — tā nebūt nav eģiptiete, un darbs nemaz nav eģiptiešu, tā ir it kā gluži no citas pasaules. Mani kole- gas jums tūlīt īsi paskaidros — sti-li-za-ci-ja, — jokodams zinātnieks stiepa garumā šo vārdu. — Bet es vienmēr šādās reizēs atceros kādu gadījumu. Tajās pašās Ēģiptes freskās bieži bija sastopama kāda zivtiņa. Neliela, ne ar ko sevišķu tā neizcēlās. Bet to vienmēr zīmēja ar vēderu uz augšu. Kā tas tā: eģiptieši ir tik precizi gleznotāji, un pēkšņi tik nedabiska zivs? Protams, izskaidroja: šeit bija ir stilizācijā, ir reliģija, dieva Amona kulta ietekmēta. Pilnīgi pārliecinoši, ar to arī apmierinājās. Bet pēc piecpadsmit gadiem noskaidrojās, ka Nilā vēl tagad ir tāda zivtiņa — un pilnīgi pareizi — tā vienmēr peld ar vēderu uz augšu. Pamācoši. Lūk, es atkal esmu aizrunājies, pārāk aizrāvos! Uz redzēšanos, jaunieši, interesējieties par vēstures mīklām. ..

—   Acumirkli… profesor! — iesaucās meitene. — Vai tad tiešām jūs pats tā ir nevarat izskaidrot… šīs lietas ideju… Nu tā, kaut vai priekš sevis. Pasakiet mums… — meitene samulsa.

Zinātnieks pasmaidīja.

—    Ko lai ar jums dara! Tas, ko es jums teikšu, būs vienkārši minējums, ne vairāk. Neapšaubāms ir tikai tas: patiesā māksla atspoguļo dzīvi, pati dzīvo un ceļas jaunos augstumos vienīgi cīņā ar veco. Tajos senajos laikos, kad radīta šī gemma, uzplauka beztiesīgums, apspiestība un verdzība. Lielais vairums cilvēku toreiz dzīvoja nožēlojamu dzīvi. Bet vergi tomēr cīnījās par savu atbrīvošanos. Apspiestie cēla ieročus pret nežēlīgo verdzību. Un, lūk, skatoties uz gemmu, kurā attēloti trīs karavīri, gribas domāt, ka viņu draudzība radusies cīņā par brīvību… Varbūt viņi kopā bēguši no gūsta uz dzimteni… Manuprāt, šī gemma ir vēl viens liecinieks tai senajai bangojošajai cīņai, kuru no mums slēpj gadsimti. Varbūt, ka nezināmais mākslinieks pats ir piedalījies šajā cīņā . .. Un tas citādi arī nemaz nevar būt… Tieši tāpēc viņa mākslas darbs ir tik pilnīgs. Tas, tā sakot, ir atsevišķa epizode cīņā, kur jaunais gūst uzvaru pār veco un kas norisinājusies pagājušo gadsimtu dzīlēs. Šīs liecības, kas nonāk līdz mūsu dienām, sevišķi saista padomju cilvēku uzmanību, cilvēku, kuri cēlušies cīņai pret visu to, kas kavē jaunā augšanu. Visur — dzīvē, zinātnē, mākslā. Lūk, arī jūs abi tūliņ pievērsāt uzmanību šai gemmai.

Meitene un jauneklis atkal piekļāvās stiklam, pārsteigti no stāstījuma straumes. Akmens viņiem likās noslēpumains un nesaprotams.

Dziļa, gaiša un tīra jūras krāsa … virs tās triju cilvēku brālīgi apkampieni. Mirdzošs, spilgts akmens, daiļu ķermeņu zeltītais kailums, kas tik gaiši izceļas šeit, šajā krēslaini stingrajā zālē… Jaunā meitene, pilna dzīvības un sievišķīga burvīguma, stāvēja it kā jūras malā.

Jaunais jūrnieks nopūzdamies atlieca nogurušo muguru. Meitene vēl turpināja skatīties. Skanīgajās ejās iztālēm bija dzirdami soļi un tuvojošos ekskursantu čala. Tad arī meitene atrāvās no stikla. Noklakšķēja elektrības slēdzis, rāmi pacēla, un zilgani zaļais kristais turpināja mirdzēt uz samta.

—   Vai mēs vēl atnāksim šurp? — jautāja jūrnieks.

—   Protams, atnāksim, un ne vienu vien reizi, — atsaucās meitene.

Jauneklis maigi paņēma viņu zem rokas, un viņi domīgi devās augšup pa baltajām kāpnēm.

PIRMĀ NODAĻA SKULPTORA MĀCEKLIS

Plakans akmens tālu iesniedzās jūrā-. Tā, nakts tumsā neredzama, klusi šļakstēja apakšā. Akmens vēl nebija zaudējis dienas siltumu, un jaunekli netraucēja dzestrā vēja brāzieni, kas spraucās starp klintīm.

Jauneklis domīgi skatījās tālē, turp, kur tumsā grima Piena ceļa sidrabotā svītra. Viņš vēroja krītošās zvaigznes. Tās pēkšņi bariem uzliesmoja, it kā ar kvēlojošām adatām iedūrās debesīs un izgaisa aiz horizonta, nodzisdamas kā nokaitētas bultas, iekrītot ūdenī. Atkal debesīs izšāvās ugunīgās bultas un aizlidoja nezināmā tālē, uz pasakainām zemēm, kas atrodas aiz jūras pie pašām Oikumenas[3] robežām.

«Pavaicāšu vectēvam, kur tās krīt,» nolēma jauneklis un tūliņ nodomāja, cik labi būtu lidot cauri debesīm tieši pretim nezināmam mērķim.

Jā, viņš vairs nav jauneklis — vēl dažas dienas, un viņš jau būs karavīra gados. Taču ne jau karavīrs viņš būs, bet kļūs ievērojams mākslinieks, slavens skulptors. No daudziem cilvēkiem viņš atšķiras ar iedzimtām spējām saskatīt dabas daudzveidību, izjust un uzglabāt to savā atmiņā … Tā viņam teica skolotājs — mākslinieks Achenors. Un, patiesi — tur, kur citi vienaldzīgi pagāja garām, viņš apstājās, līdz sirds dzijumiem satraukts, uztverot to, ko vēl nebija spējīgs apjēgt un izskaidrot. Dabas daudzveidīgā seja aizrāva viņu ar savām nemitīgajām maiņām. Vēlāk viņa skatiens kļuva asāks. Jauneklis pats prata izdalīt un ilgi paturēt atmiņā to, kas tam likās skaists. Netverams daiļums mita visur — nemierīgā viļņa sidrabainajās putās un skolotāja meitas Tesas plīvojošās matu cirtās, priežu slaidajās kolonās un draudīgajās klintīs, kas lepni paceļas virs jūras. Kopš tā laika viņa mērķis ir tieksme radīt daiļas formas. Parādīt daiļumu tiem, kas nav spējīgi to uztvert. Un kas gan var būt skaistāks par cilvēka ķermeni! Bet attēlot to — tieši tas ir visgrūtākais …

Lūk, kāpēc atmiņās uztvertie dzīvie tēli ne tuvu nav līdzīgi tiem dievu un varoņu attēlojumiem, kurus viņš redz sev visapkārt, kurus pats mācījies veidot! Pat vislabāko Eniadas[4] meistaru darbi nespēja dot dzīva cilvēka ķermeņa pārliecinošu attēlojumu.

Jauneklis neskaidri juta, ka tajos ir mākslīgi izceltas un uzkrītoši pastiprinātas vienīgi atsevišķas līnijas, kas izteic prieku, gribu, dusmas vai maigumu, ne vairāk. Lai pastiprinātu iespaidu, skulptors ir upurējis visu pārējo. Nē, viņam jāprot attēlot dzīve! Tad viņš kļūs savas zemes vislielākais skulptors, un cilvēki to daudzinās, sajūsminoties par viņa radītajiem tēliem. Tajos pirmo reizi uz mūžu mūžiem bronzā vai akmenī būs saglabāta pati dzīve!

Jauneklis bija tālu aizlidojis savos pārdrošajos sapņos, kad apakšā pēkšņi uzšļāca spēcīgs vilnis. Dažas šļakatu lāses uzkrita uz akmens un uz jaunekļa sejas. Viņš satrūkās, atjēdzās un mulsi pasmaidīja tumsā. Dievi! Tas laiks droši vien vēl tālu… Bet tagad Achenors bieži rāj viņu par nemākulīgu darbu, un diezin kāpēc tam vienmēr ir taisnība . .. Bet vectēvs? Tas maz interesējas par viņa panākumiem mākslā. Viņš norūpējies vienīgi par to, lai no sava mazdēla izaudzinātu ievērojamu cīkstoni. It kā māksliniekam vajadzētu spēka! Un tomēr labi, ka vectēvs viņu tā audzinājis! . .. Jauneklis zināja, ka viņš ir ārkārtīgi stiprs un izturīgs. Cik patīkami parādīt savu spēku un izveicību ciematā sacensību vakaros, kad Tesa noskatās, un priecīgi kļūst, redzot atzinības uguntiņu meitenes acis!

Jauneklis strauji uzlēca kājās, vaigi viņam kvēloja, visi ķermeņa muskuļi bija sasprindzināti. Viņš izaicinoši izslēja krūtis pretī vējam, pavērsa seju pret zvaigznēm un pēkšņi klusu iesmējās.

Lēni viņš tuvojās akmens malai, ieskatījās tumsā, kas šķita kā bezdibenis, un, skaļi iesaucoties, nolēca lejā. Pēkšņi atdzīvojās klusā, dziļā nakts. Apakšā bija jūra, kas maigi atvēsināja viņa sakarsušo ādu un it kā sīkām dzirkstclītēm mirgoja ap rokām un pleciem.

Viļņi rotaļādamies cēla jaunekli uz augšu, centās atsviest atpakaļ. Viņš peldēja, tumsā orientēdamies pēc viļņu uzplūdiem un atplūdiem, droši viņš rausās uz augstajiem viļņiem, kas pēkšņi pacēlās viņa priekšā. Pandionam likās, ka jūrai nav nedz dibena, nedz malas, ka tā saplūst kopā ar tumšajām debesīm.

Liels vilnis pasvieda jaunekli augšup, un krastā viņš ieraudzīja attālu sarkanīgu uguntiņu. Vēl viegla kustība — un viļņi paklausīgi nesa jaunekli uz krastu, kur tikko bija manāma smilšainā sēkļa iepelēka svītra.

No aukstuma viegli trīsēdams, viņš atkal uzrāpās uz plakanā akmens, paņēma savu rupjo vilnas apmetni, satina to un skriešus devās pa krastu uz ugunskura pusi.

Tālu visapkārt bija jūtama dūmu smarža, ko degot izplatīja krūmājā salasītie zari.

Nespodrās liesmas vājajā gaismā iezīmējās nelielas, no stūrainiem akmeņiem celtas mājas siena, un virs tās bija redzams meldru jumta stūris. Vientuļa platana tālu izstieptie zari sargāja mājokli pret negaisu. Pie ugunskura domīgs sēdēja sirmgalvis pelēkā apmetnī. Izdzirdis soļus, viņš smaidīdams pagrieza pret pienākušo jaunekli krunkaino seju, kuras tumši brūno iedegumu spilgti izcēla sirmā, sprogainā bārda.

—   Kur tu tik ilgi biji, Pandion? — pārmetoši jautāja sirmgalvis. — Es jau sen esmu atgriezies un gribēju ar tevi parunāt.

—   Es nezināju, ka tu tik ātri atgriezīsies, — jauneklis taisnojās, — un biju aizgājis peldēties. Esmu ar mieru uzklausīt tevi kaut visu nakti.

Sirmgalvis noraidoši pakratīja galvu.

—   Nē, saruna būs gara, bet rītā tev agri jāceļas. Rīt es gribu tevi pārbaudīt, un nepieciešams, lai tu būtu labi atpūties. Palūk, svaigi plācenīši — atvedu jaunus krājumus — un medus.

Šodien ir svētku vakariņas: paēd, bet, kā tas karavīram pienākas, nedaudz, bez rijības.

Jauneklis ar patiku pārlauza plācenīti un tā balto, mīksto gabaliņu iemērca māla podiņā ar medu. Viņš ēda, nenovēršot acu no vectēva, kas klusēdams maigi raudzījās mazdēlā. Apbrīnojamas un gluži vienādas bija acis tiklab sirmgalvim, kā jauneklim — mirdzošas, zeltainas, it kā spožas saules gaismas pielijušas. Tautas ticējumos teikts, ka cilvēki ar tādām acīm cēlušies no paša «augstumu dēla» Hiperiona,[5] saules dieva, un zemes meitām.

—   Šodien, kad tu aizbrauci, es domāju par tevi, — ierunājās jauneklis. — Kāpēc citi aedi[6] dzīvo labās mājās, ir labi paēduši un pavada laiku vienās dziesmās? Bet tu, vecotēv, zini tik ļoti daudz, tik veikli proti sacerēt jaunas dziesmas un tev tik grūti jāstrādā uz jūras. Laiva tev jau ir par smagu, bet vienīgais palīgs esmu tikai es. Mums taču nav vergu!

Sirmgalvis pasmaidīja un uzlika dzīslaino roku uz Pandiona sprogainās galvas.

—   Arī par to es rīt gribēju ar tevi parunāt. Tagad tikai teikšu, ka par dieviem un cilvēkiem var sacerēt dažādas dziesmas. Un, ja tu esi godīgs pats pret sevi un tavas acis ir vaļā, šīs dziesmas nebūs patīkamas dižciltīgajiem zemes īpašniekiem un kara priekšniekiem. Un tu nesaņemsi nedz bagātīgas veltes, nedz vergus, nedz slavu, tevi neaicinās lielajās mājās, un dziesmas tev nesagādās iztiku … Laiks gulēt, — aprāva sevi sirmgalvis. — Redzi, Nakts Rati[7] jau iegriežas otrajā debess pusē. Strauji auļo to melnie zirgi, bet cilvēkam vajadzīga atpūta, lai viņš būtu stiprs.

Iesim. — Un sirmgalvis devās uz nabadzīgās būdiņas šauro ieeju.

*

Sirmgalvis agri pamodināja Pandionu.

Tuvojās rudens aukstais laiks: debesis bija mākoņainas» drēgns, skarbs vējš šalca kā sausi meldri, platans kā saldams drebināja šķeltās lapas.

Vectēva bargajā un stingrajā uzraudzībā Pandions sāka fiziskos vingrinājumus. Tūkstošo un atkal tūkstošo reizi kopš bērna dienām viņš tos veicis rīta ausmā un saulei norietot, bet šodien vectēvs izvēlējās visgrūtākos vingrinājumus un arvien pavairoja to skaitu.

Jauneklis meta smagu šķēpu, svieda akmeņus, ar smilšu maisu mugurā lēca pāri šķēršļiem. Beidzot vectēvs piesēja pie viņa kreisās rokas smagu, izmirkušu riekstu koka gabalu, labajā iedeva zarainu rungu, bet pie galvas piestiprināja akmens poda lausku. Valdīdams smieklus, lai netraucētu elpošanu, Pandions pēc vectēva signālā skriešus devās uz ziemeļu pusi, turp, kur krasta taciņa liecās apkārt stāvai, akmeņainai nogāzei. Viņš kā viesulis aizdrāzās pa taciņu, uzrāpās uz pirmā klints izciļņa, nolaidās lejā un vēl straujāk devās atpakaļ. Sirmgalvis sagaidīja mazdēlu pie būdiņas, atbrīvoja to no visa, kas tam bija uzkabināts, un pieglaudās ar vaigu viņa sejai, mēģinot pēc elpošanas noteikt noguruma pakāpi.

Mirkli klusējis, jauneklis teica:

—   Es to būtu varējis veikt vēl daudzreiz, pirms prasītu atpūtu.

—   Jā, tā tas ir, — lēni atbildēja sirmgalvis un lepni saslējās: — Tu vari būt karavīrs, kas spējīgs nenoguris cīnīties un nēsāt vara ieroču smagumu. Mans dēls, tavs tēvs, tev ir devis veselību un spēku, es to esmu nostiprinājis un padarījis tevi izturīgu un drošu. — Sirmgalvis pārlaida skatienu pār jaunekļa augumu, atzinīgi paskatījās uz platajām, izliektajām krūtīm, uz spēcīgajiem muskuļiem zem gludās, nevainojami tīrās ādas un turpināja: — Tev nav citu tuvinieku kā vienīgi es, nespēcīgs večuks, tev nav bagātības un kalpu, bet visa mūsu fratrija[8] ir trīs nelieli ciemati akmeņainajā krastā… Pasaule ir plaša, un vientuļam cilvēkam draud daudz briesmu. Vislielākās no tām ir — pazaudēt brīvību, nokļūt verdzībā. Tāpēc esmu veltījis tik daudz pūļu, lai izaudzinātu no tevis karavīru, drosmīgu un spējīgu veikt jebkuru kaujas uzdevumu. Tagad tu esi brīvs un vari kalpot savai tautai. Un nu iesiem un upurēsim Hiperionam, mūsu aizbildnim, par godu tam, ka esi sasniedzis pilnīgu briedumu.

Vectēvs un mazdēls devās gar rūsgano grīslāju un meldrāju turp, kur, tālu jūrā iesniegdamies, kā garš valnis pacēlās šaurs zemesrags.

Divi resni, varen kupli ozoli auga zemesraga galā. Starp tiem no rupjām kaļķakmens plāksnēm bija salikts ziedoklis, aiz kura stāvēja nomelnējis koka stabs, izcirsts līdzīgi cilvēka figūrai. Tas bija sens templis, celts par godu vietējam dievam — Achelas upei, kas šeit ietecēja jūrā.

Upes ieteka it kā pazuda zaļajos brikšņos, kuros ņudzēja no ziemeļiem atlidojušie putni.

Priekšā atklājās dūmakā tītā jūra. No turienes nāca viļņi, šļakstēdami brāzās pret zemesraga aso smaili, kas izskatījās kā milzīga dzīvnieka kakls, kurš savu galvu iegremdējis ūdenī.

Viļņu svinīgā, dobjā rūkoņa, putnu spalgie kliedzieni, vēja svilpošana meldrājā un ozolu zaru šalkas — visas šīs skaņas savijās trauksmīgā, tālu plūstošā melodijā.

Uz rupjā akmens ziedokļa sirmgalvis sakūra uguni. Liesmojošā ugunskurā viņš iemeta gabaliņu gaļas un plāc.enīti. Beidzis upurēšanu, sirmgalvis aizveda Pandionu pie kada liela akmens, kas atradās ar sūnu apaugušas klints kraujas malā, un lika to novelt sāņus. Jauneklis viegli tika galā ar smagumu un pēc vectēva norādījuma iebāza roku dziļā plaisā starp diviem kaļķakmens slāņiem. Iešķindējās metāls — Pandions izvilka no turienes zaļiem plankumiem apsūbējušu vara Šķēpu, ķiveri un platu jostu no kvadrātveidīgām vara plāksnītēm, kura noderēja kā bruņas ķermeņa apakšējai daļai.

—   Tie ir tava agri kritušā tēva ieroči, — klusi sacīja vectēvs.

—  Vairogs un loks tev jāiegādājas pašam.

Aizkustināts jauneklis noliecās pār kaujas ieročiem, saudzīgi notīrīdams no metala apsūbējuma kārtu.

Sirmgalvis apsēdās uz akmens un, ar muguru atspiedies pret klinti, klusēdams noraudzījās mazdēlā, cenzdamies apslēpt no viņa savas skumjas.

Pandions, atstājis ieročus, piesteidzās pie vectēva un strauji viņu apkampa. Sirmgalvis aplika roku ap spēcīgo, muskuļoto jaunekļa stāvu. Vectēvam likās, ka šajā jauneklīgajā ķermenī, kas radīts šķēršļu pārvarēšanai, it kā no jauna būtu atdzimis viņš pats un viņa sen kritušais dēls.

Sirmgalvis pagrieza pret sevi mazdēla seju un ilgi skatījās atklātajās, zeltainajās acīs.

—   Tagad tev vajadzēs izšķirt, Pandion: vai nu tu iesi pie mūsu fratrijas vadoņa, lai kļūtu viņa karavīrs, vai arī tu paliksi par mācekli pie Achenora.

—   Palikšu pie Achenora, — nedomājis atbildēja Pandions.

—  Ja es ietu ciematā pie priekšnieka, man vajadzētu tur dzīvot, ēst kopā ar visiem vīriešiem un tad tu paliktu viens. Es negribu šķirties no tevis un palīdzēšu tev.

—   Nē, tagad mums jāšķiras, Pandion, — ar pūlēm, bet stingri noteica sirmgalvis.

Jauneklis pārsteigts atkāpās, bet vectēva roka to aizturēja.

—   Es esmu izpildījis solījumu, ko devu savam dēlam — tavam tēvam, Pandion, — turpināja sirmgalvis. — Tagad tu ieej dzīvē. Uzsākot savu ceļu, tev jābūt brīvam, nevis apgrūtinātam, ar rūpēm par nespēcīgu veci. Es aiziešu no mūsu Eniadas uz auglīgo Elidu9 , kur dzīvo manas meitas ar saviem vīriem. Kad tu kļūsi slavens meistars, tad mani uzmeklēsi .. .

Uz jaunekļa dedzīgajiem protestiem sirmgalvis tikai noraidoši kratīja galvu. Daudz maigu, lūdzošu, sašutuma pilnu vārdu teica Pandions, līdz beidzot viņš saprata, ka vectēva nelokāmais lēmums ir gadiem iznēsāts, dzīves pieredzē nostiprināts.

Ar skumjām, kas kā akmens uzgūla sirdij, jauneklis visu dienu neatkāpās no vectēva, palīdzēdams viņam sagatavoties aizbraukšanai.

Vakarā viņi abi nosēdās līdzās uz mutes apgāztai un par jaunu aizdrīvētai laivai, un vectēvs samekleja savu veco, daudz pieredzējušo liru. Vecā aeda jauneklīgi spēcīgā balss aizskanēja gar krastmalu, izgaisdama tālē.

Skumjā melodija atgādināja jūras ritmisko šalkoņu.

Paklausot Pandiona lūgumam, sirmgalvis dziedāja viņam teiksmas par viņu tautas izcelšanos, par kaimiņu zemēm un valstīm.

Apzinādamies, ka viņš klausās pēdējo reizi, jauneklis alkatīgi tvēra katru vardu, cenzdamies iegaumēt dziesmas, kas kopš bērnības bijušas saistītas viņa atmiņā ar vectēva tēlu. Pandions kā dzīvus iedomājās savā priekšā senos varoņus, kas apvienoja dažādās ciltis.

Sirmais aeds dziedāja par savas dzimtenes skarbo skaistumu, kur pati daba ir dievišķīgā iemiesojums zemes virsū, par cilvēku diženumu, kuri prot mīlēt dzīvi un uzvarēt dabu, neslēpdamies tempļos, nebēgdami projām no īstenības.

Un jaunekļa sirds satraukti pukstēja, viņš it kā stāvēja daudzu ceļu priekšā, kas aizvijās nezināmā tālē, ar katru pagriezienu pavērdami kaut ko jaunu un negaidītu.

No rīta šķita, ka atgriezusies karstā vasara. Svelmīgi dvašoja skaidrā, zilā debess, nekustīgais gaiss pildījās ar cikadu dziesmām, un žilbinošie saules stari lūza pret baltajām klintīm un akmeņiem. Jūra kļuva dzidra un laiski šūpojās gar krastmalu, it kā vecs vīns, kas salīgojies milzīgā biķerī.

Kad vectēva laiva izgaisa tālumā, dziļas skumjas sažņaudza Pandiona krūtis. Viņš nokrita gar zemi, atspiezdamies ar pieri uz sakrustotām rokām. Viņš jutās kā mazs zēns, vientuļš un atstāts, kas ar mīļotā vectēva aizbraukšanu pazaudējis daļu savas sirds. Asaras ritēja uz Pandiona rokām, bet tās vairs nebija bērna asaras, tās ritēja retām, smagām lāsēm, neatvieglinot sāpes.

Bija aizmirsti sapņi par lielajiem nodomiem. Nekas nespēja jaunekli mierināt — viņš gribēja būt kopā ar vectēvu.

Lēni un nepielūdzami radās apziņa, ka zaudētais nav atgriežams, un jauneklis saņēmās. Nokaunējies par savām asarām, sakodis zobus, viņš pacēla galvu un ilgi skatījās jūras tālē, kamēr apmulsušās domas sāka atkal ritēt spraigi un mierīgi. Pandions piecēlās, pārlaida skati'enu pār saulē mirdzošo krastu, mazo mājiņu zem platana, un skumjas atkal kļuva neciešamas. Viņš saprata, ka jaunības dienas jau garām, ka nekad vairs neatgriezīsies bezrūpīgā dzīve ar tās naivajiem, pusbērnišķīgajiem sapņiem.

Leni Pandions devās mājup. Tur viņš apjoza šķēpu un ietina apmetnī savas mantas. Jauneklis cieši nostiprināja durvis, lai vētra nevarētu ielauzties mājā, un devās projām pa akmeņaino taciņu, ko jūras vēji bija noslaucījuši tīru. Sausā un asā zāle skumji čaukstēja zem kājām. Taciņa noveda pie uzkalna, kas bija pārklāts ar biezu, tumši zaļu krūmāju, kura saulē sasildītās sīkās lapiņas izplatīja svaigi izspiestu olivu smaržu. Seit taciņa sazarojās — viena veda pa labi, kur jūras krastā bija zvejnieku būdiņas, otra veda; gar upes krastu uz ciematu. Pandions nogriezās pa kreisi; viņpus pakalna viņa kājas iegrima karstos, baltos putekļos, cikadu čirkstēšana apslāpēja jūras šalkoņu. Kalna akmeņainā piekāje upes malā bija iegrimusi kokos. Oleandru šaurās lapas un vīģu koku smagais zaļums saplūda ar milzīgu riekstu koku varenajiem vainagiem, un viss tas kopā izveidoja viļņojošu masu, kas balto kaļķakmens nobrukumu tuvumā likās gandrīz melna. Taciņa ievijās dzestrā ēnā un pēc nedaudz pagriezieniem izveda uz laukumiņa, kur bija saceltas nelielas mājiņas, kas spiedās klāt pie vīna kalna slīpās nogāzes.

Jauneklis paātrināja soļus un devās uz zemu, baltu ēku, kas bija paslēpusies aiz olivkoku mezglainajiem stumbriem. Viņš pagāja zem nojumes, un viņam pretim piecēlās neliela auguma meln- bārdains, pavecs vīrietis — mākslinieks meistars Achenors.

—   Tu atnāci, Pandion! — mākslinieks priecīgi sveicināja jaunekli. — Bet es jau gribēju sūtīt tev pakaļ… A, paskat, kā! — Achenors ievēroja Pandiona apbruņojumu. — Nāc, es apkampšu tevi, manu zēn. Tesa, Tesa! — viņš iesaucās. — Skaties, kāds karavīrs pie mums atnācis!

—   Redzi, Tesa ir noskaitusies uz tevi: divas garas dienas tu nevarēji atskriet pie mums un brīdināt, ka nestrādāsi, — mākslinieks pārmeta Pandionam.

Jauneklis cieta klusu un, galvu nokāris, caur pieri raudzījās te uz meiteni, te uz skolotāju.

—   Kas tev kaiš, manu zēn, tas ir, nu jau vairs ne zēn, bet karavīr? — vaicāja Achenors. — Tu šodien esi skumjš. Un kas tas par vīstoklīti, ko tu esi atnesis?

Lūstošā balsī, nesakarīgi, no jauna pārdzīvodams pārciesto, Pandions pastāstīja par vectēva aizbraukšanu.

Iznāca mākslinieka sieva — Tesas māte.

Mākslinieks uzlika abas rokas uz jaunekļa pleciem:

—   Mēs tevi jau sen esam iemīļojuši, Pandion, un priecājamies par tevi. Es esmu laimīgs, ka tu izvēlējies mākslinieka un nevis karavīra gaitas. Tās jau vēlāk tev tāpat nepaies garām, bet patlaban tev daudz kas jāpanāk, ko spēj dot vienīgi ilgstošs darbs un pārdomas.

Kā parasti Pandions noliecās Achenora sievas priekšā, un viņa apklāja tā galvu ar apmetņa malu un pēc tam maigi pievilka pie savām krūtīm.

Meitene priecīgi iesaucās un apmulsusi pazuda mājas iekšienē, tēva smaida pavadīta.

Achenors apsēdās atpūsties pie darbnīcas ieejas. Pie mājas auga veci olivu koki. To milzīgie, mezglainie stumbri bija teiksmaini savijusies, un māksliniekā domīgais skatiens atklāja tajos cilvēku un dzīvnieku kontūras. Kāds koks atgādināja ceļos nometušos milzi, kas virs noliektā kakla pacēlis plaši izplestās rokas. Citam atkal stumbra punainie izciļņi saplūda sāpēs sačokurotā, riebīgā ķermenī. Un visi koki bija saliekusies, it kā ar lielu piepūli spiezdami uz augšu neskaitāmo, ar sīkām sidrabotām lapām apaugušo zaru smago masu.

Mājas otrā pusē pavīdēja sievietes augums spilgti zilā, ar zelta vizuļiem izrotātā svētku chimationā. Tajā mirklī, kad viņa nozuda aiz kalna nogāzes, mākslinieks pazina savu meitu. Kailām kājām klusi sperot soļus, pie Achenora pienāca viņa sieva un nosēdās tam blakus.

—   Tesa atkal aizgaja uz priežu puduru pie Pandiona, — sacīja mākslinieks un piebilda: — Bērni domā, ka mums nav zināms viņu mazais noslēpums!

Viņa sieva jautri iesmējās, bet, pēkšņi kļūdama nopietna, jautāja:

—   Ko tu tagad domā par Pandionu — pēc tam, kad viņš pie mums nodzīvojis vairāk nekā gadu?

—   Es viņu esmu vēl vairāk iemīlējis, — atbildēja Achenors, un sieva piekrītoši nolieca galvu. — Bet… — mākslinieks apklusa, pārdomādams tālākos vārdus.

—   Viņš grib pārāk daudz, — nobeidza viņa vietā sieva.

—  Jā, viņš grib pārāk daudz, un daudz viņam dievi ir devuši. Bet nav! neviena, kas varētu to pamācīt — es nevaru dot viņam to, ko viņš meklē, — teica mākslinieks ar skumju pieskaņu balsī.

—  Bet man šķiet, ka viņš svaidās, neatrazdams pats sevi, viņš nav līdzīgs citiem jaunekļiem, — klusu teica sieva. — Es nesaprotu, kā viņam vēl vajag, un bieži man vienkārši viņa žēl.

—  Ak mīļā, tev taisnība: cenšanās sasniegt to, ko neviens vēl nav veicis, nedos viņam laimi. Bet tavu nemieru … Es saprotu tā cēloni: tu baidies par Tesu?

—   Nē, nebaidos, mana meita ir lepna un droša. Bet es jūtu, ka mīlestība uz Pandionu var sagādāt viņai daudz sāpju. Nav labi, ka cilvēks, kā tas ir ar Pandionu, ir meklējumu pārņemts — tad mīlestība neizdziedēs viņu no mūžīgām skumjām …

—   Kā izdziedēja mani, — mākslinieks maigi uzsmaidīja sievai. — Bet laikam gan kādreiz es biju līdzīgs Pandionam …

—  Nu nē, tu vienmēr esi bijis ramaks un stiprāks, — teica sieva, noglāstīdama Achenora iesirmo galvu.

Viņš vērās tālē, viņpus kokiem, kur izgaisa Tesa.

Meitene steidzīgi gāja uz jūru, bieži atskatīdamās, kaut ari zināja, ka tik agri svētku dienā neviens neies uz svēto birzi.

No neauglīgo, akmeņaino kalnu baltajām kraujām jau dvesa karstums. Sākuma ceļš veda pa ērkšķu krūmiem apaugušu līdzenumu, un Tesa gāja uzmanīgi, lai nesaplēstu savu labāko, no aizjūras atvesto, plāno ne sevišķi caurspīdīgās drēbes chitonu. Tālāk apvidus izliecās pakalnā, kas visgarām bija apaudzis ar asinssārtiem ziediem. Spilgtajā saules gaismā kalns kvēloja, it kā to būtu apņēmusi tumša liesma. Šeit nebija ērkšķu krūmu, un meitene, augstu pacēlusi chitona krokas, devās skriešus.

Ātri paskrējusi garām savrup stāvošajiem kokiem, Tesa nonāca birzī. Priežu slaidie stumbri laistījās dzeltenā un violetā tonī, to žuburotās galotnes vējā šalca, bet mīkstām, garām skuju adatām apklātie zari spilgto saules gaismu pārvērta zeltainos putekļos.

Sakarsētu sveķu un skuju smarža saplūda ar jūras svaigo elpu un izplatījās pa visu birzi.

Meitene palēnināja gaitu, neapzinīgi pakļaudamās birzs svinīgajam klusumam.

Pa labi starp stumbriem viņas priekšā pacēlās pelēka, ar skujām apbiruši klints.

Laukumiņā krita saules staru kūlis, un likās, it kā priedes visapkārt būtu izlietas no sarkana zelta. Šeit skaidrāk bija dzirdama bangojošās jūras šalkoņa, kura, pati neredzama, ar dobjiem, ritmiskiem akordiem mūžīgi atgādināja sevi.

No klints puses Tesai pretim izskrēja Pandions un, saņēmis meitenes izstieptās rokas, pievilka to sev klāt, tad pēkšņi viegli atstūma viņu nost un vērīgi apskatīja, it kā visu tās tēlu gribētu ietvert sevī.

Viņas tumšo, mirdzošo matu sprogas viegli trīsēja ap gludo pieri, šaurās, it kā mazliet lauztās uzacis sniedzās līdz pat deniņiem un piešķīra tikko manāmu zobgalīga lepnuma izteiksmi tās lielajām, zilajām acīm.

Tesa viegli atrāvās no jaunekļa.

—  Pasteidzies, drīz atnāks šurp! — viņa sacīja, maigi lūkodamās jauneklī.

—   Es esmu sagatavojies, — sacīja Pandions un piegāja pie klints, ko bija pāršķēlusi šaura, vertikālā sprauga.

Uz liela kaļķakmens izciļņa bija novietota no blīva māla vei- dota, vēl nepabeigta statuja pus cilvēka augumā. Turpat bija redzami skulptora koka darba rīki — izliekti zāģīši, naži un lāpstiņas.

Meitene nometa zilo chimationu un lēni ar rokām pieskārās saktām, ar kurām bija saspraustas vieglā, gar pleciem vaļējā auduma krokas.

Pandions vēroja viņu smaidīdams un sakārtodams darba rīkus, bet, kad viņš pagriezās pret statuju, jūsmīgais smaids lēni izgaisa tā sejā. Kāda starpība bija starp šo rupjo veidojumu un buryīgo dzīvo Tesu! Un tomēr mālā jau bija radušās viņas ķermeņa proporcijas. Šodien visam jāizšķiras. Beidzot viņš tomēr iemiesos šajā nedzīvajā mālā dzīvo līniju burvīgumu.

Pandions drūmi un apņēmīgi pagriezās pret Tesu. Tā sāniski paskatījās viņā, pamāja ar galvu. Nodūrusi acis, meitene atspiedās pret priedes stumbru, aizlikdama vienu roku aiz pakauša. Klusēdams Pandions iegrima darbā. Jaunekļa skatiens kļuva caururbjošs, viņa acis skraidīja no draudzenes ķermeņa uz māla tēlu un atpakaļ gludinot, mērījot un salīdzinot.

Daudz dienu jau ilga šī radošo roku cīņa ar nedzīvo, vienaldzīgi padevīgo mālu, kuram katrā ziņā bija jāpiešķir dzīva ķermeņa brīnišķīgās formas.

Laiks ritēja. Jaunekļa vērīgā auss jau vairākkārt bija uztvērusi nogurušās Tesas apslāpētās nopūtas.

Pandions pārtrauca darbu, atkāpās no statujas, un Tesa pēkšņi nodrebēja, izdzirdot rūgtus vilšanās vaidus. Tēls bija kļuvis daudz sliktāks. Tas, kas tajā bija dzīvojis un valdzināja ar tikko manāmām līnijām, tagad, nogludināts un galīgi izteikts, bija miris. Mālā izveidotajam tēlam bija tikai aptuvena līdzība ar Tesas melnīgsnējo ķermeni, kas stāvēja liela, tumšā zelta krāsā mirdzoša priežu stumbra priekšā.

Sakniebis lūpas, jauneklis salīdzināja Tesu ar statuju, sasprindzināti cenšoties atrast kļūdu. Bet kļūdas nebija, — to nevarēja saukt par kļūdu: viņš vienkārši nebija pratis attēlot dzīvību, notvert dzīvā ķermeņa kustību mainīgās formas. Viņam bija licies, ka viņa mīlas spēks, viņa sajūsma par Tesas daiļumu ļaus tam pacelties tādos augstumos, lai veiktu lielu varoņdarbu — un pasaulē radīsies neredzēta statuja … Tā tas bija vakar, pat vēl pirms pusstundas! Un, lūk, viņš nevar … neprot… viņam trūkst spēju … Pat priekš Tesas, kuru viņš tik ļoti mīl! Ko tagad iesākt? Visa pasaule Pandionam it kā iegrima tumsā, darba rīki izkrita no rokām, asinis saplūda galvā. Pilnīgā izmisumā, apzinādamies savu nespēku, jauneklis piesteidzās pie meitenes un nokrita viņas priekšā uz ceļiem.

Apmulsusi un lielā nesaprašanā meitene uzlika savas plaukstas uz Pandiona augšup pavērstās sakarsušās pieres.

Un pēkšņi ar sievietes instinktivu nojautu viņa saprata, kas norisinās mākslinieka dvēselē. Mātes mīlestībā viņa noliecās pār jaunekli, teica maigus vārdus, spieda sev klāt Pandiona galvu, tievajiem pirkstiem slīdot pa īso matu sprogām.

Vētrainais jaunekļa izmisums aprima.

Tālumā bija dzirdamas balsis. Pandions pavērās visapkārt; viņa jūtu uzliesmojums bija apdzisis,.un līdz ar to izgaisušas arī lepnās cerības. Viņam likās, ka viņa jaunības dienu sapnis nekad vairs nepiepildīsies. Skulptors piegāja pie savas statujas un apstājās, nogrimis pārdomās. Tesas mazā roka uzgula viņa elkonim.

—   Tu nedrīksti to darīt, neprātīgo zēn, — čukstēja meitene.

—   Nevaru, nedrīkstu, Tesa, — piekrita Pandions, neatraudams savu skatienu no māla veidojuma. — Ja tas… — jauneklis stostījās, — ja tas nebūtu pēc tevis veidots, ja tā nebūtu tu, es to tūliņ iznīcinātu. Šī statuja ir tik rupja un neskaista, ka tā nedrīkst pastāvēt un kaut kā atgādināt tavu tēlu, — un jauneklis viegli iestūma akmens izcilni ar statuju alas dziļumā. Ar akmens gabaliem un sausām skujām viņš rūpīgi nomaskēja tajā ieeju.

Jauneklis un meitene devās turp, no kurienes bija dzirdams jūras bangu troksnis. Viņi ilgi gāja klusēdami. Jauneklis pirmais sāka runāt — viņš gribēja, lai mīļotā meitene saprastu viņa skumjas un vilšanos. Meitene centās pārliecināt Pandionu nepamest sākto darbu, runāja par to, ka viņa ir pārliecināta par tā spējām veikt iecerēto. Bet Pandions bija nepiekāpīgs. Tikai šodien viņš saprata, ka stāv vēl tālu no patiesas meistarības, ka ceļš uz īstu mākslu ved cauri ilgiem neatlaidīga darba gadiem.

—   Nē, Tesa, es tikai tagad saprotu, ka nevaru iemiesot tevi statujā! — viņš kaislīgi runāja. — Esmu par nabagu šeit un arī te, —- viņš pieskārās sirdij un acīm, — lai atveidotu tavu daiļumu …

—   Vai tad tas nav arī tavs, Pandion? — meitene strauji apvija rokas ap mākslinieka kaklu.

—  Jā, Tesa, bet cik bieži es ciešu no tā! Es nekad nerimšos ar patiku raudzīties tevī un tajā pašā laikā… nevaru tevi atveidot statujā. Bet man ir nepieciešams tevi iemiesot mālā, kokā, akmenī. Man jāizprot, kāpēc tik grūti ir atveidot dzīvības momentu, jo, ja es pats to neizpratīšu, kā gan es tad varēšu padarīt dzīvus savus darbus?

Tesa uzmanīgi klausījās jauneklī un, juzdama, ka pašreiz viņas priekšā atvērta visa Pandiona dvēsele, ar rūgtumu saprata savu bezspēku. Mākslinieka skumjas pārgāja arī uz viņu, un sirdī auga nenoteikts nemiers.

Pēkšņi Pandions pasmaidīja, un Tesa nepaguva attapties, kad spēcīgas rokas viņu pacēla gaisā. Pandions skrēja uz krastu, nolaida meiteni uz valganajām smiltīm un pats pazuda aiz apaļā uzkalna.

Pēc mirkļa uzplūstošā viļņa šļakatās meitene ieraudzīja Pandiona galvu. Drīz jauneklis- atgriezās. No viņa trīsošiem muskuļiem ritēja ūdens lāses, un no nesenajām skumjām vairs nebija ne vēsts. Un tas, kas bija noticis birzī, nelikās Tesai vairs tik nopietns. Viņa klusi iesmējās, atcerēdamās nožēlojamo, sev līdzīgo māla tēlu un tā veidotāja drūmo seju.

Pandions arī viegli ironizēja par sevi, kā zēns liēlījās meitenei ar savu izveicību un spēku. Tā lēni, bieži apstādamies, viņi devās mājup. Un tikai pašas dvēseles dziļumos Tesai nenorima nemiers.

*

Achenora roka pieskārās Pandiona celim.

— Mūsu tauta, mans dēls, vel ir jauna un nabadzīga. Vajadzīgs pārpilnībā nodzīvot gadu simteņus, lai simtiem cilvēku varētu ziedot sevi mākslinieka augstajai meistarībai, lai simtiem cilvēku varētu nodoties cilvēka un pasaules daiļuma pētīšanai. Mēs tikai vēl ne visai sen savus dievus veidojām, aptēšot akmens vai koka stabus… Bet tu, lūk, tiecies izprast skaistuma likumus, un es jau iepriekš varu pareģot, ka daiļuma attēlošanā mūsu tauta ies tālāk un pacelsies pāri citām tautām. Taču pašreiz senajās un bagātajās valstīs ir daudz izcilāki meistari par mums …

Mākslinieks piecēlās, paņēma no istabas stūra paprāvu dzeltena koka šķirstiņu un izņēma no tā sarkanā drēbē ietītu vīstokli. Noņēmis drēbi, viņš saudzīgi nolika Pandiona priekšā no ziloņkaula darinātu statujiņu, kas bija elkoņa[11] lielumā. Ziloņkauls no ilgas stāvēšanas bija kļuvis iesārts, un tā pulētā virsma bija pārklājusies ar ļoti sīkām, melnām plaisiņām.

Statujiņā bija attēlota sieviete, kura izstieptajās rokās turēja divas čūskas, kas bija aptinušās ap roku līdz pat elkonim. Cieša josta ar rullīšiem gar malām ietvēra šmaugo vidukli, saturot līdz papēžiem garos svārkus, kas apakšā bija stipri plati un izrotāti piecām zeltītām šķērssvītrām. Muguru, plecus, sānus un roku augšējo daļu sedza viegls apmetnis, atstājot kailas krūtis un vēderu līdz viduklim.

Smagie, cirtainie mati bija sasieti mezglā nevis uz pakauša, kā to mēdza darīt heleņu sievietes, bet virs pieres. No mezgla izrisa biezas matu cirtas, pārklādamas kaklu un muguru.

Nekā līdzīga Pandions vēl nebija redzējis. Bija jūtams, ka šī statujiņa ir liela meistara darbs. Uzmanību sevišķi saistīja dīvaini vienaldzīgā statujiņas seja — ieplakana un plata ar smagnēji veidotiem vaigu kauliem, biezām lūpām un viegli uz priekšu izvirzītu sejas apakšējo daļu.

Taisnās, platās uzacis pastiprināja vienaldzības izteiksmi sievietes sejā, bet krūtis augstu cilājās it kā nepacietīgā nopūtā.

Pandions sastinga. Kaut jel viņam būtu šī nezināmā mākslinieka prasme! Kaut jel viņa kalts varētu ar tādu pašu precizitāti un grāciju atveidot formas, kuras, ziloņkaula iesārti dzeltenā toņa pārklātas, it kā atdzīvojās!

Apmierināts ar iespaidu, kādu bija radījis jauneklī, Achenors vērīgi tajā nolūkojās, ar pirkstu galiem lēni braucīdams savu vaigu.

Pārtraucis kluso vērošanu, Pandions atbīdīja tālāk dārgo sta- tujiņu. Nenovērsdams acu no senā meistara blāvi mirgojošā darba, jauneklis klusi un skumji jautāja skolotājam:

—   Vai tas ir no senajām austrumu pilsētām?13

—   Tēvs, — valdot uztraukumu, jauneklis lūdzoši pieskārās mākslinieka bārdai[15], — tu tik daudz zini. Vai tiešām tu nevarētu, ja vien gribētu, pārņemt seno meistaru māku, iemācīt to mums, vest mūs turp, kur saglabājušies brīnišķīgie darbi? Vai tiešām tu nekad neesi redzējis šīs pilis, kas apdziedātas leģendās? Daudzkārt,-klausoties savā vectēvā, es esmu sapņojis par tām!

Achenors nodūra acis, drūma ēna pārslīdēja pār viņa mierīgo, laipno seju.

—   Es nepratīšu tev izskaidrot, — pēc īsām pārdomām viņš sacīja, — bet tu pats drīz sajutīsi: to, kas miris, nevar atdzīvināt. Mūsu pasaulei, mūsu dvēselei tas ir svešs… gan skaists, bet bezcerīgs … valdzina, apbur, bet nedzīvo.

—   Sapratu, tēv! — kaislīgi iesaucās Pandions. — Mēs būsim vienīgi mirušas gudrības vergi, kaut arī atdarināsim to visā pilnībā. Bet mums jākļūst līdzīgiem šiem senajiem meistariem vai pat stiprākiem par viņiem un tad … ak, tad … — un jauneklis apklusa, neatrazdams vārdus.

Dzirkstošām acīm Achenors paskatījās savā māceklī, un viņa cietā, mazā roka atzinīgi saspieda jaunekļa elkoni.

—   Tu labi pateici un tieši to, ko es nevarēju izteikt. Jā, senajai mākslai jābūt mūsu mērauklai, mūsu paraugam, bet tālāk jāiet pašam pa savu ceļu. Un, lai šis ceļš nebūtu pārāk tāls, jāmācās tiklab no senatnes gudrības, kā arī no dzīves, — tu esi gudrs, Pandion …

Pandions pēkšņi noslīdēja uz māla klona un apkampa mākslinieka kājas.

—   Tēvs un skolotāj, ļauj man redzēt senās pilsētas… Es nevaru, dievi mani liecinieki… man viss tas jāredz. Es jūtu sevī pietiekami spēka sasniegt lielus augstumus … Man jāiepazīstas ar to reto mākslas darbu dzimteni, kurus dažkārt mēs sastopam un kuri mūs tā pārsteidz. Varbūt es … — un jauneklis apklusa, līdz ausīm nosarkdams, bet viņa taisnais, drošais skatiens turpināja meklēt Achenora acis.

Tas sasprindzināti skatījās sāņus, rauca pieri un klusēja.

—    Piecelies, Pandion, — mākslinieks beidzot izdabūja pār lūpām. — Es ilgi to gaidīju. Tu neesi zēns, un es nevaru aizturēt tevi, kaut arī gribētu. Tu esi brīvs doties turp, kur vien gribi, bet es tev kā dēlam, kā māceklim, vēl vairāk — kā sev līdzīgam, kā draugam saku, ka tavas tieksmes ved tevi pretim bojā ejai. Tās draud tev ar drausmīgām likstām.

—   Es nekā nebaidos, tēv! — Pandions atmeta galvu atpakaļ,, viņa nāsis ieplētās.

—   Esmu kļūdījies, tu vēl esi tikai zēns, — mierīgi iebilda Achenors. — Ja tu mīli mani, tad, uzlicis sirdi uz delnas, uzklausi mani.

Un Achenors sāka runāt skaļā, saspringtā balsī. Viņš stāstīja, ka austrumu pilsētās vēl saglabājies daudz senu paražu, ka tur vēl ir daudz senās mākslas pieminekļu. Tāpat kā pirms tūkstoš- gadiem Kretas salā sievietes vēl nēsā garus, rupjus, neparasti raibi izkrāsotus svārkus un apsedz vienīgi muguru un plecus, krūtis atstājot kailas. Vīrieši staigā īsos kreklos bez piedurknēm, gariem matiem, bruņoti nelieliem, smagiem bronzas šķēpiem.

Tirintas pilsēta ir apjozta ar milzīgu mūri piecdesmit elkoņu- augstumā. Šie mūri celti no kolosāliem skaldītiem akmens bluķiem, kas izrotāti zeltītām un bronzētām puķēm un iztālēm mirgo saulē kā ugunis, kas izkaisītas pa visu mūri.

Mikenas ir vēl iespaidīgākas. Šī pilsēta uzcelta augsta kalna virsotnē, tās milzīgos akmens vārtus noslēdz vara restes. No līdzenuma, kas atrodas apkārt kalnam, jau iztālēm skatoties, redzamas lielās celtnes.

Lai gan uz Mikenu, Tirintas un Orchomenas piļu izrotātajiem mūriem krāsas ir vēl svaigas un spilgtas, lai gan tāpat kā agrāk pa gludajiem, ar lielām baltām akmens plāksnēm izliktajiem ceļiem bieži vien auļo bagātu zemturu pajūgi, tad tomēr aizmirstības zāle arvien vairāk aizaug šos ceļus, šo tukšo namu pagalmus, pat vareno mūru piekājes.

Šeit, Eniadā, nav vēl tādu varenu karavadoņu, tāpat kā nav pilsētu un skaistu tempļu. Toties tur ir vairāk vergu — tie ir nožēlojami, savu brīvību pazaudējuši vīrieši un sievietes. Un to vidu nav tikai gūstekņi vien, kas saķerti svešās zemēs, bet arī vergi no pašu tautas brāļiem, kas pieder pie nabadzīgām ģintīm.

Un ko gan lai saka par ceļotājiem — svešiniekiem: ja aiz viņu muguras nestāv varena fratrija vai cilts, ar kuru ķildoties neuzdrošinās pat spēcīgi vadoņi, vai arī ja ceļiniekam nav lielas karadraudzes, tad tam var būt tikai divi ceļi — nāve vai verdzība.

— Iegaumē, Pandion, — mākslinieks satvēra abas jaunekļa rokas: — mēs dzīvojam bargā un bīstamā laikā — ģintis un fratrijas ķildojas savā starpā, vispārēju likumu nav, mūžīgas verdzības draudi ir savilkušies virs katra klejotāja galvas. Šī brīnišķīgā zeme neder ceļojumiem. Iegaumē, ka, pametis mūs, svešumā tu būsi bez pajumtes un bez likuma aizsardzības, katrs tevi varēs pazemot un pat nogalināt, nebīdamies nedz soda, nedz atriebības20 . Tu esi vientuļš un nabadzīgs, arī es nekā nevaru tev palīdzēt — tātad tu nevarēsi savākt pat nelielu karadraudzi! Bet, ja vien dievi tevi nepadarīs neredzamu, viens tu ļoti ātri aiziesi bojā. Redzi, Pandion, lai gan viss liekas tik vienkārši: aizbraukt pa jūras šaurumu tūkstoš stadiju no mūsu Achelojas raga uz Korintu, no turienes pus dienas ceļojuma līdz Mikenām, dienu līdz Tirintai un trīs līdz Orehomenai, taču tev tas nozīmē to pašu, kas būtu, ja tu dotos aiz Oikumenas robežām! — Achenors piecēlās un gāja uz izeju, vezdams jaunekli sev līdzi. — Tu esi kļuvis tuvs un mīļš man un manai sievai, bet es nerunāju par mums . .. Iedomājies manas Tesas ciešanas, ja tu nīksi svešumā verdzībā!

Pandions tumši nosarka un nekā neatbildēja.

Achenors juta, ka nav pārliecinājis Pandionu, bet pēdējais šaubās svārstījās starp divām varenām tieksmēm — vienu, kas viņu turēja uz vietas, un otru, kas, neraugoties uz nenovēršamām briesmām, vilināja tālumā.

Un Tesa, nezinādama, kas būtu labāk, brīžiem pretojās viņa aizceļošanai, brīžiem, augstsirdīga lepnuma pilna, lūdza Pandionu braukt projām.

Bija pagājuši daži mēneši, un, kad pavasara vēji pāri jūras šaurumam[17] atpūta Peloponesas ziedošo pakalnu un kalnu vieglo aromatu, Pandions galīgi izšķīrās par savu dzīves ceļu.

Tagad viņam vienam pašam vajadzēja uzsākt cīņu ar svešu un tālu pasauli. Pusgads, ko viņš gribēja pavadīt tālu no dzimtās vietas, viņam šķita kā mūžība. Brīžiem, Pandionu satrauca sajūtas, it kā viņš uz visiem laikiem pamestu savu dzimteni… Paklausīdams Achenora un citu ciemata gudro vīru padomam, Pandions brauca uz Kretu — uz jūras tautas pēcteču dzīves vietu, senās kultūras dzimteni. Lai gan milzīgā sala atradās jūras vidu, nesalīdzināmi tālāk nekā Beotijas un Argolidas[18] senās pilsētas, brauciens turpu likās mazāk nedrošs vientuļam ceļiniekam.

Salu, kas atradās jūras ceļu centrā, tagad apdzīvoja dažadas ciltis. Tās krastos pastāvīgi sastapās svešzemnieki — tirgotāji, jūrnieki, krāvēji. Kretas iedzīvotāji, kas runāja dažādās valodās, nodarbojās ar tirdzniecību un dzīvoja daudz lielākā mierā neka Heladā un labāk izturējās pret iebrucējiem. Vienīgi salas dziļumā, viņpus kalnu grēdām vēl mitinājās seno cilšu pēcteči, kas naidīgi izturējās pret ienācējiem.

Pandionam vajadzēja šķērsot Kalidonas jūras šaurumu virzienā uz aso zemesragu, kas atradās iepretim lejas Achaijai, un -šeit salīgt par airētāju uz kāda kuģa, kas pēc ziemas pārtraukuma ar vilnu dosies uz Kretu: vētrainajā gada laikā vecie kuģi vairījās tālu ceļojumu.

*

Kādā vakarā, kad bija pilns mēness, ciema jaunatne sanāca svētās birzs lielajā laukumā uz dejām.

Pandions, skumju nomākts, domīgs sēdēja Achenora mājas mazajā pagalmiņā. Rīt notiks nenovēršamais — viņš atraus no savas sirds visu, kas tam ir mīļš un tuvs, un stāsies nezināmā likteņa priekšā. Viņu gaidīja šķiršanās no mīļotās meitenes, nedroša nākotne, vientulība …

Tumšajā, klusajā mājā čaukstēja Tesas drēbes, tad tā parādījās tumšajā durvju ielogā, kārtojot uz pleciem uzmestā apmetņa krokas. Meitene klusi pasauca Pandionu, kas vienā mirklī pietrūkās kājās un devās viņai pretim. Tesas melnie mati bija savīti smagā mezglā uz pakauša, pāri galvai bija nosietas trīs lentas, -kas zem matu mezgla savienojās.

—  Tu šodien esi sasukājusies kā Atikas meitene! — iesaucās Pandions. — Tas ir skaisti!

Pasmaidījusi Tesa skumji vaicāja:

—   Vai tad tu neiesi pēdējo reizi dejot, Pandion?

—   Vai tu gribi iet?

—  Jā, es dejošu Afroditei, — stingri noteica Tesa. — Un arī dzērvju deju.

—   Dejot dzērvju deju, šo Atikas deju — tad tāpēc tu esi tā sasukājusies! Šķiet, ka šeit ne reizi vēl tā nav dejota.

—   Bet šodien to visi dejos — tev, Pandion!

—   Kāpēc gan man? — brīnījās jauneklis.

—   Vai tad tu esi aizmirsis — dzērvju deju Atikā dejoja, lai atcerētos, — Tesas balss iedrebējās, — Teseja23 laimīgo atgriešanos no Kretas un par godu viņa uzvarai… Iesimv mīļais, — Tesa izstiepa abas rokas pret Pandionu, un, piekļāvušies viens otram, jaunieši iegāja zem kokiem, kas auga ciemata malā.

… Tiem pretim šalkoja jūra, aicinoši pavērusi savu bezgalīgo plašumu. Agrīnajos saules staros jūras tāle izliecās it kā milzīga tilta mugura.

Rītausmas sārtoti, lēni viļņi, nākdami varbūt no pašas teiksmainās Egiptosas, nesa krastā zeltītu putu šļakatas. Un saules stari lūstot un šūpojoties dejoja virs nerimtīgā, mūžīgi kustīgā ūdens, pildot gaisu ar viegli vizuļojošu atblāzmu.

Aiz uzkalna nozuda taciņa, no kuras vēl varēja saredzēt ciemu un Achenora ģimeni, kas sūtīja pēdējos sveicienus.

Krastmala bija tuksnesīga. Pandions palika divatā ar Tesur un viņa priekšā bija tikai jūra un virs galvas debesis. Pašā krastmalā smiltīs melnoja maza laiviņa, ar ko Pandionam vajadzēja pabraukt garām zemesragam pie Achelojas grīvas un šķērsot Kalidonas jūras līci.

Jaunieši gāja klusēdami. Viņu lēnie soļi bija nedroši: Tesa visu laiku skatījās Pandionā, un viņš nevarēja atraut savu skatienu no mīļotās meitenes sejas.

Atri, pārāk ātri viņi nonāca pie laiviņas. Pandions izslējās un dziļi ievilka krūtīs gaisu. Iestājās mirklis, kura gaidās Pandions dienas un naktis bija juties nomākts. Šajos pēdējos mirkļos tik daudz bija sakāms Tesai, bet trūka vārdu.

Pandions stāvēja apmulsis, galvā šaudījās saraustītas, nesakarīgas domas.

Pēkšņi Tesa negaidīti apvija savas rokas cieši jo cieši ap Pandiona kaklu un it kā baidīdamās, ka viņus varētu kāds noklausīties, steidzīgi un aizgūtnēm čukstēja:

—   Zvēri man, Pandion, zvēri pie Hiperiona … pie briesmīgās Hekatas24 … Nē, labāk pie mūsu mīlas, ka tu nebrauksi tālāk par Kretu, nebrauksi uz tālo Egiptosu… kur tevi pārvērtīs par vergu un tu pazudīsi no manas dzīves … Zvēri, ka drīz atgriezīsies … — Tesas čukstus nomāca aizturētas elsas.

Pandions piekļāva meiteni sev klāt un zvērēja, bet šajā laikā viņa acu priekšā iznira jūras tāles, klintis, birzis un nepazīstamu ciematu mājas un drupas — viss tas, kas viņu tūlīt šķirs no Tesas uz sešiem gariem mēnešiem, kuros viņš nekā nezinās par mīļoto meiteni un viņa par to.

Pandions aizvēra acis, jūtot, kā pukst Tesas sirds.

, Mirkļi steidzās, nenovēršamā šķiršanās tuvojās, gaidīšana kļuva nepanesama.

—   Dodies ceļā, Pandion … ātrāk … paliec sveiks … — čukstēja meitene.

Pandions notrīsēja, palaida Tesu un ātri aizgāja pie laivas.

Spēcīgu roku satverta, smiltīs iegrimusī laiva lēni izkustējās, tās dibens nočirkstēja gar smiltīm. Pandions līdz ceļgaliem iebrida aukstajā, šļakstošajā ūdenī un paskatījās atpakaļ. Viļņu svaidītās laivas mala viegli dauzījās viņam pret kājām.

Tesa stāvēja nekustīga kā statuja, acis pievērsusi zemesragam, aiz kura tūlīt izgaisīs Pandiona laiva.

Jaunekļa sirdī kaut kas aizlūza. Viņš atstūma laivu no lēzenā krasta, ielēca tajā un ķērās pie airiem. Tesa strauji pagrieza galvu, un rietumu vēja brāzma plandīja viņas matus, kas bija atraisīti par zīmi dziļajām skumjām.

Paklausīdama spēcīgiem airu vēzieniem, laiva ātri attālinājās, bet viņš neatraudamies skatījās sastingušajā meitenē. Viņas seja bija augstu pacelta tieši virs kailā pleca.

Vējš aizsedza Tesas sejai priekšā tās brīnisķīgos melnos matus, un meitene nemēģināja tos sakārtot. Cauri matiem Pandions •saskatīja mirdzošās acis, trīsošās nāsis un spilgti sārtās pusvēr- tās lūpas. Mati, vējā viļņodami, biezi sagūla ap kaklu. To gali neskaitāmās cirtās glaudās pie vaiga, deniņiem un augstajām krūtīm. Meitene stāvēja nekustīgi, kamēr vien laiva nebija attālinājusies no krasta un ar savu priekšgalu pagriezusies uz dienvidaustrumiem.

Tesai likās, ka nevis laiva liecas gar zemesragu, bet ka zemesrags, tumšs un drūms zemās saules ēnā, izvirzās pa kreisi jūrā, lēni tuvodamies laivai. Lūk, tas pieskārās nelielai melnīgsnējai svītriņai vizuļojošā jūrā, un laiviņa pazuda aiz tā.

Nekā vairāk nesaprazdama, Tesa sabruka uz blīvajām, valgajām smiltīm.

*

Pandiona laiva nozuda neskaitāmajos viļņos. Jau sen izgaisa no redzes loka Achelojas zemesrags, bet Pandions turpināja airēt no visa spēka, it kā baidīdamies, ka skumjas liks tam atgriezties atpakaļ. Viņš ne par ko nedomāja, cenzdamies nogurdināt sevi ar darbu saules svelmē …

Saule jau spīdēja no laivas pakaļgala, un rāmie viļņi ieguva tumša medus nokrāsu. Pandions ievilka airus laivā. Uzmanīgi at- stūmies ar vienu kāju, lai šaurā laiva neapgāztos, jauneklis ielēca jūrā. Atspirdzis viņš peldēja, bīdīdams laivu sev pa priekšu, tad atkal iekāpa tajā un izslējās visā augumā.

Priekšā bija redzams šaurs zemesrags, bet pa kreisi melnoja iegarena saliņa, kas no dienvidiem ierobežoja Kalidonas ostu — viņa ceļojuma mērķi. Pandions atkal ķērās pie airiem, un saliņa viņa priekšā auga arvien lielāka, iznirdama no jūras. Iztālēm bija saskatāmas atsevišķas smaila^ koku galotnes. Drīz vien Pandiona priekšā izslējās daudz staltu ciprešu, kas izskatījās kā milzīgu pīķu melnie uzgaļi. Koki, ko no dienvidvējiem pasargāja kāšvei- dīgais, klinšainais zemesrags, sliecās pretim dzidrajai debesu zilg- mei. Jauneklis uzmanīgi vadīja laivu starp glumajiem akmeņiem, ' kas bija apauguši ar brūngani zaļām aļģēm. Cauri dzidrajam, zaļgani zeftotajam ūdenim bija labi saskatāms līdzenais, smilšainais jūras dibens. Pandions izkāpa krastā, netālu no veca, ar sūnain apauguša ziedokļa atrada laukumiņu, kas bija apaudzis ar mīkstu pavasara zāli, un iztukšoja ceļam līdzi paņemto ūdens trauku. Ēst viņam negribējās. Līdz ostai, kas bija paslepusies salas otrā malā, bija ne vairak kā pāris desmit stadiju.

Jauneklis nolēma ierasties pie kuģa īpašnieka mundrs un atspirdzis. Viņš nolikās atpūsties.

Neparasti skaidri Pandiona aizvērto acu priekšā iznira vakarējo svētku ainas …

Pandions un pārējie ciema jaunekļi bija atgulušies zālē, gaidīdami, kamēr meitenes pabeigs Afroditei veltīto deju. Meitenes vieglos svārkos, ko ap vidukli saturēja daudzkrāsainas lentas, dejoja pāros ar mugurām viena pret otru. Saķērušās rokās, viņas pari plecam skatījās atpakaļ, it kā katra no viņām priecātos par savas draudzenes skaistumu.

Kā sidraboti viļņi mēness gaismā cēlās un krita balto svārku plašās krokas; dejotāju melnīgsnējie ķermeņi, kas izskatījās gaiši zeltaini, locījās kā vijīgi stiebri fleitas maigo un gari stiepto,, skumjo un priecīgo skaņu taktī.

Tad jaunekļi pievienojās meitenēm un uzsāka dzērvju deju, paceldamies uz pirkstu galiem un atmezdami uz sāniem kā spārnus izplestās rokas. Pandions bija blakus Tesai, kas nenovērsa no viņa savas satrauktās acis.

Visa ciema jaunatne bija pret Pandionu uzmanīgāka nekā parasti. Vienīgi Eirimacha starojošā seja, kurš bija iemīlējies Tesā, liecināja, cik ļoti viņš priecīgs par sāncenša aizbraukšanu, un zobgalīgā Ēnoja viegli ironizēja. Pandions ievēroja, ka pārējie- neviens ar viņu nejokoja kā agrāk, mazāk bija izaicinoša dzēlī- guma — it kā starp viņu, aizbraucēju, un visiem, kas paliek, jau būtu radusies kāda robeža. Draugu izturēšanās vienā un tajā pašā laikā pauda skaudību un žēlumu, kā pret cilvēku,, kas stāv lielu briesmu priekšā un ir it kā izdalīts no visiem pārējiem.

Mēness lēni pazuda aiz kokiem. Kā plata sega laukumam pārklājās tumša ēna.

Dejas izbeidzās. Tesa kopā ar draudzenēm nodziedāja Ires- konu — Pandiona iemīļoto dziesmu par bezdelīgu un pavasari. Beidzot jaunieši pāros devās pa taciņu uz ciemu. Pandions un Tesa gāja paši pēdējie, ar nolūku palēninot soļus. Tikko viņi bija uzkāpuši uzkalna virsotnē, kurš atradās pie ciemata, kad Tesa satrūkās un apstājās, piekļaudamās Pandionam.

Kaļķakmens krauju stāvās sienas, kas pacēlās viņpus vīna dārziem, spīdēja mēnesnīcā kā milzīgs spogulis. Likās, it kā pāri ciemam, piekrastes līdzenumam un tumšajai jūrai karātos caurspīdīgs sudrabotas gaismas aizkars, pilns nelaimi vēstījoša burvīguma un klusu skumju.

— Man baigi, Pandion, — čukstēja Tesa. — Varens ir Heka- tas, mēness gaismas dieves, spēks, un tu dodies tieši turp, kur viņa valda …

Tesas satraukums pārgāja uz Pandionu.

— Nē, Tesa, nevis Kretā, bet Karijā25 valda Hekata, bet ne jau turp es dodos! — izsaucās jauneklis, vedinot meiteni mājup •..

Pandions pamodās no sapņiem. Vajadzēja paēst un turpināt ceļu. Viņš upurēja jūras dievam un, nonācis krastmalā, izmērīja savas ēnas garumu, liekot pēdu pie pēdas.[19]

Deviņpadsmit pēdu garā ēna liecināja, ka jāpasteidzas — līdz vakaram palicis nedaudz laika, tāpēc jāsteidzas uz kuģi.

Apbraucis ar laivu apkārt salas stūrim, Pandions ieraudzīja baltu akmens stabu — ostas zīmi — un sāka straujāk airēt.

OTRĀ NODAĻA PUTU ZEME

Vējš drūmi šņāca sakaltušajos krūmos, saceldams gaisā smilšu graudus. Kalnu grēda stiepās uz austrumiem kā ceļš, ko uzbēruši nezināmi milži. Izliekdamās tā iežogoja plašu, zaļu ieleju. Kalni slīpā nogāzē nolaidās līdz jūrai. Nogāze bija pārklāta ar spilgti dzeltenu puķu tepiķi un iztālēm šķita kā liels zelta gabals, kas izniris. no jūras vizuļojošās zilgmes.

Pandions paātrināja soļus. Šodien viņš sevišķi asi sajuta skumjas pēc pamestās Eniadas. Viņš atcerējās padomus nedoties tik tālu šajā pakalnos ieslēgtajā Kretas daļā, kur senās jūras tautas pēcteči bija neviesmīlīgi pret ienācējiem.

Pandions steidzās. Piecu mēnešu laikā viņš bija bijis milzīgās salas dažādās malās, kura kā gara, kalnaina svītra izstiepusies jūras vidū. Jaunais skulptors redzēja brīnišķīgas un dīvainas lietas, ko senā tauta bija atstājusi tukšajos tempļos un gandrīz pilnīgi neapdzīvotās pilsētās.

Daudz dienu Pandions pavadīja Knosās pilsētā kolosālās Šķēpa Pils drupās, kuras pirmās celtnes bija radušās neatminami tālā senatnē. Klaiņājot pa pils neskaitāmām kāpnēm, jauneklis pirmo reizi redzēja plašas zāles ar sarkanām, uz leju sašaurinātām kolonām, priecājās par dzegām, kas bija spilgti izkrāsotas ar melniem un baltiem taisnstūriem vai izrotātas ar melnām un zilām viļņveidīgām līnijām, kas atgādināja bēgošu viļņu virkni.

Sienas bija spilgti izgleznotas. Pandionam aizrāvās elpa no sajūsmas, kad viņš skatījās gleznās, kur bija attēlotas svētās spēles ar vēršiem, sieviešu procesijas ar traukiem rokās, meitenes, kas dejoja pakalnā, aiz kura drūzmējās vīrieši, un gleznās, kur attēloti nezināmi lunkani zvēri kalnos un dīvainu augu vidū. Fi- guru kontūras Pandionam likās nedabīgas, augi stiepās uz augšu ļoti garos kātos, gandrīz pilnīgi bez lapām. Pandions saprata, ka senie mākslinieki, cenzdamies izteikt kaut kādu domu, ar nolūku kropļoja dabiskās proporcijas, bet jauneklis, kas audzis brīvībā skaistas, kaut arī bargas dabas apstākļos, ar šo domu nevarēja samierināties,

Knosā, Tilisā un Elirā, un senās ostas[20] noslēpumainajās drupās visas mājas nebija celtas kā parasti, no šķeltiem bluķiem, bet no vienādām, gludām pelēka slāņakmens plāksnēm. Pandions redzēja daudz sieviešu statujiņu, kas bija izgatavotas no ziloņkaula, bronzas un fajansa, brīnišķīgus traukus, bļodas un kausus no zelta un sudraba kausējuma, pārklātus vissmalkākiem zīmējumiem.

Bet māksla, kas pārsteidza jauno skulptoru, palika viņam nesaprotama tāpat kā noslēpumainie uzraksti, kas bija sastopami drupās un atveidoti mirušas valodas aizmirstām rakstu zīmēm. Lielā meistarība, kas bija redzama ikviena mākslas darba vissīkākajās detaļās, neapmierināja Pandionu: viņam gribējās vairāk — neaprobežoties ar abstraktiem attēlojumiem, bet iemiesot cilvēka ķermeņa dzīvības pilno daiļumu, kura priekšā tas izjuta bezgalīgu cieņu.

Un pilnīgi negaidot ar lielu realitates sajūtu izpildītus cilvēku un dzīvnieku attēlojumus Pandions redzēja tajos mākslas darbos, kas bija atvesti no tālās Egiptosas.

Knosās, Tilisas un Eliras iedzīvotāji, kuri tās parādīja Pandionam, stāstīja, ka daudz līdzīgu mākslas darbu ir saglabājies Kretā, Festas apgabalā, kur dzīvojuši jūras tautas pēcteči. Un, neraugoties uz brīdinājumiem par briesmām, Pandions nolēma nokļūt kalnu lokā, kas atrodas Kretas dienvidu piekrastē.

Vēl dažas dienas un, apskatījis visu, ko vien var, viņš brauks mājās pie Tesas. Pandions tagad bija pārliecināts par saviem spēkiem. Lai arī cik ļoti viņam gribētos pamācīties pie Egiptosas meistariem, mīlestība uz dzimteni un Tesu bija stiprāka, viņu cieši saistīja meitenei dotais solījums.

Cik brīnišķīgi būs atgriezties mājās ar pēdējiem rudens kuģiem, ielūkoties mīļotās meitenes zilajās mirdzošajās acīs, redzēt sava skolotāja Achenora, kas viņam aizstāja tēvu un vectēvu, apvaldīto prieku!

Piemiedzis acis, Pandions paskatījās jūras bezgalīgajā plašumā. Nē, tur priekšā ir svešas un tālas zemes, tur ir Egiptosa, bet viņa dzimtene ir pretējā pusē, viņpus augstās kalnu grēdas. Viņš arvien vēl attālinās no tās, nevis tuvojas tai. Viņam vēl jāapskata šeit, Festā, senie tempļi, par kuriem viņš piekrastē tik daudz ir dzirdējis. Pandions nopūties paātrināja soļus, gandrīz skrēja. Kalnu grēdas atradzes nogāze pakapeniski pārgāja ielejā, kas bija pārklāta akmeņainiem pauguriem, starp kuriem melnoja zaļu krūmāju puduri. Nogāzes pakājē starp kokiem neskaidri bija saredzamas milzīgas ēkas drupas, pussagruvuši mūri, velvju paliekas un saglabājušies vārti ar melnbaltām kolonām.

Drupās valdīja dziļš klusums, visas ejas mūros bija atvērtas Pandiona priekšā it kā milzīgas ķetnas, kas gatavas sagrābt upuri. Plašas, svaigas plaisas — nesenās zemestrīces pēdas — bija redzamai mūru virspusē.

Jaunais skulptors klusi soļoja starp drupām, cenzdamies netraucēt klusumu, ieskatīdamies tumšajos stūros zem kolonām, kas bija palikušas neskartas.

Pagājis garām kādam stūrim, Pandions nokļuva kvadrātveidīgā zālē bez jumta, kuras sienas bija izrotātas ar pazīstamajām, spilgtajām freskām. Ielūkojies brūnajās un melnajās vīriešu figūrās, kas starp dīvainiem zvēriem un kuģiem sekoja viena otrai un bija apbruņotas vairogiem, šķēpiem un lokiem, Pandions, atcerējies vectēva stāstus, saprata, ka viņa priekšā ir attēloti kara- draudzes gājieni uz melno iedzīvotāju zemi, kas pēc seniem nostāstiem atrodoties pašā Oikumenas malā.

Pārsteigts par šo senās tautas tālo gaitu liecinieku, Pandions ilgi pētīja mūru rakstus un gleznas, kamēr, pagriezies pa kreisi, ievēroja zāles vidū marmora kubu, kas bija izrotāts zilām rozetēm un viļņveidīgām līnijām no stikla. Pie kuba pakājes bija salikti gluži svaigu, nesen plūktu puķu klēpji.

Tātad šeit kāds ir bijis, tātad šajos gruvešos mājo cilvēki!

Aizturējis elpu, jauneklis metās uz izeju, uz portiku,[21] kas bija aizaudzis ar garu zāli.

No diviem baltiem kvadrātveidīgiem stabiem un divām sarkanām kolonām veidotais portiks atradās nelielas kraujas malā, kas * tik tikko pacēlās virs koku biezās lapotnes. Pa krauju, līču loču vīdamās, veda nostaigāta, putekļaina taciņa. Jauneklis nogāja ielejā un nokļuva uz gluda, bruģēta ceļa. Pandions gāja uz austrumiem, cenzdamies klusi likt kājas uz karstajiem akmeņiem. Ceļa labajā pusē platanu lielās lapas, liegi trīsēdamas karstajā gaisā, meta ēnainu svītru. Ceļotājs atviegloti uzelpoja, paslēpies no svelmējošās saules. Pandionam sen gribējās dzert, bet vē! savā dzimtenē, kur ūdens bija maz, viņš bija pieradināts pie atturības. Nogājis apmēram divas stadijas, jauneklis ievēroja priekšā pie neliela pakalna, kur ceļš nogriezās uz ziemeļiem, garu, zemu ēku. Vairākas telpas kā vienādu kastu rinda no ceļa puses bija atvērtas un gluži tukšas. Pandions tūlīt pazina veco namu ceļotāju atpūtai: viņš bieži bija redzējis tādas ēkas ziemeļu piekrastes ceļos un steigšus devās uz spilgti izkrāsoto centrālo ieeju, ko pārdalīja viena vienīga kolona. Karstuma un garā ceļa nogurdināto jaunekli saistīja vāja ūdens burbuļošana. Pandions iegāja vannu nodalījumā, kur ūdens, plūstot pāri triju baseinu malām, no smagām plāksnēm iežogota avota pa lielu cauruli ietecēja plašā piltuv- veidīgā bedrē, kas bija ierīkota sienā.

Nometis apģērbu un sandales, Pandions nomazgājās tīrajā, aukstajā ūdenī,_ apmierināja slāpes un nolikās uz platā akmens sola atpūsties. Ūdens urdzēšana un lapu vieglā čaukstoņa ieaijāja, liekot no saules un vēja iekaisušām acīm aizvērties: Pandions iesnaudās.

Viņš gulēja neilgi: kolonas ēna, kas šķērsoja saules apgaismoto grīdu, gandrīz nebija mainījusi savu stāvokli. Pandions pietrūkās kājās un ātri apmeta savu vienkāršo apģērbu. Viņš jutās spirgts un atpūties. Iekodis sauso sieru un atkal padzēries, jauneklis devās uz izeju un pēkšņi sastinga: tālumā bija dzirdamas balsis. Viņš izgāja uz ceļa un atskatījās. Tiešām, nomaļus no ceļa, viņpus krūmu biezajai audzei bija dzirdami smiekli, nesaprotami, saraustīti vārdi un laiku pa laikam aprautas stīgu skaņas,

Pandions vienlaikus sajuta prieku un bažas, viņa muskuļi saspringa, viņš instinktivi pieskārās tēva šķēpam. Nočukstējis dažus lūgšanas vārdus savam aizbildnim un sencim Hiperionam, jauneklis devās cauri biezoknim tieši turp, no kurienes atskanēja balsis. Biezoknī bija smacīgi, asa aromata pilnais gaiss apgrūtināja jau tā piesardzības dēļ aizturēto elpu.

Uzmanīgi apejot augstos krūmus ar milzīgiem dzeloņiem, laužoties starp zemeņkoku stumbriem, kam bija ļoti smalka, gaiši pelēka un gluda miza, Pandions nonāca miršu koku pudura tuvumā, kas kā cieša siena šķērsoja viņam ceļu.

Blīvajā lapotnē karājās sniegbaltu ziedu čemuri. Uz mirkli Pandiona acu priekšā iznira Tesas stāvs — viņa dzimtenē mirtes koks bija meiteņu jaunības simbols. Balsis tagad skanēja pavisam tuvu — cilvēki diez kāpēc runāja klusināti, un jauneklis saprata, ka viņš bija nepareizi noteicis attālumu. Izšķirošais brīdis bija klāt. Saliecies Pandions palīda zem zemajiem zariem un uzmanīgi pašķīra tos ar rokām: ar svaigu zāli apaugušajā laukumiņā viņš ieraudzīja neparastu ainu.

Laukuma vidū gulēja milzīgs, sniegbalts vērsis ar gariem ragiem. Spīdīgajā, labi koptajā dzīvnieka spalvā sānos un uz purna bija izkaisīti sīki melni plankumi.

Netālu ēnā bija novietojies ļaužu pūlītis: jaunekļi, meitenes un vecāki cilvēki. Stalts vīrs ar cirtainu bārdu un zelta stīpu ap galvu, tērpies ar bronzas jostu apjoztā īsā kreklā, pagāja uz priekšu un deva kādu signālu. Tūliņ no ļaužu pūlīša atšķiras garā, smagā apmetnī ietinusies meitene. Viņa pacēla rokas uz augšu, un apmetnis nokrita. Meitene palika tikai gurnu apsegā, ko saturēja ar melnu, pūkainu auklu apšūta plata, balta josta. Zilgani melnie mati bija atraisīti, uz abām rokām virs elkoņiem mirdzēja šauras rokassprādzes.

Žigliem, viegliem soļiem, it kā dejodama meitene tuvojās vērsim un pēkšņi sastinga, izgrūžot spalgu kliedzienu. Vērša miegainās acis atvērās un iemirdzējās, tas salieca priekškājas un lēni pacēla smago galvu. Ar griezīgu kliedzienu meitene kā bulta devās uz priekšu un uzlēca milzīgā dzīvnieka mugurā.

Vērsis piecēlās uz priekškājām un augstu uzrāva purnu. Meitene piekļāvās platās muguras stāvajam izliekumam, ar vienu roku ieķērās ragos, ar otru apķērās nesamērīgi resnajam dzīvnieka kaklam. Pandionam labi bija redzama meitenes stingrā sejas izteiksme ar cieši sakniebtajām lūpām. Kontrasts starp dzīvnieka skaistajām, bet milzīgajām formām un stalto cilvēka ķermeni galīgi pārsteidza Pandionu.

Dobji baurodams, vērsis uzlēca kājās un ar milzīgajam ķermenim apbrīnojamu vieglumu palēcās. Meitene ar rokām ieķērās dzīvnieka varenajā kumbrā un pārvēlās pāri galvai. Vienā mirklī viņa izlidoja starp vērša ragiem un nostājās uz kājām trīs soļu atstatumā no briesmoņa. Izstiepusi uz priekšu rokas, meitene sasita plaukstas un atkal griezīgi iekliedzās. Vērsis nolieca ragus un nikni metās tai virsū. Pandionu pārņēma šausmas: skaistās un drošsirdīgās meitenes bojā eja šķita nenovēršama. Aizmirsis nepieciešamo piesardzību, jauneklis izrāva šķēpu un gribēja skriet uz laukumu, bet meitene, ar neaptveramu ātrumu vienā lēcienā izlidojusi cauri nolaistajiem nāvējošajiem ragiem, atkal sēdēja vērša mugurā. Satrakotais dzīvnieks joņoja pa pļaviņu, ar nagiem uzplēšot zemi un draudoši baurojot. Jaunā uzvarētāja mierīgi sēdēja satrakotā vērša mugurā, cieši saspiežot ar ceļgaliem tā sānus, kas, strauji elpojot, cilājās. Vērsis pieskrēja pie ļaužu grupas, kas to apsveica priecīgiem kliedzieniem. Atskanēja skaļš plaukstu sitiens — meitene atsviedās atpakaļ un nolēca zemē, nu jau dzīvniekam aiz muguras. Satraukti elpodama, viņa pievienojās skatītājiem.

Ieskrējies vērsis pārjoņoja pāri laukumam līdz otrai malai, apgriezās un drāzās atpakaļ uz cilvēkiem. Tā priekšā uz reizi nostājās pieci cilvēki — trīs jaunekļi un divas meitenes; agrākā spēle turpinājās vēl straujākos tempos. Spēcīgi cirzdams kājas pret zemi un krākdams, vērsis metās virsū jauniešiem, kas ar kliegšanu un roku plaukšķināšanu centās saistīt tā uzmanību; pēdējie drosmīgi lēca vērsim pāri, uz muguras, mirkli piekļāvās tā sāniem, veikli izvairoties no briesmīgajiem ragiem. Kāda meitene izmanījās uzsēsties vērsim tieši uz kakla, uz augšu izliektā varenā kumbra priekšā. Dzīvnieka acis izspiedās no orbitām, putas šļakstēja no mutes un pārklāja purnu. Noliecis galvu, ar degunu gandrīz atspiedies! pret zemi, vērsis centās nokratīt drosmīgo jātnieci. Tā atsviedās atpakaļ, atmuguriski ieķerdamās kumbrā, ar kājām atspiezdamās pret vērša ausīm. Dažus mirkļus noturējusies, meitene nolēca zemē.

Jaunekļi un meitenes nostājās rindā, zināmā attālumā viens aiz otra, un pēc kārtas lēca pāri dzīvniekam, kas atkal un atkal drāzās tiem virsū. Spēle turpinājās ilgi; baismīgi rēkdams, vērsis joņoja, draudēdams ar nāvi, bet lokanie cilvēku stāvi bezbailīgi ņirbēja tam apkārt.

Vērša baurošana pārgāja gārdzošā elsāšanā, āda kļuva tumša no sviedriem, saraustīti elpojot, no mutes šļakstēja putas. Vēl īss brīdis — un vērsis apstājās, nodūris galvu un bolīdams acis.

Skatītāju kliedzieni piepildīja gaisu. Pēc zīmes, ko deva cilvēks ar zelta stīpu, spēles dalībnieki atstāja uzvarēto dzīvnieku mierā. Cilvēki, kas bija stāvējuši un sēdējuši zemē, sanāca visi kopā, un Pandions nepaspēja atjēgties, kad tie visi jau pazuda krūmos.

Tukšajā laukumā bija palicis nomocītais vērsis, un vienīgi viņa aizsmakusi elsāšana un nomīdītā zāle liecināja par notikušo kauju.

Satrauktais Pandions tikai tagad saprata, cik ļoti viņam bija veicies. Viņam bija izdevies redzēt seno spēli ar vērsi, kas pirms simtiem gadu bija izplatīta Kjetā, Mikenās un citās senajās Grieķijas pilsētās.

Lunkanais, izveicīgais cilvēks bezasiņu cīņā uzvarēja vērsi — senatnes svēto dzīvnieku, šo kareivīgā varenuma, smagā un draudīgā speķa iemiesojumu. Dzīvnieka zibenīgajam straujumam stāvēja pretim vēl lielāks straujums. Kustību precizitāte glāba cilvēka dzīvību. Kopš mazām dienām Pandions centās izkopt spēku un izveicību, un tagad viņš ļoti labi saprata, cik daudz piepūles jāiegulda, lai sagatavotu sevi līdzdalībai šādā bīstamā rotaļā.

Pandions neuzdrošinājās sekot spēles dalībniekiem un atgriezās uz ceļa. Viņš nolēma, ka labāk būs meklēt cilvēku viesmīlību tad, kad tie atrodas mājās.

Vairāku stadiju garumā ceļš veda taisni un tad pēkšņi strauji pagriezās uz dienvidiem, uz jūru. Koki, kas auga visgarām ceļam, izbeidzās, dodami vietu apputējušajiem krūmājiem. Pandiona ēna bija kļuvusi manāmi garāka, kad viņš nonāca pie pagrieziena. Krūmos bija dzirdams troksnis. Jauneklis apstājās, ieklausījās. Kāds putns, kuru pret sauli nevarēja pazīt, ar troksni uzspurdza gaisā un nozuda krūmos. Nomierināts Pandions devās tālāk, nepievērsdams vairs uzmanību dažādajiem trokšņiem. Tālumā bija dzirdams meža baloža maigais, melodiskais aicinājums. Tam atsaucās vēl pāris putnu, un atkal iestājās klusums. Mirklī, kad Pandions nogriezās ceļa līkumā, baloža dūdošana bija dzirdama pavisam tuvu. Jauneklis apstājās, lai saskatītu putnu. Pēkšņi sev aiz muguras viņš izdzirda spārnu vēdienus: viņam virs galvas pacēlās divas zaļās vārnas. Pandions apgriezās un ieraudzīja trīs cilvēkus ar resnām milnām rokās.

Apdullinoši kliegdami, svešie cilvēki metās virsū jauneklim. Pandions momentali izrāva šķēpu, bet dabūja sitienu pa galvu. Jaunekļa acu priekšā viss satumsa, viņš sagrīļojās zem ķermeņu smaguma, kas viņam uzgūla — vēl četri cilvēki, iznākuši no krūmiem, uzbruka viņam no muguras. Pandiona apziņa satumsa;

viņš saprata, ka aizies bojā, un izmisīgi turpināja aizstāvēties. No spēcīga belziena, ko jauneklis dabūja pa roku, tam izkrita šķēps. Viņš nokrita uz ceļiem, pārsviezdams pār galvu cilvēku, kas tam bija uzlēcis mugurā, ar dūres sitienu nogāza otru, un trešais, dabūjis spērienu ar kāju, vaidēdams atsprāga nost.

Uzbrucēju nolūkos acīm redzot nebija atnācēju nogalināt. Viņi nosvieda milnas un, uzmundrinādami sevi kareivīgiem saucieniem, atkal uzbruka Pandionam. Zem piecu ķermeņu smaguma viņš novēlās zemē, ar seju atdurdamies ceļa putekļos, kas tam saskrēja rīklē, degunā un acīs. Smokot nost no necilvēcīgā sasprindzinājuma, Pandions pacēlās četrrāpus, mēģinādams nokratīt no sevis ienaidniekus. Tie metās viņam zem kājām, žņaudza kaklu. Ķermeņu mudžeklis atkal sabruka zemē, putekļi sacēlās gaisā, sārtodamies saules staros. Uzbrucēji, juzdami jaunekļa neparasto spēku un izturību, pārstāja klaigāt — uz tuksnesīgā, klusā ceļa bija dzirdams vienīgi cīņas troksnis, cīnītāju kunkstieni un gārdzošā elpa.

Putekļi bija pārklājuši ķermeņus, apģērbs pārvērties netīrās, saplosītās skrandās, bet cīņa arvien vēl nerima.

Vairākas reizes Pandions uzlēca kājās, atbrīvojies no pretiniekiem, bet tie atkal viņu pieveica, ķerdami jaunekli aiz kājām. Pēkšņi uzvaras kliedzieni pāršķēla gaisu: uzbrucējiem pienāca papildspēki — vēl četri cilvēki stājās cīņā. Jaunekļa rokas un kājas sapina ar stiprām siksnām. Tikko dzīvs no noguruma un izmisuma, Pandions aizvēra acis. Viņa uzvarētāji, moži sarunādamies nesaprotamā valodā, nolikās ēnā viņam blakus, atpūzdamies pēc smagās cīņas.

Piecēlušies viņi ar zīmēm pavēlēja jauneklim iet viņiem līdzi. Sapratis, ka pretošanās veltīga, Pandions nolēma saglabāt spēkus izdevīgam gadījumam un piekrītoši pamāja ar galvu. Svešie cilvēki atraisīja viņam, pinekļus no kājām. Ciešā pretinieku lokā Pandions, mazliet grīļodamies, aizvilkās pa ceļu.

Drīz vien Pandions ieraudzīja vairākas no neapstrādātiem akmeņiem celtas nabadzīgas mājeles. No tām iznāca iemītnieki: sirmgalvis ar bronzas stīpu ap matiem, vairāki bērni un sievietes. Sirmgalvis tuvojās Pandionam, atzinīgi apskatīja gūstekni, pataustīja tā muskuļus un jautri kaut ko teica Pandiona .atvedējiem. Jaunekli aizveda pie nelielas mājiņas.

Nepatīkami čīkstēdamas, atvērās durvis — iekšā bija zems pavards, lakta ar visapkārt izsvaidītiem darba rīkiem un kaudzīte ogļu. Pie sienas karājās divi lieli, viegli riteņi. Neliela auguma vecis ļaunu sejas izteiksmi un garām rokām pavēlēja vienam nc [22] pandiona pavadoņiem uzpūst plēšas, noņēma no naglas metala stīpu un piegāja pie gūstekņa. Brutāli pagrūdis jaunekļa žodu, mazliet uz augšu, kalējs atlieca stīpu, pielāgoja to gūstekņa kaklam, kaut ko neapmierināti noņurdēja un pazuda smēdes dibenā; viņš izvilka žvadzošu metala ķēdi, tās galu iebāza ugunī un, uzlicis uz laktas bronzas stīpu, ar biežiem vesera sitieniem pielāgoja to vajadzīgajam izmēram.

Tikai tagad jauneklis aptvēra visu notikušā smagumu. Sirdij dārgie tēli viens pēc otra pavīdēja tā acu priekšā. Tur, dzimtaja krastā, gaida Tesa, pārliecināta par viņu, viņa mīlestību un atgriešanos. Tagad viņam apliks verga bronzas kaklasaiti. Viņu piekals pie stipras ķēdes bez cerībām drīz atbrīvoties. Bet viņš taču domāja, ka pavada Kretā pēdējās dienas… Viņš jau drīz būtu varējis atgriezties Kalidonas līcī, no kurienes bija sācies tik liktenīgais ceļš.

— Ak Hiperion, mans senci, un tu, Afrodite, sūtiet man nāvi vai glābiet, — klusi čukstēja jauneklis.

Kalējs mierīgi un rūpīgi turpināja savu darbu, vēlreiz noņēma mēru kaklasaitei, izdauzīja plakanus tās galus, atlieca un izsita caurumus. Vajadzēja vēl tikai piekniedēt ķēdi. Vecis īsi kaut ko nomurmināja, — Pandions tika sagrābts un ar zīmēm tam pavēlēja nogulties zemē pie laktas. Jauneklis saņēma visus speķus, pēdējam mēģinājumam atbrīvoties. Tajās vietās, kur ar siksnām bija savilktas jaunekļa rokas, izsprāga asinis, bet Pandions aizmirsa sāpes, juzdams, ka siksnas kļūst vaļīgākas. Viens mirklis — un tās pārtrūka. Pandions ar galvu iesita pa žokļiem tam cilvēkam, kas viņam uzvēlās virsū, un tas novēlās uz grīdas. Jauneklis notrieca zemē vēl divus un milzīgā ātrumā devās projām pa ceļu. Satrakoti vaimanādami, ienaidnieki dzinās tam pakaļ. Kliedzienus izdzirduši, viņiem pievienojās ar pīķiem, dunčiem un šķēpiem bruņoti vīrieši; sekotāju skaits arvien pieauga.

Pandions nogriezās no ceļa un, lēkdams pāri krūmājiem, drāzās uz jūras pusi. Viņam pa pēdām, niknumā aurodami, dzinās pakaļ gūstītāji.

Krūmi kļuva retāki, sākās neliela augstiene. Pandions apstājās — tālu lejā zem krauju klinšu sienas viļņoja saules staros mirdzošā jūra. Kādas desmit stadijas no krasta bija saskatāms lēni peldošs sarkans kuģis.-

Jauneklis šaudījās gar kraujas malu,'meklēdams taciņu, lai nokļūtu lejā, bet stāvās klintis sniedzās tālu prom uz abām pusēm. Izejas nebija — no krūmiem jau skrēja ienaidnieki, skrejot izkārtodamies izliektā lokā, lai no trim pusēm ielenktu Pandionu.

Jauneklis atskatījās uz gūstītājiem, palūkojās uz leju. «Šeit nāve, tur — verdzība, — viņam iešāvās prātā. — Tu piedosi man, Tesa, ja uzzināsi.. .» Vairāk nebija laika kavēties.

Akmens bluķis, uz kura malas Pandions stāvēja, bija nokāries pār krauju. Divdesmit elkoņu zemāk bija otrs pakapiens. Uz tā auga zema priede.

Kā atvadīdamies jauneklis pārlaida skatienu mīļotajai jūrai un nolēca lejā uz vientuļi augošā koka biezajiem zariem. Uz mirkli viņa dzirde uztvēra ienaidnieku saniknotos kliedzienus. Zariem lūstot un plosot viņa miesu, Pandions izbrāzās cauri līdz apakšējiem resnajiem zariem, garām klints izciļņa malai un nokrita irdenās nogāzes mīkstajās smiltīs. Jauneklis aizvēlās vēl kādus divdesmit elkoņus zemāk un atdūrās uz klints izciļņa, kas vēl bija mitrs no paisuma laikā šurpu atsviestajām putām. Apstulbis, vēl neapzinādamies, ka viņš ir glābts, jauneklis pacēlās un notupās uz ceļiem. No augšas gūstītāji centās viņam trāpīt ar akmeņiem un pīķiem. Jūra šļakstēja zem kājām.

Kuģis tuvojās, it kā jūrnieki būtu ieinteresēti notikumā, kas norisinājās krastā.

Pandiona galvā dobji dunēja. Viņš juta stipras sāpes visā ķermenī, asaras aizmigloja acis. Viņš neskaidri apjauta: ja gūstītāji atnesīs šaujamos lokus, tad viņš neizbēgami ies bojā. Jūra viņu vilināja, tuvais kuģis likās kā dievu sūtīts. Pandions aizmirsa, ka kuģis var būt arī svešzemju vai piederēt ienaidniekiem, — viņam šķita, ka jūra, kas viņam vienmēr bijusi tik tuva, nepievils.

Pandions piecēlās kājās un, pārliecinājies, ka rokas vel darbojas, ielēca jūrā, un peldēja uz kuģi. Viļņi vēlās pāri viņa galvai, sadauzītais ķermenis vāji pakļāvās viņa gribai, brūces mokoši sūrstēja, rīkle izkalta.

Kuģis tuvojās Pandionam, un no turienes bija dzirdami pamudinoši kliedzieni. Kaut kur griezīgi čīkstēja airi, kuģis izauga virs jaunekļa galvas, spēcīgas rokas satvēra Pandionu un uzvilka uz klāja … Kā nedzīvs jauneklis sabruka uz siltajiem dēļiem, zaudēdams samaņu. Viņu atdzīvināja, iedeva ūdeni — un viņš ilgi un alkatīgi dzēra. Pandions juta, ka viņu novilka sāņus un

ar kaut ko apsedza. Jaunais skulptors iegrima dziļā miegā.

Kretas kalni bija vairs tikko saredzami pie horizonta. Pandions sakustējās un, neapzinīgi ievaidēdamies, pamodās. Viņš atradās uz kuģa, kas nebija līdzīgs viņa dzimtenes kuģiem — tiem bija zemi borti, sāni aizsargāti ar klūgu pinumu un airi bija izbāzti virs kravas telpas. Šim kuģim bija augsti borti, airētāji sēdēja zem klāja dēļiem abpus izgriezumam, kas paplašinājās kravas telpas virzienā. Kuģa centrā stāvošā masta bura bija augstāka un šaurāka nekā heleņu kuģiem.

Ādu kaudzes, kas bija sasviestas uz klaja, izplatīja nepatīkamu smaku. Pandions gulēja uz trīsstūraina laukumiņa kuģa smailajā priekšgalā. Jauneklim klāt piegāja cilvēks biezā vilnas apģērbā, ar bārdu apaudzis, līku degunu, pasniedza viņam krūzi, kurā bija sajaukts silts ūdens, ar vīnu, un sāka runāt nepazīstamā valodā, ar metālisku pieskaņu. Pandions kratīja galvu. Cilvēks pieskārās viņa plecam un ar pavēlošu žestu norādīja uz kuģa pakaļējo galu. Pandions aptina ap gurniem asiņu piesūkušās skrandas un gar bortu devās uz nojumi, kas atradas kuģa pakaļējā galā.

Tur sēdēja kalsns cilvēks, kam, tāpat kā Pandiona atvedējam, bija kuprains deguns. Viņš pavēra smaidā lūpas, kas bija apaugušas ar asu, uz priekšu izslējušos bārdu. Viņa kalsnā, vējos aprautā, alkatīgā seja, kas šķita izlieta no bronzas, pauda cietsirdību.

Pandions aptvēra, ka ir nokļuvis uz feniķiešu tirdzniecības kuģa un ka viņa priekšā ir kuģa priekšnieks vai īpašnieks.

Pirmos divus jautājumus, ko priekšnieks uzdeva, Pandions nesaprata. Tad tirgotājs ierunājās lauzītā joniešu izloksnē, kas Pandionam bija zināma, jaucot tai klāt karaibu un etrusku vārdus. Viņš vaicāja Pandionam par tā piedzīvojumu, uzzināja, kur viņš dzimis, un, pieliecis viņam klāt seju ar kupraino degunu un dzēlīgām nemirkšķinošām acīm, sacīja:

— Es redzēju, kā tu bēgi, — tā bija senlaiku varoņa cienīga rīcība. Man vajadzīgi tādi bezbailīgi un spēcīgi karavīri — šajās jūrās un to krastos ir daudz laupītāju, kas aplaupa mūsu tirgotājus. Ja uzticīgi kalposi man, tava dzīve būs viegla un es tev atlīdzināšu.

Pandions noraidoši pakratīja galvu un nesakarīgi pastāstīja, ka viņam ātrāk jāatgriežas dzimtenē, lūdzot, lai to izsēdina tuvākajā salā.

Priekšnieka acis ļauni iegailējās.

—   Mans kuģis dodas tieši uz Tiru[23], manā ceļā ir viena jūra. Es esmu pavēlnieks uz sava kuģa, un tu esi manā varā. Ja vien būs vajadzīgs, es tūliņ varu likt tevi nonāvēt. Un tagad izvēlies: vai nu šeit, —< feniķietis norādīja uz leju, kur zem klāja bija dzirdama ritmiska airēšana un airētāju skumja melodija, — tu būsi vergs, kas piekalts pie airiem, vai arī tu saņemsi ieročus un pievienosies, lūk, tiem, — tirgotājs pagrieza pirkstu atpakaļ un norādīja uz nojumi: tur laiski gulēja pieci spēcīgi, puskaili cilvēki ar trulu un zvērisku sejas izteiksmi. — Es gaidu, izšķiries ātrāk!

Pandions nevarīgi paskatījās visapkārt. Kuģis ātri attālinājās no Kretas. Attālums starp Pandionu un viņa dzimteni kļuva arvien lielāks. Palīdzību nevarēja gaidīt ne no kurienes.

Pandions nolēma, ka, būdams karavīrs, viņš varēs vieglāk izbēgt. Bet feniķietis, labi zinādams heleņu paražas, lika viņam dot trīs šausmīgus uzticības zvērestus.

Priekšnieks iezieda jaunekļa rētas ar dziedējošām zālēm un aizveda to pie karavīru grupas, pavēlēdams viņu pabarot.

—   Tikai uzraugiet viņu labi! — projām iedams, viņš pavēlēja. — Iegaumējiet, ka jūs visi atbildat manā priekšā par katru atsevišķi!

Karavīru vecākais, piekrītoši smaidīdams, uzsita Pandionam uz pleca, pataustīja viņa muskuļus un kaut ko pārējiem teica. Tie skaļi iesmējās. Pandions nesaprašanā paskatījās uz viņiem, dziļas skumjas viņu tagad atšķīra no visiem cilvēkiem.

*

Līdz Tirai bija palicis ne vairāk kā divu dienu brauciens. Četrās dienās, kas bija pavadītas uz kuģa, Pandions bija mazliet iedzīvojies savā stāvoklī. Brūces un sasitumi apdzija, — tie, izrādījās, nebija pārāk dziļi.

Kuģa priekšnieks, ievērojis Pandiona prātu un daudzpusīgās zināšanas, bija apmierināts ar jaunekli un dažbrīd parunājās ar viņu. Tad arī Pandions uzzināja, ka viņi brauc pa seno jūras ceļu, ko Kretas tauta bija iebraukusi uz dienvidu zemi, kur dzīvoja melnie. Braukt vajadzēja garām naidīgajai un varenajai Egip- tosai, gar milzīga tuksneša krastiem līdz Miglas Vārtiem.[24]

Viņpus Miglas Vārtiem, kur tuvu kopā sanāk dienvidu un ziemeļu klintis, veidojot nelielu šaurumu, ir zemes galējā robeža — milzīga Miglas jūra[25]. tur kuģi pagriežas uz dienvidiem un drīz vien nonāk pie karstās zemes krastiem, kur dzīvo melnie un kas ir bagāta ar ziloņkaulu, zeltu, eļļu un ādām. Tieši šo ceļu bija braukušas Kretas iedzīvotāju tālās ekspedicijas — šāda ceļojuma attēlojumu Pandions bija redzējis viņam liktenīgajā dienā. Jūras tauta savos braucienos bija sasniegusi tālās dienvidu zemes, kur Egiptosas sūtītie ļaudis nemaz nenokļuva.

Tagad feniķiešu kuģi braukā gar dienvidu un ziemeļu krastiem, iegūstot lētas preces un spēcīgus vergus, bet reti tie dodas tālāk par Miglas Vārtiem.

Feniķietis, noskārtis, ka Pandions ir diezgan apdāvināts, gribēja atstāt viņu pie sevis. Viņš vilināja jaunekli ar tālu ceļojumu romantiku, tēloja viņam rožainas nākotnes iespējas, kad helenis, gadus desmit piecpadsmit labi nokalpojis, pats varēs kļūt tirgotājs vai kuģa priekšnieks.

Jauneklis klausījās feniķieti ar interesi, tomēr zināja, ka tirgotāja dzīve viņu neapmierina, ka dzimteni, Tesu un mākslinieka brīvo dzīvi viņš nekad nemainīs pret bagātību svešā zemē.

Ar katru dienu stiprāka kļuva vēlēšanās kaut vai mirkli satikties ar Tesu, atkal dzirdēt svētās priežu birzs vareno šalkoņu, tās birzs, kur pavadīts tik daudz laimīgu stundu. Bieži vien jauneklis, gulēdams blakus krācošajiem ceļa biedriem, ilgi nevarēja aizmigt, centās klusināt sirds pukstus, apspiest izmisuma vaidus.

Kuģa priekšnieks pavēlēja viņam mācīties par stūrmani. Lēni ritēja Pandionam laiks, stāvot pie stūres aira, saskaņojot kuģa virzienu ar saules kustību vai arī sekojot stūrmaņa norādīju- l miem, orientējoties pēc zvaigznēm.

Tā tas bija arī šonakt. Ar gurniem atspiedies pret kuģa bortu un rokām satvēris stūres rokturi, Pandions centās pārvarēt pieaugošo vēja pretestību. Kuģa otrā malā stāvēja stūrmanis ar kādu kareivi[26]. saraustīto mākoņu starpās mirgoja zvaigznes, ilgi pa- zuzdamas drūmās debess tumsā, un vēja vienmuļā un skumjā gaudošana, pārejot arvien zemākos toņos, pārvērtās draudošā rēkoņā.

Kuģis svaidījās, airi dobji klaudzēja, šur un tur bija dzirdama kāda kareivja spalgā balss, kad tas, lamādamies un dauzīdams ar pletni, skubināja vergus.

Priekšnieks, kurš bija gulējis nojumes dzijumā, iznāca uz klāja. Viņš vērīgi skatījās jūrā un, redzami satraukts, piegāja pie stūrmaņa. Viņi ilgi sarunājās. Priekšnieks uzmodināja guļošos kareivjus un, norīkojis tos pie stūres airiem, pats nostājās blakus Pandionam.

Vējš krasi sagriezās un nikni brāzās pret kuģi, viļņi kāpa arvien augstāk, pārplūdinot klāju. Mastu vajadzēja novākt — uzlikts uz ādu ķīpām, tas sniedzās pāri kuģa priekšgalam, dobji dauzīdamies pret augsto viļņlauzi.

Cīņa ar viļņiem un vēju kļuva arvien izmisīgāka. Priekšnieks, nesaprotami murminādams lūgsnas vai lāstus, pavēlēja pagriezt- kuģi uz dienvidiem. Vēja nests, kuģis ātri devās uz priekšu jūras nezinamajā, tumšajā tālē. Smagā darbā pie stūres ātri pagāja nakts. Sāka aust gaisma. Pelēkajā krēslā skaidrāk kļuva redzami trakojošie, draudīgie viļņi. Vētra nerimās. Vējš ar tādu pašu speķu* brāzās virsū un uzgūla kuģim.

Satraukta klaigāšana nošalca pār klāju — visi, kas tobrīd tur atradās, rādīja priekšniekam pa labi no kuģa borta. Austošās dienas drūmajā gaismā tur bija saskatāma milzīga putu josla, kas šķērsoja jūru. Viļņi, tuvodamies šai zilgani pelēkai lentei, palēnināja savu satraukto skrējienu.

Viss kuģa ekipažs apstāja priekšnieku, pat stūrmanis savu stūri nodeva kareivim. Satrauktiem kliedzieniem sekoja ātras, karstas valodas. Pandions ievēroja, ka visa uzmanība pievērsta viņam: viņa virzienā rādīja ar pirkstiem, draudēja ar dūrēm. Nekā nesaprazdams, Pandions raudzījās priekšniekā, kurš kaut kam karsti pretojās, noraidoši žestikulēdams. Vecais stūrmanis, saķēris saimnieku aiz piedurknes, kaut ko ilgi tam stāstīja, pieliecies vi- * ņam pie pašas auss. Priekšnieks noraidoši kratīja galvu, izkliegdams saraustītus vārdus, taču acīm redzot beidzot padevās. Vienā mirklī ļaudis metās virsū apstulbušajam jauneklim un sasēja viņam rokas uz muguras.

— Viņi saka, ka tu esi atnesis mums nelaimi, — priekšnieks teica Pandionam, nicinoši ar žestu norādīdams uz apkārt stāvošajiem ļaudīm. — Tu esot nelaimes putns, tevis dēļ kuģi piemeklējis šis posts: kuģis nokļuvis pie Kemtas[27], jūsu valodā — Egip- tosas — krastiem. Lai izlūgtos dievu žēlastību, tevi jānonāvē un» jāiesviež pār bortu jūrā — to prasa visi mani ļaudis, un es nevaru tevi aizstāvēt.

Arvien vēl nekā nesaprazdams, Pandions ar acīm ieurbās feniķietī.

—   Tu vēl nezini, ka nokļūšana Kemtas krastā mums visiem nozīmē nāvi vai verdzību, — tas drūmi nomurmināja. — Nesen K.emtai bija karš ar jūras tautām. Kopš tā laika katrs, kas ierodas šīs zemes krastā ārpus svešzemniekiem ierādītajām trim ostām, tiek sagūstīts vai sodīts, bet viņa manta pāriet Kemtas valdnieka valsts kasē. Vai tagad tu saproti? — viņš aprāvasavu runu, novērzdamies no Pandiona un ielūkodamies putu joslā, kas arvien tuvojās.

Pandions saprata: viņam atkal draud nāve. Būdams gatavs līdz pēdējam mirklim cīnīties par dzīvību, ko viņš tik ļoti mīlēja, jauneklis ar nevarīgu un naida pilnu skatienu pārlaida acis saniknotajam pūlim uz klāja.

Bezizejas stāvoklis lika viņam izšķirties.

—   Priekšniek! — jauneklis iesaucās. — Pavēli saviem ļaudīm atraisīt mani — es pats metīšos jūrā!

—  Tā jau es domāju, — teica feniķietis, pagriezdamies pret viņu. — Lai šie zaķapastalas mācās no tevis!

Paklausīdami priekšnieka pavēlošajam žestam, karavīri atbrīvoja Pandionu. Nevienā nelūkodamies, jauneklis piegāja pie kuģa borta. Klusēdami visi pašķīra tam ceļu kā cilvēkam, kas iet nāvē.

Pandions sasprindzināti raudzījās uz putu joslu, kas aizsedza lēzeno krastu, instinktivi salīdzinot savus spēkus ar naidīgo viļņu straujumu. Galvā pazibēja saraustītas domas. «Zeme viņpus putu[28] joslas — putu zeme … Āfrika.»

Šī jau arī ir tā briesmīgā Egiptosa! … Viņš taču zvērēja Tesai pie savas mīlestības, pie visiem dieviem pat nedomāt par ceļu uz šejieni! … Ak dievi, ko gan ar viņu dara liktenis… Bet drošī vien viņš ies bojā, un tas būs vislabākais…

Pandions metās ar galvu lejā jūras trakojošā dzelmē un, sasprindzinājis rokas, aizpeldēja no kuģa. Viļņi sagrāba jaunekli. It kā līksmodamies par cilvēka bojā eju, viļņi svieda to augšup, grūda dziļās bedrēs, uzgūla viņam, spieda to un gremdēja, piepildot muti un degunu ar ūdeni, ar putām un šļakatām piešļā- cot acis. Pandions ne par ko vairs nedomāja — viņš izmisis cīnījās par dzīvību, par katru gaisa malku, nikni strādājot ar rokām un kājām. Dzimis pie jūras, helenis bija ļoti labs peldētājs.

Laiks ritēja, bet viļņi arvien vēl nesa Pandionu krasta virzienā. Uz kuģi viņš nemaz vairs neatskatījās, pilnīgi to aizmirsis nenovēršamās nāves priekšā. Bangojošie vāli kļuva retāki. Viļņi vēlās lēnāk, garos vālos, uzsviežot gaisā un raujot dziļumos satrakotās, putojošās krēpes. Katrs vilnis aizsvieda jaunekli simt elkoņu uz priekšu. Brīžiem Pandions ieslīdēja dziļā lejā, un tad milzīgais ūdens smagums kaskadveidīgi sabruka tam virsū, iegremdējot tumšajā dzelmē, un peldētāja sirds bija gatava plīst no sasprindzinājuma.

Pandions bija nopeldējis vairākas stadijas. Ilgu laiku vilkās cīņa ar viļņiem, līdz beidzot tā spēki galīgi izsīka un jauneklis juta, ka viņam nākas arvien grūtāk pretoties ūdens milžu skavām. Līdz ar spēka zudumu apdzisa arī griba dzīvot, arvien grūtāk bija sasprindzināt nogurušos muskuļus, arvien mazāka kļuva vēlēšanās turpināt cīņu. Ar gandrīz pilnīgi atslābušo roku pēdējiem vēzieniem jauneklis uzrāvās mutuļojoša viļņa mugurā un, pagriezis seju uz tālās dzimtenes pusi, kliedza:

—   Tesa, Tesa! …

Mīļotās meitenes vārdu, ko viņš jau divreiz bija sviedis liktenim sejā, drausmīgai un vienaldzīgai jūras varenībai sejā, tūliņ apslāpēja mutuļojošo viļņu rēkoņa. Liels vilnis sabruka pār Pandiona nekustīgo ķermeni, ar troksni sašķīda uz tā, un jauneklis, tikko sākdams grimt, pēkšņi atsitās pret krastu virpulī uzvandītās smiltīs.

*

Atspiedušies uz gariem, tieviem pīķiem, divi patruļas kareivji īsos zaļos svārkos — kas liecināja, ka viņi pieder pie Lielās Zaļās jūras[29] krasta sardzes — apskatīja horizontu.

—   Priekšnieks Senebs velti mūs šurp sūtījis, — laiski ierunājās vecākais no viņiem.

—   Bet feniķiešu kuģis taču bija pie paša krasta, — iebilda otrs. — Ja vētra nebūtu rimusies, mēs būtu ieguvuši vieglu laupījumu — pie paša cietokšņa …

—   Paskaties turp, — pārtrauca viņu vecākais, norādot uz kādu vietu pašā krasta malā. — Lai es palieku neapbedīts, ja tas nav cilvēks no kuģa!

Abi kareivji ilgi skatījās uz plankumu smiltīs.

—    Iesim atpakaļ, — beidzot lika priekšā jaunākais. — Mēs jau tā esam daudz bridusi pa •smiltīm. Kam gan vajadzīgs ni

cināma svešzemnieka līķis bagāta laupījuma — preču un vergu vietā, kas aizbraukuši kopā ar kuģi…

—  Tu runā, bet neapdomā, — atkal pārtrauca viņu vecākais. — Dažreiz šie tirgotāji mēdz būt bagātīgi apģērbti un tiem klāt ir dārglietas. Zelta gredzens nebūt nenāktu tev par ļaunu — kāpēc gan lai mēs atskaitītos Senebam par katru slīkoni…

Kareivji soļoja uz priekšu pa stingro, vētras noblietēto, valgo smilšu joslu.

—   Kur tad ir tavi dārgakmeņi? — ironiski jautāja jaunākais vecākajam. — Viņš taču pavisam pliks!

Vecākais drūmi nomurmināja kaut kādus lāstus.

Patiesi, cilvēks, kas gulēja viņu priekšā, bija pilnīgi kails, viņa rokas bija bezspēcīgi saliektas zem ķermeņa, īsie, sprogainie mati pilni ar jūras smiltīm.

—   Rau, tas taču nav feniķietis! — iesaucās vecākais. — Kads varens un skaists ķermenis! 2ēl, ka viņš beigts — būtu labs vergs, un Senebs mūs apbalvotu.

—   Kādas tautības viņš ir? — vaicāja jaunākais,

—   Nezinu: varbūt tas ir turuša36 vai kefti37 vai arī vēl kāds no hanebif38 ciltīm. Tie reti nonāk mūsu svētītajā zemē, un viņi tiek augsti vērtēti ar savu izturību, prātu un spēku. Pirms trim gadiem… pag, bet viņš taču dzīvs, lai slava Amonam!

Vieglas trīsas pārskrēja gulošā ķermenim.

Nometuši pīķus, kareivji apgrieza uz muguras bezsamaņa esošo, sāka rīvēt tā vēderu, locīt kājas.

Viņu pūlēm bija panākumi. Drīz vien slīkonis — tas bija Pandions — atvēra acis un sāka mokoši klepot.

Jaunekļa spēcīgais organisms pārvarēja grūto pārbaudījumu. Nepagāja pat stunda, kad patruļas kareivji, turēdami zem rokām, veda Pandionu uz cietoksni.

Kareivji bieži atpūtās, bet vēl pirms vissvelmīgākajām dienas stundām jaunais skulptors bija nogādāts mazā nocietinājumā, kas atradās pie vienas no neskaitāmajām Nilas deltas attekām lielā ezera rietumos.

Kareivji padeva Pandionam dzert, pasniedza dažus alū izmērcētus plāceņa gabaliņus un nolika šaurā, vēsā māla kleķa šķūnī uz klona. *

36   Turuša — etrusks.

37   Kefti jeb keftiu — eģiptiski nozīmē «aiz muguras», tā apzīmēja Kretu un tur dzīvojošo tautu.

38   Hanebu — ziemeļnieki.

Šausmīgais sasprindzinājums nebija palicis bez sekām — asas sāpes durstīja krūtis, sirds bija kļuvusi vāja. Aizvērto acu priekšā ņirbēja neskaitāmi viļņi. Smagā nesamaņā Pandions dzirdēja, kā atvērās vecās, no kuģu apšuvumu gabaliem sanaglotās durvis. Pāri Pandionam noliecās nocietinājuma priekšnieks — jauns cilvēks ar nepatīkamu un slimīgu sejas izteiksmi. Viņš uzmanīgi noņēma apmetni, kas bija uzmests jaunekļa kājām, un ilgi aplūkoja savu gūstekni. Pandionam pat nevarēja ienākt prātā, ka lēmums, kas nobrieda priekšnieka galvā, novedīs pie jauniem nedzirdētiem piedzīvojumiem.

Priekšnieks apsedza Pandionu un apmierināts aizgāja.

—   Katram pa divi vara riņķi un kausu alus, — viņš aprauti noteica.

Krasta sardzes kareivji padevīgi noliecās viņa priekšā, bet pēc tam naida pilniem skatieniem ieurbās tā mugurā.

—  Varenā Sochmeta, ko gan mēs dabūjām par tādu vergu … — nočukstēja jaunākais, līdzko priekšnieks bija attālinājies no viņiem. — Tu redzēsi, ka viņš nosūtīs to uz pilsētu un saņems ne mazāk kā desmit zelta riņķu …

Priekšnieks pēkšņi apgriezās.

—   Ei Senni! — viņš uzkliedza.

Vecākais kareivis padevīgi pieskrēja.

—   Uzmani viņu labi, to es uzticu tev. Pasaki manam pavāram, lai viņš dod tam labu ēdienu, bet esi uzmanīgs — gūsteknis izskatās varens kaujinieks. Rīt sagatavosi vieglo laivu — es nosūtīšu gūstekni kā dāvanu Lielajam Namam[30], mēs viņu apdzirdīsim ar alu, kuram piejauksim miega zāles, lai būtu mazāk rūpju.

. .. Pandions lēni pavēra smagnējos plakstus. Viņš bija tik ilgi gulējis, ka bija zaudējis katru priekšstatu par laiku, par to, kur tagad atrodas. Kā pa miglu, saraustīti viņš atcerējās, ka pēc nesaudzīgas cīņas ar trakojošo jūru viņu kaut kur aizveda, ka viņš gulējis kādā klusā, tumšā vietā. Jauneklis sakustējās un sajuta stingumu visā ķermenī. Ar grūtībām viņš pagrieza galvu un ieraudzīja zaļu niedrāju sienu ar zvaigžņveidīgiem pušķīšiem augšā. Virs galvas bija dzidra debess, tuvu, pie pašas auss, viegli čaloja un guldza ūdens. Pamazām Pandions saprata, ka guļ šaurā,, garā laivā, ka viņa rokas un kājas sasietas. Mazliet pacēlis galvu, jauneklis ieraudzīja kailas cilvēku kājas, šie cilvēki ar garām kārtīm stūma laivu uz priekšu. Cilvēki bija labi noauguši, tumšu sarkanbrūnu ādu, tērpti baltos gurnu apsegos.

— Kas jūs esat? Kurp vedat mani? — iesaucās Pandions, cenzdamies saskatīt cilvēkus, kas atradās laivas pakaļgalā.

Kāds cilvēks gludi skūtu seju noliecās pār Pandionu un ātri sāka runāt. Dīvainā valoda ar melodisku klakšķināšanu un skaidri akcentētiem patskaņiem bija jauneklim gluži sveša. Pandions sasprindzināja visus spēkus, mēģinot saraut saites, ar kurām bija saistīts, un nemitīgi atkārtoja to pašu jautājumu. Drīz nelaimīgajam kļuva skaidrs, ka viņu nesaprot un nevar saprast. Pandionam izdevās sašūpot nestabilo laivu, bet kāds no sargiem piegrūda viņam pie acs bronzas dunča smaili. Pilns riebuma pret cilvēkiem, sevi un visu pasauli viņš atteicās no katra mēģinājuma pretoties un nedomāja par to visā garajā ceļā pa niedrēm aizaugušā dūksnāja labirintiem. Sen jau bija norietējusi saule, mēness pacēlies augstu debesīs, kad laiva piebrauca pie plašas akmens piestātnes.

Pandionam atbrīvoja kājas, prasmīgi un veikli tās norīvēja, lai atjaunotu asinsriņķošanu. Kareivji aizdedzināja divas lāpas un devās uz augstu māla kleķa mūri, kurā bija smagas, ar vara stieņiem apkaltas durvis.

Pēc neilga strīda ar sardzes ļaudīm Pandiona atvedēji nodeva nez no kurienes izlīdušajam miegainam, bārdainam cilvēkam mazu vīstoklīti un apmaiņai pret to saņēma gabaliņu melnas ādas.

Iečirkstējās smago durvju viras. Pandionam atraisīja rokas un viņu pašu iegrūda cietumā. Ar pīķiem un lokiem bruņotie sargi aizbīdīja priekšā smagu stieni. Pandions atradās nelielā kvadrātveidīgā istabā, kas bija pilnum pilna ar cilvēku ķermeņiem, kuri gulēja juku jukām. Viņi nemierīgā miegā smagi elpoja un vaidēja. Smakdams nost no neciešamās smirdoņas, kas izplūda it kā no pašiem mūriem, Pandions sameklēja sev brīvu vietu uz grīdas un uzmanīgi apsēdās. Jauneklis nevarēja gulēt. Viņš pārdomāja pēdējo dienu notikumus, un sirds tam bija smaga. Gausi vilkās bezmiega stundas, pilnas vientulīgu nakts pārdomu.

Pandions domāja vienīgi par brīvību, bet nevarēja atrast ceļus, kā izkļūt no gūsta. Viņš bija nokļuvis pilnīgi nezināmas zemes iekšienē. Vientuļš, neapbruņots gūsteknis, kas nezina naidīgās apkārtējās tautas valodu, viņš nekā nevarēja uzsākt. Pandions saprata, ka viņu negrib nonāvēt, un nolēma gaidīt. Vēlāk, kad viņš kaut mazliet iepazīsies ar šo zemi… bet, kas gan viņu sagaida šajā «vēlāk»? Kā vēl nekad agrāk Pandions sajuta dziļas ilgas pēc biedra, kas palīdzētu viņam pārvarēt šausmīgo vientulību. Viņš domāja, ka cilvēkam nav ļaunāka stāvokļa kā būt vienam svešu un naidīgu ļaužu vidū, nesaprotamā un nezināmā zemē — būt vergam, kas savā stāvoklī no visa nošķirts kā ar ciešu sienu. Daudz vieglāk ir panest vientulību kaut kur dabā: tā norūda dvēseli, bet nepazemo to.

Helenis padevās liktenim un iegrima dīvainā stingumā. Viņš sagaidīja rītausmu, vienaldzīgi lūkodamies savos likteņa biedros — gūstekņos, kas piederēja pie dažādām, jaunajam skulptoram nezināmām aziatu ciltīm. Tie bija laimīgāki nekā viņš — varēja sarunāties viens ar otru, dalīties bēdās, atcerēties pagātni, kopīgi apspriest nākotni. Ieslodzīto ziņkārīgie skatieni bija pievērsti klusējošajam Pandionam.

Sardze pasvieda Pandionam rupja audekla gabalu gurnu apsegam. Vēlāk četri melnādaini cilvēki ienesa lielu māla trauku ar ūdeni, miežu plācenīšus un kaut kādu zālaugu stublājus.

Pandionu pārsteidza gluži melno cilvēku izskats, viņu uzkrītoši spilgtie zobi, baltie acu āboli un brūni sarkanās lūpas. Jauneklis noprata, ka tie bija vergi, un dīvainas likās viņam šo cilvēku jautrās un labsirdīgās sejas. Melnādainie smējās, atsedzot sniegbaltos zobus, viegli pazobojās par gūstekņiem un paši savā starpā. Vai tiešām paies laiks un viņš arī būs spējīgs par kaut ko priecāties, aizmirstot brīvību zaudējuša cilvēka nožēlojamo stāvokli? Vai tiešām: izgaisīs šīs nemitīgi gruzdošās skumjas? Un Tesa? Ak dievi, ja nu Tesa zinātu, kur viņš tagad atrodas! … Nē, labāk lai nezina: viņš atgriezīsies pie tās vai nomirs — citas izejas nav … ,

Pandiona domu gājienu pārtrauca gari stiepts sauciens. Durvis atvērās. Pandiona priekšā mirdzēja plaša upe. Ieslodzījuma vieta bija gluži tuvu krastam. Liela kareivju grupa ar izvirzītiem pīķiem rokās sastājās ap gūstekņiem. Drīz visi bija sadzīti liela kuģa kravas telpās. Kuģis peldēja pa upi uz augšu, un ieslodzītie nepaspēja pat apskatīties apkārt. Kravas telpās bija ļoti karsts — augstu zenitā uzkāpusī saule dedzināja cilvēkus, gaiss bija piesātināts smagiem izgarojumiem, un grūti nācās elpot.

Vakarā kļuva mazliet vēsāks, un izmocītie gūstekņi sāka atžirgt — atkal bija dzirdamas sarunas. Kuģis turpināja savu ceļu visu nakti, no rīta tas uz īsu laiku apstājās — gūstekņiem atnesa ēdienu, un nogurdinošais ceļojums sākās no jauna. Tā pagāja vairākas dienas — notrulušais, vienaldzīgais Pandions tās neskaitīja.

Beidzot airētāju un kareivju balsis kļuva skaļākas, uz klāja sākās kņada — ceļš bija galā. Gūstekņus atstāja kravas telpā visu nakti, un agri no rīta Pandions izdzirda gari stieptus komandas saucienus.

Putekļainā, saules izdedzinātā laukumiņā puslokā nostājās sardze ar izvirzītiem pīķiem. Gūstekņi pa vienam nāca ārā un mo- mentali nokļuva divu milzīgu kareivju rokās, kuriem pie kājām bija virvju kaudze. Ēģiptieši tik stipri atlauza gūstekņiem rokas, ka pleci cilvēkiem izliecās un elkoņi uz muguras sakļāvās kopā. Vaimanas un kliegšana nemaz neaizkustināja milžus, kas tīksminājās ar savu spēku un to, ka upuriem nebija iespējas aizstāvēties.

Pienāca Pandiona kārta. Kāds kareivis sagrāba viņu aiz rokas, līdzko jauneklis, dienas gaismas apžilbināts, lika kāju uz zemes. Sastingums, kas bija pārņēmis Pandionu, no sāpēm uzreiz izzuda. Apmācīts dūru cīņas paņēmienos, jauneklis viegli izlocījās no kareivja rokām un deva viņam apdullinošu sitienu pa ausi. Milzis nogāzās zemē ar iseju putekļos pie Pandiona kājām, otrs kareivis apjucis atkāpās nost.

Pandionu tūdaļ ielenca trīsdesmit ienaidnieku, kuru pīķi bija virzīti pret viņu.

Ārkārtīgā niknumā jauneklis taisīja lēcienu uz priekšu, gribēdams krist kaujā, — nāve viņam likās kā atpestīšana … Bet viņš nepazina eģiptiešus, kam bija uzkrāta tūkstošgadīga pieredze vergu apspiešanā. Kareivji momentali atkāpās, pašķirdami ceļu, un no muguras uzklupa Pandionam, kas bija izskrējis no loka. Jauno pārdrošnieku notrieca pie zemes, un viņam sabruka virsū ienaidnieki. Pīķa trulais gals spēcīgi iesita viņam pakrūtē starp ribām. Ugunīgi sarkana migla aizvēlās jaunekļa acu priekšā, viņa elpa aizrāvās. Šajā mirklī eģiptietis savilka kopā pār galvu atmestās Pandiona rokas, iežņaudzot tās rotaļu laiviņai līdzīgā priekšmetā.

Pēc tam kareivji atstāja jaunekli mierā.

Gūstekņus ātri sasēji un aizdzina pa šauru ceļu starp upes krastu un laukiem. Jaunais skulptors cieta briesmīgas sāpes: virs galvas uzrautās rokas bija iespīlētas koka siekstā ar diviem asiem stūriem, kas žņaudza delmu kaulus. Šī ierīce neļāva saliekt rokas elkoņos un nolaist tās uz galvas.

No sāņceliņa Pandiona grupai pievienojās otra gūstekņu partija, tad trešā — pavisam tur bija ap divsimt vergu.

Viņi visi bija visnežēlīgākā kārtā sasieti; dažiem rokas bija iespīlētas tādās pašās siekstās. Gūstekņu sejas bija sāpēs izķēmotas, bālas un pārklātas ar sviedriem. Jauneklis gāja it kā pa miglu, gandrīz nemanīdams, kas tam notika visapkārt.

Bet visapkārt bija bagāta zeme. Gaiss bija neparasti svaigs un tīrs, šaurajos ceļos valdīja klusums, milzīgā upe gausi vēla savus ūdeņus uz Lielo Zaļo jūru. Palmas tikko manāmi šūpoja savas galotnes vieglā ziemeļu vējā, zemu kviešu zaļie lauki mijās ar vīna un augļu dārziem.

Visa zeme bija viens milzīgs dārzs, ko tūkstošu gadu laikā iekopusi vergu armija.

Pandions nevarēja skatīties apkārt. Aiz sāpēm zobus sakodis, viņš gāja gar augstiem mūriem, kas apjoza bagātnieku mājas. Tās bija vieglas divstāvu celtnes ar šauriem un augstiem logiem virs koka kolonās ietvertām durvju nišām. Sniegbaltās sienas, kas spilgtās un tīrās krāsās bija apgleznotas smalkiem rakstiem, neparasti asi izcēlās saules žilbinošajā gaismā.

Pēkšņi gūstekņu priekšā iznira milzīga akmens celtne, kuras sienas bija neredzēti biezas un ļoti simetriski mūrētas no masiviem akmens bluķiem, kas bija slīpēti ar apbrīnojamu precizitāti. Tumšā un noslēpumainā ēka šķita iepletusies un mēmi uzgulusies zemei, spiežot to ar savu baismīgo svaru. Pandions pagāja garām resnu kolonu rindai, kas drūmas un pelēkas vīdēja uz klajumā iekoptā dārza spilgti zaļā fona. Palmas, vīģes un citi augļu koki mijās, veidojot taisnas un it kā bezgalīgas līnijas. Uzkalnus klāja vīna dārzu zaļā lapotne.

Dārzā pie upes atradās augsta un viegla celtne, apgleznota tikpat spilgtām krāsām kā pārējās mājas šajā pilsētā. Pie fasa- des, kas atradās upes pusē, aiz platiem vārtiem kā masti gaisā slējās augsti stabi, kuru galos vējā plandījās lentīšu pušķi. Virs platās ieejas pacēlās milzīgs sniegbalts balkons ar pilnīgi lēzenu jumtu un kolonu katrā pusē. Jumta dzega bija krāsaini apgleznota, un rakstā mijās spilgti zila un zeltīta krāsa. Spilgti zilas un zeltītas lauzītas līnijas rotāja balto kolonu augšdaļu.

Ar tepiķiem un aizkariem aizēnotajā balkona dziļumā bija redzami cilvēki sniegbaltos, garos tērpos, kas bija darināti no sīki plisētas, vieglas drānas. Vidū sēdošais cilvēks galvu ar smagu sarkanbaltu kroni[31] bija noliecis pār balkona margām.

Sardze, kas pavadīja gūstekņus, un pa priekšu cienīgi soļojošais priekšnieks vienā mirklī nokrita pie zemes. Uz faraona mājienu — tas taču bija dzīvais dievs, Kemtas zemes augstākais valdnieks — gūstekņus sakārtoja vienu aiz otra un lēni veda tos visus garām balkonam. Turpat barā stāvošie galminieki pusbalsī izteica dažādas piezīmes un jautri smējās. Pils skaistums, faraona un galminieku greznie apģērbi, viņu nepiespiestā un augstprātīgā izturēšanās bija tik lielā pretstatā ar izmocīto gūstekņu pārvērstajām sejām, ka Pandiona dvēselē sacēlās nikns sašutums. Viņam neganti sāpēja rokas, miesa trīcēja kā drudzī, sakniebtās lūpas bija sakaltušas un sasprēgājušas, bet jauneklis izslējās taisns, dziļi ievilka elpu un pagrieza pret balkonu savu naidā kvēlojošo seju.

Faraons kaut ko teica, pievērsdamies galminiekiem, un visi piekrītoši pamāja ar galvām. Gūstekņu rinda lēni virzījās uz priekšu. Drīz Pandions nokļuva aiz mājas, augstā mūra ēnā. Pamazām šeit salasījās viss gūstekņu bars, ko joprojām ielenca klusējošie kareivji. Gar mājas stūri nāca resns cilvēks līku degunu un garu, ar zeltu izrotātu melna koka zizli rokā; to pavadīja rakstvedis ar dēlīti un papirusa rullīti.

Cilvēks pateica dažus augstprātīgus vārdus sardzes priekšniekam, kas zemu paklanījās, un deva rīkojumu kareivjiem. Paklausīdami katrai augstmaņa pirksta kustībai, kareivji brutāli grūstīja pūli un noveda sāņus tos, uz kuriem viņš norādīja. Pandionu paņēma vienu no pirmajiem. Pavisam tika atlasīti ap trīsdesmit cilvēku, visspēcīgākie un izskatā vīrišķīgākie. Tos tūliņ pa to pašu ceļu aizveda atpakaļ līdz dārza malai. Tad kareivji dzina gūstekņus gar zemu mūri. Taciņa kļuva arvien stāvāka un noveda pie milzīgiem, kvadrātveidā celtiem bieziem mūriem, kas atradās ieplakā starp kviešu laukiem. Pa desmit elkoņu augstā, biezā ķieģeļu mūra virsu brīvi staigāja ar lokiem apbruņoti kareivji. Stūros pacēlās no mašas pagatavotas nojumes.

Mūra sienā, kas atradās upes pusē, bija izcirsta eja; vairāk nekur nebija redzami ne logi, ne durvis — aklais, «sāļi pelēkais mūris izdvašoja svelmi.

Gūstekņus ieveda pa durvīm, karavīri, kas viņus atveda, tūlīt aizgāja projām, un Pandions nokļuva šaurā pagalmiņā starp diviem mūriem. Otrais, iekšējais, mūris bija zemāks par ārējo ar vienām vienīgām durvīm pa labi. Brīvajā laukumā atradās rupji darināti soli, bet daļu pagalma aizņēma zema ēka ar tumšu ieeju. Gūstekņu grupu tagad apsargāja kareivji ar gaišāku ādas krāsu, nekā bija tiem, kuri tos1 šeit atveda. Viņi visi bija liela auguma ar lokanu un labi attīstītu ķermeni, daudziem bija zilas acis un iesarkani mati. Pandions agrāk nebija redzējis tādu tautu, tāpat kā nebija redzējis īstos Egiptosas iedzīvotājus un nezināja, ka tie bija libieši.

No piebūves iznāca divi cilvēki: viens nesa kaut kādu priekšmetu no pulēta koka, otrs — pelēku fajansa trauku. Libieši sagrāba Pandionu un pagrieza viņu ar muguru pret pienācējiem. Jauneklis sajuta vieglu dūrienu — pie viņa kreisās lāpstiņas pielika pulēto dēlīti, kurā bija iestiprinātas noasinātas plātnītes. Tad cilvēks spēji uzsita ar roku pa dēlīti — izsprāga asinis, un Pandions neviļus iekliedzās. Nu libietis noslaucīja asinis un sāka berzēt brūci ar lupatu, kas bija piesūcināta ar šķidrumu no fajansa trauka: asinis ātri mitējās tecēt, bet cilvēks vairākas reizes mērcēja lupatu un berzēja brūci. Tikai tagad Pandions ievēroja uz apkārtējo libiešu kreisajām lāpstiņām spilgti sarkanu zīmi — kaut kādas figūriņas ovālā ierāmējumā[32] — un saprata, ka viņu ir apzīmogojuši.

No Pandiona rokām noņēma siekstu, un viņš nevarēja apvaldīt vaidu, juzdams lielas, neciešamas sāpes sastingušajos locekļos. Ar ārkārtīgām grūtībām viņam izdevās izstiept un nolaist rokas. Pēc tam Pandions saliecies iegāja pa šaurajām durvīm, kas bija ierīkotas iekšējā mūrī. Nonācis putekļainā pagalmā, jauneklis bezspēcīgi sakņupa uz zemes.

Padzēries duļķaino ūdeni no liela māla trauka, kas stāvēja pie ieejas, Pandions sāka apskatīt vietu, kurai pēc šeit valdošo cilvēku domām vajadzēja kļūt uz visiem laikiem par viņa mājokli.

Liels zemes kvadrats, apmēram divas stadijas gar katru malu, bija iežogots ar augstiem, nepieejamiem mūriem, ko apsargāja augšā staigājoši sargi. Visu norobežotā laukuma labo pusi aizņēma ļoti maziņi māla kleķa krātiņi, kas savstarpēji bija savienoti ar sānu sienām un atdalīti ar šaurām, gareniskām ejām. Tādas pašas zemas būdiņas atradās kreisajā stūrī. Priekšējo kreiso stūri norobežoja zema siena, un no turienes nāca asa amonjaka smaka. Pie durvīm bija trauki ar ūdeni un garš, trīsceturtdaļ elkoņa augsts paaugstinājums, — tas bija galds ēšanai, kā to Pandions vēlāk uzzināja.

Kvadrātā visa brīvā daļa bija kā nogludināta un nostaigāta — ne zālīte nezaļoja šajā pelēkajā un putekļainajā vietā. Gaiss bija smags un tveicīgs — likās, it kā karstā diena visu savu svelmi koncentrējusi šajā ar augstiem mūriem norobežotajā un no augšas atklātajā kvadratā. Tāda bija šenē — strādnieku māja, viena no daudz simtu tādām pašām mājām, kas izkaisītas Kemtas zemē. Šeit smaka dažādu cilšu vergi — darbai spēks, šis Egiptosas bagātības un skaistuma pamats. Šenē bija tukša un klusa — vergi izvesti darbā; tikai nedaudzi slimie vienaldzīgi gulēja mūra ēna. Šī strādnieku māja bija domāta jaunpienākušajiem gūstekņiem,, kas nesen nokļuvuši verdzības zemē un vēl nav apgādājušies ģimeni, lai vairotu Kemtas darba roku skaitu.

Tagad Pandions bija merē — faraona mantojams vergs un iekļuvis to astoņu tūkstošu cilvēku skaitā, kuri strādāja dārzos, apkalpoja kanaļus un pils saimniecības ēkas.

Citi gūstekņi, kas reizē ar Pandionu bija gājuši cauri valdnieka skatei un palika pie pils sienas, tika izdalīti augstmaņiem kā sachū — vergi, kas atrodas viņu īpašnieku rīcībā līdz īpašnieka nāvei un pēc tam pāriet faraona šenē.

Smacīgajā gaisā valdīja drūms klusums, ko laiku pa laikam pārtrauca ar Pandionu reizē atdzīto jauno vergu smagās nopūtas un vaidi. Zīmogs kā kvēlojoša ogle dedzināja Pandiona muguru. Jauneklis nevarēja rast mieru. Jūras plašuma un dzimtenes, krastu ēnaino biržu vietā — mūros iežņaugts putekļainas zemes gabaliņš. Nevis brīva dzīve kopā ar mīļoto meiteni, bet verdzība svešā zemē bezgala tālu no visa, kas mīļš un dārgs.

Vienīgi cerība izkļūt brīvībā atturēja jaunekli no vēlēšanās sadragāt galvu pret mūri, kas aizsedzis viņam plašo un skaisto pasauli.

TREŠA NODAĻA

FARAONA VERGS

Tāpat kā pirms gada ziedēja krūmāji, kalnu nogāzes izskatījās kā izklāti liesmojoši tepiķi. Eniadas krastos atkal iestājies pavasaris. Agri sāka rietēt mirdzošais Strēlnieka zvaigznājs[33], bet rietumu vēja vienmērīgā pūsma vēstīja par kuģošanas atklāšanu. Kalidonas ostā atgriezās pieci kuģi, kas'pavasara sākumā bija aizbraukuši uz Kretu, un ieradās divi Kretas kuģi, bet Pandiona arvien vēl nebija.

Achenors bieži iegrima klusās pārdomās, cenzdamies noslēpt no mājiniekiem savu nemieru.

Vientuļais ceļinieks bija noklīdis kaut kur Kretā, pazudis šīs milzīgās salas kalnos, daudzo cilšu un lielo ciemu vidū.

Mākslinieks nolēma braukt uz Kalidonas ostu un no turienes, ja vien radīsies iespēja, doties uz Kretu, lai kaut jel ko uzzinātu par Pandiona likteni.

Tesa tagad bieži meklēja vientulību. Pat tuvinieku klusā līdzjūtība viņu apgrūtināja.

Dziļās skumjās meitene stāvēja mierīgās un mūžīgi kustīgās jūras priekšā. Dažreiz viņa atskrēja šurp, cerēdama, ka Pandions katrā ziņā atgriezīsies tajā pašā vietā, kur viņi šķīrās.

Bet sen jau bija pagājušas šīs cerību dienas. Tagad Tesa zināja, ka tur, aiz tās svītras, kas atdala debesis no jūras, ir notikusi nelaime. Vienīgi gūsts vai nāve varēja neļaut Pandionam atgriezties pie viņas.

Un Tesa lūdza viļņus, kas nāca no tālienes, varbūt no turienes, kur tagad atradās mīļotais Pandions, pateikt viņai, kas noticis. Un tad viņai šķita: vēl mazliet — un viļņi patiesi dos viņai zīmi, pēc kuras tā sapratīs, kur tagad ir Pandions.

Bet jūra vienmērīgi vēla savus viļņus pie viņas kājām, un visi tie bija tik līdzīgi viens otram un to krākšana līdzinājās klusēšanai.

Kā uzzināt, kas noticis ar mīļoto? Kā viņai pārvarēt atstatumu, kas tos šķir, — viņai, sievietei, kuras dzīves uzdevums ir būt pie vīrieša par saimnieci un mājas sargātāju, par viņa ceļa līdzgaitnieci un sāpju remdinātāju? Bet tai, kas uzdrošinātos atraisīties no padevības vīrietim, — vienalga, tēvam, vīram vai brālim — tai sievietei ir tikai viens ceļš — būt par heteru pilsētā vai ostā. Viņa ir sieviete, tātad nedrīkst doties uz citām zemēm, nevar pat mēģināt meklēt Pandionu.

Viņai atliek vienīgi bez padoma klaiņāt pa milzīgās jūras krastu. Nekā nevar darīt! Ne ar ko nevar palīdzēt!

Ja Pandions pat būtu aizgājis bojā, viņa nekad, nekad neuzzinās viņa bojā ejas vietu.

*

Mēness zJilgani sidrabotā gaisma pārplūdināja visu ieleju. Iežogota ar vertikālām ēnām, ko stāvās klintis meta dziļās aizās, šī gaisma izplūda un virmoja virs upes pa straumi uz leju — no dienvidiem uz ziemeļiem.

Tumsa bija piepildījusi Egiptosas lielās galvaspilsētas Tepē tuvumā esošās strādnieku mājas kvadrātveidīgo bedri.

Mūris bija spilgti apgaismots, un tā nelīdzenā virsma atstaroja nespodru atspīdumu.

Pandions bija nolicies uz cietas zāles klēpja, kas bija nomests uz šaurā krātiņa klona, bet negulēja. Viņš uzmanīgi izbaza galvu pa zemo, alai līdzīgo ieejas caurumu. Riskēdams pievērst sev sardzes uzmanību, jauneklis piecēlās uz ceļgaliem un priecājās par mēness ripu, kas bija uzpeldējusi debesīs augstu virs drūmo mūru malas. Viņu sāpināja doma, ka šis pats mēness spīd tālajā Eniadā. Varbūt Tesa, viņa Tesa, tagad vaicā Hekatai par viņu, nemaz neiedomādamās, ka viņa acis šai brīdī uz sidraboto disku ir vērstas no riebīgas bedres! Pandions ievilka galvu atpakaļ tumsā, kas bija pilna sakarsušu mālu smakas, un aizgriezās pret sienu.

Sen jau bija pārgājis pirmo dienu vētrainais izmisums, drausmīgo skumju trakās lēkmes. Pandions bija stipri pārvērties. Viņa biezās, skaidri iezīmētās uzacis vienmēr bija sarauktas, Hiperiona pēcteča zeltainās acis bija satumsušas no dusmu uguns, kas tanīs slepšus un neatlaidīgi liesmoja, lūpas vienmēr bija cieši sakniebtas.

Bet spēcīgais ķermenis tāpat kā agrāk bija pilns neizsīkstošas enerģijas, prāts nebija notrulinājies. Jaunekļa apņēmība nesa- plaka, jo viņš joprojām sapņoja par brīvību.

Jaunais skulptors pamazām pārvērtās cīnītājā, kas bīstams ne vien ar savu drošsirdību un spēku, ne vien ar bezgalīgu neatlaidību un gribu saglabāt savu dvēseli tīru apkārtējā ellē, visiem pārbaudījumiem cauri iznest savus sapņus, centienus un mīlu. Tas, kas viņam vienam pašam bija pilnīgi neiespējams, nezinot šejienes valodu un nepazīstot zemi, tagad kļuva iespējams. Pandionam bija biedri. Biedrs! Vienīgi tas var saprast visu šā vārda nozīmi, kam pašam nācies vienam pašam stāvēt pretim draudošam, milzīgam pārspēkam, kam vienam nācies būt tālu projām no dzimtenes, svešā zemē. Biedrs! Tas nozīmē ir draudzīgu palīdzību, ir saprašanu un aizstāvību, kopējas domas un sapņus, labu padomu, lietišķu aizrādījumu, atbalstu un mierinājumu. Septiņos mēnešos, ko Pandions bija pavadījis darbos galvaspilsētas apkārtnē, viņš iepazinās ar Egiptosas dīvaino valodu un iemācījās labi saprast daždažādās valodās runājošos līdziemītniekus.

Piecu simtu vergu pūlī, kas bija ieslodzīti šenē un katru dienu tika dzīti darbā, jauneklis sāka saskatīt arvien vairāk cilvēku ar noteikti un krasi izteiktu individualitāti.

Un vergi, arvien vairāk uzticēdamies viens otram, pamazām tuvinājās arī Pandionam.

Kopējās smagās ciešanas un brīvības ilgas cilvēkus apvienoja un saliedēja. Izkļūt brīvībā, satriekt Melnās zemes valsts aklo, nospiedošo spēku un atgriezties zaudētajā dzimtenē. Dzimtene, tā bija saprotama visiem, lai gan vieniem tā atradās aiz dienvidu noslēpumainiem purviem, otriem — aiz austrumu vai rietumu smiltājiem, trešajiem — tāpat kā Pandionam, — viņpus jūras, ziemeļos.

Bet šeit, šenē, tikai nedaudzi atrada sevī spēku gatavoties cīņai. Pārējie, pārmērīgā darbā nomocīti, būdami mūžīgi pusbadā, bez kurnēšanas un pamazām apdzisa. Lielum lielā vairumā tie bija padzīvojuši cilvēki. Viņi neinteresējās par apkārtējo. Viņu apdzisušajās acīs nemirdzēja apņēmības uguntiņa, viņiem vairs nebija vēlēšanās slepeni saistīties ar biedriem. Viņi strādāja, gausi ēda, gulēja smagu, grūtu miegu, lai no rīta, izbīlī satrūkstoties no uzrauga kliedzieniem, atkal gurdi un vienaldzīgi soļotu kolonā.

Pandions saprata, kāpēc strādnieku mājā bija tik daudz atsevišķu krātiņu: tie nošķīra cilvēkus. Pēc vakariņam bija noliegts satikties savā starpā: no sienām sardze vērīgi uzmanīja, lai šo noteikumu pildītu — no loka raidīta bulta vai nūju sitieni no rīta bija nepaklausīgo sods. Un ne jau visiem cilvēkiem pietika spēka un drosmes, lai, izmantojot tumsu, nedzirdami aizlīstu uz citu krātiņiem. To darīja tikai nedaudzi Pandiona biedri.

Vistuvāk Pandions sadraudzējās ar trim cilvēkiem. Pirmais no tiem bija Kidogo — milzīgs, gandrīz četrus elkoņus garš nēģeris, dzimis kādā ļoti tālā Āfrikas apgabalā, dienvidrietumos no Egiptosas, labsirdīgs, jautrs, vienmēr optimistiski noskaņots. Kidogo bija arī labs mākslinieks un skulptors. Viņa izteiksmīgā seja ar platu degunu un biezām lūpām tūlīt saistīja Pandionu ar savu prātu un enerģiju. Pandions jau bija pieradis pie tā, ka nēģeriem ir ļoti labi veidots ķermenis, bet šis milzis uzreiz saistīja skulptora uzmanību ar savu ļoti proporcionālo un skaisto stāvu. Neparasti lielie, it kā no dzelzs kaltie muskuļi kaut kā harmonēja ar Kidogo staltā auguma vieglumu un vijību. Lielās acis šķita ļoti vērīgas un pārsteidza ar savu dzīvo izteiksmi melnajā sejā.

Sākumā Pandions un Kidogo savstarpēji sapratās ar _ zīmējumu palīdzību, ko tie ar noasinātu rundziņu steigā uzšņāpa uz zemes vai sienas. Vēlāk jaunais helenis jau it labi sarunājās ar nēģeri jauktā Kemtas un viegli iegaumējamā Kidogo valodā.

Naktīs, kad nebija mēness un visa šenē bija tīta ogles melnā tumsā, Pandions un Kidogo rāpšus aizrāpās viens pie otra un, čukstus sarunājoties, smēlās jaunus spēkus un vīrišķību bēgšanas plānu apspriešanā.

Mēnesi pēc tam, kad Pandions pirmo reizi pārkāpa šenē slieksni, pievakarē strādnieku mājā iedzina vēl dažus jaunus vergus.

Jaunpienācēji sēdēja un gulēja pie ieejas, nevarīgi raugoties apkārt ar katram gūsteknim labi pazīstamo nomāktības un bēdu izteiksmi izmocītajās sejās. Tikko atgriezies no darba, Pandions piegāja pie kāda augsta trauka, lai iesmeltu ūdeni, bet pēkšņi māla kauss viņam gandrīz izkrita no rokām. Divi jaunpienākušie paklusu sarunājās Pandionam pazīstamajā etrusku valodā. Et- ruski — šī noslēpumainā, skarbā, senā tauta — bieži apmeklēja Eniadas krastus un tika uzskatīti par burvjiem, kam labi zināmi dabas noslēpumi.

Viss trīsēdams no neatvairāmām atmiņām par dzimteni, Pandions uzsāka sarunas ar etruskiem, un viņi to saprata.

Uz Pandiona jautājumu, kā viņi šurp nokļuvuši, abi gūstekņi drūmi cieta klusu un šķita nemaz nebija priecīgi par satikšanos.

Abi etruski bija vidēja auguma, spēcīgiem muskuļiem un platiem pleciem. Netīrie, pieputējušie gūstekņu tumšie mati nevienādām pinkām nokārās gar vaigiem. Pēc ārējā izskata vecākajam bija ap četrdesmit gadu, otrs acīm redzot bija vienos gados ar Pandionu.

Jau pirmajā acumirklī pārsteidza viņu līdzība — iekritušie vaigi izcēla masivos vaigu kaulus, nopietnajās brūnajās acīs mirdzēja liels gribas spēks.

Etrusku* vienaldzības samulsināts, Pandions jutās apvainots un pasteidzās aiziet uz savu būri. Dažas dienas pēc tam Pandions tīšām centās neievērot jaunos gūstekņus, kaut gan redzēja, ka etruski viņu novēro.

Dienas desmit pēc etrusku ierašanās Pandions un Kidogo sēdēja blakus zemā galda galā un ēda vakariņas, kas bija pagatavotas no papirusa lupstājiem. Abi draugi ātri tika galā ar savām porcijām, un viņiem kā vienmēr palika vēl nedaudz laika, lai parunātos, kamēr pārējie vēl turpināja ēst. Pandionam otrā pusē bija apsēdies vecākais etrusks. Pēkšņi viņš uzlika savu smago roku uz jaunekļa pleca un zobgalīgi paskatījās tieši Pandionam acīs, kad tas pagriezās.

—   Slikts biedrs nekad netiks brīvs, — lēni, ar izaicinājuma pieskaņu balsī sacīja etrusks, nemaz nebaidīdamies, ka sargi viņu var saprast: Kemtas iedzīvotāji, nicinādami svešzemniekus, neprata savu gūstekņu valodu.

Pandions nepacietīgi paraustīja plecu, nesapratis teikto, bet etrusks stipri sažņaudza pirkstus, kas kā vara nagi dziļi iecirtās jaunekļa muskuļos.

—   Tu viņus velti nicini, — etrusks noteica, norādījis ar galvas mājienu uz pārējiem vergiem, kas visu uzmanību veltīja ēšanai. — Citi nav sliktāki par tevi un tāpat redz sapņus par brīvību…

—   Nē, sliktāki! —i augstprātīgi pārtrauca viņu Pandions.

— Viņi jau sen šeit atrodas, bet es nekad nekā neesmu dzirdējis, par bēgšanu!

Etrusks nicinoši saknieba lūpas:

—   Ja jaunībai trūkst prāta, tai jāmācās no vecākajiem. Tu esi stiprs un vesels kā jauns zirgs, tavā ķermenī vēl paliek kaut kāda daļa spēka pēc smagās darba dienas, nepietiekamā barība nav vēl tevi salauzusi. Bet viņiem jau trūkst spēka — vienīgi šajā ziņā tu no viņiem atšķiries, un vienīgi tā ir tava laime. Bet iegaumē, ka bēgt vienam pašam no šejienes nav iespējams: mums jāizzina ceļš un jālaužas cauri ar spēku, un spēks mums ir viens — būt visiem kopā. Kad tu kļūsi biedrs visiem, tad tavi sapņi tuvosies dzīvei-…

Pārsteigts, ka etrusks ar asu un vērīgu prātu uzminējis viņa apslēptās domas, Pandions galīgi samulsa, neatrada, ko teiktr un klusēdams nodūra galvu.

—   Ko viņš saka, ko viņš saka? — centās izdibināt Kidogo.

Pandions gribēja paskaidrot, bet uzraugs, piesizdams' pie

galda, deva signālu, ka ēšana jābeidz; vergi, kas jau bija paēduši,, deva vietu citai grupai un paši izklīda atpūsties.

Naktī Pandions un Kidogo ilgi runāja par etrusku. Viņiem vajadzēja atzīt, ka jaunatnākušais labāk par visiem izprot vergu stāvokli. Tiešām, lai bēgšana būtu sekmīga, viņiem, kam uzspiests faraona zīmogs, ļoti sīki bija jāzina ceļi, pa kuriem izkļūt no šīs zemes. Vēl vairāk — vajadzēja izlauzties cauri naidīgajiem šejienes iedzīvotājiem, kas domāja, ka «mežoņu» dzīves uzdevums ir strādāt dievu izraudzītās tautas labā.

Grūtsirdība pārņēma abus draugus, bet viņi sajuta uzticību pret gudro etrusku.

Pagāja vēl nedaudz dienu, un faraona šenē jau bija četri draugi. Pamazām viņi iekaroja arvien lielāku autoritati pārējos vergos.

Uz padzīvojušo etrusku, kas saucās bargā nāves dieva — Kavi — vārdā, drīz vien daudzi sāka skatīties kā uz vecāko. Pārējie trīs — otrais etrusks, vārdā Remds, Kidogo un Pandions,, — spēcīgi, izturīgi un drosmīgi jaunieši, kļuva viņam uzticīgi palīgi.

Pamazām vien no piecsimt vergiem saradās arvien vairāk cīnītāju, kas bija gatavi atdot dzīvību par niecīgu iespēju atgriezties tālajā dzimtenē. Tikpat lēni pārējos vergos, kas bija iebiedēti,, nomocīti un nomākti, atdzima pārliecība par saviem spēkiem, nostiprinājās cerība, ka apvienojušies viņi varēs noturēties pret kolosālās valsts organizēto spēku.

Bet dienas gāja — tukšas un bezmērķīgas, sūras gūsta dienas, pilnas smaga darba, kas derdzās jau tāpēc vien, ka tas cēla cietsirdīgo valdītāju labklājību, kuru rokās atradās tūkstošu vergu dzīvības. Ik dienas līdz ar saules lēktu izmocītu cilvēku pulciņi kareivju apsardzībā atstāja šenē un izklīda dažādajās darba vietās.

Egiptosas iedzīvotāji, nicinādami svešas tautas, nevēlējās mācīties savu gūstekņu valodu. Tāpēc jaunatvestos vergus sākumā izmantoja visvienkāršākajiem darbiem; vēlāk, apguvuši Kemtas valodu, viņi varēja saprast sarežģītākus rīkojumus, un tad tos apmācīja amatos. Uzraugi nemaz neinteresējās par to, kā sauca gūstekņus, — katram tie deva palamu pēc viņu tautības.

Tā Pandionu sauca par ekueša[34], etruskus — turuša, Kidogo un citiem melnādainajiem vajadzēja atsaukties uz palamu nechsi- nēģeris.

Pirmos divus mēnešus pēc Pandiona ieslodzīšanas šenē viņš un četrdesmit jaunatvestu vergu laboja apūdeņošanas kanaļus Amona dārzos[35], uzbēra iepriekšējā gadā ūdensplūdu laikā izskalotos dambjus, irdināja zemi ap augļu kokiem, sūknēja ūdeni un aplaistīja puķu dobes.

Pamazām uzraugi, novērojuši jaunatvesto izturību, spēku un apķērību, sastādīja jaunu grupu un sūtīja to būvdarbos. Tā sagadījās, ka visi četri draugi un vēl trīsdesmit stipru vergu — visas šenē gūstekņu masas vadītāji — atradās vienkopus. Pārvedot uz būvdarbiem, viņu pastāvīgie sakari ar pārējiem pārtrūka. — Pandiona grupa nedēļām ilgi pārnakšņoja citās šenē.

Pirmais Pandiona darbs, kad viņš atradās tālu prom no faraona dārziem, bija sena tempļa un kapeņu nojaukšana upes rietumu krastā pussimt stadiju attālumā no šenē. Ar uzraugu un pieciem kareivjiem priekšgalā gūstekņi barkā pārcēlās pāri upei. Viņus dzina uz ziemeļiem gar upes malu, kur augstu, stāvu klinšu krauja izveidoja milzīgu izcilni. Taciņa, izvijusies cauri apstrādātiem laukiem, pārgāja bruģētā ceļā; pēkšņi Pandiona priekšā iznira aina, kas uz visu mūžu iespiedās viņa atmiņā. Vergiem lika apstāties uz plaša laukuma, kas piekļāvās upei. Pavēlējis viņiem šeit uzgaidīt, uzraugs aizgāja.

Pirmo reizi Pandionam bija iespēja nesteidzoties apskatīties, ielūkoties apkārtnē.

Tieši viņa priekšā trīssimt elkoņu augstumā pacēlās stāva klints siena sarkana vara krāsā, izraibināta zili melnu ēnu plankumiem. So klinšu pakājē triju plašu terašu veidā bija izpletusies balta tempļa kolonāde. No piekrastes līdzenuma veda augšup gluds pelēka akmens ceļš, ko ietvēra divas rindas dīvainu skulp- turu — nezvēri, kas izskatījās kā mierīgi gulošas lauvas ar cilvēku galvām45 . Tālāk — plašas, baltas kāpnes, uz kuru slīpajām sānu plāksnēm bija izcirstas vijīgas, dzeltenas čūskas, pa vienai katrā pusē; šīs kāpnes veda uz otru terasi, kas balstījās uz zemām žilbinoši balta kaļķakmens kolonām — apmēram divu cilvēku augstumā. Tempļa centralajā daļā bija redzama otra tādu pašu kolonu rinda. Uz katras kolonas bija novietots cilvēka tēls ar ķeizara kroni un uz krūtīm sakrustotām rokām.

Kolonāde, kas ietvēra tempļa otro terasi, bija izvietota lielā laukumā ar gulošu nezvēru aleju. Trīsdesmit elkoņu augstāk atradās pati augšējā terase, ko visgarām ietvēra kolonāde un kas kā niša iesniedzās klints dabīgajā pusapaļajā iedobumā.

Kolonādes apakšējā terase izpletās apmēram pusotru stadiju platumā, gar malām tai bija vienkāršas cilindriskas kolonas, centrā— kvadrātveidīgās, augstāk — seš- un sešpadsmit šķaut- nainas. Centrālās kolonas un malējo kolonu augšdaļa, portiku dzegas un cilvēku figūras bija apgleznotas spilgti zilām un sarkanām krāsām, kādēļ akmens košais baltums šķita vēl žilbinošāks.

Šis templis, ko spilgti apgaismoja saule, krasi atšķīrās no drūmajām, nomācošajām tempļu celtnēm, kādas Pandions bija redzējis agrāk. Jaunajam helenim likās, ka nekā skaistāka pasaulē nevar iedomāties — tik līksmas bija šīs kā sniegs baltās, dažādu krāsu ornamentiem izrotātās kolonas. Uz plašajām terasēm auga vēl nekad neredzēti koki — zemi, ar ļoti biezu vainagu un ļoti sīkām, cieši cita citai piegulošām lapām. Šie koki izplatīja spēcīgu, smagu aromatu, to zeltaini zaļā lapotne krāšņi izcēlās uz kolonādes baltā fona, ko pastiprināja sarkanīgās klintis.

Kidogo brāzmainā aizrautībā bikstīja Pandionu pie sāniem un, klakšķinot ar mēli, izdvesa nenoteiktas skaņas, kas liecināja par sajūsmu.

Neviens no vergiem nezināja, ka viņu priekšā esošais templis bija būvēts ļoti sen, ka pirms apmēram piecsimt gadiem to bija uzcēlis architekts Senmuts savai iemīļotajai — valdniecei

Hatšepsutai46 un nosaucis par Zešer-Zešerū[36] — «diženākais no diženākajiem». Neparastie koki, kas auga tempļa teritorijā, bija atvesti no tālās Puntas, kur valdniece Hatšepsuta bija nosūtījusi lielu jūras ekspediciju. Kopš tā laika bija ieviesusies paraža ar katru jaunu ekspediciju uz Puntu atvest templim kokus un papildināt senos apstādījumus, kas it kā būtu saglabājušies neskarti kopš vissenākajiem laikiem.

Tālumā atskanēja uzrauga sauciens. Vergi steigšus gāja projām no tempļa un, pagājuši garām laukumiņam pa kreisi, nonāca vēl viena sena tempļa priekšā, kas arī bija celts uz klints terases nelielas piramidas veidā, kura balstījās uz biezas kolonādes[37].

Augšup gar upi bija redzamas vēl divas nelielas celtnes no pelēka, pulēta granita. Uzraugs aizveda vergus uz tuvāko no tām, un Pandiona grupa tur saplūda ar divsimt vergu pūli, kas jau strādāja pie tempļa nojaukšanas darbiem[38]. baltais apmetums, kas sedza iekšējās sienas, bija apgleznots ar meistariski izpildītiem zīmējumiem spilgtā krāsā. Bet Egiptosas būvniecības ierēdņi un meistari, kas vadīja darbus, rūpējās vienīgi par pulēto granita bluķu saglabāšanu, ar ko bija apšūti portiki un kolonāde. Iekšējās sienas tika nesaudzīgi salauzītas.

Pandionu satrieca seno mākslas darbu iznīcināšana, un viņš izmanījās pievienoties tai vergu grupai, kas akmens bluķus krāva uz koka sliecēm, lai pēc tam ar virvēm tos aizvilktu uz krastu un iekrautu smagā, zemā barkā.

Viņš nezināja, ka sen jau tiek nojaukti brīnišķīgie senatnes tempļi: Egiptosas faraoni neko daudz nevērtēja pagātnes pieminekļus un steidzās ierakstīt vēsturē savu vārdu, ceļot tempļus un kapenes no gataviem materialiem.

Nedz mežonīgās klejotāju ciltis — hiksi, kas pirms daudziem gadsimtiem iekarojuši Ēģipti, nedz dumpīgie vergi, kas divus gadsimtus pirms Pandiona dzimšanas uz īsu laiku bija sagrābuši savās rokās Kemtu, nebija aiztikuši krāšņās celtnes. Bet tagad ar Egiptosas jauno faraonu slepeno pavēli tika grautas seno valdnieku kapenes, un Egiptosas valdnieku dārgumu krātuvēs ieplūda

Tikai trīs mēnešus Pandions piedalījās tempļu nojaukšanā. Viņš un Kidogo cītīgi strādāja, cenzdamies atvieglot biedru darbu. Tas uzraugiem bija izdevīgi: darba sistēma Kemtā bija tā organizēta, ka vājākajiem vajadzēja tikt līdzi stiprākajiem. Nēģera un heleņa lielo spēku un attapību uzraugi bija ievērojuši un abus draugus nosūtīja akmeņkaļa darbnīcā, lai tos apmācītu. No šīs darbnīcas viņus paņēma pie sevis viens no faraona skulptoriem, un tad galīgi satrūka visi viņu sakari ar biedriem šene. Pandions un Kidogo pārgāja dzīvot garā, nemīlīgā šķūnī, kur mitinājās citi vergi, kas jau bija apmācīti ne visai komplicētajā mākslā. Pašas Egiptosas iedzīvotāji — brīviei amatnieki — apdzīvoja vairākas mājiņas plašā darbnīcu pagalma stūrī, kas bija pieblīvēts ar neapstrādātiem akmeņiem un šķembu kaudzēm. Ēģiptieši pārāk vairījās no vergiem, it kā par tikšanos ar pēdējiem tos bargi sodītu. Kā Pandions vēlāk uzzināja, tad tieši tā arī bija.

Darbnīcas priekšniekam — faraona skulptoram — ir prātā nebija ienācis, ka Pandions un Kidogo ir patiesi skulptori, un viņu pārsteidza draugu panākumi. Izsalkuši pēc radoša darba, jaunekļi ar visu sirdi ķērās pie iemīļotās nodarbošanās, uz laiku aizmirsdami,, ,ka strādā ienīstajam faraonam un nolādētai verdzības zemei.

Kidogo aizrautīgi no māliem veidoja! dzīvniekus — begemotus, krokodiļus, antilopes un citus helenim nepazīstamus zvērus; pēc viņa modeļiem citi vergi pagatavoja fajansa statuetes. Ēģiptietis ievēroja Pandiona tieksmes veidot cilvēka ķermeni un pats sāka apmācīt daudzsološo ekuešu; viņš prasīja no Pandiona sevišķu rūpību pasūtījumu izpildīšanā. «Maza nevērība ir augstākās pilnības nāve,» — vienmēr atkārtoja eģiptiešu skulptors Kemtas seno meistaru bausli. Pandions cītīgi mācījās, un brīžiem viņa skumjas kļuva mazākas. Helenis guva lielus panākumus, ļoti smalki apdarinot cietā akmenī statujas un ciļņus, kā arī kaldinot zelta apkalumus.

Pavadot faraona skulptoru, Pandions apmeklēja arī faraona pili, tās neredzēti greznās istabas. Uz valdnieka mājok|a krāsainajām grīdām, viļņojošu līniju vai daudzkrāsainu spirāļu ierāmējumā neiedomājami dzīvi bija attēloti faraona varoņdarbi lauvu un meža vēršu medībās. Dzidra, zilgana glazūra klāja istabu sienu fajansa plāksnes, cauri tai maigi mirgoja sarežģīts zīmējums no plākšņu zelta — burvīgs mākslas darbs.

Visā šajā krāšņumā jaunais helenis ar naidu vēroja uzpūtīgos, stīvos galminiekus.

Viņš aplūkoja to baltos, sīkās krociņās iegludinātos tērpus, smagās kakla rotas, gredzenus un krūšu zīmes, kas bija izlietas no zelta, sīkās cirtās savītās parūkas, kas nokarājās līdz pleciem, izšūtās kurpes ar uzliektiem purngaliem.

Pandions, klusu kā ēna sekodams steidzīgajam meistaram, aplūkoja vērtīgos traukus ar ļoti plārlām sieniņām, darinātus no kalnu kristālā un cietiem akmens iežiem, stikla vāzes un podus no pelēka porcelānā ar bāli zilganiem ornamentiem. Viņš saprata, cik daudz pūļu ieguldīts šo pilnīgo mākslas darbu radīšanā.

Vislielāko iespaidu jauneklis guva no kolosālā tempļa Amona dārza tuvumā, kur Pandions bija sācis savu verga dzīvi, skumjās tvīkstot aiz šenē augstajiem mūriem.

Šis daudzu dievu templis tika celts jau vairāk nekā tūkstoš gadu. Katrs Kemtas valdnieks deva tur savu ieguldījumu, paplašinot ar jaunām piebūvēm tā jau milzīgo tempļa platību, kas sniedzās vairāk nekā astoņsimt elkoņu garumā.

Upes labajā krastā, Kemtas galvaspilsētas — Tepē — vai vienkārši «Pilsētas» robežās, kā to dēvēja Egiptosas iedzīvotāji, bija izpleties krāšņs dārzs ar taisnām augstu palmu rindām, kura abos galos pacēlās vairāki tempļi. Garas alejas ar dīvainu dzīvnieku statujām savienoja šīs celtnes ar upes krastu un svēto ezeru, kas atradās pie Pandionam nesaprotamās dieves Mutas tempļa.

No granita izkalti, trīs cilvēku augumāt zvēri ar lauvas ķermeņiem un auna vai cilvēka galvām atstāja nomācošu iespaidu. Nekustīgi sastinguši, tie noslēpumaini gulēja uz saviem paaugstinājumiem, saspiesti cits pie cita, un viņu galvas liecās pāri garāmgājējiem, aptverot plašo, žilbinošas saules pielijušo aleju.

Piecdesmit elkoņu augstas, milzīgas obelisku smailes, apšūtas ar spilgti dzeltena azema[41] — zelta un sudraba kausējuma plātnēm, dega kā nokaitētas, urbjoties cauri cietajai, tumšajai palmu lapotnei.

Apsudrabotās akmens plāksnes, ar kurām bija bruģētas alejas, dienā žilbināja izbrīnā pavērtās acis, bet naktī, kad mirdzēja zvaigznes un mēness, tās šķita kā kādas citas pasaules gaismas upes šaltis.

Kolosāli piloni[42] un smago sienu milzīgās plaknes, kas pie pamata kjuva mazliet platākas, tādējādi iegūstot trapezas formu, noslēdza ieeju templī, paceļoties piecdesmit elkoņu augstāk pār sfinksu alejām. Pilonu sienas bija pārklātas ar milzīgām dievu un faraonu skulpturām un aprakstītas ar noslēpumainām Kemtas rakstu zīmēm. Monumentālās durvis, apšūtas ar bronzas plāksnēm, uz kurām bija mirdzoši ornamenti no azema, noslēdza augstās pilonu ejas; no bronzas izlietās, vairāku vēršu smagās durvju viras pārsteidza ar savu masivumu.

Tempļa iekšpusē bija sablīvētas resnas, līdz piecdesmit elkoņu garas kolonas, piepildot visu,telpas augšdaļu ar smagiem ciļņiem.

Milzīgie akmens bluķi sienās, starpstāvu pārsegumos un kolonās bija noslīpēti un pielāgoti cits citam ar neiedomājamu precizitāti.

Gleznas un ciļņi, apgleznoti spilgtām krāsām, izraibināja sienas, kolonas un dzegas, atkārtojoties vairākām kārtām. Saules diski, vanagi un dievi ar zvēru galvām drūmi raudzījās no noslēpumainās pustumsas, kas tempļa dziļumā kļuva biezāka.

Ārpusē mirdzēja tādas pašas spilgtas krāsas, zelts un sudrabs, pacēlās ļoti smagas celtnes un skulpturas, apdullinot, apžilbinot un nomācot.

Visgarām statujās no rožaina un melna granita, sarkanā smilšakmens un dzeltenā kaļķakmens Pandions redzēja dieviem pielīdzinātos Kemtas valdniekus, kas sēdēja pārcilvēciski mierīgās un augstprātīgās pozās. Dažreiz tie bija milži, veidoti no veselas klints četrdesmit elkoņu augstumā, stūraini un rupji izcirsti, vai arī drausmīgas savā drūmumā, izkrāsotas, rūpīgi apdarinātas skulpturas, krietni lielākas par cilvēka augumu.

Jaunais helenis, izaudzis vienkāršā ciematā, atrazdamies vienmēr tuvu dabai, sākumā jutās pārsteigts un satraukts. Šajā milzīgajā un bagātajā zemē viss viņu saviļņoja un spēcīgi ietekmēja.

Kolosālās celtnes, kas bija celtas ar nezin kādiem, šķiet, vienkāršajiem mirstīgajiem gluži nepieejamiem paņēmieniem, briesmīgie dievi tempļu tumsā, nesaprotamā reliģija ar komplicēto rituālu, sirmas senatnes zīmogs uz aizbirušajām celtnēm — viss tas sākumā nomāca Pandionu. Jauneklis noticēja, ka uzpūtīgie, sevī noslēgtie un atturīgie Egiptosas iedzīvotāji zina visdziļākās patiesības, ka viņi apguvuši sevišķas, varenas zinātnes, kas apslēptas svešiniekiem gluži nesaprotamajās Kemtas rakstu zīmēs.

Un visa zeme, iežņaugta starp nāvējošajiem, nedzīvajiem tuksnešiem, atrazdamās šaurā ielejā pie milzīgās upes, kas savus ūdeņus veļ no nevienam nezināmām dienvidu tālēm, — šī zeme likās kā kaut kāda īpaša pasaule, kam nav nekā kopēja ar pārējo Oikumenu.

Bet pamazām jaunā heleņa veselīgais prāts, alkdams vienkāršas un dabīgas patiesības, tika galā ar iespaidu drūzmu.

Pandionam tagad bija diezgan laika pārdomāt, un jaunā skulptora dvēselē, kurai bija nemitīga tieksme uz visu daiļo, dzima sākumā neskaidrs, vēlāk apzināts protests pret Egiptosas dzīvi un mākslu.

Auglīgajā zemē, kas nepazīst bargus laika apstākļus, kur debesīs gandrīz nekad nav neviena mākonīša, kur gaiss ir dzidrs un spirdzinošs, — viss, šķiet, radīts veselīgai un laimīgai dzīvei. Bet, lai cik vāji viņš arī pazina šo zemi, jaunais helenis nevarēja neredzēt nemhū — Egiptosas trūcīgās un skaitliski vislielākās iedzīvotāju daļas — drausmīgo nabadzību un saspiestību. Milzīgie tempļi un statujas un krāšņie dārzi nevarēja noslēpt desmitu tūkstošu nabadzīgo būdiņu bezgalīgās rindas, kur mitinājās amatnieki, kas apkalpoja galvaspilsētas pilis un tempļus. Bet, kas attiecas uz vergiem, kuri smaka simtās šenē, par to Pandions zināja labāk nekā jebkurš cits.

Arvien skaidrāk Pandions saprata, ka Egiptosas māksla ir pretēja viņa centieniem un meklējumiem dzīves attēlošanā.

Kaut ko radniecīgu un iepriecinošu Pandions bija sajutis tikai vienu vienīgu reizi, kad viņš ieraudzīja Zešer-Zešerū templi — atklātu, pilnīgi saplūstošu ar apkārtējo vidi.

Bet visi pārējie milzu tempļi un kapenes bija cieti noslēgti ar augstiem mūriem. Un tur, aiz šiem mūriem, Egiptosas meistari bija izmantojuši visus paņēmienus, lai attālinātu cilvēku no dzīves, pazemotu viņu, nomāktu, piespiestu sajust savu niecību dievu un valdnieku — faraonu dižuma priekšā.

Celtņu nešamierīgais lielums, patērētā darba un materiala milzīgais daudzums jau tūdaļ nomāca cilvēku. Vienādu, vienmuļu formu sablīvējuma bieža atkārtošanās radīja iespaidu, ka tās aiziet līdz bezgalībai. Vienādās sfinksas, vienādās kolonas, mūri, piloni — tas viss ir ar vienkāršotām, uz āru izvirzītām detaļām, taisnstūrains, nekustīgs. Tempļu tumšajās ejās milzīgas, vienmuļas statujas, draudīgas un drūmas pacēlās gaiteņu abās malās.

Egiptosas iedzīvotāji baidījās plašuma: atraudamies no dabas, viņi tempļa iekšieni pieblīvēja ar akmens kolonu masu, bieziem mūriem, akmens sijām, kas bieži vien aizņēma vairāk vietas nekā brīvā telpa starp tām. Tempļu dziļumā kolonu rindas tika vel vairāk sablīvētas, nepietiekami apgaismotās zāles pakāpeniski iegrima pilnīgā tumsā. Daudzo šauro durvju deļ templis kļuva noslēpumains un nepieietams, bet telpu tumsa vēl vairak pastiprināja bailes dievu priekšā.

Pandions izprata šo apsvērto iedarbību uz cilvēka dvēseli, iedarbību, ko bija panākusi Egiptosas meistaru gadsimtu ilgā celtniecības pieredze. ^

Bet, ja Pandionam būtu bijusi izdevība redzēt drausmīgās pira- midas, kas ar savām taisni veidotajām šķautnēm krasi izcēlās virs tuksneša smilšu mīkstajiem viļņiem, tad jaunais skulptors skaidrāk sajustu cilvēka augstprātīgo pretstatījumu dabai. Šajā augstprātīgajā pretstatījumā slēpās Kemtas valdnieku bailes nesaprotamās un naidīgās dabas priekšā, bailes, kas atspoguļotas noslēgtajā, noslēpumainajā eģiptiešu reliģijā.

Kemtas meistari cildināja savus dievus un valdniekus, cenzdamies izteikt viņu spēku kolosālās faraonu statujās, masivo ķermeņu simetriskajā stingumā.

Paši faraoni uz sienām tika tēloti lielu figuru veidā. Pie viņu kājām ņudzēja pundurīši — visi pārējie Kemtas ļaudis. Egiptosas valdnieki izmantoja katru gadījumu, lai izceltu savu dižumu. Viņiem likās, ka, visādi pazemojot tautu, viņi paši paceļas augstāk un viņu ietekme pieaug.

Pandionam šķita, ka viņš pats ies citu ceļu. Helenis visu skaisto iedomājās kā dzīvu, harmonisku un proporcionālu, tādu, kāds ir paša cilvēka ķermenis. Viņš sapņoja par mākslas darbiem, kas neapspiestu Un nenomāktu cilvēku, bet, gluži otrādi, celtu to augstāk. Viņš juta, ka patiesas mākslas saturs ir līksma un vienkārša saplūšana ar dzīvi. Tai jāatšķiras no visa, kas Egip- tosā radīts, tāpat kā viņa dzimtene ar upju, lauku, mežu, jūras un kalnu dažādību, ar raibo gada laiku maiņu atšķiras no šīs zemes, kur tik vienmuļi paceļas klintis gar vienīgo, viscaur vienādo upes ieleju, ko ietver nokaitēto tuksnešu smiltāju viļņi un aizpilda iekopti dārzi. Pirms tūkstošiem gadu Egiptosas iedzīvotāji slēpušies Nilas ielejā no naidīgās pasaules. Tagad viņu pēcteči centās novērst seju no dzīves, nobēgot savos tempļos un pilīs.

Pandions vēl nesaprata, ka Egiptosas mākslas dižumam ievērojamā mērā jāpateicas vergu iedzimtajām spējām, jo no miljoniem dažādu cilšu vergiem tika izlasīts viss, kas vien bija talantīgs, un tie negribot atdeva savus radošos spēkus tās zemes cildināšanai, kura viņus apspieda. Galīgi atbrīvojies no zemošanās Egiptosas varenības priekšā, Pandions nolēma cik vien iespējams ātri bēgt projām un pierunāt bēgt arī draugu Kidogo …

Ar šīm domām Pandions kopā ar savu priekšnieku, Kidogo un vēl desmit vergiem devās tālā braucienā uz Achetatonas[43]drupām. Jaunais skulptors ar airiem šķēla upes līdzeno virsmu, līksmi sajūtot laivas straujo slīdēšanu pa straumi. Ceļš bija tāls. Vajadzēja nobraukt turpat vai trīs tūkstoši stadiju — atstatumu, kas bija gandrīz tikpat liels kā no viņa dzimtenes līdz Kretai un kādreiz likās neizmērojami tāls. Šī ceļojuma laikā Pandions uzzināja, ka līdz Lielajai Zaļajai jūrai — tā Egiptosas iedzīvotāji sauca jūru, kuras ziemeļu krastā Pandionu gaidīja Tesa, — bija divreiz tālāk nekā līdz Achetatonai.

Pandiona priecīgais garastāvoklis drīz izzuda: viņš pirmo reizi skaidri aptvēra, cik dziļi viņš atrodas putu zemes, Āfrikas, iekšienē, kāda milzīga platība šķir viņu no jūras krastiem, kur tas varētu cerēt uz atgriešanos.

Jaunais helenis drūmi noliecās pār airiem, bet laiva arvien drāzās uz priekšu pa rāmās upes bezgalīgo, mirdzošo gultni garām zaļajiem brikšņiem, iekoptajiem laukiem, niedru biezokņiem un sakarsētām klintīm.

Laivas pakaļējā galā raibas nojumes ēnā gulēja faraona skulptors, ko pakalpīgs vergs visu laiku ar milzīgu vēdekli atvēsināja. Gar krastmalu stiepās mazas, šauras būdiņas — milzīgu daudzumu cilvēku baroja auglīgā zeme, tūkstoši cilvēku rosījās tīrumos, dārzos vai papirusa audzēs, gādājot sev trūcīgo iztiku. Tūkstoši cilvēku drūzmējās neskaitāmo ciematu putekļainajās, saules izdedzinātajās ielās; ciematu nomalēs lepni pacēlās smagi, milzīgi tempļi, kas bija pilnīgi noslēgti no spilgtās saules.

Pēkšņi Pandiona galvā pavīdēja doma, ka ne tikai viņa un viņa biedru liktenis ir nebrīvs darbs Kemtā, ka droši vien visi šo- nožēlojamo būdiņu iemītnieki arī dzīvo drūmā darba gūstā, tie tāpat ir lielo valdnieku un augstmaņu vergi, kaut arī nicina viņu, nožēlojamo, apzīmogoto mežoni…

Nogrimis pārdomās, Pandions skaļi iesita ar airi otra airētāja^ airim.

— Hei ekueša, tu esi aizmidzis, piesargies! — atskanēja stūrētāja skaļais sauciens.

Pa nakti vergus ieslēdza cietumos, kas atradās katra lielāka apdzīvota ciemata vai tempļa tuvumā.

Faraona skulptoru vietējie priekšnieki visur sagaidīja ar godu,, un divu uzticamu kalpu pavadībā viņš gāja atpūsties.

Ceļojuma piektajā dienā laiva pabrauca garām upes straumes izskalotām, tumšām klintīm. Aiz tām pavērās plašs līdzenums, ko no krasta aizsedza augstas palmas un sikomoras[44]. laiva tuvojas akmeņiem izbruģētajai krastmalai ar divām plašām kāpnēm, kas iesniedzās ūdenī. Krastā virs izrobotā mūra masiva kuba veidā pacēlās tornis. Caur pavērtajiem smagajiem vārtiem bija redzams dārzs ar dīķi un ziedošiem laukumiņiem, dziļumā bija balta, raibiem ornamentiem izrotāta ēka.

Tā bija šejienes tempļa galvenā priestera māja.

Verdziski pazemīgu sargu apsveikts, faraona skulptors iegāja pa vārtiem, bet vergi palika ārpusē divu kareivju uzraudzība. Gaidīt nenācās ilgi — drīz parādījās skulptors kāda cilvēka pavadībā, kuram bija aprakstīts papirusa vīstoklis rokās, un aizveda vergus garām tempļiem un apdzīvotām mājām uz lielu laukumu, kur rēgojās pussagruvuši mūri un kolonu mežs ar iegruvušiem jumtiem. Šajā tukšajā, nedzīvajā pilsētā dažas nelielas ēkas bija saglabājušās mazliet labāk. Šur tur redzami celmi norādīja, ka kādreiz te bijuši dārzi; izžuvušie baseini, dīķi un kanaļi bija aiz- gruvuši smiltīm. Tās biezā kārtā pārklāja ielu akmens plāksnes un bija visgarām lielās kaudzēs piepūstas gar laika zoba sagrauztajiem mūriem. Visapkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles, nāves klusums valdīja saules sakarsētajā gaisā.

Skulptors Pandionam īsumā pastāstīja, ka šo drupu vietā kādreiz bijusi dievu nolādētā faraona-atkritēja[45] skaistā galvaspilsēta. Neviens īstens Kemtas dēls nedrīkst izrunāt viņa vārdu.

Ko savas valdīšanas laikā pirms četriem gadsimtiem bija izdarījis šis faraons, kāpēc viņš uzcēlis šeit savu jauno galvaspilsētu, Pandions nevarēja izdibināt.

Svešais cilvēks atritināja vīstokli, un pēc zīmējuma abi ēģiptieši uzmeklēja augstu, iegarenu māju, kuras ieejas priekšā bija nogāztas kolonas. Iekšpusē sienas bija apšūtas ar gaiši zilām zeltaini dzīslota akmens plāksnēm.

Pandionam un citiem skulptora darbnīcas vergiem vajadzēja uzmanīgi noņemt plānās, slīpētās akmens plāksnes, kas cieši bija pielipušas sienai. Šajā darbā pagāja vairākas dienas. Vergi turpat drupās pārgulēja nakti, barību un ūdeni viņiem piegādāja no kaimiņu ciemata.

Pabeiguši uzdoto darbu, Pandions, Kidogo un pārējie četri vergi saņēma pavēli pārmeklēt dažas ēkas, vai tur gadījumā neatrastu skaistas lietas, ko varētu nogādāt faraona pilī. Nēģeris un helenis gāja divatā, pirmo reizi bez sardzes uzraudzības un uzrauga vērīgā skatiena.

Draugi uzrāpās kādas plašas celtnes vārtu tornī, lai apskatītos visapkārt. Austrumos aiz drupām sākās tuksnesis, kas, cik tālu vien skatiens sniedza, bija pārklāts zemu pauguru rindām un smalku akmeņu kaudzēm.

Pandions atskatījās uz mēmajām drupām un, satraukumā sažņaudzis Kidogo roku, čukstēja:

—   Bēgsim, tik ātri viņi neattapsies, neviens mūs neredz .. .

Nēģera labsirdīgā seja izplūda zobgalīgā smaidā.

—   Vai tad tu nezini, kas ir tuksnesis? — Kidogo brīnījās. — Rīt šajā pašā laikā kareivji atradīs mūsu saulē izžuvušos līķus. — Viņi, — Kidogo domāja eģiptiešus, — zina, ko dara. Uz austrumiem ir tikai viens ceļš — tur, kur ir akas, un šo ceļu apsargā. Bet šeit stiprāk par važām mūs saista tuksnesis…

Pandions drūmi pamaja ar galvu. Viņa acumirklīgā aizrautība apdzisa. Draugi klusēdami kāpa lejā no torņa un izklīda dažādos virzienos, ielūkodamies mūru iegruvumos vai pazūdot vaļējo eju tumsā.

Nelielā divstāvu pilī, kas bija diezgan labi saglabājusies, ar koka spraišļu paliekām logos, nēģerim Kidogo laimējās atrast nelielu eģiptiešu meitenes statuju, veidotu no stipra dzeltenīga kaļķakmens. Viņš pieaicināja Pandionu, un viņi abi nopriecājās par nezināmā meistara darbu. Skaistā seja bija tipiska ēģiptietēm. Pandions jau pazina Egiptosas sieviešu tēlu — zemo pieri, šaurās, pie deniņiem it kā uzrautās acis, mazliet uz priekšu izbīdītos vaigus un biezās lūpas ar bedrītēm lūpu kaktiņos.

Kidogo atradumu aiznesa darbnīcas priekšniekam, bet Pandions gāja dziļāk drupās. Mechaniski kāpdams pāri lūžņiem, rāpjoties pāri akmeņu kaudzēm, Pandions gāja uz priekšu, nevērodams virzienu, un drīz vien iegāja virs kolonām saglabājušās jumta daļas vēsajā ēnā. Dziļumā tieši viņam pretim bija redzamas cieši aizvērtas durvis. Pandions paspieda durvju vara apkalumu. Satrunējušie dēļi pašķīda, un jaunais skulptors iegāja telpā, kur caur griestu spraugu ieplūda vāja gaisma.

Tā bija neliela istaba biezos akmens mūros, kuru sienas bija izliktas ar rūpīgi savienotiem akmeņiem. Divi viegli melna koka krēsli ar ziloņkaula rotājumiem bija pārklāti biezu putekļu kārtu. Stūrī jauneklis ieraudzīja pussašķīdušu šķirstiņu, caur kura spraugām spīdēja kāds priekšmets. Pie pretējās sienas uz pulēta, viegli iesārta granita helenis ieraudzīja pelēka akmens skulpturu. Tas bija sievietes tēls cilvēka augumā. Vienīgi tās augšdaļa bija rūpīgi izstrādāta.

Divas izlocījušās melna akmens panteras it kā sargādamas uzmanīgi slīdēja gar statujas abām pusēm. Pandions piesardzīgi noslaucīja no statujas putekļus un atkāpās klusā aizgrābtībā.

Skulptors bija ļoti prasmīgi no akmens izveidojis caurspīdīgu tērpu, kas labi piegūla jaunajam ķermenim. Meitenes kreisā roka cieši spieda pie krūtīm lotosa ziedu. Biezie mati, savīti garās, tievās cirtās, ietvēra seju un krita pāri pleciem, veidojot masivu frizuru, ko pāršķīra celiņš. Brīnišķīgā meitene neizskatījās pēc eģiptietes. Viņai bija apaļa seja ar taisnu, nelielu deguntiņu, platu pieri un lielām, diezgan tālu viena no otras stāvošām acīm. Sejas apakšējā r daļa neizspiedās uz priekšu, kā mēdza būt Egiptosas sievietēm.'

Pandions palūkojās statujā no sāniem, un viņu pārsteidza dīvainais un šķelmīgais smīns, ko skulptors bija attēlojis meitenes sejā. Tādu dzīvības un prāta izteiksmi viņš nekad statuju sejās nebija redzējis: Egiptosas mākslinieki pa lielākai daļai tiecās attēlot majestātisku un vienaldzīgu sastingumu.

Meitene izskatījās pēc Eniadas vai, visdrošāk, pēc viņa dzimtās jūras salu daiļajām sievietēm.

Statujas skaidrā un gudrā seja tik ļoti atšķīrās no Egiptosas mākslas darbu drūmā skaistuma, tā bija veidota ar tik neatdarināmu pilnību, ka mokošas skumjas atkal pārņēma Pandionu. Sažņaudzis rokas, jaunais helenis centās iedomāties skulptora modeli, šo viņam diez kādēļ tik tuvo meiteni, kas nezkādā ceļā pirms četri simti gadiem bija nokļuvusi Egiptos^. Vai viņa bijusi tāda pati gūstekne kā viņš vai brīvprātīgi atbraukusi uz svešo zemi? . ..

Saules stars iespīdēja caur griestu plaisu, putekļains gaismas kūlis krita tieši uz statuju. Pandionam likās, ka meitenes seja mainījusi izteiksmi — acis iekvēlojās, lūpas nodrebēja, it kā noslēpumainas, apslēptas dzīvības trīsas pāršalca pār akmeni.

Jā, lūk, kā vajag veidot statujas… lūk, no kā vajadzētu mācīties attēlot dzīvo daiļumu … no šā meistara, kas tik sen jau miris!

Godbijīgā piesardzībā Pandions uzlika pirkstus statujas sejai, mēģinot sataustīt gandrīz neuztverami sīkās līnijas, kas tik patiesīgi atveidoja dzīvu ķermeni.

Ilgi Pandions stāvēja daiļās meitenes priekšā, kas viņam uzsmaidīja draudzīgi un mazliet šķelmīgi. Viņam šķita, ka atradis jaunu draugu, kas ar maigu smaidu apgaismojis skumjo dienu nepārskatāmo virkni.

Un neviļus jaunekļa domas aizklīda pie Tesas. Viņa priekšā iznira tās dzīvais tēls.

Pandiona acis domīgi klejoja pa griestu un sienu ornamentiem, kur savijās zvaigznes, lotosu ziedi, lauztu liliju raksti, vēršu galvas. Pēkšņi Pandions sarāvās: Tesas tēls izgaisa, un viņa priekšā uz tumšās sienas parādījās aina, kur gūstekņi, uz muguras sasietām rokām, tiek rauti pie faraona kājām. Pandions at- ģidās, ka jau ir vēls. Vajadzēja steigšus atgriezties un aizbildināt savu ilgo prombūtni. Bet, vēlreiz paskatījies uz statuju, Pandions saprata, ka nespēj atdot to sava saimnieka — skulptora rokās. Tas jauneklim šķita kā nodevība, kā nezināmās meitenes otrreizējs gūsts svešiniekiem naidīgajā Egiptosā. Viņš steidzīgi palūkojās apkārt, atcerēdamies par lādīti, ko bija ievērojis stūrī. Notupies uz ceļiem, Pandions izņēma no tās četrus fajansa pokālus, lotosa ziedu izskatā, pārklātus ar koši zilganu glazuru. Ar tiem pietiktu. Pandions pēdējo reizi paskatījās uz meitenes tēlu, cenšoties iegaumēt katru sīkumu viņas sejā, un ar smagu nopūtu iznesa pokālus ārā. Atskatījies visapkārt, jaunais skulptors steigšus aizkrāva ieeju ar lieliem akmeņiem un, ar saujām grābjot akmens šķembas, rūpīgi apbēra aizsprostojumu, piešķirot tam tādu izskatu, it kā šeit būtu vecs sienas nobrukums. Tad viņš uzmanīgi iesēja pokālus gurnu drānā, neviļus pamāja vēl pēdējo atvadu sveicienu paslēptuvē palikušajai statujai un steidzās atpakaļ. Virzienu viņš uzzināja pēc vergu kliedzieniem, kuri acīm redzot bija ižsūtīti viņu meklēt. Starp tiem izcēlās skanīgā un spēcīgā Kidogo balss.

Faraona skulptors sagaidīja Pandionu ar dusmu pilniem draudiem, bet tūliņ atmaiga, līdzko ieraudzīja vērtīgo atradumu.

*

Atpakaļceļojums ieilga par trim dienām — airētājiem vajadzēja cīnīties ar straumi. Pandions pastāstīja draugam Kidogo par statuju, un nēģeris uzteica viņu par tā rīcību, piebilzdams, ka šī meitene varbūt cēlusies no mašuašu tautas, kas dzīvojusi lielā rietumu tuksneša ziemeļu malā.

Pandions centās pierunāt Kidogo bēgt, bet nēģeris tikai noraidoši kratīja galvu, noraidot visus heleņa plānus.

Septiņu dienu laikā, kamēr ilga ceļojums, Pandionam tā ir neizdevās pārliecināt draugu, bet pats viņš vairs nevarēja rimties; viņam šķita, ka vēl mazliet — un viņš neizturēs un aizies boja. Viņš skuma pēc biedriem, kas bija palikuši celtniecības darbos un šenē. Tajos viņš saskatīja to spēku, kas varētu novest pie atbrīvošanās, kas deva cerības nākotnei. Šeit turpretim nebija nekādu cerību tikt brīvībā — tāda apziņa Pandionu smacēja bezspēcīgā niknumā.

Divas dienas pēc atgriešanās darbnīcā faraona skulptors aizveda Pandionu uz galvenā architekta pili. Tur gatavojās svētkiem. Pandionam vajadzēja izveidot no māliem nelielu statuju modeļus un pagatavot pēc tiem formas saldu cepumu cepšanai.

Pabeidzis darbu, jaunais skulptors, paklausīdams sava saimnieka pavēlei, palika pilī līdz dzīru beigām, lai kopā ar pārējiem vergiem aiznestu faraona skulptoru uz mājām. Nepievērsdams nekādu uzmanību vergiem un verdzenēm, kuri skraidelēja turp un atpakaļ, Pandions iegāja dārzā.

Iestājās tumsa, mēness nebija, tumšajās debesīs iedegās spožas zvaigznes, bet dzīres joprojām turpinājās. Dzeltenīgas gaismas kūļi, ielauzdamies caur platajiem-logiem dārzā, apgaismoja koku stumbrus, lapotni, ziedošus krūmus un sarkanām uguntiņām vizuļoja virs baseinu spoguļgludās virsmas. Viesi salasījās lielajā apakšējā zālē ar pulēta ciedru koka kolonām. Bija dzirdama muziķa. Pandions, kas tik sen nebija dzirdējis nekā cita kā tikai skumjas, nepazīstamas dziesmas, nepamanīts pielīda pie lielā, zemā loga, paslēpās krūmos un sāka novērot.

No cilvēku pārpildītās zāles plūda patīkams, bet smags aro- mats. Sienas, kolonas un logu rāmji bija apvīti svaigu puķu vītnēm, pa lielākai daļai, kā Pandions ievēroja, tās bija no lotosa ziediem. Krāsainas krūkas ar vīnu un augļiem pilni groziņi un bļodas bija nolikti uz zemiem paaugstinājumiem, līdzās sēdekļiem. Iesiluši no vīna un ieziedušies ar smaržām, viesi drūzmējās gar sienam, bet vidū starp kolonām lēni dejoja meitenes garos tērpos. Melnie mati, savīti neskaitāmās pīnītēs, plandījās virs dejotāju pleciem, platas roku sprādzes no krāsainām zīlēm apvija rokas, krāsainu pērļu jostiņas spīdēja cauri plānajam tērpam. Pandions nevarēja nepamanīt zināmu stūrainību Egiptosas sieviešu ķermeņa uzbūvē, kuras stipri atšķīrās no viņa dzimtenes slaidajām meitenēm. Nomaļus jaunas eģiptietes spēlēja uz dažādiem instrumentiem: divas meitenes spēlēja fleitas, viena — uz daudzstīgu arfas, vēl divas skandināja garus divstīgu instrumentus, no kuriem plūda spalgas, trīcošas skaņas.

Dejotājām rokās bija spīdīgas, plānas bronzas plāksnes; ar aprautiem, šķindošiem piesitieniem viņas laiku pa laikam iejaucās melodijā. Pandiona nepieradusī auss šajā mūzikā saklausīja mi- jamies augstus un zemus, it kā vaidu pilnus toņus brīžiem lēnā, brīžiem paātrinātā tempā. Dejas beidzās, nogurušās dejotājas nomainīja dziedātāji. Vērīgi ieklausīdamies, Pandions centās saprast vārdus. Tas viņam izdevās, kad melodija plūda lēni vai arī kad tā izskanēja zemajos toņos.

Pirmā dziesma cildināja ceļojumu uz Kemtas dienvidiem. «Tu sastopi tur daiļu meiteni, kura, pieņemdama tevi par citu, atdod tev savu krūšu ziedu,» — saprata Pandions.

Otrā dziesmā ar kareivīgiem izsaucieniem un, kā Pandionam likās, samākslotā un tukšā izteiksmē tika cildināta Kemtas dēlu drošsirdība. Nepatīkami satraukts, jaunais helenis atgāja no loga.

«Drošsirdīgā vārds mūžu mūžos nezudīs no pasaules,» — Pandions vēl dzirdēja, un dziedāšana apklusa. Atskanēja smiekli, dzīva kustība, un Pandions atkal ieskatījās logā.

Vergi atveda gaišmatainu meiteni ar īsi apgrieztiem, viļņainiem matiem un izgrūda viņu zāles vidū. Viņa stāvēja uz gludās grīdas starp samītam puķēm un apmulsusi un izbijusies skatījās apkārt. No viesu vidus iznāca kāds cilvēks un pateica meitenei dažus dusmīgus vārdus. Viņa padevīgi paņēma tai pasniegto ziloņkaula kokli, un viņas mazo roku pirksti sāka slīdēt pār stīgām. Zālē atskanēja meitenes zemā un dzidrā balss, visi apklusa. Tā nebija saraustītā, krītošā un atkal uzlidojošā it kā auļojošā eģiptiešu melodija — skaņas plūda brīvi un skumji. Sāffumā tās krita lēni kā atsevišķas skanīgas lāses, tad saplūda vienmērīgā viļņojumā, iešalcās, sačukstējās kā viļņi un plūda tik neizsakāmi skumjas, ka Pandions sastinga. Viņam šķita, it kā dziesmā, burvīgās balss nesaprotamajās skaņās šūpotos brīvā jūra. Jūra, ko nepazīst un nemīl šeit, Egiptosā, bet kas Pandionam tik dārga un gaiša. Sākumā viņš stāvēja pilnīgi apstulbis — tik daudz, kas bija sakrājies un noglabāts pašos dvēseles dziļumos, pēkšņi lauzās uz āru. Ilgas pēc brīvības, kas Pandionam bija tik fuvas un saprotamas, valdonīgi aicināja, elsoja un tvīka šajās dziesmas skaņās. Aizspiedis ausis un sakodis zobus, lai nekliegtu, viņš devās dārza dziļumā. Tur, nokritis uz zemes tumsā zem kokiem, Pandions krampjaini un nevaldāmi iraustījās elsās…

—   Hei ekueša, pie manis! Ekueša! — bija dzirdams Pandiona saimnieka sauciens. Jaunais helenis nebija ievērojis, ka dzīres jau beigušās.

Faraona skulptors bija manāmi iereibis. Atspiezdamies uz Pandiona rokas un no otras puses sava verga atbalstīts, kas nebrīvē bija dzimis, darbnīcas priekšnieks atteicās gulties uz nestāvām un vēlējās iet mājās kājām.

Pusceļā, laiku pa laikam klupdams ceļa grambās, viņš pēkšņi sāka cildināt Pandionu, pareģojot tam lielu nākotni. Pandions gāja dziesmas iespaidā, gandrīz neklausīdamies priekšniekā. Tā viņi nonāca pie eģiptieša mājas krāsainā portika. Durvīs parādījās viņa sieva ar divām verdzenēm, kas turēja eļļas lampiņas. Faraona skulptors grīļodamies uzklunkuroja pa kāpnēm un draudzīgi uzsita Pandionam uz pleca. Pēdējais nokāpa lejā — darbnīcas vergi nedrīkstēja ieiet mājā.

—   Uzgaidi, ekueša! — jautri uzsauca priekšnieks, mēģinādams attēlot savā sejā viltīgu smīnu. — Dod šurp! — viņš gandrīz raušus izrāva eļļas lampiņu no verdzenes rokām un kaut ko tai iečukstēja. Verdzene nozuda tumsā.

Ēģiptietis iebīdīja Pandionu pa durvīm un ieveda viņu pieņemamā zālē. Pa kreisi pie starpsienas stāvēja liela, skaista vāze, izrotāta ar smalku tumši sarkanu zīmējumu. Tādus traukus Pandions bija redzējis Kretā, un atkal jaunekļa sirds sažņaudzās sāpēs.

—   Viņa augstība, dzīvība, veselība, spēks, — svinīgi iesāka valdnieka skulptors, — pavēlēja man pagatavot septiņas vāzes pēc šīs vāzes parauga, kas nākusi no tavas jūras zemēm. Mēs tikai barbarisko krāsu vietā ņemsim Kemtā iemīļotās zilās 'krāsas … Ja tu šo darbu labi veiksi, es ziņošu par tevi Lielajam namam … Bet tagad … — priekšnieks pacēla balsi un pagriezās pret divām tumšām figūrām, kas steidzīgi tuvojās.

Tā bija aizgājusi verdzene un vēl kāda meitene, ietinusies garā, raibā apmetnī.

—   Panāc tuvāk, — nepacietīgi pavēlēja eģiptietis un pacēla eļļas lampiņu pie meitenes sejas.

Lielās, mazliet uz āru izspiestās melnās acis bailīgi raudzījās Pandionā, pilnīgās, bērnišķīgās lūpas pavērās trīcošā nopūtā. Pandions redzēja cirtainos matus, kas bija izrisuši no galvas segas apakšas, plāno degunu ar kuprīti — verdzene neapšaubāmi bija aziate, no austrumu ciltīm.

—   Skaties, ekueša, — teica eģiptietis un ar nedrošu, bet spēcīgu kustību norāva meitenei apmetni. Viņa klusu iekliedzās un, palikusi kaila, paslēpa seju rokās.

—   Ņem viņu par sievu, — faraona skulptors piegrūda meiteni Pandionam, un tā, visa drebēdama, piekļāvās jaunā heleņa krūtīm.

Mazliet atrāvies, Pandions noglāstīja jaunās gūsteknes sajukušos matus, ļaudamies jauktām līdzjūtības un maiguma jūtām pret patīkamo, bikli satraukto būtni.

Faraona skulptors smaidīdams atzinīgi pasita knipi.

—   Ekueša, viņa būs tava sieva, un jums būs labi bērni, kurus es atstāšu saviem bērniem mantojumā …

It kā tērauda atspere pēkšņi atsprāga Pandionā. Viņā ilgi gruzdējušais dvēseles nemiers, šīsdienas dziesmas atmodināts, pēkšņi uzliesmoja. Sarkana migla saplūda tam acīs.

Pandions atkāpās no meitenes, atskatījās un pacēla roku. Sākdams atskurbt, eģiptietis ieskrēja mājā, skaļi saucot palīgā visus kalpus. Nemaz nepaskatījies uz zaķapastalu, nicinoši iesmiedamies, Pandions iespēra ar kāju dārgajai Kretas vāzei, un māla lauskas, dobji skanēdamas, izšķīda pa akmens grīdu.

Māja pildījās klaigām un kāju dimdoņu. Pēc brīža Pandions gulēja pie darbnīcas priekšnieka kājām, bet tas pieliecies spļāva viņam sejā, izgrūžot lāstus un draudus.

—   Nelietis ir pelnījis nāvi. Sadauzītā vāze ir dārgāka par tā nicināmo dzīvību, bet viņš var pagatavot daudz labu lietu … Un es negribu zaudēt labu strādnieku, — stundu vēlāk, jau nomierinājies, skulptors stāstīja savai sievai. — Es saudzēšu viņa dzīvību un nesūtīšu viņu uz cietumu tāpēc, ka no turienes viņš nokļūs zelta raktuvēs un aizies bojā. Es viņu nogādāšu atpakaļ šenē, lai viņš tur nāk pie prāta, un nākošajā gadā ap sējas laiku es viņu paņemšu atpakaļ…

Tā Pandions, sadauzīts, bet nevis nomierināts, atgriezās šene un sev par lielu prieku satikās ar draugiem etruskiem. Visa celtniecības grupa, pabeigusi tempļa nojaukšanu, strādāja pie Amona dārzu aplaistīšanas darbiem.

Nākošās dienas pievakarē šenē iekšējās durvis atvērās ar parasto čīkstoņu, un, vergu apsveikumu pavadīts, pa tām ienāca smaidošais Kidogo. Pletnes cirtieniem sakapātā nēģera mugura bija uztūkuši, bet zobi mirdzēja zobgalīgā smīnā un acis jautri spīdēja.

—   Uzzinājis, ka tevi aizsūtījuši atpakaļ, — viņš teica pārsteigtajam Pandionam, — es sāku valstīties pa darbnīcu, kaukdams un dragādams visu, kas vien pagadījās. Mani piekāva un arī atsūtīja — to vien man vajadzēja, — nobeidza Kidogo.

—   Bet tu taču gribēji kļūt par meistaru? — zobgalīgi jautaja Pandions.

Nēģeris bezrūpīgi atmeta ar roku un, briesmīgi izvalbījis acis, nospļāvās tajā virzienā, kur atradās Egiptosas lielā galvaspilsēta.

CETURTĀ NODAĻA CIŅA PAR BRĪVĪBU

Akmeņi, sakarsuši saulē, dedzināja cilvēkiem plecus un rokas. Vieglais vējiņš nedeva nekāda spirdzinājuma, tas tikai nopūta no gludajiem akmens bluķiem sīkos kaļķakmens putekļus, un tie grauza acis.

Ar ārkārtīgu piepūli, ar pēdējiem spēkiem trīsdesmit vergu vilka cietās tauvas, ceļot uz mūra smagu plāksni ar kaut kādu komplicētu cilni. Tas bija jānovieto iepriekš sagatavotā iedobumā astoņu elkoņu augstumā. Četri pieredzējuši un apķērīgi vergi, pieturot no apakšas, vadīja plāksnes pacelšanu. Viņu vidū bija Pandions, kurš stāvēja līdzās vergam-eģiptietim — vienīgajam no- Egiptosas iedzīvotājiem, kas atradās šenē starp svešzemju gūstekņiem. Notiesāts mūžīgā verdzībā par kādu nezināmu šausmīgu noziegumu, šis eģiptietis šenē mitinājās priviliģētā dienvidu-aus- trumu stūra pašā malējā būrī. Divi gaiši violeti zīmogi platu krustenisku svītru veidā šķērsoja viņa krūtis un muguru, uz vaiga tam bija iededzināta sarkana čūska. Drūms, bez smaida, viņš ne ar vienu nesagājās un, neraugoties uz visu savu smago stāvokli, nicinoši izturējās pret citu cilšu vergiem tāpat kā visi viņa zemes brīvie ļaudis.

Arī tagad, nepievērsdams nevienam uzmanību, nodūris noskūto galvu, eģiptietis bija atspiedies ar rokām biezās plāksnes malā, lai neļautu akmenim šūpoties.

Kidogo sviedru pārklātā melnā āda spīdēja, krasi atšķirdamās blakus baltajam, pulētajam marmoram.

Piepeši Pandions ievēroja, ka virvei satrūkst šķiedras, un brīdinoši iekliedzās. Divi vergi atlēca nost, bet eģiptietis, nepievērsdams uzmanību Pandiona brīdinājumam un neredzēdams, kas notiek augšā, palika zem plāksnes.

Jaunais helenis, tālu uz priekšu izstiepdams savu labo roku, ar zibenīgu grūdienu krūtīs atsvieda eģiptieti atpakaļ. Taja pašā mirklī plāksne nogāzās, viegli skarot atlēcošo Pandionu un nobrāžot viņa rokai ādu. Dzeltens bālums pārklāja eģiptieša seju. Plāksne atsitās pret sienas pakāji, liels gabals ciļņa nošķēlās.

Lielā sašutumā kliegdams, pie Pandiona pieskrēja uzraugs un iesita tam ar pletni. Četršķautņainā, divu pirkstu resnā, no begemota ādas pagatavotā siksna "dziļi iegriezās Pandiona miesā ap vidukli. No sāpēm viņam kļuva tumšs gar acīm.

—   Nelieti, kāpēc tu glābi šo maitu? — iebļāvās uzraugs, otrreiz atvēzēdamies. — Ja plāksne būtu kritusi uz mīksto cilvēka ķermeni, tā paliktu vesela! Cilnis ir dārgāks nekā simt nožēlojamu riebekļu dzīvību, tādu kā jūs! — viņš turpināja, otrreiz iesizdams.

Pandions grasījās mesties virsū uzraugam, bet piesteigušies kareivji viņu sagrāba un nežēlīgi sadauzīja ar pletnēm.

Naktī Pandions gulēja uz vēdera savā krātiņā. Viņu kratīja drudzis, pletnes iecirstās dziļās brūces uz muguras, pleciem un kājām bija iekaisušas. Rāpšus atlīdušais Kidogo dzirdīja viņu ar ūdeni, laiku pa laikam slapinādams tā galvu. Pie ieejas cauruma bija dzirdama čabēšana, tad čuksti:

—   Ekueša, vai tu te?

Pandions atsaucās un sajuta rokas pieskārienu.

Tas bija eģiptietis. Viņš izvilka no jostas mazu kārbiņu, ilgi noņēmās, berzdams kaut ko delnā, tad sāka uzmanīgi vilkt ar roku pa Pandiona rētām, ierīvējot šķidru ziedi ar kodīgu, nepatīkamu smaku. Helenis raustījās aiz sāpēm, bet drošā un paļāvību iedvesošā roka turpināja savu darbu. Kad eģiptietis «sāka masēt kājas, sāpes mugurā jau bija izzudušas, un vēl pēc dažiem mirkļiem Pandions klusi aizmiga.

—   Ko tu viņam padarīji? — čukstus iejautājās Kidogo, gluži nemanīts savā stūrī.

Brīdi klusējis, eģiptietis atbildēja:

—   Tas ir kifi, vislabākās zāles, mūsu priesteru noslēpums. Man tās atnesa māte, labi samaksājusi sargam.

—  Jā, tu esi labs cilvēks. Piedod man, es. biju domājis, ka tu esi draņķis! — noteica nēģeris.

Eģiptietis kaut ko nomurmināja caur zobiem un klusi nozuda tumsā.

Kopš šīs dienas eģiptietis sadraudzējās ar jauno heleni, tāpat kā agrāk atstājot bez ievērības viņa draugus. Tagad bieži naktīs Pandions dzirdēja pazīstamo čabēšanu pie sava būra ieejas. Ja pie heleņa neviena nebija, eģiptieša kaulainais stāvs ātri ieslīdēja būrī. Saniknotais, vientuļais Kemtas dēls divatā ar atsaucīgo jauno heleni bija atklāts un runīgs. Pandions drīz uzzināja eģiptieša dzīves' gājumu.

Jachmoss — «mēness dēls» — bija cēlies no senas nedšesu dzimtas, kas bija uzticīgi kalpojusi iepriekšējiem faraoniem, bet, mainoties dinastijai, tikusi atstumta un nonākusi trūkumā. Jachmoss bija mācījies zinātnes un kļuvis Zaķu sepa[46] priekšnieka rakstvedis. Gadījies tā, ka viņš bija iemīlējis architekta meitu, bet tās tēvs prasīja ļoti lielu nodrošinājumu. Gluži kā bez prāta aiz mīlestības un izmisis par to, ka nav nekādu iespēju ātri kļūt bagātam, Jachmoss nolēmis par katru cenu sagādāt vajadzīgo sumu un kļuvis par faraona kapeņu aplaupītāju. Zināšanas rakstībā devušas viņam lielas priekšrocības šajā šausmīgajā pasākumā, par ko bargi sodīja. Drīz vien Jachmoss bija sadabūjis daudz zelta, bet viņa līgava pa to laiku bija izprecināta kādam ierēdnim galējos dienvidos.

Jachmoss mēģinājis remdināt savas bēdas jautrās dzīrēs, pērkot mīļākās, — un tā nauda strauji izsīkusi. Vajadzējis atkal to atrast. Bagātības iegūšanas tumšie ceļi viņam jau bija pazīstami, un Jachmoss atkal atsācis savu briesmīgo darbu. Taču beidzot viņu noķēruši, šausmīgi mocījuši, viņa biedri sodīti vai miruši mokās. Jachmosam piesprieda izsūtīšanu uz zelta raktuvēm. Katru jaunu partiju nosūtīja turp uzplūdu laikā, reizi gadā, un pagaidām Jachmoss nodots šenē, jo trūka darba roku Pta[47] tempļa jaunā mūra izbūvei.

Ar interesi Pandions klausījās Jachmosa nostāstos, brīnīdamies par eģiptieša nedzirdēto drosmi, kurš viņam nemaz nelikās kareivīgs.

Jachmoss stāstīja par savām dēkām drausmīgajās apakšzemes velvēs, kur moku pilna nāve, pateicoties architektu viltībai, uzglūn pārdrošniekam uz katra soļa.

Visvecākajās kapenēs, kas paslēptas dziļi zem milzīgām piramīdām, dārgumi un sarkofagi atradās aiz biezām, masivām plāksnēm, ar kurām bija aizklātas šauras, slīpas ejas. Vēlāk tika pielietoti viltus eju labirinti, ko šur tur pārtrauca dziļas akas ar gludām sienām. Smagi akmens bluķi krita uz laupītāja galvas, kad tas mēģināja atbīdīt akmeņus, kas nosprostoja eju, veselas smilšu kaudzes no augšā izbūvētām akām aizbēra ieejas kapeņu kamerās. Ja pārdrošie viesi turpināja mēģinājumus nokļūt tālāk, milzīgas zemes masas bruka lejup no speciālām akām un iesprostoja mirušo valdnieku miera traucētājus šaurā telpā starp smilšu kaudzēm un tikko nobirušajām zemēm. Mazliet jaunāku laiku kapenēs, līdzko atnācēju kāja uzmina liktenīgajai grīdas plāksnei, zemo galeriju tumsā bez trokšņa sakļāvās ejas sienu akmens bluķi, un no kolonām krita ecēšām līdzīgas restes ar pīķiem. Jachmoss zināja, cik daudz šausmu tūkstošiem gadu glabājās klusumā un tumsā, gaidot upuri. Pieredze tika iegūta ar daudzu amata biedru bojā eju. Ne reiz vien eģiptietis bija uzdūries nezināmu cilvēku izdēdējušiem ģindeņiem, kas nezināmos laikos bija iekrituši slazdos.

Daudz nakšu Jachmoss ar biedriem bija pavadījis rietumu tuksneša malā, kur simtiem tūkstošu elkoņu garumā stiepās mirušo pilsētas. Slēpdamies tumsā, neiedrošinādamies runāt vai iedegt gaismu, paļaudamies vienīgi uz tausti, šakaļu grūtsirdīgo kaucienu, hiēnu gaudošanas vai lauvu pērkonīgo rēcienu pavadīti, laupītāji rakās arvien dziļāk smacīgajās ejāЈ vai lauzās cauri veselai klintij, lai atrastu virzienu uz dziļi zemē paslēptajām kapenēm.

Tas ir drausmīgs amats, kas piestāv tādai tautai, kura vairāk rūpējas par nāvi nekā par dzīvību un mūžībai cenšas saglabāt nevis dzīvus darbus, bet mirušu cilvēku slavu.

Pilnīgi satriekts, Pandions ar šausmām klausījās nostāstus par šī kalsnējā, neizskatīgā cilvēka piedzīvojumiem, kurš mirkļa prieka dēļ bieži riskējis ar dzīvību, un viņš nesaprata sarunu biedru.

—   Kāpēc tu visu to turpināji? — Pandions kādreiz ievaicajas. — Vai tu nevarēji aizbraukt?

Eģiptietis klusi un drūmi iesmējās. '

—    Kemtas zeme — tā ir īpatnēja zeme. Tu, svešzemniek, nesaproti to! Mēs visi šeit esam gūstā, ne vien vergi, bet arī Melnās zemes brīvie dēli. Kādreiz senāk, neatminamos laikos, tuksneši mūs aizsargāja. Tagad Kemta iežņaugta starp tuksnešiem — tā ir liels cietums visiem, kas ar lieliem karapulkiem nevar uzsākt tālus karagājienus.

Rietumos — tuksnesis, nāves valstība. Austrumos — tuksnesis, ko var pāriet tikai lielas karavanas ar ūdens krājumiem. Dienvidos — mums naidīgas mežoņu ciltis. Arī kaimiņu tautas kvēlo naidā pret mūsu zemi, kas savu labklājību cēlusi ar vājo cilšu ciešanām.

Tu neesi Kemtas dēls un nesaproti, cik šausmīgi mums ir nomirt svešumā. Šajā Hapi ielejā, kas visgarām ir vienāda, kur tūkstošiem gadu dzīvojuši mūsu senči, uzplēsuši visu zemi, izvagojuši ar kanaļiem un padarījuši to auglīgu, jānomirst arī mums. Kemta ir noslēgta sevī, un tas ir viņas lāsts. Kad pārāk daudz cilvēku, viņu dzīvībai ir maza vērtība, bet mums nav kurp aizceļot — svešu zemju ļaudis nemīl dievu izredzēto tautu …

—   Bet vai tad tagad tev nebūtu labāk bēgt? — mēģināja izdibināt Pandions.

—   Vienam un apzīmogotam bēgt? — brīnījās eģiptietis. — Tagad es esmu sliktāks par svešzemnieku … Iegaumē, ekueša, ka no šejienes bēgt nav iespējams! Vienīgi, ja ar spēku apgrieztu visu Kemtas zemi. Bet kas gan to var izdarīt? Senos laikos gan esot notikušas tādas lietas, — skumji nopūtās Jachmoss.

Sasprindzinājis uzmanību, Pandions sāka izprašņāt Jachmosu un uzzināja par lielajiem vergu dumpjiem, kas laiku pa laikam bija satricinājuši visu zemi. Viņš uzzināja, ka vergiem bija pievienojušies iedzīvotāju nabadzīgie slāņi, kuru dzīve maz atšķīrās ,no verdzības.

Uzzināja, ka vienkāršiem ļaudīm aizliegts satikties ar vergiem, jo «nabadzīgs cilvēks satracinās pūli, kas nodots strādnieku namos», kā faraoni rakstīja savās pamācībās dēliem.

Šaura bija nabadzīgo Kemtas dēlu pasaule; zemkopis vai amatnieks pazina tikai vienu sava ciemata ielu. Viņš centās, lai tam būtu iespējami mazāk paziņu, zemojās sardzes — «vēstnešu» priekšā, kuri viņam nodeva ierēdņu pavēles. Faraons prasīja padevību un smagu darbu, par katru mazāko pārkāpumu vainīgo nesaudzīgi sita. Daudzie ierēdņi bija valstij nasta, brīvi izbraukt un ceļot bija aizliegts visiem, izņemot priesterus un augstmaņus.

Uz Pandiona vēlēšanos Jachmoss uzzīmēja uz mēness gaismas apspīdētā grīdas laukumiņa Kemtas zemes kontūras, un jauno he- leni pārņēma šausmas. Viņš atradās daudzu tūkstošu stadiju garās, lielās upes ielejas vidū. Uz ziemeļiem vai dienvidiem bija ūdens un bija dzīvība, bet nokļūt līdz valsts robežām cauri biezi apdzīvotai un militāru nocietinājumu pilnai zemei nav iespējams. Bet gar abām malām pavisam blakus izpletās neapdzīvoti tuksneši, — tur nebija iedzīvotāju, bet nebija arī iespējams eksistēt.

Nedaudzie karavanu ceļi ar akām tika labi apsargāti.

Pēc eģiptieša aiziešanas Pandions pavadīja bezmiega nakti, mēģinot izdomāt bēgšanas plānu. Jauneklis instinktīvi saprata, ka turpmāk izredzes uz bēgšanas labvēlīgu iznākumu būs par tik mazākas, par cik viņu novājinās verga necilvēcīgais darbs. Vienīgi ārkārtīgi izturīgiem un spēcīgiem cilvekiem var bēgot uzsmaidīt laime.

Nākošajā naktī Pandions aizrāpoja pie etruska Kavi, pateica tam ziņas, ko bija dabūjis no eģiptieša, un centās pārliecināt, lai Kavi mēģina sadumpot citus. Kavi klusēja, pārdomās plūkādams bārdu. Pandions labi zināja, ka sen jau tiek veikti sacelšanās priekšdarbi, ka dažādu cilšu grupās jau izvirzījušies savi vadoņi.

—   Es vairs nevaru ilgāk paciest, un kāpēc? — kaislīgi iesaucās jaunais helenis, un Kavi steigšus aizspieda viņa muti. — Lai arī būtu nāve, — piebilda helenis nomierinājies. — Ko gan gaidīt, kas mainīsies? Ja pēc desmit gadiem kaut kas grozītos, tad mēs taču nevarēsim vairs «nedz cīnīties, nedz bēgt. Vai tu baidies nāves?

Kavi pacēla roku.

—   Nebīstos, un tu to zini, — etrusks atcirta, — bet aiz mums ir pieci simti dzīvību. Vai tū gribi viņus ziedot? Tā! ir pārāk dārga cena par tavu nāvi!

Pandions strauji piecēlās un atsitās ar galvu pret zemajiem griestiem.

—   Es padomāšu, parunāšu, — steigšus teica Kavi, — bet žēl, ka mums tuvumā ir tikai divas šenē. Slikti, ka mums nav savas mēles pārējos šenē. Nākošajā naktī pārrunāsim, es došu tev ziņu, brīdini Kidogo …

Pandions izlīda no etruska krātiņa, aizrāpoja gar sienu un, lai paspētu vēl līdz mēness uzlēkšanai, steigšus devās pie Jach- mosa. Jachmoss negulēja.

—    Es vienreiz jau biju pie tevis, — eģiptietis satraukti čukstēja, — bet tevis nebija. Es gribu tev teikt… — Viņš stostījās. — Man teica, ka rīt mani aizvedīs no šejienes — trīssimt cilvēku nosūtīs uz zelta raktuvēm tuksnesi. Tad, lūk, — no turienes neviens neatgriežas .. .

—   Kāpēc? — vaicāja Pandions.

—   Turp aizsūtītie vergi reti kad nodzīvo ilgāk par gadu. Nav nekā šausmīgāka par darbu tur — kalna sakarsētajā sirdī, bez gaisa. Odeni dod maz — tā nepietiek. Bet jālaužas visstiprākajā akmenī, pašiem ar groziem jānes augšā rūda. Pat visizturīgākie, beidzoties darba dienai, saļimst, asinis plūst no ausīm un kakla… Ardievu, ekueša, tu esi gaišs cilvēks, un es tevi esmu iemīlējis, lai gan veltīgi tu mani izglābi. Taču man vērtīga nav izglābšana, bet līdzjūtība … Jau sen, kopš mūsu rūgtā dzīve ir spiedusi mūsu seno dziesminieku sadzejot cildinājumu nāvei. Un es tagad to atkārtoju.

—   «Nāve man ir tikpat ilgota kā slimniekam izveseļošanās, kā piecelšanās pec slimības, — dziedoši čukstēja eģiptietis, — kā braukšana ar burām vēja laikā, kā, lotosa smarža, kā lietus noskalots ceļš, ka atgriešanās mājās pēc karagājiena …» Jach- mosa balss pārtrūka apspiestā vaida.

Zēluma pārņemts, jaunais helenis pievirzījās eģiptietim.

—  Bet tu taču vari pats… — Pandions nedabūja izrunāt līdz galam.

Jachmoss izbailēs atrāvās no viņa.

—  Ko tu runā, svešzemnieki Vai tad es varu piespiest, manu Ka59 mūžīgi mocīt Ba[48] nekad nebeidzamās ciešanās …

Pandions nekā nesaprata. Viņš bija patiesi pārliecināts, ka reizē ar nāvi beigsies arī mokas, bet nekā neteica, saudzēdams eģiptieša ticību.

Jachmoss steigšus sāka rakt zemi sava būra stūrī, atbīdījis sāņus salmus, uz kā naktis bija gulējis.

—  Lūk, ņem šo kinžalu, ja tu kādreiz uzdrošināsies … bet šis būs par piemiņu no manis, ja notiktu brīnums un tu kļūsti brīvs, — Jachmoss ielika Pandiona rokā gludu un aukstu priekšmetu.

—   Kas tas ir, kāpēc man tas vajadzīgs? — brīnījās jaunais helenis.

—  Tas ir akmens, ko es atradu kāda klintīs noslēpta veca tempļa apakšzemes velvēs.

Un Jachmoss, priecādamies par iespēju aizmirsties atmiņās, pastāstīja Pandionam par noslēpumaino seno templi, uz kura viņš uzdūries lielas upes līkumā daudz tūkstoš elkoņu lejpus pilsētas, meklējot bagātās kapenes.

Jachmoss ievērojis senas taciņas pēdas, kura vedusi no bieza, niedrēm aizauguša neliela līča uz stāvām klintīm. Šī vieta bijusi patālu no ciemata, un neviens to nav apmeklējis, jo neauglīgajās klinšu kraujās nekā pievilcīga nav bijis nedz zemkopim, nedz ganam.

Jachmoss varējis bez bailēm meklēt un, nezaudējot laiku, devies šauras aizas dzijumā, kas bijusi aizgruvusi ar akmens bluķiem. Akmeņi pārklājuši taciņu — acīm redzot tie nogruvuši daudz vēlāk pēc tam, kad taciņa kalpojusi satiksmei ar upes krastu. Ilgi Jachmoss rāpies pāri klintīm, ūdens izskalotam, dzijām grambām, krūmu ērkšķiem. Aizā bijis ļoti daudz zirnekļu šķērsām ejai bijuši pārvilkti zirnekļu tīkli, kas lipuši klāt faraona kapu aplaupītāja nosvīdušajai sejai.

Beidzot aizas sienas pašķīrušās, paverot skatienam augstu kalnu vidū ieslēgtu ieleju. Tās centrā pacēlies paugurs, apjozts ar divām apūdeņošanas grāvju rindām, — acīm redzot agrāk te bijis avots, kas izmantots dārza vajadzībām. Klusums valdījis piekarsušās, vējiem nepieietamās ielejas blāvi dūmakainajā gaisā. Melnas, spīdīgas klintis pacēlušās visapkārt, iekļaujot ieleju. Vienīgi tās pretējā malā bijusi redzama aiza, līdzīga tai, pa kuru Jachmoss nokļuvis šajā pamestajā vietā.

Laupītājs uzgājis pakalnā un tūliņ ieraudzījis klintī izcirstu eju, kas agrāk aiz pakalna nebijusi redzama. Eja bijusi nosprostota, un Jachmosam vajadzējis ne mazums papūlēties, lai iekļūtu tajā. Jachmoss nonācis vēsā tumsā. Mazliet atpūties, viņš aizdedzinājis eļļas lampiņu, ko vienmēr nēsājis līdz, un devies uz priekšu pa augstu gaiteni, rūpīgi aplūkodams gar abām pusēm novietotās statujas. Jachmoss baidījies viltīgu slazdu, kas draudēja ar moku pilnu nāvi. Taču viņa bailes bijušas veltīgas: senie celtnieki vai nu slazdus nemaz nebija ierīkojuši, paļaudamies uz slepeno vietu, kurā templis celts, vai arī pagājušie gadu tūkstoši tos padarījuši nekaitīgus. Jachmoss netraucēti nokļuvis lielā, apaļā pazemes telpā ar dieva Tota statuju centrā, kurš savu garo knābi bija nokāris no pjedestālā augstumiem. Mūros Jachmoss pamanījis desmit šauras, spraugām līdzīgas ejas, kas bijušas ierīkotas vienādā atstatumā cita no citas. Tās vedušas istabās, kas bijušas piekrautas dažādām laika zoba sagrauztām lietām: vīstokļiem, papirusiem, koka dēļiem ar ornamentiem un uzrakstiem

Viena telpa bijusi piekrauta sausu zā|u saišķiem, kas pie mazākā pieskāriena pārvērtušies putekļos, otra — akmens kaudzēm. Neatradis nekā interesanta, Jachmoss apstaigājis astoņas istabas — visas tās bijušas kvadrātveidīgās. Devītā eja novedusi viņu iegarenā, granita kolonām ietvertā istabā. Starp kolonām bijušas nostiprinātas melna diabaza plāksnes, aprakstītas senās Kemtas valodas rakstu zīmēm. Istabas vidū atradusies vēl viena gardegu- nainā dieva Tota statuja, uz tās pjedestālā lēzenā vara biķerī eļļas lampiņas gaismā iemirdzējies dārgakmens. Jachmoss alkatīgi to sagrābis, lampiņas gaismā tuvāk apskatījis un nav varējis atturēties no vilšanās izsauciena. Akmens nav bijis no tiem, kam Kemtā būtu kāda vērtība. Laupītāja pieredzējusī acs tūlīt noteikusi, ka tirgotājiem tas nav vērtīgs. Bet savādi, jo vairāk Jachmoss ielūkojies, jo pievilcīgāks viņam licies nepazīstamais akmens. Tas bijis zilgani zaļš kristālā gabals, apmēram pīķa uzgaļa lielumā, plakans, pulēts, un neparasti dzidrs. Ieinteresētais Jachmoss nolēmis izlasīt sienu uzrakstus, cerēdams atrast kādu nebūt akmens izcelšanās izskaidrojumu. Viņš vēl atcerējies Kemtas seno valodu, ko kādreiz mācījies augstāko rakstvežu skolā, un sācis pētīt hieroglifus, kas ļoti labi saglabājušies uz diabaza.

Atstājuši kuģus, Kemtas dēli devušies pa sauszemi uz dienvidiem.

Vairāk nekā divus gadus viņi ceļojuši cauri tumšiem mežiem, šķērsojuši milzīgas stepes, pārgājuši drausmīgu kalnu virsotnes, kur zibeņi mājo, un, izsmēluši visus spēkus, beidzot sasnieguši lielu upi, pie kuras dzīvojusi varena tauta, kas pratusi celt akmens tempļus. Izrādījies, ka zemes galējā robeža arvien vel bezgala tālu — tur, dienvidos, aiz zilganām stepēm un sudrab- lapainiem mežiem. Un tur aiz zemes robežām plūst Lielais Loks — okeāns, kura robežas nevienam mirstīgajam nav zināmas. Ceļotāji sapratuši, ka viņiem nav pa spēkam līdz galam izpildīt faraona gribu un, atgriezušies Puntā, apgādājuši jaunus kuģus veco, tārpu sagrauzto un cīņā ar Lielā Loka viļņiem iedragāto vietā. Bet cilvēku, kas palikuši dzīvi, tikko pieticis tikai vienam kuģim. Piekrāvuši to ar Puntas veltēm, drosminieki nolēmuši atkārtot savu neiedomājami grūto ceļojumu. Tieksme atgriezties dzimtenē devusi viņiem spēku — viņi uzvarējuši vējus un viļņus, smilšu vētras, viltīgās zemūdens klintis, badu un slāpes, izlauzušies Zilganajos Ūdeņos un pēc septiņu gadu prombūtnes iebraukuši Suu ostā.

Daudz kas Kemtā bijis mainījies: jaunais faraons — nežēlīgais Hafra — piespiedis valsti aizmirst visu, izņemot otras milzīgas piramidas celšanu, kurai vajadzējis uz tūkstošiem gadu simtiem padarīt slavenu viņa vārdu. Ceļotāju atgriešanās bijusi negaidīta visiem, un faraons juties vīlies, uzzinājis, ka zeme un okeāns ir neizmērojami plaši un tautu, kas dzīvo tālu dienvidos, ir ļoti daudz. Viņam, kas uzskatījis sevi par visas pasaules valdnieku, Baurdžeds pierādījis, ka Kemtas zeme — tā ir tikai mazs stūrītis no milzīgās pasaules, kas bagāta mežiem Un upēm, dažādiem augļiem un zvēriem un ko apdzīvo daudzas ciltis, kuras darbā un medībās ir vienādi izveicīgas.

Faraona dusmas gāzušās pār ceļotājiem — Baurdžeda līdzgaitnieki tika izsūtīti uz attāliem apgabaliem. Piedraudot ar nāvi bija aizliegts stāstīt par ceļojumu, faraona Džedefra piezīmēs tikušas izdzēstas visas vietas, kur bijis minēts par ekspedicijas sūtīšanu uz dienvidiem — uz Garu Zemi. Pats Baurdžeds būtu aizgājis bojā un viņa ceļojums uz visiem laikiem izzustu no cilvēku atmiņas, ja par viņu nebūtu iestājies gudrais vecais zinātņu, mākslas un rakstības dieva Tota priesteris. Šis priesteris bija ietekmējis bojā gājušo faraonu izpētīt zemes galējās robežas, meklēt jaunas bagātības Kemtai, kas bija kļuvusi nabaga, ceļot milzīgo piramidu. Ra[52] priesteru atstumts no jaunā faraona Hafras galma, viņš palīdzējis ce|otājam un paslēpis viņu slepenajā Tota templi, kur bijušas savāktas dažādas slepenas gramatas, plāni, tālu zemju augu un akmeņu paraugi. Ar priestera pavēli Baurdžeda lielais ceļojums ticis ierakstīts akmens plāksnēs, lai mūžos to saglabātu nepieejamā pazemē līdz tam laikam, kad valstij ievaja- dzēsies šo zināšanu. No vistālākās zemes, ko viņi bija sasnieguši, viņpus lielās dienvidu upes, Baurdžeds atvedis Kemtas iedzīvotājiem nepazīstamo zilgani zaļo, dzidro akmeni. Tādi akmeņi iegūti Zilgano stepju zemē, kas atradusies triju mēnešu braucienā dienvidos no lielās upes. Šo visattālāko zemes robežas zīmi Baurdžeds veltījis dievam Totam, un tieši šo akmeni Jachmoss paņēmis no statujas pjedestālā.

Jachmoss nebija varējis izlasīt visu ceļojuma aprakstu. Tikko viņš nonācis līdz kaut kādu teiksmainu zemūdens dārzu aprakstam, ko ekspedicijas dalībnieki sastapuši braucienā pa Zilganajiem Ūdeņiem, kad eļļas lampiņa apdzisusi, un laupītājs ar grūtībām izkļuvis no pazemes, paķerdams līdzi vienīgi neparasto akmeni.

Dienas gaismā tālo zemju kristais bijis vēl skaistāks, un Jachmoss no tā nekad nešķīries, taču akmens viņam nav atnesis laimi.

Pandionam stāvēja priekšā tālais ceļš uz dzimteni, un Jachmoss cerēja, ka akmens, ar kuru Baurdžeds bija atgriezies no nedzirdētiem tālumiem, palīdzēs arī helenim.

—   Bet vai tad agrāk tu nekā nebiji dzirdējis par šo ceļojumu? — vaicāja Pandions.

—   Nē, Kemtas dēliem tas palika noslēpums, — atbildēja Jachmoss. — Punta sen kļuvusi mums zināma, dažādos laikos turp devušies daudzi Kemtas kuģi, bet tālo dienvidu zemes vēl joprojām mums ir noslēpumaina Garu Zeme.

—   Bet vai tad tiešām nav bijis citu mēģinājumu tās sasniegt, vai tiešām neviens līdzīgi tev nebija varējis izlasīt šos senos rakstus un pastāstīt visiem pārējiem par tiem? — neatlaidās Pandions.

Jachmoss kļuva domīgs nezinādams ko atbildēt svešzemniekam.

—  Dienvidu valdnieki — Kemtas dienvidu provinču priekšnieki — ne vienu vien reizi ir apmeklējuši dienvidu zemes. Bet piezīmēs tiek minēts vienīgi faraonam nodotais laupījums — ziloņkauls, zelts, zivis. Un ceļi paliek nezināmi. Bet pa jūru tālāk par Puntu neviens nav mēģinājis ceļot. Pārāk lielas briesmas tur draud, un tagad nav vairs tik drosmīgu cilvēku, kādi bija senatnē.

—   Bet kāpēc neviens nebija izlasījis šīs piezīmes? — nerimās Pandions.

—   Nezinu, nevaru tev atbildēt, — atzinās eģiptietis.

Jachmoss patiesi nevarēja zināt, ka priesteri, kas Kemtas iedzīvotāju acīs bija seno noslēpumu glabāta]i un lieli zinātnieki, sen jau vairs tādi nebija. Zinātne izvirta rituālos un maģiskas formulās, papirusi, kas glabāja seno gadsimtu gudrību, trunēja kapenēs. Tempļi bija nolaisti un bruka kopā, neviens neinteresējās par zemes vēsturi, kas atspoguļojās neskaitāmajos ierakstos izturīgajā akmenī. Jachmoss nezināja, ka tādas ir katras zinātnes nenovēršams liktenis, kad tā atrāvusies no tautas dzīvinošiem spēkiem, ieslēgusies izredzēto šaurajā lokā …

Tuvojās rīta ausma. Ar smagu sirdi Pandions šķīrās no nelaimīgā eģiptieša, kam nebija palicis nekādu cerību uz glābšanos.

Jaunais helenis gribēja paņemt kinžalu, atstājot akmeni Jach- mosam.

—   Vai tad tu tiešām nesaprati, ka man vairs nekā nevajag? — eģiptietis teica. — Kāpēc gan tu gribi pamest skaisto akmeni šeit, šajā drausmīgajā šenē bedrē?

Pandions paņēma kinžalu zobos, bet akmeni sažņaudza rokā un steigšus rāpoja projām uz savu būri, uzmanīgi turoties mēness gaismas mestajā ēnā.

Līdz rīta ausmai jaunais helenis bija nomodā. Viņa vaigi dega, viegls drudzis kratīja visu miesu. Pandions domāja par svarīgo lūzumu savā liktenī, par to, ka drīz beigsies skumju un izmisuma pilno nogurdinošo dienu vienmulīgais ritums.

Būra ieejā vīdēja pelēka gaisma. No tumsas iznira Pandiona nožēlojamā dzīves iekārta. Jaunais helenis aplūkoja kinžalu austošās dienas gaismā. Platais melnās bronzas[53] asmens ar asu šķautni gareniski pa vidu bija labi iztrīts. Masivais spals ar azema rotājumu attēloja skrējienā izstiepušos lauvas mātīti — nežēlīgo dievi Sochmetu. Pandions ar kinžalu izraka stūrī zem mūra bedrīti un novietoja tur dāvanu, lai rūpīgi to noglabātu, bet tad pēkšņi atcerējās akmeni. Sataustījis to salmos, jauneklis atkal pievirzījās ieejai, lai kristālu labāk apskatītu.

Plakanais akmens gabals ar apaļīgajām malām bija pīķa uzgaļa lielumā. Tas bija ciets, ļoti tīrs un dzidrs un rītausmas blāvajā miglā izskatījās pelēki zilgans.

Pandions uzlika akmeni uz atvērtas delnas, un šajā mirklī uzliesmoja lēcošā saule. Akmens pārvērtās — pilns mirdzuma tas gulēja Pandiona plaukstā, un tā zilgani zaļā krāsa, pārsteidzoši priecīga, gaiša un dziļa, maigi lāsmoja ka zeltaini dzidrs vīns. Akmens spoguļaino virsmu acīm redzot bija slīpējusi cilvēka roka.

Akmens krāsa atgādināja Pandionam kaut ko tuvu, tās mirdzums sildīja jaunekļa nomākto dvēseli. Jūra — jā, tieši tāda mēdz būt jūra tālu no krastiem tais stundās, kad saule stāv augstu dzidrās debess zilgmē. Nutur ae — dievišķīgais akmens, tā viņu nosauca nelaimīgais Jachmoss.

Kristālā brīnišķīgā iedzirkstīšanās šajā drūmajā rītā jaunajam helenim šķita kā laimes vēstnesis.

Jā, Jachmosa atvadu dāvana bija brīnišķīga. Kinžals un neredzēts akmens! Pandions noticēja, ka akmens būs par ķīlu tam, ka viņš atgriezīsies piejūras. Piejūras, kas nepievils, atdos viņam brīvību un dzimteni. Jaunā heleņa skatieni iegrima akmens dzīlē, no kurienes iznira dzimto krastu viļņi.. .

Milzīgo bungu draudošā rīboņa nodārdēja pār šenē būriem — signāls, ka jāceļas augšā.

Momentali Pandions nolēma — viņš nešķirsies no neparastā akmens, nepametīs šo brīvās jūras simbolu šenē putekļainajā zemē. Lai akmens vienmēr atrodas pie viņa!

Pēc vairākiem ne visai sekmīgiem mēģinājumiem jaunais helenis beidzot atrada veidu, kā neredzami noglabāt akmeni savā gurnu apsegā, un, steigšus ieracis kinžalu, gandrīz nokavēja brokastis.

Ceļā un strādājot dārzā, Pandions ar skatieniem vēroja Kavi un pamanīja, ka tas paslepšus kaut kā sazinās te ar vienu, te ar otru no Pandionam pazīstamajiem šenē grupu vadītājiem. Tie steigšus attālinājās no etruska un savukārt kaut ko teica citiem.

Nogaidījis izdevīgu brīdi, Pandions piegāja pie Kavi. Tas, pār apstrādājamo bluķi noliekto galvu nepacēlis, ātri un paklusu, vienā elpas vilcienā izdvesa:

— Naktī pirms mēness uzlēkšanas pašā malējā ejā pie ziemeļu mūra…

♦

Pandions atgriezās pie sava darba. Atpakaļceļā uz šenē viņš etruska norādījumu pateica Kidogo.

Visu vakaru Pandions pavadīja gaidās — sen viņš nebija izjutis tādu pacilātību un gatavību cīņai.

Līdzko strādnieku māja nomierinājās un kareivji uz mūriem sāka snaust, Pandiona būra tumsā parādījās Kidogo.

Abi draugi ātri aizrāpoja uz sienas pusi un nogriezās šaurā ejā starp krātiņiem. Viņi sasniedza ziemeļu mūri, kur šaurajā spraugā bija sevišķi dziļa tumsa.

Pa šo mūri reti staigāja kareivji — viņiem izdevīgāk bija novērot no rietumu un austrumu puses, gar ejām, kas bija buru starpās. Tāpēc varēja nebaidīties, ka sardze augšā sadzirdēs kluso sarunu.

Divās rindās, ar kājām atspiezdamies mūrī un galvas salikuši kopā, spraugā gulēja ne mazāk kā sešdesmit vergu. Kavi un Remds — vidū. Vecākais etrusks čukstus pasauca pie sevis Pandionu un Kidogo.

Jaunais helenis, sataustījis etruska roku, pasniedza tam līdzpaņemto kinžalu. Kavi apmulsis sajuta vēso metālu, sagrieza uz asā asmens roku un alkatīgi sagrāba ieroci, čukstot pateicības vārdus.

Noilgojies pēc ieročiem, bijušais karavīrs bija priecīgs. Viņš. saprata, ka, atdodot dārgo kinžalu, jaunais helēnis līdz ar to atzinis Kavi par vecāko un, ne vārda neteicis, izvēlējies to par savu vadoni.

Nevaicādams Pandionam, kur tas dabūjis ieroci, Kavi sāka runāt, ieturēdams ilgas pauzes, lai tuvumā gulošie varētu attālākajiem, kas paši nevarēja sadzirdēt, nodot tālāk Kavi teiktos vārdus. Vergu vadoņu apspriede bija sākusies — izšķīrās jautājums par pieci simti šenē ieslodzīto cilvēku dzīvību un brīvību.

Kavi runāja par to, ka dumpi nevar atlikt uz vēlāku laiku, jo nākotnē viņiem nav nekādu izredžu un stāvoklis var tikai pasliktināties, ja vergus atkal sadalīs un izsūtīs pa dažādām vietām.

—   Spēki, kas vienīgie var dot panākumus cīņā, zūd smagajā darbā, ko strādājam apspiedēju labā. Ar katru jaunu mēnesi, ko pavadām gūstā, arvien mazāk mundruma un veselības paliek mūsu ķermeņos. Nāve kaujā ir goda pilna un līksma, tūkstoškārt vieglāk ir mirt cīnoties nekā zem pletņu drausmīgajiem sitieniem.

Vienprātīgi, piekrītoši čuksti pāršalca pār neredzamo klausītāju rindām.

—    Jā, sacelšanos nevar atlikt, — Kavi turpināja, — bet ar vienu noteikumu: ja mēs atradīsim izeju, kā izkļūt no nolādētās zemes. Pat ja mēs atvērtu vēl divu trīs šenē vārtus, pat ja mēs dabūtu ieročus, mūsu spēks ir mazs, mēs nevarēsim ilgi noturēties. Kopš lielās vergu sacelšanās Kemtas valdnieki cenšas nošķirt atsevišķās šenē, mums nav ar tām sakaru, mums neizdosies sacelt uzreiz daudz cilvēku. Mēs atrodamies pašā galvaspilsētā, kur ir daudz karaspēka, un nevaram ar kaujām iziet cauri visai valstij. Egiptosas strēlnieki ir briesmīgi, bet mums nebūs gandrīz neviena loka, un nav arī daudz tādu, kas prastu ar to rīkoties. Pārdomāsim, vai mēs varēsim iet caur tuksnesi uz austrumiem vai rietumiem. Tuksnesī mēs varam nokļūt ļoti drīz pēc izlaušanās no šenē. Ja nevar iet tieši caur tuksnesi, tad, manuprāt, jāatsakās no dumpja, — tad tā būs veltīga spēku zaudēšana un mokoša bojā eja. Lai tad bēg vienīgi tie no mums, kuri gribētu mēģināt izlauzties cauri drošai nāvei ar niecīgām cerībām uz brīvību. Es, piemēram, vienalga mēģināšu.

Kad etrusks apklusa, satraukta čukstēšana bija dzirdama visapkārt. Viņa vārdi, no mutes mutē aplidojuši visu sazvērnieku rindu un sākumā izraisījuši kaujiniecisku noskaņojumu, tagad drosmīgajos vadoņos ieviesa šaubas. Tie laupīja cerību uz labvēlīgu iznākumu, nedeva pat niecīgu cerību stariņu, un visdrošsirdīgākie cīnītāji sāka svārstīties. Ejas pilnīgajā tumsā bija dzirdami čuksti dažādās valodās.

Uz grupas centru, kur gulēja četri draugi, atrāpoja biezbār- dainais Amu — semits no zemēm, kas atrodas viņpus Zilganajiem ūdeņiem. Viņa ciltsbrāļi sastādīja ievērojamu daļu no visiem strādnieku mājas iemītniekiem.

—   Es esmu par dumpi. Lai nāve aprij mūs, bet mēs atmaksāsim nolādētās zemes nolādētajiem iedzīvotājiem! Mēs rādīsim paraugu, kam sekos pārējie! Sen jau kopš Kemta dzīvo mierā, nežēlīgā apspiešanas māksla daudziem miljoniem vergu ir atņēmusi cīņas gribu. Mēs to no jauna iedegsim.

—   Labi, ka tu tā domā, tu esi drošsirdīgs, — Kavi viņu pārtrauca. — Bet ko tu teiksi tiem, ko vedīsi sev līdzi?

—   To pašu teikšu, — dedzīgi atbildēja semits.

—   Un vai tu esi pārliecināts, ka tev sekos? — čukstēja etrusks. — Patiesība ir pārāk smaga … bet meli tādā lietā neder — cilvēki pārāk labi jūt, kur taisnība. Viņu taisnība ir tā, kas mīt katra sirdī.

Semits nekā neatbildēja. Šajā brīdī starp gulošajiem izspraucās lībieša Achmi lunkanais stāvs. Pandions zināja, ka šis jaunais

vergs, saņemts gūstā kaujā pie'Zemes Ragiem, cēlies no slavenas dzimtas. Libietis apgalvoja, ka Kemtas vissenāko valdnieku kapeņu tuvumā, pie Tenisas un Abidosas pilsētām, esot ceļš dienvidrietumu virzienā, kas ved uz Uachet-Uer — lielu oāzi tuksnesī. Šo taciņu ar labām, ūdens bagātām akām karaspēks neapsargā. Tuksnesī jāieiet tūliņ aiz Zešer-Zešerū baltā tempļa un jādodas uz ziemeļrietumiem, kur simt divdesmit tūkstoš elkoņu attālumā no upes jāšķērso ceļš. Libietis bija ar mieru aizvadīt līdz taciņai un tālāk. Oāzē ir maz kareivju, un dumpinieki varēs to ieņemt. Tālāk, pārejot tuksnesim, simt divdesmit pieci tūkstoši elkoņu attālumā ir otra liela oāze — Pašta, kas šaurā joslā stiepjas rietumu virzienā. Vēl tālāk būs Mutas oāze, no kurienes ar akām nodrošināta taciņa ved uz Nedzīvās Čūskas kalniem, bet no turienes iet ceļš uz dienvidiem, uz melnādaino cilšu zemi, kas libietim nav zināma.

—   To ceļu es zinu, — iejaucās Kidogo, — pa to es esmu gājis tanī ļaunajā gadā, kad mani sagūstīja.

—   Oāzēs ir lieli dateļu krājumi, mēs tur atpūtīsimies. Tur nav nekādu nocietinājumu, un mēs varēsim paņemt sev līdzi nastu nesējus dzīvniekus. Ar to palīdzību mēs viegli nokļūsim līdz Nedzīvajai Čūskai, un tur, viņpus Sāls ezera, jau biežāk ir sastopamas akas.

Libieša plāns izraisīja vispārēju piekrišanu. Tas šķita pilnīgi iespējams.

Tomēr piesardzīgais Kavi libietim jautāja:

—Vai tu esi pārliecināts, ka līdz akām no upes krasta ir tieši simt divdesmit tūkstoš elkoņu? Tas ir liels pārgājiens.

—   Iespējams arī, ka mazliet vairāk, — rāmi atbildēja libietis. — Bet spēcīgs cilvēks var veikt šo pārgājienu bez ūdens ar vienu noteikumu: ceļojums jāuzsāk ne vēlāk kā nakts vidū un jāiet uz priekšu bez atpūtas. Vairāk par vienu dienu un vienu nakti tuksnesī bez ūdens nevar dzīvot, bet pēcpusdienā turpināt ceļu arī nav iespējams.

Kāds aziats — heriuša — ieteica ceļā uz Suu ostu tieši uzbrukt cietoksnim, bet, kaut arī vergiem, kuru lielākā daļa bija aziati un amu, šis mēģinājums — izlauzties tieši uz austrumiem — likās ļoti vilinošs, šo plānu atzina par neizpildāmu.

Libieša priekšlikums bija daudz drošāks, taču radās nesaskaņas starp nēģeriem un aziatiem: ceļš uz dienvidrietumiem veda aziatus vēl tālāk prom no viņu dzimtenes, bet bija izdevīgs nēģeriem un libiešiem. Libijas iedzīvotāji cerēja aiziet uz ziemeļiem no Mutas oāzes un nokļūt tajā savas zemes daļā, kas nebija pakļauta Kemtas karaspēkam. Pandions un etruski gribēja doties kopā ar libiešiem.

Visus samierināja kāds pusmūža nubietis, paziņodams, ka viņš zinot ceļu uz dienvidiem, kurš, apiedams Kemtas cietokšņus, ejot pāri nubiešu zemes stepēm uz Zilganajiem Ūdeņiem.

Mēness šaurais sirpis jau bija pacēlies virs tuksnešainajiem pauguriem, bet dumpīgie vergi turpināja izstrādāt bēgšanas plānu. Tagad visos sīkumos tika apspriesta pati sacelšanās un sadalīti uzdevumi katrai grupai, ko vadīja viens vai otrs vadonis.

Sacelšanos noteica pēc vienas nakts, tūliņ pēc pilnīgas tumsas iestāšanās.

Sešdesmit cilvēku klusu izklīda pa visu šenē uz dažādām pusēm, bet augšā, pret debess fonu, ko apgaismoja tikko lēcošs mēness, skaidri bija saredzamas sargu figūras, kuri nekā nebija manījuši un bija pilni nicināšanas pret cilvēkiem, kas gulēja dziļajā bedrē pie viņu kājām.

Visu nākošo dienu un nakti, un vēl vienu dienu piesardzīgi un nemanāmi turpinājās sacelšanās priekšdarbi. Baidīdamies no nodevējiem, vadītāji sarunājās vienīgi ar labi zināmiem cilvēkiem, būdami pārliecināti, ka pārējie, tiklīdz sardze būs nogalināta, tāpat pievienosies sacēlušos masai.

Pienāca sacelšanās nakts. Tumsā klusu salasījās ļaužu pū- līši — pa vienam pie katra no trim mūriem: ziemeļu, rietumu un dienvidu. Austrumu pusē pie iekšējiem mūriem sapulcējās divas grupas.

Cilvēku pārvietošanās norisinājās tik ātri, ka, līdzko Kavi piedauzīja ar akmeni pa tukšu ūdens krūku, dodams signālu uzbrukumam, vergi jau bija paspējuši izveidot dzīvas piramidas. Septiņdesmit cilvēku ķermeņi izveidoja slīpu plāksni, pieslietu pie stāvā mūra. Tādu dzīvu tiltu bija pieci, un pa tiem no visām pusēm rāpās augšā tuvās kaujas gaidās apskurbušie cilvēki.

Kavi, Pandions, Remds un Kidogo vieni no pirmajiem uzrāpās uz iekšējā mūra. Ne mirkļi nevilcinādamies, jaunais helenis nolēca melnajā tumsā, un viņam sekoja un lēca zemē desmitiem cilvēku.

Pandions notrieca zemē kareivi, kas bija izskrējis no sardzes- mājas, un, uzlēcis tam mugurā, lauza atpakaļ kaklu. Eģiptieša skriemeļi viegli nokrakšķēja, un viņa ķermenis bez dzīvības saļima Pandiona rokās. Visapkārt tumsā bija dzirdama dobja dunoņa — vergi meklēja un grāba ciet savus ienīstos ienaidniekus. Trakā naidā cilvēki kailām rokām metās virsū apbruņotajiem kareivjiem. Kareivis nepaguva uzsākt cīņu ar vienu pretinieku, kad no sāniem un mugurpuses tam uzklupa citi; neapbruņoti, bet kvēlojošā naida stiprināti, viņi ar zobiem cirtās rokās, kas turēja ieročus, ar pirkstiem ieurbās ienaidnieku acīs. Ieročus, par katru cenu ieročus — tāda bija uzbrucēju vienīgā doma. Tie, kam palaimējās izraut pīķi vai dunci, sajuzdami savās rokās nāvējošo spēku, vēl niknāk metās virsū ienaidniekiem. Pandions cirta pa labi un kreisi ar šķēpu, ko bija atņēmis nogalinātajam pretiniekam. Kidogo rīkojās ar milzīgu nūju, ko lietoja ūdens nešanai.

Kavi, uzrāpies augšā pa dzīvajām kāpnēm, nolēca tieši virsū četriem kareivjiem, kas dežurēja pie iekšējām durvīm. Pārsteigtie eģiptieši izrādīja vāju pretestību, un tos vārda tiešā nozīmē sabradāja klusumā un tumsā no augšas nolēkušo cilvēku masa.

Ar gaviļu saucienu Kavi atrāva vaļā smago durvju aizbīdni, un drīz vien atbrīvoto vergu pūlis piepildīja telpu starp mūriem, ielauzās šenē priekšnieka mājā, nonāvējot kareivjus, kas atpūtās pēc sardzes maiņas.

Augšā, uz mūriem, cīņa bija vēl nesaudzīgāka. Deviņi sargi, kas stāvēja uz mūra, agri pamanīja uzbrucējus. Sāka svilpt bultas, nakts klusumu pāršķēla cilvēku vaidi, dobja dimdoņa, ko radīja no augšas krītošie ķermeņi.

Bet deviņi eģiptieši nespēja ilgi turēties pretim simtam satracinātu vergu, kas straujā skrējienā metās virsū tieši uz pīķiem, uzkrita sargiem un kopā ar tiem novēlās no mūra.

Pa to laiku telpā, kas atradās starp mūriem, izrēķināšanās ar sardzi un ierēdņiem bija beigusies. Pie nogalinātā sardzes priekšnieka atrada ārējo durvju atslēgas. Sarūsējušo viru griezīgā čīkstoņa izplatījās nakts klusumā kā uzvaras sauciens.

Pīķi, vairogi, dunči, loki — viss līdz pat pēdējai bultai tika atņemts nogalinātajiem. Apbruņotie vergi nostājās bēgļu kolonas priekšgalā, un visi dziļā klusumā ašiem soļiem devās uz upi. Mājas, kas gadījās ceļā, tika pilnīgi izlaupītas, desmitiem iedzīvotāju nonāvēti. Sacēlušies vergi meklēja ieročus un pārtiku. Vienīgi vadītāju stingrais noliegums atturēja cilvēkus no vēlēšanas aizdedzināt visas mājas. Kavi ļoti baidījās priekšlaikus pievērst galvaspilsētas sardzes karaspēka uzmanību.

Sākās pārcelšanās pāri upei, izmantojot tam nolūkam visus līdzekļus, kādi vien pagadījās — laivas, liellaivas un plostus. Vairāki cilvēki ūdenī aizgāja bojā, tos sagrāba milzīgie krokodiļi, Kemtas upes sargi.

Nebija vēl pagājušas divas stundas kopš dumpja sākuma, kad avangarda grupa jau bija nonākusi pie tās šenē vārtiem, kura atradās pretējā upes krastā pa ceļam uz Zešer-Zešerū templi.

Kavi, Pandions un divi libieši atklāti piegāja pie durvīm un pieklauvēja, kamēr ap simt vergu piekļāvās mūrim durvju tuvumā.

No mūra augšas atskanēja kareivja balss, kurš prasīja atnācējiem, ko viņi vēlas. Libietis, kas labi prata Kemtas valodu, prasīja pēc šenē priekšnieka, teikdams, ka viņam ir vēstule no faraona darbu pārvaldnieka. Aiz durvīm bija dzirdama īsa saruna, uzliesmoja lāpa, un pa pavērtajām durvīm atnācēji varēja redzēt gluži tādu pašu starpsienām šķērsotu pagalmu, kāds bija dumpinieku tikko pamestais. No kareivju grupas iznāca sardzes priekšnieks un prasīja pēc vēstules.

Ar negantu rēcienu Kavi metās viņam virsū un iedūra tam krūtīs Jachmosa kinžalu, bet Pandions ar libiešiem metās virsū kareivjiem. Izmantojot apjukumu, ar satricinošiem kliedzieniem viņiem pakaļ ielauzās ārpusē palikušie vergi. Lāpas apdzisa, tumsā bija dzirdami vaidi, stenēšana, kareivīgi kliedzieni. Pandions drīz tika galā ar diviem pretiniekiem un atvēra iekšējās durvis. Kaujas trokšņa atmodinātajā šenē izskanēja sauciens uz sacelšanos, dažādu cilšu vergi sāka skraidīt pa pagalmu, viņu pašu valodā aicinot savus pārsteigtos līdzbiedrus pievienoties dumpim. Strādnieku māja dūca kā satracināts bišu strops; arvien pieaugdama, dūkoņa pārvērtās dobjā dārdoņā. Kareivji augšā uz mūriem šaudījās no vienas puses uz otru, baidīdamies nolaisties zemē, izkliegdami draudus un laiku pa laikam uz labu laimi raidot bultas nakts tumsā. Bet kauja starpmūru telpā aprima, uz karavīriem, kas labi bija saskatāmi uz mūra, no pagalma sāka lidot labi notēmētas bultas un pīķi, un otra šenē arī kļuva brīva.

Apmulsušais, no brīvības apskurbušais pūlis izplūda pa vārtiem, izklīzdams uz dažādām pusēm, neklausīdams savu atbrīvotāju aicinājumus. Drīz no ciemata puses bija dzirdamas neprātīgas vaimanas, nakts tumsā uzliesmoja vairāki ugunsgrēki. Kavi ieteica citiem grupu vadītājiem ātrāk savākt kopā savas šenē biedrus, kas bija disciplinētāki. Etrusks domīgi knibināja savu bārdu. Viņa acīs, kas vērās uz priekšu, uz rietumiem, gailēja sarkanas uguntiņas — ugunsgrēku atblāzma.

Kavi domāja par to, ka otras šenē vergu atbrīvošana bez iepriekšējas sagatavošanas droši vien bija kļūda. Dumpiniekiem, kuri izpratuši mērķtiecīgo cīņu, nevajadzēja pievienot nesagatavotu, savrup darbojošos pūli, kas apskurbis no brīvības un iespējas atriebt, jo šāda rīcība neveicinās sekmes.

Tā arī bija. Ievērojama daļa pirmās šenē vergu arī aizrāvās ar laupīšanām un grautiņiem. Bez tam tika zaudēts daudz laika, kad katra minūte bija svarīga. Kolona, kuras rindas bija kļuvušas retākas, virzījās uz trešo šenē, kas atradās astoņu tūkstošu elkoņu atstatumā no otrās, gandrīz blakus Zešer-Zešerū templim.

Grozīt sacelšanās plānu nebija laika, un Kavi paredzēja nopietnus sarežģījumus. Un tiešām, pienākot pie trešās šenē, etrusks ievēroja uz mūriem izkārtojušos karavīru siluetus, dzirdēja saucienus «aatu, aatu!»[54] un bultu svilpšanu, ar kurām eģiptieši jau iztālēm sagaidīja tuvojošos dumpinieku kolonu.

Dumpinieki apstājās, lai apspriestu uzbrukuma plānu. Sagatavota aizsardzībai, šenē bija ļoti labs nocietinājums, un tās ieņemšanai vajadzēja laika. Dumpinieki sacēla šausmīgu troksni, lai gulošie vergi atmostos un uzbruktu sardzei no iekšpuses. Tomēr tie kavējās, acīm redzot vai nu neuzdrošinādamies, vai arī neaptverot, kā organizēt uzbrukumu uz mūra izvietotai sardzei.

Kliegdams līdz aizsmakumam, Kavi aicināja kopā grupu vadītājus, lai pārliecinātu viņus atteikties no uzbrukuma. Tie nebija vienis prātis, viegli gūtā uzvara spārnoja tos, un viņiem šķita iespējama visas Kemtas vergu atbrīvošana un zemes sagrābšana savās rokās.

Pēkšņi libietis Achmi izgrūda spalgu kliedzienu, un simtiem galvu pagriezās uz viņa pusi. Žestikulēdams libietis norādīja upes virzienā. No paaugstās krastmalas, kas slīpi piekļāvās klintīm, tālu bija redzamaļ lielā upe, kas plūda garām daudzām galvaspilsētas ostām. Un visgarām spīdēja lāpu uguntiņas, saplūstot blāvi ņirbošā straumē; mirgojošās uguntiņas bija redzamas arī upes vidū; visas šīs uguntiņas virzījās uz divām vietām krastmalā, kur atradās dumpinieki.

Nebija šaubu — lielas karaspēka vienības cēlās pāri upei, steigdamās aplenkt vietu, kur blāzmoja ugunskuru liesmas un kur atradās sadumpojušies vergi.

Bet šeit sacēlušies arvien vēl svaidījās no vienas malas uz otru, meklēdami uzbrukuma veidus; daži mēģināja piekļūt ienaidniekam pa apūdeņošanas kanala gultni, citi izšāva tik ļoti dārgās bultas.

Kavi pārlaida skatienu pār kontūrās izplūdušo, tumšo ļaužu masu. Pēc viņa vērtējuma kaujas spējīga kolona varēja rēķināties ne vairāk kā ar trīssimt cilvēkiem, no kuriem mazāk nekā pusei bija dunči un šķēpi, bet loku — ne vairāk par trīsdesmit.

Drīz vien simtiem drausmīgo Kemtas strēlnieku no tālienes apbērs tos ar garām bultām, tūkstošiem labi apmācītu kareivju iežņaugs lokā pūli, kas tikai mirkli baudījis brīvību.

Naidā liesmojošām acīm Achmi kliedza, ka pienākusi jau pusnakts, un, ja viņi tūliņ nedosies ceļā, tad būs par vēlu.

Libietim, Kavi un Pandionam vajadzēja patērēt daudz dārgā laika, lai izskaidrotu iekaisušajiem, pēc kaujas alkstošajiem ļaudīm, ka ir veltīgi mēģināt stāties pretim galvaspilsētas karaspēkam. Vadītāji domāja, ka tūdaļ jādodas tuksnesī, un vajadzības gadījumā bija ar mieru doties turpu, pametot pārējos, kas bija aizrāvušies ar ieroču meklēšanu, atriebību un laupīšanām. Daļa vergu, kas nepiekrita tūlītējai aiziešanai, nošķīrās no kolonas un devās uz leju gar upes malu, uz kāda bagāta augstmaņa māju, kur bija dzirdams troksnis un mirgoja lāpas. Pārējie — to nebija vairāk par divi simti — pakļāvās aicinājumam.

Drīz tumša, gara līčloču izlocījusies cilvēku rinda ievilkās šaurā aizā starp divām dienas saulē sakarsētām klinšu kraujām un nokļuva lēzenas ielejas malā. Bezgalīgs, ar smiltīm un akmens ■šķembām pārklāts līdzenums pavērās bēgļu priekšā. Pandions pēdējo reizi atskatījās uz lejā vāji spīguļojošo, milzīgo upi. Cik daudz ilgu, izmisuma, cerību un naida pilnu dienu viņš pavadījis tās mierīgi plūstošo ūdeņu malā! Prieks, karsta pateicība uzticīgajiem biedriem pildīja jaunā heleņa sirdi. Triumfējoši viņš pagrieza muguru verdzības valstij un paātrināja tā jau žiglos soļus.

Dumpinieku grupa bija jau divdesmit tūkstoš elkoņu attālinājusies no ielejas malas, kad libietis apturēja kolonu. Aiz muguras, austrumos, debesis jau kļuva gaišākas.

Svina pelēkajā krēslā tikko bija manāmi apaļīgie smilšu uz- kalni, kuri sniedzās līdz simt piecdesmit elkoņu augstumā un blāvi aizstiepās līdz drūmajam horizontam. Rītausmas stundā tuksnesis klusēja, gaiss bija nekustīgs, šakaļi un hiēnas bija rimušies.

— Ko tu gribi — visu laiku mūs mudināji, bet tagad vilcinies? — nepacietīgi vaicāja libietim no pakaļējām rindām.

Libietis paskaidroja, ka sākas visgrūtākais ceļa posms: bezgalīgi smilšu kalnāji. Tālāk tie paceļas arvien augstāk, pat līdz trīssimt elkoņiem. Jāizkārtojas ķēdē, pa divi cilvēki rindā, un jāiet, neatpaliekot un nepievēršot nekādu vērību nogurumam. Kas atpaliks, tas neaizies. Libietis ies pa priekšu, meklējot ceļu starp smilšu kalniem.

Noskaidrojās, ka gandrīz neviens nebija paspējis padzerties, un tagad, pēc kaujas drudža, daudzi jau cieta slāpes. Visiem arī nebija apmetņu, lupatu vai kāda drēbju gabala, lai aizsegtu galvu un plecus no saules. Bet tur nekā vairs nevarēja līdzēt.

Izstiepusies divsimt elkoņu garumā, cilvēku ķēde virzījās tālāk, visi klusēdami raudzījās zem kājām, kas grima irdenajās smiltīs. Priekšējās rindas griezās gan pa labi, gan pa kreisi, cenšoties apiet brūkošās nogāzes, — ceļš veda asiem pagriezieniem.

Austrumos iedegās plata, purpursarkana josla.

Sirpjveidīgās vai asi robainās smilšu kalnu muguras atmirdzēja zelta krāsā. Apgaismotais tuksnesis Pandionam likās kā uzbangojusi un sastingusi jūra, kas atmirdz oranždzeltenā krāsā. Nakts satraukums pamazām aprima, cilvēki nomierinājās. Brīvība, tuksneša plašums, rīta ausmas zeltītās tāles labvēlīgi iedarbojās uz gūstā izmocītiem cilvēkiem. Naida un baiļu, skumju un izmisuma vietā sirdīs cēlās prieks.

Spilgtāka vērtās apkārtējā pasaule, dziļāka kļuva debess zilgme. Saule cēlās augstāk. Tās stari, kas sākumā maigi sildīja, tagad svelmēja un dedzināja. Gausā, grūtā virzīšanās uz priekšu pa dziļu, tveicīgu aizu labirintu, kas veda starp milzīgiem smilšu kalniem, kļuva arvien grūtāka. Kalnu mestās ēnas kļuva īsākas, sakarsušās smiltis dedzināja kājas, bet cilvēki turpināja ceļu neapstādamies, neatskatīdamies. Priekšā bezgalīgi atkārtojās gluži vienādi smilšu kalni, nedodot iespēju nekā saredzēt.

Laiks ritēja, gaiss, saules gaisma un smiltis saplūda kopā vienā vienīgā liesmu jūrā, kas žilbināja, smacēja un dedzināja kā izkausēts metāls.

Cilvēkiem, kas bija auguši ziemeļu piejūras zemēs, tai skaitā Pandionam un diviem etruskiem, bija sevišķi grūti.

Jaunā heleņa it kā ar stīpu sažņaugtā galvā strauji pulsēja asinis, radot neciešamas sāpes.

Apžilbušās acis gandrīz neko neredzēja — tajās peldēja, virmoja vai strauji virpuļoja brīnum spilgtu krāsu punktiņi un svītras, mainoties visdīvainākajos savienojumos. Saules negantā svelme pārvērta smiltis zeltītu, gaismas caurstrāvotu putekļu masā.

Pandions murgoja vaļējām acīm: satrauktajā prātā ņirbēja rēgi. Purpursarkano uzliesmojumu gaismā aizvirzījās Egiptosas kolosālās statujas, grima violetas jūras viļņos. Jūra savukārt pašķiras, puszvēru, pusputnu bari kaut kur traucās prom, gāžoties no apbrīnojami augstām, stāvām klintīm. Un atkal, kārtodamies kaujas ierindā, Pandionam nāca virsū Kemtas granita faraoni.

Grīļodamies jaunais helenis berzēja acis, sita sev pa vaigiem, cenzdamies saskatīt to, kas patiesībā bija — svelmē versmojošās smilšu nogāzes, kas rindojās cita aiz citas žilbinošā, zeltaini pelēkā gaismā. Un atkal acu priekšā griezās krāsaini virpuļi, un smagi murgi pārņēma Pandionu. Vienīgi kaislīga vēlēšanās būt brīvam lika viņam cilāt kājas taktī ar Kidogo melnajām kājām, un tūkstoši smilšainu pauguru palika aiz muguras, Egiptosas virzienā. Jaunas smilšu kalnu grēdas nostājās bēgļu ceļā, pa starpām bija milzīgas piltuvveidīgas bedres, kuru dibenā rēgojās ogļu melni zemes plankumi.

Lūdzoši, gārdzoši vaidi arvien biežāk atskanēja garajā vergu ķēdē; šur un tur spēku zaudējuši cilvēki krita uz ceļiem vai tieši ar seju sakarsušajās smiltīs, lūdzot, lai biedri tos nonāvē.

Drūmi novērzdamies, cilvēki turpināja iet, un lūdzēju vaimanas apklusa kaut kur aiz muguras, aiz izplūdušajām smilšu kalnu kontūrām. Smiltis, smiltis, sakarsētas, bezgalīgas, neaptveramas, klusas un draudīgas, likās, pārpludinājušas visu pasauli ar tveicīgām, plūstošām liesmām.

Priekšā saules zeltītā ugunī iemirdzējās tāla sudrabota vizma. Libietis klusu uzmundrinoši iesaucās. Arvien skaidrāk tāles brūnganajā fonā iezīmējās plankumi, kas mirdzēja neciešami spilgtā, zilganā zaigojumā. Tie bija kristalveidīgas sāls pārklāti laukumi.

Smilšu pauguri kļuva sīkāki, zemāki un drīz pārvērtās nelielās sacietējušu, blīvu smilšu kaudzītēs, un gājēju kājas, atbrīvotas no irdeno smilšu neatvairāmām skavām, sāka cilāties vieglāk. Dzeltenais, cietais māls, izvagots tumšām plaisām, šķita kā pils alejas gludās akmens plāksnes.

Saulei līdz pusdienai vēl iztrūka vesela plaukstas tiesa, kad dumpīgie vergi jau bija sasnieguši pazemu, kraujainu terasi, ko veidoja brūngans, kārtains akmens, un taisnā leņķī nogriezās pa kreisi, uz dienvidrietumiem. Ne visai garā aizā, kas platā leņķī iegriezās klints iedobumā un no tālienes melnoja it kā ieeja alā, atradās sena aka — vēsa un tīra ūdens avots.

Lai aiz slāpēm kā bez prāta kļuvušie cilvēki nedrūzmētos, Kavi norīkoja visspēcīgākos pie ieejas aizā. Vispirms deva dzert visvājākajiem.

Saule sen jau bija pāri pusdienai, bet cilvēki arvien vēl dzēra un dzēra, ar uzpūstiem vēderiem aizrāpoja kraujas paēnā un atkal atgriezās pie ūdens. Bēgļi pamazām atžirga, bija dzirdama izturīgo nēģeru straujā valoda, aprauti smiekli, viegla ķildošanās .. . Bet jautrība nepārņēma atspirgušos ļaudis — daudz uzticamu biedru bija palikuši mirstot smilšu kalnu labirintos, biedru, kas tikko bija nostājušies uz brīvības ceļa, nicinot nāvi, vīrišķīgi cīnījušies, saliedējot savus pūliņus pašaizliedzīgā apņēmībā ar to cilvēku pūliņiem, kas bija palikuši dzīvi.

Ar izbrīnu Pandions vēroja, cik ļoti pārvērtās vergi, ar kuriem viņš tik ilgu laiku bija pavadījis kopā šenē. Izzuda trulā vienaldzība, kas kā vienāds zīmogs bija iegūlusies nogurušajās, izmocītajās sejās.

Acis, kas agrāk bija nespodras un vienaldzīgas, tagad vērības un dzīvības pilnas raudzījās apkārt, skarbie sejas panti it kā kļuva asāki. Tie jau bija cilvēki, nevis vergi, un Pandions atcerējās, ka taisnība bija gudrajam Kavi, kad tas pārmeta viņam nicināšanu pret saviem biedriem. Dzīves pieredzes trūkums nebija ļāvis Pandionam izprast cilvēkus. No ilgā gūsta radušos nospiesto garastāvokli viņš bija uzskatījis par cilvēku dabu.

Ļaudis drūzmējās klinšu piegāzē nelielajos spirdzinošās ēnas laukumiņos. Drīz vien visi iegrima dziļā miegā — šodien nebija ko baiļoties no vajātājiem: kurš gan, izņemot cilvēkus, kas brīvības dēļ nolēmuši iet kaut vai nāvē, uzdrošinātos diena pāriet smilšu jūras liesmojošo elli?

Bēgļi atpūtās līdz saules rietam, un nogurušās kājas atkal atguva vieglumu. Nelielos pārtikas daudzumus, ko visstiprākie bija pratuši iznest cauri tuksnesim, rūpīgi sadalīja starp visiem.

Līdz nākošajam ūdens avotam vajadzēja veikt lielu pārgājienu: libietis teica, ka jāiet būs visu nakti, toties līdz ar rīta ausmu, vēl pirms karstuma iestāšanās, viņi jau būs nonākuši pie ūdens. Aiz šīm akām atkal būs smilšu kalnu apgabals — pēdējais pirms lielās oāzes. Tas par laimi nav plats — ne platāks par to, kas jau pārvarēts, un, ja dumpinieki sāks iet jau no vakara, kad saule būs nonākusi dienvidrietumos, tad naktī viņi nokļūs lielā oāzē, kur dabūs barību. Tādējādi bez ēšanas vajadzēs pavadīt tikai vienu diennakti.

Viss tas nelikās bīstams cilvēkiem, kas tik daudz bija pārcietuši. Galvenais, kas viņus spārnoja un uzmundrināja, bija tas, ka viņi kļuvuši brīvi, arvien vairāk un vairāk attālinājās no nolādētās Kemtas zemes, arvien mazāka kļuva iespēja, ka vajātāji viņus panāks.

Saules rieta blāzma apdzisa, kvēlojošās uguns liesmas pārklāja peleki pelni. Pēdējo reizi pietiekami padzērušies, bēgļi devās ceļā.

Spiedīgais karstums bija zudis, nakts melno spārnu izplatītā tumsa maigi un patīkami apskāva tuksneša svelmes apdedzināto cilvēku ādu.

Viņi virzījās pa zemu, līdzenu plakankalni, ko klāja ļoti daudz ■šķautnainu akmens šķembu, kas graizīja kājas neuzmanīgajiem gājējiem.

Ap pusnakti bēgļi nonaca plaša ieleja, kas bija nosēta daudziem pelēkiem, apaļiem akmeņiem. Dīvainie akmeņi no viena līdz trīs elkoņu šķērsgriezumā bija redzami visgarām, it kā neredzami dievi būtu izkaisījuši apaļas bumbas. Cilvēki, kas nu jau gāja nevis virknē, bet vienkāršā pūlītī, šķērsoja ieleju, dodamies pretim tālumā redzamajam kalna slīpumam.

Pēc grūtās dienas, kad ar tādu nesaudzību izpaudās cilvēka vājums, nakts klusais miers bija dziļš un domīgs. Pandionam šķita, ka bezgalīgais tuksnesis pacēlies līdz pašam debess jumam, dzidrajā, kaut kāda tumša zaigojuma cauraustajā gaisā zvaigznes kļuvušas pavisam tuvas. Uzlēca mēness, un gaismas sudrabotā sega pārklāja tumšo zemi.

Vergu grupa bija sasniegusi kalna slīpumu. Slīpā nogāze bija noklāta ar cieta kaļķakmens plāksnēm. Plāksnes, ko vēju dzītas smalkas smiltis nopulējušas līdz mirdzumam, kā spogulī atstaroja mēness starus un izskatījās kā zilganas stikla kāpnes.

Pandions lika kāju uz gludā, vēsā akmens, un viņam šķita, ka vēl mirklis — un viņš aizsniegs tumši zilo debess jumu.

Bet slīpums izbeidzās, sidrabotās kāpnes apdzisa, gara nogāze veda lejup, noklādamās apakšā kā melns, rupjām smiltīm nobārstīts līdzenums. Tas savukārt noslēdzās ar robainu klinšu ķēdi, kas slīpi rēgojās no smiltīm kā milzīgi, aplauzti baļķi. Grupa nonāca pie klintīm, kad jau sāka svīst gaisma, un ilgi gāja pa šauro, * saplaisājušo krauju labirintu, kamēr vadītājs libietis atrada avotu. No klintīm varēja redzēt jaunu smilšu kalnu virkni, kas naidīgā lokā iekļāva klintis, kurās bēgļi bija apmetušies. Dziļas, violetas ēnas krita starp iesārtajām smilšu nogāzēm. Pagaidām, ūdens tuvumā, smilšu jūra nebija baismīga.

Kidogo uzmeklēja no saules aizsargātu vietu, kur kolosāls akmens kubs nokārās pāri smilšakmens kārtām, ko ziemeļu pusē nošķēla ūdens izskalota grava. Starp klintīm bija pietiekami daudz ēnas visai grupai, un šai ēnai vajadzēja cilvēkiem dot patvērumu līdz pat saules rietam.

Nogurušie cilvēki acumirklī aizmiga — tagad vajadzēja vienīgi nogaidīt, kamēr augšā trakojošā saule, nolaizdamās zemāk, kļūs rāmāka. Debesis, kas naktī bija tik tuvu, atkal pacēlās nesasniedzamā augstumā un no turienes apžilbināja un dedzināja cilvēkus, it kā atriebdamās par nakts atelpu. Laiks ritēja, mierīgi gulošos ļaudis ielenca svelmējošais saules uguns okeāns, nošķirdams tos no dzimtajām vietām, kur saule neiznīcina visu dzīvo.

Pēkšņi Kavi pamodās no tikko dzirdamiem žēliem vaidiem. Etrusks nesapratnē pacēla smago galvu un ieklausījās. Visapkārt laiku pa laikam bija dzirdama spēcīga krakstēšana, kas mijās ar stieptiem, žēliem, skumju pilniem vaidiem. Skaņas kļuva stiprākas, daudzi bēgļi pamodās, šausmās vērdamies visapkārt. Starp sakarsušajām klintīm nemanīja pat vismazākās kustības. Visi biedri atradās savās agrākajās vietās, turpināja gulēt vai ari vērīgi klausījās. Kavi pamodināja mierīgi gulošo Achmi. Libietis piecēlās sēdus, plati nožāvājās un tad iesmējās pārsteigtajam un satrauktajam etruskam tieši sejā.

— Akmeņi no saules karstuma brēc, — paskaidroja libietis, — tas nozīmē, ka karstums krītas.

No akmeņu krakstēšanas, kurā skanēja kaut kas bezcerīgs, bēgļiem kļuva baigi. Libietis uzkāpa klintī, caur saliktu plaukstu starpu paskatījās visapkārt un paziņoja, ka drīz varēs turpināt pēdējo cēlienu līdz oāzei: pirms uzsākt ceļu, vēl jāpadzeras.

Lai gan saule jau stipri bija noslīdējusi uz rietumiem, smilšu kalni turpināja kvēlot. Šķita galīgi neiespējami pamest ēnu un doties šajā uguns un gaismas jūrā. Bet ļaudis bez mazākās kurnēšanas sakārtojās pa pāriem un sekoja libietim — tik spēcīgs bija brīvības aicinājums.

Pandions tagad gāja trešajā rindā aiz libieša Achmi — kā vienmēr pārī ar Kidogo.

Nēģera neizsīkstošā izturība un labsirdīgā jautrība bieži vien uzmundrināja jauno heleni, kas jutās nedroši briesmīgās tuksneša varenības priekšā.

Naidīgā, svelmējošā elpa atkal spieda cilvēkus zemu noliekt galvu tuksneša nežēlīgā vaiga priekšā. Viņi bija jau nogājuši ne mazāk kā piecdesmit tūkstoš elkoņu, kad Pandions ievēroja, ka libietis kļūst mazliet nemierīgs. Divas reizes Achmi apturēja kolonu, grimdams līdz ceļgaliem smiltīs, rāpās augšā smilšu kalnos, vēroja horizontu. Uz jautājumiem viņš neatbildēja.

Kalni kļuva zemāki, un Pandions priecīgi apvaicājās libietim Achmi, vai smiltāji jau nebeidzas.

—   Vel tālu, vēl daudz smilšu, — drūmi atcirta ceļvedis un pagrieza galvu uz ziemeļrietumiem.

Palūkojušies tanī virzienā, Pandions un Kidogo ieraudzīja, ka kvēlojošās debesis tur klātas ar svina miglu. Drūmā siena, kas cēlās arvien augstāk, pārspēja saules vareno spožumu un debess mirdzumu.

Pēkšņi bija sadzirdamas dzidras un patīkamas skaņas — augsti, melodiski, tīri metāliski toņi. Šķita, ka sidraba taures viņpus smilšu pauguriem spēlētu burvīgu melodiju.

Tās atkārtojās, kļūdamas spēcīgākas, skaļākas un biežākas, un cilvēku sirdis sāka straujāk pukstēt instinktivās bailēs, ko radīja šīs sidrabainās skaņas, kas ne ar ko nebija salīdzināmas un bija svešas visam dzīvajam.

Libietis apstājās un, žēli iekliegdamies, nokrita uz ceļiem. Izstiepis rokas pret debesīm, viņš lūdza dievus pasargāt tos no šausmīgās nelaimes. Pārbijušies bēgļi cieši spiedās kopā šaurā spraugā starp trijiem smilšu uzkalniem. Pandions jautājoši paskatījās uz Kidogo un bija pārsteigts — nēģera melnā āda bija kļuvusi pelēka. Pirmo reizi jaunais helenis redzēja savu draugu izbijušos un nezināja, ka tā nobāl melnādainie. Kavi sagrāba aiz pleciem ceļvedi un, viegli to uzrāvis kājās, dusmīgi prasīja, kas noticis.

Achmi pagrieza pret viņu baiļu izķēmoto, lielām sviedru lāsēm pārklāto seju.

—   Tuksneša smiltis dzied, sauc vēju, bet līdz ar to atlido arī nāve, — aizsmacis noteica libietis. — Smilšu vētra tuvojas …

Drūms klusums nolaidās pār bēgļiem, to pārtrauca vienīgi smilšu melodiskās skaņas.

Kavi stāvēja nesaprašanā. Viņš nezināja, ko iesākt, bet tie, kas zināja, saprata draudošo briesmu spēku un arī klusēja.

Beidzot Achmi attapās.

—   Uz priekšu, ātrāk uz priekšu! Es redzēju klinšainu laukumu, kur nav smilšu: jāpaspēj nokļūt līdz turienei. Šeit nāve neizbēgama — visus apbērs smiltis, bet tur… varbūt tur daļa izglābsies …

Pārbiedētie ļaudis devās pakaļ skrejošajam libietim.

Svina pelēkā dūmaka pārvērtās purpursarkanā miglā, kas aizsedza visas debesis. Smilšu kalnu virsotnes sāka draudīgi kūpēt, vēja elpa, nesdama līdzi bezgala sīku smilšu jūru, skāra iekaisušās sejas. Trūka elpas, gaiss it kā piesātinājās ar dedzinošu indi. Un, lūk, smilšu pauguri pašķīrās, un bēgļi nokļuva nelielā akmeņainā vietā, kas bija melna un gluda. Visapkārt pieauga no tālienes joņojošā vēja auri un dūkoņa, purpursarkanais mākonis no apakšas strauji satumsa, it kā melns plīvuris būtu aizklājis debesis. Augšā tas vēl bija tumši sarkans, saules bālais disks nozuda drausmīgajā mākonī. Sekodami tiem, kam bija lielāka pieredze, cilvēki steigšus norāva savus gurnu apsegus, lupatas, kas sedza viņu galvas un plecus, ietina tajās seju un sakrita uz nelīdzenajiem, sakarsētajiem akmeņiem, jo cieši piespiezdamies viens otram klāt.

Pandions mazliet aizkavējās. Pēdējais, ko viņš redzēja, pildīja viņu ar šausmām. Apkārt viss bija sācis kustēties. Pa melno zemi ripoja akmeņi dūres lielumā, it kā rudens vēju dzītas sausas koka lapas. Bēgļu virzienā kalni it kā izstiepa resnus, lokanus taustekļus, smiltis sakustējās un strauji brāzās uz priekšu, izplūzda- mas visapkārt kā ūdens, ko vētra sadzinusi lēzenā krastā. Mutuļojošā masa uzdrāzās Pandionam — jauneklis pakrita un nekā vairs neredzēja. Sirds strauji dauzījās, un katrs tās sitiens sāpīgi atbalsojās galvā. Paātrinātā elpa ar grūtībām lauzās caur rīkli un muti, kas šķita pārklāta ar cietu garozu.

Vēja gaudošana izskanēja augstos toņos, ko apslāpēja trakojošo smilšu dobjais troksnis, tuksnesis visapkārt dārdēja un auroja. Pandiona prāts sāka aptumst, viņš cīnījās ar nesamaņu, kurā to grūda smacējošā un kaltējošā vētra. Briesmīgi klepodams, jaunais helenis centās atbrīvot rīkli no smilšu putekļiem un atkal paātrināti elpoja. Pandiona pretestība kļuva arvien vājāka, līdz beidzot viņš zaudēja apziņu.

Bet vētras dārdi kļuva arvien spēcīgāki un draudošāki, tās grāvieni vēlās pāri tuksnesim kā milzīgi vara riteņi. Akmeņainā zeme drebēja un dunēja kā metala plāksne, un virs tās joņoja smilšu mākoņi. Elektrības piesātinātie smilšu graudi zibsnīja zilganām dzirkstelēm, un visa smilšu masa vēlās, zilgani vizmodama. Šķita, ka ik mirkli sāksies lietus gāzes un svaigais ūdens izglābs svelmainā gaisā iztvīkušos un nesamaņā iekritušos ļaudis. Bet lietus nebija, un vētra turpināja trakot. Cilvēku ķermeņu melnā kaudze arvien vairāk pārklājās ar biezu smilšu kārtu, kas apslēpa vājās kustības un noslāpēja retās vaimanas…

*

Pandions atvēra acis un uz zvaigžņu fona ieraudzīja Kidogo melnās galvas siluetu. Kā Pandions vēlāk uzzināja, neģeris ilgi bija nopūlējies ap draugu — heleņa un etrusku — nedzīvajiem ķermeņiem.

Tumsa rosījās cilvēki, kas atraka ar smiltīm aizputinātos biedrus, ieklausoties pamirušo vājajos sirds pukstos, nobīdot pie malas mirušos.

Libietis Achmi ar saviem pie tuksneša pieradušajiem tautas brāļiem un daži nēģeri aizgāja atpakaļ uz ūdens avotu klintīs. Kidogo palika pie Pandiona, nevarēdams pamest draugu, kas tikko elpoja.

Beidzot, pusdzīvi, gandrīz nespēdami sataustīt ceļu, piecdesmit pieci cilvēki, viens pie otra turēdamies, ar Kidogo priekšgalā devās ceļā pa aizgājušo biedru pēdām. Neviens nekurnēja par to, ka viņiem vajadzēja griezties atpakaļ, varbūt pat pretim iespējamiem vajātājiem, — katram bija tikai viena doma — ūdens. Apklusinādams cīņas gribu, notrulinādams visas pārējās tieksmes, ūdens neatvairāmi vilināja drudžainā karstumā satrauktos prātus.

Pandions bija zaudējis katru priekšstatu par laiku, aizmirsis, ka no avota viņi attālinājušies ne vairāk kā divdesmit tūkstoš elkoņu, aizmirsis visu, izņemot to, ka jāturas priekšējam biedram pie pleciem un gurdi jāliek soļi, pieskaņojoties pa priekšu ejošajiem biedriem. Apmēram pusceļā viņi izdzirda sev priekšā balsis,, kas tiem likās neparasti skaļas: Achmi un divdesmit septiņi cilvēki, kas bija aizgājuši kopā ar viņu, steidzās tiem pretim, uzmanīgi nesot līdzi ūdenī samērcētas lupatas un divus pie avota atrastus ķirbja traukus ar ūdeni.

Cilvēki atrada sevī spēku atteikties no ūdens, ieteikdami Achmi doties uz katastrofas vietu pie palikušajiem biedriem.

Pārcilvēciska piepūle bija vajadzīga, lai atgrieztos pie avota, ar katriem desmit soļiem spēki mazinājās, un tomēr cilvēki klusēdami palaida sev garām ūdens nesēju grupu un vilkās tālāk.

Ņirbīga, melna migla aizklāja streipuļojošo cilvēku acis. Daži pakrita, bet uzmundrināti, pierunāti, izturīgāko biedru atbalstīti, turpināja ceļu. Piecdesmit pieci cilvēki nevarēja atcerēties pēdējo ceļa stundu — viņi gāja gandrīz nesamaņā, to kājas turpināja savas nedrošās, gausās kustības. Un tomēr ceļinieki aizgāja galā, ūdens atdeva tiem apziņu, atspirdzināja ķermeņus, ļāva sabiezējušām asinīm atkal atmiekšķēt izžuvušos muskuļus.

Un, līdzko viņiem atgriezās apziņa, tie tūlīt atcerējās savu biedrisko pienākumu. Tikko atspirguši, viņi tāpat kā iepriekšējie devās atpakaļ, nesot līdzi kaut kur smiltīs klīstošajiem ļaudīm dzīvības avotu — ūdeni, kas pilēja no saslapinātām lupatām. Šī palīdzība bija nenovērtējama, jo nāca īstā laikā. Lēca saule. Pēdējo dzīvajos palikušo grupu uzturēja pie dzīvības lībiešu atnestais ūdens. Cilvēki bija apstājušies smiltāja vidū, nespēdami iet tālāk, neraugoties uz pierunāšanu, mudināšanu un pat draudiem. Slapjās lupatas atdeva cilvēkiem vēl stundu dzīvības — laiku, kas bija pilnīgi pietiekams, lai nokļūtu līdz akai.

Tā pie ūdens atgriezās vēl trīsdesmit viens cilvēks. Pavisam bija izglābušies simt četrpadsmit — mazāk nekā puse no tiem, kas pirms divām dienām bija devušies tuksnesī. Vārgākie aizgāja bojā jau pirmajā pārgājienā cauri smiltājiem, tagad drausmīgā katastrofa aizrāva nāvē daudz labu, spēcīgu kareivju. Nākotne šķita vēl neskaidrāka. Piespiestā bezdarbība nomāca, nospraustā ceļa turpināšanai vēl trūka spēku, ieroči bija pamesti tur, kur cilvēkus pārsteidza smilšu vētra. Ja dumpiniekiem būtu bijusi pārtika, tad viņi ātrāk atgūtu savus spēkus, bet ēdiena pārpalikumus sadalīja jau pagājušās nakts sākumā.

Saule liesmoja tīrajās, dzidrajās debesīs, un tie, kas bija palikuši katastrofas vietā un kuros vēl mazliet kvēloja dziestošā dzīvība, tagad noteikti aizgāja bojā.

Dzīvi palikušie noslēpās klinšu aizās, kur pirms diennakts bija gulējuši kopā ar tiem, kuru vairs nebija. Tāpat kā vakar cilvēki gaidīja tumsas iestāšanos, bet nu jau ne vien dienas karstuma mazināšanos, bet pašu nakti, cerēdami, ka tās spirdzinošais vēsums dos iespēju izvārgušajiem turpināt cīņu ar tuksnesi, kas stāvēja ceļā uz dzimteni.

Šai pēdējai cerībai nebija lemts piepildīties.

Iestājoties naktij, bēgļi juta, ka pamazām var virzīties tālāk, kad pēkšņi tālumā izdzirda ēzeļa aizsmakušo brēcienu un suņu rejas. Kādu brīdi dumpinieki cerēja, ka tā ir kāda tirgotāju kara- vana vai nodokļu vācēju grupa, bet drīz vien krēslainajā līdzenumā parādījās jātnieki. Jau pazīstamie «aatu!» kliedzieni pāršalca pār tuksnesi. Kur bēgt nebija, kauties nebija ar ko, slēpties nebija nozīmes — niknie, spicausainie suņi atrastu bēgļus. Daži dumpinieki noslīga zemē — pēdējie spēki tos atstāja, pārējie apjukumā sāka. skraidelēt starp akmeņiem. Daži izmisumā plēsa sev matus. Kāds vēl gluži jauns libietis žēli ievaidējās, un lielas asaras sāka ritēt no baiļu pilnajām acīm. Amu un heriuša stāvēja, galvas nokāruši un zobus griezdami. Vairāki cilvēki instinktivi metās bēgt, bet tos tūliņ suņi saķēra.

Nosvērtākie palika uz vietas kā sastinguši, sasprindzināti domās meklējot glābiņu. Kemtas kareivjiem neapšaubāmi bija veicies: viņi panāca bēgļus, kad tiem vairs nebija spēka. Ja dumpiniekiem būtu palikusi kaut vai puse bijušās enerģijas, vairākums dotu priekšroku nāvei nevienādā cīņā, nevis otrreizējam gūstam. Bet tagad sacēlušos spēki bija izsmelti — kareivjiem, kas tuvojās ar kaujas gatavībā uzvilktiem lokiem, bēgji neizrādīja nekādu pretestību. Cīņa par brīvību bija beigusies — tagad tūkstošreiz laimīgāki bija tie, kas mūžīgā miegā gulēja starp izsvaidītajiem ieročiem.

Nomocīti, zaudējuši cerības uz brīvību, vergi kļuva padevīgi un apatiski.

Drīz visi simt četrpadsmit cilvēki ar aizmugurē sasietām rokām, ar ķēdi ap kaklu, sakalti pa desmit kopā, pletņu sitienu mudināti, lēni vilkās uz austrumiem. Vairāki kareivji aizgāja uz katastrofas vietu, lai pārliecinātos, ka pārējie patiesi gājuši bojā.

Vajātāji cerēja dabūt atalgojumu par katru atpakaļ atvesto cilvēku. Vienīgi tas paglāba bēgļus no nežēlīgas nāves. Neviens neaizgāja bojā šajā šausmīgajā atpakaļceļā, kad viņi gāja kaili un saistīti, pletņu dauzīti un neēduši. Karavana lēni virzījās uz priekšu, apejot smilšu laukumus, kas tiem bija ceļā.

Pandions gāja gurdi, neuzdrošinādamies uzlūkot biedrus, neuztverot ārējos iespaidus. Pat pletnes cirtieni neizkustināja jauno heleni no sastinguma. Vienīgā atmiņa, kas Pandionam palika prātā no atpakaļceļa uz verdzību, bija brīdis, kad viņi netālu no Abidosas pilsētas sasniedza Nilas ieleju. Grupas priekšnieks apturēja karavanu, meklēdams pieturas vietu ar barku, lai tajā novietotu saķertos. Gūstekņi drūzmējās pie noejas ielejā, daži atgūlās zemē. Rīta vējš atpūta spirdzinoša ūdens smaržu.

Pandions, kas bija palicis kājās, tuksneša malā pēkšņi Ieraudzīja jautras, maigi zilganas puķes. Šūpodamās uz saviem garajiem kātiem, tās izplatīja liegu aromatu, un Pandionam pavīdēja doma, ka zaudētā brīve sūta viņam savus pēdējos sveicienus.

Jaunā heleņa saplaisājušās un asiņojošās lūpas sakustējās, nedrošas, vājas skaņas izlauzās pār tām. Kidogo, kas apstāšanās vietā ar bažām vēroja draugu — nēģeris bija piekalts citai ķēdei, — sāka klausīties.

— Zilganas… — atlidoja līdz viņa ausij pēdējais Pandiona vārds. Tad jauneklis ieslīga agrākā stingumā.

Bēgļus atbrīvoja no pinekļiem un sadzina liellaivā, kas tos nogādāja galvaspilsētas apkārtnē. Tur viņus kā sevišķi bīstamus un neatlaidīgus dumpiniekus iemeta cietumā, kur viņiem vajadzēja gaidīt nenovēršamo izsūtīšanu uz zelta raktuvēm.

Cietums patiesībā bija milzīga bedre, kas bija izrakta sausā un blīvā zemē, izlikta ar ķieģeļiem un pārklātā ar vairakām augstām velvēm. Logu vietā augšā bija izcirstas četras šauras spraugas, durvju vietā — slīpa lūka griestos, pa kuru pasniedza ūdeni un iesvieda barību.

Puskrēsla, kas vienmer valdīja bedre, nāca par labu bēgļiem: daudziem no viņiem sāpēja šausmīgajā tuksneša gaismā iekaisušās acis, un gūstekņi, palikdami saulē, nenovēršami kļūtu akli.

Cik mokoša pēc nedaudzām brīvības dienām bija atrašanās tumšā, smirdošā bedre!

Ieslodzītie bija pilnīgi atšķirti no pasaules, par viņu jūtām un pārdzīvojumiem nevienam nebija nekādas daļas.

Un tomēr, neraugoties uz šo bezizejas stāvokli, cilvēki, līdzko mazliet atžirga no grūtā pārgājiena sekām, atkal saka uz kaut ko cerēt.

Atkal Kavi sāka runāt, kā vienmēr mazliet stūraini izklāstot visiem saprotamas domas. Atkal bija dzirdami Kidogo smiekli, atskanēja libieša Achmi paasie saucieni. Pandions, kas ļoti smagi pārdzīvoja cerību sabrukumu, atkopās ļoti lēni.

Ne vienu vien reizi jaunais helenis sataustīja savā gurnu apsegā akmeni — Jachmosa brīnišķīgo dāvanu, bet viņam šķita kā zaimojums šo skaisto lietu aplūkot šeit, šajā riebīgajā, tumšajā bedrē. Turklāt akmens taču bija pievīlis, tas nebija nekāds brīnumdarītājs, nepalīdzēja iegūt brīvību un sasniegt jūru.

Un tomēr vienreiz Pandions paslepšus izvilka zaļgani zilo kristālu un tuvināja to bālganam gaismas staram, kas iespīdeja caur spraugu, bet nenonāca līdz zemei. Ar pirmo skatienu, ko viņš uzmeta akmens priecīgajam dzidrumam, Pandionā no jauna iedegās griba dzīvot un cīnīties. Viņam bija laupīts viss — viņš pat nedrīkst domāt par Tesu, nedrīkst uzburt dzimtenes ainas. Viss, kas viņam palicis, ir akmens — kā sapnis par juru, par kādreizējo, gluži citādo, patieso dzīvi. Un Pandions bieži saka rau dzīties akmenī, smeļoties tā dzidrajos dziļumos mierinājumu, bez kura tas nevarētu dzīvot.

Ne vairāk kā desmit dienas Pandions ar biedriem pavadīja pazemē. Bez kādas izmeklēšanas un bez tiesas nesen izbēgušo vergu likteni izšķīra tie cilvēki, kuru rokās bija vara un kas atradās tur augšā. Pēkšņi atvērās lūka, pa caurumu nogrūda lejā koka kāpnes. Vergus uzveda augšā un, dienas gaismas apžilbinātus, sasēja, un sakala ķēdēs pa seši kopā. 'Tad dumpiniekus veda uz Nilu un tūdaļ sadzina liellaivā, kas ātri vien devās pa upi  augšup. Dumpiniekus nosūtīja uz Kemtas dienvidu robežām, uz Dienvidu vārtiem67 , tad viņiem vēl vajadzēja noiet pēdējo eeļur no kurienes neviens vairs neatgriežas — uz drausmīgajām Nu- bas[55] zemes zelta raktuvēm.

Divas nedēļas pēc tam, kad dumpinieki no apakšzemes cietuma bija nokļuvuši peldošajā cietumā, piecsimt tūkstoš elkoņu uz augšu pa upi, dienvidos no Kemtas galvaspilsētas, Dienvidu Vārtu priekšnieka krāšņajā pilī Nebas salā norisinājās šādi notikumi.

Dienvidu vārtu un līdz ar to arī Nebas provinces priekšnieks, cietsirdīgais un valdonīgais Kabuefts, kas uzskatīja sevi par otro cilvēku pēc faraona Kemtā, izsauca pie sevis sava karaspēka pavēlnieku, medību priekšnieku un Dienvidu galveno karavanu vadītāju.

Izsauktos augstmaņus Kabuefts pieņēma pils balkonā pie bagātīgi klāta galda, piedaloties galvenajam rakstvedim. Liela auguma un muskuļots, Kabuefts augstprātīgi pacēlās pār sarunu biedriem, pēc faraona parauga sēdēdams augstā melnkoka krēslā, kas bija izrotāts ar ziloņu ilkņiem.

Viņš vairākas reizes uztvēra jautājošos skatienus, ar kādiem apmainījās saaicinātie augstmaņi, un pie sevis nosmīnēja.

No pils balkona, kas atradās salas augstākajā vietā, atvērās skats uz upes plašajām attekām, kas apjoza vairākus balta kaļķakmens un sarkana granita tempļus. Gar krastiem auga bieza augstu palmu audze, kuru lapotne kā tumša, raiba lenta stiepās gar klinšainā krasta kraujo nogāzi. No dienvidiem piekļāvās granita plakankalnes stāvā siena, kuras austrumu galā atradās pirmais Nilas kritums. Tur upes ieleja pēkšņi sašaurinājās, mierīgā, iekoptā līdzenuma plašums pēkšņi izbeidzās, un sākās Nubas zelta valsts neizmērojamie tuksnesīgie klajumi. No klinšu terasēm uz pili noraudzījās dižciltīgo senču — Dienvidu Vārtu valdnieku — kapenes, kuri, sākot ar visdiženāko no tiem — Chir- hufu[56], bijuši drosmīgi melnādaino zemes pētītāji.

Tāle grima svelmes pelēcīgajā dūmakā, bet uz salas bija dzestrs — ziemeļu vējš cīnījās ar karstumu, kas nāca no dienvidiem, dzīdams to atpakaļ tuksnešainajās, izdedzinātajās stepēs.

Dienvidu priekšnieks domīgi raudzījās uz senču kapenēm un ar žestu pavēlēja vergam piepildīt pēdējos vīna pokālus. Mielasts beidzās, viesi piecēlās un sekoja saimniekam pils iekšejās telpās. Viņi nonāca kvadrātveidīgā, ne visai augstā istabā, kas bija iekārtota Menhepera[57] diženā laika stilā un gaumē. Gludās, baltās sienas gar grīdu rotāja plata, gaiši zila apmale ar sarežģītu ornamentu no taisnām, baltām līnijām, pie griestiem vijās šaura lenta ar lotosu ziediem un simboliskām figūrām, kas bija atveidotas uz blāva zelta fona ar zilu, zaļu, melnu un baltu krāsu.

Griestus, kuriem gar maļam bija šaura svītra no melnām un zeltītām rūtiņām, šķērsoja četras paralēlas koka sijas tumšā ķiršu krāsā. Siju starpās griestus klāja raibs raksts no zelta spirālēm un baltām rozetēm uz šacha kārtībā izvietotu sarkanu un gaišzilu kvadratu fona.

Platās durvju stenderes no pulētiem, gludiem ciedru koka de- ļiem gar maliņu bija apvilktas ar šaurām, melnām svītriņām, ko krustoja ļoti daudzas dubultotas, zilas svītriņas.

Tepiķis, daži saliekami ziloņkaula krēsli ar leoparda ādas virsu, divi melnkoka krēsli ar zelta inkrustacijām un dažas kastes uz kājiņām, kas vienlaikus noderēja arī par galdiņiem, bija viss plašās un gaišās, svaiga gaisa pilnās istabas iekārtojums.

Kabuefts nesteigdamies apsēdās krēslā, un viņa stingrais profils asi izcēlās uz sniegbaltās sienas. Augstmaņi pievirzīja krēslus tuvāk, galvenais rakstvedis nostājās pie augsta melnkoka galdiņa ar zelta un ziloņkaula inkrustacijām.

Uz spīdīgā galda atradās papirusa vīstoklis ar sarkanbaltu zīmogu. Pēc Dienvidu priekšnieka dotā mājiena rakstvedis attina vīstokli un sastinga, godbijīgi klusēdams.

Karaspēka pavēlnieks, kalsnējs plikgalvis bez parūkas, pamirkšķināja mazajam, druknajam karavanu vadītājam, likdams saprast, ka tūlīt sāksies saruna, kuras dēļ viņi šurp aicināti.

Patiesi, Kabuefts nolieca galvu un sāka runāt, vēršoties pie visiem klātesošajiem.

— Viņa augstība — abu Kemtu valdnieks, dzīvība, veselība, spēks — ir atsūtījis man steidzošu vēstuli. Tajā viņa augstība ir pavēlējis veikt nedzirdētu darbu — nogādāt pilsētā dzīvu degunradzi, kādi mājo viņpus Vavatu[58] zemes, — ārkārtīgi spēcīgu un

—   Kopš neatminamiem laikiem Dienvidu valdnieki ir apgādājuši Kemtai visu nepieciešamo no melnādaino zemes, nekas tiem nav bijis neizpildāms. Es gribu turpināt šīs senās labās tradīcijas: Kemtai jāredz dzīvs degunradzis. Esmu jūs šurp aicinājis, lai pārrunātu, ar kādiem līdzekļiem visvieglāk mēs varēsim nogādāt Kemtā kaut vai vienu no šiem briesmīgiem zvēriem. Ko tu teiksi, Nezi, tu, kas esi pieredzējis tik daudz slavenu medību? — viņš uzrunāja medību priekšnieku, drūmu, tuklu cilvēku, kura tumšā ādas krāsa, sprogainie mati un kuprainais deguns liecināja, ka viņš cēlies no hiksiem.

—   Neaprakstāmi briesmīgs ir dienvidu stepju zvērs, tā ādu pīķis nespēj pārdurt, tā spēks līdzīgs ziloņa spēkam, — cienīgi ierunājās Nezi. — Viņš uzbrūk pirmais, dragājot un saminot visu, kas nostājas tam ceļā. Bedrē to nevar noķert: ārkārtīgi smagais zvērs nenovēršami sakropļosies. Bet, ja sarīkotu lielas medības un atrastu mātīti ar bērniem, tad, nogalinot mātīti, varētu saķert gūstā bērnus un nogādāt tos Kemtā . ..

Kabuefts nikni uzsita uz krēsla atzveltnes.

—   Septiņas un septiņas reizes es krītu pie Lielā Nama — mana valdnieka kājām. Tpfu tev, — Dienvidu valdnieka pirksts iedūra pārsteigtajam medību priekšniekam, — kas grēko pret viņa augstību. Mums viņiem jānogādā nevis pusdzīvs mazulis, bet zvērs — nefer-neferu[62], spēka gados, kas iedveš vislielākās bailes. Un nevar gaidīt, kamēr mazulis paaugas pie mums gūstā . .. Pavēle jāizpilda, cik vien ātri var, jo vairāk tāpēc, ka šis zvērs mājo tālu no Dienvidu Vārtiem.

Karavanu vadītājs Pecheni ieteica nosūtīt simtus trīs drošsirdīgāko kareivju bez ieročiem, ar virvēm un tīkliem, kuri varēs noķert nezvēru.

Karaspēka pavēlnieks Senofri neapmierināts saviebās, sadrūma arī Kabuefts.

Tad karavanu vadītājs pasteidzās piebilst, ka var arī nesūtīt kareivjus, bet piespiest nubiešus pašus noķert zvēru.

Kabuefts pagrozīja galvu, saviebis muti nicinošā smīnā:

—  Menhepera un Sotepenra laiki sen pagājuši — Nubas zemes nicināmie iedzīvotāji vairs nav saliekušies padevībā. Senofri zina, ar kādām pūlēm un viltību mēs noturam viņu izsalkušo rīkļu iekāri . .. Ne, tas neder, mums pašiem vajadzēs izpildīt pavēli . ..

—  Bet ja nu mēs kareivju vietā upurētu vergus, — piesardzīgi ieteicās Senofri.

Domās iegrimušais Kabuefts atžirga:

—  Zvēru pie Maat[63], tev taisnība, gudrais karaspēka priekšniek! Es paņemšu no cietuma dumpiniekus un bēgļus, šos visdrosmīgākos vfcrgus. Viņi noķers nezvēru.

Medību priekšnieks neticīgi pasmaidīja.

—   Tu esi gudrs, Dienvidu valdniek, bet uzdrošinos vaicāt, kā tu piespiedīsi vergus iet pret briesmīgo nezvēru drošā nāvē? Draudi nelīdzēs — nāvei pretim stādīt tu varēsi tikai nāvi. Kāda gan viņiem būs starpība?

—   Tu pazīsti labāk zvērus nekā cilvēkus, Nezi, tāpēc atstāj manā ziņā cilvēkus. Es viņiem apsolīšu brīvību. Tie, kas jau ir gājuši nāvē tās dēļ, ies vēlreiz. Luk, kāpēc es gribu ņemt dumpīgos vergus.

—   Un solījumu pildīsi? — atkal ievaicājās Nezi.

Kabuefts uzpūtīgi pastiepa apakšējo lupu:

—   Dienvidu valdnieka augstais tituls neļaus man pazemoties vergu priekšā līdz meliem, bet — atpakaļ viņi neatgriezīsies. Atstāsim šo lietu. Labāk saki man, cik cilvēku vajadzēs, lai noķertu zvēru, un vai tāls ir ceļš līdz vietām, kur tas atrodams.

—   Vajag ne mazāk kā divsimt cilvēku. Zvērs sabradas pusi, pārējie ar saviem ķermeņiem viņu piespiedīs pie zemes un sasies. Kad divas reizes mēness būs uzlēcis, sāksies plūdu laiks, Nubas zemē iestāsies lieti un stepju zāle sazaļos. Tad zvēri dosies uz ziemeļiem pēc zāles, un viņus varēs sastapt pie pašas upes, sestā krituma apgabalā. Pats galvenais, lai zvēru noķertu netālu no upes, citādi karavīri šo četru vēršu smago nezvēru dzīvu nenogādās līdz upei, bet pa upi mēs viņu nopludināsim lielā būrī līdz pat Pilsētai. ..

Dienvidu priekšnieks kaut ko pārdomāja, rēķināja, viņa lūpas kustējās.

Medību priekšnieks palocījās.

Augstmaņi pameta istabu, pazobodamies par medību priekšniekam Nezi uzlikto jauno pienākumu.

Kabuefts nosēdināja rakstvedi un sāka diktēt vēstuli abu pilsētu, kas atradās pie Vārtiem, — Nebas un Sevenas — cietumu priekšniekam.

PIEKTĀ NODAĻA ZELTA STEPE

Apakšā pie kāpnēm, kas veda lejā no kalna uz Nebas salas dienvidu stūri, stāvēja pūlītis vergu, ar lieliem bronzas riņķiem piekalti pie sarkana granita bluķiem, kas pacēlās apakšējā laukumā. Te bija visi simt četrpadsmit dzīvi palikušie bēgļi un vel četrdesmit vergu —nēģeri un nubieši ar niknām sejām, kuru miesas bija izraibinātas ar sadzijušām rētām. Ilgi cilvēki nīka zem svelmējošiem saules stariem, gaidīdami, kad izlems viņu likteni.

Beidzot kāpņu augšējā laukumiņā iznāca stalts cilvēks baltā apģērbā, kuram zelts mirdzēja uz pieres, krūtīm un melnā zižļa. Viņš gāja lēni, divu vēdekļu paēnā. Tos nesa nubiešu kareivji. Vairāki cilvēki, spriežot pēc apģērbiem, — ievērojami augstmaņi, pavadīja valdnieku. Tas bija Kabuefts — Dienvidu Vārtu priekšnieks.

Kareivji steigšus sastājās visapkārt vergiem: cietuma rakstvedis, kas pavadīja gūstekņus, panāca uz priekšu un noliecās līdz zemei.

Kabuefts mierīgi, nemainīdams sastingušo sejas izteiksmi, nokāpa lejā un pienāca pie vergiem. Viņa nicinošais skatiens pārslīdēja pār visiem klātesošajiem. Griezdamies pie ierēdņa, viņš tam nevērīgi kaut ko teica. Viņa balsī bija dzirdama viegla

atzinības pieskaņa. Dienvidu Vārtu priekšnieks uzsita ar zizli — tā vara gals nošķindēja pret akmens plāksni.

—   Skatieties visi uz mani un klausieties! Kas nesaprot Kemtas valodu, tos lai noved pa kreisi — tiem vēlāk paskaidros.

Kareivji steigšus izpildīja pavēli, novezdami sāņus piecpadsmit melnādaino, kas neprata valodu.

Kabuefts skaļi un lēni sāka runāt vienkāršās tautas valodā, meklēdams vārdus. Varēja redzēt, ka Dienvidu valdniekam bieži nācies tikties ar svešzemniekiem.

Augstmanis paziņoja vergiem priekšā stāvošo uzdevumu, neslēpdams, ka daudzus gaida bojā eja, bet visiem, kas paliks dzīvi, apsolīja brīvību. Vairums dumpinieku atzinīgiem saucieniem izteica savu piekrišanu, mazākums stūrgalvīgi klusēja, — neviens neatteicās.

—   Het! — turpināja Kabuefts, un atkal viņa skatiens pārslīdēja pār novājējušajiem, netīrajiem stāviem. — Es pavēlēšu jūs labi ēdināt un dot iespēju mazgāties. Ceļš pāri pieciem Hapi kritumiem ir grūts. Atrak var nokļūt galā ar vieglajām laivām. Es pavēlēšu jūs atbrīvot, ja vien jūs zvērēsiet, ka nebēgsiet… — Priecīgi kliedzieni pārtrauca viņa runu. Viņš nogaidīja, kamēr visi apklusa, un turpināja: — Taču bez zvēresta, lūk, mana pavēle: par katru aizbēgušo desmit viņa labāko draugu sasieti, ar nomauktu ādu, apbērti ar sāli tiks nosviesti Nubas zemes krasta smiltīs. Tie, kas, zvēru ķerot, nobīsies un aizbēgs, tiks pakļauti vis- neželīgākām spīdzināšanām, jo es esmu brīdinājis Nubas zemes iedzīvotājus, un tie, soda iebaidīti, izsekos viņiem un saķers tos.

Dienvidu priekšnieka runas nobeigumu vergi uzņēma ar drūmu klusēšanu. Kabuefts, nepievērsdams tam uzmanību, saka apskatīt ļaudis. Viņa pieredze palīdzēja tam nešaubīgi izlasīt tos, kas viņam bija vajadzīgi.

—   Panāc tu šurp, — valdnieks norādīja uz Kavi. — Tu būsi ķērāju priekšnieks un vidutājs starp maniem medniekiem un taviem biedriem.

Nesteigdamies Kavi mazliet palocījās augstmaņa priekšā — etruska bārdā pavīdēja drūms, ironisks smīns.

—   Tu, augstais cilvēk, pārdod mums brīvību par ļoti dārgu cenu, bet mēs to pērkam, — etrusks teica un pagriezās pret biedriem. — Niknais zvērs nav briesmīgāks par zelta raktuvēm, bet cerību daudz vairāk . ..

Kabuefts aizgāja, gūstekņus atkal novietoja cietumā. Dienvidu priekšnieks savu solījumu turēja — dumpiniekus labi ēdināja, atbrīvoja no važām un kakla riņķiem un divas reizes dienā veda uz Nilu peldēties1 īpaši tam nolūkam no krokodiļiem norobežotā upes lieī. Pec divām dienām simt piecdesmit četri vergi pievienojās kareivju un mednieku grupai, kas uzsāka ceļojumu augšup pa upi trīsdesmit vieglās laivās, kas bija sasietas no niedru stublājiem.

Ceļš bija tāls. Kemtas iedzīvotāji domāja, ka no Dienvidu Vārtiem līdz Nīlas sestajam kritumam ir četri miljoni .elkoņu. Upe, kas gandrīz taisni teceja cauri Vavatas un Iertetas zemēm, Kušas[66] zemē, kas atradās augstāk, izveidoja divas milzīgas cilpas — vienu uz rietumiem, otru uz austrumiem.

MedībU priekšnieks ļoti steidzās: ceļam bija vajadzīgi divi mēneši, bet pēc deviņām nedēļām sākas ūdens piepludums. Upes straumei kļūstot ātrākai, virzīšanās uz priekšu palēninatos. Nopludināt pāri kritumiem lielu un smagu laivu ar saķerto nezvēru varētu vienīgi uzplūdu laikā. Tādējādi medību priekšnieka rīcībā palika maz laika atceļam.

Visu garo ceļu vergus labi baroja, un tie, neraugoties uz smago darbu, jutās veseli un stipri. Piekrautās laivas viņi vadīja pret straumi, kas sevišķi strauja bija kritumu vietās.

Gaidamās medības pagaidām viņus nemulsināja, katrā mājoja pārliecība, ka tieši viņš izglābsies un dabūs brīvību. Kontrasts starp nezināmās zemes mežonīgajiem plašumiem un briesmīga soda gaidīšanu bedrē — cietumā, bija pārāk liels. Cilvēki strādāja, sasprindzinājuši visus spēkus, bija spirgti, miesīgi un garīgi atžirguši. Apmierinātais medību priekšnieks ar barību neskopojās — to piegādāja visi ciemati un pilsētas, kas vien pa ceļam gadījās.

Tūlīt pec izbraukšanas no Nebas pilsētas Pandions un viņa biedri ieraudzīja pirmo Nilas kritumu. Klintīs iespiestais, ātrais upes plūdums sadalījās atsevišķās sīkākās balti mutuļojoša ūdens straumēs, kas krākdamas drāzās uz leju starp tumšo, klinšaino saliņu labirintiem. Pirms daudziem gadu simtiem desmit tūkstoš vergu kvalificētu Kemtas inženieru uzraudzībā izlauza granitā kanaļus, pa kuriem pat lieli karakuģi varēja tikt pari krācēm. Mednieku ckspedicijas vieglajām laivām Nilas pirmā krāce, kā arī visas nākošās, nebija nekāds nopietns šķērslis. Vergi sastājās ķēdē, iebrida līdz jostas vietai ūdenī un bīdīja laivas no viena sēkļa uz otru. Brīžiem viņiem Vajadzēja laivas pārnest uz pleciem pa uzplūdu laikā izrautiem, ērtiem krastu izciļņiem. Ar katru dienu mednieki virzījās arvien tālāk uz dienvidiem.

Viņi pabrauca garām alu templim[67] upes kreisajā krastā. Pandionā uzmanību saistīja četras kolosālās, ap trīsdesmit elkoņu augstas figūras, kas atradās nišā. Faraona iekarotāja Sotepenra milzīgās statujas it kā apsargāja ieeju templī.

Ekspedicija pārvarēja Nilas otro krāci, kas bija dienas braucienu gara.

Augstāk atradās Uronartu sala ar Semnes sēkli, uz kura izrakņātiem, klinšainiem krastiem bija milzīgs cietoksnis.

Cietoksnis saucās «Mežoņu atvairīšana» un bija celts jau pirms deviņiem gadsimtiem faraona laikā, kurš bija iekarojis Nubas zemi.[68]

No neapstrādātiem ķieģeļiem celtie-biezie mūri divdesmit elkoņu augstumā bija pilnīgi saglabājušies; ik pa trīsdesmit gadiem tos laboja. Uz klintīm bija redzamas senas akmens plāksnes ar uzrakstiem, ka nēģeriem Kemtas zemē ieeja aizliegta.

Drūms, pelēks cietoksnis ar kvadrātveidīgiem torņiem stūros, no kuriem daži bija pagriezti pret upi, ar šaurām kāpnēm, kas no upes malas izcirstas cauri klintīm, izcēlās kā Kemtas valsts augstprātīgās varenības iemiesojums. Tomēr neviens no vergiem nevarēja iedomāties, ka Kemtas varenības laiki jau ir pagājuši, ka valsti, kas celta uz neskaitāmu vergu darba, līdz pamatiem satricina biežie dumpji un ka to apdraud jauno tautu pieaugošais spēks.

Ceļā viņi pabrauca garām vēl četriem cietokšņiem, kas atradās uz klinšainām salām vai krasta kraujām. Laivas pabrauca garām asam līkumam, kura centrā atradās mazā Hem-atonas pilsēta. To bija cēlis tas pats nolādētais faraons, kura galvaspilsētas drupās Pandions bija atradis mīklainās meitenes statuju. Šeit dzīvoja eģiptieši, kas senos laikos bija padzīti vai bēguši no Kemtas. Līkuma galā upe, atdurdamās pret tumša smilšakmens kraujajām klintīm, saliecās taisnā leņķī. Šeit sākās trešā garā, straujā vieta, gandrīz simt tūkstoš elkoņu gara, kuras pārvarēšanai medniekiem vajadzēja četras dienas.

Ceturtā krāce, kas atradās viņpus lielajai Napatas pilsētai — Nubas zemes valdnieku galvaspilsētai — bija vēl garāka un aizkavēja ceļotājus piecas dienas. Turklāt vēl divas dienas laivas nostāvēja, kamēr medību priekšnieks veda sarunas ar Kušas valdniekiem. Ap ceturtās krāces vietu ekspediciju panāca trīs laivas ar nubiešiem, kas bija izsūtīti uz priekšu zvēra uzmeklēšanai.

Upes ielejā ciemati bija retāk sastopami nekā Kemtas tuvumā. Pati ieleja kļuva ievērojami šaurāka, un upes šķērsotās tuksnesīgās plakankalnes klintis bija skaidri saskatāmas caur svelmes vieglo dūmaku. Simtiem krokodiļu, kas bieži vien bija ļoti lieli, slēpās niedrājā vai nekustīgi gulēja uz smilšainajiem sēkļiem, tumši zaļās, robainās muguras izliekuši pret svelmīgo sauli. Vairāki neuzmanīgi vergi un kareivji tieši savu biedru acu priekšā kļuva par upuriem kluso, riebīgo rāpuļu uzbrukumam.

Te bija daudz begemotu. Pandions, etruski un pārējie vergi no ziemeļu zemēm jau agrāk bija iepazinušies ar neglīto upes iemītnieku, ko eģiptieši sauca par «hte». Begemoti nemaz nebaidījās no cilvēkiem un bez iemesla arī neuzbruka tiem, tāpēc vergi tuvu peldēja viņiem klāt. Daudzi lieli, zilgani plankumi bija redzami tālumā zaļās niedru sienas priekšā; tur ielejas platākajās vietās, kur upe izplūda gludā, mirdzošā ezerā, bija begemotu atpūtas vieta. Dzīvnieku slapjajai ādai bija zilgana krāsa. Masivie, taukie zvēri vēroja cilvēkus, izcēluši virs ūdens milzīgās, it kā apcirstās galvas. Bieži vien dzīvnieki iegremdēja ūdenī arī kvadrātveidīgos purnus, tad dzeltenajā, duļķainajā ūdenī, kas zaigoja un viļņoja, melnoja vienīgi pieres un bija redzamas mazās, uz priekšu izslietās ausis. Begemotu acis, kas atradās galvaskausa ižciļņos — tāpēc tās izskatījās sevišķi niknas — neatlaidīgi un truli skatījās cilvēkos.

Tajās vietās, kur granita klintis pacēlās no upes apakšas, veidojot krāces un sēkļus, starp kraujām bija sastopamas dziļas bedres ar dzidru un rāmu ūdeni. Reiz, velkot laivu gar granita bluķa malu, vergi tādas bedres dibenā ieraudzīja milzīgu begemotu, kas lēni pa bedres dibenu uz savām īsajām kājām virzījās uz priekšu. Zem ūdens dzīvnieks izskatījās tumši zils. Pieredzējušie nēģeri paskaidroja biedriem, ka hte bieži staigājot pa upes dibenu, meklēdami ūdens augu saknes.

Ieleja pēdējo reizi asi ieliecās. No lielas, auglīgas un biezi apdzīvotas salas tā gandrīz taisnā līnijā veda tieši uz dienvidiem — līdz gala mērķim palika neliels ceļa gabals.

Ielejas klinšainie krasti kļuva zemāki, tos šķēla daudzas un platas, sausas gravas, kurās bija sastopami biezi ērkšķu koku puduri. Pārvārot piekto krāci, divas laivas apgāzās; noslīka vienpadsmit cilvēku, kas ne visai labi prata peldēt.

Viņpus piektajai krācei cilvēki beidzot ieraudzīja pirmo lielās upes pieteku. Plašā pieteka, tā sauktā Aromātu[69] upe, ietecē- dama no labās puses Nilā, saplūda ar tās pamatgultni plašā niedru un papifusu audzē. Necaurejama, zaļa siena līdz divpadsmit elkoņu augstumā ar daudziem līčiem un caurtekām nosprostoja ieeju upes ietekā. Gar krastiem, kas bija sadalījušies atsevišķās kalnu grēdās, arvien biežāk varēja sastapt koku birzes; to dzelkšņainie stumbri kļuva arvien augstāki, jaunaudzes kā garas, tumšas lentas aizvijās no upes nezināmās un neapdzīvotās zemes iekšienē. Nogāzēs kā sari bija izslējušies sausas zāles kumšķi, kas klusi šalca vējā. Tuvojās brīdis, kad vajadzēja atmaksāt par brīvo ceļojumu bez ķēdēm un cietuma — un vergu sirdīs auga apslāpēts nemiers.

«Drīz sāksies baismīgais pārbaudījums: vieni izglābsies, pateicoties biedru asinīm un ciešanām, citi uz visiem laikiem paliks nezināmajā zemē, krizdami par izpirkšanas upuri.» Tā prātoja Kavi, skatīdamies uz saviem biedriem un cenzdamies iedomāties viņu nākotni.

Braucot augšup pa upi, apkārtne kļuva zemāka un arvien vairāk pārgāja līdzenumā. Purvaini krasti ar garu zāli, cik vien tālu acis sniedza, kā melna, zaigojoša svītra ieslēdza upes mirdzošo spoguli. Papirusu zvaigžņveidīgie pušķīši nokārās pār upi, pārtraucot līdzeno krastu vienmuļību. Zālainās salas dalija straumi šauros eju labirintos — starp augstajām zaļo augu sienām dziļais ūdens bija noslēpumains un tumšs. Tajās vietās, kur krasts bija cietāks, ceļotāji redzēja lielas platības sažuvuša un saplaisājuša māla, ko bija izbradājušas neskaitāmu dzīvnieku kājas. Putni, līdzīgi stārķiem, bet gandrīz cilvēka augumā, pārsteidza ar saviem milzīgajiem knābjiem. Likās, ka putna galvai galā ir masivs kaulu četrstūris, līdzīgs kastei, kuras vāka mala plēsonīgi atliekta uz augšu. No nezvēra acu dobumiem raudzījās dzeltenas, ļaunas acis.

Ceļojuma otrās dienas pievakarē, aiz tās vietas, kur Aromātu upe ieplūst Nilā, ieleja, kas bija taisna kā pīķis, pēkšņi pagriezās uz austrumiem, un uz krasta izciļņa cilvēki ieraudzīja divu ugunskuru blāvus dūmu stabiņus. Tas bija norunātais signāls. Tur gaidīja uz priekšu izlūkos izsūtītie mednieki un nubiešu vadoņi ar vēsti, ka zvēri ir atrasti. Naktī simt četrdesmit vergu deviņdesmit kareivju apsardzībā devās kājām uz rietumiem no upes krasta. Silts un spēcīgs lietus bija nolijis pār sakarsēto zemi. Valgie izgarojumi reibināja cilvēkus, kas zem mūžīgi skaidrajām Kemtas debesīm bija aizmirsuši par lietiem.

Mednieki gāja pa asu zāli, kas sniedzās pāri jostas vietai, un viņu priekšā laiku pa laikam bija redzami vientuļu koku tumšie silueti. Visapkārt kauca un gaudoja hiēnas un šakaļi, šaušalīgi ņaudēja meža kaķi, baismīgām metāliskām balsīm sasaucās nez- kādi nakts putni. Jaunā zeme neskaidri un noslēpumaini izplūda tumsā, atvērās no Āzijas un ziemeļu piekrastēm nākušo cilvēku priekšā, zeme, kas pārbagāta ar dzīvību, nav atkarīga no cilvēka un kuru tas nav vēl pakļāvis savai varai.

Priekšā iznira milzīgs koks, aizsedzot pusi debess. Ap tā stumbru, kas bija resnāks nekā vislielākie Kemtas obeliski, cilvēki novietojās uz nakts guļu, daudziem tā būs pēdējā viņu mūžā. Pandions ilgi nevarēja aizmigt. Gaidāmās kaujas satraukts, viņš ieklausījās Āfrikas stepes balsīs.

Pie ugunskura Kavi sarunājās ar medniekiem, noskaidrojot rītdienas rīcības plānu, tad apgūlās, smagi nopūšoties, pavērdamies uz nemierīgi snaudošajiem vai nomodā gulošajiem biedriem. Etrusks brīnījās par Kidogo bezrūpību, kurš mierīgi gulēja starp Pandionu un Remdu — ceļā četri draugi turējās vienkopus. Nēģera bezrūpība etruskam šķita kā augstākā drošsirdība, nepieejama pat viņam, pieredzējušam karavīram, kas ne vienu vien reizi skatījies nāvei acīs.

Atausa rīts. Vergus sadalīja trijās grupās ar pieciem medniekiem un diviem vietējiem pavadoņiem priekšgalā. Katram vergam iedeva garu virvi vai siksnu ar savelkamām cilpām galos. Katrā grupā četri cilvēki nesa lielu tīklu no sevišķi izturīgām virvēm un vienu elkoni lielām acīm. Nezvēru vajadzēja sapīt ar virvēm, ievīstīt tīklos, nogāzt gar zemi un sasiet.

Pilnīgā klusumā cilvēki gāja pa stepi, viena grupa zināmā attālumā no otras. Kareivji izklīda ķēdē un, neuzticēdamies vergiem, gāja tiem nopakaļ ar uzvilktiem lokiem. Pandiona un viņa biedru priekšā izpletās stepe, apaugusi ar zāli, kas sniedzās cilvēkam līdz viduklim. Līdzenajā stepē vietumis bija redzami koki ar čemurainiem vainagiem[70]. Pelēkie stumbri gandrīz pie pašas saknes dalījās vairākos resnos zaros, kas piltuvveidīgi pacēlās uz augšu, tā ka pats koks atgādināja apgāztu konusu, virs kura it ka gaisā lidinājās caurspīdīgs, ne visai košs zaļums.

Kokiem pa starpām jaucās augstu, šaurlapainu krūmāju tumšie, puduri, kas vietām izstiepās) kā gara ķēde pa tikko manāmo lietus izrauto gultni vai arī bija redzami tālumā kā nevienādi, tumši blāķi. Brīžiem gadījās koki ar milzīgi resniem, īsiem stumbriem, ar daudziem un ļoti lieliem, līčloču izliektiem un červeļainiem zariem, kas bija pārklāti tikko izplaukušām, sīkām lapiņām un baltu ziedu čemuriņiem[71]. Masivie koki krasi izcēlās stepē ar savu milzīgo, zemo vainagu, kas meta pagarinātu tumšu ēnu. To šķiedrainā miza ar metālisko spīdumu izskatījās kā no svina, zari šķita izkalti no sarkana vara, bet ziedi izplatīja visapkārt vieglu aromatu, līdzīgu mandeļu smaržai.

Saulē laistījās viegli viļņojošā, sausā zāle, bet virs tās kā zaļi, viegli mākonīši it kā lidinājās koku lapotnes.

Daudz melnu pīķu iznira no zāles — vairāki oriksi[72] izslēja savus garos ragus un pazuda aiz krūmājiem. Zāle vēl bija pareta; starp tās atsevišķiem kumšķiem bija redzama kaila, saplaisājusi zeme — lietus periods tikai nesen bija sācies. Pa kreisi bija puduris koku, kuri ar savām spalvveidīgām lapām izskatījās pēc palmām, bet to stumbri augšgalā dalījās, atgadinādami divus izplestus pirkstus, kas augstāk atkal vairākkārt sadalījās.

Šeit iepriekšejā vakara mednieki bija pamanījuši degunradžus, un tagad, devuši vergiem zīmi apstāties uz vietas, viņi uzmanīgi pielavījās un ieskatījās tumšajā pudurī, kas asi kontrastēja ar gaišo saules apmirdzēto stepi. Zvēru tur nebija, un mednieki veda vergus uz sausu, bieziem krūmiem aizaugušu straumes gultni. Tur bija avots, ko degunradži bija pārvērtuši dubļainā bedrē, kur tie valstījās karstajā dienas laikā. Mednieki izgāja klajā vietā, ko gar austrumu pusi ietvēra, trīs atsevišķi augošas čemurainās aka- cijas. Līdz sausajai gultnei atlika vēl ap divtūkstoš elkoņu, kad pēkšņi priekšā ejošais nubietis sastinga un izstiepa rokas uz abām. pusēm, dodams signālu apstāties. Kļuva tik kluss, ka skaidri varēja dzirdēt kukaiņu vieglo sīkšanu. Kidogo pieskārās pie Pandiona pleca — nēģeris rādīja kaut kur sāņus no ceļa. Jaunais helenis ieraudzīja pie zemiem, ērkšķainiem kokiem kaut ko līdzīgu diviem gludiem akmens bluķiem. Tie arī bija briesmīgie dienvidu stepju zvēri. Sākumā dzīvnieki cilvēkus nebija pamanījuši un turpināja mierīgi gulēt, pagriezuši muguras pret medniekiem. Pandionam abi degunradži nemaz nelikāsi tik lieli, viens bija krietni mazāks nekā otrs. Nevienam no vergiem neienāca prātā, ka mednieki, gribēdami izpelnīties labu atlīdzību, ir sameklējuši ļoti lielu tēviņu no gaišo degunradžu sugas[73], kuri atšķīrās no dienvidu, melnajiem degunradžiem ar to, ka bija lielāki, augstākiem pleciem, platu, kvadrātveidīgu purnu un pelēku ādu. Otrs, mazākais degunradzis, bija jauna mātīte. Mednieki nolēma grozīt uzbrukuma plānu, lai mātītes iejaukšanās tos netraucētu.

Medību priekšnieks un kareivju priekšnieks ātri uzrāpās kokā, čukstus lādēdamies par garajiem, asajiem dzelkšņiem, ar kuriem bija pārklāts stumbrs. Kareivji paslēpās aiz krūmiem. Vergi sanāca vienkopus, sakārtojās vairākās rindās un kopā ar medniekiem, apdullinoši kliegdami, devās pāri klajam laukumiņam, vicinādami pār galvu virves un uzmundrinādami sevi kaujinieciskiem izsaucieniem. Apbrīnojami aši abi zvēri uzlēca kājās. Kolosalais tēviņš uz mirkli apstājās, ar acīm ieurbās pieskrējušajos cilvēkos, bet mātīte, vairāk pārbijusies, metās sāņus. Tieši to arī gribēja panākt mednieki — viņi ātri metās pa labi, lai atrautu un nošķirtu mātīti no tēviņa.

Medību priekšnieks no koka augšas ieraudzīja sastingušā degunradža neaptveramo stāvu, viņa uz priekšu izslieto ausu melnos izliekumus, ko atdalīja plata, resnam rullim līdzīga piere. Aiz ausīm bija redzams masivā kumbra augstais kupris, bet priekšā spīdēja raga asais gals. Mazās ačeles, kā eģiptietim likās, skatījās, uz leju ar trulu un pat it kā apvainotu izteiksmi.

Pēc mirkļa degunradzis pagriezās, un eģiptietis ieraudzīja tā garo, vidū neglīti ieliekto galvu, kumbra stāvo liekumu, asos izspiedušos krusta kaulus, kājas, līdzīgas koku stumbriem, un mazo, kareivīgi uz augšu pacelto asti.

Uz deguna spīdēja milzīgais rags, ne mazāk kā trīs elkoņu garš, pie pamatnes ļoti resns un augšgalā it kā asi notrīts. Aiz tā bija otrs, īsāks, ļoti asa konusa veidā.

Pieskrējušo cilvēku sirdis izmisīgi dauzījās — tuvumā zvērs izskatījās briesmīgs. Degunradzis tik skaļi iešņācās, ka to sadzirdēja ikviens, un strauji metās cilvēkiem virsū. Ar tik milzīgam un masivam zvēram neiedomājamu veiklību degunradzis vienā acumirklī iedrāzās cilvēku pūlī. Neviens nepaspēja pat pacelt virves. Pandions atradās kaut kur sāņus no trakojošā nezvēra. Jaunais helenis tikai pamanīja dzīvnieka plaši ieplestās nāsis, gar kurām āda bija riņķveidīgi sakrokota, saplēsto labo ausi un kraupainos, it kā ar ķērpjiem apaugušos sānus. Viss tālākais it kā sajuka Pandiona galvā. Spalgs kliedziens aizskanēja pār stepi, sakropļots cilvēka ķermenis pazibēja gaisā. Degunradzis izlauza plašu ceļu vergu pūlī, aizjoņoja tālāk stepē, atstājot aiz sevis zemē vairākus ķermeņus, apgriezās un atkal metās virsū nelaimīgajiem. Šoreiz strauji skrejošajai masai no visām pusēm aplipa cilvēku ķermeņi. Bet nezvērs sastāvēja tikai no muskuļiem un resniem kauliem, kuriem kā bruņas pārvilkta cieta āda. Cilvēki pašķīda uz visām pusēm, un degunradzis atkal mīdīja, bradāja un ar ragiem plosīja zemē notriektos vergus. Pandionu, kas kopā ar citiem metās uz priekšu, ķēra šausmīgs, truls belziens, un viņš apdullināts bija nokritis četrrāpus. Stiepti vaidi un skaļi kliedzieni skanēja pār laukumu, gaisā kūpēja putekļi. Medību priekšnieks, kas, kokā sēdēdams, nikni kliedza, lai uzmundrinātu vergus, tagad apklusa un apjukuma skatījās uz kauju. Neviena virve vēl nebija skārusi milzeni, bet ne mazāk kā trīsdesmit cilvēku bija ievainoti vai nogalināti. Kareivji nobāluši un trīcēdami slēpās aiz kokiem, lūdzot Kemtas dievus tos glābt. Nezvērs trešo reizi pagriezās, un, lai gan cilvēki instinktīvi pašķīra ceļu viņa žiglajam ķermenim, degunradzis paspēja iedurt ar ragu jaunākajam etruskam — Rcrndam. Sprauslādams dzīvnieks nikni šaudījās starp cilvēkiem, bradādams un durdams tos. No zvēra nāsīm šļakstījās putas, mazās ačeles dega naidā.

Ar naida pilnu kliedzienu Kavi metās virsū nezvēram, bet viņa virve paslīdēja garām ragam; pats etrusks tika atsviests sāņus, noplūzdams asinīm, — degunradzis ar saviem asajiem sāniem bija noplēsjs viņam ādu no pleciem un krūtīm.

Kavi ar pūlēm piecēlās, elsodams nespēcīgās dusmās. Degunradža spēka nomākti, cilvēki rāvās atpakaļ no nezvēra, gļēvākie slēpās aiz savu biedru mugurām.

Likās, vēl mirklis — un visi bailēs aizbēgs kur kurais, atteikdamies no domām par brīvību.

Degunradzis atkal metās virsū cilvēkiem, atkal bija dzirdamas vaimanas. Priekšā izskrēja Kidogo. Nēģera nāsis iepletās, viņa iedegās tā kaujas uguns, kas rodas nāvīgu briesmu priekšā, kad cilvēks aizmirst visu, izņemot nepieciešamību cīnīties, cīnīties dzīvības dēļ. Atlēcis nost no baismīgā raga, kas draudēja ar nenovēršamu nāvi, Kidogo metās pakaļ garām paskrējušajam nezvēram un gandrīz kā bez prāta ieķērās viņam astē. Pandions, atžilbis no smagā satricinājuma, paķēra turpat zemē mētājošos .tīklu. Šajā mirklī viņš juta, ka viņam jābūt to biedru priekšgalā, kas ar saviem ķermeņiem bija pasargājuši viņu, kad tas bija apdullis. Neskaidras atmiņas pavīdēja heleņa galvā — laukumiņš Kretas salā, bīstamās spēles ar vērsi. Degunradzis maz līdzinājās vērsim, bet Pandions nolēma izmantot tos cīņas paņēmienus. Pārsviedis pār plecu sarotīto tīklu, Pandions metās pie degunradža. Zvērs šajā mirklī apstājās, pasvieda gaisā pakaļkājas, sacēla putekļu mākoni un atsvieda tālu projām Kidogo. Sapratuši Pandiona plānu, divi libieši no sāniem centās saistīt zvēra uzmanību, bet jaunais helenis vienā lēcienā sasniedza nezvēru un piespiedās pie tā sāniem. Degunradzis zibenīgi pagriezās, tā cietie sāni nobrāza Pandionam ādu, viņš sajuta šausmīgas sāpes, bet, visu aizmirsis, ieķērās nezvēra ausī. Izmantodams paņēmienu, kādu viņš bija novērojis Kretas salā, Pandions pārsvieda augumu pār zvēra ķermeni un nokļuva uz tā platās muguras. Degunradzis sāka trakot. Pandions ar visiem spēkiem turējās. «Kaut jel izdotos noturēties, tikai noturēties,» — neatlaidīgi domāja jaunais helenis.

Un Pandions noturējās tieši tik daudz mirkļu, lai paspētu uzmest tīkla malu nezvēra purnam. Ragi izspraucās caur tīkla acīm, brāzmains prieks pārņēma Pandionu, bet šajā pašā acumirklī viņš vairs.neredzēja apkārtējo un zaudēja samaņu. Kaut kas nokrakšķēja, šausmīgs smagums uzgūla viņam, acīs kļuva tumšs.

Kaujas aizrauts, Pandions neredzēja, ka, rēkdams kā lauva, Kidogo atkal ieķērās degunradža astē, ka desmit libieši un seši amu sagrāba tīklu, kurā bija sapinusies zvēra galva. Cenzdamies nokratīt cilvēkus, degunradzis novēlās uz sāniem, pārlauzdams roku un pleca kaulu jaunajam helenim, kas smagi nokrita gar zemi. Nezvēra nogāšanos cilvēki tūdaļ izmantoja. Kliegdami vergi uzvēlās virsū degunradzim, uzmeta viņam uz galvas otru tīklu, divas cilpas savilka ap pakaļējo un vienu ap priekšējo kāju. Degunradža sprauslošana pārgāja dobjā rēkoņā, zvērs pārvēlās uz kreisajiem sāniem, tad uz muguras, ar savu svaru lauzdams cilvēku kaulus. Nezvēra spēks likās drausmīgs. Sešas reizes zvērs lēca kājās, pīdamies virvēs, un atkal krita zemē, un valstījās, nogalinādams vairāk nekā piecdesmit cilvēku.

Bet virves un siksnas arvien vairāk sapina viņa kājas, cilvēki cieši savilka cilpas. Trīs tīkli ietina degunradzi no apakšas un augšas. Drīz vien asinīm, sviedriem un dubļiem notašķījies cilvēku pulciņš sagula virsū briesmonim, spiežot pie zemes degunradzi, kas neganti spārdījās. Cilvēku asinīm noplūdusi nezvēra āda kļuva gluma, pirksti slīdēja, bet virves savilkās arvien ciešāk un ciešāk. Pat tie, kuriem pēdējo reizi uzvēlās zvēra smagais ķermenis, nāves krampjos vēl cieši turēja cilpas.

Mednieki pienāca pie nogāztā degunradža, atnesot jaunus siksnu saišķus; viņi krustām sasēja visas baļķiem līdzīgās kājas, bet galvu aiz raga piesēja pie priekšējām kājām.

Briesmīgā kauja bija beigusies.

Neprāta pārņemtie cilvēki pamazām atguvās, ievainoto ķermeņu muskuļi trīcēja kā drudzī, un neredzīgo acu priekšā peldēja melni plankumi.

Beidzot neganti satraukto siržu puksti kļuva lēnāki, šur tur bija dzirdamas atvieglotas nopūtas, — cilvēki sāka apjēgt, ka nāve pagājusi secen. Grīļodamies piecēlās asinīm un dubļiem no- triepies Kavi; pie viņa piegāja vēl drebošais, bet jau smaidošais Kidogo. Smaids pēkšņi nozuda no viņa pelēcīgās sejas, kad starp dzīvajiem viņš neredzēja savu draugu Pandionu.

Dzīvi palika septiņdesmit trīs cilvēki, pārējie bija nogalināti vai nāvīgi sakropļoti. Etrusks un Kidogo sabradātajā zālē starp nedzīvajiem ķermeņiem sameklēja Pandionu un novietoja viņu ēnā. Kavi izmeklēja jauno heleni un neatrada nāvīgu brūču. Remds bija nogalināts, bojā aizgājis arī kvēlais amu, bet drošsirdīgais Achmi smagi vaidēja, mirstot ar sadragātām krūtīm.

Kamēr vergi skaitīja savus zaudējumus un pārnesa mirstošos koku ēnā, kareivji atstiepa no upes milzīgu koka platformu — degunradzim pagatavotā būra dibenu, uzvēla uz tā sasieto briesmoni un ar apakšā paliktiem koka skrituļiem aizvilka to uz upi.

Kavi piegāja pie medību priekšnieka.

—  Pavēli viņiem, — etrusks norādīja uz kareivjiem, — palīdzēt mums aiznest ievainotos.

—   Ko tu gribi ar viņiem darīt? — jautāja priekšnieks, nevilšus ar cienību aplūkodams spēcīgo etrusku, kas viss bija notraipīts asinīm un putekļiem un kura seja bija drūmu skumju pilna.

—  Mēs viņus vedīsim lejup, varbūt daži izturēs līdz Kemtai un tās izdaudzinātajiem ārstiem, — drūmi atbildēja Kavi.

—   Kas tev teica, ka jūs atgriezīsieties Kemtā? — pārtrauca priekšnieks.

Etrusks nodrebēja un soli atkāpās.

—   Kā, vai tad Dienvidu valdnieka vārdi bijuši meli? Vai tad mēs neesam brīvi?! — iekliedzās Kavi.

—   Nē, lielais valdnieks nav melojis tev, tu nicināmais — jūs esat brīvi! — un medību priekšnieks pasniedza etruskam mazu papirusa vīstoklīti. — Lūk, viņa rīkojums.

Kavi uzmanīgi paņēma dārgo lapiņu, kas vergus pārvērta brīvos cilvēkos.

—  Ja jau tā, tad kāpēc … — viņš ierunājās.

—   Ciet klusu, — augstprātīgi viņu pārtrauca priekšnieks,

—  un klausies. Jūs esat brīvi šeit, — medību priekšnieks akcentēja pēdējo vārdu, — un varat iet, kur vien gribat — turp vai turp, — priekšnieka roka norādīja uz rietumiem, uz dienvidiem un uz austrumiem, — bet nekāda gadījumā ne uz Kemtu un tai pakļauto Nubas zemi. Ja neklausīsiet, atkal kļūsiet vergi. Es domāju, viņš strupi nobeidza, — ka, padomājuši brīvībā, jus visi atgrie- zīsieties pie mūsu kunga kājām, lai pildītu jums paša likteņa uzlikto pienākumu — kalpot izredzētai Kemtas tautai.

Kavi spēra pāris soļu uz priekšu, viņa acis iekvēlojās. Viņš pastiepa roku pret vienu no kareivjiem, kas apmulsis skatījās medību priekšniekā, un ar drošu kustību izrāva no tā jostas īsu šķēpu. Etrusks pacēla ieroča spīdošo asmeni uz augšu, noskūpstīja to un ātri sāka runāt savā nevienam nesaprotamajā valodā:

—   Zvēru pie visaugstākā zibens dieva, pie nāves dieva, kura vārdu es nesu, ka par spīti nolādētās tautas ļaundarībai es atgriezīšos dzīvs dzimtenē. Zvēru, ka kopš šīs stundas es nelikšos mierā, pirms ar spēcīgu kaujinieku grupu neieradīšos Kemtas krastos un atliku likām neatmaksāšu par visu.

Kavi ar rokas mājienu norādīja pāri laukumam, kur gulēja izsvaidīti līķi, un ar spēku nosvieda sev pie kājām šķēpu. Tā asmens dziļi iedūrās zemē. Etrusks strauji pagriezās un gāja pie biedriem, bet tad pēkšņi atgriezās atpakaļ.

—   Es nekā vairāk no tevis neprasu, — atkal viņš griezās pie medību priekšnieka, kas attālinājās ar pēdējo kareivju grupu,

—   vienīgi liec, lai atstāj mums dažus pīķus, dunčus un lokus. Mums jāapsargā savi ievainotie.

Medību priekšnieks klusēdams pamāja ar galvu un pazuda aiz krūmiem, dodamies uz upi pa plašo stigu, ko zālē bija atstājusi aizvestā platforma ar degunradzi.

Kavi atstāstīja biedriem savu sarunu. Naida saucieni, apvaldīti lāsti un bezspēcīgi draudi jaucās ar klusiem, žēlabainiem mirēju vaidiem.

—  Par to, ko mums iesākt, padomāsim vēlāk! — iesaucās Kavi.

—  Tagad jāizšķir, ko darīt ar ievainotajiem. Līdz upei tālu, mēs esam noguruši un neaiznesīsim līdz turienei biedrus. Mazliet atpūtīsimies, un lai piecdesmit cilvēku iet uz upi, bet divdesmit paliek sardzē — visapkārt daudz plēsīgu zvēru. — Kavi norādīja uz zālē netālu redzamām izliektajām, plankumainajām hiēnu mugurām, kuras, saodušas izlieto asiņu smaku, atskrējušas šurp. Milzīgi putni kailiem kakliem riņķoja virs laukuma, nolaidās un atkal cēlās gaisā.

Saules sakarsētā, sausā zeme kvēloja, tikko manāmi trīsēja zem kokiem ņirbošie saules plankumi, svelmainajā klusumā skumji skanēja meža baložu kliedzieni. Kaujas .azarts cilvēkos bija rimis, sāpēja dabūtie belzieni, dega un sūrstēja nobrāztā āda.

Remda nāve ļoti sāpināja Kavi — jauneklis bija vienīgais pavediens, kas saistīja etrusku ar tālo dzimteni. Tagad šis tievais pavediens bija notrūcis.

Kidogo, aizmirsis savus ievainojumus, sēdēja pie Pandiona. Jaunais helenis acīm redzot bija dabūjis vēl kādus iekšējus satricinājumus un visu laiku gulēja bezsamaņā. Pār apkaltušajām lūpām tikko dzirdami lauzās svilpjoši elpas vilcieni. Nēģeris vairāk reižu palūkojās uz ēnā klusu gulošajiem biedriem un beidzot pielēca kājās, aicinot iet uz upi pēc ūdens ievainotajiem.

Vaidēdami un pūzdami cilvēki sāka celties augšā. Tūlīt radās neciešamas slāpes, dedzinot un kaltējot kaklu. Ja tik ļoti gribējās dzert tiem, kas bija palikuši veseli, tad ko gan pārcieta ievainotie, kas bija zaudējuši visu spēku! Bet līdz upei taisnā līnijā bija ašā solī jāiet ne mazāk kā divas stundas.

Pēkšņi aiz krūmiem bija dzirdamas balsis — apmēram piecdesmit cilvēku liela kareivju grupa ar ūdens traukiem un ēdamo iznāca laukumā. Grupas sastāvā nebija eģiptiešu — atnākuši bija vienīgi nubieši un nēģeri ar diviem pavadoņiem priekšgalā\

Atnākušie kareivji tūlīt apklusa, līdzko ieraudzīja kaujas lauku.

Viņi devās pie koka, zem kura stāvēja Kavi, un, ne vārda ne- teikuši, nolika pie viņa kājām māla un koka traukus, ap desmit pīķu, sešus lokus ar bultu pilnām inakstīm, četrus smagus dunčus un četrus mazus no begemota ādas pagatavotus un vara plāksnēm apšūtus vairogus. Cilvēki izslāpuši metās pie ūdens krūkām. Kidogo paķēra dunci un, nikni izvalbījis acis, paziņoja, ka nogalinās katru, kas ķersies pie ūdens. Ūdeni no diviem traukiem steidzoši sāka liet ievainoto izkaltušajās, atvērtajās mutēs, pēc tam padzērās pārējie. Tā arī, neteikuši ne vārda, kareivji aizgāja.

Starp vergiem atradās divi, kas prata dziedēt rētas, un viņi kopā ar Kavi sāka pārsiet biedru brūces. Pandiona sadragātos kaulus ielika cietas mizas lubiņās, aptina ar drānas strēmelēm no viņa paša saplēstā gurnu apsega. Tad arī Kidogo ieraudzīja mirdzošo, zilgani zaļo akmeni, kas bija rūpīgi iesiets drānā. Nēģeris uzmanīgi to noglabāja, domādams, ka tas ir biedra burvju amulets.

Vel diviem biedriem vajadzēja uzlikt lubiņas: vienam libietim ar pārlauztu roku un kalsnējam, muskuļotam nēģerim, kas nevarīgi gulēja, tam bija zemāk par ceļgalu pārlauzta kāja. Pārējo stāvoklis acīm redzot bija bezcerīgs — nezvēra briesmīgais rags bija tos pārāk dziļi sadūris un ievainojis iekšējos orgānus. Daži bija pilnīgi sadragāti zem degunradža milzīgā svara un tā bluķ- veidīgo kāju sabradāti.

Nepaguva Kavi visiem ievainotajiem biedriem sniegt palīdzību, kad dzeltenajā zālē parādījās tumšs cilvēka siluets, kas steidzas uz kaujas vietu. Tas bija kāds no vietējiem iedzīvotājiem; viņš bija atvedis kareivjus ar ūdeni un tagad atkal atgriezās.

Aizelsies no ātras nākšanas, nubietis piegāja pie Kavi un izstiepa tam pretim abas rokas ar delnām uz augšu. Etrusks saprata šo draudzības žestu un tāpat viņam atbildēja. Tad pavadonis notupās koka ēnā, atbalstīdamies uz sava garā pīķa, un ātri sāka runāt, norādot uz upi un uz dienvidiem. Radās mazs apmulsums: nubietis zināja ne vairāk par desmit vārdiem Kemtas valodā, bet Kavi nemaz nesaprata nubieti, taču starp vergiem atradās tulki.

Izrādījās, ka pavadonis atpalicis no kareivjiem un steigšus atgriezies, lai palīdzētu vergiem atrast ceļu. Nubietis apgalvoja, ka atbrīvotie vergi ir padzīti no apgabala, kas pakļauts Kemtai, un tāpēc viņiem bīstami atgriezties pie upes — viņi atkal var nonākt verdzībā. Pavadonis ieteica Kavi iet uz rietumiem, kur tie ātri sasniegšot lielu, sausu ieleju. Pa to jādodas uz dienvidiem, tur četru dienu pārgājienā viņi sastaps miermīlīgus klejotājus lopkopjus.

— Tu viņiem atdosi, lūk, šo, — nubietis izvilka no auduma gabala, kas viņam bija pārmests pār plecu, kaut kādu zīmi, kas bija sastādīta no īpatnēji sapītiem un izlocītiem sarkaniem zariņiem, — tad viņi jūs labi uzņems, un iedos ēzeļus ievainoto pārvešanai. Vēl tālāk uz dienvidiem būs bagātas un miermīlīgas tautas zeme, kura neieredz Kemtu. Tur ievainotie varēs atveseļoties. Jo tālāk uz dienvidiem, jo vairāk būs ūdens, jo biežāk līs lieti. Sausajā gultnē, pa kuru sākumā ies jūsu ceļš, jūs vienmēr atradīsiet ūdeni, ja izraksiet bedri divu elkoņu dziļumā.

Nubietis piecēlās, steigdamies iet projām, un Kavi gribēja pateikties viņam, kad pēkšņi pie pavadoņa pieskrēja kāds vergs — aziats ar garu savēlušos un netīru bārdu un pinkainiem matiem.

—   Kāpēc tu ieteic iet uz rietumiem un dienvidiem? Mūsu māja ir tur, — aziats norādīja uz austrumiem, uz upes pusi.

Nubietis cieši paskatījās runātājā un lēni atbildēja, uzsvērdams katru vārdu:

—  Ja tu pārcelsies pāri upei, uz austrumiem būs akmeņains tuksnesis bez ūdens. Ja tu pāriesi tam un pārtiksi pāri augstajiem kalniem, tu nonāksi jūras krastmalā, kur valda Kemta. Ja tu pārbrauksi jūru, tad tur, stāsta, esot vēl šausmīgāki tuksneši. Bet kalnos un gar Aromātā upi dzīvo ciltis, kas apgādā Kemtai vergus apmaiņai pret ieročiem. Domā pats!

—   Bet vai uz ziemeļiem nav ceļu? — pieglaimīgi ievaicājās kāds libietis.

—   Uz ziemeļiem divu dienu pārgājienā no šejienes sākas neaptverams tuksnesis: sākumā sausi akmeņi un māls, tad smiltis. Kur tad tu tur iesi un kāpēc? Varbūt, ka tur ir kādi ceļi un avoti, bet tos es nezinu. Es runāju par visvieglāko ceļu un ko es labi zinu… — Un, ar žestu parādījis, ka saruna beigusies, pavadonis iznāca no koka apakšas.

Kavi viņu pavadīja, apkampa tā plecus un sāka viņam pateikties, jaukdams eģiptiešu un etrusku vārdus. Tad pieaicināja tulku.

—  Man nekā nav, ko tev dot, man pašam nekā nav, izņemot … — etrusks pieskārās savazātajam gurnu apsegam, — bet sirdī es tevi saglabāšu.

—   Es jau arī nedaru to atlīdzības dēļ, bet paklausīdams sirdij, — smaidīdams atbildēja nubietis. — Kurš gan no mums, kas paši izjutuši Kemtas slogu, atteiksies palīdzēt jums, drošsirdīgajiem, kas brīvību pirkuši tik briesmīgi dārgi?! Pielūko, paklausi manam padomam un saglabā zīmi, ko tev iedevu … Vel ko teikšu: ūdens avots atrodas no jums pa labi, divtūkstoš elkoņu attālu, lūk, tur, kur peldējās degunradži, bet vislabāk šodien pat pirms nakts iestāšanās aiziet no šejienes. Paliec sveiks, drosmīgais svešzemniek, sveiciens taviem varonīgajiem biedriem. Es steidzos.

Pavadonis nozuda, bet Kavi, domās iegrimis, skatījās tam nopakaļ.

Nē, šodien viņi nevarēs no šejienes aiziet un atstāt mirstošos biedrus hiēnām saplosīšanai. Ja ūdens tuvu, tad vēl jo vairāk jāpaliek uz vietas.

Kavi atgriezās pie biedriem, kas apsprieda, ko tālāk darīt. Dzesējuši slāpes un mazliet ieēduši, cilvēki sāka prātīgāk spriest un uzmanīgi apsvēra turpmāko rīcību.

Visiem bija skaidrs, ka uz ziemeļiem iet nav iespējams — ātrāk jāattālinās no upes, bet jautājumā par to, vai iet uz dienvidiem vai austrumiem, domas dalījās.

Aziati, kuru starp dzīvi palikušajiem vergiem bija gandrīz puse, negribēja doties dziļi melnādaino zemē un aizstāvēja ceļu uz austrumiem. Pēc nubiešu apgalvojuma, trijās nedēļās varēja noiet līdz šauras jūras krastiem, kas atdala Nubiju no Āzijas, un šīs zemes iedzīvotāji bija ar mieru no jauna uzsākt ceļu caur tuksnesi, lai ātrāk atgrieztos mājās.

Kavi bija nokļuvis verdzībā kara gājiena laikā. Dzimtajā vietā viņam bija ģimene, un viņš svārstījās: tik vilinoša viņam likās iespēja ātri atgriezties mājās. Visvienkāršāk būtu bijis atgriezties caur Kemtu, ar laivu nobraucot pa upi uz leju līdz jūrai. Tomēr pieredzes bagātais, daudz klaiņājušais karavīrs saprata, ka saujiņu cilvēku, kas atrodas naidīgā zemē, it sevišķi tuksnešos, kur visas akas ir uzskaitītas, varēs izglābt tikai brīnums. Bet» brīnumi etruska mūžā vēl nebija gadījušies, un viņš ne visai tiem ticēja.

Iejaucās Kidogo, kas bija atstājis savu draugu, lai piedalītos padomē.

Pirmo reizi nēģeris pastāstīja par sevi. Izrādījās, ka Kidogo bija podnieka dēls un cēlies no bagātas un lielas tautas, kas dzīvo jūras piekrastē melnādaino zernes rietumu malā. Tur dziļi kontinentā iesniedzas milzīgs jūras līcis, saukts Dienvidu Rags[74]. kidogo nezināja ceļu no šejienes līdz dzimtajai vietai, jo nokļuvis gūstā lielā tuksneša malā, kad bijis ceļā uz Kemtu, karsti vēlēdamies redzēt šīs tautas mākslas brīnumus. Taču nēģeris domāja, ka viņa zemei jāatrodas netālu uz dienvidrietumiem no medību vietas. Kidogo apgalvoja, ka pratīs uzzināt pareizo ceļu no tās cilts, pie kuras viņus sūtīja pavadonis — nubietis. Kidogo apsolīja visiem biedriem viesmīlību, ja vien viņi nokļūs līdz tam apgabalam, kur dzīvo viņa tauta, bet etruskam paziņoja, ka pēc bērnībā dzirdētiem nostāstiem viņa zemē bieži ieradušies no ziemeļu jūras kuģi ar cilvēkiem, kas līdzīgi tam un Pandionam. Visu apsvēris,

Kavi ieteica biedriem paklausīt pavadoni un iet uz dienvidiem. Pēc Kidogo runas nezināmā melnādaino zeme viņam vairs nelikās naidīga. Jūra, brīva un ienīstajai Kemtai nepakļauta, deva izredzes nokļūt dzimtenē. Etrusks vairāk paļāvās uz jūru nekā uz tuksnesi.

Aziati protestēja, nepiekrita, libieši atbalstīja etrusku, bet par nēģeriem nebija ko runāt: visi tie bija ar mieru iet uz dienvidiem un rietumiem — tur bija viņu ceļš uz dzimtajām vietām.

Aziati apgalvoja, ka nebūt vēl neesot zināms, kā pret viņiem izturēsies klejotāju ciltis un sevišķi tā lielā un bagātā tauta, par kuru runāja pavadonis — nubietis, ka zīme, ko tas etruskam iedevis, varot izrādīties par slazdiem un viņi atkal visi nonākšot gūstā.

Tad nēģeris, kas gulēja ar salauztu kāju, ar kliedzieniem un žestiem pievērsa sev uzmanību. Steidzīgi rīdams vārdus un sprauslādams siekalas uz visam pusēm, viņš kaut ko runāja, cenšoties pasmaidīt un bieži sitot sev pie krūtīm. No visas vētrainās runas, kurā bija veseli plūdi nepazīstamu vardu, Kavi saprata, ka nēģeris cēlies no tās tautas, līdz kurai pavadonis ieteicis nokļūt ar klejotāju palīdzību, un ka viņš zvēr par savu ciltsbrāļu miermīlību. Tad etrusks galīgi izšķīrās un nostājās nēģeru un libiešu pusē pret aziatiem, kuri turpināja aizstāvēt savu plānu. Bet saule jau tuvojās rietam, vajadzēja padomāt par ūdeni un nakstguļu. Etrusks lika priekšā visiem nogaidīt rītu. Lai arī cik stipri visiem gribējās aiziet no šausmīgās, līķiem pārklātās vietas, tomēr vajadzēja palikt tepat klajuma, lai pārvietojot velti nemocītu mirstošos. Desmit cilvēku devās uz nubiešu norādīto avotu un atnesa pilnas krūkas mazliet duļķaina ūdens ar māla1 piegaršu. Paklausot nēģeriem, starp kokiem uzcēla valni no dzeloņainiem zariem, lai aizsargātos pret hiēnu uzbrukumiem. Tajā pusē, kur bija laukums, uzliesmoja trīs ugunskuri. Trīs cilvēki palika dežurēt pie ievainotajiem, desmit ar pīķiem nosēdās pie ugunskuriem. Nakts šajā apvidū uznāca ātri. Rietumu pamalē mākoņi vēl bija gaiši, bet no ziemeļiem un austrumiem jau vēlās tumsas melnie vāli, nogremdējot koku galotnes un iededzot virs tām neskaitāmu zvaigžņu uguntiņas. Drīz vien Kavi, kam nebija pazīstamas dienvidu zemes, saprata, kāpēc pavadonis ieteica viņiem iespējami ātrāk aiziet no šejienes. Sakalu kaucieni korī izskanēja līdz debesīm, hiēnu histēriskie smiekli skanēja visapkārt. Šķita, it kā simtiem zvēru saskrējuši no visām malām, lai aprītu ne vien līķus, bet arī dzīvus palikušos. No klajuma puses bija dzirdama kņada, rēkšana, kaulu krakšķēšana un žokļu šņakstoņa. Saulē ietrūdējušo līķu iesal- denā smaka ātri izplatījās visgarām.

Cilvēki kliedza, svieda zemes pikas un akmeņus, paskrējās uz priekšu ar liesmojošām pagalēm, bet viss velti — plēsoņu saradās arvien vairāk.

Pēkšņi aiz dzeloņainā nožogojuma bija dzirdama dobja krākšana, perkonim līdzīgi rēcieni it kā izplūda pār zemi, to satricinot. Zvēri, kas laukumā savstarpēji plēsās, piepeši apklusa, cilvēki pamodušies pietrūkās kājās, negaidītajā klusumā skaļāk bija dzirdami ievainoto vaidi. Rēkoņa tuvojās — neticami spēcīga, dobja skaņa šķita nākam kā no milzīgas taures. Neskaidrs milzīgas galvas siluets pazibēja pie malējā koka — pārbiedētajiem cilve- kiem tuvojās milzīgs, krēpjains lauva, bet viņam nopakaļ nedzirdami slīdēja vijīgā un slaidā lauvas mātīte. Pīķi pagriezās pret zvēriem, vara uzgaļi vāji spīdēja ugunskuru ne visai spilgtajā gaismā. Cilvēki kliegdami svieda degošas pagales uz lauvām, riskējot aizdedzināt zāli. Apstulbušie plēsoņas apstājās, tad atkāpās klajumā; Ilgi cilvēki stāvēja ar izstieptiem pīķiem, sāpīgi sažņaudzot rokās pīķu kātus, bet uzbrukums nenotika.

Cilvēki vēl nebija paspējuši iesnausties, kad atkal pērkonīgs lauvu rēciens satricināja gaisu, tam sekoja otrs, tad trešais. Trīs lauvas un lauvu mātīte ložņāja apkārt. Cilvēki saprata, kāda nepiedodama bezrūpība bijusi, tik nevērīgi ceļot zemu nožogojumu. Četri cilvēki ar pīķiem nostājās kaujas gatavībā, lai atvairītu iespējamo uzbrukumu no mugurpuses, seši ar pīķiem palika ugunskuru priekšā. Neviens negulēja. Apbruņojušies ar ko vien varēdami, cilvēki vērīgi lūkojās tumsā. Jauna rēkoņa satricināja gaisu,, un pie malējā ugunskura parādījās milzīgs lauva ar gaišām krēpēm. Plandošās liesmas gaismā plēsoņa izskatījās ļoti liels, viņa uz cilvēkiem vērstās acis zaļgani spīdēja. Par nelaimi tuvumā stāvēja kāds medībās nepiedzīvojis ziemeļu aziats ar loku. Lauvas rēciena pārbiedēts, viņš raidīja labi tēmētu bultu tieši plēsoņas purnā. Rēciens aprāvās, lauva iestenējās, tad iegardzās un apklusa.

— Sargies! — izmisumā iekliedzas kāds nubietis.

Lauvas ķermenis izliecās gaisā, plēsoņa ar vienu lēcienu pārlēca pāri ugunskuru līnijai un pēkšņi atradās cilvēku vidū. Degunradža uzvarētājus nebija viegli apmulsināt: pīķi apturēja lauvu, dziļi iecirzdamies tarn, sānos un krūtīs, četras bultas ieurbās vijīgajā ķermenī. Divi pīķi krakšķēdami salūza no smagās ķetnas sitiena, un tajā pašā mirklī trīs milži — nēģeri, aizsegdamies ar vairogiem, iegrūda plēsoņas krūtīs garus dunčus . ..

Lauva gari un žēli ierēcās, cilvēki, noplūduši asinīm, atlēca nost, un pēkšņi iestājās klusums.

Skaļi uzvaras kliedzieni pāršalca pāri stepei. Nogalinātā lauvas ķermeni aizvilka ugunskuru priekšā, un biedri pārsēja divus jaunievainotos, kas vēl drebēja kaujas drudzī.

Līdz rīta gaismai apkārt klaiņoja plēsoņas, laiku pa laikam ar rēcieniem satricinādami gaisu. Neviens lauva neuzdrošinājās atkārtot uzbrukumu.

Ar jauno dienu, kas ausa žilbinošā mirdzumā, nomira pieci smagi ievainotie. Vēl septiņi cilvēki bija miruši naktī — lauvu saceltajā uztraukumā neviens nebija pamanījis, kad tas noticis. Achmi vēl elpoja, laiku pa laikam kustinādams bālās lūpas.

Pandions gulēja atvērtām acīm, viņa krūtis cilājās mierīgi un ritmiski. Pār viņu noliecies, Kidogo ar šausmām saprata, ka draugs viņu neredz. Taču atnesto ūdeni Pandions tūliņ izdzēra un lēni aizvēra plakstus.

Pēc brokastīm, ko ieturēja no vakarējām ēdiena paliekām, Kavi lika priekšā uzsākt pārgājienu. Aziati, jau naktī vienojušies, sadumpojās. Viņi kliedza, ka šajā zemē, kur mīt tik daudz briesmīgu zvēru, viņi nenovēršami aizies bojā, ka jāglābjas no šīs liktenīgās stepes, ka tuksnesis ir pierastāks un drošāks. Lai kā arī necentās Kavi un melnādainie viņus pierunāt, aziati palika pie sava.

— Labi, lai notiek tā, — izšķīries teica etrusks. — Es ar Kidogo eju uz dienvidiem. Kas ar mums — panāciet šurp, kas uz austrumiem — nostājieties pa kreisi.

Tūlīt ap etrusku pulcējās melnādaino un bronzādaino pūlis — nēģeri, nubieši un libieši. Kavi aicinājumam pievienojās trīsdesmit septiņi cilvēki, neskaitot Pandionu un nēģeri ar pārlauzto kāju, kurš, atspiedies uz elkoņa, sasprindzināti vēroja notiekošo.

Trīsdesmit divi cilvēki nošķīrās pa kreisi un stāvēja, stūrgalvīgi nodūruši galvas.

Ieročus un ūdenstraukus sadalīja uz pusēm starp abām grupām, lai aziati savu iespējamo neveiksmi nesaistītu ar to, ka biedri viņiem nodarījuši pārestību.

Viņu garbārdainais vadonis, līdzko dalīšana bija pabeigta, veda savus cilvēkus uz austrumiem, uz upi, it kā baidīdamies, ka pieķeršanās biedriem vājinās viņu apņemšanos. Palikušie ilgi skatījās pakaļ drosmīgajiem draugiem, kas atšķīrās no viņiem uz paša brīvības sliekšņa, tad ar skumjām nopūtām atgriezās pie sava darba.

Etrusks un Kidogo, apskatījuši Pandionu un ievainoto nēģeri,

pārnesa viņus zem eita koka. Kad mēģināja pacelt Achmi, no libieša krūtīm izlauzās vaids, un dzīvība pameta drošsirdīgo brīvības cīnītāju.

Kavi ieteica libiešiem uzcelt mirušo kokā un piesiet ar virvēm. Tas tūliņ tika izpildīts, lai gan cilvēki zināja, ka līķi saplosīs plēsīgie putni, bet tas likās mazāk pretīgi nekā atdot to smirdošām hiēnām.

Klusu ciezdami, iepriekš nekā nenorunājuši, Kavi un Kidogo nocirta dažus zarus.

—   Ko tu dari? — vaicāja etruskam kāds gara auguma nēģeris.

—   Taisu nestāvās. Mēs ar Kidogo viņu nesīsim, — Kavi norādīja uz Pandionu, — bet jūs nesīsiet to, — etrusks pamāja uz nēģeri ar pārlauzto kāju. — Libietis ies bez mūsu palīdzības ar kaklā uzkārtu roku …

—   Mēs visi nesīsim to, kas pirmais uzlēca degunradzim, — atbildēja nēģeris, pavērsies pret biedriem. — Drošsirdis mūs visus ir izglābis. Vai tad mēs to drīkstam aizmirst? Pagaidi, mēs labāk protam taisīt nestāvās.

Četri nēģeri veikli ķērās pie darba. Drīz tās bija gatavas — garas nūjas ar virvju pinumiem, — kaujas vietā to bija palicis daudz. Starp nūjām nēģeri ierīkoja dubultus šķērsspraišļus, kuru vidū nostiprināja apaļus spilvenus no cietas mizas, aptītus ar lauvas ēdu. Nēģeris ar pārlauzto kāju sekoja darbam, līksmi smaidīdams. Viņa tumšās acis ar uzticību skatījās biedru sejās.

Ievainotos nolika uz nestāvām. Viss bija kārtībā. Melnādainie pa pārim nostājās pie nestāvām, reizē pacēla tās augšā un rūpīgi pielāgoja virs galvas spilvenus. Tad nesēji vienmērīgā un vieglā solī devās uz priekšu.

Tā, nenācis pie samaņas, Pandions tika nests līdzi nezinā-, majā ceļā. Divi ar šķēpiem un loku bruņoti nubieši un nēģeris, uzņēmušies ceļa vadoņu pienākumus, gāja pa priekšu, pārējie trīsdesmit cilvēki izkārtojās zosu gājienā aiz nestāvām. Pašās virknes beigās vēl trīs cilvēki nesa divus šķēpus un loku. Ceļinieki devās gar laukuma malu uz rietumiem, oenzdamies neskatīties uz biedru mirstīgajām atliekām, un aiznesot sev līdzi sirds dziļumos gruzdošu vainas apziņu, ka nebija spējuši nosargāt kritušo ķermeņus no plēsīgiem zvēriem.

Pēc pusdienas atpūtas grupa drīz sasniedza plašu, izžuvušu gultni, kas dzeltenā stepē jau iztālēm izcēlās ar divām krūmāju rindām tās abos krastos.

Pa gultni viņi pagriezās tieši uz dienvidiem un bez apstāšanās gaja līdz saules rietam. Šajā dienā nevajadzēja rakt bedri ūdenim — neliels avotiņš urdza, gultnes virspusē no plaisas starp divām irdena akmens graudainajām plāksnēm, bet cilvēkiem diezgan daudz vajadzēja nopūlēties, lai ierīkotu vietu naktsguļai, nožogojot to ar dzeloņainiem zariem. Nakti visi mierīgi gulēja, nebaidīdamies attālo lauvu rēcienu un tumsā ložņājošo hiēnu.

Otrā un trešā ceļojuma diena pagāja mierīgi. Tikai vienreiz viņi iztālēm redzēja, ka caur . zāli aizvirzījās degunradža tumšais siluets ar nokārtu galvu. Cilvēki apmulsuši apstājās — viss pārdzīvotais draudīgs un neaizmirstams atkal atausa viņu atmiņā. Ceļinieki nogūlās zālē. Degunradzis pacēla galvu; atkal tāpat kā tanī drausmīgajā stundā cilvēki ieraudzīja izliektās, tālu vienu no otras stāvošās ausis un raga galu, kas rēgojās starp tām. Biezās ādas krokas nokarājās gar dzīvnieka pleciem un viļņveidīgi stiepās līdz plati novietotām priekšējām kājām, kas bija iegrimušas zālē. Brīdi nekustīgi pastāvējis, masivais nezvērs pagriezās un aizgāja iepriekšejā virzienā.

Nelielos pulciņos pa ceļam bieži gadījās mazas, dzelteni pelēkas antilopes; ceļinieki tās ar bultām nošāva un izmantoja pārtikai.

Ceturtajā dienā sausā gultne izpletās plašumā un izzuda, dzelteno, mālaino augsni nomainīja savāda, spilgti sarkana zeme[75]kas plānā kārtiņā pārklāja sasmalcinātu granitu.

Apaļīgie granita pakalni kā tumši plankumi rēgojās vienmuļajā sarkanīgajā līdzenumā. Zāle izzuda, tās vietā no zemes spraucās cietas lapas, kas izskatījās kā irdenajā augsnē taisni iesprausti asu un šauru šķēpu saišķi[76]. ceļa vadoņi piesardzīgi gāja apkārt šiem dīvaino augu puduriem ar asajām, bārdas nazim līdzīgām malām.

Sarkana ieleja izpletās viņu priekšā, putekļu mākogi virpuļoja stāvus gaisā un izkliedēja saules staru mirdzumu. Karstums gurdināja ceļiniekus, bet cilvēki turpināja iet, baiļodamies, ka šis bezūdens līdzenums var izrādīties ļoti plašs. Gultne ar apakšzemes ūdens straumi palika aiz muguras. Kas zina, kad atkal izdosies atrast ūdeni, kas tik nepieciešams cilvēkiem šajā karstajā zemē!

No kāda granita pakalna pēkšņi bija redzams, ka tālumā stiepjas zeltīta svītra, — acīm redzot tur izbeidzās sarkanā un atkal sākās zālainā stepe. Tiešām, ēnas kopš pusdienas bija tikai uz pusi kļuvušas garākas, bet ceļinieki jau soļoja pa švīkstošu zāli, kas bija īsāka nekā iepriekš, toties biezāka. Iesāņus bija redzams plašs, zaļš mākonis, kas šķita lidināmies gaisā virs paša zilgani tumšās ēnas, — varenais koks aicināja viesus savā pavēnī. Ceļinieki pagriezās uz tā pusi. Nogurušie cilvēki paātrināja soļus, un drīz vien nestāvās ar ievainotajiem tika novietotas enā pie stumbra, ko dziļas, gareniskas rievas sadalīja atsevišķās, noapaļotās šķautnēs.

Vairāki nēģeri izveidoja dzīvas kāpnes un uzrāpās varenajos zaros. Priecīgi saucieni atskanēja no augšas — melnādainie nebija vīlušies savās cerībās: resnā stumbra tukšais, ne mazāk kā piecpadsmit elkoņu platais dobums bija pilns ar nesenējā lietus ūdeni. Traukus piepildīja ar vēso, tumšo ūdeni. Nēģeri nometa zemē vairākus garus milzīgā koka augļus, kas bija cilvēka galvas lielumā, abos galos konveidīgi. Katrs auglis zem plānās un cietās čaulas saturēja dzeltenīgu, miltainu, skābeni saldu masu, kas brīnišķīgi atveldzēja ceļinieku sakarsušās un izkaltušās mutes. Kidogo sadauzīja divus augļus, izņēma no tiem milzīgi daudz sīku kauliņu, pēc tam mīkstumu atšķaidīja ar nedaudz ūdens un sāka barot Pandionu.

Nēģerim par prieku jaunais helenis ēda ļoti labprāt un šodien pirmo reizi pacēla galvu, cenzdamies paskatīties apkārt (uz nestāvām pārgājiena laikā Pandiona seju parasti pārklāja ar lielām lapām, ko noplūca avotu tuvumā), Pandiona rokas ar grūtībām pastiepās pret Kidogo, nespēcīgie pirksti mēģināja paspiest nēģera roku. Heleņa plaši atvērtajās acīs vīdēja kaut kas neskaidrs un nožēlojams.

Kidogo satraukti vaicāja draugam, kā viņš jūtas, bet atbildi nedabūja. Ievainotā acis atkal aizvērās, it kā īslaicīgais, vārgais dzīvības uzliesmojums viņu bezgala būtu nogurdinājis. Kidogo atstāja draugu mierā un steidzās pastāstīt etruskam priecīgo vēsti. Kavi, kas kopš drausmīgās kaujas dienas bija kļuvis vēl drūmāks, piegāja pie nestāvām un ilgi sēdēja, lūkodamies biedra sejā. Uzlicis rokas uz Pandiona krūtīm, etrusks centās noteikt jaunekļa sirdspukstu spēku.

Tobrīd atskanēja nubieša balss, kurš bija uzrāpies koka galotnē, lai izlūkotu ceļu. Viņš kliedza, ka tālu priekšā, gandrīz pie paša horizonta, ir redzami dzeloņaini koku iežogojumi, kādus taisa lopkopji-klejotāji, lai aizsargātu savus ganāmpulkus pret plēsīgiem zvēriem.

Tika nolemts pārnakšņot zem koka un līdz ar rīta ausmu doties ceļā, lai iespejami ātrāk nokļūtu līdz klejotāju apmetnei. Saulei rietot, biezi mākoņi aizsedza debesi, bezzvaigžņu nakts bija neparasti klusa un tumša, samtaini melnā tumsa nedeva iespēju saskatīt pat tuvu pie acīm paceltu roku.

Drīz vien čūskveidīgi zibeņi ugunīgos lokos ieslēdza debesis, tālumā nepārtraukti dārdēja pērkoņa grāvieni. Zibens uzliesmojumi atkārtojās arvien biežāk, debesīs zibsnīja simtiem žilbinošu uguņu, kas izskatījās pēc milzīgiem, sausiem žagariem. Pērkons dārdēja visapkārt, zilgana uguns apžilbināja ļaudis, kas centās atstāt savu patvērumu. Tālumā bija dzirdams troksnis, kas strauji pieauga un pārvērtās rūkoņā. Tur tuvojās šausmīgas lietus gāzes. Koks sāka grīļoties — no debesīm gāzās vesela jūra. Vēsa lietus šaltis ar šausmīgu troksni sašķīda pret zemi, ap koku pēkšņi izveidojās dziļa ūdens kārta, kas pārklāja virs zemes izcēlušās resnās saknes. Tumsai ātri mijoties ar milzīgi spilgtu gaismu, likās, ka visa stepe nenovēršami pārplūdīs — tik milzīga bija lietus masa, kas gāzās visapkārt. Taču drīz zibeņošana izbeidzās, lietus norima, un zvaigžņotā debess izpletās pār stepi, kas nu bija pietiekami sadzerusies ūdeni; viegls vējiņš atpūta neredzamu zāļu un puķu smaržu. Libieši un etrusks, redzēdami šādu negaisu, sastinga, — tas viņiem likās kā šausmīga katastrofa, bet nēģeri, jautri smiedamies, paziņoja, ka tā ir parasta lietus gāze, pie tam vēl ne visai spēcīga. Kavi tikai pagrozīja galvu, nodomājot, ja tāds lietus šeit tiek uzskatīts par parastu, tad melnādaino zemē viņiem droši vien vajadzēs sastapties ar gluži neiedomājamiem piedzīvojumiem. Šis pareģojums etrusku nepievīla.

*

Nākošajā dienā pēkšņi bija dzirdama suņu riešana. No izgarojumu dūmakas, kas aizklāja tāli, iznira gari nožogojumi, aiz kuriem slēpās klejotāju zemās teltis.

Ar ādas skotelēm apjozušies cilvēki pūlī ielenca ceļiniekus. Sejas ar lielajiem vaigu kauliem bija neizdibināmas, šaurās, tumšās acis nelaipni skatījās uz eģiptiešu apbruņojumu bijušo vergu rokās. Taču zīme, ko nubietis bija iedevis, pilnīgi grozīja klejotāju izturēšanos. No pūļa iznāca pieci melnām un baltām spalvām izrotāti cilvēki ar augstu sasukātiem matiem, ko saturēja no lapu kātiņiem pagatavots apaļš pītenītis.

Klejotāju valoda nubiešiem bija saprotama —- drīz atnācēji sēdēja ciešā klausītāju pūlītī, dzerot skābu pienu. Vergi nubieši pastāstīja savus piedzīvojumus. Viens otru pārtraukdami, viņi sajūsmā lēca kājās, pārsteigtu izsaucienu pavadīti. Spalvām izrotātie vadoņi sajūsmā ar plaukstām sita sev pa gurniem.

Klejotāji norīkoja sešus cilvēkus ar desmit ēzeļiem, lai atvieglotu svešzemniekiem tālāko ceļu. Līdzi sūtītajiem cilvēkiem vajadzēja ceļiniekus pavadīt līdz lielam ciematam, kur mita uz vietas dzīvojoša tauta; tas bija vēl septiņu dienu pārgājienā uz dienvidrietumiem, neizžūstošas upītes krastos.

Nestāvās pārtaisīja un nostiprināja uz četriem ēzeļiem, pārējie dzīvnieki nesa ūdeni, skābu pienu un cietu sieru stipros ādas maisos. Cilvēki, kuriem tagad nebija jānes nekādi smagumi, varēja veikt lielākus pārgājienus un dienā noiet ne mazāk kā simt divdesmit tūkstoš elkoņu.

Gāja diena pēc dienas. Svelmīgu, žilbinošu saules staru apspīdēta, viņu priekšā izpletās bezgalīgā stepe, kas brīžiem it ka pagura karstajā klusumā, brīžiem pa vējam vēla platus zāles viļņus. Bijušie vergi arvien dziļāk iegāja dienvidu mežonīgajos plašumos, kuros mita neskaitāmi dzīvnieku bari. Sakumā nepie- radusi acs nespēja orientēties garām joņojošā vai zālē pusapslēp- tajā ņudzoņā — varēja manīt vienīgi muguras, izslietus ragus, īsus un izliektus, garus un taisnus kā pīķi vai saliektus spirālē. Vēlāk ceļinieki iemācījās atšķirt dažādās sugas — oriksus ar garajiem ragiem, milzīgos, lēnīgos sarkanos briežu bukus, pinkainos gnu ar kroplīgiem, kuprainiem purniem, antilopes maza telēna lielumā — dīvainas, garām ausīm, tās zem kokiem dejoja uz pakaļkājām.90

Gara, dzeltena zāle ar cietu stublāju cilvēka augumā šalkoja visgarām kā neaptverams labības lauks. Visu saules zelta apmirdzēto platību izraibināja svaigi zālāju laukumiņi, kas bija sazēluši gar sauso gultņu un dīķu malām, kuri tagad bija ūdens pilni. Tālumā stepē rēgojās zilganu un violetu kalnu grēdu atradzes..

Vietumis koki auga biezāk, saauguši kā augstas salas, kas mel- noja pāri zālei, vietumis atkal izklīda uz dažādām pusēm talu cits no cita kā izbiedētu putnu bars. Lielāko tiesu tie: bija tadi paši čemuraini koki, kādi pārsteidza Kavi, kad tas pirmo reizi iepazinās ar zeltaino stepi — dzelkšņainie stumbri no saknes izpletās uz augšu kā plata piltuve, atgādinādami ar smaili lejup apgāztu konu. Vietumis kokiem bija resni un īsi stumbri, kas tāpat bija ļoti zaraini, un tad to biezie un tumšie vainagi izskatījās pēc

30 Velera antilope — lai noplūktu koku lapas, paceļas uz pakaļkājam.

plašiem, zaļiem kupoliem vai apgāztiem biķeriem. Palmas no tālienes varēja pazīt pēc tā, ka to zari pa pārim izliecās uz katru pusi un to galos bija spurainu, asmenim līdzīgu tumšu lapu pušķi.

Kavi ievēroja, ka nēģeri un nubieši, kas Kemtā vai uz lielās upes bija tik neveikli un neattapīgi, tagad ar katru dienu kļuva arvien stiprāki, uzņēmīgāki un pašapzinīgāki. Drūmais etrusks manīja, ka, lai gan viņa autoritate palika nesatricināta, taču viņš pats šajā svešajā zemē ar viņam nezināmiem dzīves likumiem zaudē pašpārliecību.

Libieši, kas tik labi sevi parādīja tuksnesī, šeit bija pilnīgi nevarīgi. Stepe, kurā mita tūkstošiem zvēru, viņus biedēja, zālē viņiem rēgojās daudz briesmu, neredzami draudi pavadīja katru soli.

Un tiešām, ceļš nebija viegls. Nācās sastapties ar zālājiem[77], kuru bumbuļi kaisīja miljoniem vissīkāko dzelonīšu, kas, ieduro- ties ādā, izsauca neciešamu niezi un strutošanu. Milzīgi daudz plēsīgu zvēru dienas karstajā laikā slēpās zem kokiem. Dažkārt ēnā, kas šķita kā melna ala starp spilgti apspīdētas zāles kušķiem, parādījās leoparda plankumainais, lunkanais stāvs.

Ar apbrīnojamu veiklību nēģeri pielavījās sarkanajām antilopēm, bijušajiem vergiem nekad netrūka sulīgās, garšīgās gaļas, un no sātīgās barības tie kļuva arvien spēcīgāki. Kad tālumā parādījās milzīgu vēršu[78] pelēki melno ķermeņu masa ar platiem, uz leju noliektiem ragiem, nēģeri deva trauksmes signālu, un visa grupa steigšus atkāpās uz tuvākajiem kokiem, glābdamās no šiem briesmīgajiem Āfrikas stepju iemītniekiem.

Pavadoņi acīm redzot nebija precizi noteikuši attālumu: ceļinieki gāja jau devīto dienu, bet vēl nemanīja nekādas pazīmes,' ka tuvumā būtu cilvēku mājokļi. Libieša roka bija sadzijusi, nēģeris ar pārlauzto kāju jau sēdēja uz nestāvām un vakaros atpūtas laikā jautri lēkāja ap ugunskuru, iepriecinādams savus biedrus ar savu izveseļošanos. Tikai Pandions vēl vienmēr gulēja nerunīgs un vienaldzīgs, lai gan tagad Kidogo un Kavi spieda viņu vēl vairāk ēst.

Bet visapkārt stepē no lietus arvien vairāk uzplauka dzīve.

Virs zāles spēcīgi sīca un dūca miljoni kukaiņu, koši putni pazibēja kā zilas, dzeltenas, smaragdzaļas un samtaini melnas

ēnas pelēko, žuburaino zaru labirintā. Svelmīgajā gaisā arvien hiežāk atskanēja mazo sigu skanīgie kliedzieni: «mak-har! mak-har!»

Etruskam Kavi bija izdevība redzēt Āfrikas milžus.

Nedzirdami un mierīgi, kā pelēki blāķi ziloņi aizvirzījās pa zāli, to milzīgās, platās ausis cilājās pret cilvēkiem, blakus lunkanajiem, tumšajiem snuķiem krasi izcēlās ilkņu mirdzošais baltums. Varenie , dzīvnieki etruskam ļoti patika —viņu prātīgā izturēšanās ļoti atšķīrās no antilopju tramīguma, degunradžu niknuma, plēsīgo zvēru saspringta vijīguma. Dažreiz cilvēkiem izdevās paslepšus noskatīties majestātiskos gigantus atpūta: bars, slēpdamies koku ēnā, stāvēja nekustīgi, cieši kopa saspiedies. Milzīgie, vecie ziloņu tēviņi zemu nolieca savas platpierainas, smagas galvas ar izliektiem ilkņiem, ziloņu mātītes, kurām pieres bija plakanākas, miegā galvas turēja augstāk. Reiz priekšgalā ejošie biedri uzdūrās vientuļam, vecam zilonim. Milzis gulēja, stāvēdams tieši karstajā saulē. Viņš acīm redzot bija aizmidzis ēnā, pec tam saule bija pārvietojusies, bet zilonis, iegrimis miegā, nejuta karstumu. Kavi ilgi nopriecājās par vareno milzi.

Zilonis stāvēja kā statuja, mazliet iepletis pakaļējās kājas. Noliektais snuķis bija saliekts ritenī, mazās acis aizvērtas, tievā aste taisni nokarājās gar slīpajiem gurniem. Resnie, izliektie ilkņi bija draudīgi izslējušies uz priekšu, to gali vērsti katrs uz savu pusi.

Tur, kur koki bija retāki, bieži varēja redzēt neparasta izskata dzīvniekus. Tiem bija garas kājas, strups ķermenis, priekškājas bija daudz garākas par pakaļējām, tāpēc mugura bija stāva un slīpa. No masivajiem pleciem un platajām krūtīm mugura pārgāja neparasti garā, uz priekšu noliektā kaklā, uz kura atradās neliela galva ar īsiem radziņiem un lielām stobrveida ausīm. Tās bija žirafes. Dzīvniekus varēja sastapt baros, no pieci līdz simtam. Neaizmirstama bija aina, raugoties uz lielu žirafu baru klajā vietā: likās, it kā vēju locīts mežs pārvietojas spilgtā gaismā, metot dīvainu ēnu plankumus. Žirafes skrēja gan vieglā riksī, gan dīvainiem lēcieniem, saliecot priekšējās un tālu atpakaļ izstiepjot pakaļkājas. Viņu raibā āda ar šauro, gaiši dzelteno svītru tīklu, kas atdalītas ar lieliem, melniem, robotiem plankumiem, bija brī- num līdzīga koku ēnām, zem kuriem dzīvniekus gandrīz nevarēja pamanīt. Viņi uzmanīgi ar lūpām plūca lapas no augstajiem zariem, ēzdami bez rijības; viņu lielās, vērīgās ausis grozījās uz visām pusēm.

Bieži vien virs viļņojošās zāļu jūras bija redzami daudzi kakli. Šie dīvainie dzīvnieki lēni virzījās uz priekšu, desmit elkoņu augstumā no zemes nesdami savas lepnās galvas ar melnām, spīdīgām acīm.

Žirafu apvaldītās kustības bija graciozas, nekaitīgie dzīvnieki izraisīja pret sevi patiesas simpātijās.

Ne vienu vien reizi ceļinieki caur zālāju sienu dzirdēja degunradža naidīgo sprauslāšanu, bet viņi jau prata izvairīties no negantajiem nezvēriem, kas slikti redzēja, un iespējamā tikšanās ar tiem neradīja vairs bijušajos vergos šausmas.

Ceļinieki virzījās zosu gājienā, ejot viens aiz otra pa šauriem gaiteņiem garajā zālē, — vienīgi pīķi un skrandām un lapām aptītās galvas šūpojās virs nomīdītajiem stiebriem. Gar abām pusēm bez gala aizstiepās vienmulīga, viļņojoša siena. Zāle un svelmīgā debess sekoja ceļiniekiem dienā, zāļu siena tiem rādījās naktīs sapņos, viņiem šķita, ka tie uz visiem laikiem pazuduši smacīgajā, šalkojošā bezgalībā. Tikai desmitajā dienā grupas priekšā pavīdēja zilganā dūmakā tīta zema klinšu grēda. Pakāpušies uz tās, ceļinieki nonāca akmens šķembu piebārstītā plakankalnē, kas bija apaugusi ar krūmājiem un bezlapu kokiem, kuru zari kā neskaitāmas izstieptas rokas drūmi sniecās pret debesīm[79]. Indīgi zaļā krāsa bija vienāda kā zemajiem stumbriem, tā zariem, koki atgādināja apaļas sukas, kas no augšas vienādi apcirptas un uzbāztas uz īsiem kātiem. Šo koku audzēs bija izplatījusies skāņa,. asa smaka, trauslie zari vējā viegli lūza, un lūzumu vietās bagātīgi izplūda sula. Tā bija līdzīga sabiezējušam pienam un sastinga garās, pelēkās lāstekās. Ceļa vadoņi steidzās ātrāk tikt cauri šim neparastajam mežam, apgalvodami, ka, vējam pieaugot,, trauslie koki sāks visapkārt gāzties un nositīs cilvēkus.

Viņpus kokiem atkal izpletās stepe, kalnaina un apaugusi ar svaigu zaļu zāli. No uzkalna augšas ceļinieku priekšā pēkšņi pavērās iekopti lauki, kas piekļāvās bieza un augsta meža joslai. Meža dziļumā bija redzama kāda gaismas sprauga, tur nelielā augstienē bija sacelts daudz konveidīgu būdiņu. Pakalns bija iežogots ar masivu mietu žogu. No nevienādiem baļķiem taisītie smagie vārti vērās tieši pretī ceļiniekiem; virs vārtiem bija saulē izbalējušu lauvu galvaskausu virtene.

Gara auguma drūmi kareivji iznāca pa vārtiem pretī lēni kalnā

kāpjošai bijušo vergu grupai. Vietējie iedzīvotāji izskatījās pēc nubiešiem, tikai viņu āda bija mazliet gaišākā bronzas krāsā.

Kareivjiem rokās bija lieli pīķi ar milzīgiem uzgaļiem, kas izskatījās pēc šauriem šķēpiem. Viņi atbalstījās uz lieliem vairogiem, kas bija izgreznoti ar melnbaltiem ornamentiem. Melna, ļoti cieta un smaga koka vāles karājās pie žirafu ādas jostām.

No pakalna nogāzes pavērās gleznaina apkārtne. Virs zeltainās stepes zāles skaidri izcēlās upes krastu svaigais smaragda zaļums, kas ietvēra vizuļojošās upes šauro, zilganīgo lentu. Viegli trīcēja krūmāji ar kupliem iesārtu ziedu čemuriem. No kokiem nokārās dzeltenu un baltu ziedu ķekari.

Ilgi risinājās iepriekšējās sarunas. Nēģeris ar pārlauzto kāju, kurš apgalvoja, ka cēlies no šīs tautas, bija par tulku. Uz nūjas atbalstījies, viņš uz vienas kājas aizkliboja pie kareivjiem, dodams saviem biedriem zīmi apstāties.

Kavi, nēģeri ar pārlauzto kāju, Kidogo, vienu nubieti un vienu no klejotājiem ielaida pa vārtiem un aizveda uz vadoņa būdiņu.

Aiz vārtiem palikušie nepacietīgi gaidīja to atgriešanos, nezināšana viņus nomāca. Tikai Pandions nekustīgs un vienaldzīgs gulēja uz nestāvām, kas bija noceltas no ēzeļu mugurām. Likās, ka pagājis ļoti ilgs laiks. Beidzot vārtos parādījās etrusks vīriešu, sieviešu un bērnu bara pavadībā. Ciemata iedzīvotāji priecīgi smaidīja, māja ar platām lapām, runāja nesaprotamus, bet, likās, draudzīgus vārdus.

Vārti atvērās, bijušie vergi nogāja garām lielām, apaļīgām būdām, kas bija celtas no māla kleķa un pārklātas ar koniskām sausas garstiebrainas zāles cepurēm.

Laukumā zem diviem kokiem stāvēja ļoti liela būda ar nojumi ieejas priekšā. Šeit pulcējās vadoņi, lai apskatītu atnākušos. Apkārt drūzmējās gandrīz visi ciemata iedzīvotāji, ko bija satraucis neparastais notikums. Paklausot galvenā vadoņa lūgumam, klibais nēģeris atkārtoja stāstu par briesmīgajām degunradža medībām, bieži norādīdams uz mierīgi gulošo Pandionu.

Ciemata iedzīvotāji ar kliedzieniem izteica savu sajūsmu, apbrīnu un šausmas par nedzirdēto darbu, kas paveikts pēc bargā Kemtas faraona pavēles.

Galvenais vadonis piecēlās un teica savai tautai īsu uzrunu, kas atnācējiem nebija saprotama. Piekrītoši kliedzieni izskanēja kā atbilde. Tad vadonis piegāja pie ceļiniekiem un, ar plašu žestu norādījis visapkārt sādžai, nolieca galvu.

Ar tulka nēģera starpniecību Kavi pateicās vadonim un tautai par viesmīlību. Ceļiniekus vakarā aicināja uz dzīrēm par godu viņu atnākšanai.

Iedzīvotāju pūlis ielenca Pandiona nestāvās. Vīrieši raudzījās uz ievainoto ar cienību, sievietes — ar līdzcietību. No pūļa droši iznāca meitene, tērpusies zilā apmetnī, un noliecās pār jauno he- leni. Ilgi atrazdamies zem Kemtas un Nubas zemes karstās saules, Pandions bija stipri iededzis, un šķita, ka no pārējiem dienvidu stepju iedzīvotājiem viņš atšķīrās tikai ar mazliet gaišāku zeltainu ādas nokrāsu. Taču viņa ataugušo matu sajukušās cirtas, novājējušās sejas pareizie panti, tuvāk aplūkojot, liecināja, ka viņš nāk no svešām zemēm.

Līdzcietības aizkustināta pret skaisto, nevarīgi gulošo jauno varoni, meitene saudzīgi pastiepa roku un maigi atbīdīja no Pandiona pieres matu cirtu, kas bija uzkritusi sejai.

Lēni pavērās smagnējie plaksti, plaši atvērās neredzēti zeltainas krāsas acis, un meitene pēkšņi nodrebēja. Bet nepazīstamā acis neredzēja viņu, aizmiglotais skatiens vienaldzīgi vērsās pret zariem, kas šūpojās virs galvas.

— Iruma! — draudzenes aicināja meiteni.

Pie nestāvām piegāja Kidogo un Kavi, pacēla un aiznesa ievainoto draugu, bet meitene palika stāvam uz vietas, nodūrusi acis, un pēkšņi kļuvusi tikpat nekustīga un apatiska kā jaunais helenis, kas bija saistījis viņas uzmanību.

SESTĀ NODAĻA TUMŠAIS CEĻŠ

Kidogo un Kavi rūpīgā kopšana vainagojās panākumiem — Pandiona pārlauztie kauli saauga. Tomēr agrāko spēku jaunais helenis vēl nebija atguvis. Apātisks un nerunīgs viņš veselām dienām gulēja plašās būdas pustumsā, gurdi un aprauti atbildēja uz draugu jautājumiem, negribīgi ēda un nemaz nemēģināja piecelties. Viņš ļoti novājēja, viņa seja ar iekritušām, parasti aizvērtām acīm apauga ar mīkstu bārdiņu.

Sen jau bija laiks doties tālajā ceļā uz jūru un dzimteni, sen jau Kidogo visos sīkumos bija iztaujājis vietējiem iedzīvotājiem ceļu uz Dienvidu Raga krastiem.

No trīsdesmit deviņiem bijušajiem vergiem, kas bija atraduši patvērumu ciematā, divpadsmit cilvēku aizgāja uz dažādām pusēm — kādreiz viņi bija dzīvojuši šajā zemē un varēja bez sevišķām grūtībām un briesmām drīz nokļūt dzimtenē.

Palikušie mudināja Kidogo uzsākt ceļojumu. Tagad, kad viņi bija kļuvuši brīvi un spēcīgi, tālā dzimtene viņus pievilka arvien stiprāk; katra diena, pavadīta atpūtā, šķita noziegums. Un, par cik viņu atgriešanās bija atkarīga no Kidogo, viņi apstāja nēģeri ar lūgumiem un atgādinājumiem.

Kidogo centās atraisīties ar dažādiem nenoteiktiem solījumiem — viņš nevarēja pamest Pandionu. Pēc šādām runām nēģeris stundām ilgi sēdēja pie drauga guļas vietas, mocījās šaubās un vaicāja sev vienu un to pašu: kad beidzot slimnieka stāvoklī iestāsies lūzums? Paklausot Kavi padomam, tajā dienas laikā, kad karstums kļūst mazāks, Pandionu iznesa no būdas un novietoja pie ieejas. Taču arī tas manāmi neuzlaboja viņa stāvokli. Pandions atžirga vienīgi lietus laikā — pērkoņa grāvieni un lietus šalkoņa lika slimniekam atspiesties uz elkoņa un ieklausīties, it kā šajās skaņās viņš uztvertu citiem nezināmus aicinājumus. Kavi pieaicināja divus vietējos pūšļotājus. Viņi apkvēpināja slimnieku ar kaut kādu zāļu kodīgajiem dūmiem, ieraka zemē podu ar kaut kādām saknēm, bet jaunā heleņa stāvoklis neuzlabojās.

Reiz, kad Pandions gulēja pie būdas un Kavi, apbruņojies ar nelielu lapotu zariņu, laiski dzenāja sīcošās mušas, viņiem tuvojās meitene zilajā apmetnī. Tā bija Iruma, ciemata labākā mednieka meita, tā pati, kas vēl pirmajā ceļinieku atnākšanas dienā bija pievērsusi Pandionam uzmanību.

Meitene izvilka no apmetņa apakšas šauro roku, nošķindēja aproces — rokā bija neliels pīts maisiņš. Iruma ātri iedeva to etruskam — Kavi jau bija mazliet iemācījies saprast iezemiešus, — un paskaidroja, ka tie ir brīnumrieksti no rietumu mežiem, un tie katrā ziņā slimnieku izdziedināšot. Meitene mēģināja ieskaidrot etruskam, kā no tiem pagatavot zāles, bet Kavi nekā nesaprata. Apmulsusi Iruma nodūra galvu, bet pēkšņi atkal atdzīvojās, palūdza etrusku pasniegt tai plakanu akmeni, ar kuru dauza graudus, un atnest tasi ar ūdeni. Etrusks, kaut ko zem deguna ņurdēdams, iegāja būdā. Meitene atskatījās visapkārt un nometās uz ceļiem pie slimnieka galvgaļa, ielūkojoties viņa sejā. Šaurā roka uzgūla Pandiona pierei. Bija dzirdami Kavi smagie soļi, un meitene steigšus atrāva roku.

Viņa izbēra no maisiņa kastaņiem līdzīgus riekstus, pārsita tos, kodoliņus saberza uz akmens un, sajaukusi ar tikko atnākušā Kidogo atnesto pienu, pārvērta tos šķidrā putriņā. Nēģeris, ieraudzījis riekstus, priecīgi iesaucās un sāka jautri lēkāt ap drūmo etrusku.

Kidogo paskaidroja izbrīna pilnajam Kavi, ka rietumu mežos un viņa dzimtenes mežos augot neliels koks ar slaidu stumbru. 'Koka zari virzienā uz augšu kļūst īsāki, tāpēc tas izskatās kā noasināts[80]. tajā aug daudz riekstu, kam piemīt brīnišķīga spēja ārstēt slimos, atdot spēkus novārgušiem, aizdzīt nogurumu un dot jautrību un prieku veselajiem.

Meitene paēdināja slimo ar brīnumriekstu putriņu, tad visi trīs apsēdās pie guļasvietas un sāka pacietīgi gaidīt. Pagāja daži mirkļi. Pandiona vājā elpošana kļuva spēcīgāka un vienmērīgāka, iekritušo vaigu āda sārtojās. Drūmums izgaisa no etruska sejas. Viņš kā apburts vēroja noslēpumaino zāļu iedarbību. Lūk, jaunais helenis skaļi nopūtās un pēkšņi, plaši atvēris acis, piecēlās sēdus.

Pandiona saulainās acis slīdēja no etruska uz Kidogo un sastinga, līdzko ieraudzīja tieši priekšā meiteni. Jaunais helenis izbrīnā skatījās tumšas bronzas krāsas sejā ar apbrīnojami gludo, tīri kā dzīvības pilno ādu.

Gareno acu mazliet uz zemi noslīdējušos iekšējos kaktiņus pie pieres virs deguna šķērsoja sīkas krunciņas, pilnas šķelmīguma. Caur pievērtajiem plakstiem iemirdzējās balti un tīri acu āboli, platā, bet pareizi veidotā deguna nāsis nervozi iepletās, pabiezās, košās lūpas atklātā, kautrīgā smaidā atsedza pērlēm līdzīgo balto zobu rindu. Visā viņas apaļajā sejā bija tik daudz jaunavīgi dedzīga un maiga šķelmīguma, priecīga, veselīga rotaļīguma, ka Pandions nevilšus pasmaidīja. Un tūlīt jaunā heleņa zeltainās acis, kas vēl pirms dažiem mirkļiem bija nespodras un vienaldzīgas, iemirdzējās un iedzirkstījās. Apmulsusi Iruma nolaida plakstiņus un novērsās.

Pārsteigtie draugi bija pilnīgā sajūsmā — pirmo reizi pēc liktenīgās kaujas ar degunradzi viņu draugs pasmaidīja. Neparasto riekstu brīnišķīgā iedarbība bija pilnīgi neapstrīdama. Pandions sēdēja un alkatīgi izprašņāja biedrus par visiem notikumiem, kas norisinājušies pēc viņa ievainošanas, pārtraukdams viņu paskaidrojumus ar steidzīgiem jautājumiem, un pats izskatījās pēc cilvēka, kas no kaut kā apskurbis. Iruma steidzīgi aizgāja, solīdamās pievakarē atnākt un apvaicāties par jaunekļa veselību. Pandions daudz un ar baudu ēda un turpināja jautāt. Taču pievakarē zāļu iedarbība izbeidzās. Dzīvības uzplūdums apdzisa, un atkal miegaina vienaldzība pārņēma jauno heleni.

Pandions gulēja būdā. Etrusks un nēģeris pārrunāja, vai atkal iedot viņam brīnumriekstus, un nolēma apvaicāties par to Irumai.

Meitene atnāca tēva pavadībā — tas bija gara auguma atiets ar lauvu nagu rētām uz pleciem un krūtīm. Tēvs un meita ilgi apspriedās, vairākas reizes mednieks nevērīgi raisījās vaļā no meitenes, dusmīgi kratot galvu, tad sāka skaļi smiet un viegli uzsita meitenei pa muguru. Iruma īgni paraustīja plecus un piegāja pie draugiem.

—   Tēvs saka, ka daudz riekstu dot nevarot, — viņa paziņoja nēģerim, acīm redzot domādama, ka tas ir slimā tuvākais draugs. — Rieksti jādod vienu reizi dienas vidū, lai slimnieks labi ēstu …

Kidogo atbildēja, ka viņam zināma šo riekstu iedarbība un viņš rīkosies tā, kā viņam likts.

Pa to laiku meitenes tēvs paskatījās uz slimo, pakratīja galvu un pateica meitai dažus vārdus, ko nedz Kavi, nedz Kidogo nesaprata. Pēkšņi Iruma kļuva līdzīga lielam, saniknotam kaķim — tik ļoti iegailējās viņas acis. Augšlūpa mazliet pavērās, atsedzot zobu malu. Mednieks labsirdīgi iesmējās, atmeta ar roku un izgāja no būdas. Meitene noliecās pār Pandionu un ilgi skatījās viņa sejā, tad, it kā pēkšņi attapusies, arī devās uz izeju.

—   Rītvakar es viņu ārstēšu pati pēc mūsu tautas paražām, — viņa noteikti paziņoja pirms aiziešanas. — Kopš seniem laikiem mūsu sievietes tā ārstē slimos un ievainotos. Tavu draugu ir atstājusi prieka dvēsele — bez tās neviens cilvēks negribēs dzīvot. Tā viņam jāatdod!

Pārdomājis meitenes vārdus, Kidogo nolēma, ka Irumai taisnība. Patiesi, pēc visiem pārciestiem satricinājumiem Pandions ir zaudējis interesi par dzīvi. Kaut kas viņā ir iedragāts. Bet ārstēšanas veidu, par kuru runāja Iruma, nēģeris, lai kā tas arī lauzīja galvu, nevarēja iedomāties. Nevarēdams nekā izdomāt, viņš nolikās gulēt.

Nākošajā dienā Kidogo atkal paēdināja draugu ar riekstu putriņu. Pandions atkal sēdēja, sarunājās un draugiem par prieku ēda ar lielu apetiti. Jaunais helenis visu laiku raudzījās apkārt un beidzot ievaicājās par vakarējo meiteni. Kidogo sejai pārslīdēja jautrs smīns, viņš pamirkšķināja etruskam un brīdināja Pandionu, ka šovakar šī meitene ārstēs viņu noslēpumainā un nevienam līdz šim vēl nezināmā veidā. Pandions sākumā ieinteresējās, bet vēlāk, kad riekstu iedarbība acīm redzot izbeidzās, atkal ieslīga parastajā apatijā. Tomēr tiklab Kavi, kā arī Kidogo, atrada, ka šajās dienās slimnieka izskats ievērojami uzlabojies. Viņu jaunais draugs biežāk grozījās un skaļāk elpoja nekā parasti.

Tikko saule sāka slīdēt uz rietumiem, ciemats kā parasti pildījās ar kodīgo degošu zaru smaržu un lielu piestu vienmulīgi dobjo klaudzoņu, kurās sievietes grūda ēdienam kaut kādu šeit audzētu augu sīkus graudus[81].

Visi iedzīvotāji šeit pārtika no melnas biezputras, kas bija pagatavota no šiem graudiem ar piena un sviesta aizdaru.

Krēsla ātri satumsa naktī. Pēkšņi pāri apklusušajam ciematam nodārdēja bungu dobjā rīboņa. Triju draugu būdai tuvojās trokšņains jauniešu bars. Priekšgalā gāja četras meitenes ar lāpām, to vidū divas salīkušas vecenītes, tērpušās platos, tumšos apmetņos. Jaunekļi pacēla slimnieku un, pūļa skaļo kliedzienu pavadīti,, nesa viņu uz pretējo ciemata maiu, kas piekļāvās klajam meža stūrim.

Kavi un Kidogo sekoja pūlim. Etrusks neapmierināts raudzījās visapkārt, un viņa izskats liecināja, ka nekā laba viņš no šī pasākuma vis negaida.

Pandionu ienesa lielā, tukšā, ne mazāk kā trīsdesmit elkoņu platā būdā un novietoja pie centrālā staba ar muguru pret plašo ieeju. Vairākas satrunējuša koka lāpas, piesātinātas ar palmu eļļu un nostiprinātas virs staba, spilgti apgaismoja būdas vidu. Zem jumta slīpajām, zemajām malām sienas bija tītas pustumsā. Būda bija pilna sieviešu — jaunas meitenes un vecenītes sēdēja gar sienām, dzīvi sarunādamās. Kāda vecenīte iedeva Pandionam tumšu dziru, kas jaunekli pēkšņi uzmundrināja.

No izdobta ziloņa ilkņa atskanēja spalga, vibrējoša skaņa — būdā iestājās klusums, un visi vīrieši steigšus atstāja telpu. Etrusku un Kidogo, kuri mēģināja palikt, bez liekām ceremonijām izbīdīja tumsā. Ļoti neglītu veceņu pulciņš sastājās pie ieejas, aizsedzot no ziņkārīgajiem skatieniem to, kas notika būdā. Kavi apsēdās būdas tuvumā, apņēmies ne par ko neiet projām pirms noslēpumainā rituāla beigām. Atņirdzis zobus un smiedamies, viņam pievienojās Kidogo — tas ticēja ārstēšanas paņēmieniem, kādus pielietoja dienvidu tautas.

Divas meitenes saudzīgi pacēla slimnieku sēdus, atbalstīdamas viņa muguru pret stabu. Pandions izbrīnā skatījās visapkārt, pustumsā vērojot smejošu sieviešu mirdzošo acu baltumus un zobus. Būdā visgarām bija izkārti kaut kādu smaržojošu augu pušķīši. Piata vītne gredzenveidā apjoza būdiņu gar jumta iekšējo dzegu, ar tā paša auga sīkiem zariņiem bija apvīts stabs, pret kuru atbalstījās Pandions. Viss gaiss bija pilns šā auga spēcīgā, spirdzinošā aromata, — tas kairināja un satrauca Pandionu, atgādinot kaut ko bezgala tuvu un vilinošu, bet pilnīgi aizmirstu.

Tieši heleņa priekšā bija sasēdušās vairākas sievietes. Lāpu gaismā bija redzamas divas gaiši spīdošas, garas, izliektas ziloņu ilkņu taures, ar ieapaļiem sāniem izcēlās tumšas bungas, kas bija pagatavotas no resniem koka stumbriem ar izdobtu vidu.

Atkal atskanēja taures vibrējošās skaņas. Vecenes nolika Pandiona priekšā sievietes statueti no koka, nomelnējušu, ar varenām, rupji izcirstām formām.

Augstas sieviešu balsis uzsāka klusu dziesmu — sāka plūst guturalu skaņu un skumju nopūtu pilna lēna melodija, kas kļuva arvien straujāka, izplešoties un ceļoties arvien augstāk brāzmainā trauksmē. Pēkšņi smags un spalgs bungu rībiens pāršķēla gaisu. Pandions neviļus sarāvās. Dziesma apklusa, un tur, kur mijās gaisma ar ēnu, Pandions ieraudzīja jau pazīstamo meiteni zilajā apmetnī. Viņa iznāca lāpu apgaismotajā aplī un, uz mirkli it kā kaut ko pārdomādama, apstājās. Atkal sāka pūst taure, tās vaidu pilnās skaņas saplūda ar vairāku veceņu nevaldāmajām gaudām. Meitene nometa apmetni un palika vienīgi jostiņā, kas bija savīta no smaržīgiem zariem.

Lāpu gaisma miglainiem plankumiem krita un ņirbēja uz tumšā bronzas krāsā mirdzošās ādas. Irumas acis bija stipri izkrāsotas ar zilgani melnu krāsu, ap rokām un kājām spīguļoja nospodrināti vara gredzeni, ne visai garie, cirtainie melnie mati plandījās pār gludajiem pleciem.

Dobji un monotoni rībēja bungas. Lēno sitienu taktī, klusu liekot kailās kājas, meitene tuvojās Pandionam un ar lokanu, mežonīgu kustību noliecās nezināmās dievietes statuetes priekšā, tvīksmes un kaisles pilnās gaidās izstiepdama uz priekšu rokas. Sajūsminātais Pandions sekoja katram Irumas žestam. Tagad meitenes sejā nebija ne vēsts no šķelmīguma — nopietna, stingra, ar sarauktām uzacīm, viņa šķita klausāmies pati savas sirds balsī. Brīžiem sastingdama, brīžiem atkal izsliedamās, viņa plaši izpleta rokas un cēlās pirkstgalos, it kā katra viņas ķermeņa daļiņa tiektos augšup. Jaunais helenis nekad nebija redzējis nekā līdzīga — roku kustībās iemiesotā noslēpumainā dzīvība harmoniski saplūda ar apgarotā trauksmē augšup vērsto meitenes seju.

Vēl nevaldamāk ieskanējās ziloņkaula taures. Pēkšņs, šķindošs troksnis apturēja Pandiona elpu — vara plāksnes, viena pret otru skandinātas, dārdēja un šķinda triumfējoši un priecīgi, nomācot bungu saraustīto rīboņu.

Meitene kā mirdzošs, stipri saspringts loks atsviedās atpakaļ. Mazās kājas lēni soļoja pa gludi noblietēto klonu — dejotāja virzījās pa apli kautrīgi un nedroši, pilna bikla mulsuma.

Spilgtās lāpu gaismas apspīdēta, meitene šķita kā izlieta no tumša metala. Atkāpdamās pustumsā, viņa tur kustējās kā viegla, gandrīz nemanāma ēna.

Bungu trauksmīgā rīboņa kļuva arvien straujāka, neganti šķindēja vara plāksnes, un, pakļaujoties šīm trakulīgajām skaņām, lēnā deja kļuva arvien straujāka.

Vara vibrējošo dobjo skaņu taktī strauji cilājās spēcīgās, slaidās kājas, tās savijās kopā, sastinga un atkal graciozi slīdēja, tikko pieskaroties klonam.

Pleci un augstās krūtis palika nekustīgi, bet Irumas spraiguma pilnās rokas, lūdzoši stiepjoties pret dievietes tēlu, kustējās lēni un graciozi.

Aprāvās bungu neatlaidīgā rīboņa, apklusa dārdošais varš, un tikai tauru skumjās skaņas laiku pa laikam pārtrauca iestājušos klusumu, kurā bija dzirdama vienīgi Irumas rokas spradžu žvadzēšana un šķindēšana.

Pandionu pārsteidza dīvainā muskuļu kustība zem meitenes gludās ādas. Nekur reljefi neizceļoties, tie viegli viļņoja un zaigoja kā ūdens upes spogulī, un Irumas ķermeņa līnijas slīdēja jaunā skulptora acu priekšā neatkārtojamu maiņu virknē. Tajās bija ir jūras plašumu plastiskais ritms, ir brāzmainu vēju šalkas zeltainajā stepē.

Kvēlo lūgšanos, kas dejas sākumā izpaudās katrā meitenes kustībā, tagad aizstāja valdonīga tieksme. Pandionam likās, ka bronzveidīgajā gaismas atspīdumā un mūzikas varenajā dārdoņā viņa priekšā liesmo pati dzīvības uguns.

Jaunā heleņa dvēselē atkal uzliesmoja griba dzīvot, atdzima agrākie sapņi, atvērās plašā un noslēpumainā pasaule.

Apklusa taures. Bungu dobjā un draudīgā rūkoņa saplūda ar sirdi plosošām sieviešu vaimanām, vara plāksnes dārdēja kā tuvs pērkons, un pēkšņi iestājās klusums. Pandions dzirdēja pats savas sirds pukstus.

Meitene metās uz priekšu un pēkšņi nevarīgi nolaida rokas gar sāniem, trīcoša un gurda. Tā mazliet ceļos it kā sakņupa, viņas acu mirdzums apdzisa. Skumji iekliegdamās, Iruma sabruka dievietes statujas priekšā un sastinga, viehīgi viņas krūtis cilājās no satrauktās elpošanas.

Pārsteigtais Pandions satrūkās. Trauksmīgā deja aprāvās ar skumju kliedzienu.

Būdā šalca sajūsmas pilni saucieni.

Četras sievietes, čukstēdamas kaut kādus nesaprotamus vārdus, pacēla Irumu un ienesa dziļāk būdā. Seno koka statuju tūliņ novāca. Sievietes piecēlās satrauktas, viņu acis kvēloja. Viņas skaļi sarunājās, norādīdamas uz svešzemnieku. Vecenes ieejas priekšā pašķīra ceļu un ielaida iekšā Kidogo un Kavi, kuri tūlīt metās pie drauga ar jautājumiem. Bet jaunais helenis nevarēja un negribēja tagad runāt. Abi draugi aiznesa viņu mājās, un Pandions neparastās dejas iespaidā ilgi nevarēja aizmigt.

*

Pandions sāka atveseļoties. Viņa jaunais ķermenis apbrīnojami ātri atguva agrākos spēkus.

Pēc trim dienām jaunais helenis bez citu palīdzības aizgāja līdz mednieka mājai — viņam gribējās redzēt Irumu. Meitenes nebija mājās, toties viņas tēvs saņēma svešzemnieku laipni un viesmīlīgi, pacienāja ar garšīgu alu un ilgi centās kaut ko paskaidrot, žestikulējot un uzsitot Pandionam gan uz pleca, gan pa krūtīm. Jaunais helenis nekā nesaprata un atstāja mednieka māju ar neskaidru neapmierinātības sajūtu.

Pandiona atveseļošanās nebija pilnīga: viņš gan bija brīvs un atkopies, bet viņam tomēr neizzuda dīvainais dvēseles stingums. Dzīves prieks, kas viņā parasti bija mājojis, tā ir neatgriezās.

Jaunais helenis arī pats apzinājās, ka smagie pārbaudījumi, ko viņam nācies pārdzīvot, iedragājuši viņu. Satricinājums, ko viņš bija dabūjis cīņā ar degunradzi, gāja pāri viņa spēkiem. Viņš kļuva vārgs un ilgi nevarēja atgriezties dzīvē. Bet viņam jāizveseļojas, jābūt spējīgam turpmākai cīņai! Un Pandions, pārvarēdams sevi, uzsāka fiziskus vingrinājumus, lai kā agrāk būtu līdzīgs saviem biedriem.

Nomierinājušies par Pandionu, Kidogo un Kavi kopā ar pārējiem bijušajiem vergiem un vairumu vietējo iedzīvotāju aizgāja ilgstošās lielās žirafu medībās, cerēdami pie viena izpētīt priekšā stāvošo ceļu un iegūt vairāk gaļas savu viesmīlīgo saimnieku vajadzībām.

Kaimiņu smieklu un labsirdīga humora pavadīts, Pandions, stiprinot savus novājējušos muskuļus, palīdzēja berzt graudus alus pagatavošanai, nepiegriezdams vērību vīriešu zobgalībām, kad tie viņu redzēja darām sieviešu darbu. Drīz vien Pandions, paņēmis līdzi tievu eģiptiešu šķēpu, šad tad devās ārpus sādžas robežām. Tur, stepē, viņš vingrinājās! šķēpa mešanā un skriešanā, ar katru dienu priecīgi sajuzdams, ka viņa muskuļi kļūst stiprāki un cik viegli kājas, kļuvušas atkal nenogurdināmas, nesa viņa ķermeni.

Līdztekus ne mirkli neaizmirsdams Irumu, Pandions sāka mācīties iezemiešu valodu. Viņš bez gala atkārtoja nepazīstamos melodiskos vārdus. Pateicoties savai labai atmiņai, Pandions pēc nedēļas jau varēja saprast sarunu biedru.

Četrpadsmit dienas Pandions nebija redzējis Irumu un neuzdrošinājās viņu apmeklēt, tēvam promesot, jo vēl nezināja šīs tautas paražas. Reiz, atgriezdamies no stepes, Pandions ieraudzīja sievieti zilā apmetnī, un viņa sirds sāka straujāk pukstēt. Jaunais helenis paātrināja gaitu, panāca meiteni un apstājās viņas priekšā, priecīgi smaidīdams. Viņš nebija vīlies — tā bija Iruma. Jau ar pirmo acu uzmetienu meitenes sejai Pandionu pārņēma uztraukums. Ar grūtībām izrunājot neparastos vārdus, jaunais helenis sāka pateikties Irumai, kas stāvēja, galvu nodūrusi un apmulsusi. Vārdu daudzums Pandionam drīz izsīka. Viņš aizrautībā pārgāja uz savu valodu, attapās un apklusa, apjucis raudzīdamies uz raibā galvas lakatiņa malu, kas viņam bija tuvu pie pleca. Iruma šķelmīgi pašķielēja uz viņu un pēkšņi iesmējās. Pasmaidīja arī Pandions, tad uzmanīgi izteica sen iekaltu frāzi:

—   Vai es varu aiziet pie tevis?

—  Atnāc, — vienkārši atbildēja meitene, — atnāc rīt mežmalā, kad saule atradīsies iepretim mežam.

Aiz prieka nezinādams ko vēl teikt, Pandions izstiepa pret Irumu abas rokas. Zilais apmetnis pašķīrās, divas mazas, cietas rokas paļāvīgi iegūlās Pandiona plaukstās. Viņš maigi un stipri saspieda tās. Šajā mirklī viņš nedomāja par tālo Tesu. Meitenes rokas ietrīcējās, nāsis iepletās; ar maigu, bet spēcīgu kustību viņa atbrīvojās, aizklāja seju ar apmetni un ātri aizgāja pa kalna nogāzi. Pandions saprata, ka nevajadzētu viņai sekot, un palika uz vietas, ar skatieniem pavadīdams meiteni, kamēr tā pazuda aiz būdām. Neapzinīgi smaidīdams, Pandions gāja pa ceļu, gar sāniem vicinādams šķēpu.

Pirmo reizi Pandions ievēroja, kādā gleznainā vietā atrodas šis ciemats. Būdas bija būvētas ērtas un skaistas, ielas platas.

Pandions nevilšus pamanīja, ka šejienes tauta krasi atšķiras no Nubas zemē redzētajiem cilvēkiem un no «izredzētās» Kemtas nabadzīgajiem iedzīvotājiem, — tur sejās bija lasāms drūmums un vienaldzība. Bada un pārmērīga darba izmocītie stāvi bija tādi kā nomākti. Turpretim šeit cilvēki gāja viegliem, brīviem soļiem; pat veci cilvēki bija saglabājuši skaistu stāju.

Pandiona domas pārtrauca jauneklis, kas pēkšņi iznira viņa priekšā — muskuļots un platiem pleciem, mazā leoparda ādas cepurītē. Viņš nedraudzīgi paskatījās svešzemniekā un ar valdonīgu žestu izstiepa roku savā priekšā, skardams Pandiona krūtis. Helenis nesaprašanā apstājās, bet jauneklis viņa priekšā sastinga, uzlicis roku uz jostas, pie kuras bija plats duncis, un ar izaicinošu skatienu nomērīdams svešinieku.

— Es redzēju, ka tu labi skrien, — viņš beidzot sacīja. — Var gribi sacensties ar mani? Esmu Fulbo, saukts Leopards, — viņš piemetināja, it kā šis vārds Pandionam dotu kaut kādu skaidrību.

Draudzīgi pasmaidījis, Pandions atbildēja, ka agrāk viņš esot skrējis labāk, bet tagad vēl neesot sasniedzis toreizējo līmeni. Tad Fulbo viņu naidīgi izsmēja, un jaunā heleņa asinis sāka mu- "tuļot. Nesaprazdams, kāds cēlonis ir jaunekļa naidam, Pandions, nicinoši iespiedis rokas sānos, pieņēma izaicinājumu. Pretinieki nolēma sacensties jau šodien vakarā, līdzko kļūs vēsāks.

*

Pie uzkalna, uz kura atradās ciemats, pulcējās jaunieši un- daži pusmūža cilvēki, lai noskatītos Fulbo sacensībā ar svešzemnieku.

Fulbo norādīja uz tālumā redzamu vientuļu koku — līdz tam bija ne mazāk kā desmit tūkstoš elkoņu. Uzvarētājs būs tas, kas ar zaru no šī koka pirmais atgriezīsies pie novilktās svītras.

Plaukstu sasitiens bija signāls — Pandions un'Fulbo sāka skriet. Fulbo, viss drebēdams no nepacietības, uzreiz sāka skriet lieliem lēcieniem. Likās, it kā jauneklis izstiepies lido virs zemes.. Jaunieši atzinīgi klaigāja.

Jaunais helenis, kas vēl nebija pilnīgi atveseļojies, saprata, ka viņam draud briesmas tikt uzvarētam. Bet viņš nolēma nepiekāpties. Viņš sāka skriet tā, kā viņu bija mācījis vectēvs rītausmas dzestrajās stundās jūras krasta šaurajā joslā. Viņš skrēja, viegli šūpodamies, bez straujiem lēcieniem un pieskaņojot elpošanu skrējiena gaitai. Fulbo bija izrāvies tālu priekšā, bet jaunais helenis skrēja mierīgi un ātri, necenšoties panākt sāncensi. Pamazām viņa krūtis izpletās, ieņemot arvien vairāk gaisa, kājas cilājās arvien straujāk, un skatītāji, kas sākumā raudzījās uz viņu ar nožēlu, redzēja, ka atstatums starp sāncenšiem kļūst arvien mazāks. Afrikanietis atskatījās, izgrūda naidīgu kliedzienu un devās uz priekšu vēl ātrāk. Viņš pieskrēja pie koka pirms Pandiona, atrazdamies apmēram četrsimt elkoņu tam priekšā, augstu palēcās, norāva zariņu un tūdaļ metās atpakaļ. Pandions sastapās ar viņu netālu šaipus koka un tūlīt pamanīja Fulbo satraukto elpošanu. Lai gan paša Pandiona sirds dauzījās daudz stiprāk, nekā tam vajadzētu būt, jaunais helenis nolēma, ka viņš var cerēt, ka uzvarēs pārāk iekarsušo pretinieku, kuram sveši skriešanas noteikumi. Pandions turpināja skriet tajā pašā tempā un tikai tad, kad līdz skatītājiem bija palicis ne vairāk par trīs tūkstoš elkoņiem, strauji izrāvās uz priekšu. Viņš ātri panāca Fulbo, bet tasr ar plati atvērtu muti aizgūtnēm kampdams gaisu, izstiepa vēl garākus savus lēcienus un atkal atstāja svešzemnieku aiz muguras. Pandions nepadevās. Lai gan viņam kļuva tumšs gar acīm un sirds lēca ārā no krūtīm, viņš atkal panāca pretinieku. Tas skrēja, nekā vairs neredzēdams savā priekšā, nevērodams ceļu, un pēkšņi paklupa. Pandions padrāzās dažus elkoņus garām, apstājās un pieskrēja pie pakritušā, lai palīdzētu viņam piecelties. Fulbo viņu nikni atgrūda, streipuļodams piecēlās un, skatīdamies tieši Pandionam acīs, ar grūtīoām izdvesa:

— Tu … uzvarēji… bet sargies! … Iruma …

Vienā acumirklī jaunajam helenim kļuva viss saprotams, un uzvaras priekam piejaucās neveiklības sajūta, it kā viņš būtu ielauzies svešā, aizliegtā sfērā.

Drūmi nodūris galvu, Fulbo aizgāja smagiem soļiem, nemēģinādams vairs skriet. Nesteigdamies Pandions atgriezās pie izejas punkta, skatītāju gaviļu sagaidīts. Neveiklības sajūta viņu neatstāja.

Tiklīdz jaunais helenis bija nonācis savā tukšajā būdā, viņš atkal sāka ilgoties pēc Irumas. Uz rītvakaru norunātā tikšanās likās tik ļoti tāla.

Tajā pašā vakarā atgriezās mednieki. Pandiona biedri atnāca noguruši, apkrauti ar medījumu un pārdzīvojumu satraukti. Etrusks un nēģeris, ieraudzījuši atveseļojušos Pandionu, priekā līksmoja. Kidogo jokodams lika priekšā cīkstēties, un jau pēc mirkļa Pandions un nēģeris valstījās putekļos, žņaugdami viens otru dzelžainos apkampienos, bet Kavi buknīja viņus ar kāju un rāja, mēģinot izšķirt.

Draugi piedalījās kopīgās dzīrēs, kas bija sarīkotas par godu pārnākušajiem medniekiem. Alus apreibināti, medību dalībnieki viens par otru lielījās ar saviem panākumiem. Jaunais helenis sēdēja nomaļus, nemanot mezdams skatienus uz meža pļaviņu, kur dejoja jaunieši; daudzo jaunekļu un meiteņu vidū viņš gribēja saskatīt Irumu.

Viegli grīļodamies, piecēlās viens no vadoņiem un sāka apsveikuma runu, pavadīdams to ar skaistiem, gracioziem žestiem. Pandions varēja uztvert tikai runas vispārējo pavedienu, proti, ka vadonis cildināja atnācējus, nožēloja viņu drīzo aiziešanu un lika priekšā svešzemniekiem palikt, apsolot uzņemt viņus par ciltsbrāļiem.

Dzīres beidzās vēlu naktī, kad mednieki pietiekami bija ēduši jauno žirafu maigo gaļu un iztukšojuši visu alus krājumu. Ceļā uz mājām Kidogo paziņoja, ka rīt visi bijušie vergi, kuru bija palicis divdesmit septiņi cilvēki, apspriedīs jautājumu par turpmāko ceļu. Kidogo bija izdevies parunāt ar mežā sastaptajiem klejojošiem medniekiem. Tie labi zināja apvidu rietumos no ciemata un pastāstīja, kurp iet. Atstatums, kas šķīra no jūras un Kidogo dzimtenes, bija ļoti liels, bet viņš tagad zina, ka, pat ne visai ātri ejot, pēc trim mēnešiem viņi tur nokļūs. Kas viņus tagad var aizturēt, kaujās pārbaudītus, draudzībā stiprus? Katrs no divdesmit septiņiem ir piecus karavīrus vērts! Nēģeris lepni izslējās, pavērsa pret zvaigznēm apskurbušo, jautro seju, apkampa Pandionu un uztraukti nobeidza:

— Tagad mana sirds ir mierīga. Tu esi vesels — ceļā! Ceļā, kaut vai rīt!

Pandions klusēja, pirmo reizi jūtot, ka viņa vēlēšanās nesakrīt ar draugu tieksmēm. Jaunais helenis neprata liekuļot.

Pēc šīs dienas satikšanās Pandions saprata, ka skumjas, kas visu laiku sāpina viņa dvēseli, ir izraisījusi mīla uz Irumu. Viņš sastapa meiteni pēc drūmās verga dzīves, uz brīvības sliekšņa!

Vai tiešām tas ir tik maz viņam, kas vēl nesen, atrazdamies tumšajā cietuma bedrē, tik ļoti pieķērās vismazākajam brīvības cerības stariņam? Kas gan beidzot viņam vajadzīgs pasaulē un dzīvē, kad mīla valdonīgi viņu aicina palikt šeit, šajā zelta stepē? Un Pandiona sirdī arvien spēcīgāka kļuva slepenā, pašam no sevis slēptā tieksme uz visiem laikiem palikt kopā ar Irumu. Viņš cīnījās ar sevi, mēģinādams pārbaudīt savu mīlu pret viņu. He- lenim piemītošā jauneklīgā ticība neviļus veda viņu prom sapņu valstībā, kur viss bija tik iespējams un vienkāršs.

Rīt viņš tiksies ar Irumu, visu tai pateiks, bet viņa — viņa arī to mīl!

Bijušajiem vergiem vajadzēja satikties ciemata otrā malā. Tur viņi divās lielās būdās arī dzīvoja. Kavi, Kidogo un Pandions aizņēma atsevišķu mazu būdiņu, kas bija nodota to rīcībā heleņa slimības dēļ.

Pandions, kas būdiņas stūrī asināja pīķi, piecēlās un devās uz izeju.

—   Kurp tu ej? — brīnīdamies jautāja etrusks. — Vai tad tu nepiedalīsies padomē?

—   Es atnākšu vēlāk, — novērsdamies atbildēja Pandions un steigšus izgāja no būdiņas.

Etrusks vērīgi noraudzījās viņam pakaļ un nesapratnē saskatījās ar Kidogo, kas pie ieejas cītīgi darbojās ap lielu, biezu ādas gabalu, gatavodams vairogu.

Jaunais helenis neteica draugiem, ka Iruma šodien mežmalā viņu gaidīja. Un Pandions, juzdams, ka ar biedru atnākšanu pēkšņi ir apdraudēta viņa tikko pamodusies mīla, nebija spējīgs atteikties no satikšanās. Viņš sevi mierināja ar to, ka tik un tā uzzinās no draugiem padomes lēmumu.

Pienācis pie meža, Pandions ilgi ar acīm meklēja Irumu, kad pēkšņi smaidošā meitene atvirzījās no koka stumbra un pati nostājās heleņa priekšā. Iruma bija apmetuši ap pleciem tēva mednieka apmetni no mīkstas, pelēkas mizas un šādā tērpā starp kokiem bija gluži nemanāma. Meitene deva zīmi Pandionam sekot viņai un ātri aizgāja gar mežmalu uz pusapaļo meža stūri, kas iesniedzās stepē trīs tūkstoši elkoņu attālumā no ciemata. Tur viņa iegāja mežā. Pandions ziņkārīgi raudzījās visapkārt — viņš pirmo reizi atradās Āfrikas mežā. Helenis to bija iedomājies pavisam citādu — mežs stiepās kā gara, šaura lenta pa upītes ieleju, kura tecēja gar ciematu, un tas bija ne vairāk kā divi tūkstoši elkoņu plats.

Tā bija milzīga augstu koku nojume, tumša galerija virs dziļas, mūžīgi krēslainas aizas, kur apakšā tecēja upīte.

Tālāk koki kļuva arvien augstāki, bet pie krasta, kas ar savu stāvo krauju piekļāvās ūdenim, tie liecās lejup, zariem gaisā savijoties kopā. Slaidie un taisnie stumbri ar bālganu, melnu un brūnu mizu sniedzās gandrīz simt elkoņu augstumā kā augstas ēkas bieza kolonāde. Zari bija biezi savijušies, veidojot ciešu velvi, kurai nevarēja izlauzties cauri saule's stari. Krēslaina, pelēka gaisma plūda no augšas, izgaistot koku dīvaino sakņu dziļajās gravās, kas izskatījās kā pazemi mūri. Klusums, kuru netraucēja nekādas skaņas, izņemot tikko sadzirdamu ūdens čalošanu, pustumsa un meža kolonādes milzīgais augstums nomāca Pandionu. Viņš sajutās kā neaicināts svešinieks, kas ielauzies aizliegtos svešās dabas noslēpumu pilnos dziļumos.

Virs paša ūdens zaļajā velvē bija šauras spraugas — tur no milzīgiem augstumiem lauzās cauri zeltīta liesmu kaskade. Ietīdama kokus mirdzošā dūmakā, tā sašķīda starp koku stumbriem vertikālās gaismas svītrās, kas pamazām izgaisa meža biezoknī. Pandionam atausa atmiņā tumšie, noslēpumainie Egiptosas tempļi. Ložņu augu virves brīvām cilpām pārsviedās no stumbra uz stumbru vai nokārās uz leju, veidojot viļņojošu aizkaru. Zeme, piebirusi lapām, satrunējušu augļu un zaru smelkmi, bija pūkaina un mīksta, šur un tur rēgojās izsvaidītas sīkas raibu puķu zvaigznītes.

No stumbriem nokarājās garas atlupušu mizu lentas kā noplēstas ādas sloksnes.

Lieli tauriņi bez trokšņa lidinājās virs zemes; viņu trīcošie spārni saistīja jaunā heleņa uzmanību ar visdīvainākām krāsu kombinācijām — koši samtaini melnas, metāliski zilas, sarkanas, zeltainas un sudrabotas.

Iruma droši gāja starp saknēm, nokāpa lejā pie upītes un izveda Pandionu uz līdzena laukumiņa pie paša ūdens; laukumiņš bija pārklāts ar maigu, pūkainu sūnu tepiķi. Te bija zibens sasperts koks. Sašķeltajā, cietajā, dzeltenajā koksnē bija saskatāmas rupjas cilvēka tēla kontūras. Koks acīm redzot kalpoja kā kulta objekts — visapkārt tam bija sakārtas krāsainas lupatas un plēsīgu zvēru zobi. Zemē bija iedurti trīs nomelnējuši ziloņu ilkņi.

Godbijīgi noliekusi galvu, Iruma tuvojās vecajam kokam un aicināja pie sevis arī Pandionu.

—   Sis ir mūsu dzimtas sencis, tas dzimis no pērkoņa spēriena, — klusu izdvesa meitene. — Iedod viņam kaut ko, lai senči būtu labi pret mums.

Pandions palūkojās — viņam nebija nekā, ko varētu atdot šim raupjajam dievam, Irumas iedomātajam sencim. Smaidīdams jauneklis izpleta rokas, bet meitene bija nepielūdzama.

—  Iedod šo te, — un viņa pieskārās pie Pandiona jostas, kas bija pīta no žirafu astēm un kuru tikko bija izgatavojis Kidogo par piemiņu Pandionam no medībām.

Jaunais helenis paklausīgi atraisīja un atdeva meitenei ādas jostiņu. Iruma nometa apmetni. Viņa bija bez aprocēm un kaklarotas, ap vidukli bija plata ādas josta, sašķiebusies uz kreisā gurna.

Meitene pastiepās uz pirkstu galiem, pasniedzās līdz robam pie elka galvas un piestiprināja tur Pandiona velti. Zemāk Iruma piekāra raibas leoparda ādas gabaliņu un diegā savērtus tumši sarkanus graudus, kas izskatījās pēc krellēm. Tad meitene pie elka pakājes nobēra sauju prosas un apmierināta atgāja nost.

Tagad viņa cieši paskatījās Pandionā, ar muguru atspiedusies pret neliela koka stumbru, starp kura lapām bija simtiem sarkanu ziedu[82]. Likās, it kā sārtas spuldzītes mirdzētu virs meitenes galvas. Saules stari rotājās uz Irumas bronzas krāsas ādas.

Pandions stāvēja un, nerunādams ne vārda, priecājās par meiteni. Viņas skaistums tam likās svēts milzīgā meža klusumā — šajā nezināmo dievu svētnīcā, kuri tik ļoti atšķīrās no viņa bērnības debesu priecīgajiem iemītniekiem.

Gaišs, rāms prieks pēkšņi pārņēma Pandiona dvēseli — viņš atkal kļuva mākslinieks, un viņā pamodās agrākās tieksmes.

Bet piepeši no atmiņas dziļumiem iznira neparasti skaidra vi- zija. Tur, bezgala tālajā dzimtenē, sen pagājušajās, neatgriežamajās dienās, priežu un jūras šalkoņā, tāpat piespiedusies pie koka, bija stāvējusi Tesa …

Iruma atmeta rokas virs galvas, mazliet saliecās tievajā viduklī un viegli nopūtās. Apmulsušais Pandions soli atkāpās — Iruma pieņēma to pašu pozi, kādā viņš bija gribējis attēlot Tesu.

Heleņa acu priekšā atausa pagātne, ar jaunu spēku uzliesmoja tieksme atgriezties Eniadā. Ceļā, pretim jaunām cīņām, prom no Irumas! …

Vienmēr skaidro agrāko tieksmju vietā bija radies kaut kāds duālisms, kas Pandionu mocīja. Viņš atklāja sevī agrāk nepazītu vājību, un tas viņu izbiedēja.

Seit viņu valdonīgi aicināja pati dzīve — karsta kā pati Āfrikas saule, jauna kā ziedoša stepe pēc lietus, varena kā plaša straume. Tur bija palikuši visi viņa visgaišākie sapņi par lielo mākslinieciskās jaunrades darbu. Bet vai tad viņa priekšā nestāvēja pats daiļums, tuvs un priecīgs? Cik ļoti atšķīrās Iruma un Tesa — viņas ir pavisam dažādas un tomēr abās mājo viens un tas pats patiesais daiļums.

Pandiona nemiers pārņēma arī meiteni. Viņa pienāca tam klāt, un svešās valodas melodiskās skaņas pārtrauca meža klusumu.

—   Tu esi mūsu, zeltacaino zēn, es dejoju lielās dievietes deju, sencis pieņēma veltes … — Irumas balss aizlūza, garās skropstas aizsedza acis. Meitene strauji apvija rokas ap Pandiona kaklu un cieši piekļāvās viņam.

Jaunajam helenim viss acīs satumsa, ar izmisuma pilnām pūlēm viņš atraisījās no meitenes. Tā pacēla galvu. Vjņas m ute bērnišķīgi pavērās.

—   Vai tu negribi šeit dzīvot? Tu aiziesi ar biedriem? — pārsteigta jautāja Iruma, un Pandionam kļuva neveikli.

Pandions maigi pievilka pie sevis Irumu un, meklēdams piemērotus vārdus, ko bija iemācījies viņas tautas valodā, mēģināja izskaidrot viņai lielās ilgas pēc dzimtenes, pēc Tesas… Iruma pacēla galvu un pieglaudās pie jaunā heleņa platajām krūtīm. Viņas acis iegrima Pandiona zeltaino acu mirdzumā, mazliet sāpīgā smaidā pavīdēja baltie zobi. Iruma sāka runāt, un viņas balss skaņā bija tas pats maigums, tas pats mīlas glāsts, kas apskurbināja Pandionu, klausoties vārdos, kas kādreiz plūda pāri Tesas lūpām.

—   Jā, ja tu nevari šeit dzīvot, tad tev jāiet… — meitene aprāvās piē pēdējā vārda. — Bet, ja es un mana tauta esam tev labi, paliec, zeltacaino zēn. Padomā, izšķiries, atnāc, es gaidīšu!

Meitene izslējās taisna, lepni atmezdama galvu. Tikpat nopietnu un stingru Pandions viņu bija redzējis dejas laikā.

Jaunais helenis mirkli stāvēja nekustīgi viņas priekšā, tad ar apspiestu vaidu izstiepa tai pretī savas rokas, bet viņa acumirklī pazuda aiz kokiem, izgaisdama meža biezokņu tumsā …

Irumas pazušana pārsteidza Pandionu kā smags zaudējums. Helenis ilgi stāvēja drūmajā mežā, tad gausiem sodiem uz labu laimi gāja pāri zeltainā dūmakā tītajam laukumiņam, cīnīdamies ar tieksmi mesties Irumai pakaļ, atrast to, teikt viņai, ka mīl, ka paliek pie viņas.

Tikko Iruma aiz kokiem bija nozudusi Pandiona skatienam, viņa metās skriet, viegli lēkdama pāri saknēm, spraukdamās starp liānām. Meitene skrēja arvien ātrāk, kamēr galīgi zaudēja spēkus. Strauji elpodama, viņa apstājās rāma ūdens malā — te upe paplašinājās un veidoja līci. Spilgtā gaisma viņu apžilbināja, pēc meža tumsas un vēsuma viņai kļuva karsti.

Ar skumjām Iruma pavērās visapkārt, caur asarām ieraudzīja savu atspīdumu ūdens gludajā līmenī un nevilšus aplūkoja sevi visu šajā lielajā spogulī… Jā, viņa ir skaista! Bet skaistums tātad vēl nav viss, ja svešzemnieks, šis zeltacainais, drošsirdīgais, labais un maigais zēns, grib aiziet no viņas. Tātad viņam vajadzīgs vēl kaut kas … Bet kas?

*

Saule grima aiz paugurainās stepes. Slīpa, zilgana ēna krita pie būdiņas sliekšņa, kur sēdēja Kidogo un Kavi.

Pēc tā, cik nemierīgi sakustējās abi draugi, Pandions saprata, ka etrusks un nēģeris ilgi jau viņu gaidījuši. Nodurtām acīm jaunais helenis piegāja pie draugiem. Kavi piecēlās svinīgs un bargs un uzlika roku draugam uz pleca.

— Mēs gribam ar tevi runāt, viņš un es, — etrusks pamāja uz blakusstāvošo Kidogo. — Tu nebiji atnācis uz padomi, bet viss ir izlemts — mēs rīt aizejam.

Pandions sagrīļojās. Pārāk daudz bija piedzīvots pēdējās trijās dienās. Un tomēr jaunais helenis nebija domājis, ka biedri tik ļoti steigsies. Viņš pats būtu ne mazāk steidzies, ja… ja nebūtu bijis Irumas!

Draugu acīs jaunais helenis lasīja nosodījumu. Nepieciešamība izšķirties, kas jau sen krimta Pandiona sirdi un neapzinīgi tika attālināta naivā cerībā, ka viss kaut kā nokārtosies, tagad tuvojās. It kā kāda siena atkal nostājās starp viņu un ilgoto brīvības pasauli, tās brīvības, kas patiesībā dzīvoja vienīgi Pandiona sapņos.

Viņam vajadzēja izlemt, vai viņš paliks šeit ar Irumu vai, zaudējis to uz visiem laikiem, dosies prom ar biedriem. Bet, ja viņš paliks šeit, tad tas arī būs uz visu mūžu: vienīgi ar divdesmit septiņu cilvēku apvienotām pūlēm, kuri dzimtenes vārdā gatavi uz visu, pat uz drošu bojā eju, bija iespējams pārvarēt tāles, kas tos turēja gūstā. Tātad, ja viņš paliks, tad uz visiem laikiem zaudēs dzimteni, jūru, Tesu, — visu to, kas viņu visu laiku stiprinājis un palīdzējis nokļūt šeit.

Vai viņš varēs te dzīvot, saplūst ar šo viesmīlīgo, bet tomēr svešo dzīvi, kad kopā ar viņu nebūs tā uzticamo biedru, kas posta dienās pārbaudīti, uz kuru draudzību viņš visu šo laiku nemanot bija balstījies? Un, pat nemaz nedomādams, ar visu savu sirdi Pandions juta skaidru atbildi.

Un vai tā nebūs nodevība, ja viņš pametīs draugus, ar kuru palīdzību viņš izglābies un kļuvis atkal stiprs?

Nē, viņam jāiet kopā ar tiem, pametot šeit pusi savas sirds!

Un jaunā heleņa griba neizturēja pārbaudījumu. Viņš saķēra biedru rokas, kuri ar nemieru vēroja Pandiona atklātajā sejā atspoguļoto dvēseles cīņu, un sāka viņus lūgties nedoties vēl tik ātri prom. Tagad, kad viņi ir brīvi, kāpēc gan viņi nevarētu palikt šeit vēl kādu laiciņu, labāk atpūsties pirms ceļa; labāk iepazīties -ar nezināmo zemi.

Kidogo svārstījās: viņš ļoti mīlēja jauno heleni. Etrusks kļuva vēl drūmāks.

—   Iesim tur, šeit svešas acis un ausis, — Kavi iebīdīja Pandionu tumšajā būdiņā un, izgājis ārā, atgriezās ar oglīti. Viņš aizdedzināja mazu lāpiņu. Viņam šķita, ka uguns gaismā vieglāk būs pārliecināt apmulsušo draugu.

—   Uz ko tu ceri, ja mēs paliksim? — stingri noprasīja etrusks, un viņa vārdi dziļi iegriezās Pandiona sirdī. — Tu taču pēc tam tikpat aiziesi? Jeb tu gribi ņemt viņu sev līdzi?

Nē, doma, ka Iruma dotos ar viņu tālajā ceļā, pat nebija ienākusi Pandionam prātā, un viņš noraidoši pakratīja galvu.

—   Tad es tevi nesaprotu, — etrusks skarbi teica. — Vai tad citi mūsu biedri nav šeit atraduši sirdij tuvas meitenes? Padomē neviens no viņiem nešaubījās, ko izvēlēties — sievieti vai dzimteni, neviens nav domājis palikt šeit. Irumas tēvs, mednieks, domā, ka tu nenāksi mums līdzi. Tu viņam esi iepaticies, slava par tavu drošsirdību ir aplidojusi visu tautu. Viņš man teica, ka ir ar mieru uzņemt tevi savā mājā! Vai tad tiešām tu meitenes dēļ pametīsi mūs, aizmirsīsi dzimteni?!

Pandions nodūra galvu. Viņam nebija ko atbildēt, un viņš nemaz nevarētu izskaidrot etruskam, kur pēdējais maldās. Kā lai viņam pasaka, ka Pandions nav vienkārši padevies kaislībai? Kā izteikt to, kas Irumā viņu aizrauj kā mākslinieku? Bet, no otras puses, bargā patiesība etruska runā viņu dedzināja, — viņš bija aizmirsis, ka svešai tautai savi likumi un paražas. Paliekot šeit, viņam būtu jāpaliek par mednieku, jāsavieno savs liktenis ar šīs tautas likteni. Tāda būtu nenovēršamā maksa par laimf ar Irumu … Bet taču vienīgi Iruma viņam šeit ir tuva. Zelta stepes rāmais un svelmīgais plašums nemaz nelīdzinājās mīļotajam, trokšņainajam un nemierīgajam jūras plašumam. Meitene bija šīs pasaules daļiņa, bet viņš nevarēja nejusties šeit kā pagaidu viesis… Bet tur, tālumā, kā bāka viņu aicināja dzimtene. Un, ja šī bāka apdzisis, vai tad viņš spēs bez tās dzīvot? …

Etrusks brīdi klusēja, lai dotu Pandionam laiku apdomāt, un tad atkal atsāka:

—    Labi, tu kļūsi viņas vīrs, lai drīz to pamestu un aizietu. Un tu domā, ka viņas tauta mierīgi mūs palaidīs un pat palīdzēs mums? Tu apvainosi viņu viesmīlību. Sods, ko tu būsi pelnījis, nāks pār mums visiem … Un bez tam, kāpēc tu esi pārliecināts, ka pārējie biedri būs ar mieru gaidīt? Viņi nebūs ar mieru, un šajā ziņā eš būšu viņu pusē!

Etrusks atkal brīdi klusēja un, it kā nokaunējies par savu vārdu skarbumu, skumji piebilda:

—  Mana sirds sāp, jo, kad es sasniegšu jūru, man nebūs drauga, kas būtu tik izmanīgs kuģniecībā. Mans Remds aizgāja bojā, un visas cerības bija uz tevi — tu esi braucis pār jūru, mācījies pie feniķiešiem … — Kavi nodūra galvu un apklusa.

Kidogo pieskrēja pie Pandiona un uzkāra jaunajam helenim kaklā maisiņu, kas bija iesiets garā siksniņā.

—   Es to glabāju, kamēr tu biji slims, — sacīja nēģeris. — Tas ir tavs jūras amulets … Tas palīdzēja uzvarēt degunradzi, tas palīdzēs mums visiem nokļūt pie jūras, ja tu.nāksi kopā ar mums…

Pandions atcerējās Jachmosa dāvāto akmeni. Viņš pavisam bija aizmirsis par šo mirdzošo jūras simbolu, tāpat kā šajās dienās bija aizmirsis vēl daudz ko citu. Viņš dziļi nopūtās. Šajā mirkli būdiņā ienāca garš cilvēks ar lielu pīķi rokās. Tas bija Irumas tēvs. Viņš nepiespiesti apsēdās uz klona, parāvis kājas zem sevis, draudzīgi uzsmaidīja Pandionam un griezās pie etruska.

—   Es atnācu pie tevis darīšanās, — nesteigdamies iesāka mednieks. — Tu teici, ka pēc vienas saules jūs nolēmuši doties uz dzimteni.

Kavi apstiprinoši pamāja ar galvu un klusēja, gaidīdams, kas būs tālāk. Pandions nemierīgi lūkojās Irumas tēvā, kas izturējās vienkārši un ar lielu pašcieņu.

—   Ceļš ir tāls, daudz zvēru stepē un mežā uzglūn cilvēkam, — mednieks turpināja. — Jums ir slikti ieroči. Iegaumē, svešzemniek: ar zvēriem nevar cīnīties kā ar cilvēkiem. Šķēps, bulta un duncis ir labi cīņā pret cilvēku, bet pret zvēriem vislabākais ir pīķis. Tikai pīķis spēj noturēt stipru zvēru, apturēt viņu, no tālienes sasniegt zvēra sirdi. Mūsu stepei jūsu ieroči nav derīgi, — mednieks nicinoši norādīja uz būdiņas sienai pieslieto tievo eģiptiešu pīķi ar mazu vara smaili. — Lūk, kāds šeit ir vajadzīgs!

Irumas tēvs nolika etruskam uz ceļgaliem atnesto ieroci un novilka no tā garo ādas maksti.

Smagais pīķis bija vairāk nekā četru elkoņu garumā. Tā divu pirkstu resnais kāts bija darināts no cieta, blīva, kaulam līdzīga spīdīga koka. Vidū kāts bija mazliet resnāks un apšūts ar plānu, grumbuļainu hiēnas ādu. Uzgaļa vietā tam bija elkoni garš un trīs pirkstu plats asmens, izkalts no gaiša, cieta metala — retās un dārgās dzelzs.

Kavi domīgi pataustīja aso asmeni, uz rokas mēģināja noteikt ieroča smagumu un nopūzdamies atdeva to atpakaļ medniekam.

Tas pasmaidīja, vērodams iespaidu, kādu pīķis bija radījis etruskā, un uzmanīgi teica:

—  Pagatavot tādu pīķi ir liels darbs … Metālu iegūst kaimiņu cilts un pārdod to ļoti dārgi. Toties pīķis tevi ne vienu vien reizi paglābs cīņā ar nāvi…

Nesaprazdams, kas īsti medniekam padomā, Kavi klusēja.

—  Jūs esat atnesuši sev līdzi no Kemtas stiprus lokus, — mednieks turpināja. — Mēs neprotam tādus pagatavot un gribētu apmainīt tos pret pīķiem. Vadoņi ir ar mieru dot jums divus pīķus pret vienu loku, bet pīķi, kā jau es teicu, jums labāk noderēs.

Kavi jautājoši paskatījas uz Kidogo, nēģeris ar galvas mājienu apstiprināja mednieka izteiktās domas.

—   Stepē ir daudz medījuma, un mums nevajadzēs bultu, — teica Kidogo, — bet mežos būs sliktāk. Taču mežs ir tālu, seši pīķi triju loku vietā būs drošāki zvēru uzbrukuma gadījumā.

Kavi padomāja, piekrita maiņai un sāka kaulēties. Bet mednieks nepiekāpās, pierādīdams, ka viņa piedāvātiem ieročiem ir liela vērtība. Viņi nekad neatdotu divus pīķus par vienu loku, ja nebūtu vajadzības izpētīt, kā Kemtas loki tiek pagatavoti.

—   Labi, — etrusks teica. — Mēs būtu jums atdevuši savus lokus kā atlīdzību par patvērumu un pārtiku, ja mums nevajadzētu ceļot tik tālu. Mēs pieņemam noteikumus — rīt tu saņemsi lokus.

Mednieks atplauka smaidā, iesita Kavi saujā, paņēma pīķi, ielūkodamies sarkanajā lāpas atblāzmojumā uz tā asmens, un uzvilka tam ādas maksti, kas bija izgreznota ar raibiem ādas gabaliņiem.

Etrusks pastiepa roku, bet mednieks neatdeva viņam ieroci.

—   Tu rīt dabūsi sešus ne sliktākus. Bet šo … — Irumas tēvs brīdi klusēja, — es dāvinu tavam zeltacainajam draugam. Maksti tam uzšuva Iruma pati! Lūk, cik tā skaista.

Mednieks pasniedza pīķi jaunajam helenim, kas nedroši pieņēma dāvanu.

—  Tu jau neiesi kopā ar viņiem, — Irumas tēvs norādīja uz etrusku un nēģeri, — bet labs pīķis — tas ir pirmais mednieka īpašums, un es gribu, lai tu padarītu slavenu mūsu dzimtu, kļūdams par manu dēlu!

Kidogo un Kavi ar skatieniem ieurbās draugā, nēģeris tā sažņaudza pirkstus, ka tie nokrakšķēja. Negaidīti iestājās izšķirošais mirklis.

Pandions nobālēja un pēkšņi ar asu un noraidošu žestu pasniedza pīķi atpakaļ.

—   Kā lai es to saprotu, vai tu atsakies? — iesaucās pārsteigtais mednieks.

—   Es aizeju kopā ar biedriem, — ar grūtībām izdvesa jaunais helenis aizlūzušā balsī.

Irumas tēvs stāvēja sastindzis, ne vārda nerunādams, skatījās Pandionā, tad niknumā nosvieda pīķi viņam pie kājām.

—   Lai notiek tā, bet neuzdrošinies vairs pat paskatīties uz manu meitu. Šodien pat es viņu aizsūtīšu prom!

Nemirkšķinādams, plaši ieplestām acīm Pandions skatījās medniekā. Neliekuļotas sāpes izkropļoja viņa vīrišķīgos sejas pantus, un tas mīkstināja Irumas tēva dusmas.

—   Tev pietika vīrišķības izšķirties pirms nav vēl par vēlu, — tas ir labi, — viņš teica. — Bet, ja tu aizej, tad ej ātrāk…

Mednieks vēlreiz drūmi noskatīja Pandionu no galvas līdz kājām, izgrūzdams kaut kādu nenoteiktu skaņu.

Atrazdamies jau uz sliekšņa, Irumas tēvs atskatījās uz Kavi.

—  Kā teicu, tā arī būs, —< viņš skarbi noteica un pazuda tūmsā.

Nēģerim kļuva savādi ap sirdi no jaunā heleņa acu spīduma,

un viņš juta, ka Pandionam pašreiz nav domas pie draugiem. Helenis mirkli stāvēja, ieurbies ar skatieniem kaut kur tālē, it kā vaicādams tai, kā viņam rīkoties. Viņš lēni pagriezās, iemetās guļas vietā, aizklādams ar rokām seju.

Kavi aizdedzināja jaunu lāpu: viņam negribējās atstāt Pandionu tumsā vienu ar tā domām. Etrusks un nēģeris nosēdās malā un, nekā nerunādami, palika nomodā. Laiku pa laikam viņi nemierīgi raudzījās draugā, kuram nekā nevarēja palīdzēt.

Lēni ritēja laiks, iestājās nakts. Pandions sakustējās, pielēca kājās, paklausījās visapkārt un metās ārā no būdiņas. Bet etruska platie pleci aizsprostoja izeju. Jaunais helenis uzdūrās viņa sakrustotajām rokām un apstājās, dusmās saraucis uzacis.

—  Laid! — Pandions nepacietīgi teica. — Es nevaru, man jāatvadās no Irumas, ja viņu vēl nav aizsūtījuši kaut kur projām.

—  Atjēdzies! — atbildēja Kavi. — Tu pazudināsi viņu, sevi un mūs visus! Viņas tēvs ir nikns uz tevi.

Pandions klusēja un mēģināja atbīdīt etrusku, bet tas stāvēja stingri.

—  Ja reiz esi izšķīries, tad pietiek ar to, nesatracini viņas tēvu, — Kavi turpināja pārliecināt draugu. — Jel apdomā, kas var notikt.

Jaunais helenis vēl stiprāk pagrūda Kavi, bet pats dabūja belzienu krūtīs un atkāpās. Ieraudzījis draugu sadursmi, pieskrēja nēģeris, apjucis, nezinādams ko iesākt. Jaunais helenis sakoda zobus, un viņa acīs iegailējās nelaba liesmiņa. Nāsis iepletis, viņš metās virsū etruskam. Kavi strauji izrāva dunci un, pagriezis to ar spalu pret Pandionu, naidā kliedza:

—   Še ņem, dur!

Pandions apmulsa.

Etrusks izrieza krūtis, pielika pie sirds kreiso roku, bet ar labo turpināja dunča spalu virzīt pret Pandionu.

—  Dur uzreiz, lūk, šeit! Vienalga, dzīvs es tevi nelaidīšu! Nogalini, tad ej! — ārkārtīgās dusmās kliedza Kavi.

Pandions pirmo reizi redzēja savu drūmo un gudro draugu tādā stāvoklī. Viņš atkāpās, bezspēcīgi ievaidējās un aizstreipuļoja uz savu guļas vietu, atkal nokrita uz tās un pagriezās ar muguru pret draugiem.

Smagi elpodams, Kavi noslaucīja no pieres sviedrus un aizbāza dunci aiz jostas.

—  Mums viņš visu nakti jāuzmana un jādodas prom pēc iespējas ātrāk, — viņš teica pārbiedētajam Kidogo. — Ar rīta ausmu tu brīdini biedrus, lai pulcējas kopā.

Pandions skaidri sadzirdēja etruska vārdus, kas nozīmēja, ka viņam neizdosies redzēt Irumu. Viņš slāpa nost, gandrīz fiziski izjuzdams gaisa trūkumu visapkārt. Helenis cīnījās ar sevi, sasprindzinādams visu gribas spēku, un pamazām vētrainais izmisums, gandrīz ārprāts pārgāja klusās skumjās.

*

Un atkal Āfrikas stepe pavēra savu karsto plašumu divdesmit septiņiem stūrgalvjiem, kas bija apņēmušies par katru cenu atgriezties dzimtenē.

Tagad pēc lielajiem lietiem rupjā zāle ar lielām, brūnganām vārpām[83] bija pacēlusies divpadsmit elkoņu augstumā, un tās smacīgajā biezoknī nevarēja pamanīt pat ziloņu milzīgos, pelēkos ķermeņus. Kidogo paskaidroja Pandionam, kāpēc vajadzējis steigties: drīz beigsies lietus periods un stepe sāks degt, pārvērzdamās nedzīvā, ar pelniem pārklātā līdzenumā, kur grūti būs atrast pārtiku.

Klusu ciezdams, Pandions piekrita. Viņa sāpes vēl bija pārāk svaigas. Bet, atrazdamies savu biedru vidū, kuriem viņš tikdaudz pateicības parādā, jaunais helenis juta, ka viņu atkal apvij vīrišķīgas draudzības saites, ka viņā pašā briest tieksme iet uz priekšu, mesties atkal cīņā un arvien spēcīgāk iekvēlojas vēlēšanās ātrāk sasniegt Eniadu.

Lai gan Pandiona sirdi vēl vienmēr plosīja ilgas pēc Irumas, viņš tikai tagad juta, ka ir tāds pats kā agrāk — skaidrs un taisns — un bez bažām iet pa nosprausto ceļu. Atkal viņā atdzima mākslinieka kaisle pēc dabas formām un krāsām, brieda vēlēšanās radīt.

Divdesmit septiņi spēcīgi vīrieši bija apbruņoti ar pīķiem, īsiem metamiem šķēpiem, dunčiem un vairākiem vairogiem. Bijušie vergi, nedienās un kaujās pārbaudīti, bija ievērojams spēks un varēja nebaidīties no neskaitāmajiem zvēriem.

Viņu ceļā, laužoties cauri augstajai zālei, briesmas bija nopietnas. Gribot negribot vajadzēja iet zosu gājienā, virzoties uz priekšu pa šaurajām, zvēru iemītajām taciņām, daudz stundu no vietas raugoties vienīgi pa priekšu ejošā biedra mugurā. Bet no čaukstošās, augstās sienas pa labi un kreisi ik mirkli draudēja briesmas — katru brīdi stiebri varēja pašķirties un pielaist klāt pielavījušos lauvu, saniknotu degunradzi vai vientuļa, nikna ziloņa augsto, neaptveramo stāvu. Zāle atšķīra biedrus, un visgrūtāk bija tiem, kas gāja nopakaļ: pār viņiem varēja sabrukt zvēra dusmas, kuru satracinājuši pa priekšu ejošie biedri. No rītiem zāle bija pilna aukstas rasas, ūdens lāšu ņirbošie putekļi pacēlās virs slapjajiem, it kā lietū izmirkušajiem cilvēkiem. Dienas karstajā laikā rasa pilnīgi izzuda, birdami no stiebru augšgaliem, sausie putekļi koda rīklē, šaurajās ejās trūka elpas.

Ceļojuma trešajā dienā drošsirdīgajam libietim Takelam, kas gāja pēdējais, uzbruka leopards, un tikai laimīga gadījuma pēc jauneklis tika cauri ar nelieliem skrambājumiem. Nākošajā dienā Pandionam un viņa kaimiņam nēģerim no zāles uzbruka milzīgs, tumši krēpjains lauva. Irumas tēva'pīķis noturēja plēsoņu, un heleņa biedrs, paķēris vairogu, kas Pandionam satraukumā bija izkritis no rokām, uzbruka lauvam no mugurpuses. Zvērs pagriezās pret jauno ienaidnieku un, triju pīķu caurdurts, sajima. Aizelsies no uztraukuma, Kidogo pieskrēja, kad viss jau bija galā, un biedri, smagi elpodami, slaucīja no pīķiem lauvas ātri sarecējušās asinis. Plēsoņa gulēja gandrīz nemanāms tumši brūnajā, samīdītajā zālē. Saskrēja visi gājiena dalībnieki, skaļas klaigas bija dzirdamas kaujas vietā. Visi centās pierādīt diviem spēcīgiem nēģeriem — Dhlomam un Mpafu, kuri kopā ar Kidogo gāja priekšgalā un vadīja visu grupu, ka zvēri galu galā tomēr kādu saplosīs. Jāmēģina apiet šis augstās zāles līdzenums. Pavadoņi ir nemēģināja kaut ko iebilst. Grupa krasi pagriezās uz dienvidiem un jau pirms vakara tuvojās garai meža joslai, kas stiepās tieši vajadzīgajā dienvidrietumu virzienā. Tāds mežs bija Pandionam pazīstams — zaļš, velvēts gaitenis virs šauras stepes upītes. Galeriju meži dažādos virzienos šķērsoja stepi pa upju un strautiņu gultnēm.

Ceļiniekiem laimējās: zem zaļajām velvēm nebija dzeloņainu brikšņu, lianas nebija savijušas necaurejamus aizkarus, — pulciņš mundri virzījās pa šauro meža joslu, apejot milzīgās saknes. Apžilbinošās dienas tveici un zāles čaukstoņu nomainīja dziļš klusums un vēsa pustumsa. Mežs stiepās ļoti tālu, — augām dienām ceļinieki gāja pa to, laiku pa laikam iznākdami stepē pēc medījuma vai uzrāpjoties meža malas zemākajos kokos, lai pārbaudītu'iešanas virzienu.

Lai gan iešana šeit bija daudz vieglākā un: mazāk bīstama, Pandionu nomāca noslēpumainā meža krēsla un klusums. Jaunais helenis te atkal atcerējās tikšanos ar Irumu. Zaudējums šķita milzīgs. Skumjas tam aizplīvuroja visu pasauli ar pelēku dūmaku, bet nezināmā nākotne bija tikpat drūma, klusa un tumša kā mežs, pa kuru viņi gāja.

Pandionam likās, ka nebūs gala tumšajam ceļam, kur milzīgo koku stumbru kolonādes vienmulīgi sekoja viena otrai, tumsa mijās ar saules plankumiem, bedres ar ciņiem.

Šeit ceļš veda nezināmā tālē, arvien dziļāk spraukdamies svešas un dīvainas zemes sirdī, kur viss bija nepazīstams un tikai modru biedru klātbūtne glāba no neizbēgamas nāves.

Jūra, uz kuru viņš tik ļoti tiecās, kura viņam, atrodoties gūstā, likās tik viegli sasniedzama, tagad bija aizvirzījusies bezgala tālu — līdz tai vajadzēja pārvarēt tūkstošiem šķēršļu un mēnešiem grūta ceļa … Jūra atrāva viņu no Irumas, bet pati palika nesasniedzama …

Izbeidzoties mežam, ceļinieku priekšā izpletās plašs purvs. Tas šķērsoja ceļu no vienas horizonta malas līdz otrai, aizstiepās uz priekšu un tālumā aizplīvurojās ar valgo izgarojumu zaļgano dūmaku, no rītiem ietinoties zemas, bālganas miglas autā. Balti gārņi nelieliem bariem lidoja virs niedrāju jūras.

Kavi, Pandions un libieši, būdami neziņā, kā pārvarēt šo šķērsli, apmulsuši skatījās uz spilgti zaļajiem purva brikšņiem ar saulē liesmojošiem ūdens spoguļiem. Bet ceļa vadoņi apmierināti saskatījās un smaidīja: ceļš bija pareizs, divu nedēļu ilgais pārgājiens nebija bijis veltīgs.

Nākošajā dienā ceļinieki sasēja plostus no sevišķām, neparasti vieglām un porainām niedrēm[84], kuru posmainie stumbri sniedzās desmit elkoņu augstumā. Ceļinieki brauca gar augstiem skarainu papirusu puduriem, lavierējot starp sarkani brūniem sakaltušu un salauzītu niedru stumbru blāķiem un peldošām zālāju salām. Uz katra plosta bija pa divi vai pa trīs cilvēki; viņi uzmanīgi ar garām kārtīm balansēja, atstumdamies no dūņainā dibena.

Tumšais, smirdošais ūdens likās kā bieza eļļa, no kāršu apakšas virs ūdens cēlās purva gāzes burbuļi, lipīgs pelējums putoja gar zaļajām sienām kā rūsgana apmale. Nevienas sausas vietas nebija visā pārredzamā platībā, tveicīgs karstums gurdināja sviedriem pārplūdušos ļaudis, no augšas nežēlīgi dedzināja saule. Pievakarē kā biezi mākoņi cilvēkiem uzbruka miljoniem negantu knišļu. Laime bija, ja izdevās atrast neapplūdinātu pauguru, uz kura tad sakūra milzīgu dūmojošu ugunskuru. Vēl vieglāk bija, ja gadījās vējš, kas aizdzina projām kukaiņu mākoņus un ļāva izgulēties pēc smagajām dienām un naktīm. Vējš locīja niedrāju, vilnis pēc viļņa vēlās pār zaļgano okeānu.

Neskaitāms daudzums visādu rāpuļu slēpās sasutušajā ūdenī un trūdu pilnajos brikšņos. Milzīgi krokodiļi simtiem pulcējās uz sēkķi pauguriem vai, pa pusei stiebru apslēpti, lūkojās no zaļganajām sienām. Naktīs briesmoņi rēca, viņu dobjā rēkšana iedvesa cilvēkiem māņticīgas bailes. Krokodiļu rēkoņā neizskanēja niknums vai draudi — kaut kas nežēlīgs un vienaldzīgs likās šajās zemajās, aprautajās skaņās, kas nakts tumsā dārdēja pār sastāvē- jušamies ūdeņiem.

Ceļinieki nonāca seklā līcī, kur no vienas vietas pacēlās pa pusei izskaloti konusveidīgi dūņu pauguri pusotra elkoņa augstumā. Rūsganais ūdens neciešami smirdēja, pauguri bija pārklāti ar baltu garozu no putnu mēsliem. Nēģeri paskaidroja, ka šī ir perekļu vieta lieliem, garkājainiem, iesārtiem putniem", kas citā laikā veseliem mākoņiem būtu pārklājuši purvu.

No sliktā ūdens un kaitīgajiem izgarojumiem saslima vairāki cilvēki, galvenokārt libieši. Briesmīgs drudzis mocīja cilvēkus, kas it kā bez dzīvības gulēja pie biedru kājām.

Piektajā brauciena dienā starp purva brikšņiem arvien biežāk pagadījās brīva ūdens laukumi, no kuriem slējās atsevišķu koku galotnes. Pandions izbrīnā vaicāja Kidogo, ko tas viss nozīmē.» Melnādainais draugs, smaidīdams ar savu lielo, plato muti, paskaidroja, ka drīz būs gals visām mocībām.

—   Šeit, — nēģeris teica, ar savu kūju iegrūzdams dziļi ūdenī, — sausā laikā zeme deg no karstuma, bet šie ir uzplūdi pēc lietus.

—   Kas tad šī ir par upi? — atkal vaicāja Pandions.

—   Te nav viena vien upe, bet divas[85] un gara purvu josla starp tām, — atbildēja nēģeris. — Sausajā laikā šajās upēs gandrīz nemaz nav ūdens.

Kā vienmēr pēdējā laikā nēģerim Kidogo bija taisnība. Drīz vien plosti pa reizei atdūrās pret dūņaino dibenu, bet tālāk zeme, celdamās arvien augstāk, pārgāja līdzenā stepē. Tur auga īpatnēja zāle ar sidrabaini baltām vārpām, un, mirdzēdama saules staros, stepe iztālēm likās kā ūdens spoguļa turpinājums. Ar dziļa atvieglojuma sajūtu ceļinieki, līdz viduklim brizdami pa dubļiem un ar kliedzieniem aizbaidīdami krokodiļus, nokļuva uz cietas, karstas zemes. Spirgts un sauss vējš tos apsveica, aizdzīdams smago, smacējošo purva gaisu. Ceļinieki nokļuva līdz augstākai vietai, kur auga krūmi ar lielām, zilgani zaļām lapām un ļoti daudziem oranžkrāsas augļiem olas lielumā.

Šeit viņi atrada tīru ūdeni un nolēma apstāties. Visapkārt savai nometnei viņi uzcēla dzeloņainu sienu sešu elkoņu augstumā. Nēģeri salasīja veselu kaudzi oranžkrāsaino augļu, kuru garša bija brīnišķīgi laba un maiga, un atnesa vēl kaut kādas lapas, ar kuru sulu sāka ārstēt drudža slimniekus. Veselie labi izgulējās, visādas vātis, kas bija radušās no purva kukaiņu kodieniem, ātri sadzija. Vairākas dienas no vietas nebija lietus. No rītiem bija ļoti vēss, un melnādainie ceļojuma dalībnieki sala un stipri cieta no aukstuma.

Drīz ceļinieki devās tālāk.

Divdesmit piecas dienas viņi bija gājuši pa stepi. Tagad viņu bija palicis tikai deviņpadsmit cilvēku. Pārbraukuši pāri purvam, astoņi atdalījās un aizgāja uz ziemeļiem, uz savām dzimtajām vietām, līdz kurām tiem bija palicis ne vairāk kā desmit pārgājienu. Lai kā viņi aicināja sev līdzi pārējos, stūrgalvji bija uzticīgi savam lēmumam izlauzties līdz jūrai.

Pelēka dūmaka aizklāja zilgano debess jumu, kas tāpat kā agrāk izstaroja žilbinošu gaismu. Naktīs debess bieži vien aizplīvurojās ar mākoņiem, drausmīgs pērkons bez pārtraukuma dārdēja pār stepi, bet neviens zibens uzliesmojums nepāršķēla nakts samtaini melno tumsu, neviena lietus lāse nenokrita uz izžuvušo zāli un no karstuma saplaisājušo zemi.

Stepē bija izsvaidīti mazi pauguri smailu konusu veidā vai ar apaļīgām virsotnēm līdz desmit elkoņu augstumā. Šajos pauguros, kas bija izveidoti no māla, cieti kā ķieģelis, mita bezgala daudz lielu kukaiņu, kas izskatījās pēc skudrām un bija bīstami savu spēcīgo žokļu dēļ. Pandions jau bija pieradis pie daudzajiem zvēriem; viņu vairs nepārsteidza žirafes vai pieci simti galvu lieli ziloņu bari. Tagad viņš redzēja savādus, melnbalti svītrainus dzīvniekus. Tie izskatījās pēc Eniadas zirgiem, bet arī atšķīrās no tiem: maza auguma un tievām kājām, šie svītrainie zvēri bija ar platākiem krustiem, ieliektu muguru, graciozi izliektu augšlūpu, īsām astēm un krēpēm. Pandions ar interesi noskatījās uz viņu lielajiem bariem, kad tie sanāca dzert. Viņš sapņoja par to, ka vajadzētu noķert šos svītrainos zirgus un pieradināt tos jāšanai. Bet, kad viņš par to ierunājās, Kidogo un citi biedri nēģeri ilgi un skaļi smējās. Nēģeri paskaidroja jaunajam1 helenim, ka svītrainie dzīvnieki ir spēcīgi, nikni un nesavaldāmi, ja arī izdotos noķert dažus rāmākos, tad pāris desmitus, tas ir, tik, cik viņiem vajadzīgs, nevarētu sadabūt desmit gados.

Otru vilšanos Pandions piedzīvoja, satiekoties ar bifeļiem. Viņš ieraudzīja smagnējus, tumši pelēkus vēršus ar platiem, galos saliektiem ragiem un gribēja piezagties tuvākajam, lai nogalinātu to ar pīķi, bet Kidogo, ar visu savu smagumu uzgūlies jauneklim, piespieda viņu pie zemes. Nēģeris apgalvoja, ka šie vērši ir gandrīz visbīstamākie zvēri dienvidu zemē, ka medīt viņus var, bet vienīgi tad, ja ir loki vai metamie pīķi, citādi nāve neizbēgama. Pandions paklausīja nēģeri un tāpat kā citi noslēpās krūmos, taču Kidogo bailes šo vēršu priekšā viņam palika nesaprotamas, — viņš domāja, ka degunradzis vai zilonis ir'daudz briesmīgāki.

Ceļu vairākkārt šķērsoja klinšu grēdas, pakalnu virknes vai

pussagruvušu krauju paliekas. Tādās vietās bieži vien bija sastopami riebīgie suņgalvainie mērkaķi'01 . Šie dzīvnieki pamanīdami cilvēku tuvošanos, pulcējās uz klintīm vai zem kokiem, bez bailēm aplūkoja nācējus un taisīja bezkaunīgas grimases. Pandions riebumā skatījās uz viņu plikajiem suņu purniem ar zili uzpūstiem vaigiem, kas bija apauguši ar biezu, stāvus sacēlušos spalvu, uz viņu pliko pakaļpusi. Mērkaķi bija bīstami. Reiz Kavi, nevarēdams paciest triju šo dzīvnieku izaicinošo uzvešanos, kas» viņam aizsprostoja ceļu, iedūra ar šķēpu vienam no šiem riebīgajiem radījumiem. Klinšu pakājē sākās nopietna kauja. Ceļinieki bija laimīgi, ka paspēja aizmukt, atkāpdamies bez zaudējumiem, toties ļoti lielā steigā.

Divdesmit piektā ceļojuma dienā, dodoties uz priekšu pa apvidu, kas nemanāmi arvien cēlās augstāk, pie horizonta kļuva redzama tumša svītra. Kidogo priecīgi iesaucās, norādīdams uz •to, — tur sākās liels mežs — pēdējais šķērslis, kas viņiem bija jāpārvar. Aiz mežiem apaugušajiem kalniem bija sengaidītā jūra — drošs ceļš uz mājām.

Ap pusdienas laiku viņi sasniedza palmu birzi. Pandionu pārsteidza tās dīvainais izskats. Agrāk stepē nekad negadījās tik augsti un slaidi augi, kas izskatījās pēc pazīstamajām Egiptosas dateļu palmām. Katrs stumbrs atradās it kā pašā centrā zvaigžņveidīgai zilgani melnajai ēnai, ko meta palmas galotne. Starp tumšo ēnu zvaigznēm sausā augsne šķita it kā nokveldināts metāls. Pēc neparastā ēnu izvietojuma Pandions ieraudzīja, ka pusdienas saule atrodas viņam tieši virs galvas. Viņš par to pateica etruskam. Tas nesaprašanā paraustīja plecus, bet Kidogo paskaidroja, ka tas tā patiesībā arī ir. Jo tālāk uz dienvidiem, jo augstāk paceļas saule, un tā cēloņus neviens vēl nezina. Veci ļaudis vēl stāsta, ka pēc seniem nostāstiem tālu uz dienvidiem saule atkal nolaižoties zemāk.

Ilgi pārdomāt šo mīklu jaunajam helenim neiznāca — karstumā nogurušie biedri steidzās pie ūdens. Atpūtas vietā Kidogo paziņoja, ka pievakarē viņi jau sasniegs mežu, un viņu ceļš ies pa mežiem un kalniem, kas stiepjas tālu līdz zemes malai.

— Tur, — nēģeris norādīja pa labi, — un tur, — Kidogo roka pagriezās pa kreisi, — ir lielas upes, bet mēs nevaram pa tām braukt. Labā[86] nogriežas uz ziemeļiem, uz lielu saldūdens jūru,

kas atrodas pie paša ziemeļu tuksneša malas. Kreisā103 pagriežas strauji uz dienvidiem un novedīs mūs tālu no vajadzīgās vietas. Bez tam gar upēm dzīvo spēcīgas ciltis, kas ed cilvēku gaļu, un mūs visus iznīcinās. Mums jāizkļūst cauri taisni uz dienvidrietumiem, kā bultas šāviens taisnā līnijā starp abām upēm. Tumšie meži ir tukši un droši, bet kalnos neviens nedzīvo, baidīdamies negaisu un biezokņu tumsas. Zvēru te ir maz, bet arī mūsu ir maz, un mēs varēsim pārtikt no medībām un augļiem.

Pandions, Kavi un libieši ar šaubām skatījās uz tumšo mežu, kas nostājās priekšā, viņus satrauca neskaidras briesmu nojautas.

103 Kreisa upe tagad saucas Ubangi — Kongo galvenā pieteka.

SEPTĪTĀ NODAĻA MEŽU SPĒKS

Biezajā krūmājā auga neparasti koki. To tievie stumbri, ko šķērsoja izspiedušās krokas, augšā izbeidzās ar plakanu vēdekli,, ko veidoja īsi, lielām lapām apauguši zari, bet vēl augstāk slējās garas, taisnas atvases, kas izskatījās kā milzīgi, zaļi šķēpi ap desmit elkoņu garumā104 .

Četri tādi koki, pa divi katrā pusē, kā sargi stāvēja pie meža, draudīgi izslējuši savus šķēpus bālganajās debesīs. Ceļinieku pulciņš izgāja starp tiem, laužoties uz priekšu caur dzeloņainajiem krūmiem. Milzīga cūka105 ar līķiem ilkņiem un neglītu, punainu galvu izlēca no krūmu apakšas, sašutusi ieurkšķējās uz cilvēkiem un pazuda .. .

Pirmajā dienā, uzsākot ceļu pa mežu, Kavi pazaudēja savu nūjiņu ar četrdesmit deviņiem iegriezumiem — ceļā pavadīto dienu skaitu, un ceļinieki pārtrauca rēķināt dienas. Jaunā heleņa atmiņā uz visiem laikiem iespiedās milzīgais, vienmulīgais mežs.

Grupa gāja, klusu ciezdama. Kad cilvēki mēģināja runāt, viņu balsis skanēja dobji un atbalsojās zem blīvajām, zaļajām zaru

104        Lobelija.

105        Kārpu cūka — meža cūka ar milzīgiem ilkņiem koku sakņu raušanai.

velvēm. Milzīgajos zelta stepes plašumos cilvēki nekad nebija jutušies tik niecīgi un pazuduši svešās zemes dziļumos. Kolosālās ložņu augu virves, kas dažkārt sasniedza cilvēka ķermeņa resnumu, spirālveidīgi vijās ap koku gludajiem stumbriem, veidoja augšā milzīgus tīklus, nokārās lejup kā aizkari un platas cilpas. Koku zari izpletās nesasniedzamos augstumos virs gājēju galvam, stumbri saplūda pelēkā krēslā. Ceļā bija sastopamas trūdoša ūdens peļķes, pārklātas zaļganām gļotām; vietumis klusi tecēja mazi, tumši strautiņi. Retajas norās saule žilbināja pie meža krēslas pieradušās acis; neparasti augu biezokņi lika cilvēkiem šīs vietas apiet. "Neredzētas papardes četru cilvēku augstumā kā spārnus izplēta savas milzīgās, bālgani zaļās spalvveidīgās lapas100 . Pelēcīgas, it kā izkaldinatas mimozu lapas saules staru kūļos veidoja brīnišķīgus rakstus. Ļoti daudz puķu — asinssarkanu, oranž- krāsas, violetu, baltu, ar sevišķu spilgtumu un raibumu izcēlās starp bālgani zaļajām lapām — milzīgi lielām, platām, garām un šaurām, gludam, šķeltām vai robainām. Mežonīgā jūklī pinās ložņu augu asnu vijīgās spirāles, rēgojās dzeloņi pirksta garumā, kas nežēlīgi plosīja miesu. Norās skanēja neganta putnu kņada un čivināšana, it kā tur būtu koncentrējusies visa meža dzīve.

Cilvēki pārbaudīja virzienu pēc saules un atkal devās meža krēslā, orientējās pēc lietus izskalotām grambām, strautiņu virziena, pēc slīpajiem saules stariņiem, kas retumis izlauzās cauri lapotnei. Ceļa vadoņi centās izvairīties no klajākām vietām mežā arī tāpēc, ka to tuvuma kokos mājoja bīstami kukaiņi — briesmīgas melnas lapsenes un niknas skudras. Lieli ķērpji, it kā ar ādu pārvilktas pelēkas piepes un puni pārklāja koku stumbrus, zaļgans sūnu paklājs sedza uz augšu izliekušās koku saknes. Šīs plakanās saknes bieži vien piecu sešu elkoņu augstumā kā slīpi balsti auga laukā no milzīgo stumbru gareniskajām grambām. Dziļajās nišās starp tām varētu novietoties visa deviņpadsmit cilvēku lielā ceļinieku grupa. Koku saknes savā starpā bija savijušās un ārkārtīgi apgrūtināja virzīšanos uz priekšu — vajadzēja rāpties tām pāri vai arī apiet apkārt, ložņājot pa šaurajām ejām. Kājas iegrima pussatrunējušu zaru, lapu un sakaltušu asnu masā, kas biezā kārtā pārklāja zemi. Vietumis bija redzami bālganu sēņu pudurīši ar smagu līķu smaku. Vienīgi tur, kur koki nebija tik augsti, saknes neapgrūtināja ceļu, un kājas atpūtās uz sūnu mīkstā paklāja. Toties šajās vietās auga biezi, dzeloņaini krūmi, ko vajadzēja vai

nu apiet, vai arī tiem cauri izcirst stigu, zaudējot spēkus un laiku. Kaut kādi plankumaini gliemji krita no kokiem uz ceļinieku kailajiem pleciem un apdedzināja tos ar indīgām gļotām. Retumis krēslā pavīdēja un bez trokšņa pazuda kāda zvēra ēna, — cilvēki bieži vien pat nepaguva noteikt dzīvnieka sugu. Naktīs šeit valdīja tas pats dziļais klusums, ko laiku pa laikam pārtrauca nezināma nakts plēsoņas žēlie kaucieni vai nepazīstama putna spalgie brēcieni.

Ceļinieki bija pārgājuši pāri daudzām nelielu kalnu grēdām, ne reizi neiziedami plašākā klajumā. Starp kalnu grēdām mežs bija vēl biezāks; ieleju mitrais un tveicīgais, pēc sasutušas zemes smirdošais gaiss apgrūtināja cilvēkiem elpošanu.

Pārgājuši ieleju, pa kuru starp lieliem akmeņiem mutuļoja spēcīga auksta ūdens straume, ceļinieki apsēdās atpūsties.

Sākās ilgs gājiens pret kalnu.

Divas dienas ceļinieki kāpa kalnā. Mežs kļuva arvien biezāks un necaurejamāks. Nebija vairs klajumiņu, kur varētu atrast barību, nogāzti milzu koki arvien biežāk aizsprostoja ceļu. Vairīdamies no tievu, elastīgu dzeloņainu stīgu tīkliem, kas nokārās no augšas, vai no necaurejamu krūmu un sīku koku brikšņiem, cilvēku pulciņš četrrāpus līda uz priekšu pa lietus izrautām grambām, kas bija izvagojušas nogāzi.

Asa, sausa zeme bruka zem delnām un ceļgaliem. Ļaudis rāpoja pa šo labirintu, ieturot virzienu vienīgi pēc lietus izskalotām gultnēm.

Pamazām kļuva arvien vēsāks, it kā ceļinieki patiesi būtu nokļuvuši dziļā, mitrā pazemē.

Bija jau galīgi satumsis, kad nogāze izbeidzās, un ceļinieki acīm redzot bija nonākuši plakankalnē. Nebija vairs lietus izskaloto grambu, un, lai nezaudētu virzienu, ceļinieki palika tur pārnakšņot. Neviena zvaigzne neiemirdzējās caur zaļo velvi. Kaut kur augšā trakoja stiprs vējš. Pandions ilgi gulēja nomodā, ieklausīdamies meža šalkoņā, kas stipri atgādināja tuvas jūras troksni. Vēja brāzienu radītā rūkoņa, šņākoņa un zaru klabēšana saplūda varenās šalkās, kas atgādināja piekrastes bangu vienmērīgos šļakstus.

Ilgi neausa rīts — saules gaismu aizturēja bieza migla. Beidzot neredzamā saule pārvarēja krēslu, un cilvēku priekšā atvērās nospiedoši drūma aina.

Milzīgie, pusotra simta elkoņu augstie koku stumbri, melnu un baltu, gludu mizu, ar savām galotnēm iesniedzās biezā, pienainā miglā, kas pilnīgi noslēpa apsūnojušos zarus. Ūdens piemirkušās sūnas un ķērpji kā garas, tumšas krēpes vai sirmas bārdas nokārās no zariem, šūpodamies bieži vien drausmīgā augstumā. Ūdens šļakstēja zem kājām, spiezdamies ārā no porainā, sūklim līdzīgā sakņu, zāļu un sūnu vijuma. Biezi ar lielām lapām apauguši krumu brikšņi aizsprostoja ceļu. Lielas, bālganas puķes, kas izskatījās pēc šūnainām bumbām, lēni šūpojās miglā uz saviem garajiem kātiem.

Melnas un baltas kolonas četru elkoņu šķērsgriezumā bija saspiedušās ļoti blīvi, pelēka migla mutuļoja ap tām, pa mizu tecēja uz leju sīkas ūdens strūkliņas. Dažkārt stumbri bija ievīstīti biezā slapjas sūnas segā.

Šajā drausmīgajā mežā tālāk par trīsdesmit, četrdesmit elkoņiem nekā nevarēja redzēt; nebija iespējams spert kāju, pirms ne- izcirta taku pie milzīgo koku saknēm.

Čupu čupām sakritušie milzīgie nogāzto koku stumbri pilnīgi nomāca daudz pieredzējušos ceļiniekus. Vissliktākais bija tas, ka nevarēja orientēties, nekas nedeva iespēju pārbaudīt uzņemto virzienu.

Nēģeri sala aukstajā miglā, neredzēti varenā meža pārbiedēti; libieši jutās galīgi nospiesti. Ceļiniekiem šķita, ka viņi ir nonākuši pašā mežu dievu mājoklī, kur cilvēkiem ieeja aizliegta, no kurienes nav izejas.

Kavi pamāja Pandionam, un viņi abi, apbruņojušies ar dunčiem, kā bez prāta sāka cirst slapjos zarus. Pamazām kļuva mundrāki arī pārējie biedri — viens otru nomainīdami, tie neatlaidīgi strādāja, rāpās pāri milzīgo stumbru kalniem, maldījās, meklēdami izeju no briesmīgajiem koku sakņu labirintiem, un atkal iegrima necaurejamā zaļumā. Stundas ritēja; arvien vēl tāpat augšā baloja migla, arvien vēl tāpat smagi un lēni no kokiem pilēja ūdens, gaiss nekļuva siltāks, un tikai pēc pelēcīgi iesarkanā dūmakainā gaisa nokrāsas cilvēki noprata, ka iestājies vakars …

*

— Nekur nav iespējams iziet! — noteica Kidogo, apsēdās uz saknes un izmisuma saķēra galvu. Divi ceļa vadoņi bija atgriezušies no izlūku gājiena jau ātrāk ar tādu pašu rezultātu.

Šaura, ap tūkstoš elkoņu gara, klaja stiga šķērsoja izcirsto taku. Aiz muguras palika drūmais, milzīgais mežs, caur kuru ar necilvēcīgām pūlēm ceļinieki trīs dienas bija lauzušies cauri. Priekšā bija augsti bambusniedru brikšņi. Spīdīgie, posmainie stumbri pacēlās divdesmit elkoņu augstumā, graciozi noliecot savu šauro, spalvveidīgo lapu galotnes. Bambusniedres auga tik cieši kopā, ka nebija nekādas iespējas izkļūt cauri biezajam režģim, ko veidoja posmainie, kā pīķi taisni uz augšu izslietie stumbri. Ceļinieku priekšā izauga nepārvarams šķērslis. Apaļie, gludie stumbri bija tik cieti, ka ceļinieku bronzas dunči notrulinājās jau ar pirmajiem cirtieniem. Lai cīnītos ar šo mūri, vajadzēja cirvjus vai smagus šķēpus. Apiet bambusa brikšņus nebija iespējams — klajo stigu no visām pusēm ieslēdza biezoknis, bet bambusi, cik varēja redzēt, platā joslā stiepās uz abām pusēm miglainās plakankalnes tālē.

Aukstuma un barības trūkuma izmocīti, noguruši cīņā ar drausmīgo mežu, cilvēki pazaudēja savu parasto enerģiju — pārāk smags viņiem bija ceļa pēdējais posms! Bet viņi nevarēja samierināties ar domu, ka vajadzētu griezties atpakaļ.

Lai izkļūtu cauri šiem briesmīgajiem mežiem, nepietika ar to vien, ka viņi ievēroja agrāko virzienu uz dienvidrietumiem, nepietika, ka ar visiem spēkiem cirtās un lauzās cauri varenajai augu valstij, —• vajadzēja vēl zināt vietas, pa kurām var iziet. Tādas vietas varēja norādīt vienīgi mežā dzīvojošie cilvēki, bet līdz šim ceļiniekiem nebija laimējies tādus sastapt. Visticamāk, ka mežu iedzīvotāju meklēšana būtu beigusies ar ceļinieku bojā eju uz dzīru ugunskura iesmiem.

«Neizdevās iziet, neizdevās izlauzties!» — viena un tā pati doma atspoguļojās visu deviņpadsmit cilvēku sejās — bargajos, izmisuma pilnajos vaibstos, sastingušas padevības maskā.

Atžilbis no pirmās izmisuma lēkmes, Kidogo stāvēja, atmetis galvu atpakaļ, un raudzījās uz augšu, uz milzīgajiem zariem, kas bija izpletušies virs klajās stigas simt elkoņu augstumā. Nopratis drauga domas, Pandions ātri piegāja tam klāt.

—  Vai tad tur var uzrāpties? — jaunais helenis vaicāja, raudzīdamies uz pilnīgi gludajiem un nesamērīgi augstajiem kokiem.

—  Jāuzrāpjas, kaut arī paietu vesela diena, — drūmi atteica Kidogo. — Vai nu uzzināt ceļu un doties uz priekšu, vai atpakaļ, bet iet uz labu laimi vairs nevar — pārtikas nav.

—  Lūk, — Pandions norādīja uz milzi ar baltu mizu, kas bija izvirzījies klajumā; tā līkie zari uz debess fona izveidoja zvaigzni. — No šī koka varēs labi redzēt.

Kidogo noraidoši pakratīja galvu.

—   Nē, koks ar baltu mizu neder, nav noderīgs arī ar melno mizu. Tiem koksne ir cieta kā dzelzs, tajos pat dunci nevar iecirst, nemaz jau nerunājot par koka ķīli. Varbūt atradīsim koku ar sarkanu mizu un lielām lapām, tad uzrāpsimies.

Cilvēki sāka meklēt gar stigas malu noderīgu- koku. Drīz atskanēja sauciens, ka tāds atrasts. Tas bija zemāks par dzelžainajiem milžiem, bet auga cieši klāt pie bambusa niedrēm, izslē- jies vairāk nekā pussimt elkoņu augstu virs brikšņiem. Ceļinieki ar grūtībām nocirta divas resnas bambusa niedres, saskaldīja tās īsos, apmēram elkoni garos gabalos, katram noasinot vienu galu. Ar smagas vāles palīdzību Kidogo un Mpafu sāka dzīt mīkstajā koksnē ķīli pēc ķīļa un, rāpjoties arvien augstāk, sasniedza spiral- • veidīgu liānu, kas bija apvijusies kokam. Tad, apjozušies ar tievajām liānām, Kidogo un viņa biedrs, ar visu spēku atspērušies kājām pret koka stumbru un talu atvirzījušies no tā, sāka rāpties milzīgajā augstumā. Uz smago mākoņu fona, kas bija aizklājuši debesis; viņu figūras drīz vien kļuva pavisam maziņas. Pandionā pēkšņi iedegās skaudība pret draugiem. Viņi tur augšā redz pasauli, bet viņš paliek apakšā, ēnā, līdzīgi lielajiem, sarkani zilajiem tārpiem, kādus viņi sastapa lietus izrautajās grambas.

Jaunais helenis pēkšņi izšķīrās un sāka rāpties uz augšu pa iedzītajiem bambusniedru ķīļiem. Atmetis ar roku uz etruska brīdinājuma saucieniem, Pandions veikli uzrāpās kokā, ieķērās spirālveidīgajā liānā, nogrieza kāda cita tīteņauga galu, kas bija nokāries no augšas, un atkārtoja Kidogo paņēmienu. Tas nebija nemaz tik viegli — cietā liana sāpīgi griezās mugurā. Līdzko Pandions samazināja spiedienu, kājas slīdēja nost, un viņš stipri nobrāza ceļgalus pret cieto mizu. Ar lielām grūtībām Pandions uzrāpās līdz puskokam. Bambusniedru spalvveidīgās galotnes šūpojās zem viņa kā dzeltenīga, nevienāda atauga, bet līdz milzīgajiem zariem bija vēl ļoti tālu. No augšas atskanēja Kidogo sauciens, un stipra liana ar cilpu galā pieskārās jaunā heleņa plecam. Pandions palaida cilpu zem padusēm, liānu uzmanīgi sāka vilkt uz augšu, un šis atbalsts ļoti atviegloja helenim nokļūšanu pie mērķa. Ar nobrāztām kājām, noguris, bet priecīgs, jaunais helenis drīz sasniedza apakšējos, vislielākos zarus. Šeit starp diviem milzīgiem atzarojumiem mājīgi bija iekārtojies Kidogo ar biedru.

No astoņdesmit elkoņu liela augstuma Pandions palūkojās uz priekšu un pirmo reizi pēc daudzām dienām viņa skatienam atvērās plašs horizonts. Bambusniedru audze nožogoja mežu, kas atradās uz augstas plakankalnes. Bambusniedru josla izpletās uz abām pusēm, cik vien tālu acs varēja redzēt; tās platums nepārsniedza četri pieci tūkstoši elkoņu. Aiz tās pacēlās ne visai augsta melnu klinšu grēda: retā virknē tā ieslīpi tiecās pret rietumiem. Tālāk apvidus atkal mazliet kļuva zemāks. Apaļīgi kalni, pārklāti biezu mežu, kā blīvi, zaļgani mākoņi bezgalīgā drūzmā rēgojās tālumā; tos vienu no otra šķīra virmojošas, dūmakainas miglas pildītas šauras, dziļas aizas. Tur tos gaidīja bads un grūtības, neskaitāmas drūma pārgājiena dienas, tieši turp veda viņu ceļš. Bet nekur visā šajā blīvajā, zaļajā masā, virs kuras lēnī peldēja lieli baltas miglas blāķi, nebija manāma ne mazākā gaismas sprauga: nedz noras, nedz plašas ielejas. Izlauzties cauri atstatumam, kuru acs tagad pārredz, ceļiniekiem diezin vai būs . pa spēkam. Bet tālāk, aiz miglā neredzamā horizonta, varbūt bija tas pats, un tad bojā eja ir nenovēršama.

Kidogo novērsās no tāles, kas bija izpletusies viņa priekšā, un uztvēra Pandiona skatienu. Drauga uz āru izspiestajās acīs jaunais helenis lasīja bažas un bezgalīgu nogurumu, — nēģera neizsīkstošais mundrums bija izsīcis, viņa seja savilkusies rūgtā grimasē.

—  Jāskatās atpakaļ, — nospiestā balsī teica Kidogo, bet pēkšņi izslējās taisns un aizsoļoja pa horizontālu zaru, kas bija izstiepies tālu uz priekšu virs bambusniedrēm.

Pandions apslāpēja baiļu kliedzienu, bet nēģeris, it kā nekas sevišķs nenotiktu, mazliet balansēdams drausmīgajā augstumā, virzījās uz zara galu, kur no viņa smaguma trīcēja ovālās, lielās lapas. Zars noliecās. Pandions šausmās sastinga, bet Kidogo jāteniski apsēdās uz zara gala, nokāra kājas lejup, ar abām rokām atspiedās pret sīkajiem zariņiem un vērīgi lūkojās kaut kur aiz stigas labā stūra. Pandions neuzdrošinājās sekot biedram. Elpu aizturējuši, helenis un Mpafu gaidīja Kidogo ziņojumu. Lejā, no augšas gandrīz nemaz neredzami, notikumiem kokā sekoja pārējie sešpadsmit biedri.

Kidogo ilgi šūpojās uz līganā zara, tad, ne vārda neteicis, atgriezās pie stumbra.

—   Cik slikti, ja nezini ceļa, — viņš grūtsirdīgi ierunājās. — Mēs varējām šurp nokļūt daudz vieglāk. Tur, — nēģeris pamāja ar roku uz ziemeļrietumiem, — netālu no mums ir stepe. Mums vajadzēja iet vairāk pa labi, neienākot nemaz mežā . .. jāatgriežas stepē, varbūt tur ir cilvēki: meža malā vienmēr ir vairāk cilvēku nekā stepe vai pašā mežā.

Nokāpšana no koka bija daudz bīstamāka nekā augšā rāpša- nās. Ja draugi nebūtu palīdzējuši, Pandions nekad nevarētu tik ātri nokāpt, bet vēl ticamāk, ka viņš būtu nokritis un nosities. Tikko jaunais helenis spēra kāju uz zemes, tūlīt viņam no nervu sasprindzinājuma atslābušās kājas saļodzījās, un viņš, biedru- smieklu pavadīts, izstiepās zālē. Kidogo izstāstīja visu, ko viņš- no koka augšas redzējis, un lika priekšā taisnā leņķī pagriezties sāņus no uzņemtā virziena. Pandionam par brīnumu neviena protesta balss neatskanēja no biedru puses, lai gan bija skaidrs, ka viņi cietuši neveiksmi cīņā ar mežu, ka aizkavējums ceļā var būt ļoti ilgs. Nekā. neteica pat stūrgalvīgais etrusks Kavi, droši vien sapratis, cik ļoti cilvēki nomocījušies smagajā cīņā, kas turklāt vēl izrādījusies veltīga.

Pandions atcerējas Kidogo vārdus pārgājiena sākumā un iedomājās, ka ceļš apkārt mežiem ir tāls un bīstams. Gar upēm un mežu malās dzīvo nežēlīgas un spēcīgas ciltis, kurām deviņpadsmit ceļinieki nevarēja būt kaut cik nopietns pretinieks …

Stepe ar zemiem, reti un pareizi izvietotiem kokiem, līdzīga augļu dārzam, nolaidās līdz straujai upītei. Pretējā krastā bija milzīgi blāķi melnu akmeņu. Pie tiem upe bija saskalojusi garu valni no kokiem, zariem, niedru stublājiem, kas bija izkaltuši un izbalējuši.

Bēgļi, pagājuši garām palmu birzij, kur ziloņi bija pilnīgi nogāzuši kokus, apmetās zem neliela, biezi salapojuša koka. Smaržīgi sveķi tecēja uz leju pa stumbru, no zariem atkārušās un ņo stumbra atlupušās zīdam līdzīgās mizas strēmeles vienmulīgi svilpoja nelielajā vējā, radot miegainību nogurušajos cilvēkos..

Pēkšņi Kidogo pietrūkās ceļos; arī pārējie sāka ausīties. Upei tuvojās milzīgs zilonis. Tā parādīšanās varēja vēstīt ļaunu. Cilvēki ar skatieniem sekoja dzīvniekam, kas, plati soļodams, it kā lēni valstījās pats savā biezajā ādā. Zilonis tuvojās, bezrūpīgi vicinādams savu snuķi, un tā izturēšanās kaut kā atšķīrās no šo dzirdīgo un ļoti vērīgo dzīvnieku parastās uzmanības. Pēkšņi bija dzirdamas cilvēku balsis, bet zilonis pat nepakustināja savas milzīgās, atpakaļ atmestās ausis. Pārsteigtie ceļinieki saskatīdamies piecēlās, bet tūlīt it kā pēc komandas atkal pieplaka zemei — blakus zilonim bija redzami vairāki cilvēki. Tikai tagad Pandiona biedri ievēroja, ka uz ziloņa platā kakla gulēja cilvēks, ar sakrustotām rokām atspiedies pret ziloņa pakausi. Zilonis piegāja pie upes, iebrida ūdenī, kas zem viņa milzīgā svara saduļķojās. Pēkšņi lielās ausis saslējās, trīskārt palielinādamas milža galvu. Mazās, brūnās ačeles vērīgi lūkojās upītes dziļumos. Cilvēks, kas līdz šim gulēja uz ziloņa kakla, piecēlās sēdus un skaļi paplikšķināja dzīvnieka slīpo skaustu. Spalgs «heija!» kliedziens izskanēja pār upi. Zilonis savicināja snuķi, sagrāba ar to lielu, ūdens at- pludinātu koka stumbru un, pacēlis to virs galvas, iesvieda upītes vidū. Smagais koks skaļi noplunkšķēja, pazuzdams zem ūdens, un dažus mirkļus vēlāk, straumes aiznests, atkal iznira virspusē. Zilonis iemeta vēl dažus kokus, pēc tam, uzmanīgi likdams soļus, iebrida upītes vidū un apstājās, ar galvu pagriezies pret straumi.

Tad kopā ar ziloni atnākušie jaunekļi un meitenes — viņu bija astoņi cilvēki — smiedamies un kliegdami metās aukstajā ūdenī. Trokšņodami viņi grūda viens otru zem ūdens, — smiekli un skaļa plikšķināšana pa slapju miesu tālu atskanēja visapkārt. Uz ziloņa sēdošais cilvēks jautri klaigāja, bet vērīgi raudzījās upē, laiku pa laikam likdams zilonim sviest ūdenī smagus kokus.

Ceļinieki izbrīnā raudzījās uz notiekošo. Cilvēku draudzība ar milzīgo ziloni bija nedzirdēts brīnums — tikai trīssimt elkoņu nostāk stāvēja pelēkais, cilvēkam pilnīgi padevīgais milzis. Kā tas nācās, ka dzīvnieks, kuram lieluma un spēka ziņā nav līdzīga, kura pleci vien atradās sešu elkoņu augstumā no zemes, varēja pakļauties cilvēkam, kas, salīdzinot ar šo milzīgo, pelēko blāķi, bija tik trausls, niecīgs un neievērojams? Kas tie par cilvēkiem, kuri varēja pakļaut sev Āfrikas milžus?

Kavi, acīm kvēlojot, pieskārās Kidogo. Nēģeris atrāvās no jautrās kņadas vērošanas un iečukstēja etruskam ausī:

—   Es vēl bērnībā tiku dzirdējis, ka tur, kur sakļaujas kopā meži un stepes, kaut kur dzīvo cilvēki, kas iesaukti par ziloņu pavēlniekiem. Redzu, ka tā nav tikai pasaka. Lūk, tur stāv zilonis un sargā peldētājus no krokodiļiem … Stāstīja, ka šie cilvēki esot radniecīgi mūsu tautai un to valoda esot ļoti tuva mūsējai.. .

—   Vai tu gribi aiziet pie viņiem? — domīgi vaicāja etrusks, nenovērsdams acis no cilvēka ziloņa mugurā.

—   Gribu un nezinu … — Kidogo stostījās. — Ja mana valoda ir viņu valoda, tad tie mūs sapratīs, un mēs izdibināsim ceļu. Bet, ja viņiem ir cita valoda, tad slikti: viņi mūs iznīcinās kā cāļus!

—   Vai viņi ēd cilvēku gaļu? — brīdi klusējis, atkal ievaicājās Kavi.

—   Esmu dzirdējis, ka ne. Tā ir bagāta un stipra tauta, — atbildēja nēģeris, mulsumā košļādams zāles stiebru.

—   Es būtu mēģinājis jau tagad uzzināt viņu valodu, neieejot nemaz viņu ciematā, — teica etrusks. — Te ir tikai neapbruņoti jaunieši, un, ja ziloņa mugurā sēdošais mums uzbruks, mēs paslēpsimies zālē un krūmos. Bet ciematā mēs visi aiziesim bojā, ja nevarēsim sarunāties ar ziloņu uzvarētājiem.

Etruska padoms Kidogo iepatikās. Nēģeris izslējās visā savā garajā augumā unlēni devās uz upi. Ziloņa vadītāja skaļais sauciens apklusināja peldetāju kņadu; viņi sastinga, atrazdamies ūdenī līdz jostas vietai un skatīdamies pretējā krastā.

Zilonis draudīgi pagriezās pret tuvojošos Kidogo, snuķis čaukstot uzslējās virs garajiem, baltajiem ilkņiem, ausis atkal izpletās kā plati, ļengani spārni. Cilvēks, kas sēdēja uz ziloņa, raudzījās atnācējā; viņa labajā rokā bija kaujai sagatavots duncis ar āķi galā.

Kidogo klusēdams piegāja gandrīz pie paša ūdens, nolika pīķi zemē, uzkāpa tam ar kāju virsu un izpleta tukšās rokas uz abām pusēm.

—   Sveicināts, draugs, — lēni un skaidri izrunājot katru vārdu, teica Kidogo. — Es te esmu kopā ar saviem biedriem. Esam vientuļi bēgļi, kas atgriežas dzimtenē, un gribam lūgt tavas cilts palīdzību .. .

Ziloņa vadītājs klusēja. Zem koka paslēpušies ceļinieki, elpu aizturējuši, gaidīja, vai viņš sapratīs Kidogo valodu vai ne. No šā jaunekļa atkarājās svarīgs pagrieziens klaiņotāju liktenī.

Ziloņa vadītājs nolaida dunci gar sāniem. Zilonis, nokāris snuķi starp ilkņiem, mīņājās uz vietas ūdenī, kas burbuļoja gar viņa kājām. Pēkšņi iezemietis sāka runāt, un atvieglojuma pilna nopūta izlauzās no Pandiona krūtīm, bet sasprindzinājumā sastingušais Kidogo priecīgi sakustējās. Ziloņa vadītāja valoda atšķīrās ar krasiem akcentiem un šņāceņiem, kuru nebija Kidogo melodiskajā valodā, bet pat Pandions tajā sadzirdēja pazīstamus vārdus.

—   No kurienes tu esi, atnācēj? — atskanēja jautājums, kas no ziloņa muguras augstumiem skanēja augstprātīgi. — Kur tavi biedri?

Kidogo paskaidroja, ka viņi bijuši Kemtā gūstā un tagad dodas uz dzimteni — pie jūras. Nēģeris ar žestiem pieaicināja biedrus — visi deviņpadsmit novārgušie un drūmie cilvēki nostājās upītes krastā.

—   Kemta, — pa balsieniem izrunāja ziloņa vadītājs, — kas tā tāda ir, kur tāda zeme atrodas?

Kidogo izstāstīja par vareno zemi ziemeļaustrumos, kas atrodas gar milzīgas upes krastiem, un ziloņa vadītājs apmierināts māja ar galvu.

—   Es esmu gan dzirdējis par to, tā ir briesmīgi tālu. Kā jūs no turienes varējāt atkļūt šurp? — vadītāja vārdos bija dzirdama neuzticība.

- Tas ir garš stāsts, — Kidogo gurdi teica. — Paskaties uz viņiem, — nēģeris norādīja uz Kavi, Pandionu un libiešu grupu:

—   vai tad tu tuvākā apkārtnē esi redzējis tādus cilvēkus?

Ziloņa vadītājs ar interesi aplūkoja neparastās sejas. Neuzticība viņa acīs pamazām izgaisa, tad viņš uzsita ar roku zilonim pa skaustu:

—   Es esmu jauns un neko nevaru izšķirt bez vecākajiem. Pār- nāciet mūsu krastā, kamēr zilonis ir upē, un gaidiet. Ko lai es saku vadoņiem par jums?

—  Pasaki, ka noguruši ceļinieki lūdz atļauju atpūsties ciematā un uzzināt ceļu uz jūru. Vairāk nekā mums nevajag, — noteikti atbildēja Kidogo.

—   Nedzirdēta lieta, neredzēti ļaudis, — ar interesi nobeidza ziloņa vadītājs, pagriezās pret saviem ciltsbrāļiem un uzsauca:

—  Ejiet vien uz priekšu, es panākšu!

Jaunieši, kas klusēdami bija vērojuši atnācējus, paklausīgi devās uz krastu, atskatīdamies un savā starpā sarunādamies. Ziloņa vadītājs pagrieza ziloni šķērsām upei. Līdz krūtīm brizdami ūdenī, ceļinieki nonāca otrā krastā. Tad ziloņa vadītājs, likdams dzīvniekam iet naigiem soļiem, nozuda retajos kokos, sekodams peldētājiem. Bijušie vergi apsēdās uz akmeņiem nemierīgās gaidās. Vairāk par visiem nervozēja libieši, bet Kidogo apgalvoja, ka ziloņu pavēlnieki nekā ļauna nedarīs.

Drīz stepē parādījās četri ziloņi. Uz to mugurām bija piestiprinātas no zariem pītas platformas. Uz katras platformas sēdēja seši ar lokiem un ļoti platiem pīķiem bruņoti kareivji. Šādā apsardzībā bijušie vergi nonāca līdz ciematam, kas atradās necerēti tuvu no satikšanās vietas — pie tās pašas upītes līkuma, četri tūkstoši elkoņu uz dienvidaustrumiem.

Kalnainā apvidū, iegrimdamas augstos, zaļos kokos, jau iztālēm bija redzamas ap trīs simti būdu.

Pa kreisi pletās rets mežs, pa labi, malā, bija augsts, noasinātu baļķu žogs, kam no ārpuses bija pieslieti balsti. Visapkārt žogam bija dziļa grava, arī visgarām nožogota ar asu baļķu sētu. Pandions brīnījās par celtnes apmēriem, bet Kidogo izteica minējumu, ka šeit acīm redzot tiek turēti ziloņi.

Atkal tāpat kā pirms daudz dienām austrumos atnācēji stājās milzīgā ciemata vadoņu un vecāko priekšā, atkal tika stāstīts neparastais stāsts par dumpīgajiem vergiem, stāsts, ko papildināja ar varonīgajiem piedzīvojumiem tālajā ceļā pa nezināmu zemi. Vadoņi sīki izprašņāja ceļiniekus, aplūkoja to ieročus, sarkanos zīmogus ar faraona vārdu uz mugurām, lika Pandionam un Kavi stāstīt par viņu zemēm tālās jūras ziemeļos. Pandionu pārsteidza šo cilvēku plašais redzes loks, — tie ne vien bija dzirdējuši par Nubas zemi, no kuras svešzemnieki tieši nāca, bet zināja vēl daudz vietu Āfrikā uz austrumiem, ziemeļiem, dienvidiem un rietumiem.

Kidogo triumfēja: tagad vietējie iedzīvotāji parādīs ceļu uz dzimteni, un klaiņotāji, ejot pa pareizu ceļu, drīz to sasniegs.

īsa vecāko apspriede izšķīra atnācēju likteni: tiem atļāva dažas dienas atpūsties ciematā, pēc svētā viesmīlības likuma viņi dabūja pajumti un pārtiku.

Bijušos vergus novietoja lielā būdā, ciemata malā — nogurušie ceļinieki varēja mierīgi atpūsties. Vel vairāk viņus iepriecināja tas, ka ziloņu pavēlnieki norādīs viņiem ceļu, ka drīz beigsies viņu klejošana.

*

Pandions, Kidogo un Kavi apstaigāja visu ciematu, ieskatīdamies tās tautas dzīvē, kas viņiem iedvesa cienību ar savu varu pār milzīgajiem dzīvniekiem. Pandions brīnījās par garajiem aizgaldiem lopu piesiešanai, kas bija pagatavoti no ziloņu ilkņiem.[87]jaunajam helenim likās, ka ar to apzināti tiek uzsvērta nicināšana pret briesmīgajiem nezvēriem. Cik daudz gan vajadzēja būt šai tautai ziloņa ilkņu, ja tā šo vērtīgo ziloņkaulu varēja tērēt tādiem niekiem? Kad Pandions uzdeva šādu jautājumu kādam ciemata iedzīvotājam, tas ar ļoti svarīgu sejas izteiksmi ieteica viņam palūgt vadoņiem atļauju apskatīt lielo noliktavu ciemata centrā.

—   Tur šo ilkņu ir sakrauts, lūk, cik daudz! — cilvēks norādīja uz spraugu starp divām būdām savu pusotra simta elkoņu garumā un tad pacēla virs galvas nūju, tādējādi paradot sakrauto ilkņu kaudzes augstumu.

—   Kā jūs varat pavēlēt ziloņiem? — Pandions nenocieties ievaicājās.

Sarunu biedrs sarauca uzacis un aizdomīgi paskatījās helenī.

—   Svešzemniekiem tas ir noslēpums, — viņš lēni atbildēja. — Ja gribi, apvaicājies par to vadoņiem. Tie, kuriem no viņiem ap kaklu ir zelta ķēde ar sarkanu akmeni, ir galvenie ziloņu skolotāji …

Pandions atcerejās, ka viņiem bija aizliegts tuvoties ar grāvi norobežotajam nožogojumam, un apklusa, dusmodamies uz sevi par netaktisko izturēšanos. Šai brīdī Kidogo aicināja draugu — nēģeris stāvēja zem garas nojumes, kur strādāja vairāki cilvēki. Pandions tur ieraudzīja podnieku darbnīcu — ziloņu pavēlnieku meistari darināja lielus māla podus graudiem un alum.

Kidogo nenocietās. Paņēmis lielu piku labi izmīcīta, valgana māla, nēģeris notupās, pacēla acis pret niedru griestiem, padomāja, un viņa pirksti, kas alka pēc mīļotā darba, drošām kustībām sāka veidot. Pandions vēroja drauga darbu; vietējie meistari, savā starpā pasmiedamies, turpināja strādāt. Melnās rokas nesteigdamās atgrieza, gludināja un mīcīja mālu, bezveidīgajā masā sāka iezīmēties platas, asas muguras kontūras, gar pleciem noļukušas ādas krokas — mālā arvien vairāk parādījās ziloņa raksturīgās pazīmes. Podnieki apklusa un, pametuši savu darbu, pulcējās ap Kidogo, bet tas aizrāvies nepievērsa nevienam uzmanību.

Lūk, stingri nostājās uz zemes resnās kājas, zilonis pacēla galvu, tā snuķis bija izstiepts uz priekšu. Kidogo sameklēja dažus zariņus, iesprauda tos vēdekļveidīgi un ap šo pamatu izveidoja sānis izplestās, plānās ausis. Ieskanējās sajūsmas pilni izsaucieni, un iestājās klusums. Kāds podnieks nemanāmi izgāja no nojumes un pazuda.

Kidogo turpināja darbu, veidojot ziloņa pakaļējās kājas, un nemaz nemanīja, ka skatītāju pūlī ienāca vadonis — sirmgalvis garu, kalsnu kaklu, masivu, līku degunu un mazu, sirmu bārdiņu. Uz viņa krūtīm Pandions ieraudzīja sarkanu akmeni zelta ķēdē — tas bija viens no galvenajiem ziloņu skolotājiem.

Sirmgalvis klusēdams vēroja nēģera darbu. Pabeidzis Kidogo mazliet atgāja nost, berzēdams ar māliem notrieptās plaukstas un smaidot kritiski apskatīja vienu elkoni lielo ziloņa figuru. Podnieki skaļiem saucieniem izteica savu atzinību. Vecais vadonis pacēla smagās uzacis, un kņada apklusa. Ar lietpratēja žestu viņš pieskārās valgajam mālam un ar mājienu pieaicināja Kidogo sev klāt.

—   Es redzu, ka tu esi meistars, — vadonis zīmīgi teica, — ja tu tik viegli un vienkārši izveidoji to, ko neviens no mūsu tautas neprot. Atbildi, vai tu varētu izveidot nevis ziloni, bet cilvēku? — un vadonis norādīja sev uz krūtīm.

Kidogo noraidoši kratīja galvu. Vadonis sadrūma.

—    Bet mūsu vidū ir labāks meistars par mani, tālās ziemeļu zemes meistars, — Kidogo teica un norādīja uz tuvumā stāvošo Pandionu. — Viņš izveidos tavu tēlu.

Sirmgalvis atkārtoja savu jautājumu, griezdamies pie jaunā heleņa. Pandions uztvēra drauga lūdzošo skatienu un piekrita.

—  Tikai zini, vadoni, — Pandions teica, — manā dzimtenē- tēlus veido no mīksta akmens vai izgriež no koka. Man šeit nav nedz darba rīku, nedz akmens, un tavu tēlu es varu iztaisīt tikai no tā paša māla, lūk, tadu — un jaunais helenis ar roku pārvilka sev šķērsām pāri krūtīm. — Māls atri izžūs un saplaisās, un tavs. tēls stāvēs tikai dažas dienas.

Vadonis pasmīnēja.

—  Es tikai gribu redzēt, ko spēj svešas zemes meistars, — teica sirmgalvis. — Un lai mūsu meistari arī paskatās.

—   Labi, es mēģināšu, — atbildēja Pandions. — Bet tev vajadzēs manā priekšā sēdēt, kamēr es strādāšu.

—   Kāpēc? — brīnījās vadonis. — Vai tad tu nevari veidot tāpat kā viņš? — sirmgalvis "norādīja uz Kidogo.

Pandions sāka stostīties, meklēdams vārdus.

—   Es izveidoju vienkārši ziloni, — sarunā iejaucās Kidogo.. — Vai tad tu, ziloņu skolotāj, nezini, ka katrsi zilonis ir citādāks? Vienīgi cilvēkam, kas viņus nepazīst, visi ziloņi izliekas vienādi.

—  Tu pareizi teici, — vadonis piekrita. — Es tūlīt saskatu katra ziloņa dvēseli un iepriekš jau varu noteikt viņa uzvešanos.

—   Lūk, — uztvēra Kidogo, — lai izveidotu tādu ziloni, viņam jābūt manā acu priekšā. Tāpat arī mans biedrs: viņš veidos nevis vienkārši cilvēku, bet tieši tevi un tāpēc strādājot viņam jāskatās uz tevi.

—  Tagad es saprotu, — sirmgalvis teica, — lai tavs biedrs atnāk pie manis pusdienas atpūtas lāikā, un es sēdēšu viņai priekšā.

Vadonis aizgāja. Podnieki nolika mālā izveidoto ziloņa tēlu uz koka soliņa. Arvien vairāk pulcējās ziņkārīgie iedzīvotāji.

—  Nu, Pandion, — Kidogo teica draugam, — tavās rokās ir mūsu liktenis. Ja tava statuja vadonim patiks, ziloņu pavēlnieki mums palīdzēs…

Jaunais helenis pamāja ar galvu, un abi draugi devās uz mājām, bērnu pulciņa pavadīti, kas uz pēdām sekoja dīvainajiem, atnācējiem.

—   Vai tu vari runāt? — vaicāja vadonis, atgāzies neērtā,, augstā krēslā, kamēr Pandions steidzīgi lipināja podnieku atnestos mālus ap resnu koka kluci. — Vai tas nekavēs tevi darbā?

—   Varu, tikai es vāji pārzinu tavu valodu, — atbildēja Pandions. — Es nevarēšu visu saprast, ko tu teiksi, un atbildēšu tev ar rnaz vārdiem.

—  Tad aicini šurp savu draugu, piejūras mežu iedzīvotāju: lai viņš ir pie tevis. Man ir garlaicīgi sēdēt kā mēmam mērkaķim!

Ieradās Kidogo un sakrustotām kājām apsēdās pie vadoņa krēsla starp sirmgalvi un Pandionu. Ar nēģera starpniecību vadonis un helenis varēja diezgan brīvi sarunāties. Vadonis iztaujāja Pandionu par viņa zemi, un Pandions, jūtot uz sevi vērsto sirmgalvja caururbjošo skatienu, sāka uzticēties šim gudrajam daudz piedzīvojušajam ziloņu pavēlniekam.

Pandions izstāstīja sirmgalvim par savu dzīvi dzimtenē, par Tesu, par ce|ojumu uz Kretas salu, verdzību Kemtā un savu nodomu atgriezties dzimtajā zemē. Viņš runāja, tā pirksti pa to laiku veidoja, bet Kidogo visu sacīto pārtulkoja. Skulptors strādāja ar sevišķu iedvesmu un neatlaidību. Vadoņa statuja viņam šķita kā ceļa rādītāja stabs uz viņa dzimtenes ostu. Atmiņas kveldināja nepacietību, kavēšanās pie ziloņu pavēlniekiem atkal kļuva arvien mokošāka.

Sirmgalvis nopūtās un sakustējās: acīm redzot viņš bija noguris.

—   Pasaki man kaut ko savā valodā, — pēkšņi palūdza sirmais vadonis.

—   To elenikon elefteron! — skaļi sacīja Pandions.

Dīvaini skanēja šie vārdi te, Āfrikas dziļumos, vārdi, ko tik ļoti mīlēja atkārtot viņa vectēvs, stāstīdams mazajam Pandionam par dzimtās tautas slavu un varoņiem.

—   Ko tu teici? — pārprasīja vadonis.

Pandions paskaidroja, ka šie vārdi izteic katra viņa zemes iedzīvotāja ilgas: «heleniskais ir brīvs».

Sirmgalvis kļuva domīgs. Kidogo uzmanīgi atgādināja Pandionam, ka vadonis ir noguris un šodien pietiks.

—  Jā, pietiek! — ziloņu skolotājs pacēla galvu. — Atnāc rīt. Cik dienu es vēl būšu tev vajadzīgs?

—  Trīs dienas! — pārliecināts teica Pandions, neievērodams Kidogo brīdinošos žestus.

—   Trīs dienas — tas nav nekas, es pacietīšu, — piekrita sirmgalvis un piecēlās no krēsla.

Pandions un Kidogo aptina mālus ar mitru drēbi un ienesa tos tumšā noliktavā, kas atradās blakus vadoņa mājai.

Nākošajā dienā abi draugi stāstīja vadonim par Kemtu, tās

varenību, kolosalajām celtnēm. Sirmgalvis jutās it kā aizskarts, dzirdot nostāstus par Egiptosas tautu, viņš rauca pieri, bet klausījās ar interesi. Kad Pandions minēja par ēģiptiešu vienmuļo un šauro pasauli, vadonis kļuva možāks.

— Nu ir pienācis laiks, ka pastāstu jums par savu tautu, — svarīgi teica sirmgalvis. — Jūs aiznesīsiet ziņas par to uz jūsu tālajām zemēm.

Un vadonis stāstīja draugiem, ka ziloņu pavēlnieki, balstīdamies uz savu varenumu, bieži rīkojot tālus ceļojumus visā zeme. Vienīgās briesmas, kas viņiem draud, ceļojot ar ziloņiem, ir tad, ja viņi sastop lielus ziloņu barus: vienmēr zilonis var sadomāt aiziet pie saviem savvaļas ciltsbrāļiem. Bet ir zināmi paņēmieni, kā to novērst.

Vadonis stāstīja, ka tālāk uz austrumiem un dienvidiem no tās vietas, kur ceļinieki bija apmetušies pie viesmīlīgās tautas, aiz purviem un kalniem, ir saldūdens juras. Tās ir tik lielas, ka tur var braukt vienīgi ar īpašām laivām un, lai šķērsotu saldūdens jūru, vajadzīgas vairākas dienas. Šīs saldūdens jūras[88] kā ķēde stiepjas viena aiz otras dienvidu virzienā un ir iežogotas ar kalniem, kuri izverd dūmus, liesmas un uguns upes. Bet viņpus jūrām ir atkal sauszeme — augstas plakankalnes, kur mitinās ļoti daudz dzīvnieku, bet patiesā zemes mala — bezgalīgās jūras krasts — atrodas austrumos viņpus purva joslai.

Uz plakankalnēm netālu viens no otra ir divi milzīgi, žilbinoši balti kalni[89], kuru skaistumu grūti iedomāties cilvēkiem, kas tos nav redzējuši.

Šos kalnus iežogo mūža meži, tur dzīvo mežoņi un retas, senas sugas noslēpumaini zvēri, ko aprakstīt nav iespējams. Ziloņu pavēlnieki ir redzējuši aizas, kas piegāztas pilnas ar lieliem kauliem, juku jukām ar cilvēku ģindeņiem un viņu akmens ieroču paliekām. Dažkārt brikšņos ziemeļu baltā kalna apkārtnē gadās meža kuiļi degunradža lielumā, un reiz tur ir redzēts dzīvnieks, kas bijis ne mazāks par ziloni, tikai vēl smagāks, ar diviem ragiem, viens otram līdzās purna galā.

Saldūdens jūrās peldošos ciematos[90] dzīvo cilvēki, ko ienaidnieki nevar sasniegt un kas paši nevienam negriež ceļu.

Pandions ievaicājās vadonim, cik tālu uz dienvidiem stiepjas Āfrikas zeme un vai ir taisnība, ka tur saule atkal nolaižoties zemāk.

Sirmgalvis iejūsminājās. Izrādās, ka viņš pats ir vadījis lielo ekspediciju uz dienvidiem, kad viņam pašam vēl nav bijis pilnu četrdesmit gadu.

Viņi toreiz devušies ceļā ar divdesmit atlasītiem ziloņiem pēc zelta un turienes stepju vērtīgās zāles, kas atdod veciem un slimiem cilvēkiem spēkus.

Zāles un lapu krāsa tālajos dienvidos nav vis zaļa, bet pelēka, zilgana un zilgani pelēka, kas apvidum piešķir svešādu un vēsu izskatu. Un patiesi, jo tālāk uz dienvidiem, jo kļūst arvien aukstāks. Lietus periods, kas tur sākas tad, kad pie mums ir sausums, ziemeļu cilvēkiem liekoties neciešami vēss.

Sirmgalvis pastāstīja Pandionam par neparasto sidraboto koku, kas sastopams tālo dienvidu kalnu aizās. Šis koks ir līdz trīsdesmit elkoņu augsts ar plānu, šķērseniski krokotu mizu, bieziem zariem, ar sudrabaini spīdošām un kā pūkas maigām lapām; šis koks ir pasakaini skaists.

Neauglīgi, akmeņaini kalni izslējās kā milzīgi, violeti torņi un stāvas kraujas, un to pakājē aug kroplīgi koki ar lieliem spilgti sarkanu ziedu čemuriem.

Stepes neauglīgajās vietās un klinšu iežu nobrukumos aug kupli krūmi un zemi koki1H . Gaļīgās lapas, pildītas ar indīgu sulu, aug kā izplesti pirksti pašos zaru galos, kuri savukārt pa pāriem izslējušies tieši uz augšu. Citiem kokiem tādas pašas lapas, tikai sarkanīgā krāsā, liecas uz zemi no četrus elkoņus augstā, bezzarainā, līkā stumbra, veidojot biezu vainagu.

Upju tuvumā un mežu malās sastopamas senu celtņu drupas, ko acīm redzot varena un izmanīga tauta cēlusi no milzīgiem, slīpētiem akmeņiem. Taču tagad neviens nedzīvo šo drupu tuvumā, tikai mēness naktīs tur kauc meža suņi. Stepē klejo nomadi — lopkopji vai nabadzīgi mednieki. Vēl tālāk uz dienvidiem mājo tautas ar pelēki gaišu ādas krāsu[94], kurām ir ļoti lieli vēršu bari, bet turp ziloņu pavēlnieku ekspedicija nav gājusi.

Pandions un Kidogo ar lielu interesi klausījās vadoņa runā. Stāsts par zilgano dienvidu stepi šķita kā pasaka, kas iepīta īstenībā, bet sirmgalvja balss skanēja pārliecinoši, viņš bieži satraukumā mirdzošām acīm raudzījās kaut kur tālē, un Pandionam likās, ka sirmgalvja acu priekšā slīd atmiņā saglabātās ainas.

Pēkšņi vadonis aprāva savu stāstījumu.

—   Tu esi pārtraucis darbu, — viņš pasmaidīja. — Tā taču man tavā priekšā vajadzēs sēdēt vēl ļoti daudz dienu!

Pandions steigšus ķērās atkal pie darba, bet tas acīm redzot vairs nebija vajadzīgs: jaunais skulptors juta, ka sirmā vadoņa biste tam izdevusies tā kā vēl nekas līdz šim. Meistarība viņā briedusi nemanāmi un pakāpeniski, neraugoties uz visām pārdzīvotajām ciešanām; milzīgā pieredze un vērojumi Egiptosā nebija bijuši velti.

Trešajā dienā Pandions vairākkārt salīdzināja vadoņa seju ar savu māla modeli.

—   Gatavs! — viņš sacīja, atviegloti nopūzdamies.

—   Vai tu jau pabeidzi? — pārjautāja vadonis un, ieraudzījis skulptora galvas apstiprinošo mājienu, piecēlās, un piegāja klāt pie sava attēla.

Kidogo sajūsmā raudzījās uz Pandiona darbu, tikko valdīdams cildinošus vārdus.

Vienkāršais māls bija ieguvis visas valdonīgās, gudrās un stingrās sejas izteiksmes raksturīgās līnijas ar cietiem, uz āru izspiestiem žokļiem, plato, ieslīpo pieri, biezajām lūpām un lielā deguna plaši ieplestām nāsīm.

Sirmais vadonis, pagriezdamies uz mājas pusi, klusi uzsauca.

Uz saucienu iznāca viena no sievām — jauna, ar daudzās sīkās bizītēs sapītiem matiem, kas uz pieres bija apgriezti. Viņa pasniedza sirmgalvim apaļu, pulētu sudraba spoguli, kas acīm

redzot bija ziemeļnieku darbs, diezin pa kādiem ceļiem nokļuvis Āfrikas dziļumos.

Vadonis izstieptā rokā turēja spoguli pie tēla vaiga un vērīgi salīdzināja savu atspoguļojumu ar Pandiona radīto tēlu.

Pandions un Kidogo gaidīja sirmgalvja spriedumu. Vadonis ilgi klusēja, beidzot nolaida spoguli un klusi teica:

—   Liels ir cilvēka meistarības spēks . .. Tu, svešzemniek, esi šo spēku apguvis kā neviens mūsu zemē. Tu esi mani attēlojis labāku nekā es esmu, tātad tu par mani domā labi. Es tev atmaksāšu ar to pašu. Kādu atlīdzību tu gribētu?

Kidogo paslepšus iegrūda Pandionam sānos, bet jaunais helenis teica gudrajam sirmgalvim vārdus, kas šķita nākam no pašas sirds.

—   Te, lūk, es viss esmu tavā priekšā. Man nav nekā, izņemot pīķi, ko man uzdāvināja … — Pandions apmulsa un strauji nobeidza, — un man nekā šeit svešajā zemē nav vajadzīgs… Ir man vēl arī dzimtene — tā gan ir ļoti tālu no manis, bet tā ir mans vislielākais dārgums. Palīdzi man atgriezties turp!

Ziloņu pavēlnieks tēvišķi uzlika roku uz jaunā heleņa pleca:

—   Es vēl gribu ar tevi parunāt, atnāc rīt kopā ar savu draugu. Bet tagad nobeigsim darīšanas. Es likšu saviem meistariem mālu tā izžāvēt, lai tas nesaplaisātu. Tagad es savu attēlu gribu saglabāt. Viņi lieko mālu no iekšienes izņems un no ārpuses to pārklās ar īpašiem sveķiem — viņi to prot. Man vienīgi netīk aklās acis. Vai tu vari tajās ielikt akmeņus, kurus es tev iedošu?

Pandions bija ar mieru. Sirmgalvis atkal pasauca sievu, tā šoreiz atnāca ar leoparda ādā ietītu kastīti.

Vadonis izņēma no kastītes palielu maisiņu un izbēra no tā uz delnas lielus, kā ūdens caurspīdīgus, slīpētus ovālus akmeņus. Neparasti dzirkstošais mirdzums saistīja Pandiona uzmanību — katrs akmens it kā sakopoja sevī visu saules gaismas spēku, pats paliekot auksts, dzidrs un tīrs[95].

—   Es vienmēr esmu vēlējies, kaut man būtu tādas acis, — teica vadonis, — lai tās savāktu sevī visu dzīves gaismu, pašas nemainoties. Izvēlies labākos un ieliec tos.

Jaunais skulptors darīja, kā tam lika. Vadoņa statuja ieguva īpatnēju, neattēlojamu izskatu. Pelēkaja, valgajā mālā acu vietā mirdzēja gaismu izstarojošie akmeņi, to mirdzums piešķīra sejai dzīvības burvīgumu. Kontrasts, kas sākumā Pandionam likās nedabisks, vēlāk to pārsteidza. Jo ilgāk viņš skatījās, jo lielāku harmoniju saskatīja dzidro acu un skulpturas tumšā māla savienojumā.

Ziloņu skolotājs bija ļoti apmierināts.

—  Paņem sev par piemiņu šos akmeņus, svešzemju meistar! — iesaucās vadonis un iebēra vairākus no tiem Pandiona saujā. Daži bija lielāki par plūmes kauliņu.

—   Šie akmeņi arī ir no dienvidu stepēm: tur tos iegūst upēs. Pasaule nav nekā, kas būtu cietāks un tīrāks par šiem akmeņiem. Parādi savā tālajā dzimtenē dienvidu brīnumus, ko ieguvuši ziloņu pavēlnieki.

Pateicies sirmgalvim, Pandions aizgāja, pa ceļam noglabādams dāvanu maisiņā, kur atradās Jachmosa akmens.

—  Neaizmirsti, rīt atkal atnāc! — sirmais vadonis viņam nosauca pakaļ.

Buda bijušie vergi dzīvi spriedelēja, kādas sekas būs Pandiona panākumiem. Cerība par drīzu ceļa turpināšanu kļuva arvien stiprāka. Šķita neiespējami, ka ziloņu pavēlnieki nelaidīs tos projām un nenorādīs viņiem pareizo ceļu.

Noteiktajā laikā Pandions un Kidogo ieradās pie vadoņa mājas. Sirmgalvis pieaicināja viņus ar rokas mājienu. Draugi apsēdās pie ziloņu skolotāja kājām, cenšoties apslēpt satraukumu.

Brīdi klusējis, sirmgalvis sāka runāt, griežoties Vienlaikus pie abiem:

—   Es apspriedos ar pārējiem vadoņiem, un tie ir vienis prātis ar mani. Kad mēness būs puse, pēc lielajām medībām mes sūtīsim ekspediciju uz rietumiem pēc ārstniecības riekstiem un zelta. Seši ziloņi ies cauri mežam un tālāk uz lielas upes augšteci septiņu dienu gājienā no šejienes. Dod man nūjiņu, — vadonis pavēlēja Pandionam.

Sirmgalvis uzzīmēja smiltīs jūras līča kontūras, kas ar vienu stūri iesniedzās sauszemē, un Kidogo spēji iekliedzās. Vadonis novilka līkumotu līniju, kas attēloja sazarojušos upīti, un vienā atzarojuma vietā uzvilka krustiņu.

—   Ziloņi aizies, lūk, līdz šai vietai, jūs tiem sekosiet un viegli iziesiet cauri mežam. Tālāk jums vajadzēs iet pašiem, bet līdz jūrai paliks piecu dienu gājiens …

—   Tēv un valdniek, tu mūs glāb! — kā bez prāta iesaucās Kidogo. — Šī upīte tek jau caur manas zemes robežām, un man ir pazīstama plakankalne ar zeltu … — Nēģeris uztrūkās kājās un no prieka sāka skraidīt.

—    Es zinu, — mierīgi teica sirmgalvis, zobgalīgi smīnēdams: — es pazīstu tavu tautu un tavu zemi un kādreiz pazinu tur spēcīgu vadoni Jorumefu …

—   Jorumefu! — laimē iesaucās Kidogo, — tas ir manas mātes brālis.

.— Labi, — vadonis pārtrauca nēģeri. — Tu viņu pasveicini no manis. Vai tagad tu visu saprati? — Un, nesagaidījis atbildi, nobeidza: — Es gribu runāt ar tavu draugu. — Vadonis pagriezās pret Pandionu. — Es jūtu, ka tu savā zemē būsi liels cilvēks, ja tev izdosies turp atgriezties. Jautā man, ko vien gribi, un es tev atbildēšu.

—   Es sen gribēju tev jautāt, kā jūs varat pavēlēt ziloņiem. Jeb vai tas ir noslēpums? … — viņš nedroši piebilda.

—   Ziloņu apmācīšana tikai muļķiem ir noslēpums, — smaidīja sirmgalvis. — Katrs gudrs cilvēks viegli to atminēs … Bet bez noslēpuma ir vēl smags un bīstams darbs, kas prasa bezgalīgu pacietību. Prāts vien vēl nekā nedod, vajadzīgs arī darbs. Šajā zemē maz ir cilšu, kam vienlaikus būtu tās īpašības, kādas ir manai tautai: prāts, darba mīlestība un bezgalīga drošsirdība. Tev, svešzemniek, jāiegaumē, ka pieaugušu ziloni pieradināt nevar. Mēs tos ķeram vēl gluži jaunus. Jaunos ziloņus apmācām desmit gadu. Desmit neatlaidīga darba gadi jāiegulda, lai dzīvnieks sāktu saprast cilvēka pavēles un pildīt vajadzīgo darbu.

—   Desmit gadu! — iesaucās pārsteigtais Pandions.

—   Jā, ne mazāk, ja tu pareizi esi uztvēris ziloņa raksturu. Ja tu kļūdīsies, tad netiksi galā arī piecpadsmit gados. Starp ziloņiem ir arī stūrgalvīgi un truli. Neaizmirsti vēl, ka jaunu ziloņu iegūšana ir saistīta ar ļoti lielām briesmām. Mums tie jāķer pašiem ar savām rokām, bez apmācīto ziloņu palīdzības, pretējā gadījumā pieradinātie dzīvnieki arī aizies kopā ar visu baru. Viņi ir palīdzīgi tikai tad, kad bars aizdzīts un jaunie ziloņi saķerti. Katrās medībās vienmēr iet bojā vairāki mūsu drosminieki, — vadoņa balsī ietrīcējās skumjas. — Saki, vai tu esi redzējis mūsu jauno kareivju vingrinājumus? Jā? Tie arī ir nepieciešami ziloņu ķeršanas mākslai.

Vairāk reižu Pandions bija skatījies ziloņu pavēlnieku neparastajās spēlēs. Kareivji ieraka līdzenajā laukumiņā divas garas kārtis un piecu elkoņu augstumā piestiprināja pie tām bambus- niedres šķērskārti.

Pēc tam ieskrējušies viņi kaut kā īpatnēji, sāniski lēca gaisā un pārlidoja pāri šķērskārtij. Lēcēja ķermenis gandrīz saliecās vidū uz pusēm un lidoja uz augšu ar labajiem sāniem lēciena virzienā. Pandions nekad nebija redzējis tik augstus lēcienus. Daži prasmīgākie pārvarēja pat Sešu elkoņu lielu augstumu. Jaunais helenis, izbrīnījies par ziloņu pavēlnieku mākslu, tomēr nesaprata, kāpēc viņiem šī prasme vajadzīga. Bargā vadoņa vārdi mazliet noskaidroja viņam šo vingrinājumu nozīmi.

Brīdi klusējis, vadonis ierunājās skaļāk:

—   Tagad tu redzi, cik grūts ir šis darbs. Ziloņus medī arī citas ciltis. Uzkāpuši kokos, viņi tos nogalina ar smagiem pīķiem, sadzen bedrēs, piezogas tiem naktī, kad ziloņi mežā guļ. Paklausies, — vadonis uzsita ar plaukstu sev pa ceļgalu, — es likšu, lai tevi paņem līdzi ziloņu medībās. Tās notiks drīz, pirms vēl ekspedicija dosies uz rietumu mežu. Vai tu gribi redzēt manas tautas slavu un ciešanas?

—   Gribu un pateicos tev, vadoni. Bet1 vai mani biedri varēs iet man līdzi?

—   Nē, jūsu ir pārāk daudz. Aicini sev līdzi vienu, divus, citādi jūs būsiet par traucējumu.

—   Lai tad nāk man līdzi divi mani draugi: lūk, šis, — Pandions norādīja uz Kidogo. — Un vēl viens …

—   Kurš, vai tas drūmais bārdainais? — vaicāja ziloņu skolotājs, domādams Kavi, un jaunais helenis apstiprināja viņa minējuma pareizību.

—    Es ar viņu arī gribētu parunāt, lai viņš atnāk pie manis, — teica sirmgalvis. — Droši vien tu gribi iespējami ātrāk paziņot saviem biedriem, ka mēs esam ar mieru viņiem palīdzēt. Kad būs noteikta medību diena, tad tev pateiks. — Un sirmgalvis ar rokas žestu atlaida abus draugus.

*

Bungām draudīgi rībot, mednieki posās ceļā. Daži jāja uz ziloņiem, kas bija apkrauti ar virvēm, ēdienu un ūdeni, citi gāja kājām. Pēdējiem pievienojās Kavi, Kidogo un Pandions, apbruņoti ar saviem varenajiem pīķiem. Divi simti mednieku pārgāja pari upītei un devās pa stepi ziemeļu virzienā uz kailo klinšu grēdas pusi, kas tikko bija manāma zilganajā dūmakā pie horizonta. Mednieki gāja ļoti ātri, un pat tādiem gājējiem kā mūsu trīs draugi nebija viegli tiem sekot.

No kalnu grēdas pakājes uz dienvidiem un austrumiem stepe bija pilnīgi līdzena ar lieliem un vienādiem, izdegušiem gabaliem. Dzeltenajā klajumā vējš sacēla putekļu mākonīšus, kas pārklājā koku un krūmāju blāvo zaļumu. Tuvējās kraujas bija labi saredzamas, bet attālākās klintis tinās pelēcīgi zilganā dūmakā. Apaļīgās un kraujās virsotnes tur slējās debesīs kā teiksmainu ziloņu milzīgie skausti, zemākās rēgojās kā krokodiļu muguras.

Pārnakšņojuši pie klinšu ķēdes dienvidu gala, ziloņu pavēlnieki, gaismiņai svīstot, devās gar to austrumu nogāzi. Priekšā pāri līdzenumam virmoja sarkanīga miraža, tajā trīcēja un lēni izgaisa koku silueti. Uz ziemeļiem vilkās plata purvu josla. No mednieku pūļa iznāca jauneklis, lika svešzemniekiem tam sekot un sāka rāpties kalnu grēdā.

Kavi, Pandions un Kidogo uzrāpās kādu divsimt elkoņu augstumā. Virs viņu galvām slējās svelmīgi karsta akmens nogāze, klinšu spilgti dzeltenā virsma bija līčloču izvagota ar daudzām plaisām. Mednieks aizveda draugus līdz kādam izcilnim, kas atradās pretī purva malai, lika tiem paslēpties aiz cietas zāles kušķīšiem un akmeņiem, ar žestu parādīja, ka jāizturas klusu, un pazuda.

Etrusks, nēģeris un helenis ilgi gulēja zem svelmīgajiem saules stariem, neuzdrošinādamies sarunāties. Neviena skaņa nebija dzirdama no ielejas, kas bija izpletusies apakšā.

Pēkšņi no kreisās puses atskanēja neskaidra šļakstēšana, kas tuvodamies kļuva arvien skaļāka. Pandions uzmanīgi gar akmens malu palūkojās cauri viegli viļņojošai zālei un sastinga.

Tūkstošiem ziloņu kā tumši pelēks mākonis pārklāja purvu, milzīgie dzīvnieki nāca šķērsām no kalnu grēdas puses un, pārgājuši vietu, kur stepe robežo ar purvu, virzījās uz dienvidaustrumiem.

Dzīvnieku ķermeņi skaidri bija redzami uz dzeltenīgi pelekās zāles fona. Ziloņi gāja baros pa simt līdz pieci simti gabalu, bars sekoja baram vienā garā ķēdē ar nelielām atstarpēm. Katrs bars blīvējās vienkopus, dzīvnieki cieši spiedās viens otram klāt, un no augšas likās, ka virzās viengabalains, pelēks blāķis ar simtu muguru viļņveidīgo virsmu, kas pa starpām bija izraibināta ar ilkņu baltajām svītriņām.

Staignākajās vietās bars izstiepās šaurā lentē. Daži ziloņi metās sāņus, saslēja ausis un komiski izpleta taisnās pakaļējās kājas, bet tad atkal ieplūda kopējā straumē.

Vieni, pa lielākai daļai milzīgie tēviņi, gausi cilāja kājas, nokāruši galvas un ausis; citi majestātiski soļoja uz priekšu, augsti pacēluši ķermeņa priekšējo daļu un krusteniski liekot pakaļējās kājas; trešie bieži vien sagriezās sāniski, atšaujot tievās astes. Visdažādākā lieluma un veida ilkņi, īsi un gari, kas sniedzās gandrīz: līdz zemei, izliekti un taisni baiti spīdēja milzīgo ķermeņu tumši: pelēkajā masa.

Kidogo čukstēja Pandionam ausī:

—   Ziloņi pāriet uz purviem un upēm, stepe ir izkaltusi.

—   Bet kur tad mednieki? — vaicāja jaunais% helenis.

—  Viņi paslēpušies un gaida baru ar daudz mazuļiem, — tāds bars ies viens no pēdējiem. Šeit, kā redzi, ir tikai1 pieaugušie.

—   Kāpēc dažiem ziloņiem ir īsi ilkņi, bet citiem gari?

.— Viņiem ilkņi ir aplauzti.

—   Vai savstarpējā cīņā?

—   Man ir stāstīts, ka ziloņi savā starpa reti kaujas, daudz biežāk viņi aplauž ilkņus, kad gāž kokus. Ar ilkņiem viņi izgriež koku ar visām saknēm, lai apēstu ta augļus, lapas un zariņus. Mežu ziloņiem ilkņi ir daudz cietāki nekā stepju ziloņiem, — lūk, kāpēc no mežiem parasti nak cietie ziloņkauli, bet no stepēm — mīkstie.

—   Vai šie ziloņi ir stepju vai mežu?

—   Stepju, paskaties pats. — Kidogo norādīja uz vecu ziloni, kas bija aizkavējies netālu no klints, kur draugi bija paslēpušies.

Pelēkais milzis, līdz ceļgaliem stāvēdams zālē, pagriezās tieši pretī saviem novērotājiem. Plati atmestās ausis saslējās, to ada nostiepās ka bura, apakšējās malas nokarājās sīkas krunciņās. Zilonis nokāra galvu. No šīs kustības dzīvnieka slīpā piere izvirzījās uz priekšu, dziļas bedres iegūla starp acim un pieri, un visa galva kļuva līdzīga resnai kolonai, kas, uz leju kļūstot tievāka, pamazām pārgāja taisni noliektajā snuķī. Vienādā atstatumā snuķi šķērsoja dziļas krokas, kas izskatījās pēc tumšiem riņķiem. No snuķa pamata iešķībi lejup gāja ādas krokas — kanali, no kuriem rēgojās plaši izplesti, ļoti resni un īsi ilkņi.

—   Es nesaprotu, kā tu varēji uzzināt, ka tas ir stepes zilonis, — čukstēja Pandions, vērīgi aplūkojot rāmo, veco milzi.

—   Vai tu redzi tā ilkņus? Tie nav vis aplauzti, bet nodrāzti. Vecam zilonim tie tā vairs neaug kā zilonim spēka gados, un, ta kā tie ir mīksti, viņš tos ir stipri norīvējis. Meža zilonim tu tādus ilkņus neredzēsi — tie pa lielākai daļai ir tievi un gari .. .

Draugi klusu sarunajās. Laiks ritēja. Priekšējie ziloņi pazuda aiz horizonta, bars izskatījās kā tumša svītra.

No kreisās puses parādījās vēl viens liels bars. Priekšgalā gāja četri milzīgi tēviņi — ap astoņi elkoņi augsti. Tie gāja, galvas klanīdami, un garie, mazliet izliektie ilkņi -brīžam pacēlās, brīžam skāra ar asajiem galiem zāli.

Barā bija daudz mātīšu, tām bija iekritušas muguras un lielas ādas krokas sānos. Aiz tām, cieši turoties pie pakaļējām kājām, nedroši gāja mazie zilonēni, bet blakus, mazliet savrup, jautri soļoja pieaugusī jaunā audze. Mazie ilkņi un ausis, nelielās, iegarenās galvas, lielie vēderi un vienādi garās priekšējās un pakaļējās kājas atšķīra tos no pieaugušajiem.

Draugi noprata, ka tuvojas izšķirošais medību brīdis. Mazajiem zilonēniem bija grūti iet pa purvu, un bars mazliet novirzījās pa labi, nokļūdams uz cietas zemes starp krūmājiem un retiem kokiem.

—   Kāpēc zilonis ar savu milzīgo svaru tomēr neiegrimst purvā? — atkal vaicāja Pandions.

—   Viņam ir īpatnējas kājas, — iesāka Kidogo, — viņš…

Satricinošs metala plākšņu un bungu troksnis, mežonīgi kliedzieni pēkšņi pāršalca pāri stepei — draugiem no pārsteiguma aizrāvās elpa.

Ziloņu bars panikā metās uz purvu, bet tur no zāles iznira cilvēku ķēde ar bungām un taurēm. Dzīvnieki, kas gāja ķēdes priekšgalā kāpās atpakaļ, apturot no mugurpuses nākošo ziloņu spiedienu. Izbiedēto ziloņu šaušalīgā rēkoņā, metala plākšņu rīboņā, lūstošu zaru krakšķēšanā — visā šajā negantajā troksnī laiku pa laikam izskanēja mazo zilonēnu vājie, žēlabainie kliedzieni. Dzīvnieki sāka skraidelēt uz priekšu un atpakaļ, brīžiem sablīvēdamies vienkopus, brīžiem atkal izklīzdami. Trakojošo milžu jūklī, biezu putekļu mākonī šur tur pavīdēja cilvēki. Viņi netuvojās baram, pārskrēja no vienas vietas uz otru, izkārtojās un atkal rībināja bungas un sita metala plāksnes. Pamazām draugi noprata mednieku rīcību: tie centās atšķirt jaunos ziloņus no pieaugušajiem un atspiest tos pa labi sausās ielejas plašajā spraugā, kas iesniedzās klinšu ķēdē un ko no vienas puses norobežoja koki. Pelēkie milži metās virsū medniekiem, cenšoties sabradāt un saj dragāt diezin no kurienes radušos ienaidniekus. Bet cilvēki, augstu lēkdami, uz mirkli paslēpās krūmājā un kokos. Kamēr satrakotie dzīvnieki vicināja savus snuķus, meklēdami paslēpušos ienaidniekus, no otras puses iznira jaunas kareivju rindas, kuri neganti kliedza un dārdināja metala plāksnes. Ziloņi metās uz šiem medniekiem, un cilvēki atkal atkārtoja to pašu manevru, cenšoties atšķirt jaunos dzīvniekus.

Bars arvien dziļāk virzījās stepē, pelēkie stāvi pazuda aiz kokiem, un vienīgi apdullinošais troksnis un augstu gaisā virpuļojoši putekļu mākoņi norādīja uz medību vietu.

Pārsteigti par bezbailību un veiklību, ar kādu cilvēki prata izvairīties no nikno milzeņu uzbrukumiem un neatlaidīgi turpināt savu bīstamo darbu, apstulbušie draugi, ne vārda nerunādami, skatījās uz tukšo stepi, kur palika samīdīti krūmi un salauzīti koki. Kidogo drūmi rauca pieri, ieklausījās un beidzot klusu teica:

—   Kaut kas nav labi… Medības noris ne tā, kā vajadzētu!

—   No kā tu spried? — brīnījās Kavi.

—  Ja viņi mūs ir atveduši šurp, tātad viņi ir cerējuši, ka bars dosies uz austrumiem, tieši projām no mums, bet tagad tas aizgājis pa labi. Es domāju, ka tas ir slikti.

—  Iesim turp, — Pandions lika priekšā, — dosimies atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atnācām.

Ilgi nedomājis, Kidogo piekrita. Vispārējā kaujas kņadā viņu atnākšana neko nenozīmēja.

Slēpdamies zālē un aiz akmeņiem, zemu saliekusies, etrusks, helenis un nēģeris aizvirzījās ap tūkstoš elkoņu atpakaļ gar klinšu ķēdi, kamēr atkal bija nokļuvuši virs klaja līdzenuma.

Draugi ieraudzīja klintīs aizu, kurā medniekiem bija izdevies iedzīt vairāk nekā desmit jauno zilonēnu. Cilvēki skraidelēja starp kokiem, veikli un ar lielu prasmi uzmetot zilonēniem cilpas un piesienot tos pie kokiem.

Bruņojušies platiem pīķiem, mednieki ķēdē noslēdza aizas izeju. Dārdoņa un kliedzieni bija dzirdami divi tūkstoš elkoņu priekšā un pa labi, — acīm redzot tur atradās bara lielākā daļa.

Pēkšņi aprauti un spalgi tauru pūtieni atskanēja priekšā un pa kreisi. Kidogo sarāvās.

—   Ziloņi uzbrūk, — viņš klusu čukstēja.

Kāds cilvēks gari ievaidējās, kāds cits dusmīgā balsī deva komandu.

Klajā laukuma attālākajā galā, tur, kur divi kupli koki meta lielus ēnu plankumus, draugi ievēroja kustību. Vēl mirkli — un no turienes iznira milzīgs zilonis, — izpletis ausis un kā baļķi uz priekšu izstiepis snuķi. Blakus tam parādījās vēl divi tādi paši milzeņi — Pandions pazina tajos bara briesmīgos barvežus. Ceturtais vēl ar dažiem ziloņiem skrēja nopakaļ. Lai šķērsotu ziloņiem ceļu, no krūmiem pa labi izlēca mednieki. Viņi iespraucās starp ziloņiem un skrienot meta pīķus uz to ziloni, kas skrēja nopakaļ. Tas nikni ietaurējās un metās pakaļ cilvēkiem, kas ātri skrēja uz purva pusi. Pārējie ziloņi arī pagriezās un sekoja tam.

Trīs barveži, nepievērsdami uzmanību cilvēku viltīgajam manevram, ar kuru viņi bija atdalīti no biedriem, turpināja skriet uz aizu, — acīm redzot viņus aicināja jauno zilonenu kliedzieni.

—   Slikti, slikti, barveži atgriezušies no otras puses, — satraukti čukstēja Kidogo, līdz sāpēm sažņaudzis Pandiona roku.

—   Skaties . .. skaties uz drosminiekiem! — aizmirsies iesaucās Kavi.

Kareivji, kas nosprostoja ieeju aizā, nenobijās, nenoslēpās no saniknotajiem briesmoņiem. Garā ķēde viņi izvirzījās uz priekšu. Izdegusi, zema zāle nevarēja apslēpt nevienu cilvēka kustību.

Zilonis, kas skrēja pa priekšu, devās tieši uz mednieku ķēdes vidu. Divi cilvēki palika nekustīgi stavam, bet viņu biedri no abām pusēm pēkšņi izlēca milzenim pretim. Zilonis palēnināja skrējienu, augsti izslēja smago snuķi un, nikni svilpdams, metās virsū cilvēkiem. Ne vairāk kā desmit elkoņu atstatuma šķīra drosminiekus no ziloņa, kad tie zibenīgā ātrumā palēca sāņus. Un taja pašā acumirklī pie zvēra pakaļējām kājām pēkšņi ka no zemes izauga pa divi cilvēki katrā pusē. Divi iedūra platos pīķus dzīvnieka vederā, divi atvēzējušies iecirta pīķus ziloņa pakaļkājās.

Augsta, svilpojoša skaņa izrāvās no barveža izslietā snuķa. Nolaidis snuķi, zilonis pagrieza galvu uz to pusi, kur pa labi tam atradās tuvākais cilvēks. Tas nepaguva vai nevarēja izvairīties. Pajuka asinis, un trīs draugi skaidri saskatīja uz cilvēka pleciem un sāniem kailus kaulus. Ievainotais klusi saļima, bet arī milzu zilonis smagi nošļuka uz dibena un lēni, sāniski vilkās uz malu. Mednieki, to atstājuši, pievienojās biedriem, kas cīnījās ar pārējiem barvežiem. Pēdejie bija vai nu gudrāki, vai vairak piedzīvojuši cīņā ar cilvēku: milzīgie zvēri svaidījās no vienas puses uz otru, neļaudami sev pielavīties no muguras, un sabradāja trīs medniekus.

Cīņas laukumā saceltie putekļi norietošās saules staros kļuva purpursārti. Ziloņi izskatījas kā milzīgi, melni torņi, kuru piekājē skraidelēja drosmīgie, cilvēki. Viņi lēkāja, izvairīdamies no garajiem ilkņiem, lika snuķiem priekšā zemē atspiestus pīķus, kliegdami skrēja ziloņiem no mugurpuses, lai atvilinātu uzbrūkošos ziloņus no biedriem, kuru bojā eja būtu neizbēgama.

Līdz pēdējam satrakoti, dzīvnieki nepārtraukti taurēja. Kad ziloņi pagriezās ar galvām pret klinti, uz kuras atradās trīs draugi, tad tie likās neparasti lieli; platās, izplestās ausis šūpojās virs cilvēkiem. No sāniem zilonis ar nokārtu galvu izskatījās zemāks, ilkņi gandrīz skāra zemi, kuru katru mirkli gatavi uzķert uz tiem cilvēku. Pandions, Kidogo un Kavi saprata, ka viņi redz tikai daļu no visas kaujas. Tā notika ari tālumā, viņpus kokiem, kur atradās viss bars, un pa kreisi purvā, uz kurieni aizskrēja mednieki, aizvilinādami ceturto barvedi ar tā pavadoņiem. Kas tur notika, to draugi nezināja, bet viņi nevareja pat par to domāt, asiņainā kauja viņu acu priekšā pilnīgi bija saistījusi to uzmanību.

Aiz kokiem bija dzirdama bungu rīboņa, kas arvien tuvojās — dažu desmitu kareivju grupa steidzās palīgā tiem, kas šeit cīnījās. Ziloņu barveži it ka nesaprašanā uz mirkli apstājās, cilvēki draudīgi kliedza, vicinādami pīķus, un tad zvēri atkāpās. Viņi metās pie sava trešā biedra, kas gulēja zeme, un, saliekuši kājas, nostājās tam gar sāniem, pabāza apakšā ilkņus un piecēla viņu kājās. Tad, iespieduši saļimušo starp saviem ķermeņiem, milži nesa to viņpus kokiem, nometa zemē, atkal pacēla un pazuda. Vairāki mednieki devās tiem pakaļ, bet medību vadītājs tos apturēja.

— Neaizies .. . drīz pametīs … atkal sāks trakot, — Kidogo pārtulkoja viņa vārdus.

Pa labi troksnis aizvien attālinājās un kļuva klusāks: acīm redzot kauja bija beigusies ar uzvaru. No purva puses, no ziemeļiem, parādījās vairāki mednieki, viņi nesa divus nekustīgus ķermeņus. Trim draugiem neviens nepiegrieza vērību. Nēģeris, etrusks un helenis uzmanīgi nokāpa stepē, lai aplūkotu kaujas lauku. Draugi devās turp, kur bija atradusies bara lielākā daļa. Spraukdamies cauri krūmiem Kidogo piepeši bailēs atrāvās atpakaļ — viņš ieraudzīja mirstošu ziloni, kas gulēja uz koka zariem, kuru viņš pats krītot ar savu svaru bija nolauzis. Viņa snuķa •gals mazliet kustējās. Tālāk koki kļuva retāki, un starp tiem bija redzama pelēka masa — otrs zilonis gulēja uz vēdera, palicis kājas zem sevis ūn kuprī izliecis muguru. Sajutis cilvēku tuvošanos, dzīvnieks pacēla galvu. Ap viņa miglainajām un iekritušajām acīm karājās dziļas ādas krokas, kas piešķīra zilonim vecīgu bezgalīga noguruma izteiksmi. Gigants nokāra galvu, atspiezdamies uz garajiem ilkņiem, tad ar dobju troksni novēlās uz sāniem.

Visapkārt sasaucās mednieki. Kidogo atmeta ar roku un griezās' atpakaļ — no dienvidiem parādījas jauns ziloņu bars. Draugi steidzās atpakaļ uz klintīm, bet šis uztraukums bija veltīgs — tur tuvojās ziloņu pavēlnieku apmācītie dzīvnieki.

Pie kokiem piesietie jaunie zilonēni slaistīja astes un nikni metās virsū cilvēkiem, cenšoties sasniegt tos ar izstieptiem snuķiem. Gūsteknim gar sāniem ziloņu vadītāji nolika pieradinātos ziloņus. Tie iesprieda saķerto starp saviem ķermeņiem un veda prom uz ciematu. Drošības dēļ ap zilonēna kaklu un pakaļkājām bija apsietas virves; katru tādu gūstekni turēja piecpadsmit mednieku, iedami pa priekšu un no muguras.

Cilvēku sejas, nogurušas un novājējušas no šausmīgā sasprindzinājuma, bija drūmas. Jau vienpadsmit nekustīgu ķermeņu bija novietoti uz platajām platformām ziloņiem uz mugurām, bet cilvēki arvien staigāja pa krūmiem, meklēdami divus kaut kur pazudušus biedrus.

Ziloņus ar noķertajiem zilonēniem aizveda. Mednieki, nometušies sēdus vai guļus uz zemes, atpūtās pēc kaujas. Draugi piegāja pie medību vadītāja, un Kidogo apvaicājās, vai viņi nevarētu kaut ko palīdzēt. Medību vadītājs naidīgi viņos paskatījās un rupji atcirta:

—   Palīdzēt? Ar ko gan jūs, svešzemnieki, varētu palīdzēt? Medības bija grūtas, mēs zaudējām daudz drošsirdīgu biedru… Gaidiet, kur jums likts, un netraucējiet mūs!

Draugi atgriezās pie klintīm un nosēdās nomaļus, negribēdami saķildoties ar cilvēkiem, no kuriem atkarīga viņu nākotne.

Kavi, Pandions un Kidogo bija nolikušies guļus un, gaidīdami aicinājumu, paklusu sarunājās. Saule grima aiz horizonta, klinšu, melnās, robotās ēnas sniedzās tālu stepē.

—   Es tomēr nesaprotu, kāpēc milzīgie ziloņi kaujā neiznīcina visus medniekus, — domīgi sacīja Kavi. — Ja ziloņi stingrāk cīnītos, viņi cilvēkus vienkārši saberztu putekļos…

—   Tev taisnība, — atsaucās Kidogo. — Cilvēku laime ir tā, ka zilonim ļoti vāja sirds…

—   Kā tas var būt? — brīnījās etrusks.

—  Zilonis vienkārši nav paradis cīnīties. Viņš ir tik stiprs un liels, ka tam neviens neuzbrūk, viņam nekādas briesmas nedraud, un vienīgi cilvēks uzdrošinās to medīt. Tāpēc pelēkais milzenis nav izturīgs cīnītājs, viņa gribas spēks viegli salūst, un viņš neiztur ilgu kauju, ja nevar ātri ienaidnieku uzveikt… Lūk, bifelis — tas ir citāds. Ja tam būtu ziloņa prāts un apmēri, visi mednieki aizietu bojā …

Kavi kaut ko nenoteiktu nomurmināja, nezinādams, vai ticēt nēģerim, bet apklusa, atcerējies, kādu nenoteiktību viskarstākajā kaujas brīdī parādīja ziloņi šodien viņa acu priekšā.

—   Ziloņu pavēlniekiem pīķi ir pavisam citādi nekā mums:.

tiem asmens astoņu pirkstu platumā, — iejaucās Pandions. — Kādam gan spēkam jābūt, lai ar tādu pīķi varētu iedurt?

Kidogo pēkšņi piecēlās un sāka klausīties. Neviena skaņa nebija dzirdama no tās puses, kur bija palikuši mednieki. Debesis, kas vēl laistījās rieta zeltā, ātri satumsa.

—  Viņi ir aizmirsuši mūs un aizgājuši no šejienes, — iesaucās nēģeris un pagajās no klintīm uz stepes pusi.

Apkārt viss bija kluss. Tālumā tikko varēja dzirdēt dažas balsis — mednieki bija aizgājuši uz ciematu, atstādami trīs draugus.

—  Iesim ātrāk viņiem pakaļ, ceļš ir tais, — steidzināja Pandions, bet nēģeris apturēja draugu.

—   Par vēlu, tūlīt riets pilnīgi apdzisīs, un tumsā mēs nomal- dīsimies no ceļa, — teica Kidogo. — Labāk pagaidīsim, kamēr uzlēks mēness, tas būs drīz.

Kavi un Pandions piekrita un nolikās atkal atpūsties.

ASTOTĀ NODAĻA VĒJA DĒLI

Necaurredzamā tumsā saka kaukt hiēnas, žēli gaudoja šakaļi. Kidogo nervozēja, bieži lūkodamies uz austrumiem, kur pelnu pelēka gaismas svītra pār koku galotnēm vēstīja mēness uzlēkšanu.

— Es nezinu, vai šeit ir meža suņi, — murmināja Kidogo. — Ja tie atnāks, būs nelaime. Suņi uzbrūk visā bara un uzveic pat bifeli…

Debesis kjuva arvien gaišākas. Beidzot drūmās, tumšās klintis sāka sidraboti vizēt, koki stepē rēgojās kā melni silueti. Uzlēca mēness.

Cieši rokās sažņauguši pīķus, atskatīdamies un ieklausīdamies, etrusks, nēģeris un helenis devās gar klinšu grēdu uz dienvidiem. Viņi steidzās atstāt baismīgo kaujas vietu, kur aiz krūmiem un kokiem mētājās beigtie ziloņi un svinēja dzīres maitu rijēji. Aiz muguras gaudoņa aprima, stepe klusēja. Šķita, it kā viss apkārt būtu miris, — vienīgi ceļinieku žiglie soļi traucēja nakts klusumu.

Kidogo rūpīgi vairījās no bieziem puduriem un krūmu brikšņiem, kas šur tur stepē pacēlās kā noslēpumaini melni uzkalni. Neģeris izvēlējās ceļu pa tukšiem klajumiem, kas baloja starp brikšņiem kā ezeri melnu salu labirintā.

Klinšu grēda aizliecās uz rietumiem, šaura birzs spieda ceļiniekus iet cieši gar klintīm. Kidogo nogriezās pa labi un devās uz priekšu pa garu, akmeņainu laukumiņu, kas sniecās uz dienvidiem. Pēkšņi nēģeris apstājās un, strauji apgriezies, sāka ieklausīties. Pandions un Kavi sasprindzināja visu uzmanību, bet nedzirdēja visapkārt nevienas skaņas. Tāpat kā agrāk valdīja dziļš klusums.

Kidogo nedroši devās tālāk, paātrinādams gaitu un neatbildēdams uz etruska un heleņa klusajiem jautājumiem. Viņi nogāja vēl tūkstoš elkoņu, un nēģeris atkal apstājās. Mēness gaismā viņa acis satraukti spīdēja.

—   Kāds mums seko, — viņš čukstēja un piekļāvās ar ausi pie zemes.

Pandions sekoja drauga paraugam, etrusks palika stāvot, piemiedzis acis un mēģinādams kaut ko saskatīt caur sidraboto plīvuri.

Piespiedis ausi sakarsušajai, akmeņainajai zemei, Pandions sākumā dzirdēja tikai savus elpas vilcienus. Mēmā, draudīgā nenoteiktība viņu satrauca. Pēkšņi iztālēm bija dzirdams vājš, tikko manāms troksnis, ko atbalsoja cietā zeme. Asas, klabošas skaņas, kļūdamas arvien biežākas, vienmērīgi sekoja cita citai, — klik, klik! Pandions pacēla galvu un nekā vairs nedzirdēja. Kidogo vēl kādu brīdi klausījās, pielicis zemei te vienu, te otru ausi, tad, kā atsperes uzsviests, pielēca kājās.

—  Mums seko liels zvērs, sliktākais tas, ka es nezinu, kas tas par zvēru. Viņam nagi ir uz āru kā sunim vai hiēnai, — tātad tas nav nedz lauva, nedz leopards. ..

—   Bifelis vai degunradzis, — minēja Kavi.

Kidogo enerģiski kratīja galvu.

—   Nē, tas ir plēsīgs zvērs, — pārliecināti teica nēģeris. — Jāglābjas. Slikti, ka tuvumā nav neviena koka, — satraukti apskatījies visapkārt, viņš čukstēja.

Viņu priekšā izpletās gandrīz līdzens, akmeņainām šķembām pārklāts klajums. Tikai reti zāļu kušķi un nelieli krūmiņi rēgojās nogāzē.

—   Uz priekšu, ātrāk! — steidzināja Kidogo, un draugi uzmanīgi sāka skriet, vairīdamies no lieliem dzeloņiem un plaisām sažuvušajā zemē.

Bet viņiem aiz muguras, tagad jau pavisam labi sadzirdama, skanēja smago nagu dipoņa. Vienmērīgo klaudzienu ritms draugiem vēstīja, ka zvērs arī pārgājis uz ātru soli un cenšas viņus panākt. Klik, klik, klik! — dobjie klaudzieni arvien tuvojās.

Pandions atskatījās un ieraudzīja augstu, līgojošos siluetu, kas ka pelēks rēgs tiem sekoja.

Kidogo grozīja galvu, cenšoties saskatīt kaut kur tuvumā koku, novērtēt attālumu starp nezināmo zvēru un tā skrējiena ātrumu. Aptvēris, ka koki vēl ļoti tālu un aizskriet līdz turienei draugi nespēs, nēģeris apstājās.

—   Zvērs jau ir mums tik tuvu uz pēdām, ka mēs vairs nedrīkstam palikt ar muguru pret viņu — aiziesim bojā nožēlojamā nāvē! … — satraukti iesaucās nēģeris.

—   Būs jācīnās, — Kavi drūmi nomurmināja.

Trīs draugi nostājās blakus, ar seju pagriezušies pret draudīgo, pelēko rēgu, kas nakts klusumā tuvojās. Visu laiku, kamēr tas dzinās pakaļ, zvērs neizdeva nevienu skaņu, un šī stepju plēsīgajiem zvēriem neparastā īpašība draugus biedēja visvairāk.

Pelēkais, izplūdušais siluets kļuva tumšāks, tā kontūras iezīmējās arvien skaidrāk. Bija palicis ne vairāk kā trīssimt elkoņu atstatuma starp draugiem un zvēru, kad tas pārtrauca skrējienu un gāja lieliem, platiem soļiem, pārliecināts, ka noglūnētais upuris neizbēgs.

Draugi nekad tādu zvēru nebija redzejuši. Tā masivās priekšējās ķetnas bija daudz garākas par pakaļējām, rumpja priekšgals stipri augstāks par krustiem, mugura slīpa. Uz resnā kakla atradās smaga galva ar masiviem žokļiem un stāvu, uz āru izspiestu pieri. īsā, gaišā spalva bija izraibināta tumšiem plankumiem. Uz skausta un pakauša bija izslējušies gaisā cieti sari. Zvērs mazliet atgādināja plankumaino hiēnu, tikai tā apmēri bija šausmīgi lieli: tā galva atradās piecu elkoņu augstumā no zemes. Platās krūtis, pleci un skausts bija ļoti masivi, varenie muskuļi izspiedās kā lieli izciļņi, bet milzīgie, līkie nagi baigi klaudzēja, iedvešot šausmas.

Zvērs virzījās uz priekšu dīvainām, nevienādām kustībām, grozīdams zemo pakaļgalu un klanīdams smago galvu. Purns bija tik zemu noliekts, ka apakšējais žoklis gandrīz piespiedās pie kakla.

—   Kas tas ir? — aizsmacis vaicāja Pandions, aplaizīdams sakaltušās lūpas.

—  Nezinu, — mulsumā atbildēja Kidogo. — Nekad neesmu dzirdējis par tādiem zvēriem.

Zvērs pēkšņi pagriezās; lielajās, uz ceļiniekiem vērstajās dzīvnieka acīs iegailējās liesma. Zvērs apmeta nelielu loku ap cilvē

kiem, tad atkal pagriezās pret tiem ar purnu un apstājās. Ovālās ausis slējās slīpi uz augšu abpus galvai.

— Tas ir gudrs zvērs: viņš aizgāja tur tāpēc, lai mēness spīdētu mums tieši virsū, — strauji elpojot, čukstēja Kidogo.

Pandionu kratīja nervu drudzis, kas jauno heleni vienmēr pārņēma pirms bīstamas kaujas.

Zvērs dziļi ievilka elpu un lēnām sāka tuvoties. Dzīvnieka kustībās, viņa baismīgaja klusēšanā, lielo acu neatlaidīgajā skatienā zem izspiestās pieres bija kaut kas tāds, kas viņu atšķīra no visiem līdz šim pazīstamajiem zvēriem. Draugi instinktivi noprata, ka viņu sastaptais dzīvnieks ir kādas citas, senas pasaules iemītnieks, pasaules, kur valdījuši citi likumi, ka šis zvērs kā rets eksemplārs saglabājies līdz šim laikam. Saspiedušies plecu pie pleca, izvirzījuši uz priekšu pīķus, draugi tuvojās nakts briesmonim. Uz mirkli tas apstājās it kā pārlikdams, tad iekrākdamies metās virsū trim draugiem. Pavērās milzīgā rīkle, resnie zobi iemirdzējās mēness gaismā, bet trīs gari, varenu pīķu asmeņi ieurbās nezvēra platajās krūtīs un kaklā. Cilvēki neizturēja spiedienu — zvēram bija kolosāls spēks. Pīķi, atdūrušies pret masiva- jiem kauliem, izgriezās no rokām, etrusks, helenis un nēģeris atsprāga atpakaļ. Kidogo un Pandions paguva pielekt kājās, bet etrusku Kavi zvērs parāva sev apakšā. Abi draugi metās palīgā. Nezvērs nosēdās uz pakaļkājām un pēkšņi strauji atvēzējās ar priekškājām. Trulie nagi ar tādu spēku ķēra Pandionu pa gūžu kaulu, ka tas gandrīz bez samaņas nogāzās zemē. Uzspiedis milzīgo ķetnu uz heleņa kājas, zvērs nodarīja tam neiedomājamas sāpes; Pandiona locītavas nokrakšķēja, dzīvnieka nagi saplēsa viņa ādu un miesu.

Neizlaidis pīķi, Pandions ar abām rokām atspiedās pret zemi, pūlēdamies piecelties, un šai brīdī dzirdēja, kā salūza Kidogo pīķis. Piecēlies uz ceļgaliem, Pandions ieraudzīja, ka zvērs nēģeri piespiedis pie zemes un tuvina tam atplēsto rīkli. Izvalbītām acīm Kidogo spieda rokas pret nakts briesmoņa apakšējo žokli, velti pūlēdamies novirzīt no sevis zvēra zobus. Pandiona acu priekšā gāja bojā viņa uzticamais draugs. Kā ārprātā, vairs nejuzdams pat sāpes, jaunais helenis uzlēca kājās un iegrūda pīķi dzīvnieka kaklā. Zvērs skaļi noklakšķināja zobus un pasviedās pret Pandionu, ar šo kustību nogāzdams to gar zemi. Jaunais helenis neizlaida no rokām pīķi un, atspiedis tā kātu pret zemi, dažus acumirkļus noturēja nezvēru, un Kidogo paspēja izraut dunci. Nedz neģeris, nedz helenis nebija pamanījuši, ka zvēram no otras

puses piecēlies Kavi. Atņirdzis zobus, etrusks aukstasinīgi notēmēja ar pīķi nezvēra sānos un ar abām rokām iegrūda to zem lāpstiņām. Garais asmens apmēram elkoņa dzijumā ieurbās zvēra ķermenī, rēkoņa izlauzās no atvērtās rīkles, zvērs konvulsivi sarā- vas un pārsviedās pa kreisi pret etrusku. Ierāvis galvu un augstu pacēlis plecus, tas sagrīļojās, bet noturējās. Kidogo, spalgi iekliegdamies, iegrūda dunci zvēra rīklē, un šajā pašā mirklī etruska pīķa smaile sasniedza nezvēra sirdi. Smagais ķermenis raustījās krampjos, neciešama smirdoņa izplatījās visapkārt. Pandions izrāva pīķi un atkal to iegrūda pakausī, bet šis pēdējais! dūriens vairs nebija vajadzīgs. Izstiepis kaklu un atdūries ar purnu pret etruska kājām, zvērs atmeta uz sāniem, pakaļējās kājas. Tās vēl raustījās, nagi skrāpēja zemi, zem ādas muskuļi sarāvās, bet uz skausta iz- slējušies sari jau saplaka.

Atjēgušies trīs draugi apskatīja savas brūces. Etruskam bija no pleca izrauts vesels gabals miesas, garie nagi bija izvagojuši muguru. Pandiona kāja nebija pārlauzta, tikai zem ceļgala tam bija dziļa rēta, pēdas dzīslas acīm redzot bija sastieptas vai pārrautas, un jaunais helenis nevarēja ar šo kāju atspiesties pret zemi. Viņa sāni bija uztūkuši un sazilējuši no ķetnas sitiena, bet ribas izrādījās veselas. Visvairāk cietis bija Kidogo, kuram bija vairākas dziļas brūces un viņš pats stipri samīcīts.

Draugi ar saplēstām apģērba strēmelēm pārsēja viens otru un priecājās par izglābšanos no drausmīgā nezvēra, kas nekustīgi bija izstiepies viņu priekšā mēness spilgtajā gaismā. Visvairāk nospiests jutās Pandions: ievainotā kāja neļāva tam iet.

Kidogo nomierināja draugu, apgalvodams, ka tagad viņi ir drošībā. Beigtais nezvērs pasargā tos no visiem pārējiem plēsīgiem zvēriem, bet ziloņu pavēlnieki katrā ziņā attapsies un ar rīta gaismu atradīs atpalikušos.

Pacietīgi pārvarēdami dedzinošās brūču sāpes, draugi atlaidās uz akmeņu drumslām, bet no satraukuma nevarēja aizmigt.

Negaidīti ātri uzliesmoja rīta saule, izdzenādama nakts noslēpumaino un baigo ēnu. Sāpošās kājas nomocīts, izdzirdis Kidogo skaļo izsaucienu, Pandions atvēra nogurušos plakstus. Nēģeris aplūkoja uzvarēto nakts vajātāju un skaidroja etruskam, ka līdzīga zvēra attēlu viņš redzējis Kemtā Balto Sienu pilsētas lielajās kapenēs starp dažādu dzīvnieku zīmējumiem. 'Kavi neticīgi pavīpsnāja. Kidogo zvērēja un centās pārliecināt draugu, ka Kemtas iedzīvotāji senatnē neapšaubāmi ir sastapuši tādu pašu dzīvnieku. Saule kāpa arvien augstāk. Slāpes gurdināja trīs draugus, ievainojumi dedzināja, un viņus kratīja drudzis. Kidogo un Kavi nolēma uzmeklēt ūdeni, kad pēkšņi izdzirda balsis. Trīs ziloņi ar kareivjiem mugurā nāca pāri stepei lejpus akmeņainās nogāzes, uz kuras draugi sastapās ar nakts briesmoni. Ziloņu pavēlnieki, sadzirdējuši nēģera saucienus, lika ziloņiem pagriezties un paātrināt gaitu. Ziloņi tuvojās svešzemniekiem, bet tad pēkšņi nemierīgi sāka taurēt un kāpties atpakaļ, sliedami gaisā snuķus un saceldami ausis. Kareivji nolēca no pītajām platformām un, pieskrējuši pie nogalinātā nezvēra, kliedza: «Gišu, gišu!»

Vakarējo medību vadītājs atzinīgi paskatījās draugos, aizsmakušā, it ka aizlauztā balsī teikdams:

— Jūs esat braši kareivji, ja trijatā tikāt galā ar zvēru, ko dēvē par nakts šausmām, par biezādaino aprijēju.

Ziloņu pavēlnieki pastāstīja svešzemniekiem par gišu — ļoti retu un bīstamu zvēru. Dienā tas nezin kur slēpjas, bet naktī klusu klaiņā apkārt, uzbrukdams jauniem ziloņiem, degunradžiem un citu lielo dzīvnieku jaunajai audzei. Gišu ir neparasti stiprs un neatlaidīgs kaujā, — tā briesmīgie zobi ar vienu kodienu pārkož ziloņa kāju, bet varenās priekšējās ķetnas samīca upuri, salaužot tam kaulus.

Kavi ar žestiem palūdza medniekus palīdzēt novilkt zvēram ādu. Četri kareivji labprāt ķērās pie darba, nepievērsdami uzmanību dzīvnieka neciešamajai smakai.

Ādu un nocirsto galvu uzkrāva zilonim mugurā, turpat novietojot arī ievainotos svešzemniekus. Paklausīdami vadītāju āķveidīgo dunču viegliem pieskārieniem, ziloņi devās rikšus, ātri šķērsojot stepes plašumu.

Ap pusdienas laiku trīs draugi jau bija ciematā. Iedzīvotāji tos sagaidīja ar apsveikumiem: kareivji, kas pavadīja svešzemniekus, no ziloņu muguru augstumiem skaļi vēstīja par veikto varoņdarbu.

*

Smaidīdams pār visu seju, Kidogo lepni sēdēja blakus Pandionam uz līgojošās, platās platformas piecu elkoņu augstumā no zemes. Ne vienu vien reizi nēģeris uzsāka dziesmu, bet katru reizi to aprāva ziloņu pavēlnieki, brīdinādami, ka ziloņi nemīl troksni un pieraduši iet klusumā.

Jau četru dienu ceļš šķira draugus no ziloņu pavēlnieku pilsētas. Vadoņa vārds piepildījās. Bijušo yergu pulciņam atļāva doties uz rietumiem kopā ar cilts ekspediciju. Kavi, Kidogo un

Pandions, kuru brūces vēl nebija sadzijušas, dabūja vietu uz viena no sešiem ziloņiem, pārējie sešpadsmit viņu biedri kājām sekoja ekspedicijai. Dzīvnieki bija ceļā mazāk nekā pusdienu, pārējais laiks aizgāja viņu barošanai un atpūtai. Tiem, kas gāja kājām, izdevās panākt ziloņus tikai īsi pirms nakts iestāšanās.

Ziloņu vadītāji veda dzīvniekus gluži pa citu ceļu, nekā būtu gājuši cilvēki. Viņi apgāja apkārt augsta meža rajoniem, dodoties pāri klajumiem un krūmājiem, kur cilvēkiem vajadzētu izcirst ceļu. Pelēkie milži paši mierīgi sev izlauza ceļu. Laiku pa laikam priekšējo ziloni nomainīja ar pašu pēdējo, nosūtot pirmo atpūsties gājiena beigās. Aiz ziloņiem biezokņos palika iemīta taka, un Pandiona biedri varēja iet un iet bez jel viena dunča cirtiena, priecādamies par viegli uzveiktajiem necaurejamiem mežiem. Vēl labāk jutās trīs draugi, kas ceļoja ziloņa mugurā. Platforma viegli šūpojās, vienmēr peldēdama pāri zemei ar tās dzeloņainajiem krūmiem, kukaiņiem un bīstamām čūskām, virs staignajām trūdošu dubļu peļķēm, akmeņaino nogāžu asajām šķembām, asās zāles un dziļajām zemes plaisām. Tikai tagad Pandions saprata, cik daudz uzmanības prasīja bīstamā ceļošana kājām pa Āfrikas meža biezokņiem un stepēm. Vienīgi pastāvīga uzmanība deva iespēju cilvēkam palikt nesakropļotam, saglabāt spēkus un kaujas spējas tālākam ceļam. Tas aizņēma visas domas. Tagad, atrazdamies ziloņa mugurā, kas kā akmens blāķis soļoja nesatricināmā drošībā, jaunais helenis kāri uzsūca sevī svešās zemes dabas krāsas, formas un smaržas, tāpat arī visu turienes dzīvnieku un augu valsts lielisko varenību. Saules staru žilbinošajā gaismā tīrie krāsu toņi ieguva neparastu spilgtumu, kas neskaidri satrauca ziemeļnieku. Bet, tiklīdz debesis aizsedza smagi mākoņi vai ekspedicija atradās ēnainā meža krēslā, krāsas izdzisa. Monotonās krāsu pārejas šķita pārāk drūmas un asas, salīdzinot ar Pandiona dzimtenes maigajām, siltajām un harmoniskajām krāsām.

Ekspedicija šķērsoja tuvējo meža atzarojumu un atkal nonāca paugurainā stepē ar sarkanu zemi, kur auga bezlapu koki ar pienveidīgu sulu. To zilgani zaļie zari drūmi pacēlās pret žilbinošajām debesīm, vienādais, it kā apcirptais vainags izslējās trīsdesmit elkoņu augstumā. Šajā koku audzē, kas stāvēja nekustīgi, nebija nedz putnu, nedz zvēru, — svelmīgs nāves klusums valdīja pār sarkanīgajiem pauguriem. Milzīgie koku stumbri un zari šķita kā zaļgana metala svečturi. Lieli, sarkani ziedi kvēloja zaru galos kā simtiem lāpu, kas deg drūmā kapsētā. Tālāk zemi izvagoja dziļas, lietus izskalotas grambas — apakš ugunīgi sarkanās zemes bija žilbinoši balta smilts. Ekspedicija nonāca šauru aizu labirintā. Irdenas, purpursarkanas sienas pacēlās katrā pusē līdz simt elkoņu augstumā. Ziloņi uzmanīgi gāja cauri izskalotu krauju, piramidu, torņu un tievu stabu chaosam. Vietumis biķerim līdzīgajās apaļajās, dziļajās ieplakās bija sastopamas garas atradzes, kas kā stari stiepās pa līdzeno dibenu. Asas un kraujas atradzes izslējās kā irdenas smilšu sienas; brīžiem tās, ceļiniekiem garām ejot, pēkšņi sagruva, baidot ziloņus, kas metās sāņus. Izskalotās, irdenās zemes krāsa nepārtraukti mainījās: siltas, sarkanas krāsas sienai sekoja gaiši brūngana, tad bija redzamas piramidas spilgtā saules dzeltenā krāsā, kas mainījās ar žilbinoši baltām joslām un izciļņiem. Pandionam šķita, ka viņš nokļuvis burvju valstībā. Šajās dziļajās, sausajās ielejās, kur nebija nekādas dzīvības, slēpās vesela pasaule mirušās dabas spilgtu krāsu rotaļu[96].

Tad atkal stiepās klinšu grēdas, apaugušas ar mežu, atkal zaļas sienas ielenca ceļotājus, un platforma ziloņa mugurā šķita kā sala, kas gausi peld pa lapu un zaru okeānu.

Pandions ievēroja, cik uzmanīgi ziloņu vadītāji apgājās ar saviem varenajiem dzīvniekiem. Atpūtas vietās viņi rūpīgi aplūkoja ziloņu ādu. Jaunais helenis vaicāja savam vadītājam, kāpēc viņš tā dara. Melnādainais cilvēks pieskārās ar roku traukam, kas bija darināts no kaut kāda koka augļa un piesiets viņam pie jostas.

— Nelaime, ja zilonis ieplēš sev ādu vai ievaino sevi, — vadītājs teica. — Tad viņam sāk pūt asinis, un dzīvnieks ātri aiziet bojā. Tādos gadījumos brūce tūlīt jāieziež ar dziedinošiem sveķiem — tāpēc mēs vienmēr nēsājam līdzi vajadzīgo ziedi.

Jaunajam helenim kļuva savādi, dzirdot, ka ļoti stiprie un ilgu mūžu dzīvojošie milži ir tik vārīgi. Viņam kļuva saprotama gudro dzīvnieku piesardzība.

Viņu kopšana prasīja daudz rūpju. Pārnakšņošanas un atpūtas vietas tika rūpīgi izraudzītas pēc ilgas iepriekšējas izlūkošanas un spriedelēšanas; piesietos ziloņus ielenca modru sargu ķēde, kuri visu nakti palika nomodā. īpaši izlūki tika izsūtīti tālu uz priekšu, lai pārliecinātos, ka tuvumā nav savvaļas ziloņu. Ja gadījās tādus sastapt, ar skaļu kliegšanu tos iztrenkāja un padzina.

Atpūtas vietās draugi sarunājās ar saviem ceļa biedriem. Nopietnie ziloņu pavēlnieki apmierināja svešzemnieku ziņkāri.

Reiz Pandions vaicāja maza auguma pavecam vīram, kas bija pārgājiena priekšnieks, kāpēc viņi, neraugoties uz milzīgajām briesmām, labprāt dodas ziloņu medībās.

Dziļās rievas ap priekšnieka muti kļuva vēl asākas. Viņš atbildēja negribēdams:

—   Tu runā kā zaķapastala, lai gan neizskaties tāds. Ziloņi — tas ir musu tautas spēks un varenība. Ar tiem mēs dzīvojam labi un pārticībā. Bet par to mēs maksajam ar dzīvībām. Ja mēs baidītos, tad dzīvotu ne labāk par tām ciltīm, kas pārtiek no ķirzakām un saknēm. Tie, kas bīstas nāves, dzīvo badā un naidā. Ja tu zini, ka tava bojā eja nodrošina tavu piederīgo dzīvi, tad tu droši dodies pretim katrām briesmām! Mans dēls, drosmīgs jauneklis, pašos spēka gados aizgāja bojā ziloņu medībās … — Pārgājiena priekšnieks drūmi piemiedza uz Pandionu vērstās acis. — Jeb vai jūs, svešzemnieki, citādi domājat? Kāpēc gan tu pats esi izstaigājis tik daudzas zemes, cīnījies ar cilvēkiem un zvēriem, bet neesi palicis verdzībā?

Nokauninātais Pandions vairs nejautāja. Pēkšņi Kidogo, kas sēdēja netālu pie ugunskura, piecēlās un sāka klibot uz koku puduri, kas atradās kādu divsimt elkoņu attāluma no atpūtas vietas. Rietošā saule zeltīja to ovālās, lielās lapas, smalkie zari vāri trīsēja. Kidogo rūpīgi apskatīja tievo stumbru grumbuļaino, nelīdzeno mizu, priecīgi iekliedzās un izvilka dunci. Pēc brīža nēģeris atgriezās pie ugunskura ar diviem iesarkani pelēkas mizas saiņiem. Vienu saini viņš pasniedza ekspedicijas priekšniekam.

—   Iedod to vadonim kā Kidogo atvadu dāvanu, — nēģeris teica. — Šīs zāles nav sliktākas par zilās stepes brīnumdarītāju zāli. Slimības, noguruma vai bēdu brīdī lai viņš to saberž un iedzer to novārījumu, tikai nedaudz. Ja daudz dzer, tad tās vairs nav zāles, bet inde. Šī miza atdod spēku sirmgalvjiem, iepriecina nomāktos, uzmundrina vārgos. Ievēro šo koku — būsi pateicīgs[97].

Priekšnieks priecājās, saņemdams dāvanu, un tūlīt lika sagādāt vēl lielāku daudzumu šīs mizas. Otru saini Kidogo noglabāja gišu ādā, ko Kavi veda sev līdzi.

Nākošajā dienā ziloņi nokļuva akmeņainā līdzenumā, kur augsta un blīva krūmāja brikšņi, vēju izlocīti, liecās pie zemes, veidojot augstus, zaļus kuprus, kas bija redzami šur un tur pelēkajā, sausajā zālē.

Pretvējš iesita nāsīs patīkamu, svaigu dvesmu. Pandions tīksmē sarāvās. Kaut kas pazīstams, bezgala tuvs un aizmirsts bija šajā smaržā, bet tā izgaisa starp daudzajiem aromatiem, kas plūda no lejā redzamā meža sasilušās lapotnes. Tālu izpletās plašās un lēzenās kailās nokalnes, uz kuru zilganās virsmas kā tumšas svītras un plankumi auga biezi meži. Pie apvarkšga bija saskatāma zilganu kalnu virkne.

—  Lūk, viņa, Tengrela, mana zeme! — kā bez prāta iesaucās Kidogo, un visi pagriezās pret viņu.

Nēģeris plātīja rokas, šņukstēdams un raukdams seju, tā varenie pleci satraukumā trīcēja. Pandions saprata drauga pārdzīvojumu, bet nenoteiktas skaudības jūtas sāpīgi iedzēla jaunajam helenim: Kidogo bija sasniedzis dzimteni, bet viņam vēl ļoti daudz vajadzēja pārvarēt, lai sasniegtu to lielo mirkli, kad viņš līdzīgi draugam varēs iesaukties: «Lūk, mana dzimtene!»

Nodūris galvu, Pandions nemanot novērsās: viņš tagad nevarēja priecāties kopā ar draugu.

Ziloņi gāja lejup pa melnu, kailu vulkāniskās augsnes nokalni — sastingušajā lavā neauga neviens koks. Ceļu šķērsoja līdzena terase, kura bija izsvaidīti mazi ezeriņi. Spīdīgais, tīrais, zilganais un dzidrais ūdens krasi izcēlās melnajos krastos. Pandions sarāvās. Viņš pēkšņi neparasti spilgti atcerējās Tesas zilās acis, viņas biezos, melnos matus. Un šeit zilie ezeriņi it kā ar klusu pārmetumu skatījās viņā, gluži tā, it kā dzīvā Tesa redzētu viņa nespēku. Domās Pandions aizklīda uz Eniadu, neskaidra un liela nepacietība pildīja tā krūtis. Viņš piegāja klat draugam un spēcīgi to apkampa. Kidogo melnajai rokai uzgula dzīslainā, brūnganā Kavi roka, un triju draugu plaukstas sakļā- vās kopā vienā spēcīgā un priecīgā rokas spiedienā.

Bet ziloņi gāja arvien lejup un lejup, plašas ielejas krasti pacēlās gar abām pusēm. Vēl pēc mirkļa no labās puses pienaca klāt otra tāda pati ieleja. Kopā saplūstošie strauti te veidoja strauju upīti, kas, jo tālāk, jo kļuva platāka un ar ūdeni bagātaka. Ziloņi kādu laiku gāja pa kreiso krastu gar sagruvušu klinšu nogāzi. Priekšā klintis it kā pašķīrās un izgaisa, upītes dzidrais ūdens, jautri burbuļodams, traucās augstu koku pavēnī, kuri sta- vēja kā augstas, zaļas arkas piecpadsmit elkoņu platās gultnes abās pusēs. Šaipus kokiem ziloņi apstājās.

—   Šeit, — teica priekšnieks. — Tālāk mēs neiesim.

Trīs draugi nokāpa no ziloņiem un atvadījās no saviem saimniekiem. Ekspedicija pārgāja pāri upei. Draugi ilgi noskatījās, kā pelēkie milži devās augšup pa plakano augstieni, kas pacēlās upes ziemeļos. Nožēlu pilnas nopūtas neviļus izlauzās no triju draugu krūtīm, kad varenie dzīvnieki izgaisa tālē. Etrusks, nēģeris un helenis sakūra signalugunskuru, lai kaut kur nopakaļus nākošie biedri varētu to redzēt.

— Iesim meklēt niedres un kokus plostu pagatavošanai, — Kidogo lika priekšā etruskam. — Atlikušo ceļu mēs ātri nobrauksim. Tu, klibiķi, pagaidi pie ugunskura, saudzē savu kāju, — ar parupju maigumu nēģeris teica jaunajam helenim.

*

Pandions un Kavi atstāja Kidogo upes krastā viņa radinieku vidū.

Tuvās jūras smarža skurbināja draugus, kas bija izauguši tās krastā. Viņi atgrūda savu plostu un devās lejup pa sazarojušās upes grīvas kreiso atteku. Drīz plosts apstājās — atteka bija piedzīta ar smiltīm. Draugi izrāpās stāvajā krastā, pīdamies garā zālē. Viņi pārgāja pāri pakalnu grēdai, aizelsušies no satraukuma, steigšus uzkāpa uz piekrastes vaļņa un sastinga, nespēdami nedz runāt, nedz elpot.

Viņus reibināja bezgalīgais okeana plašums, klusās viļņu šalkas šķita kā pērkoņa grāvieni. Kavi un Pandions stāvēja līdz krūtīm asajā zālē. Augstu virs viņu galvām šūpojās palmu spalvveidīgās galotnes. Pakalnu zaļās nogāzes mala blakus saules staros mirdzošai piekrastes smilšu joslai likās gandrīz melna. Zeltaino smilti apjoza kustīga, sidrabota putu lenta, aiz kuras šūpojās dzidri zaļgani viļņi. Vēl tālāk taisna svītra iezīmēja piekrastes rifu robežu. Uz klajā okeana tumšās zilgmes fona tā šķita apžilbinoši balta. Debesīs lēni peldēja reti un viegli pūkaini mākonīši. Krastā, pār smiltīm noliekušās, stāvēja piecas palmas. To garās lapas brīžiem plaši izpletās gaisā, brīžiem vēja brāzmā sakļāvās kā virs krasta lidojošu izspūrušu putnu spārni ar tumši brūnām un zeltainām spalvām. It kā no bronzas izlietās palmu lapas aizsedza okeana mirdzošo tāli. Lapu asās malas liesmoja kā mirdzošas uguns svītras — tik spēcīgi caur tām spiedās varenā saule. Valgais vējš atpūta jūras sāļo smaržu. Silta vēja pūsmas plūda pār Pandiona seju un kailajām krūtīm, it kā tiecoties viņu apskaut pēc ilgās prombūtnes.

Etrusks un helenis lēni nolaidās vēsajās un blīvajās smiltīs, kas bija gludas kā dzimtās mājas klons.

Atpūtušies viņi metās maigajās viļņu šūpās. Jūra tos saņēma, sveicinot viegliem grūdieniem. Pandions un Kavi līksmē baudīja sā|o šļakatu smaržu, ar rokām šķeļot mirdzošās viļņu krēpes, kamēr viņu dzīstošās brūces sāka kaist no jūras ūdens. Tad abi draugi izkāpa krasta smiltīs un atkal- skurba, vērojot okeana tāli. Tā izpletās viņu priekšā kā zilgans tilts un kaut kur tālu no šejienes savienojās ar dzimtās jūras ūdeņiem; tādi paši viļņi vēlās pašreiz gar Heladas krastu baltajām klintīm, ap Kavi dzimtenes dzeltenīgajām kraujām.

Jaunais helenis juta, ka priecīga satraukuma asaras spiežas viņam acīs; viņš tagad nedomāja par milzīgo atstatumu, kas arvien vēl stāv starp viņu un dzimteni. Te bija jūra, bet viņpus jūras viņu gaidīja Tesa, gaidīja viss tuvais un mīļais, kas pamests un bargo pārbaudījumu gadu un grūtā ceļa nošķirts.

Šaurajā piekrastes joslā ar seju pret jūru stāvēja etrusks un helenis. Aiz viņiem pacēlās draudošu mežu segti vareni kalni — •svešas zemes mala, kas tik ilgi turējusi tos svelmējoša tuksneša, stepju, sausu plakankalnu, valgu un tumšu biezokņu gūstā, zeme, kas paņēmusi no viņiem dzīves gadus — visu to, ko viņi būtu varējuši atdot tuviniekiem. Lai tiktu brīvībā, vajadzēja varonīgas cīņas gadus, nedzirdētu piepūli. Viss tas, atdots dzimtenei, būtu sagādājis godu un slavu.

Kavi uzlika smagās rokas Pandionam uz pleciem.

— Tagad mūsu liktenis ir mūsu pašu rokās, Pandion! — iesaucās etrusks. Kaislīga uguns dega viņa parasti drūmajās, tumšajās acīs. — Mēs esam divi: vai tiešām mēs nenokļūsim līdz Zaļajai jūrai pēc tam, kad esam izlauzušies līdz Lielā Loka krastam? Nē, mēs atgriezīsimies, un mēs būsim balsts arī mūsu biedriem libie- šiem, kuriem nav zināšanu kuģniecībā …

Pandions klusēdams pamāja ar galvu. Jūras priekšā viņš juta nesatricināmu pārliecību saviem spēkiem.

Pāri krastmalai atskanēja Kidogo balss. Satrauktais nēģeris kopā ar uzbudinātu radinieku pūli un pārgājiena līdzbiedriem meklēja nozudušos draugus. Pandionu un Kavi aizveda atpakaļ uz upi, pārcēla otrā krastā, bet tur jau viņus gaidīja vairāki vērši ievainoto, kravas un ieroču pārvešanai.

Klejotājiem bija palicis neliels ceļa gabals. Piepildījās Kidogo solījums, ko viņš bija devis zem kokiem Nilas krastā mirstošo biedru vidū pēc drausmīgās cīņas ar degunradzi. Visi deviņpadsmit bijušie vergi atrada sev laipnu pajumti un atpūtu lielā ciematā jūras tuvumā, lielas un plašas upes krastā, kas tecēja blakus tai, pa kuru viņi, šķīrušies no ziloņu pavēlniekiem, atbrauca šurp.

Bet sevišķi iepriecinoša Pandionam un Kavi bija ziņa, ka pēc divdesmit gadu ilga pārtraukuma pagājušajā gadā šurp atbraukuši vēja dēli. Par vēja dēliem Kidogo radinieki dēvēja jūras cilvēkus, kas kopš seniem laikiem braukuši no ziemeļiem uz Dienvidu Ragu pēc ziloņkaula, zelta, dziedniecības augiem un zvēru ādām. Vietējie iedzīvotāji stāstīja, ka pēc ārējā izskata vēja dēli esot līdzīgi etruskam un helenim, tikai to āda esot tumšāka un mati sprogaināki. Pagājušā gadā ieradušies četri melni kuģi, kas braukuši pa tēvu iebraukto ceļu. Vēja dēli solījušies atkal ierasties, līdzko Miglu Jūrā izbeigšoties vētru periods. Pēc pieredzējušu cilvēku aprēķiniem līdz kuģu atbraukšanai ir palikuši apmēram trīs mēneši. Lai uzbūvētu paši savu kuģi, vajadzētu daudz vairāk laika, nerunājot nemaz par to, ka priekšā stāvošais ceļš bija galīgi nezināms. Pandionu un Kavi nodarbināja doma, vai jūras cilvēki uzņems viņus uz sava kuģa kopā ar desmit biedriem, bet Kidogo, viltīgi piemiedzis acis un noslēpumaini smaidīdams, apgalvoja, ka to nokārtos.

Atlika vienīgi gaidīt, mokoties neziņā. Vēja dēli varēja atkal divdesmit gadu neierasties. Etrusks un helenis mierināja sevi ar to, ka, ja kuģi neieradīsies noteiktajā laikā, tad viņi paši ķersies pie sava kuģa būves.

Kidogo atgriešanās bija notikums, ko atzīmēja ar līksmām svinībām. Pandions galīgi nogura no dzīrēm. Viņam apnika viņa drošsirdības bezgalīgie cildinājumi. Viņu gurdināja atkārtotie nostāsti par savu dzimteni un piedzīvojumiem.

Pats par sevi tā iznāca, ka Kidogo, mūžīgi savu radinieku un ciltsbrāļu ielenkts, sieviešu sajūsmas aizrauts, kaut kā attālinājās no Pandiona un Kavi. Draugi satikās retāk nekā šenē un nākot tālo ceļu pāri Āfrikai. Kidogo gāja dzīvē jau pats savu ceļu, kas nesakrita ar viņa draugu ceļu. Visi Kidogo pārgājiena biedri no viņa radniecīgām ciltīm ātri izklīda pa dažādām vietām. Palika vienīgi etrusks, helenis un desmit libiešu, kas domāja, ka no Pandiona un Kavi atkarīga viņu atgriešanās dzimtenē.

Visi divpadsmit svešzemnieki novietojās plašā mājā, kas bija celta no saulē izžāvēta, cieta, pelēki zaļa māla. Kidogo uzstāja, lai Kavi un Pandions dzīvotu skaistā, kupolveidīgā mājiņā, kas atradās viņa mājas tuvumā. Pēc ilgiem klaiņāšanas gadiem Pandions atkal varēja atpūsties pats savā gultā. Šai tautai nebija paradums gulēt uz grīdas, uz ādām vai apakšā pamesta zāļu klēpja. Kidogo radinieki uztaisīja koka rāmi uz kājiņām un ielika tajā no elastīgiem stiebriem pītu sietu, kurā bija tīkama atpūta, jo sevišķi Pandiona slimajai kājai.

Helenim tagad bija daudz brīva laika, un viņš to veltīja pastaigām uz jūru, kur ilgi sēdēja viens vai kopā ar Kavi, klausoties viļņu vienmērīgajā šalkšanā. Pandions juta pastāvīgu nemieru. Viņa nesatricināmā veselība bija mazliet sašķobījusies no ceļa likstām neparasti karstajā klimatā.

Pandions bija stipri pārmainījies un pats to apzinājās. Kādreiz jaunības un mīlestības spārnots viņš varēja atstāt savu iemīļoto meiteni, māju un dzimto zemi, gribēdams iepazīties ar senatnes mākslu, redzēt citas zemes, iepazīties ar dzīvi.

Tagad viņam bija zināms ilgu rūgtums, drūmais gūsts, izmisuma smagums, notrulinošais, smagais verga darbs. Un Pandions nemierīgi sev jautāja, vai nav viņu atstājis radošās iedvesmes spēks, vai viņš vēl ir spējīgs kļūt liels mākslinieks. Tanī paša laikā Pandions juta, ka viņam nācies tik daudz piedzīvot un pieredzēt, ka tas nav pagājis viņam velti garām, bet padarījis bagātāku ar lielo dzīves pieredzi, ar neaizmirstamu iespaidu virkni.

Pandionam patika aplūkot savu pīķi — uz mūžiem zaudētās Irumas tēva dāvanu, ko viņš iznesis cauri mežiem un stepēm un kas ne vienu vien reizi to glābis no nāves briesmām. Tas viņam likās kā vīrišķīgas drošsirdības simbols, cilvēka bezbailīguma ķīla cīņā ar dabu, kas neierobežoti valda Āfrikas karstajos plašumos. Jaunais helenis saudzīgi glāstīja garo asmeni, pirms uzvilka tam Irumas roku darināto apvalku. Šis ādas gabaliņš ar raibo vilnas izšuvumu — tas ir viss, kas viņam palicis par piemiņu no jaukās, tālās un maigās meitenes, ko viņš sastapis grūtā ceļa krustcelēs uz dzimteni. Ar šīm domām Pandions pieversās tumšajiem kalniem, kas nožogoja viņa izstaigātas zemes no okeana. Bezgalīgā pārgājiena dienu virkne lēni slīdēja viņa acu priekšā …

Bet visam tam pāri bija Irumas tēls — dzīvs, neatvairāmi aicinošs… Tāds, kādu viņš redzēja meiteni pēdējo reizi pie lielā koka ar sarkanām lapām līdzīgiem ziediem … Pandiona sirds sāka strauji pukstēt. Viņš savā acu priekšā skaidri redzēja tās tumšās un maigās ādas zaigojumu, viņas šķelmīgās, dreboša uguns pilnās acis… Irumas apaļīgā sejiņa smaidā tam tuvojās, viņš dzirdēja tās maigo balsi…

Pamazām Pandions iepazinās ar Kidogo priecīgās un labsirdīgās tautas dzīvi. Liela auguma, ar melnu, lāsmojošu ādu, visi labi noauguši, Kidogo ciltsbrāļi nodarbojās galvenokārt ar lauksaimniecību. Viņi audzēja zemas palmas ar eļļas augļiem11 ^ un vel lielus zālaugus ar milzīgām lapām, kas vēdekļveidīgi izplešas no kūlītī sakopotiem mīkstiem stublājiem[98]. Šiem augiem bija smagi ķekari ar gariem, dzelteniem, sirpjveidīgi izliektiem augļiem — maigiem, smaržīgiem un saldiem. Šo augļu bija ļoti daudz, un Kidogo tauta pārtika galvenokārt no tiem. Pandionam viņi ļoti garšoja. Augļus ēda zaļus, vārītus vai eļļā ceptus. Vietējie iedzīvotāji nodarbojās ar medībām, iegūstot ziloņkaulu un ādas, vāca kastaņiem līdzīgos brīnumriekstus, kas kādreiz bija izārstējuši Pandionu no viņa dīvainās slimības; audzēja liellopus un putnus.

Starp vietējiem iedzīvotājiem bija labi meistari — būvamat- nieki, kalēji un podnieki. Pandions priecājās par daudzo mākslinieku darbiem, kas meistarības ziņā nebūt nebija sliktāki par Kidogo darbiem.

Lielās mājas, celtas no akmens brusām, nededzinātiem ķieģeļiem vai tikai no māla vien, bija izrotātas ar komplicētiem un skaistiem sienās iegrieztiem ornamentiem. Vietumis sienas bija greznotas ar spilgtam freskām, kas Pandionam atgādināja Kretas seno drupu rotājumus. Uz skaisti veidotiem māla traukiem viņš redzēja brīnišķīgus, ar smalku gaumi veidotus rakstus. Lielajās sabiedriskajās ēkās un vadoņu mājās bija sastopams ļoti daudz krāsotu koka statuju. Cilvēku un zvēru skulpturas sajūsmināja Pandionu ar tēlojuma patiesīgumu, labi uztvertiem, raksturīgiem vilcieniem.

Taču pēc Pandiona domām Kidogo tautas skulpturai trūka dziļas formu izpratnes. Tās nebija arī Egiptosas meistariem. Kemtas skulpturas sastinga nedzīvās, nekustīgās pozās, neraugoties uz gadu simtos izstrādājušos veidojuma smalkumu un gaumīgo apdari. Turpretī Kidogo tautas skulptori ļoti asi uztvēra un atveidoja dzīvības elementu, bet tikai kaut kādās atsevišķās, ar nolūku izceltās detaļās. Un jaunais helenis, daudz domādams par šejieniešu mākslas darbiem, sāka neskaidri nojaust, ka, lai sasniegtu skuipturas pilnību, jāiet kāds gluži jauns ceļš — tā nedrīkst būt akla cenšanās kopēt dabu, nedz arī mēģinājumi atveidot atsevišķus sīkus iespaidus, ko mēs uztveram.

Kidogo tauta mīlēja muziķu, spēlēja komplicētus mūzikas instrumentus, kas bija darināti no daudziem, paralēli saliktiem, gariem koka dēlīšiem, kurus savienoja iegareni, tukši ķirbji. Dažas skumjas, plaši un maigi plūstošas dziesmas satrauca Pandionu, atgādinot viņam dzimtenes dziesmas.

Etrusks sēdēja pie izdzisuša ugunskura būdiņas priekšā, košļāja uzmundrinošās lapas[99] un domīgi ar nūjiņu bakstīja karstos pelnus, kuros cepās dzeltenie augļi. Kavi bija iemācījies no dzelteniem augļiem pagatavot miltus plāceņiem.

Pandions izgāja no būdiņas, apsēdās blakus draugam, ta apmulsušais skatiens klīda pār garām staigājošiem cilvēkiem.

Maiga vakara gaisma krita uz putekļainajiem celiņiem un sastinga ēnaino koku nekustīgajos zaros.

Pēkšņi Pandiona uzmanību saistīja kāda garāmejoša sieviete. Viņš to bija pamanījis jau pirmajās dienās, līdzko bija ieradies Kidogo pilsētā, bet kopš tā laika nebija to sastapis. Kā Pandions uzzināja, tā bija kāda Kidogo radinieka sieva, vārdā Njora. Njora izcēlās ar skaistumu pat starp savām daiļajām ciltsmāsām. Tagad viņa lēni un pašapzinīgi gāja garām, kā to mēdz darīt sievietes, kas apzinās savu skaistumu. Jaunais helenis sajūsmā raudzījās uz to, un pēkšņi viņā ar agrāko spēku uzliesmoja radīšanas slāpes.

Zaļgani zila auduma gabals bija cieši aptīts Njoras stāvam. Ap kaklu viņai bija zilu kreļļu virkne, ausīs smagi sirdsveidīgi auskari un uz kreisās rokas tieva zelta stieplīte. Lielās acis mierīgi raudzījās zem biezajām uzacīm. īsie mati, sasukāti virs pieres un koķeti sapīti, it kā pagarināja viņas galvu. Vaigu kauli apaļīgi izspiedās zem acīm, kā tas bieži bija sastopams pie veselīgiem, un labi uzturētiem heleņu bērniem.

Gludā, melnā ada, tik elastīga, ka ķermenis šķita kā no dzelzs,, vizēja saules staros, un tās vara mirdzums ieguva zeltainu nokrāsu. Pagarais kakls mazliet bija izliekts uz priekšu un lepni balstīja galvu.

Pandions priecājās par slaido un elastīgo Njoras stāvu, par tās vieglajām, apvaldītajām kustībām.

Pandionam šķita, ka Njoras personā viņa pri'ekšā nostājusies viena no trim Charitām[100] — dievietēm, kas pēc viņa ticējumiem atdzīvināja skaistumu un piešķīra tam neatvairāmu valdzinājumu.

Pēkšņi etruska nūjiņa pieskārās Pandiona galvai:

Kāpēc tu neskreji viņai pakaļ? — mazliet zobgalīgi, bet it kā ar rūgtuma pieskaņu vaicāja etrusks. — Jūs, heleņi, esat ar mieru jūsmot par katru sievieti. ..

Pandions paskatījas draugā bez naida, bet tā, it kā to būtu pirmo reizi ieraudzījis, un strauji apkampa etruska plecus.

—   Klausies, Kavi, tev nepatīk runāt par savu … Vai tad tevi nemaz neaizkustina sievietes? Vai tu nejūti, cik viņas skaistas? Vai tad viņas tev nav daļa no visa tā, — Pandions ar roku apvilka visapkārt, — no jūras, saules un brīnišķīgās pasaules?

—   Nē, kad es redzu kaut ko skaistu, man gribas to apēst! — etrusks sāka smieties. — Es jokoju, — viņš nopietni turpināja. — Iegaumē, ka esmu divreiz vecāks par tevi, un aiz tā, kas pasaulē ir gaišs, man vienmēr redzamāka ir arī otra puse — tumšā, viss nekrietnais. Tu jau esi aizmirsis Kemtu, — Kavi pārvilka ar pirkstu pār sarkano zīmogu uz Pandiona pleca, — bet es nekā neesmu aizmirsis. Taču es tevi apskaužu: tu radīsi kaut ko skaistu, bet es cīņā ar tumšajiem spēkiem varu tikai graut. — Kavi brīdi klusēja un, balsij ietrīsoties, nobeidza: — Tu maz domā par saviem tuviniekiem tur, dzimtenē… Es tik daudz gadu neesmu redzējis savus bērnus, man pat nav zināms, vai tie maz dzīvi, vai mana dzimta vēl eksistē. Kas to zina, kas notiek tur, starp naidīgām ciltīm …

Ilgas, kas izskanēja parasti savaldīgā etruska balsī, izraisīja Pandionā līdzjūtību. Bet kā viņš varēja mierināt draugu? Tajā pašā laikā etruska vārdi viņam sāpīgi iedūra: «Tu maz domā par saviem tuviniekiem tur, dzimtenē…» Ja nu Kavi varēja viņam tā teikt.. . Nē, vai tad gan var sacīt, ka Tesa, vectēvs un Achenors viņam nozīmē maz? Bet tad taču viņam būtu jākļūst tikpat drūmam ka Kavi, tad viņš nebūtu uzsūcis sevī milzīgo dzīves dažādību — kā gan viņš tad būtu iemācījies saprast skaistumu? … Pandions sapinās pretrunās un nevarēja pats sevi izprast. Viņš pietraucās kājās un aicināja etrusku peldēties. Tas bija ar mieru, un abi draugi devās pāri uzkalniem, aiz kuriem pieci tūkstoši elkoņu attālu no ciemata šalca okeāns.

Vairākas dienas pirms tam Kidogo bija saaicinājis kopā cilts jaunos vīriešus un jaunekļus. Nēģeris saviem ciltsbrāļiem teica, ka viņa biedriem, kas gaida kuģus, izņemot pīķus un gabalu drānas ap gurniem, nekā vairāk nav, bet bez atlīdzības vēja dēli viņus uz kuģiem neuzņems.

—    Ja katrs no jums, — teica Kidogo, — būs ar mieru dot kaut

vai visniecīgāko, tad svešzemju draugi varēs atgriezties mājās. Viņi palīdzēja man izrauties no gūsta un atkal jūs visus redzēt.

Vispārējas piekrišanas pamudināts, Kidogo lika priekšā kopā ar viņu doties uz plakankalni, kur iegūstams zelts, bet tie, kas nevarēs iet līdzi, — lai ziedo ziloņkaulu vai riekstus, ādu vai vērtīga koka stumbru.

Nākošajā dienā Kidogo paziņoja draugiem, ka dodas medībās, un atteicās viņus ņemt sev līdzi, iestāstīdams, ka tiem jātaupa spēki tālākam ceļojumam.

Kidogo biedri tā ir nedabūja zināt par pasākuma patiesajiem nolūkiem. Lai gan ne vienu vien reizi viņus nodarbināja doma par atlīdzību, viņi tomēr cerēja, ka noslēpumainie vēja dēli ņems viņus līdzi par airētājiem. Slepenībā Pandions vēl domāja izmantot dienvidu akmeņus — vecā vadoņa dāvanu. Kavi arī, neteikdams ne vārda Kidogo, divas dienas pēc melnādainā drauga aiziešanas, saaicināja kopā libiešus un devās pa upi uz augšu cerībā atrast tuvumā melno koku[101], nocirst dažus stumbrus un nopludināt tos pa upi līdz ciematam, pagatavojot šim nolūkam plostus no viegliem kokiem, jo melnie koki bija tik smagi, ka ūdeni grima.

Pandions arvien vēl kliboja, un Kavi, neraugoties uz protestiem, atstāja viņu ciematā. Pandions bija sašutis. Jau otru reizi biedri pameta viņu vienu, tāpat kā toreiz, kad viņi devās žirafu medībās. Kavi, izslējis bārdu, lielīgi paziņoja, ka tāpat kā toreiz viņš arī tagad varot nezaudēt velti laiku un atkārtot bijušo. Nevarēdams no sašutuma ne vārda parunāt, jaunais helenis ar dziļu apvainojumu sirdī metās ārā no būdas. Etrusks viņu panāca un, uzsitis uz pleca, lūdza piedošanu, bet stingri pastāvēja uz to, ka Pandionam jāpaliek mājās; viņš centās pārliecināt Pandionu, ka tam pilnīgi jāizveseļojas.

Beidzot Pandions piekrita, rūgti sajuzdams sevi par nožēlojamu kropli, un steigšus pazuda būdiņā, lai nebūtu klāt, kad veselie biedri dosies ceļā.

Palicis viens, Pandions vēl asāk izjuta nepieciešamību izmēģināt savus spēkus, jo sevišķi pēc tam, kad viņam bija labi izdevusies ziloņu skolotāja statuja. Pēdējos gados viņš bija tik daudz redzējis nāvi un iznīcību, ka negribēja ķerties pie neizturīgā māla, bet radīt darbu no izturīga materiala. Tāda materiala

Pandionam nebija. Un pat, ja viņam būtu bijis tāds materials, nebija ta apstrādāšanai vajadzīgo rīku.

Pandions bieži priecājās par Jachmosa akmeni, kas viņu beidzot tomēr bija novedis pie jūras, kā to naivi domāja Kidogo, kurš bija noskaņots atzīt brīnumdarītāju lietu visspēcību.

Cietā akmens caurspīdīgums vedināja Pandionu uz domām izgriezt gemmu124. Tiesa gan, akmens bija cietāks par tiem, kādus šim nolūkam lietoja Heladā. Tur to apstrādāja ar smirģeli, ko ieguva Naksas salā125. Pēkšņi helenis atcerējās, ka viņam, ja vien var ticēt ziloņu pavēlnieku vecajam vadonim, bija akmeņi, kas cietāki par visām lietām pasaulē.

Pandions paņēma vismazāko no viņam dāvātajiem dienvidu akmeņiem un ar tā aso šķautni uzmanīgi pārvilka pār zilgani zaļo kristālu. Uz cietās, gludās virsmas palika balta svītra. Jaunais helenis uzspieda stiprāk. Akmens iegrieza dziļu grambu kā melnas bronzas kalts mīkstā marmora gabalā. Dzidro dienvidu akmeņu neparastais spēks patiesi pārspēja visu, ko Pandions līdz šim bija pazinis. Viņa rokās bija brīnumkaltiņi, kas uzdevumu padarīja vieglu.

Pandions sadauzīja mazo akmenīti, rūpīgi savāca visas asās šķembas un ar cietu sveķu palīdzību iestiprināja tāsi koka kātiņos. Tagad viņam bija kāds desmits dažāda lieluma kaltiņu — tiklab rupjai apdarei, kā arī vissīkākām svītriņām. Ko gan viņš lai attēlo skaistajā zilgani zaļajā kristālā, ko Jachmoss bija ieguvis tūkstošgadu vecā tempļa drupās un kas tagad vesels nogādāts līdz jūrai, kuras simbols tas tik ilgi bija bijis smacīgajā zemes gūstā? Neskaidri tēli pavīdēja Pandiona acu priekšā.

Jaunais helenis izgāja no ciemata un vienatnē klejoja, kamēr nokļuva piejūras. Viņš ilgi sēdēja uz akmens, brīžiem vērsdams skatienus tālē, brīžiem raudzīdamies plānajā dzidrā ūdens kārtiņā, kas attecēja pie viņa kājām. Iestājās vakars, krēsla ātri apdzēsa jūras mirdzumu, viļņu kustības kļuva neredzamas. Arvien necaurredzamāka kļuva samtaini melnā nakts, bet līdz ar to debesīs iedegās arvien vairāk lielu, spilgtu zvaigžņu, un atkal debesu uguntiņas, viļņos šūpodamās, atdzīvināja sastingušo jūru. Atmetis galvu un lūkodamies debesīs, jaunais helenis tvēra nezināmo zvaigznāju kontūras. Piena ceļa loks kā sidrabots tilts bijatāpat izliecies pāri visam debesu jumam kā dzimtenē, tikai te tas šķita daudz šaurāks. Tā viens gals bija dziji iešķelts un veidoja atsevišķus plankumus starp platajām, tumšajām svītrām. Sāņus un zemāk zilgani gaišā gaismā spulgoja divi miglaini zvaigžņu mākoņi126. To tuvumā skaidri izcēlās liels, pilnīgi melns bumbier-veidīgs plankums, it kā ogles gabals būtu šajā vietā aizstajies priekšā visām zvaigznēm127. Nekā tamlīdzīga Pandions nebija redzējis pie savām ziemeļu debesīm. Kontrasts starp melno plankumu un baltajiem mākoņiem pēkšņi to pārsteidza. Jaunais helēnis šajā kontrastā piepeši ieraudzīja pašu dienvidu zemes būtību. Melnā un baltā tiešais un robustais savienojums — lūk, kas ir Āfrikas dvēsele, tās seja, kādu Pandions to tagad sajuta. Neparasto zirgu melnās un baltās svītras, iezemiešu melnā āda, kas izkrāsota ar baltu krāsu un sevišķi izcej baltos zobus un acu ābolus, izstrādājumi no melnas un pērļu baltas koksnes, melnās un baltās koku stumbru kolonas mežos, stepju gaišums un mežu biezokņu tumsa, melnās klintis ar balta kvarca slāņiem un daudz kas tamlīdzīgs pavīdēja Pandiona acu priekšā.

Gluži citādi bija dzimtenē — Zaļās jūras nabadzīgajos un akmeņainajos krastos. Dzīves upe tur neplūda mutuļojošā straumē, tās tumšā un gaišā puse tur nesadūrās tik kaili.

Pandions piecēlās. Neaptverams okeāns šķīra jauno heleni no viņa Eniadas, kas atradās viņā krastā. Aiz muguras palika zeme, ko viņš savā dvēselē jau bija pametis un kuru drūmi aizēnoja kalnu naksnīgās ēnas. Priekšā viļņos ņirbēja zvaigžņu uguntiņu atspulgs, un tur, ziemeļos, jūra saplūda ar dzimto Heladu, un Tesa bija tās krastā. Lai atgrieztos dzimtenē, lai sastaptu Tesu, viņš bija cīnījies un gājis caur asinīm, smiltājiem, svelmi un tumsu, cauri neskaitāmām briesmām, kas draudēja no zvēriem un cilvēkiem.

Tesa, tāla, mīļota un nepieejama, kļuva tāda pati kā tās miglainās zvaigznes virs jūras, kur ziemeļu Biķeris ar savu malu iegrimis aiz horizonta.

Un šeit nobrieda lēmums: viņš izveidos akmenī — cietajā juras simbolā — Tesu, kas stāv krastmalā.

Ar niknumu Pandions sažņaudza savos stiprajos pirkstos kaltiņu, un stiprais kātiņš pārlūza. Jau vairākas dienas viņš satraukts bija noliecies pār Jachmosa akmeni, ar gribas spēku savaldot nepacietību, ko izraisīja daiļrade, — gan droši velkot garas līnijas, gan ar bezgalīgu rūpību atskaldot vissīkākās drumsliņas. Veidojums kļuva arvien redzamāks. Tesas galva viņam bija labi padevusies, — viņš to tagad tikpat skaidri redzēja ar tās lepno pagriezienu, kā šķiršanās brīdī Achelojas zemes raga krastā. Viņš to iegrieza akmens dzidrajā dzīlē, un tagad tā ar blāvu zilganumu reljefi izcēlās uz spoguļgludās virsmas. Matu cirtas vieglām, brīvām līnijām uzgula plecu apaļuma graciozajam izliekumam, bet tālāk — tālāk Pandions pēkšņi zaudēja visu savu iedvesmu. Jaunais mākslinieks, kā vēl nekad pārliecināts par sevi, uzreiz ar dziļu rievu iezīmēja meitenes stāva slaidās kontūras, un tūlīt līniju daiļums apliecināja viņa darba sekmes. Pandions noslīpēja apkārtējo virsmas daļu, lai izceltu figuru. Bet te viņš pēkšņi saprata, ka nebūt nav attēlojis Tesu. Gurnu, ceļgalu un krūšu līnijās parādījās un kļuva dzīvs Irumas augums, bet atsevišķi vilcieni neapšaubāmi piederēja pēdējam iespaidam — tie nāca no Njoras skaistuma. Tesas stāvs nebija heleņu meitenes stāvs — Pandions bija izveidojis abstraktu tēlu, bet viņš taču gribēja ko citu — atveidot dzīvu iemīļoto Tesu. Sasprindzinot atmiņu, viņš mēģināja atraisīties no pēdējo gadu iespaidu varas, bet pārliecinājās, ka jaunais izceļas arvien spilgtāk.

Kļuva vēl sliktāk, kad Pandions aptvēra, ka dzīvības elementa atveidošana arvien vēl viņam nepadodas. Kamēr figūriņa bija vēl tikai iezīmēta, vieglās kontūras bija dzīvības pilnas. Līdzko mākslinieks mēģināja plakano attēlu izveidot reljefā tēlā, dzīvais ķermenis pārakmeņojās, kļuva auksts un sastindzis. Jā, viņš nav apguvis mākslas noslēpumu. Arī šim viņa darbam trūkst dzīvības! Viņam neizdosies veikt iecerēto!

Uztraukumā nolauzis kaltiņu, Pandions paņēma akmeni un sāka to aplūkot no izstieptas rokas atstatuma. Jā, viņš nespēj radīt Tesas tēlu, un brīnišķīgā gemma paliks nepabeigta.

Saules stari spiedās cauri dzidrajam akmenim, piešķirot tam mīļotās jūras zeltaino nokrāsu. Pandions bija atstājis neskartu kristālā lielās fasetes gludo virsmu un izgriezis meitenes tēlu labajā pusē pie pašas malas. Akmenī kā pie jūras krasta stāvēja meitene ar Tesas; seju, bet Tesa tā nebija. Iedvesme, ar kādu Pandions no mazas gaismiņas līdz pat saules rietam bija strādājis ap akrm* ni, ar nepacietību gaidot katru jaunu dienu, bija zudusi. Pan- dions noglabāja akmeni, savāca kaltiņus un atstiepa taisnu sasāpējušo muguru. Sāpes par neveiksmi, kas to bija piemeklējusi, mazliet mazināja apziņa, ka viņš tomēr var radīt daiļo… taču tas bija nabadzīgs, salīdzinot ar dzīvo! Iegrimis darbā, Pandions bija pārstājis gaidīt biedru atgriešanos. Pieskrējušais zēns pārtrauca jaunekļa smagās domas.

—  Biezbārdainais ir atbraucis, viņš aicina tevi pie upes, — paziņoja Kavi sūtnis, lepns par viņam uzticēto uzdevumu.

Tas, ka etrusks palicis pie upes un aicina viņu turp, radīja Pandionā nemieru. Pa taciņu, kas vijās caur dzeloņainajiem krūmiem, viņš steidzās uz krastmalu. Jau iztālēm smilšainaja nogāzē viņš ieraudzīja biedru pūlīti, kas lokā stāvēja ap niedru stublāju kūlīti. Uz tā bija izstiepies cilvēka ķermenis. Pandions neveikli sāka skriet, cenzdamies mazāk atspiesties uz slimās kājās, un piegāja pie biedru pulciņa, kuri stāvēja klusēdami. Gulošajā biedrā viņš pazina jauno libieti Takelu, tuksneša pārgājiena dalībnieku. Jaunais helenis nokrita ceļos pie biedra līķa. Pandiona acu priekšā pavīdēja smacīgā aiza starp smilšu kalnu nogāzēm, pa kuru viņš lēni vilkās pusdzīvs no slāpēm. Takels bija to vidū, kas ar nelaiķi Achmi priekšgalā atnesa viņam ūdeni no avota. Tikai tagad, stāvot pie mirušā Takela līķa, Pandionam kļuva skaidrs, cik dārgs un tuvs viņam ir katrs biedrs, ar kuru kopā tas piedalījies dumpī un veicis grūto pārgājienu. Viņš bija saaudzis ar tiem un nevarēja iedomāties savu dzīvi bez viņiem. Pandions varēja nedēļām ilgi nerunāties ar biedriem, ja zināja, ka tie ir tuvuma, mierā un drošībā un aizņemti katrs savā darbā, bet tagad zaudējums viņu satrieca. Vēl arvien stāvot uz ceļgaliem, viņš vērsa uz etrusku jautājošu skatienu.

—   Brikšņos Takelam iekoda čūska, — Kavi skumji teica, — kad mēs klaiņājām, meklēdami melno koku. Mēs nezinājām, ko lietot pret čūskas kodienu, — etrusks smagi nopūtās, — mēs visu pametām un braucām šurp. Kad iznesām Takelu krastā, viņu jau bija pārņēmusi nāves agonija. Es aicināju tevi atvadīties no viņa … Par vēlu … — Kavi nenobeidza, žņaugdams dūres, viņš nolieca galvu.

Biedri pacēla mirušo un, saskrējušo iedzīvotāju satraukto skatienu pavadīti, klusēdami nesa viņu uz ciematu. Pandions gāja nopakaļ, viens pats, nevis kopā ar Kavi. Etrusks uzskatīja sevi par vainīgu libieša nāvē, jo bija uzaicinājis iet meklēt melno koku. Kavi gāja skumjās procesijas malā, košļāja lūpas un plucināja bārdu.

Pandionu arī mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Arī viņš jutās vainīgs. Nebija labi, ka viņš bija padevies iedvesmai attēlot mīļoto meiteni, kad patiesībā viņam vajadzēja radīt mākslas darbu par piemiņu dažādu cilvēku kaujas draudzībai, kas izgājuši cauri visiem pārbaudījumiem, bijuši uzticīgi nāves priekšā, bada un slāpju mocīti, uzticīgi visās grūtā pārgājiena skumjajās dienās. «Kāpēc man neienāca vispirms prātā tieši šī doma?» — vaicāja sev jaunais helenis. Kāpēc viņš aizmirsa draudzību, kas bija radusies cīņā par brīvību? Ne velti viņu piemeklējusi neveiksme — dievi viņu sodījuši par nepateicību… Lai tad šīsdienas sāpes māca labāk redzēt…

Zemie, violeti pelēkie mākoņi smagi cēlās debess jumā, kā vēršu bars tie spiedās blīvā masā. Bija dzirdama dobja dārdoņa. Tuvojās negaiss, cilvēki steigšus nesa mājās ārā atstātās mantas.

Tikko Kavi un Pandions paguva paslēpties savā mājokli, kad debesīs it kā apgāzās milzīgs kauss, un ūdens, gāzdamies lejā, apslāpēja pērkona dārdus. Negaiss ātri pārgāja, un kā vienmēr spēcīgi smaržoja augi spirgtajā, valgajā gaisā, liegi urdza neskaitāmi strautiņi, aizplūzdami uz upi un jūru. Slapjie koki dobji šalkoja vējā. Šalkas bija drūmas un skumjas, tās ne ar ko neatgādināja lapu mundro čaukstoņu sausā, skaidrā laikā. Kavi ieklausījās koku balsīs un pēkšņi sacīja:

—   Es nekad nepiedošu sev Takela nāvi. Es esmu vainīgs: mēs devāmies ceļā bez pieredzējuša pavadoņa, mēs esam svešinieki šajā zemē, kur bezrūpība nozīmē nāvi. Un, lūk, mums nav melna koka, bet viens no labākiem biedriem guļ zem piekrastes akmeņu kaudzes… Dārga cena par manu muļķību… Un es vairs neuzdrošinos atkal doties ceļā. Mums nebūs vēja dēliem ko samaksāt.

Pandions klusēdams izvilka no sava maisiņa mirdzošu akmeņu sauju un izbēra tos etruska priekšā. Kavi piekrītoši pamāja ar galvu, bet tad pēkšņi šaubas pavīdēja viņa sejā.

—  Ja viņiem nav zināma šo dārgakmeņu vērtība, vēja dēli var neņemt tos pretī. Kas gan mūsu pusē ir dzirdējis par šādiem akmeņiem? Kas tos pirks kā vērtslietas? Kaut gan … — etrusks kļuva domīgs.

Pandions izbijās. Kavi vienkāršais paredzējums nebija viņam agrāk ienācis prātā. Viņš bija aizmirsis tādu varbūtību, ka tirgotāju acīs akmeņi var izrādīties neīsti. Mulsums un bažas par nākotni lika iedrebēties viņa rokai, kas sniedzās pēc akmeņiem. Redzēdams drauga sejā iezagušos nemieru, etnisks turpināja sarunu:

—   Kaut gan kādreiz es tiku dzirdējis, ka dzidri un sevišķi cieti akmeņi dažkārt atvesti no tāliem austrumiem uz Kapri un Karijas salām un tikuši ļoti augstu vērtēti. Iespējams, ka vēja dēli tos pazīst? …

No rīta pēc sarunas ar Kavi Pandions devās pa taciņu uz kalnu piekāji, kur auga zālaugi ar dzeltenajiem augļiem. Tuvojās laiks, kad Kidogo vajadzēja atgriezties. Draugi to nepacietīgi gaidīja. Etrusks un helenis gribēja ar viņu parunāt, kādā ceļā iegūt kanl ko vērtīgu vēja dēliem. Etruska šaubas sagrāva Pandiona ticību dienvidu akmeņu vērtībai, un tagad jaunais helenis nekur nevarēja atrast mieru. Instinktivi Pandions devās uz kalniem ar niecīgu cerību satikt melnādaino draugu un viņa biedrus. Bez tam viņam gribējās pabūt vienatnē, lai pārdomātu jauno darbu, kas arvien vairāk sāka izveidoties viņa iztēlē. Pandions klusi soļoja pa stingro, cieti nomīdīto taciņu. Viņš vairs nekliboja, atkal bija atgriezies viņa agrākās gaitas vieglums. Vietējie iedzīvotāji, nākdami viņam pretī, apkrāvušies ar dzelteno augļu ķekariem, draudzīgi uzsmaidīja, atsedzot savus baltos zobus vai sveicinādami māja ar norautām lapām. Taciņa iegriezās pa kreisi. Pandions gāja starp divām sulīgas lapotnes sienām, ko bagātīgi apmirdzēja zeltaina saules gaisma. Turpat spilgtajā saulē graciozi locījās sieviete. Pandions pazina Njoru. Viņa plūca no ķekariem viszaļākos augļus un lika tos augstā, pītā grozā. Pandions atkāpās milzīgo lapu ēnā, mākslinieka sajūsma pārspēja visas pārējās domas. Jaunā sieviete gaja no viena ķekara pie otra, vijīgi noliecās pie groza un atkal pacēlās pirkstgalos, izsliedamās visā augumā, sniedzoties pēc augšējiem ķekariem. Saule zeltaini viz- moja uz viņas gludās, melnās ādas, ko mazliet apēnoja svaigi košais zaļums. Njora viegli palēcās un izliekusies izstiepa rokas pret samtaino lapu biezokni. Sajūsmas' pārņemtais Pandions neviļus pieskārās sausam stiebram — dziļajā klusumā atskanēja čaboņa. Vienā mirklī jaunā sieviete pagriezās atpakaļ un sastinga. Njora pazina Pandionu, viņas ķermenis, kas bija saspringts kā uzvilkta stīgaf atkal atslāba, viņa ievilka elpu un uzsmaidīja helenim. Bet Pandions nekā no visa tā nemanīja. Sajūsmas sauciens izlauzās no viņa krūtīm, plati ieplestās zeltainās acis akli raudzījās Njorā, mute bija pavērta nevarīgā smaidā. Apmulsusi sieviete pakāpās atpakaļ. Svešzemnieks pēkšņi apgriezās un metās projām, kauti ko saukdams viņai nesaprotamā valodā.

Nejauši Pandions bija nonācis pie liela atklājuma. Neapzinīgi un neatlaidīgi jaunais helenis visu laiku bija tam tuvojies, visas viņa neatlaidīgās domas, bezgalīgās pārdomas maldījās ap to. Viņš to neatrastu, ja nebūtu tik daudz redzējis, salīdzinājis un ja nebūtu meklējis jaunus — pats savus ceļus. Tur, kur ir dzīvība, nevar būt sastinguma! Dzīvajā un daiļajā ķermenī nekad nav nāves stinguma, ir tikai miers, tas ir kustības apstāšanās mirklis, kad kustība izbeigusies un to gatavojas nomainīt jauna, cita kustība. Ja šo mirkli izdotos uztvert un atveidot nekustīgajā akmenī, tad nedzīvais kļūtu dzīvs.

Lūk, ko Pandions saskatīja no pārbīļa pamirušajā Njorā, kad; viņa sastinga kā melna metala statuja. Lai būtu viens ar sevi, jaunais helenis uzmeklēja mežā nelielu laukumiņu. Ja kāds būtu tur ielūkojies, tad tas neapšaubāmi pārliecinātos, ka Pandions ir jucis prātā: viņš izdarīja krasas kustības, saliecot un atliecot gan roku, gan kāju, un, briesmīgi pārgriezis acis, pats uzmanīgi vēroja šīs kustības. Jaunais helenis atgriezās mājās tikai pievakare, satraukts, ar drudžainu mirdzumu acīs. Etruskam par lielu izbrīnu viņš lika, lai tas stāvētu viņa priekšā, soļotu un apstātos pēc komandas. Etrusks sākumā pacietīgi uzņēma drauga untumu, beidzot tas viņam apnika, un viņš, piesizdams sev pie pieres, apņēmīgi nosēdās zemē. Bet Pandions arī te to neatstāja mierā — viņš apskatīja to no visām pusēm, gan no labās, gan kreisās, kamēr etrusks sāka lamāties un, paziņojis, ka Pandionu kratot drudzis, piedraudēja heleni sasiet un nogādāt guļasvietā.

— Ej tu pie visām vārnām! — jautri iesaucās Pandions. — Es tevis nebīstos, es tevi sagriezīšu grīstē kā baltās antilopes ragu!

Kavi vēl nebija redzējis savu draugu tā draiskojamies. Viņš priecājās par to, jo sen bija ievērojis jaunā heleņa depresiju. Murminādams par zēnu, kas necienīgi izturas pret tēvu, etrusks viegli iesita Pandionam, un tas, pēkšņi nomierinājies, paziņoja, ka ir briesmīgi izsalcis. Abi draugi sēdās pie vakariņām, un Pandions mēģināja izskaidrot etruskam savu lielo atklājumu. Pretēji tam, ko varēja sagaidīt, Kavi ļoti ieinteresējās un ilgi iztaujāja Pandionu, cenšoties būtiski iedziļināties tajās grūtībās, ar kādam skulptoram jāsaduras, mēģinot atveidot dzīvo dabu.

Etrusks un helenis nosēdēja līdz vēlam vakaram un nobeidza sarunu jau tumsā.

Pēkšņi kaut kas aizsprostoja zvaigžņu gaismas mirdzumu būdiņas durvīs, un Kidogo balss lika viņiem priecīgi nodrebēt. Nēģeris bija negaidīti atgriezies un tūliņ nolēmis apmeklēt draugus. Uz jautājumu, vai medības bijušas sekmīgas, Kidogo atbildēja tā nenoteikti, aizbildinoties ar nogurumu, un apsolījas rīt parādīt trofejas. Kavi un Pandions pastāstīja viņam par Takela nāvi un par Kavi ekspediciju pēc melnā koka. Kidogo ļoti sadusmojās, apbēra draugus ar lamu vārdiem, kliedza par viņa viesmīlības apvainošanu un etrusku nosauca pat par vecu hiēnu. Beidzot tomēr nēģeris aprima: skumjas par mirušo biedru pārspēja dusmas. Tad etrusks un helenis pastāstīja viņam par savām bažām attiecībā uz atlīdzību vēja dēliem un lūdza padomu. Kidogo pret viņu nemieru izturējās ar vislielāko vienaldzību un aizgāja, nemaz neatbildējis uz viņu jautājumiem.

Nepatīkami pārsteigtie draugi nolēma, ka Kidogo dīvainā izturēšanās ceļas no skumjām zudušā biedra dēļ. Klusās pārdomās viņi abi ilgi grozījās un nevarēja aizmigt.

Kidogo pie viņiem ieradās vēlu, un tā labsirdīgajā sejā bija redzams viltīgs šķelmīgums. Viņš bija atvedis sev līdzi visus lībiešus un veselu pūli jaunu vīriešu. Kidogo ciltsbrāļi pārsteigtajiem svešzemniekiem mirkšķināja ar acīm, skaļi smējās, sačukstējās un sasaucās aprautām, nesaprotamām frāzēm. Viņi lika saprast kaut ko par burvestību, kāda piemīt viņu tautai, apgalvojot, ka Kidogo prot vienkāršas nūjas pārvērst melnā kokā un ziloņkaulā, bet upju smiltis — zeltā. Visās šajās pļāpās svešzemnieki noklausījās, ejot uz sava melnā drauga māju. Kidogo aizveda viņus pie nelielas noliktavas. No pārējām vienkāršām būdiņām noliktava atšķīrās» ar to, ka tā bija mazāka un tai bija durvis, atslietas ar lielu akmeni. Ar vairāku cilvēku palīdzību Kidogo novēla akmeni, jaunieši nostājās abās pusēs atvērtajām durvīm. Kidogo saliecies iegāja noliktavā un aicināja biedrus sev līdzi. Kavi, Pandions un libieši, nekā vēl nesaprazdami, klusēdami stāvēja pustumsā, kamēr viņu acis pierada pie vājās gaismas, kas krita pa gredzenveidīgo spraugu starp koniskā jumta nojumi un kleķa mūra augšējo malu. Tad viņi ieraudzīja vairākus resnus, melnus baļķus, ziloņu ilkņu kaudzi un piecus augstus, vaļējus grozus, kas līdz malām bija piebērti ar ārstniecības riekstiem. Vērīgi sekojot biedru sejas izteiksmei, Kidogo skaļi sacīja:

—   Tas viss ir jūsu. To mana tauta ir savākusi vieglam un laimīgam ceļam! Par tādu cenu vēja dēliem jāpaņem sev līdzi divi desmiti rjj ypk n. ne tikai viens vien …

—   Tava tauta mums to dāvā … par ko?! — iesaucās aizkustinātais Kavi.

—   Par to, ka jūs esat labi cilvēki, drosmīgi cilvēki, par to, ka jūs esat veikuši tik daudz varoņdarbu, par to, ka jūs esat mani draugi un palīdzējāt man atgriezties, — cenzdamies izlikties vienaldzīgs, sacīja Kidogo. — Bet pagaidiet, tas vēl nav viss! — Nēģeris atgāja sāņus, iebāza roku starp groziem un izvilka stipras ādas maisiņu, kas bija ne mazāks par cilvēka galvu.

—   Ņem, — Kidogo pasniedza maisiņu etruskam.

Tas, pastiepis pretim plaukstas, saliecās no negaidītā smaguma un gandrīz izmeta maisiņu no rokām. Nēģeris sāka dārdoši smieties un sajūsmā dejot. Jautri,skaļi jauniešu smiekli atskanēja arī ārpus noliktavas sienam.

—   Kas tur ir? — vaicaja Kavi, spiezdams sev klāt smago maisiņu.

—   Un tu vēl prasi, gudrais vecais karavīr, — smējās Kidogo, — it kā tu nezinātu, ka pasaulē tikai vienai lietai ir tāds svars!

—   Zelts! — iesaucas etrusks savā valodā, bet nēģeris saprata.

—   Jā, zelts, — viņš apstiprināja

—   Kur tu tik daudz ņemi?- iesaucās Pandions, taustīdams cieši piebāzto maisiņu.

—   Mēs negājām vis medības, bet devāmies uz plakankalni, kur īr zelts. Astoņas dienas rakamtur smiltis un skalojām ūdenī. — Nēģeris apklusa un tad atkal atsāka. — Vēja dēli jūs neaizvedīs tieši līdz dzimtenei. Tur, jūsu jūrā, jums visiem stāv priekša dažādi ceļi, un katram vajadzēs nokļūt savā mājā. Sadaliet zeltu un noglabājiet labi, noglabājiet tā lai ceļā vēja dēli to neredzētu.

—   Kas vēl bija kopa ar tevj šajās «medībās»? — ātri ievaicājās etrusks.

—   Lūk, viņi visi, — nēģeris norādīja uz jauniešiem, kas drūzmējās pie ieejas.

Priecīgi, līdz asaram aizkustināti draugi metās pie neģeriem ar pateicības vārdiem. Bet tie apmulsuši mīņājās no vienas kājas uz otru un pamazam nozuda aiz mājas stūra.

Biedri iznāca no noliktavas un aizvēla durvīm priekšā akmeni. Pēkšņ.i Kidogo kļuva kluss, viņa jautrība izzuda. Pandions pievilka sev klāt melno draugu, bet tas atbrīvojās no; viņa apkampieniem, uzlika helenim rokas uz pieciem un ilgi skatījās viņa zeltainajās acīs.

—   Kā lai es šķiros no tevis Kidogo! — pašam negribot, Pandionam izlauzās par lupām.

Nēģera pirksti dziļi iespiedās Pandiona plecos.

—Zibeņa dievs redz, — Kidogo sacīja aizsmakušā balsī, — es labprāt atdotu visu plakankaļnes zeltu, visu, kas vien man ir, pat pēdējo pīķi, ja tu butu ar mieru visu mūžu dzīvot pie manis … Nēģera seja sarāvās sāpīga grimasē, viņš aizsedza acis ar rokām. — Bet es pat neprasu no tevis to, — Kidogo balss drebot aprāvās, — gūstā es uzzināju,_kas ir dzimtene… Es saprotu, ka tu nevari palikt..un es,_ lūk, tu redzi, pats cenšos, lai tu aizbrauktu … — Nēģeris pēkšņi palaida vaļā Pandionu un metās uz māju pusi.

Jaunais helenis skatījās tam pakaļ, un asaras aizmigloja viņa skatienu. Aiz viņa muguras smagi nopūtās etrusks.

—   Pienāks laiks, un arī mēs šķirsimies, — klusu un skumji sacīja Kavi.

—  Mūsu mājas neatrodas pārāk tālu viena no otras, un kuģi tur bieži braukā, — pagriezies pret viņu, teica Pandions. — Bet Kidogo … paliks šeit, Oikumenas malā.

Etrusks nekā neatbildēja.

*

Nomierinājies par nākotni, Pandions visus savus spēkus veltīja daiļradei. Viņš steidzās; tās draudzības diženums, kas iegūta cīņā par brīvību, iedvesmoja viņu un lika steigties. Viņš jau iepriekš visos sīkumos iztēlojās gemmu.

Trīs cilvēki apkampušies stāvēs jūras fonā — pie jūras, uz kuru viņi tik ļoti bija tiekušies un kas aizvedīs tos dzimtenē.

Pandions nolēma uz sava akmens lielās fasetes virsmas attēlot trīs draugus — Kidogo, Kavi un sevi jūras tāles mirdzošajā, dzidrajā gaismā, ko tik ļoti labi sevī ietvēra zilgani zaļais kristais.

Jaunais skulptors uzmeta dažas kontūras uz plānām ziloņkaula plāksnītēm, ko šejienes cilts sievietes mēdza lietot, beržot kaut kādas ziedes. Viņa atklājums prasīja, lai viņš vienmēr savu acu priekšā skatītu dzīvus ķermeņus, bet tas neradīja grūtības Etrusks jau tā vienmēr bija kopā ar viņu, bet Kidogo, juzdams vēja dēlu kuģu drīzu atbraukšanu, pameta savus darbus un nešķīrās no draugiem.

Bieži Pandions lika etruskam un nēģerim apkampties un stāvēt viņa priekšā, un tie smiedamies pildīja šo lūgumu.

Draugi ilgi sarunājās savā starpā, uzticot visas savas apslēptākās domas, bažas un plānus, bet katra dvēseles dziļumos kā noasināta nagla urbās doma par nenovēršamo šķiršanos.

Pandions, runādams ar biedriem, nezaudēja velti laiku un neatlaidīgi grieza cietajā akmenī. Brīžiem skulptors apklusa, viņa skatieni kļuva asi un caururbjoši, — helenis meklēja un tvēra draugu vaibstos kaut kādu viņam ļoti svarīgu niansi.

Arvien reljefākas un dzīvākas kļuva trīs apkampušās vīriešu figūras. Centrā varēja pazīt milzīgo Kidogo, pa labi no viņa, viegli pagriezies pret akmens gludās fasetes brīvo malu, stāvēja Pandions, bet pa kreisi — etrusks, abi ar pīķiem rokās. Kavi un K'dogo atrada lielu līdzību ar sevi, bet apgalvoja Pandionam, ka sevi viņš vāji attēlojis. Skulptors 'smaidīdams atbildēja, ka tas nav svarīgi.

Neraugoties uz maziem apmēriem, draugu figūras bija pilnīgi kā dzīvas, katra līnija pauda patiesu meistarību. Ķermeņu pagriezieni bija spēcīgi, krasi un reizē arī daiļi apvaldīti. Kidogo rokās, ko viņš bija plaši uzlicis etruskam un helenim uz pleciem, Pandionam izdevās izteikt kustību, kas pauž aizsardzību un brāļu maigumu. Kavi un Pandions stāvēja ar vērīgi, gandrīz draudoši noliektām galvām, un viņos bija jūtama spēcīgu karavīru sasprindzinātā modrība un gatavība droši atsist ik katru ienaidnieku, nosargāt savu brīvību. Tieši šo varenības un paļāvības iespaidu sniedza visa grupa, un Pandions centās izteikt savā darbā visu to labāko, kas bija cilvēkos, kuri viņam kļuvuši tik dārgi ceļa no verdzības uz dzimteni. Skulptors saprata, ka viņam beidzot ir izdevies radīt patiesu mākslas darbu. Kidogo un Kavi vairs nezobojās par Pandionu, kā viņi šad tad agrāk mēdza to darīt. Elpu aizturējuši, viņi stundām ilgi sekoja burvju kaltiņa kustībām. Viņu tagadējās attiecības pret Pandionu noteica mākslinieka meistarības instinktīva dievināšana. Viņu jaunais draugs, drošais, jautrais un pat draiskulīgais, bieži vien jocīgs savā aizrautībā ar sievietēm, izrādījās liels mākslinieks! Tas vienlaikus ir iepriecināja, ir pārsteidza Kidogo un Kavi.

Strauji ritēja dienas. Pandions pēkšņi atģidās. Bija jau pagājis pusotra mēneša, un termiņš, kurā gaidīja vēja dēlus atbraucam, jau aiztecējis. Nemiers un atvieglinājuma sajūta kaui ka sajaucās jaunā heleņa dvēselē — nemiers tāpēc, ka vēja dēli vispār varēja neatbraukt, bet atvieglinājuma sajūta, — domājot par to, ka nenovēršamā šķiršanās ar Kidogo attālinās. Satraukuma tvīksmē Pandions brīžiem lika pie malas savu darbu, — tas gan, starp citu, bija gandrīz pabeigts. Helenis atkal bieži sāka staigāt uz jūru, cenšoties drīzāk atgriezties, lai nenošķirtos no biedriem. v

Kādu dienu Pandions bija nodomājis doties uz jūru peldēties, kā viņš to parasti darīja. Piecēlies viņš aicināja līdzi draugus, bet tie, uzsākuši strīdu par dažādiem košļājamo lapu pagatavošanas paņēmieniem, atteicās iet. Iztālēm atskanēja daudzu balsu troksnis, kliedzieni un jūsmīgi izsaucieni, ar kādiem impulsivie Kidogo ciltsbrāļi mēdza pavadīt katru notikumu. Kidogo pietrūkās kājās pelēks pelnu bālums pārklāja viņa seju, pat nēģera krūtis kļuva gaišākas. Mazliet sagrīļojies, Kidogo skriešus devās uz savu māju, pāri plecam uzsaucis satrauktajiem draugiem:

—   Droši vien vēja dēli!

Asinis saplūda etruska un heleņa galvās, ari viņi skriešus devas pa Pandionam zināmo īsāko taciņu uz jūru. Uzskrējuši paugura virsotnē, Pandions un Kavi apstājās.

—   Tiešām, vēja dēli! — iekliedzās Kavi.

Milzīga kalna tumši violeta ēna bija uzgulusies krastam, izpletušies uz abām pusēm, aptumšojot jūras mirdzumu un metot tajā mežu biezokņu drūmo nokrāsu. Melni kuģi, līdzīgi heleņu kuģiem ar gulbju krūtīm līdzīgu izliekumu priekšgalā, jau bija izvilkti smiltīs, kas tagad kļuvušas pelēcīgas. To bija pieci. Ar nolaistiem mastiem kuģi izskatījās kā melnas pīles, kas aizmigušas smiltīs.

Gar kuģiem turp un atpakaļ naski skraidelēja bārdaini karavīri rupjos, pelēkos apmetņos, viņu apaļo vairogu vara apkalums mirdzēja, rokās viņi vēzēja platus cirvjus ar gariem kātiem. Priekšnieki, tirgotāji un visi no sardzes dienesta brīvie kuģa ļaudis acīm redzot bija aizgājuši uz Kidogo pilsētu. Etrusks un helenis griezās atpakaļ.

Pie viņu būdas tos nepacietīgi gaidīja Kidogo.

—   Vēja dēli ir pie vadoņiem, — nēģeris paziņoja. — Es lūdzu tēvoci, viņš parunās ar mūsu galveno vadoni, un tas pats vedīs sarunas ar viņiem par jums. Tā būs drošāk. Vēja dēliem ir bīstami ar viņiem ķildoties, un tie jūs visus sveikus un veselus novedīs galā, — nēģeris greizi un ne visai jautri pasmaidīja.

*

Simtiem cilvēku bija pulcējušies krastmalā, lai pavadītu aizbraucošos kuģus. Vēja dēli steidzās — saule jau tuvojās rietam, bet viņi diezin kāpēc katrā ziņā vēl šodien gribēja doties ceļā. Piekrautie kuģi lēni šūpojās pie rifu malas. Bija iekrautas arī Kidogo tautas veltes, — atlīdzība par bijušo vergu nogādāšanu dzimtenē. Lai nokļūtu uz kuģa, vajadzēja līdz krūtīm ūdenī brist pāri piekrastes sēklim. Vēja dēlu priekšnieki bija mazliet aizkavējušies, šķiroties lūgdami vadoņus nākošgad sagatavot vairāk preču; viņi zvērēja katrā ziņā ierasties noteiktā laikā.

Kavi stāvēja kopā ar Kidogo, vienā rokā turot lielu saini ar briesmīgā gišu ādu un galvaskausu. Šķiroties melnādainais draugs- iedāvināja Pandionam un Kavi divus lielus metamos nažus. Šis Tengrelas tautas militārā rakstura izgudrojums izskatījās pēc platas bronzas plāksnes, kas dziļi bija sašķelta piecos staros —

četri bija sirpjveidīgi izliekti un noasināti, bet piektajam, kas izskatījās pēc pirksta, bija piestiprināts īss raga rokturis. Veiklas rokas mests, šis ierocis svilpodams griezās gaisā un no divdesmit elkoņu attāluma uz vietas nonāvēja laupījumu.

Sažņaugtu sirdi Pandions raudzījās visapkārt, cenzdamies ielūkoties savos jaunajos ceļabiedros un saimniekos. To skarbās, vēju appūstās sejas bija tumša ķieģeļa krāsā, vaigus klāja garas, pinkainas bārdas, viņu smagajā, zvalstīgajā gaitā, mutes un pieres skarbajās līnijās nebija ne vēsts no vieglā labsirdīguma, kas bija tik raksturīgs Kidogo ciltsbrāļiem. Un tomēr Pandions diezin kāpēc ticēja šiem cilvēkiem, varbūt tāpēc, ka vēja deli, tāpat kā viņš pats, bija uzticīgi jūrai, dzīvoja ar to saskaņā un saprata to. Varbūt arī tāpēc, ka viņu valodā Pandions un Kavi sastapa pazīstamus vārdus.

Vēja dēli labprāt bija ar mieru par vadoņa piesolīto atlīdzību uzņemt bijušos vergus uz kuģa. Kidogo tēvocim Jorumefam izdevās pat nokaulēt sešus ilkņus un divus grozus ārstniecības riekstu. Šo pārpalikumu iekrāva kuģī kā Kavi, libiešu un Pandiona īpašumu. Vēja dēli sadalīja cilvēkus pretēji viņu gribai. Uz viena kuģa brauca seši libieši, uz otra — Kavi ar Pandionu un trim libiešiem.

Vēja dēlu osta atradās Miglas Vārtu tuvumā, milzīgā atstatumā no Kidogo dzimtenes — ne mazāk par divi mēnešu braucienu vislabvēlīgākajos laika apstākļos. Kavi un Pandions pat apmulsa, — viņiem nebija īsta priekšstata par patieso ceļa tālumu, un viņi saprata, ka vēja dēli ir tikpat ievērojami cīnītāji uz juras, kādi bija ziloņu pavēlnieki cīņā ar Āfrikas stepju varenību. No vēja dēlu ostas līdz Pandiona dzimtenei vajadzēja vēl pārbraukt pāri gandrīz visai Lielajai Zaļajai jūrai, bet šis ceļa gabals bija divarpus reizes īsāks nekā atstatums no Kidogo pilsētas līdz vēja dēlu ostai. Vēja dēli nomierināja Pandionu un Kavi, apgalvodami, ka pie viņiem bieži piestāj feniķiešu kuģi no Tiras, Kretas, Kipras un lielā Libijas jūras līča[108].

Bet tagad, stāvēdams krastmalā, Pandions nedomāja par to. Mulsumā viņš raudzījās uz jūru, it kā mēģinātu noteikt priekšā stāvošo milzīgo ceļa gabalu, un atkal pievērsās savam draugam Kidogo. Visu kuģu priekšnieks, kas ap sprogainajiem matiem valkāja zelta stīpu, skaļi sauca, pavēlēdams visiem sakāpt kuģos.

Kidogo satvēra Pandiona un Kavi rokas, nemaz neslēpdams asaras.

— Ardievu uz visiem laikiem, Pandion, un tu, Kavi, — čukstēja nēģeris. — Tur, savā tālajā dzimtenē, atcerieties uzticamo un jūs abus mīlošo Kidogo. Atcerieties kopā pavadītās dienas Kemtas verdzībā, kad vienīgais atbalsts mums bija draudzība, atcerieties sacelšanās un bēgšanas dienas un dienas, kad norisinājās lielais pārgājiens uz jūru … Es savās domās būšu ar jums. Jūs uz visiem laikiem aizejat no manis, jūs, kas esat kļuvuši man dārgāki par dzīvību. — Nēģera balss kļuva spēcīgāka. — Es ticēšu, ka kādreiz cilvēki iemācīsies nebīties pasaules plašuma. Jūras tos savienos… Bet es jūs vairs neredzēšu… Lielas ir manas sāpes … — Milzīgais Kidogo ķermenis raustījās elsās.

Pēdējo reizi sakļāvās draugu rokas, vēja dēli kliedza no kuģa …

Draugu, sakrampētās rokas atraisījās. Etrusks un helenis iebrida siltajā ūdenī un, ejot pa glumajiem akmeņiem, steidzās uz kuģi.

Pirmo reizi pēc daudzajiem gadiem Pandions atkal uzkāpa uz klāja; viņa atmiņā pavīdēja senā pagātnē nogrimušās laimīgās ceļojumu dienas. Tikai pavīdēja un atkal izgaisa. Visas viņa domas koncentrējās ap slaido, melno stāvu, kas stāvēja nomaļus no pūļa pašā ūdens malā. Airi šļakstot iegrima ūdenī, sāka ritmiski cilāties, un kuģis pārbrauca pāri rifu joslai. Tad jūrnieki pacēla lielu buru, un vējš nesa kuģi prom.

Arvien mazāk cilvēku palika uz krasta; drīz mazs, melns punktiņš apzīmēja draugiem uz visiem laikiem zaudēto Kidogo. Uznākusi krēsla aizsedza krastu, tikai tumšā klinšu krauja drūmi rēgojās aiz kuģa pakaļējā gala. Kavi atkal norausa acīs ieriesušos asaru. Milzīgs sikspārnis, skriedams no krasta, gar kuru devās projām kuģi, ar spārnu mazliet skāra Pandiona seju. Šis samtainais pieskāriens helenim šķita kā atstātās zemes pēdējās ardievas. Kas viņu gaida dzimtenē pēc tik ilgas prombūtnes? Kā viņš dzīvos starp savējiem, kad atgriezīsies? Ko viņš tur sastaps? Tesa — vai viņa vēl dzīva, vai mīl to kā agrāk, vai? …

Kuģi drūmi cēlās un grima viļņos, ar priekšgalu pagriezti pret rietumiem. Tikai pēc mēneša ilga ceļa tie pagriezīsies uz ziemeļiem — tā bija teikuši vēja dēli. Okeana varenā elpa plivināja Pandiona matus. Viņam garām lietišķi un nesteigdamies šurp un turp staigāja klusie jūrnieki. Vēja dēli — seno Kretas jūras braucēju pēcteči — Pandionam likās daudz svešāki nekā Āfrikas meln

ādainie iemītnieki. Helenis sažņaudza rokā maisiņu ar akmeni, kurš tam karājās uz krūtīm un glabāja Kidogo tēlu, un devās pie biedriem, kas skumji spiedās kopā sveša kuģa stūrī. ..

Aiz kalniem pacēlās mēness dzeltenā ripa. Tā gaismā okeāns — Lielais Loks, kas apņem visas pasaules zemes, — izskatījās izvagots melnām ieplakām, virs kuram līgani pārvietojās viļņu gaišās galotnes. Nelielie kuģi droši devās uz priekšu, brīžiem paceldami priekšgaius pret zvaigžņotajām debesīm un izbārstot gaisā sidrabotas šļakatas, brīžiem iebrukdami dziļās aizas, dobji šalcošajā tumsā. Pandionam tas šķita kā viņa paša dzīves ceļš. Priekšā, tālumā bangu zvīļojošās krēpes saplūda vienā mirdzošā ceļā, zvaigznes nolaidās zemē un šūpojās viļņos, tāpat kā tas bija sen atpakaļ pie dzimtenes krastiem. Okeāns uzņēma drošsirdīgos cilvēkus, bija ar mieru nest tos uz savas muguras bezgalīgaja tālē, mājup …

*

—   Eifalin, vai tu esi redzejis juras krāsas akmenī iegriezto gemmu — vispilnīgāko mākslas darbu Eniadā, pareizāk sakot, visā Heladā?

Eifalins uzreiz neatbildēja. Viņš ieklausījās mīļotā zirga zviegšanā, kuru turēja labi noaudzis vergs, un ciešāk ietinās smalkas vilnas apmetnī. Nojumes paēnā pavasarīgais vējiņš bija dzestrs, lai gan akmeņaino kalnu pelēkās nogāzes, kas pacēlās sarunu biedru priekšā, jau bija pārklātas ar ziedošiem kokiem. Lejā maigi iesārtiem mākonīšiem izpletās mandeļkoku birzis, mazliet augstāk — tumšsārtie, gandrīz violetie plankumi iezīmēja krūmājus. Aukstais vējš, kas plūda no kalniem, nesa sev līdzi mandeļu aromatu un šalca pār Eniadas ielejām kā jauna pavasara vēstnesis. Eifalins ievilka nāsīs gaisu, ar pirkstu piedauzīja pie koka kolonas un lēni teica:

—  Esmu dzirdējis, ka to izgriezis Achenora audžu dels, tas pats, kurš tik ilgi kaut kur klejojis. Viņu uzskatījuši par mirušu, bet nesen tas atgriezies no ļoti tālas zemes.

—  Bet Achenora meita, daiļā Tesa … Tu, protams, arī par viņu esi dzirdējis?

—  Dzirdēju, ka viņa sešus gadus nav gribējusi iziet pie vīra, ticēdama, ka viņas mīļotais atgriezīsies. Un viņas tēvs — skulptors atļāvis tai…

— Es jau zinu, ne vien atļāvis, bet pats visu laiku gaidījis audžu dēlu.

Tas ir rets gadījums, kad gaidas tā piepildās! Viņš tiešām nav aizgājis bojā un ir kļuvis Tesas vīrs un brīnišķīgs skulptors. Man žēl, ka tev neizdevās redzēt gemmu, — tu esi labs lietpratējs un prastu to novērtēt!

—   Es paklausīšu tevi un aizbraukšu pie Achenora. Viņš dzīvo pie Achelojas zemes raga, līdz turienei ir tikai divdesmit stadiju …

—   Ai nē, Eifalin, tu esi nokavējies. Meistars, kas šo gemmu radījis, uzdāvinājis to, padomā tikai, savam draugam klaidonim — etruskam. Ceļā saslimušu, viņš to bija atvedis uz Achenora mājām, izārstējis un, kad klaidonis saposies ceļā uz savām mājam, atdevis tam to, kas varēja padarīt slavenu visu Eniadu. Bet etrusks viņam iedāvinājis kaut kāda nelaba, līdz šim nedzirdēta un ļoti briesmīga zvēra ādu …

—   Nabags viņš aizbrauca un tāds pats atgriezās. Vai viņš tiešām nekā nav mācījies savos tālajos klejojumos, ka mētājas ar tik dārgām dāvanām?

—   Mums abiem grūti saprast cilvēku, kas tik ilgi bijis svešumā. Bet man žēl, ka gemma no mums aizgājusi!

SATURS

1.pp.

Prologs…………………………………………… ■ 3

Pirmā nodaļa. Skulptora māceklis…………………………. 9

Otrā nodaļa. Putu zeme………………………………………….. 33

Trešā nodaļa. Faraona vergs…………………………………….. 58

Ceturtā nodaļa. Cīņa par brīvību……………………………….. 82

Piektā nodaļa. Zelta stepe………………………………………. 119

Sestā nodaļa. Tumšais ceļš…………………………………….. 149

Septītā nodaļa. Mežu spēks…………………………………….. 178

Astotā nodaļa. Vēja dēli………………………………………… 208

lasĪtĀji!

Atrakstiet, ka jums patika ši grāmata. Mūsu adrese: Rigā, Padomju bulvāri 24 Jaunatnes un bērnu literatūras redakcijai.

Redaktore ī. Kalnciemā. Māksi, redaktors R. Jansons. Techn. redaktore I. Saule. Korektori: G. B1 ankenf elds, Z. M i e z T t e. Nodota salikšanai 1951. g. 31. martā. Parakstīta iespiešanai 19*1. g. 21. maijā. JT 27567. Metiens 5000eks. Papīrs 61x8b1 /!, = 7,625 pap.l . 14,5 iespiedi., 15,46 izdevn. 1. izdevn. Mi 4326-J 336. Pašūt. Nr. 962. Iespiesta l.PRRT 3. tipogrāfijā.) Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Maksā 11 rbj. 30 kap. /

45 Sfinksas.

5 — Oikumenas mala

4fi Hatšepsuta — XVIII dinastijas valdniece (1500.—1457. g. pr. m. e.).

99 Flamings — purvu putns ar garu kaklu, garām kājām un lielu, asi uz leju saliektu knābi, skaistā, sārtā krāsā.

101 Paviāni.

106 Kokveidīgās papardes — sasniedz līdz desmit metru augstumu.

114 Dažādie aloje (arī alveja) koki no lilijaugu dzimtas, arī dracena (drakona) koki.

119 Eļļas palmas.

[8] fratrija — vairāku ģinšu apvienība. Senatnē, kad ģinšu iekārta vel bija stipra,* no fratrijām veidojās cilts.

[11] Pandions šeit domā Grieķijas austrumu daļu, kur pirms heleņu laikmeta — II gadu tūkstoša vidū pirms mūsu eras (1600.—1200.) uzplauka tā saucamā Mikenu kultura, kas tieši nomainīja Kretas kulturu. Egejas jeb Kretas kultura ir līdz šim vēl neatšifrēta pirmsheleņu laikmeta kultura' Vidusjūras baseinā.

[15] senajā heladā šis žests izteica lūgumu.

[16] Slepkava bija pak]auts asinsatriebibai no noslepkavotā radinieku puses, bet viņš varēja samaksāt soda naudu pēc vienošanās un līdz ar to.pasargāt sevi no vajāšanām.

[17] domāts korintas jūras šaurums.

[18] apgabals austrumgrieķijā.

[18] Hekata — seno heleņu meness un burvestības dieve (kas no liela atta- iuma spēj ievainot, nonāvēt).

[18] Ķārija — zeme Mazazijas pussalas rietumu piekrastē.

[19] senajā heladā laiku noteica, izmērījot ēnas garumu

[20] tā saucamaja «šifera» pilsētā, kuras senais nosaukums ir palicis nezināms.

[21] portiks — atsegta stabu galerija.

[22]

[26] toreizējiem kuģiem bija divi stūres airi, pa vienam katrā pusē.

[29] tā ēģiptieši sauca Vidusjūru.

[30] lielais nams (per-o, no kā arī cēlies seno ebreju «faraons») — Ēģiptes valdnieka — faraona alegorisks apzīmējums, jo bija noliegts saukt viņu vārdā.

[31] faraona kroni bija divas krāsas — sarkanā un baltā, lai apzīmētu varu pār «abām zemēm» — Augš- un Lejaseģipti; sarkanā apzīmēja Lejas- eģipti, baltā — Augšeģipti.

[32] ovala rāmī ietvera hieroglifus, no kuriem sastāvēja faraona vārds.

[33] Šī zvaigznāja agra norietēšana nozīmēja ziemas vētru izbeigšanos.

[35] templis kārnākā pie tagadējās Luksoras.

[36] ievērojamais hatšepsutas templis Deir-el-Bachrā.

[37] mentuchotepa templis — vidējā valdīšanas laika faraona templis (Mentuchoteps IV, XI dinastija, apm. 2050. g. pr. m. e.).

[38] pa lielākai daļai tika nojaukti Vidējā valdīšanas laika tempļi (2160—1580. g. pr. m. e.), jo tiem bija ļoti daudz labi apstrādātu akmeņu.

[39] senais valdīšanas laiks — no III—VIII dinastijai (2980—2445. g. pr. m. e.).

f si jaunais valdīšanas laiks — xviii un xix dinastija (1580.—1205. g. pr. m. e.).

[41] azems — grieķiski elektrons.

[42] piloni — torņi, būvēti nošķeltas piramidas veida, ko cēla eģiptiešu tempļu priekšā un kas kalpoja kā vārti. Tulk. red.

[61] pieradināti lauvas piedalījās Ramzesa II kaujās pret hetiem.

[67] ramzesa ii alu templis abu-simbelā.

[68] xii dinastijas (2000—1788.) faraons senuserts III (leģendārais Se- :zostriss) — 1887.—1849. g. pr. m. e„ kas kļuva slavens ar milzīgiem celtniecības darbiem.

[70] Čemurainas akacijas, arī čemurainas mimozas.

[71] baobabs — specifisks Āfrikas savanu koks.

[72] orikss — liela antilope, ko senie eģiptieši pieradināja pie mājas.

[73] senatne baltais degunradzis bija vairak sastopams sudanas ziemeļos.

[74] gvinejas juras līča sens nosaukums.

[77] askanita zāles dzeloņainie bumbuļi.

[78] Āfrikas bifeļi.

[79] Žuburainie dievkrēsliņi, kas līdzīgi kaktusiem (Āfrikas tuksnešu raksturīgs augs.)

[80] sterculiaceae dzimtas koks, no kura iegūst kola riekstus, kas tagad visā pasaulē plaši pazīstami kā teicams tonizēšanas līdzeklis.

[81] afrikāniešu prosa ar vālītēm, kurās ir Joti daudz sīku, melnu graudu.

[82] tulpes koks no bignoniju dzimtas.

[86] labā upe tagad saucās sari.

[87] aizgaldi no ziloņu ilkņiem bija sastopami Nilas augšgalā pie Šilukiem Vēl XIX gadsimta vidū.

[88] saldūdens jūras — lielu ezeru ķēde Austrumafrikā.

[90] peldošie ciemati sastopami arī tagad lielajos ezeros. Tie celti no lieliem plostiem.

13 — Oikumenas malā

[91] zambezi ar tās ievērojamo ūdenskritumu Viktoriju.

[92] zilgano zāļu stepe — dienvidafrikas stepe. Dienvidafrika atšķiras ar īpatnēju augu valsti, kur dominē zilgani pelēkas, zilganas un zaļgani zilas krāsas augi.

[93] koki ar spoguļaini mirdzošām lapām ir raksturīgi Dienvidafrikas mežiem.

[94] hotentotu tipa tautas senatnē bija plašāk izplatītas nekā tagad. Ir pamats domāt par viņu radniecību ar senajiem eģiptiešiem.

[96] varenu laterita nogulšņu apvidus Rietumāfrikā.

[98] banani.

[99] uzmundrinošās lapas — strekulaugu vai tabakas un citi augi, kas satur narkotiskas vielas.

[101] melno koku dod kodola koksnes, galvenokārt ebenkoku dzimta, kā arī dalberģia no pākšaugu dzimtas kokiem.

[106] kombreta.

[107] aida — heleņu ticējumos apakšzemes valstība, kur pēc nāves nonāk mirušo dvēseles.

[108] lielais libijas jūras līcis — tagadējais Liela Sirta jūras līcis Āfrikas ziemeļu piekrastē rietumos no Ēģiptes.

Content

Jefremovs Ivans Oikumenas malā

PROLOGS

PIRMĀ NODAĻA SKULPTORA MĀCEKLIS

OTRĀ NODAĻA PUTU ZEME

TREŠA NODAĻA FARAONA VERGS

CETURTĀ NODAĻA CIŅA PAR BRĪVĪBU

PIEKTĀ NODAĻA ZELTA STEPE

SESTĀ NODAĻA TUMŠAIS CEĻŠ

SEPTĪTĀ NODAĻA MEŽU SPĒKS

ASTOTĀ NODAĻA VĒJA DĒLI

SATURS