Mihailovs Vladimirs

Sevišķa nepieciešamība

SEVIŠĶA NEPIECIEŠAMĪBA

VLADIMIRS Mihailovs

—   Pie mums to mēdza stāstīt vakaros, — Sencovs iesāka.

—   Jā, vakaros … — Rains atsaucās ar nopūtu.

Vakari bija tālu.

Vakari palika turpat, kur koku ēnas un ur- dziņas, kas dzidriem vilnīšiem skrēja pāri oļiem, turpat, kur palika baltie mākoņi un pilsētas jautrās ugunis.

Vairāk nekā 70 miljoni kilometru šķīra viņus no daudz kā. No visa tā, ko sauca neaptveramajā vārdā — Zeme.

Dzimtā planēta izskatītos no šejienes laikam pavisam niecīga — tā jau sen bija pārvērtusies par zvaigznīti, kuru nevarēja atšķirt no citām. Bet par spīti attālumam vai arī tieši tādēļ kosmonautiem Zeme kļuva aizvien lielāka, dārgāka un līdz sāpēm tuva.

—       Vārdu sakot, — Sencovs turpināja, ar apslēptu smaidu un mazliet piemiegtām acīm vērīgi ielūkojoties katra sejā. — Barancevu, institūta astronavigācijas sektora vadītāju, jūs droši vien visi atceraties. Pēc programmas bija paredzēts lidojumā ap Zemi ņemt lulzi arī visus pasniedzējus — lai viņi labāk orientētos savu kursantu psihē (kosmonautu sejas atdzīvojās). Tā, lūk, pienāca arī Baran- ceva kārta .. .

Sencovs aprāvās pusvārdā.

Kaut kur pie griestiem bija dzirdama maiga, skumja skaņa. Pamazām tā pieņēmās spēkā, kļuva skarbāka un kā ar ledainām adatiņām durstīja ausis. Uzzibsnīja zilgani ekrāni. Tad it kā piekususi skaņa kļuva klusāka un pārvērtās viegli aizsmakušā neapmierināti žēlabainā sanoņā.

—  Visi savās vietās! — Sencovs nokomandēja, kaut arī visi jau tā atradās savās vietās. — Pēc desmit minūtēm — koriģējums .. .

… No stipra grūdiena cilvēkiem uz mirkli noreiba galva un viņi krēslos sašūpojās. Uz pakaļējā ekrāna uzliesmoja un nodzisa garas, mēmas liesmu mēles.

Sencovs noliecās pie mikrofona, kas stāvēja pašā pults centrā — tieši viņa krēsla priekšā, nospieda taustiņu un skaidrā balsī nodiktēja:

—   Divdesmit — četrdesmit divi… Automātiski izpildīts korekcijas pagrieziens. Precizētais kurss . . .

Operators Laimonis Kalve, kas atradās savā vietā pie elektronu skaitļojamās mašīnas vadpults, jau pasniedza komandierim lentu.

Mazliet pieliecis galvu, Sencovs nesteigdamies nosauca integratora datus — kuģa koordinātes kosmosā.

— Apkalpe vesela, mehānismi un aparatūra darbojas normāli, sevišķu notikumu nav. Viss.

Viņš izslēdza mikrofonu un pagrieza krēslu (vidējo no pieciem, kas pakavveidīgi apņēma pulti) tā, lai labāk redzētu biedrus.

Kosmonauti sēdēja klusēdami — nekustīgi un sadrūmuši. Šķita, it kā sirēnas pierastās skaņas pēkšņi būtu laupījušas jautrību, likušas aizmirst visu, ko nupat stāstīja Sencovs, un piespiedušas nogrimt domās, atcerēties kaut ko tuvu, apslēptu, par ko skaļi nemēdz runāt. Vajadzēja izmocīt smaidu, un Sencovs smaidīja. Bet viņa acis palika nopietnas un pētījošas.

Kalve, plecīgs liela auguma vīrs, kam, kā jokoja biedri, bija acīm redzami «nekosmiski izmēri» un kas kosmosā vēl nebija iejuties, sēdēja, pārdomās iegrimis, un mehāniski pieglauda paretos matus. Viņš šķita kā akmens tēls, kas savu mieru un vēso prātu ir aizguvis no skaitļojamiem mehānismiem, un diez vai kāds, ja neskaita pašu komandieri, noskārta, ka viņu arvien vēl mocīja ieilgusī slimība — bailes no kosmiskās bezgalības. Bet — gan jau, Laimonis biedrus nepievils.

Blakus Kalvēm, krēslā atlaidies, sēdēja Rains. Viņa acis bija pievērtas, un viss viņa izskats pauda: mani patlaban interesē nevis tas, kas mūs sagaida, bet gan Marsa virsmas atstarošanas īpatnības, ko var novērot vienīgi no šejienes — no samēra neliela attāluma, kur netraucē nekāda atmosfēra. Galu galā — kāds gan iemesls šaubīties par manu iekšējo līdzsvaru?

Rains, šis kalsnais, slavenais maza auguma astronoms un tajā pašā laikā stūrmanis vai, kā šo amatu tagad sauca, ekspedīcijas astro- navigators, pirmajā acu uzmetienā šķita pavārgs cilvēks, kas lāgā neiederējās šaurajā kajītē, kur visapkārt bija tehnika, tehnika un atkal tehnika. Taču Sencovs nelidoja pirmo reizi kopā ar Rainu (tiesa, tie bija bijuši reisi uz Mēnesi, bet tas neko nemainīja), un viņam bija skaidrs, ka uz šo zinātnieku vienmēr varēja paļauties. Rains vienīgi nespēja celt lielus smagumus. Labi, ka kosmosā-ir bezsvara stāvoklis . . .

Sencovs paskatījās uz Azarovu. Temperaments un straujums . .. No tā iznāks lietaskoks. Tikai otro reizi savā dzīvē viņš piedalās kosmiskajā reisā, bet izturas kā pieredzējis zvaigžņu pētnieks. Tiesa, viņam trūkst izturības. Dažbrīd trūkst arī humora izjūtas . . . dažbrīd.

Azarovs sajuta komandiera pētījošo skatienu un pacēla acis. Smaidīt nācās ļoti grūti, un viņš tikai nemierīgi sakustējās krēslā.

— Un tad vēl saka: cilvēks devies kosmosā, — viņš noņurdēja, nespēdams izturēl klusumu. — Ja labi padomā, kosmosā devušies automāti. Tie lido, bet mēs tos tikai apkalpojam .. .

Tā bija Azarova iemīļotā tēma, pie kuras viņš atkal un atkal atgriezās. Kalve nesteigdamies — lai nekļūdftos krievu valodas gramatikā — atbildēja tā, kā to darīja nu jau kuro reizi:

—   Kuģi vada lieljaudas skaitļojamās iekārtas. Tās tiek ar šo darbu labāk galā nekā mēs . . . Cilvēki izpilda savus uzdevumus, mašīnas — savus. Tā man šķiet . . .

—   Bet man tā nešķiet vis! — Azarovs atcirta. Atsprādzējies viņš piecēlās un, apivu piesūkņiem čabot — pēc zināma treniņa tā varēja arī bezsvara stāvoklī pārvietoties pa grīdu, — sāka staigāt pa kajīti, ar plecu brīdi pa brīdim atduroties pret sienām.

—   Un vispār liecieties mierā ar savām mašīnām. Jūs laikam labprāt dzīvotu šādu mi- kromodulēto intelektu pasaulē … Mēs tomēr esam piloti, mums jāstrādā, jāvada kuģis. Bet te radies kaut kas līdzīgs sanatorijas režīmam. Ja mēs analizētu . ..

Kalve sadrūma, gandrīz vai apvainojās. Pēdējā laikā visi bija pārāk viegli aizvainojami — vairāk nekā 200 dienu ilgais lidojums darīja savu. Rains pašķielēja uz Sencovu un ar patiku iesaistījās sarunā:

—   Ko lai analizē? — viņš sarkastiski jautāja. — Sakiet vien droši . ..

Sencovs necentās ieklausīties kārtējā strīdā par tēmu, kas vecāks — kosmiskā ola vai kosmiskā vista; strīda pārliekais skaļums liecināja, ka tas nenāk no sirds. Galvenais bija skaidrs — zēni ir vajadzīgajā formā. Pagriezis krēslu tā sākotnējā stāvoklī, viņš sāka vērot apaļo un zaļgano lokatora ekrānu, uz kura mirdzēja gaiša viļņveida līnija.

Strīdas? Nu lai strīdas. Nervi ir sasprindzināti. Nav ātruma sajūtas, kas vienmēr uzlabo garastāvokli; iespaids tāds, it kā kuģis karātos telpā. Šis miers ir mānīgs, un tādēļ sasprindzinājums tikai pieaug: apkārt kosmoss — nepazīstams un neizpētīts. Kas zina, ko visu tas glabā savās tumšajās dzīlēs. Lūk, tāpēc arī strīdamies . . . Un strīdēsimies par visu ko, tikai ne par pašu galveno.

Varbūt tūlīt arī pasmiesimies — tikpat centīgi. Lai saka, ko grib, — astoņu mēnešu ilgā sēdēšana kabīnē vai šaurajos novērošanas posteņos visiem pamatīgi apnikusi. Brīžiem neizturami gribas iziet laukā, lai redzētu arī kaut ko citu, ne tikai šīs apnicīgās kabīnes vai guļamkajītes sienas.

Tūlīt sāksies lidojuma svarīgākais posms — jāaplido Marss 30 tūkstošu kilometru attālumā. Tāpēc jau Sencovs tik uzmanīgi ielūkojās biedru sejās.

Viņu raķete nav pirmais kuģis, kas no Zemes devies uz Marsu. Vairākas reizes turp sūtītas automātiskas raķetes.

Ar tām uzturēja sakarus, kamēr tās neie- nira Marsa ēnā. Tad sakari pārtrūka. Pat visspēcīgākajiem radioteleskopiem neizdevās uztvert kaut niecīgākos signālus. Neviena no šīm raķetēm netika atgriezusies …

Lūk, par ko viņi vairs nestrīdējās: kas noticis ar šim raķetēm? Kas galu galā vispār varēja notikt? Varbūt vainīga blīvā meteoru plūsma? Jāšaubās — raķetes bija nodrošinātas pret meteoriem . . . Sastapšanās ar kādu asteroīdu, kura pievilkšanas spēks novirzīja raķeti no kursa? Astronomi tādus gadījumus nezināja . . . Pietrūka degvielas? Pēc aplēsēm tās vajadzēja pietikt. ..

Tādēļ jau sen bija nolemts: aplidosim — redzēsim. Un tāpēc šoreiz, lai visu apskatītu, šurp lidoja cilvēki. Lai apskatītu 1111 atgrieztos. Tādēļ arī bija pastiprināta kuģa aizsardzība pret meteorītiem, arī akumulatoru grupa šoreiz spēcīgāka. Raķete apgādāta ar kosmisko izlūku. Līdzi paņemtas rezerves daļas skaitļojamām iekārtām un saules baterijām. Vajadzības gadījumā kosmonauti varēja pārņemt kuģa vadību savās rokās un atvest to atpakaļ uz Zemi. Kuģī varēja justies droši — droši, cik tas kosmosa apstākļos vispār ir iespējams.

Bet nezināmas un tālab vēl lielākas briesmas viņus, acīm redzot, tomēr gaidīja. Un Sencovs nekļūdīgi nojauta, ka tieši par šīm briesmām domāja Kalve, kad atkal pieglauda savus matus, šīs briesmas centās iztēloties Rains, kad piemiedza acis, un tieši uz tām dusmojās Azarovs, kad gānīja automātus.

. . . Bet automāti pagaidām lieliski darīja savu darbu, un, kaut arī visi trīs piloti astoņas stundas stāvēja sardzē — viens no viņiem nenogurstoši dežurēja pie pults, — cilvēkiem nekas cits neatlika kā, tēlojot vienaldzību, vērot visādus aizsargmehānismus un noplom- bētas sviras …

Vērot tā visu laiku no malas nebija visai patīkama nodarbošanās, un Sencovu brīžiem mocīja vēlēšanās noraut plombas un savām rokām aizvadīt kuģi uz Marsu. Bet viņš savaldījās arī šoreiz. Sencova acis aiz ieraduma sekoja aparātu rādītājiem, un viņš zemapziņā skaitīja minūtes. Līdz tam brīdim, kad kuģim jāsāk aplidot Marsu, atlikušas 32 minūtes. Miljoniem kilometru attālumā precizitāte līdz minūtei — te tev nu bija kosmoss. Tātad . . .

Kabīnē jau risinājās mierīga saruna par teātriem. Šķiet, par Rīgas, bet varbūt arī par Maskavas baletu. Sencovs klusībā uzlielīja puišus par tādu mieru. Kad viņš ieklepojās, saruna pēkšņi aprāvās. Visi skatījās uz viņu.

— Tā … — viņš teica, cenzdamies, lai tas skanētu pēc iespējas mierīgāk un možāk.

Visi saprata: gaidītais brīdis ir klāt! Kalve un Rains atsprādzējās no krēsliem. Azarovs tā papurināja galvu, ka izspūra mati. Mazliet atgrūdies no savas pults, Azarovs jau peldēja gaisā. Atvēris durvis, viņš, dīvaini saliecies, ienira gaitenī. Izklaidēšanās nolūkā viņš ikreiz izgudroja kādu jaunu paņēmienu, kā izkļūt no kabīnes. Turēdamies pie pults, Kalve lēni pārvietoja savu masīvo stāvu. Viņam patika just pamatu zem kājām. Rains izgāja straujā solī, it kā nebūtu nekāda bezsvara stāvokļa, — atvadoties viņš vēl pamāja ar roku un pasmaidīja. Durvis aiz viņa it kā skaļi nopūtās, iekrītot savās hermētiski noslēgtajās ligzdās. Viņš devās pie telemagneto- grāfa — jaunā kuģa teleskopa, kas ieslēdzās, likko Marss parādījās tā redzes laukā, un pierakstīja magnētiskajā lentā Marsa attēlu.

No savas kajītes, it kā nomainīdams aizgājējus — lai te neiestātos trauksmains klusums, — kabīnē atpūsties ienāca Korobovs, otrais pilots. Kabīnē iesmaržojās odekolons; Sencovs, atgaiņādams smaržu vilni, novicināja ar roku. Korobovs to pamanīja un, atlaidies krēslā blakus Sencovam, pasmaidīja.

— Esmu gatavs — kā uz parādi, —- viņš jautri teica, gribēdams ar to pasvītrot, ka nedz viņa vārdus, nedz arī pašas briesmas nevajadzētu ņemt nopietni.

Abi noliecās pie kuģa žurnāla mikrofona. Korobovs stājās sardzē. Sencovs varēja kādu brīdi atpūsties un nedomāt ne par ko — kamēr brīdinājuma signāls neziņos par manevra sākumu. Taču to izdarli — izmest visas domas no galvas — viņam nekad neizdevās.

Sencovs pēc kārtas ieslēdza regulatorus, tad palielināja ekrānu spilgtumu. Tie iemirdzējās ar nedzīvu, spokainu spīdumu. Parādījās zvaigžņotā tāle, un šķita pat, ka no ekrāna nāk šā tukšuma ledainā vēsma. Korobovs no- drebinājās.

Sencovs tikai ar pūlēm atrada Zemi, kas peldēja žilbinošajos Saules staros, un neat- raudamies ilgi vēroja to. No turienes cilvēks neatturami tiecās izplatījumā. Nu tas devies kosmosā un, protams, arvien vairāk un vai- rūk attālināsies no savām mājām — tā bērns sākumā tikko uzdrošinās apstaigāt pagalmu, bel pēc tam arvien drosmīgāk un drosmīgāk iet uz meža pusi, kas sākas tālu aiz žoga, — taču bez Zemes cilvēks tā kā tā nevar dzīvot. Nevar iztikt bez Zemes, lai kādu oranžēriju iekārtotu uz kuģa. Kuģi būvējot, kāds gudrinieks gribēja izskaistināt griestus ar dažādām ainavām — tās radītu tikai skumjas . . . Labi, ka to nepieļāva — griestus nokrāsoja mierīgi sudrabainā krāsā.

Nav sen, kopš cilvēks sācis kosmiskos lidojumus, tas pagaidām apgūst tikai «piepilsētas» maršrutus. Ko teiks tic, kam laimēsies piedalīties tālajos reisos? Sencovs nešaubījās, ka tā reiz būs. Citādi viņu atrašanās šeit zaudētu jebkuru jēgu. Un tomēr joprojām palika pretruna, ko radīja lidojumu ilgums un cilvēka tiekšanās pie Zemes; Sencovs te neredzēja izejas. Viņam nepatika iet uz priekšu, kad aizmugurē jāatstāj kaut kas neatrisināts.

Viņš pašķielēja uz Korobovu, sataustīja kursa ekrāna izslēdzēju un nospieda to.

Kabīne pielija ar sarkanīgu gaismu. Tumšas ēnas klāja sienas, pārslīdēja ciparnīcām. Viegls reibonis uz mirkli pārņēma pilotus.

Marss karājās viņu acu priekšā kā platum plats vara sirpis. Vieglajā dūmakā tā kontūras zaudēja asumu. Mūžsenā mīkla — sarkanais strīdus ābols . . . Arvien vēl nebija gala diskusijām par to, vai uz šīs planētas ir arī kaut kas vairāk par smiltājiem un trūcīgo augu valsti vai ne, bet varbūt arī šīs augu valsts nav. Lauza šķēpus arī par to, vai Marsa pavadoņi ir mākslīgi un tātad — vai te kādreiz pastāvējusi augsti attīstīta civilizācija . . .

Atbilde uz visiem jautājumiem bija tepat līdzās, vajadzēja tikai pastiept roku: kādu 30 tūkstošu kilometru attālumā no raķetes spīdēja Aerija, turpat bija Lielais Sirts un noslēpumainais Laokoona mezgls … Galvai bija no kā noreibt.

Klusi šņākuļodams, zodu krūtīs iespiedis, Korobovs vēroja šo ainu. Sencovs nevilšus, tikko jaušami pasmaidīja.

—   «Bet Marss sārtu gaismu lej debess telpā,

Un svelpdams pretī mums klusums

nāk …» — viņš lēni noskaitīja.

—  Klusums … — Korobovs domīgi atkārtoja. — Tas nav labs klusums.

—   Ne jau klusums te domāts, bet uzvara …

—   Es to kaut kur esmu dzirdējis… Vai nesen uzrakstīts?

—   Nē, sen … Es šo dzejoli pataupītu uzvaras dienai. Dzejniekam bijusi lidojuma izjūta…

Lūk, tā izskatās uzvara — sarkans pusmēness uz ekrāna. Bez palielinājuma, no trīsdesmit tūkstošu kilometru attāluma. Tātad — tomēr sasniegts. Ko tālāk?

Un Visuma lūpās un acu staros Kā bezmiegs dziest mūžības varenais spēks, Un saules lēnlērtām aizpeld garām — Svešādu planētu saules lēkts.

Te mērs visām ilgām, kas ļaužu ciltij Kā trauksmaini vēji pretī elš. Pār mūžību pārmesti pirmie tilti, Un laikam pāri sviests Visuma ceļš. [1]

Sencovs apklusa . . . «Pār mūžību pārmesli pirmie tilti…»

Un tomēr — lidot tā gadiem ilgi ir grūti. Grūti . .. Bet kas būs tad, kad dienas kārtībā nāks zvaigžņu tāles? Kā lidos tad? Paaudžu maiņa ceļā? Bet kas uzdrošināsies dot dzīvību bērniem, kuri nekad neieraudzīs Zemi? Un par ko kļūs, piemēram, šādu cilvēku trešā paaudze ?

Blakus krēslā sakustējās Korobovs. Nopūties viņš klusi teica:

— Mani tas tomēr aizvaino . . . Mēs tagad lidojam gandrīz vai divpadsmit mēnešus, bet pēc piecdesmit vai simt gadiem ļaudis šo attālumu veiks vienā dienā. Pavisam viegli. Nu, teiksim, trijās dienās . . . Mēs — vai zini, kas mēs tādi esam? Cilvēki no akmens laikmeta … Mēs tagad it kā peldam ozola vien- kocī, pat ne vienkocī, bet uz rāmja, kas apvilkts ar ādām. Bet kādreiz taču jūras šķērsos milzīgi atomkuģi, kas slīdēs uz gaisa spilvena. Žēl… Turklāt mūsu senči, kas brauca tādās ozola laiviņās, nekā nezināja par nākotnes kuģiem. Viņiem droši vien tie pat prātā neienāca. Bet mēs aptuveni tomēr zinām, kas notiks pēc mums. Tāpēc arī tā strādājam:

mūsu darbs nav tik daudz domāts mūsu paaudzei, cik nākošajām. Tu teiksi — tā strādā daudzi zinātnieki. Bet patiesības, ko viņi atklāj, dzīvo ilgi. Taču ko teiks vēlāk par mums? Vai mūsu pēcteči sapratīs mūs? Varbūt nosmīnēs: «Kādreiz lidoja ar tādiem lēn- braucējiem … piesārņoja tikai telpu, un vairāk nekā.» Vai mums izdosies paveikt kaut ko tādu, lai mazdēli varētu teikt — «Nē, senči degvielu nav velti tērējuši»?

Korobovs piesardzīgi pašķielēja uz Sencovu, viņš gaidīja tā parasto smīniņu: visi zināja, ka Sencovs ir vēsā prāta cilvēks . . . Bet Ko- robovam tā gribējās parunāt par to, cik kvēli viņš mīl savu profesiju un cik ļoti vēlas, lai tajā nebūtu nekā neskaidra …

17

«Manu mīļo draudziņ,» Seneovam gribējās atbildēt, «tu baidies, tu pārliec, galu galā par to domājam mēs visi, mums visiem uz mirkli pazib doma, ka esam pasteigušies piedzimt par ātru, jo mums nebūs lemts vadīt trans- galaktiskus lainerus, mēs nekļūsim pat par to pasažieriem. Bet, ja nebūtu mūs, tad nebūtu arī tādu laineru, nebūtu maršrutu no Zemes uz kaut kādu šodien vēl nezināmu Eiridiku Liras zvaigznājā. Katrs ceļš sākas ar centimetriem, un tikai vēlāk tas stiepjas tūkstošiem, miljoniem jūdžu tālu, un, kaut arī šodien neesam raduši pārspīlēt sava varoņdarba nozīmi un savu slavu aizvien dalām ar akadē- miķiem un strādniekiem, kas radījuši šo lielisko kuģi, noniecināt paveikto un pārāk kautrēties nākotnes priekšā tomēr nevajag. Un, ja

2 — 1592

šodien te parādītos bārdainais, muskuļainais sencis, kas izdobis ozolu, viņš būtu mūsu biedrs, kaut arī nemācētu orientēties telpā un neprastu palaist dzinēju. Ķēde izjūk, ja trūkst kaut viena no posmiem, — mēs arī esam viens no tiem, ne pirmais un ne pēdējais… Tā ka …»

To un vēl daudz ko citu Sencovam gribējās pateikt. Bet, atklāti sakot, viņš kaunējās no tādām runām, jo uzskatīja sevi par sliktu oratoru (laikam tāds arī patiešām bija). Turklāt neatlika vairs laika. Nez kāpēc vēlēšanās izkratīt sirdi vienmēr uznāk tieši tad, kad jāsagatavojas kaut kam citam, kad jādara kaut kas cits. Bet tad, kad laika ir atliku likām, tad parasti runā par ikdienišķām lietām. Tikai svarīgos brīžos iznirst virspusē tas, kas glabājas dziļi sirdī.

Un Sencovs klusēja, sasprindzināti vērodams hronometra rādītāju. Viņam pēkšņi sāka likties, ka rādītājs neapturami skrien pretī nezināmām briesmām.

—  Varbūt palaidīsim izlūku? — Korobovs jautāja, it kā sajuzdams komandiera satraukumu.

—   Šķiet, vēl par agru. Degvielas tur maz, tas nespēs atgriezties atpakaļ. Pazaudēsim to, bet ja nu tas pa īstam būs vajadzīgs vēlāk? .. . Palaidīsim to tikai tad, kad briesmas būs acīm redzamas.

Planētas sirpis uz zilganā ekrāna kļuva aizvien šaurāks un šaurāks, it kā kusa acu priekšā, gluži kā uguntiņa, kas izplēn tumsā.

Sencovs paskatījās uz apakšējo ekrānu labajā pusē, kur filtriem cauri spīdēja purpur- sarkanā Saule… Pēkšņi tā nodzisa — tik pēkšņi, it kā to būtu kāds izslēdzis. Tajā pašā mirklī izdzisa arī sarkanā oglīte.

Rādītāji vairākās skalās strauji sasvērās uz kreiso pusi un sastinga; tur, zem sadalītāju pelēkajiem apvalkiem, kaut kas skaļi noknik- šķēja — atslēdzās Saules baterijas un pievienojās rezerves akumulatoru grupa. Uz tālo sakaru ekrāniem nodzisa zaļā uguns.

Raķete ienira Marsa ēnā, un kosmonauti vēroja īstu Saules aptumsumu. Lidojums turpinājās virs planētas neapgaismotās puses … Korobovs nopūtās. Sencovs teica:

— Atlikušas piecas minūtes. Pastiprini apgaismojumu …

Korobovs pastiepa roku uz pārslēdzēju. Pagrieza to. Un pēkšņi, it kā viņš kļūdīdamies būtu ieslēdzis ko citu, ar griezīgu, saraustītu skaņu iekaucās radiometru — radioaktīvo daļiņu skaitītāju sirēnas. Abi piloti nodrebēdami pacēla galvas, un aparāti apklusa, bet tikai uz mirkli, tad tie iegaudojās vēl griezīgāk. Ļaunu vēstīdamas, iezibsnījās sarkanās spuldzes, un dozimetru lodziņos sākumā lēnām, pēc tam arvien ātrāk sāka skriet ciparu zob- r aliņi.

Un Sencovs tai pašā mirklī saprata, ka raķete pēkšņi iekļuvusi ārkārtīgi spēcīgā radiācijas plūsmā. Lidodamas ar ātrumu, kas bija tuvs gaismas ātrumam, daļiņas ietriecās kuģa metāla apvalkā, izraisot bīstamus rentgena izstarojumus.

Komandieris uzmeta skatu aparātiem. Cauri kabīnes sienu aizsargslānim spiedās izstaro- jums.

Tas bija bīstamāks par meteorītiem, no kuriem kosmonauti parasti baidījās visvairāk.

— Ko tie kavējas? — Sencovs iekliedzās un tik strauji sasvērās uz priekšu, ka siksnas izstiepās līdz pēdējai iespējai.

Bet automāti jau bija padarījuši savu. Uz kursa ekrāna pazibēja spilgts uzliesmojums, un tumsā aizlidoja nelielā automātiskā raķete — kosmiskais izlūks. Klausot automātu radiosignāliem, kas to vadīja, raķete meta ap kuģi arvien plašākus lokus, nepārtraukti sūtot skaitļojamai iekārtai ziņas par elementārdaļiņu plūsmas intensitāti.

Neizturami ilgi vilkās drausmīgās sekundes . . . Kuģis milzu ātrumā drāzās varbūt uz pašu plūsmas centru, kur izstarojums bija spējīgs trīsdesmit — četrdesmit minūtēs koncentrēt raķetē tādu radiāciju, no kuras nepa- glābtu nekādi skafandri… Bojā eja tuvojās ar nomācošu neatvairāmību, kā šausmu murgos, kas palaikam uznāk kosmosā, kad neizturamā pārslodze paralizē rokas un kājas, kad nevar pakustināt pat pirkstu un cilvēkiem šķiet, ka neizdosies paglābties no nezināmām drausmīgām briesmām.

Beidzot visu kuģi smagi sakratīja. Uz galvenā ekrāna uzzibsnīja dzinēju izplūdes strūklas. Sencovu un Korobovu spēji piespieda pie krēsliem — raķete samazināja ātrumu… Automāti vairākkārt ieslēdza bremzēšanas dzinējus, pārbīdīja gāzes kloķus, paātrinājumā rādītājs sasvērās uz labo pusi, bet apnicīgā, gaudu vaimanām līdzīgā radiometru kaukšana arvien vēl negribēja apklust. Pur- pursarkanajā trīcošajā gaismā kosmonautu sejas likās kā asinīm pielietas.

Sencovs sakoda zobus un ar milzīgu piepūli piespieda sevi sabāzt rokas kombinezona kabatās — tik grūti nācās pārvarēt kārdinājumu noraut plombas no aizsargiem, lai pats pārņemtu kuģa vadīšanu. Sirds pavēloši prasīja rīkoties, kaut ko darīt, iedvest kuģa mehānismiem savu dzīvotgribu … Rokas tā vien rāvās no kabatām laukā, un, protams, ne jau cieņa pret instrukcijas paragrāfiem tās savaldīja, bet gan paļāvība, ka automātika nepievils.

Redzams, to pašu pārdzīvoja arī Korobovs. Viņš tā žņaudza rokas, ka pirksti kļuva gluži balti, žokļi nemitīgi kustējās, it kā viņš kaut ko gremotu. Izlūks beidzot sūtīja signālu. Raķete strauji nogriezās no orbītas un tuvojās Marsam.

Trauksmes signāli kļuva vājāki, sarkanīgā gaisma apdzisa. Sencovs noslaucīja sviedrus no pieres, bet Korobovs nolaida rokas, kas pēkšņi bija sākušas trīcēt, radot pašā pretīguma sajūtu.

— Tā tik gan bija sastapšanās … — viņš nomurmināja. — No kurienes …

Sencovs paraustīja plecus. Ko te līdz minējumi? No kādām izplatījuma dzīlēm bija nākusi kosmisko daļiņu plūsma? No kurienes iztecēja un kur aizplūda šī neredzamā baismīgā upe, kuras nerimtīgajā straumē viņi gandrīz vai dabūja galu? Kas to lai iepriekš paredz? Tāpat kā nevar nojaust pavasarī zem sniega urdzošo strautiņu, kamēr cilvēks tajā nav iebridis un piesmēlis kurpes ar ledainu ūdeni… Nebija jau arī tagad laika par to domāt.

Abi vēroja kursa ekrānu. Cita automātu grupa, kurai nebija nekādas daļas par nez kādiem kosmiskiem izstaro jumiem, pārslēdza savus ekrānus uz infrasarkanajiem stariem. Marss nu šķita krietni lielāks: kuģis atradās ievērojami tuvāk planētai. Taču skaitļojamā iekārta arvien vēl kavējās dot automātiem rīkojumu, lai tie kuģi ievadītu atpakaļ iepriekšējā orbītā; iespējams, ka pati iekārta samaitājusies drausmīgās vibrācijas dēļ. Bet tas pirmām kārtām nozīmēja, ka šoreiz kuģa kurss būs jākoriģē pašiem.

— Lūk, — Sencovs teica, — tā mēs arī sagaidījām šo brīdi, šo sevišķo nepieciešamību, kad apkalpei pēc instrukcijas ir tiesības pārņemt kuģa vadību savās rokās. Sauc visus šurp …

Korobovs nospieda attiecīgu pogu — aicināja uz kopsapulci. Kādu mirkli abi sēdēja klusēdami. Pirmais, turēdamies pie sienas, ienāca Kalve. Viņš, kā aizvien, šķita mierīgs, vienīgi pirksti nervozi knibināja kombinezona rāvējslēdzēju. Uzzinājis, kas par lietu, viņš paraustīja plecus, apsēdās savā krēslā, piesprādzējās un pievērsās saviem kontroles taustiņiem. Zem plastmasas apšuvuma kaut kas priecīgi dūca, šķindēja, uz paneļiem nomierinoši iedegās daudzas visdažādāko krāsu spuldzītes.

—   Viss kārtībā, — Kalve teica pāri plecam.

Saņēmis uzdevumu — aprēķināt kuģa pagrieziena manevru, viņš noliecās uz priekšu un ātri ar pirkstiem pārbrauca pāri taustiņiem, it kā spēlētu Monti čardašu. Ar kreiso roku viņš tvēra lentas, kas nepārtraukti slīdēja no integratoru bloka, — lentas ar datiem par ātrumu, degvielas rezervēm, gravitācijas lauku, par attālumu līdz planētai . . . Pēc tam viņš uzlika austiņas — 1111 sadzirdēja labojumu un koeficientu skaitļus.

Azarovs un Rains, abi satraukti, ienāca reizē — viņu posteņi atradās vistālāk no kabīnes. Azarovs berzēja sarkanu punu pierē — novērošanas laikā viņš nebija piesprādzējies pie krēsla … Tagad visi četri, grozot galvas te uz vienu, te otru pusi, vēroja ekrānus vai arī Kalves rokas, kas zibēja vienā laidā.

Viņiem likās, ka pagājis bezgala ilgs laiks, kamēr mašīna ar zvana skaņu signalizēja, ka uzdevums atrisināts. Kalve pārlaida acis lentai un pasniedza to Rainam. Astronāvigators izlasīja un, kaut ko domājot, savilka lūpas.

—   Orbīta nav stabila, — viņš teica, — bremzējot esam zaudējuši ātrumu.

Pārtulkojot saprotamā valodā, tas nozīmē ja, ka bremzēšanas laikā raķete bija samazinājusi ātrumu vairāk, nekā tas pieļaujams. Kuģis tagad pa izstieptu spirāli lēnām krita uz Marsu.

Tas nevienu īpaši nesatrauca. Viņu varā bija ieslēgt dzinējus un no jauna uzņemt vajadzīgo ātrumu. Visu šim manevram nepieciešamo Kalve patlaban ari aprēķināja. Viņš no jauna ieslēdza skaitļojamo mašīnu.

Drīz noskanēja signālzvans. Kalve nospieda taustiņu — un mašīnas mehānisms klikšķinādams izmeta nelielu lentas gabaliņu. Kalve vēl pagaidīja kādu brīdi, bet indikatori pēkšņi nodzisa, un aparāts izslēdzās.

Kalve sarauca pieri un nedroši pievilka lentu sev klāt. To izlasījis, viņš pieri sarauca vēl vairāk. Pārlasījis lentu vēlreiz, viņš pagriezās pret biedriem. Šķita, ka viņa sejā bija palikušas tikai acis.

— Tā ir . . . Pēc aprēķina datiem, — viņš lēni teica, — iznāk, ka šajos apstākļos mums … kā to lai saka? … Mums nav iespējas atgūt orbītai vajadzīgo ātrumu un tajā pašā laikā saglabāt priekš nolaišanās nepieciešamo degvielas daudzumu … Mēs esam pārtērējuši degvielu no raķetes pēdējās pakāpes tvertnēm. Tā šeit teikts… Mēs paliekam — pareizāk sakot, mēs krītam uz Marsu.

2.

Kabīnē iestājās smags klusums; aparātu ierastā dūkšana likās draudoši skaļa.

Kalve sēdēja, kā pirmīt, rokas nolaidis, bezsvara stāvokļa dēļ tās nejēdzīgi karājās gaisā. Citi sēdēja, stāvēja vai pa pusei gulēja visneiedomājamākās pozās, turēdamies, kur pagadījās. Papīra lentas gabaliņš, tikko jaušamas sienās paslēpto ventilatoru vēsmiņas dzīts, lēni virpuļoja pie griestiem, kamēr beidzot pielipa pie reģeneratora režģa. Vērīgi sekojot papīra strēmelītes lidojumam, — it kā tas pašreiz būtu vissvarīgākais, — Sencovs teica:

—   Bet kāpēc šī nekārtība? Lai visi iet savās vietās…

…Toreiz, pirmajā mirklī, neviens nenoticēja tam, kas noticis, kaut arī katram nodrebēja sirds. Pilns sarūgtinājuma, Sencovs sākumā pat iesaucās: — Nu, draudziņ, tu kaut ko pārspīlē . . .

Kalve, paraustīdams plecus, atbildēja:

—   Tomēr tā tas ir.

Sencovu pārliecināja ne tik daudz Kalves vārdi kā tā ledainais miers. Visi apklusa — un uz ilgu laiku . . .

Tagad kosmonauti apsēdās katrs savā krēslā un Sencovs teica:

—   Pabēdājāmies mazliet, un pietiek.

—  īsti sakot, — Kalve atsāka, — es ne vi sai aptveru … Skaitļojamā mašīna to, protams, zina labāk … Bet kāda nozīme lam, kur atrodas degviela — pēdējā vai pamata pakāpē? Kāpēc mēs nevaram ieslēgt dzinējus?

Sencovs mierīgi ieklausījās: Kalve itin labi visu zināja, un, ja viņš tagad uzdeva tādus

2f)

jautājumus, tas nozīmēja, ka viņš ir ļoti uztraucies.

Korobovs mierīgi atbildēja:

—   Kā tu zini, mūsu raķete patlaban sastāv no divām pakāpēm. Pamata pakāpē — raķetes pakaļējā galā — ir tikai degviela un galvenais dzinējs. Bremzēt mēs varam tikai ar tiem dzinējiem, kuru sprauslas pagrieztas uz priekšu. Šie dzinēji ir, lūk, raķetes pēdējā pakāpe, kurā atrodamies mēs.

—   Nu, un tad? — Kalve jautāja.

—   Pēdējās pakāpes degvielas patēriņš šajā lidojuma posmā nebija paredzēts. Bet mēs degvielu tomēr esam iztērējuši, un kopējās rezerves nu ir mazākas, nekā tas ir vajadzīgs.

—   Pagaidiet, pagaidiet, — Rains teica.

—   Bet var taču tur pagriezt tā, lai arī bremzēšanai izmantotu pamata pakāpes dzinējus?

«Tur» šoreiz nozīmēja — «netālu no mājām» . . . Un par mājām tagad sauca ne tikai Zemi, bet arī bāzi uz Mēness.

—   Nē, — Korobovs teica, — pamata pakāpes degviela gandrīz visa izmantota. Kad aplidosim Marsu un pabeigsim novērošanas programmu, būs jāiedarbina dzinēji, lai kuģi ievadītu orbitālā lokā — kursā uz Zemi, tad sekos korekcija, pēc tam vēl viena, un no pamata pakāpes nāksies ptbrīvoties. Vai jūs mani galu galā gribat izjokot, vai?

—   Nē, es tagad atcerējos, — Kalve teica.

—   Skaitļojamā mašīna nevarēja dot pareizu rezultātu tieši tādēļ, ka degvielas krājums ir zem normas. Tā nav bloķējusi dzinējus, kamēr raķetei draudēja nāves briesmas, bet tagad … O, tā ir ļoti gudra iekārta.

—   Tā gan, — Azarovs teica, — bet tagad mašīnai vairs nav jālemj — lēmums jāpieņem mums. Kaut gan šķiet — mēs no tā esam atradinājušies …

-— Blēņas! — Sencovs viņu pārtrauca. — Bet jāizlemj ātri.

—   Pasludināts konkurss par labāko racionalizācijas priekšlikumu, — Korobovs skaļi paziņoja. — Prēmija — ekskursija pa maršrutu Marss — Zeme . . .

Neviens neatsaucās uz šo joku. Sencovs atkārtoja:

—  Jāizlemj ātri un nopietni. Mūsu valstij šis lidojums maksā pārāk dārgi.

Bet ātrumā nedzima neviena ideja, prātā nāca tikai visfantastiskākās domas. Beidzot Rains teica:

—  Tā mēs tālu netiksim … ne tālāk par Marsu. Lai runā Kalve. Lai apspriežas ar savu skaitļojamo ierīci …

Kalve šaubās papurināja galvu, bet viņa acis iemirdzējās. Viņš piegāja pie programmēšanas iekārtas un, uz dažām sekundēm pārdomās iegrimis, maigi noglaudīja matēto apvalku …

Mašīna ilgi neatbildēja — spriežot pēc spuldzīšu trakās dejas, aiz skaitļojamās mašīnas fasādes ritēja intensīvs darbs. Beidzot Kalve saņēma atbildi, izlasīja to un pasniedza Sencovam.

Tas minūtes piecas pētīja rezultātus. Visi sasprindzināti sekoja viņa vaibstiem, gandrīz vai fiziski izjūtot, kā kuģis krīt arvien zemāk — uz Marsa. Beidzot Sencovs pacēla acis.

—  Tātad tā . . . bez ilgas gudrošanas. Atrisinājums gluži saprātīgs. Tā kā mums vajadzīgās degvielas daudzums atkarīgs no kuģa masas, bet papildus degvielu saņemt nevarēsim, atliek tikai viens, ko mašīna arī ierosina, — samazināt masu …

Piloti saskatījās; atrisinājums, ko diktēja elektronu loģika, likās absurds. Pirmajā mirklī tas visiem šķita tikpat nejēdzīgs kā padoms skrējējam šķirties no rokas, kuņģa vai aknām, lai palielinātu ātrumu … To varēja izskaidrot vienkārši: katrs no viņiem uztvēra kuģi kā dzīvu organismu, kuram nevar atņemt kaut niecīgāko daļu, līdz ar to netraucējot pārējo orgānu precīzu un saskaņotu darbu.

Bet analoģija bija tikai ārēja, kuģis bija tikai svarīgu un mazāksvarīgu detaļu komplekss, un mašīna, kurai, kā zināms, nebija emociju, to arī atgādināja.

—   Nu, ko, — Korobovs teica, — tā ir izeja. Atlicis tikai izšķirties, bez kā varam iztikt. Un to mašīna mums nepateiks . ..

—   Bez šaubām, — Kalve piekrita. — Tādām lietām tā nav radīta.

—   Mašīna arī nepateiks, kā to realizēt tehniski, — Azarovs piebilda. — Kad būsim izplatījumā …

Visi sāka rēķināt, tikai Rains nepiedalījās šajā darbā; uzlicis austiņas, viņš kaut ko rak- stlja, brīdi pa brīdim uzmetot acis hronometram.

Izredzes nebija nekādas labās. Pat ja ziedotu rezerves akumulatoru (800 kg), ūdens rezerves (pusotras tonnas) un dažādu aparatūru (par to runāja tikai pusbalsī, lai nedzirdētu Rains), arī tad sanāktu tikai divarpus tonnas, bet vajadzēja atbrīvoties 110 daudz lielāka svara.

Piloti sadrūma. Rains turpināja kaut ko aprēķināt, palaikam paceļot acis pret griestiem.

Tad visi trīs piloti reizē paskatījās cits uz citu, atvēra mutes, it kā gribēdami kaut ko teikt, un vienlaikus aizvēra tās. Sencovs sāka smieties un teica Azarovam;

—   Nu, Vitja, saki tu …

—   Pamata pakāpe! — Azarovs izgrūda.

—   Pamata pakāpe! — Korobovs apstiprināja. — Degvielu no tvertnēm — tās nav palicis daudz — pārsūknēsim pēdējās pakāpes rezervuāros — tieši tur, kur mums ir iztrūkums.

—   Kā to pārsūknēt? — Sencovs jautāja.

—   Ļoti vienkārši! — Korobovs steidzīgi izklāstīja tikko radušos ideju. — Demontēsim vienu kompresoru, piesiesim ar trosēm pie raķetes apvalka …

Sencovs paskatījās uz abiem, pēc tam uzmeta skatienu ekrānam: lai arī Marss bija sīksti ieķēries viņu mazajā kuģī, ko nozīmēja Marsa pievilkšanas spēks salīdzinājumā ar, lūk, tādu te cilvēku gribu … Skaļi viņš teica visparastākajā balsī:

—   Visumā pareizi. Vienas briesmas tomēr paliek: ja darbu laikā kuģim atkal būs kāds uzbrukums — nu, kaut vai meteoru uzbrukums, — saprotiet paši… Dzinēji sāks strādāt, bet tā ir bojā eja katram, kas būs to tuvumā. Mēs taču nevaram atvienot visu automātiku . . .

—   Nav citas izejas, — Azarovs teica.

—   Kāpēc gan ne? Ir cita izeja … — Rains atbildēja mierīgi, galvu nepagriezis. — Tā kā jūs nolēmāt manus aparātus neizsviest, es jums palīdzēšu … (Visi prata novērtēt astro- navigatora sirsnīgo un laipno toni — runa bija par viņu dzīvībām.) Mēs patlaban tuvojamies Marsa ārējā pavadoņa Deimosa orbītai. Es te parēķināju … Pēc stundas un dažām minūtēm — te ir precīzi skaitļi — tas mūs panāks. Uz Deimosa var nosēsties. Tur varēs mierīgāk strādāt. Bet startēt no tā nav sarežģīti…

Visi kļuva mundrāki. Būs tomēr pamats zem kājām, un demontāža ritēs ievērojami ātrāk.

—   Visu nostiprināt! — Sencovs nokomandēja. — Gatavoties uz nolaišanos!

Sagatavošanas darbi prasīja vairāk nekā pusstundu; lai nolaistos, vajadzēja sagatavot daudz dažādu mehānismu, it īpaši astronomiskos aparātus. Paveikuši visu, kosmonauti 110 jauna sapulcējās kabīnē un ieņēma savas vietas saskaņā ar starta un nolaišanās instrukciju.

—       Beidzot, — Sencovs pasmaidīja. — Paskatīsimies, kāds šis Marsa pavadonis īsti ir … Tas tad arī būtu viss. Lūdzu kursa koordinātes.

Rains un Kalve no jauna uzlika austiņas, Kalve ieslēdza skaitļojamo mašīnu. Kādu mirkli pagaidījis, Sencovs norāva plombas no autonomās vadīšanas kloķiem, atvāza aizsargus un pamāja Korobovam:

—   Sastādīsim aklu!

Pārliecies pār mikrofonu, Korobovs lēni diktēja: «…datumā… Sevišķas nepieciešamības dēļ . .. Ievērojama novirze no kursa …» Rains, kas nenolaida acis no hronometra, teica:

—   Vēl ir tieši 16 minūtes.

Pagriezis krēslu, Sencovs pārbaudīja, vai visi labi piesprādzējušies. Viņš ar prieku konstatēja «starta drudža» pazīmes: sirds pukstēja straujāk, uztvere kļuva maksimāli asa, katra kustība — jau iepriekš pārdomāta.

Viņš pagriezās pret pulti, un Rains pamāja ar galvu: «Laiks sākt!»

—   Uzmanību! — Sencovs skaļi uzsauca.

Brīdinoši iekaucās sirēnas — kaut kur aizmugurē lokators sataustīja tumsā vēl neredzamo Deimosa virsmu — pavadonis vēl bija tālu, bet ātri tuvojās. Sencovs nospieda kloķi, un visi krēsli atrāvās no grīdas, atsedzot tērauda cilindrus pārslodzes amortizācijai. Tad puiciski pametis ar aci, viņš droši uzlika roku uz startera sarkanā kloķa un lēni pievilka to … Kuģis notrīcēja un palielināja ātrumu.

Iecerētais manevrs bija diezgan sarežģīts.

Kuģi vajadzēja ievadīt Deimosa orbītā ilri, lidojot tam pa priekšu, sasniegt nedaudz mazāku ātrumu par Marsa pavadoņa orbitālo ātrumu, lai Deimosam dotu iespēju panākt raķeti. Tā netiktu iztērēts ne grams no bremzēšanai paredzētās degvielas.

Pavadonis nedzirdami slīdēja pa savu orbītu, un tā attēls uz ekrāniem kļuva arvien lielāks. Sencovs ieslēdza stūres, raķete nemanāmi izmainīja kustības virzienu, un neviens gandrīz nejuta paātrinājumu. Jā, Sencovs bija īsts mākslinieks — to zināja visi. Kalve jau aprēķināja sastapšanās punktu. Mazā planēta dzinās kuģim pakaļ.

Sencovs nedaudz palielināja raķetes ātrumu, lai sastapšanās brīdī ātrumu starpība samazinātos līdz minimumam. Amortizatoru cilindri lēni sakustējās. Ķermeņi kļuva manāmi smagāki. Burtnīca, kas peldēja pie griestiem, kā taurenītis pasviedās sānis …

Dažu kilometru attālumā no Deimosa, kad kuģa un pavadoņa ātrums bija gandrīz vienāds, Sencovs izslēdza dzinēju. Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni un, raudzīdamies griestos, teica:

— Tā. Kādu pusslundiņu nogaidīsim un …

Vēlāk, kad viņi mēģināja atcerēties, kā tas bija noticis, visi atzinās, ka tajā mirklī viņiem prātā bija iešāvusies viena un tā pati doma: Deimosam ir apnicis skatīties uz kuģi, kas joņo pa priekšu, un tas ir nolēmis sagrābt to savās rokās un izpētīt. Tomēr jāšaubās, vai

licši lā viņi iztēlojās notikumus brīdī, kad kuģis, it kā varena tnchānisma pievilkts, ar pakaļgalu metās pretī pavadonim. Visi nodrebēja savos krēslos. Sencovs ar tikko manāmu ātru kustību no jauna ieslēdza dzinēju. Taču Deimoss nāca arvien tuvāk un tuvāk un daudz ātrāk, nekā gribējās kosmonautiem. Uz ekrāna pazibēja kaut kādas mirdzošas virsotnes, savādas, spocīgas terases …

Tad Sencovs, tīri instinktīvi cenzdamies aizvirzīt raķeti sānis no pavadoņa orbītas, satvēra stūres, bet tumšais koloss bija jau blakus.

Kuģi tā sakratīja, ka iekaucās amortizatori. Griezīga šņirkstoņa, brīkšķēšana … Šķita, it kā raķeti vilkšus vilktu pāri šķautnainiem akmeņiem … Sencovs vienā rāvienā izslēdza stūres mehānismu, un šņirkstoņa apklusa. Pēkšņi nodzisa pakaļējais apskates ekrāns. Iestājās nāves klusums.

Sencovs lēni nostiprināja drošinātājus — pārāk lēni, kā visiem šķita. Nolaišanās bija atstājusi uz visiem smagu iespaidu. Savāds gurdums bija salijis rokās, gribējās aizvērt acis un iemigt. Tad vēl nesaprotama psihiska reakcija — katram likās, ka viņš guļ uz muguras, nevis sēž krēslā.

33

… Uz muguras? Bet kabīnes sienas ar dur- / vīm uz gaiteni — apakšā zem kājām? Murgi… Reiz taču viņi atradās tieši tādā stāvoklī! Kad īsti? Nē, nebija tā… Vajag atcerēties. Jā — pirms starta, kad raķete stāvēja vertikāli uz Zemes, pievilkšanas spēks skaidri

3 — 1592

norādīja, kur ir leja. Varbūt mums tas viss tikai šķiet? Var jau būt — vienalga, gulēt uz muguras ir ērtāk. Tātad — gulēsim …

—   Negulēt! — Sencova balss skanēja dzedri un pat mazliet draudoši.

Rains pirmais ar piepūli atvēra acis. Ausīs džinkstēja. Asinis atkal pieplūda smadzenēm, domas kļuva skaidrākas. Sencovs mazliet sasvērās sāņus — krēsls bija pagriezies ap savu asi; sev pašam negaidot, viņš izkrita no krēsla laukā un, neveikli tirinot kājas, palika karājamies siksnās. Tātad «leja» tiešām eksistēja … Sencova skatiens atdūrās pret durvīm — virs tām gulēja tā pati burtnīca, kas pirmīt plivinājās pa kabīni.

—  Visiem nostiprināt krēslus, citādi izkri- tīsiet! — Sencovs mierīgi izrīkoja.

—   Smagums! — Rains teica. — Tā ir gravitācija … — Un piepeši viņš iekliedzās:

—   Kur te radies tāds smagums?!

Pēkšņi raķete no jauna nodrebēja un sāka

lēni svērties lejup, nolaižot priekšgalu, — šķita, kāds stumda kosmonautus, lai viņi ar saviem krēsliem ieņemtu normālu, vertikālu stāvokli. Neviens nebilda ne vārda — iepletuši elkoņus, lai viņus nesvaidītu krēslos, kosmonauti stingi vēroja ekrānus, it kā 110 turienes būtu gaidāms glābiņš vai bojā eja …

Sencovs pacēla roku, iekliedzās: «Turieties!»… Kalve nodomāja — tūdaļ raķete trieksies bezdibenī. Viņš gribēja aizvērt acis, lai neredzētu pēdējo mirkli. Bet arī tam nepietika spēka …

Nekas drausmīgs nenotika — nosvērusies lejup, raķete apstājās un sastinga, veidodama 00 grādu leņķi pret horizontālo līniju, kas tagad bija labi samanāma. Visi lēnām atguvās; Kalve nevaldāmi žāvājās, Azarovs berzēja sadauzīto elkoni.

Sencovs atsprādzēja siksnas (kurās karājās, pēc tam kad bija izkritis no krēsla), smagi atsitās pret slīpo grīdu un lēni noslīdēja līdz pašai sienai, kur tad uzmanīgi uzslējās kājās.

—   Kur mēs esam? — Kalve jautāja. — Vai tas ir Marss?

—   Nē, — lēni atbildēja Sencovs. — Tas nav Marss.

—  Jā, bet gravitācija? No kurienes gravitācija?! — Rains no jauna dusmīgi iesaucās. — Tas taču nevar būt! Es savus aprēķinus pamatoju uz Deimosu! Kur mēs esam nolaidušies? Mēs taču nepacelsimies!

Pēc ilgstošā bezsvara stāvokļa viņam, tāpat kā citiem komandas locekļiem, likās, ka tāds smagums nav izjusts pat vislielākā paātrinājuma brīžos. Tikai Sencovs, kas jau stāvēja kājās, varēja, kaut arī ar grūtībām, novērtēt gravitācijas lauka īsto intensitāti.

—   Esam gan iesēdušies … — Sencovs noņurdēja. Viņš aizrāpās līdz krēslam, pagrieza to, apsēdās un atviegloti nopūtās.

3*

35

—  Tiešām, gravitācija šeit lielāka nekā uz Zemes, — Azarovs noteica vienaldzīgā balsī.

—   Mums tā tikai šķiet, — Korobovs tūlīt iebilda. — Viena piektā daļa Zemes pievilkšanas spēka, — viņš pamāja ar galvu uz grāvi metra pusi. — Mēs vienkārši esam pieraduši pie vieglas dzīves …

Kalve pieklājīgi pasmaidīja, ar to apliecinot, ka smagums viņam nav atņēmis spēju novērtēt šo vārdu spēli. Pārējie saīguši klusēja.

—   Viegla dzīve… — Rains gari novilka.

—  Tāpēc mums arī tāda pašsajūta… Bet cēlonis tomēr būtu jāizdibina? Komandierī

—   Šeit mēs to neizdibināsim, — Sencovs drūmi un it kā nedroši atbildēja. — Nāksies izkāpt… Pagaidām varu teikt tikai to, ka es laidos uz Deimosu.

—   Tik liels gravitācijas spriegums… — Kalve nomurmināja.

—   Pasmejieties, ja tīk, — Korobovs teica,

—   bet vai tikai šis nav kāds mākslīgais pavadonis?

Visi tiešām sāka smieties. Mākslīgais pavadonis — izklausījās, it kā viņš runātu par kādu fantastisku pasauli, bet šeit bija acīm redzama realitāte. Turklāt pats Korobovs to arī pateica pa jokam, kaut gan acis šķita nopietnas, un varēja nojaust, ka kaut kur sirds dziļumos viņš gatavs noticēt savai versijai.

—   Pagaidiet! — Azarovs pacēla roku. — Es sapratu. Deimoss nav no parastas matērijas. Noārdīti elektronu apvalki, kolosāls blīvums — lūk, kur cēlonis. Atcerieties — Van Manena un visas tamlīdzīgās zvaigznes …

—   Atceramies… — Rains nomurmināja.

— Jūs domājat — ja tas būtu tā, tad to nepamanītu agrāk? Tad Dcimoss un Marss grieztos ap kādu sistēmas kopējo smaguma centru … Tad jau drīzāk Šī superblīvā masa nemaz nav Deimoss. Varbūt tā nupat kā tuvojusies Marsam — iespējama arī tāda sagadīšanās — un tagad atrodas Deimosa orbītā … Lai gan — te tomēr Deimosa vieta … Vārdu sakot, nezinu.

—   Nu, ko, — Sencovs teica, — pieņemsim Azarova domu kā hipotēzi, kura vēl pārbaudāma. Protams, nav izslēgts, ka radīsies arī cits atrisinājums. Bet to mēs atradīsim droši vien tikai tur, pavadoņa virspusē, un ne jau šeit, kabīnē.

Rains paraustīja plecus un klusēja. Sencovs rezumēja izteiktās domas:

—   Šķiet, ka šodien bijis tik daudz pārdzīvojumu, ka pietiktu visam lidojumam.

—   Nē, mēs vienkārši guļam un visi redzam vienu sapni, — Korobovs iemeta vidū.

Smiekli skanēja mazliet samāksloti: kabīnē arvien vēl valdīja zināms mulsums. Tā laikam jūtas cilvēki, ko piemeklējusi avārija uz jūras, bet kas tomēr priecājas, ka viņiem izdevies nokļūt kādas neapdzīvotas salas krastā, kaut arī saprot, ka viņus arī priekšdienās negaida nekas labs …

Beidzot Sencovs norīkoja visus darbā. Korobovs piecēlās, pamāja Azarovam un abi devās apskatīt telpas un dzinējus, spraukdamies pa šaurajām ejām, lai aplūkotu kompresorus un degšanas kameras … Kalve pietupās skaitļojamās mašīnas priekšā un sāka to pārbaudīt. Sencovs pavēlēja izslēgt visu lieko apgaismojumu un visus lokatorus.

—   Bet ja nu gadīsies meteorīts? — Rains jautāja.

—   Kaut vai… ja nedarbosies dzinēji, mēs, vienalga, netiksim projām.

Rains pameta ar galvu, it kā šāda atbilde viņu būtu pilnīgi nomierinājusi, un sāka pārslēgt ekrānus aizmugures teleuztvērējam. Ekrāni tomēr neatdzīvojās — kā redzams, raķetes pakaļgalā bija bojājumi…

Drīz vien, slaukot notrieptās rokas, atgriezās Korobovs un Azarovs. Viņi ziņoja īsi. Paviršā apskate liecināja, ka viss kārtībā. Palaist kompresorus tukšgaitā viņi tomēr neuzdrošinājās — enerģijas patēriņš iznāktu pārāk liels. Šur tur bija traucēts apgaismojums, bet tas jau tīrais sīkums.

Vērīgi lūkodamies mēraparātos, Sencovs uzmanīgi noklausījās ziņojumus. Pameta šķietami vienaldzīgi ar galvu un, pagriezies pret Rainu, teica:

—   Stiprs magnētisks lauks — savādi… Tātad — ne tikai gravitācija.

—  Arvien jaunas problēmas, — Rains noplātīja rokas. — Nāksies izkāpt. Protams, nav izslēgts, ka pavadonis sastāv no superblīvas matērijas, vai arī . . .

—   Vai arī? — Sencovs ātri pārjautāja.

—   Nekas… — Rains sastomījās. — Nē, protams, nekas … Pagaidām šī parādība vien- kārsi nav izprotama. Tā vai citādi — bet tas ir atklājums ar kolosālu nozīmi.

—   Un nolaišanās? — Sencovs jautaja.

—   Vai tā arī nav izprotama?

—   Nav īstais laiks hipotēzēm … Nolaišanās? Arī tu esi tikai cilvēks. Kaut kāda neprecīza kustība … Un mēs nokritām.

—   Daži te sūdzējās, — Korobovs nenoval- dījās, — par piedzīvojumu trūkumu… — Viņš pamirkšķināja Sencovam un uzsita uz pleca Rainam. — Lūk, jums pirmās šķiras piedzīvojums.

Azarovs pašķielēja uz viņu un kaut ko noņurdēja. Vairāk neviens neteica ne vārda — kosmonauti raudzījās savā komandierī.

Visiem šķita, ka viņš klusē pārāk ilgi…

Bija skaidrs — nāksies izkāpt no kuģa, un Azarova sejā varēja lasīt tik kaismīgu vēlēšanos ātrāk izkļūt laukā, ka Sencovam tā kļuva vairāk žēl nekā citu, jo viņš zināja, ka tieši Azarovain būs jāpaliek kuģī. Izkāps piesardzīgākie, turklāt Azarovs bija neaizstājams sakaru uzturēšanā.

Vajadzēs palikt arī Kalvēm. Viņam — kibernētisko iekārtu saimniekam — nāksies dežurēt šeit. Arī Korobovs nedrīkstēja atstāt kuģi. Būdams pieredzes bagāts pilots kosmonauts, viņš vajadzības gadījumā izpildīs komandiera funkcijas.

—   Izkāpsim mēs ar Rainu, — Sencovs teica.

—   Pavadoņi ir viņa specialitāte, — viņš piebilda, kaut arī varēja nepaskaidrot neko.

—   Pārējie dežurēs pēc avārijas instrukcijas.

Jāizlabo apgaismošanas ierīces, jāsaved kārtībā dzīvojamās telpas, jāuztur sakari ar mums un jāsagatavo ārkārtēja fotogramma Zemei. Varbūt…

Klusumu, kas bija iestājies, nekādi nevarēja iztulkot kā piekrišanas zīmi.

— Nenokariet galvas, — Sencovs mierināja. — Paspēsiet… Darba pietiks visiem, par to es galvoju. Mēs esam tikai izlūki.

Viņš atkal varēja neko nepaskaidrot, bet gribējās, lai puiši nomierinātos, lai paliktu labā noskaņojumā. «Kā uz nāvi!» viņš nikni nodomāja, paspēra soli uz priekšu, un nepaklausīgā kāja smagi atsitās pret grīdu: pievilkšanas spēks… «Kaut kas fantastisks!» Sencovs nomurmināja.

No sienas skapja izņēma divus skafandrus. Sencovam un Rainam palīdzēja apģērbties. Skafandros abi izskatījās vienlīdz resni. Lielās ķiveres, kas sejas daļā bija caurspīdīgas, piešķīra abiem tādu būtņu izskatu, kas piederēja citai pasaulei. Pārbaudījis skābekli un reģenerācijas sistēmu, Sencovs ieslēdza ķiveres mikrofonu un skaidri noskaitīja: «Viens, divi, trīs, četri…» To pašu izdarīja Rains.

Pēc tam atvadīdamies viņi pamāja ar roku un devās uz durvju pusi. Kalve un Korobovs pavadīja izlūkus līdz izejai; viņu acīs bija lasāms satraukums.

Desmit milimetru biezās tērauda durvis aizvērās aiz aizgājējiem. Noslēdzošās metāla skavas zilgani nozibēja un, vienaldzīgi no- žvadzēdamas, ickrila savās ligzdās. Pēc kāda mirkļa Korobovs redzēja, kā manometra rādītājs strauji krīt lejup, — hidraulika un gaisa spiediens kamerā bija atgrūdušas lūkas ārējo vāku.

Raķetē bija palikuši trīs kosmonauti… Azarovs sēdēja pie raidstacijas un, spriežot pēc tālumā klīstošā skatiena un sarauktās pieres, sasprindzināti domāja. Kas tā par gravitāciju? No kurienes? Laiku pa laikam viņš klusi pajautāja izlūkiem: «Nu, kā klājas? Kā?» Kalve no jauna sāka rosīties ap skaitļojamo mašīnu — noņēma paneļus, sadabūja rezerves kontūras, pārbaudīja, iesprauda tās ligzdās, no jauna pārbaudīja … Viņa kustības šķita lēnas, pat pārāk gausas. Īstenībā viņš strādāja ātri un precīzi, bet bez liekas steigas. Korobovs izgāja gaitenī, lai paskatītos, kāds liktenis piemeklējis vanniņu ar hlorellām, kas atradās aiz borta un ko vispārējā jūklī visi bija aizmirsuši. No gaiteņa pa iluminatoru varēja vērot šo mazo, nošķirto pasaulīti ar mikroskopiskajām aļģēm. Tās kalpoja skābekļa atjaunošanai, bet avārijas gadījumā varēja noderēt arī uzturam. Protams, bija maz cerību, ka šīs aļģes pēc apstarošanas būs palikušas dzīvas.

Azarovs sadrūma arvien vairāk. Ar sakariem kaut kas nebija kārtībā. Sencova un Raiņa balsis skanēja dobji, it kā kosmonauti būtu jau aizgājuši tālu prom no raķetes vai arī starp viņiem un kuģi radies kaut kāds ekranējošs šķērslis.

Laiku pa laikam dzirdamība izzuda pavisam, it kā pavadoņa virspusē trakotu magnētiska vētra. Magnetometru rādītāji drudžaini raustījās. Magnētiskā vētra uz šā niecīgā akmens, kas, nekur nepiesaistīts, mētājās izplatījumā? Varbūt te vainojama nevis gravitācija vai magnētiskais lauks, bet pavisam kaut kas cits?! Ne jau viss par spēka laukiem ir izzināts … Azarova pieredze ar to nekādi negribēja samierināties, toties saprāta balss teica: ir iespējams, viss ir iespējams, un nav vēl zināms, kas var atgadīties nākamajā mirklī… Bet aparāti spītīgi rādīja savu. Turklāt arī Kalve nedeva mieru.

— Pasaki Sencovam, lai pirmām kārtām apskata Saules baterijas, — Kalve to atkārtoja jau trešo reizi. Azarovs beidzot saprala, ko viņš grib, un pamāja ar galvu. Tiešām, bez enerģijas avotiem viņiem klāsies plāni.

Azarovs pastiprināja strāvu. Beidzot it kā no pazemes atskanēja Sencova balss: «Baterijas? Nu gan jau — liecies mierā ar savām baterijām…» Azarovs paraustīja plecus. Tad bija dzirdama neskaidra murmināšana. Varēja atšķirt Raiņa balsi. Pēc brīža Sencovs iesaucās: «Nevar būt!»

Azarovs steidzīgi pieslēdza skaļruņus, lai visi varētu dzirdēt sarunu, un nepacietīgi kliedza mikrofonā: «Nu, kas tur? Atbildiet taču!» Bet balsis kļuva arvien neskaidrākas … Korobovs, kas bi ja ienācis no gaiteņa un apstājies pie durvīm, vēl dzirdēja Rainu iesaucamies: «Skaties, skaties!…» Tad sakari galīgi pārtrūka. No skaļruņa plūda tikai klusa dūkoņa.

Azarovs jau strauji pastiepa roku, lai vēlreiz pastiprinātu strāvu, taču šai brīdī visi trīs sajuta, ka kabīnes ieslīpā grīda notrīc un sāk zust zem viņu kājām …

4.

Izejas kamerā Sencovs un Rains kādu mirkli aizkavējās. Sākumā bija pagrūti pārvietoties, traucēja skafandri. Rains juta, ka norasoja piere, bet to noslaucīt nebija iespējams, kaut arī astronoms mēģināja pieri paberzēt pret ķiveres augšējo, necaurspīdīgo malu. Neērtības sajūta tomēr drīz izzuda.

Viņi kādu mirkli pastāvēja, kamēr apkārt plosījās ultravioleto staru virpulis. Tāda duša sagaidīja katru, kas kuģi atstāja vai arī ienāca tajā. Šī piesardzība bija nepieciešama, lai neievazātu raķetē vai arī neiznestu no tās nevienu mikrobu.

Pēc tam Sencovs atbīdīja vienu pēc otra divus drošinātājus un vaicājoši pavērās Rainā. Tas pamāja ar galvu. Tad Sencovs ar delnu nospieda lielu, sarkanu pogu uz vairoga.

Kādu mirkli likās, ka lūka vispār neatvērsies, taču tā it kā ar nopūtu padevās. Pēdējā skaņa, ko viņiem atnesa ķiveru ārējie mikrofoni, bija spalgs svilpiens, ar kuru gaiss izrāvās no kameras. Tad iestājās savāds, netverams klusums. Pat pavisam vājas skaņas, kas alskanēja klausulēs, lika nepatikā saviebties — šķita, it kā tajās ielauztos garām braucoša vilciena dārdi.

Lūka atradās gandrīz virs galvas, bet šeit tam nebija nekādas nozīmes. Mazliet pietupies un strauji atgrūdies ar kājām, Sencovs augstu palēcās. Tad apsēdās, turoties pie borta malām. Tādā pašā veidā viņam sekoja Rains, kas arī kādu brīdi aizkavējās uz lūkas malas.

Sekundes desmit viņi tā sēdēja un vēroja apkārtni. Pēc spilgtā raķetes apgaismojuma bija grūti kaut ko saskatīt. Marss slēpās aiz apvāršņa… Negribējās arī neko analizēt — tik varena bija Visuma aina, kas tagad pavērās.

Tādu viņi kosmosu redzēja pirmo reizi. Tās nebija Zemes zvaigžņotās debesis. Šeit izplatījums tos apņēma no visām pusēm, ja neskaita niecīgo gabaliņu cietā pamata zem kājām, bet uz Zemes allaž pusi no redzeslauka aizsedza pali Zeme. Viņi tagad stāvēja pašā centrā izplatījumam, kurš lēni, tikko uztverami griezās ap viņiem, pārsteidzot ar neskaitāmajām zvaigznēm, kuras savā Zemes observatorijā Rains vēroja tikai ar teleskopu. Šeit vairs netraucēja atmosfēra, kas izkliedēja gaismu, zvaigznes varēja redzēt ar neapbruņotu aci, un tas bija pavisam cits skats, jo redzeslauks pat platleņķa teleskopā nav liels. Spīdekļu šķietamais nekustīgums ļāva nojaust to kustību straujumu. Tālās galaktikas liesmoja kā sastinguši sprādzieni. Kosmonauti stāvēja kā uz salas okeānā, kam nav ne gala, nc malas, un pirmo reizi izjuta, kas īsti ir Telpa ārpus Zemes, ārpus raķetes sīkās pasaules … Izstiepta roka šeit sniedzās izplatījumā, nesaslopot nekādus šķēršļus.

Rains dziļi ievilka elpu, pār muguru pārskrēja šermuļi, sāka straujāk pukstēt sirds — neredzētais skaistums žilbināja acis, un astronoms no jauna nopriecājās, ka no visiem iespējamajiem ceļiem dzīvē viņš izvēlējies tieši šo zvaigžņu ceļu.

Sencovs pieskārās viņa plecam. Ar skatienu nomērojis attālumu, viņš nolēca un lēni, tā, kā krīt sapnī, nolaidās uz Deimosa. Sencovam sekoja Rains, mazliet nogaidījis, lai nepa- skrietu viņam garām un dotu iespēju pirmajam, kā jau tas pienākas kapteinim, ieiet nezināmajā pasaulē.

Viņi stāvēja nekustēdamies, kamēr acis aprada ar tumsu. Tad Rains noliecās un pie- tupās.

—  Ja nu tā ir matērija, kurā noārdīti atoma apvalki, tad, protams, mēs te ne gabaliņu neatskaldīsim …

Viņš atsprādzēja 110 jostas tā saucamo universālo instrumentu. Taču elektriskais kalts šeit bija bezspēcīgs: tā ārkārtīgi cietais kausējums pat neieskrāpēja planētas tumšo virsmu.

Rains paraustīja plecus un domīgi aizvāca instrumentu. Viņš ar cimdu nobrauca pār to ķiveres daļu, kas sedza pieri, un, pārejot uz «jūs» — tā viņš mēdza darīt pārdomu brīžos, — teica:

—      Savādi . . . Pieņemsim, ka vaina slēpjas apvalkos. Vai jtis pamanījāt, ka (ā Saucamā zeme šeit ir gluda un, pēc visa spriežot, tās spējas reflektēt starus ir ļoti lielas? No mineraloģijas viedokļa tas, protams, ir absurds … Pat ledus — kaut gan ledus … Bet šī cietība, ko?!

Sencovs neklausījās. Viņš uzmanīgi pagāja dažus soļus tālāk, it kā soļotu pa nokaitētiem akmeņiem. No šejienes varēja labāk pārskatīt vietu, kur bija nolaidusies raķete, — klinti, uz kuras gulēja kuģis.

—   Un tomēr tā bijusi nosēšanās … — Sencovs teica. — Te prāts par īsu. Galu galā ne jau pirmo reizi mūžā esmu pie stūres! Tam visam nav nekāda sakara ar gravitāciju! Mēs to būtu konstatējuši un attiecīgi rīkojušies … ja vien tā būtu bijusi. Bet tās nebija! Un nu pēkšņi — parādījusies. Lai kā es cenšos atcerēties, tomēr cilvēks vēl nav sastapies ar tamlīdzīgām parādībām, nav arī teorijas, kas runātu par tādiem gadījumiem. Un tomēr — tas ir fakts. Bet fakti, kā zināms, dod sākumu jaunām teorijām …

Rains savā nodabā sāka kaut ko dudināt. Piegājis vēlāk pie Sencova, viņš teica:

—   Kā jums izdevās nosēdināt kuģi uz tādas klints virsotnes — nesaprotu … Tā vairs nav māka, bet jau kaut kas pārdabisks! Palūkojieties, kā raķete pieslējusies pie nogāzes — gatava kaut tūlīt startēt. Neiedomājama veiksme, neiedomājama …

—  Kosmonauts nav nekāds laimes luteklis, — Sencovs noņurdēja un, kādu mirkli

•ir> klusējis, piebilda: — Bet vispār tas ir interesanti… Uz Zemes lādu klints formu izskaidrotu ar eroziju…

Tā vai citādi — par vētru te, protams, nevarēja būt ne runas, ja neskaita Saules vēju, bet tas taču nevarēja apstrādāt planētas virspusi tā, lai piedotu klintij estakādes formu un liktu 60 grādu leņķi slieties uz augšu. Rains pēkšņi krampjaini satvēra Sencova roku — cimds skāra skafandra cieto plastmasas virsu, — viņš saprata: tā nav vienkārša dabas kaprīze.

Laikam arī Sencovs bija aptvēris to pašu. Viņš ar skubu pagrieza ieslēdzējus, ar zilganu gaismu iedegās neliels, bet spēcīgs pie ķiveres piestiprināts starmetis. Velti būtu meklēt ierasto staru kūli — nebija jau ne gaisa, ne putekļu, tikai kaut kur tālumā, tukšumā sudrabaini uzzibsnīja sīks puteklītis — maza, zūdoša, bet patstāvīga pasaule.

Sencovs pamanīja pie apvāršņa, kas atradās tepat, vēl divus tādus pašus dīvainus smalki veidotus paaugstinājumus. Arī to nogāzes bi ja vērstas uz to pašu pusi . . .

Lai taupītu enerģiju, Sencovs izslēdza starmešus. Un Rains, turklāt pacēlies pirkstgalos, it kā cenzdamies, lai augumā lielais Sencovs labāk dzirdētu viņa čukstus (kaut arī saruna notika ar radio starpniecību) nomurmināja:

— Tas taču … Tu saproti? … Tas taču …

Abi nolaidās uz ceļiem un sāka uzmanīgi pētīt virsmu zem savām kājām. Šoreiz starmeti ieslēdza Rains. Abi tūdaļ piemiedza acis, jo viņiem izsprāga asaras: šķita, ka starmeša gaisma atstarojas spogulī un spīd tieši sejā.

—   Tiešām albedo [2] — apmēram nulle septiņi, — Sencovs teica. — Un virsma tīra, nekādu putekļu. Tātad — aizsardzība? Spēka lauks? Un secinājumi?

Nebildis ne vārda, Rains piecēlās, viņa kustības bija svinīgas. Izslēdzis starmeti — tūlīt viss ienira necaurredzamā tumsā — viņš at- klepojās, it kā stāvētu katedrā pirms lekcijas. Pārāk liels, pārāk neaptverams savā nozīmīgumā bija atklājums. Bet šai brīdī Sencovs dusmīgi teica:

—   Klausi nu jūs visus… Sarunāja nez ko… Noārdīti apvalki! Tā ir mākslīgi radīta konstrukcija, lūk, kas. Korobovs ir uzminējis. Ļoti vienkārši.

Rains neatgādināja, ka viņš nu gan nekā tamlīdzīga nebija teicis. Viņš tikai pastiepa Sencovam plaukstu, un skafandru cimdi sa- kļāvās rokas spiedienā. Nelaižot vaļā astronoma roku, Sencovs balsī, pēc kuras varēja nojaust, ka viņš smaida, sacīja:

—   Lūk, tā. Tagad sāk noskaidroties arī mūsu nolaišanās apstākļi. Ja pavadonis ir mākslīgi radīts, tad …

—   Tad te ir saimnieki! — Rains teica laimīgi, un viņa acīs sariesās miklums. — Viņi mūs pamanīja un palīdzēja nolaisties. Tā ir sastapšanās ar cita veida Saprātu — vai sa

proti? Un ar kādu! Mākslīgā gravitācija! Padomā tikai — mēs varētu kādu septiņu tūkstošu kilometru allālumā aizlidot garām un nekā neuzzināt! Un tad vēl mēdz apgalvot, ka laime neuzsmaida …

Šai brīdī viņi bija laimīgi. Un tiešām, kā lai citādi nosauc sastapšanos ar saprātu, kas eksistēja, kā izrādījās, tepat kaimiņos viņu dzimtenei? Teorētiski šo notikumu vajadzēja gaidīt tikai pēc daudzām paaudzēm, bet, lūk, — viņus šķīra no tā tikai stundas, nē — tikai minūtes…

Rokās saķērušies, neapzinoties, ko īsti dara, abi steidzīgi slīdēja pa gludo virsmu uz priekšu… Viņus vadīja tīri instinktīvs impulss, kurā nepiedalījās prāts, viņus uz priekšu dzina neapzināta vēlēšanās — ātrāk, pēc iespējas ātrāk satikt šīs mākslīgās planētas radītājus un būvētājus. Viņi tiecās uz priekšu, un tikai nepieciešamība saskaņot kustības straujumu ar nelielo pievilkšanās spēku kavēja viņu neapvaldāmo vēlēšanos skriet, cik jaudas.

Viņi bija pavirzījušies kādus pieci simti metrus uz priekšu, un paaugstinājums ar raķeti jau atradās pie paša apvāršņa, kad Sencovs pēkšņi apstājās.

—   Pagaidi … — viņš teica. — Kurp mēs tā nesamies?

—   Kā — kurp? — Rains izbrīnījies jautāja un arī apstājās. — Jā, patiešām gan … — viņš jautri noteica.

49

Sencovs sadrūma un dusmīgi nošņāca. Vi-

<1 — 1592

ņam kļuva kauns par šādu vieglprātību — skrien kā puikas …

Te klausulēs atskanēja Azarova balss, kas atgādināja par baterijām. Sencovs saiga vēl vairāk: cik minūtes pazaudētas bezjēdzīgās skric šanās dēļ! Te nu bija izlūki … Vai tad tā izlūko?

Abi ātri devās atpakaļ pie raķetes.

Cenzdamies neatpalikt no Sencova, Rains pārlika, kā pavadoņa izpētīšanā iesaistīt visu apkalpi. Vienu Sencovs, protams, atstās dežurēt, bet pārējie taču var pamest kuģi? Ja pavadonis mākslīgs, tad sastapšanās ar tā saimniekiem noliks. Jo vairāk cilvēku atstās raķeti, jo lielākas cerības ātrāk sameklēt ja arī ne pašus saimniekus, tad vismaz eju, kas ved pie viņiem, — var gadīties, ka viņi kaut kādu iemeslu dēļ nevēlas atstāt iekšējās telpas. Steidzīgi jāpārdomā sarunas metodes, lai panāktu jelkādu saprašanos. Nevar atgriezties uz Zemes ar tukšām rokām, ir jāaizved zināšanas, kuras kosmonauti smelsies pie šīs pasaules saimniekiem. O, ar savām tehniskajām zināšanām tie pārspēj Zemes ļaudis. Un kā vēl pārspēj … Uz Zemes vēl neprot Izplatījumā montēt tādus gigantiskus pavadoņus. Viss sīki jāizpētī, nu kaut vai — kāpēc tuvie kaimiņi līdz šim vēl nav apciemojuši Zemi? Rains sevi pieķēra pie domas: «Nebūtu slikti te uzkavēties ilgāk…» Viņš pat svētlaimīgi papurināja galvu, iztēlojoties, kādu vētru viņu atklājums sacels visas pasaules zinātnieku vidū — un vai tad tikai zinātnieku vidū vien? Pēkšņi Sencovs uzsita viņam pa plecu;

—   Kas ir ar tevi — esi iemidzis, vai?

—   Ko? Nē, es klausos, kā tad citādi. Esmu pilnīgi vienis prātis …

Sencovs pasmaidīja un pacietīgi atkārtoja:

—  Ja jau lemts satikties, tad kuģis jāsagatavo, kā pienākas, lai mēs viņu priekšā neizskatītos kā avāriju cietušie. Sākumā apskatīsim pakaļgalu. Tas laikam pamatīgi izpurināts. Iespējams arī, ka pēdējā brīdī nevajadzēja ieslēgt stūres … — pēdējie vārdi Sencovam nenāca viegli pār lūpām. — Pēc tam apskatīsim Saules baterijas. Un atkarībā no rezultātiem sastādīsim darba plānu. Ir jāsteidzas — viņi var iznākt pie mums jebkurā brīdī… Starp citu, mūsējos loti slikti dzird… Atri apskatīsim visu un dosimies pie viņiem, lai sadalītu pienākumus. — Kad abi kosmonauti nonāca pie kuģa pakaļgala, ar savām pareizajām ģeometriskajām formām viņus no jauna pārsteidza konstrukcijas, pret kurām balstījās kuģis. Konstrukcijas nebija no metāla, bet drīzāk no kādas plastmasas vai pat keramikas. Planētas virsma mirdzēja zem viņu kājām, un tajā šur tur atspoguļojās zvaigznes.

Tagad tomēr nebija laika to izpētīt. Sencovs arvien vairāk bažījās par sakariem ar raķeti: kaut arī viņi atradās kuģim pavisam blakus — tikai dažus metrus zemāk — traucējumi atkārtojās arvien biežāk.

—   Ātrāk, ātrāk, — viņš mudināja.

4*

;')1

Kuģa pakaļgals karājās virs viņu galvām, balstīdamies ar saviem amortizatoriem pret dīvainās estakādes slīpo izcilni — citādi kā

par estakādi šo konstrukciju nevarēja nosaukt. Viens no amortizatoriem, šķiet, bija pamatīgi bojāts. Bet tas nebija tik svarīgi — raķetes pamata pakāpe tik un tā būs jāatstāj šeit.

—   Kā lai tiek augšā? — Sencovs skaļi domāja.

—   Marsieši… — Rains nomurmināja. — Jūs tikai padomājiet…

—   Ko? Kur? Tu viņus redzi?

—   Nē… Vai tu saproti — marsieši! Kāds vēriens! Kāda tehnika! Kā izskatās viņi paši? Vai tu esi mēģinājis iztēloties, kādi viņi ir?

—   Esmu… — Sencovs atzinās. — Zini, manuprāt, ļoti vienkārši. Es domāju, ka viņi… — Sencovs pēkšņi iekliedzās un sagrāba biedru aiz pleca: — Skaties, skaties! …

Gludā virsma zem viņu kājām piepeši sašūpojās. Raķete nodrebēja un sāka atmuguriski slīdēt pa estakādi, ienirstot tajā pašā izcilnī, pret kuru nupat bija balstījusies. Starmeša gaismā blāvi ievizējās kuģa sāni… Vēl mirklis — un raķete pazuda, iekrita kaut kur planētas iekšienē. Estakāde bija tukša …

5.

Kad raķete izkustējās no savas vietas un vienmērīgā gaitā sāka slīdēt uz leju, Kalvēm likās, ka viņš redz halucinācijas — tik negaidīta un nereāla bija šī neizskaidrojamā kus-

Lība. Korobovs izbrīnā apsēdās uz grīdas pie durvīm, pacēla galvu, it kā ieklausīdamies trokšņos, un lēni noteica:

—   Kādi divpadsmit metri sekundē…

Kalve ieslēdza ekrānus, bet aiz tiem rēgojās

tumsa, pakaļējais ekrāns, kas vienīgais varēja kaut ko parādīt, neatdzīvojās tāpat kā pirmīt …

Raķete slīdēja bezgalīgi ilgi, šķita — tā krīt lejup līdz pašam pavadoņa centram. Taču tas nebija kritiens — ātrums nepalielinājās, tā vien likās, ka viņus laida lejā kāds mehānisms.

Pēkšņi raķete apstājās. Bet Azarovs, kas sēdēja pie raidstacijas, nepaspēja pat piecelties, kad neizprotamā slīdēšana sākās no jauna. Korobovs skatījās hronometrā: se- kundu radītājs raustoties lēca no iedalījuma uz iedalījumu, it kā tam katru reizi no jauna nāktos sakopot savus spēkus. «Kā agonijā!…» Korobovs nodomāja, un šai mirklī raķete apstājās pavisam.

—  Septiņpadsmit sekundes… — monotonā balsī noteica Korobovs un mirkli nožēloja, ka kustība jau beigusies. Vajadzēja pieņemt lēmumu, bet blakus nebija Sencova . . .

—   Kāpēc viņi tā? — Kalve apjukumā izdvesa.

—  Kas? — Korobovs jautāja un tūlīt arī aptvēra. — Tu domā? …

Pēkšņi viņš pacēla roku, lai visi apklustu.

Visi ieklausījās. Bija labi dzirdams, ka gar kuģa metāla apvalku kaut kas klauvē, skrāpējas, beržas. Radās tāds iespaids — un visi pēkšņi iedomājās vienu un to pašu — ka gar raķetes sāniem iet kontrolieris, kas ar veseri pārbauda apvalku, kā to dara, pārbaudot vagona riteņus, un savā nodabā kaut ko lietišķi murmina.

Ekrāni vienlaikus kļuva gaišāki — it kā aiz raķetes borta sāktu aust diena … Tās gaismā parādījās neskaidras ieliektu virsmu kontūras, neizprotami aparāti un mehānismi… Uz kāda no ekrāniem pazibēja apaļa ēna, kreisajā pusē tūlīt bija dzirdama čaboņa. Azarovs smagi nopūtās.

Bet Korobovs jau bija pilnīgi atguvies. Stāvoklis prasīja ātru un noteiktu rīcību, un viņš bija gatavs rīkoties ātri un noteikti.

— Uzmanību! — viņš teica varbūt mazliet skaļāk nekā tas būtu nepieciešams. — Mākslīgais pavadonis… Tas arī izskaidro visu. Mēs tūlīt satiksim viņus. Kā jūs saprotat, šādas tikšanās rituāls pagaidām vēl nav izstrādāts, taču vispārējos vilcienos uzdevums ir skaidrs: sava planēta jāpārstāv godam … Jebkurā gadījumā mēs nekavējoties veiksim pasākumus, lai sameklētu biedrus, kas palikuši virspusē, — ja vien viņi nav jau nogādāti šurp. Redziet, lai kā arī. .*. — viņš sastomījās, — lai kā arī izskatītos vietējie iedzīvotāji, mēs viņus sagaidīsim kā draugus: viņiem nevar būt nekādu iemeslu izturēties naidīgi pret citas planētas saprātīgām būtnēm. Mēs sagaidīsim viņus pie lūkas … Vai dzirdat? Atkal klauvē… Nu labi, labi, — viņš mierināja šos neredzamos, — tūlīt saģērbsimies …

—  Vienam jāpaliek raķetē, — Kalve precizēja un paspēra soli uz skapja pusi, kur at- radās skafandri.

—   Es iešu, Ignatič! — Azarovs teica.

—   Kaut tagad …

—   Nē, — Korobovs atbildēja. — Acumirkli! — viņš pārtrauca Azarovu, kas grasījās kaut ko iebilst. — Diskusijām tiks atvēlēts īpašs laiks … vēlāk. Pagaidām tavs uzdevums — nodibināt sakarus ar mūsējiem un nezaudēt sakarus ar mums, ja būsim spiesti izkāpt no raķetes.

Azarovs pakratīja galvu un paklausīgi devās pie raidstacijas.

Korobovs apskatīja kabīni, uz izbīdāmā galdiņa salika kaudzē darba burtnīcas, noslaucīja ar piedurkni puteklīti no blāvi mirdzošās vadības pults un vēlreiz visam pārlaida kritisku skatienu.

—   Aiziet! …

Viņi ātri uzvilka skafandrus, pārbaudīja skābekli un sakarus. Kalve jautāja Koro- bovam:

—   Vai ņemsim parasto normu?

—   Skābekli pusotrai stundai un enerģiju, kas nepieciešama sešu stundu ilgam darbam ar pilnu slodzi. Katram gadījumam jāpaņem viens rezerves balons …

—   Es paņemšu aptieciņu, — Kalve teica.

—  Arī.,. katram gadījumam.

Korobovs pamāja ar galvu, nopūtās un izlamājās. Pēc tam teica:

—   Labi, jāsāk kustēties. Pagājušas jau piecpadsmit minūtes, kopš viņi atstājuši raķeti.

Lēni atvērās lūka … Beidzot krēslainajā, vienmērīgajā gaismā virs viņu galvām parādījās izeja. Viņi nedzirdēja svilpienu, ar kādu gaiss parasti izlauzās no starptelpas, ja aiz tās bija tukšums.

—  Tātad šeit ir kaut kāda atmosfēra … — Korobovs teica. — Un kā tad citādi: ja jau šeit ir dzīvas būtnes …

Tie bija vienīgie vārdi, kurus viņš veltīja šai svešajai mīklaino pasaku pasaulei — pasaku pasaulei jau tāpēc vien, ka vēl pirms pusstundas neviens nebūtu noticējis, ka tā eksistē. Kalve saprata Korobovu, un tomēr viņam gribējās nedaudz aizkavēties, lai izšķirtos, kā sākt iepazīšanos …

Acu nenolaizdams, viņš vērās vaļējā lūkā, kur vajadzēja parādīties pavadoņa saimniekiem. Tie nesteidzās: pagāja viena minūte, otra, trešā, bet neviena dzīva būtne tā arī neparādījās. Korobovs pasmaidījis sacīja:

—  Jā, par drosminiekiem tos nevar saukt… Nekas cits neatliek — rādīsim piemēru …

Viņš izrāpās laukā un apskatījās visapkārt.

Raķete gulēja mazliet ieslīpi uz garas, nedaudz izliektas platformas, kuras viena mala — lūkas pusē — bija labi pārredzama. Ar diviem veselajiem pakaļējiem amortizatoriem raķete, acīm redzot, pret kaut ko balstījās. Tic, kas pirmīt klauvēja pie apvalka, šķiet, bija kaut kur pazuduši, nevienu neizdevās saskatīt, un tomēr Kalve, kas izkāpa tūdaļ aiz pilola, nevarēja tikt vaļā no sajūtas, ka viņu kāds neatlaidīgi novēro.

—   Vai nolēksim zemē? — Korobovs jautāja. — Nav jau augstu.. . Kādi trīs metri līdz grīdai…

—   Bet kā atpakaļ ?

—   Tad būsim četri — gan tiksim galā, ja palīdzēsim cits citam, — Korobovs apgalvoja tik pārliecināti, it kā viņam tā būtu parasta lieta — meklēt savus biedrus svešos mākslīgajos pavadoņos.

Turēdamies pie lūkas, .viņi uzmanīgi nolēca uz platformas. Piegājuši pie malas un vēlreiz paskatījušies visapkārt cerībā ieraudzīt kaut vienu dzīvu būtni, abi nolēca uz grīdas. Viegliem soļiem viņi nedaudz attālinājās 110 raķetes. Kalve uzmeta aci pulkstenim, tad absolūtajam termometram.

—   Divi simti septiņdesmit astoņi — tas būtu pieci grādi Celsija… Spiediens — trīs simti.

—   Tātad, kamēr vēl esam skafandros, — var iztikt, — Korobovs mierīgi atsaucās. — Bet kur mēs galu galā esam? Kur ir viesmīlīgie iedzīvotāji? Kur orķestris, ziedi?

Viņi stāvēja lielā zālē, kas atgādināja an- gāru. Arējā, platā siena, līdz kurai sniedzās estakāde ar raķeti, šķita mazliet izliekta uz ārpusi, bet pretējā, šaurā siena — uz iekšpusi, it kā abas būtu koncentrisku virsmu daļas. Sienas pārgāja griestos pamazām, bez asiem likumiem. No turienes, no augšas ari nāca neizprotamais gaišais mirgojums.

Starpplanētu kuģis aizņēma nedaudz vairāk par pusi no platformas, kaut arī raķetes garums bija sešdesmit metri. Pati platforma gulēja uz smalka pinuma. To veidoja dīvaini izliektas, it kā sakausētas apaļas sijas. Šajā krēslainajā, dūmakainajā gaismā bija grūti saskatīt platformas augšgalu — tas pazuda it kā miglā.

Gar sienām milzīgajā, apmēram simt divdesmit metru garajā angārā, ko estakāde ar raķeti dalīja tieši uz pusēm, stāvēja mašīnas un mehānismi, kuru nozīme nebija zināma; to ārējā forma, kā redzams, bija labi pārdomāta un pārbaudīta, kaut arī Zemes apstākļiem tā šķita neparasta — daudz asu šķautņu, ieliektu virsmu un plākšņu, daudz visādu izciļņu. Bet tas viss radīja loģiskas sistēmas iespaidu, te bija kopēja doma un stils. Korobovs bija pieradis pēc mašīnas ārējā izskata noteikt tehnikas līmeni. Spriežot pēc visa, šeit tas šķita augsts.

No visām pusēm draudzīgi — varbūt tā tikai likās? — mirkšķināja daudzkrāsainas uguntiņas. Gar sienām stiepās caurules un kabeļi ar daudziem atzarojumiem, visādiem ventiļiem, nesaprotamiem sēņveida izaugumiem, zilgani spīdīgiem uzgaļiem, ekrāni ar nervozi pulsējošām uguntiņām … Retinātā atmosfēra viegli dunēja. Taču neredzēja nevienas dzīvas būtnes, neviens tā arī nevēlējās parādīties ļaudīm. Kā redzams, saimniekiem labāk patika no kādas paslēptuves novērot ciemiņus.

—   Šeit visa vadu sistēma atrodas ārpusē, — Korobovs teica. — Pie mums gan tādas lietas nepieļautu …

Kalve pamāja ar galvu. Korobova piezīme viņu nepārsteidza: arī viņam pašam bija tāda sajūta, it kā viņi neatrastos uz svešas planētas, bet gan uz Zemes, rūpnīcā, kuru vienkārši nepazina. Šeit nekas nenomāca ar savu noslēpumainību, nejuta nekā sveša — tieši otrādi, kaut arī daudz kas pagaidām palika nenoskaidrots, redzētais kopumā atgādināja to, pie kā viņi bija pieraduši uz Zemes. Kaut vai, lūk, mašīna, kas pēc savas ārējās formas šķita līdzīga automobilim, tikai nez kāpēc apgrieztam ar riteņiem uz augšu. Protams, tā nevarēja būt nekāda automašīna, — viņi tikai to uztvēra kā parastu uz Zemes sastopamu lietu … Visu to vajadzēja apdomāt, bet pārdomām tagad neiznāca laika.

—   Ak, kā derētu izdarīt atmosfēras analīzi … — Korobovs sūkstījās. — Būtu nu bijusi aparatūra …

Kalve nopūtās, atceroties Zemes laboratorijas un skaitļojamā centra apslēptas gudrības pilno klusumu, kurā tik patīkami bija iegrimt domās … Bet Korobovs jau soļoja tālāk.

—   Ja jau saimnieki nerādās, mēs tos arī negaidīsim … Nāksies pašiem sameklēt eju uz āru: pēc visa spriežot, mūsējo te pagaidām nav, tātad viņi vēl augšā. Vismaz vienai izejai noteikti jābūt, tai, pa kuru te ieslīdēja raķete.

—   Kas mums šo eju atvērs? — Kalve iebilda.

—   Varbūt arī atvērtu, ja izdotos tiem visu paskaidrot, — Korobovs sapīka. — Bet nelaime tā, ka nav kam paskaidrot…

—   Pameklēsim ko citu, — Kalve teica. — Man liekas . . . Manuprāt, angāra tajā galā — rau — ne aiz estakādes, bet mazliet pa labi no tās — redzama kāda niša …

Abi ar skubu šķērsoja zāli. Tiešām, niša atgādināja izeju. Bet, kā lai to atver, tā pagaidām bija mīkla. Durvīs, pareizāk sakot, plāksnē, kas sedza nišu, neizdevās saskatīt ne rokturi, ne atslēgas caurumu.

—   Jā, šie tā saucamie vietējie … — Korobovs nikni iesāka, taču Kalve viņu pārtrauca:

—   Re, kur viņi ir!

6.

Garajā gaitenī dega spuldzes ar nespodru, blāvu gaismu. Tās klāja putekļu kārta. Spuldzes pašas iedegās, kad tām tuvojās, un dzisa, tiklīdz gājējs bija garām.

Nezin kāpēc Rainam atmiņā atausa monumentālās faraonu piramīdas ar noslēpumainajām slepenajām ejām. Tur sienas droši vien nomāca arheologus ar savu dīvaino noslēpumainību. Bet tas bija uz Zemes, taču te …

Viņi steidzās, uzmanīgi raugoties apkārt.

Bija noieti kādi simt metri, taču gaitenis veda arvien tālāk, tas bija taisns, vienmuļš, un šo vienmuļību nepārtrauca ne durvis, ne kādas citas detaļas. Gaitenis šķita pilnīgi horizontāls, kaut gan diez vai šajā neparastajā pasaulē drīkstēja uzticēties savām izjūtām. Indikatoru spuldzītes, kas signalizēja par radioaktivitāti, tikko jaušami plēnēja pie skafandru ķiverēm, atgādinot par nepārtrauktu, kaut arī nelielu izstaro jumu.

Pirms pusstundas, kad raķete šķita guļam nekustīgi, bet tad pēkšņi sāka slīdēt lejup un dīvainā kārtā pazuda, atstājot viņus tukšumā, abiem bija licies, ka tās nu ir beigas. Un tiešām, kā lai izlaužas cauri matērijai, kas pat tēraudam turas pretī!

Dažus mirkļus abi sēdēja klusēdami, domās atvadoties no visa, kas viņiem bija dārgs. Ja blakus neatrastos Sencovs (bija dzirdams, ka viņš dusmās klusi, bet sirdīgi nolamājās), domāja Rains, tad te, šajā pašā izplatījuma centrā, varētu vai kaukt aiz baismīgās vientulības.

Bet tad pēkšņi abi vienlaikus attapās, ka mirt vēl nedomā. Rains dusmīgi teica:

—   Paklausieties, kāpēc mēs te galu galā sēžam? Vai mūs nekas vairs neinteresē? Pievilkšanas spēka raksturs? Matērija? Mehānismi? Un pati dzīve vispēdīgi? Par ko jūs tik spraigi domājat? Derētu pastrādāt, kolēģi!

—   Par ko es domāju? — Sencovs domīgi pārjautāja. — Kā lai to pasaka? Par to, ka kosmonauti ir cilvēki, kas izplatījumu iekaro ar saviem kuģiem, bet, ja tas nepieciešams, tad ari bez tiem. Kā dzejnieks saka: «Tas izsniegs viņiem auzu devu un teiks tad jautri — tprr!» Nu, teiksim arī viņiem šo jautro «tprr».

—   Kam? — Rains pieklājīgi pavaicāja.

—   šajā gadījumā — pavadoņiem.

—   Nu, tad sāksim ar to, — astronoms ierosināja.

—   Lai iet! — un Sencovs piecēlās kājās. Rains bez pūlēm atrada plāksni, kas sedza

ieeju; ielaižot raķeti, tā bija atvērusies, bet pēc tam iegūlusies atpakaļ savā vietā. Par pacelšanu nebija ko domāt — pat šajā pasaulē ar tik vājo pievilkšanas spēku tās svars sniedzās daudzās tonnās, jo masa bija kolosāla. Kādu brīdi kosmonauti pūlējās plāksni izkustināt, bet drīz saprata, ka tās ir veltas pūles.

—   Gudrosim ātrāk, — Sencovs sacīja.

—   Skābekļa mums atlicis apmēram stundai. Ilgstošas pastaigas pa āru raķetes lidojuma programmā nav paredzētas. Citreiz būsim gudrāki … — viņš aprāva teikumu un atmeta ar roku. — Vārdu sakot, meklēsim, kamēr būs ar ko elpot.

—   Visos fantastiskos romānos allaž pietrūkst skābekļa, — Rains noteica.

—   Nav ko brīnīties, — Sencovs atsaucās,

—  cik tad daudz šādā baloniņā saiet!

—   Jā, — Rains piekrita, iztaisnodams nogurušo muguru. — Bet tā svaru jūt arī šeit…

Sencovs neko neatbildēja un sāka kāpt pa estakādi lejup.

—   Baidos, ka puiši sadomās nez ko… — viņš teica. — Viņi noteikti metīsies mūs meklēt. Saskriesies vēl ar šiem, un tad sāksies jezga …

Rains tikai piemiedza acis, — cik majīga viņam šai mirklī šķita kuģa kabīne 1111 šaurā kajīte, kurā viņi bija dzīvojuši…

Apspriedušies abi nolēma doties katrs uz savu pusi, lai, metot līkumus, izpētītu aizvien lielāku platību un sameklētu izeju. Sencovs tūlīt devās pa labi, Rains — apkārt estakādei.

Lienot pa platformas apakšu, viņš bija spiests zemu noliekties un ievēroja gaišu svītru, kas gluži kā ar baltu krāsu bija ievilkta pavadoņa tumšajā virsmā. Rains apstājās un uzmanīgi to apskatīja. Nē, krāsa tā nebija, tas bija metāls — kādus 10 centimetrus plats metāla celiņš uz paša apvalka, pareizāk sakot, apvalkā, jo bija vienā līmenī ar virsmu. Metāls mirdzēja blāvi sudrabaini. Rainam iešāvās prātā doma, ka šī metāla lenta, kuras nozīme gan nebija skaidra, varētu novest līdz izejai un tāpēc labāk turēties gar to nekā klimst, kur pagadās …

Rains, paspīdinādams starmeti, piesauca Sencovu, parādīja šo lentu.

—   Atradi? — tas jautāja, steidzoties pie biedra.

Abi devās gar metāla svītru uz priekšu. Nebija nogājuši ne trīsdesmit metru, kad lenta pēkšņi aprāvās. Kosmonauti apjukumā saskatījās.

Neviens nepaspēja izteikt ne vārda — lau- kūmiņš zem viņu kājām pēkšņi sāka lēni slīdēt lejup. Līdzīgi liftam tas nesa viņus mākslīgās planētas dziļumos.

Viņi sāka slīdēt arvien lēnāk, līdz laukumiņš apstājās. Tūlīt iedegās gaisma, kas draugiem šķita žilbinoša. Rains nevarēja noslēpt uzvarētāja smaidu: veicās!… Sencovs satraukts teica:

—   Vai dzirdi, kā šņāc? Gaiss…

Lūka virs viņu galvām aizvērās. Nelielajai kvadrātveida telpai, kurā viņi atradās, pirmajā mirklī nemanīja durvju. Abi stāvēja nekustēdamies. Taču pacietības pārbaude nevilkās ilgi — pēc dažiem šķietamas bezizejas mirkļiem viena 110 sienām lēni, it kā negribīgi pacēlās augšup.

—   Mēs tiekam aicināti, — Sencovs atviegloti uzelpoja.

—   Būs jāprotas … — tādā pašā tonī atbildēja Rains.

Taču aicināja tikai pašas durvis. Aiz tām nebija nevienas dzīvas dvēseles, tur sākās tas pats gaitenis, pa kuru viņi, sekojot metāla lentai, kas veda uz priekšu, tagad soļoja nu jau labu brīdi, soļoja uzmanīgi, neatsperotie^s, lai nelielā pievilkšanas spēka dēļ nepalēktos pārāk augstu. Pēc katra soļa pacēlās putekļu mākonītis — putekļi klāja grīdu un sienas.

Kad bija noieti vēl kādi divdesmit metri, Sencovs teica:

—   Tā vien šķiet, ka gaitenis nekad nebeigsies. Vai tu arī aptver, uz kuru pusi mēs ejam? Kad laidāmies lejā, es ievēroju — sa

līdzinot ar estakādes virzienu, lenta virzījās vairāk pa kreisi …

—   Tūlīt parēķināsim … Pieņemsim, ka pavadonis ir lodveidīgs. Attālumi starp blakus estakādēm varētu būt apmēram 100 metru. Tieša redzamība bija …

Rains apklusa un, soļodams uz priekšu, sāka rēķināt. Tad ierunājās no jauna:

—   Ja es pareizi aprēķināju, tad gaitenis stiepjas tieši radiālā virzienā. Citiem vārdiem sakot — uz pavadoņa centru. Starp citu, tas liecina, ka mākslīgās gravitācijas aparāti neatrodas ģeometriskajā centrā … Tad gaitenis liktos kā šahta, jo pavadoņa centrs ir lejā. Loģiski spriežot, mums kaut kur jāsastopas ar šķērsgaiteņiem. Tātad pagaidām viss kārtībā.

—   Kārtībā jau nu būtu, — Sencovs teica, — bet cik augsta ir radioaktivitāte? Vai tikai mēs nenokļūsim pašā ellē? Turklāt neizskatās tā, ka te bieži staigātu: nez kāpēc tik daudz putekļu …

—   Ko tu ar to gribi sacīt? — Rains jautāja.

—   Saproti … Redzi — raķeti gan aizvāca, bet mūs neviens nesagaida. Kā tu domā, vai būtu normāli, ja būtnes, kas atrodas uz tādas attīstības pakāpes, — viņš ar roku norādīja visapkārt, — saskatītu citas kultūras pārstāvjos ienaidniekus? Ja divi no viņiem nokļūtu uz Zemes vai uz mūsu kuģa, — kā tos sagaidītu? Pat ja viņiem būtu ragi, pakavi un citi velna atribūti?

65

—   Protams, nevar būt nekādu šaubu, —

5 — 1592

Rains atbildēja, — mēs tos saņemtu kā dārgus ciemiņus.

—   Tātad, — Sencovs teica, — tas nozīmē, ka viņu šeit vienkārši nav. Un nav arī ko cerēt tos sastapt.

Kādu brīdi abi klusēja.

—   Varbūt tas taisnība, — Rains domīgi ieteicās. — Iesim. Un, tiklīdz būs iespējams, nogriezīsimies sānis. Vajadzēs turēties pa labi — raķete atrodas tieši šajā virzienā.

—   Interesanti, kas viņiem tur lejā ir…

—   Kā redzams, kaut kas līdzīgs noliktavai vai angāram.

—   Kaut kas līdzīgs… — Sencovs iesmējās. — Kā tad te var būt kaut kas līdzīgs? Te viss ir radīts tā, kā to prasa nepieciešamība, — mums vajadzēs krietni pamācīties. Vai tikai tas nav lielplanētas šovinisms …

Rains iesmējās, gribēja atbildēt, bet, kaut ko ieraudzījis, metās uz priekšu.

—   Re! — viņš apstājās pie kādas nišas gaiteņa labajā sienā. — Vai tikai tā nav eja, kas ved sānis?

Sencovs steidzīgi pienāca klāt un paraudzījās apkārt. Tāda pati niša atradās pretējā sienā, kamēr pats gaitenis veda tālāk pavadoņa dzīlēs.

—   Bet lenta taču iet tālāk, — komandieris nomurmināja. — Interesanti gan — kas tur varētu būt? …

Kādu brīdi viņi palika stāvam, apsvērdami stāvokli. Tik ļoti gribējās tūlīt, jau pašā sākumā, uzzināt pēc iespējas vairāk noslēpumu,

kas šeit gaidīja cilvēkus; abi reizē turpināja ceļu un jau pēc mirkļa nonāca pie sienas, ar kuru gaitenis noslēdzās.

—  Tai jāatveras, — Sencovs pārliecināti sacīja, tuvodamies sienai. Indikatora spuldze viņa ķiverē tūdaļ iekvēlojās spilgtāk. Sencovs atrāvās atpakaļ un nervozi noglauda skafandru, it kā noslaucīdams putekļus.

—   Kā tad, īstā elle, — Rains teica. — Nekas, gan jau paspēsim arī tur ieskatīties.

Viņi atgriezās atpakaļ pie nišām. Rains ieslēdza starmeti. Zem putekļu kārtas varēja samanīt nelielu slieksni. Ilgi nedomājis, astronoms to nospieda. Zem grīdas kaut kas tikko dzirdami noklakšķēja, siena nišas dibenā lēnām bez skaņas pacēlās uz augšu un pazuda. Aiz tās divu metru attālumā atradās otras tādas pašas durvis.

—   Riskēsim! — Sencovs teica.

Viņi iegāja neparastajā priekštelpā. Plāksne, kas pirmīt bija pacēlusies uz augšu, piesardzīgi, it kā sargādamās kādam nodarīt pāri, nolaidās, un, tiklīdz tā pieskārās slieksnim, pacēlās iekšējās durvis.

Aiz tām sākās nedaudz šaurāks gaitenis. Tāpat kā pirmīt iedegās un dzisa spuldzes, tikai tās nestiepās gaiteņa virzienā, kā agrāk, bet gan šķērsām …

—   Ir nu gan, — Sencovs sirdījās. — Bet skābekļa atlicis tikai kādām divdesmit minūtēm … Paskaties — gaitenis pagriežas pa kreisi! Tātad mums bijusi taisnība.

5*

67

—      Klāt esam! — Rains noteica un apstājās

pie iedobuma, kuru tagad jau pazina. Viņš droši nospieda slieksni. Ari šeit bija divas dubultdurvis.

—        Būvēts pamatīgi… — Sencovs sacīja. — Bet kur palikuši mūsējie?

Aiz durvīm valdīja tumsa. Tad atplaiksnījās krēslaina mirgojoša gaisma — sākumā it kā negribīgi, pēc tam arvien stiprāk, līdz it kā iemirdzējās viss gaiss. Gaisma apspīdēja milzīgu zāli, ko ieslīpa estakāde sadalīja uz pusēm.

Estakāde bija tukša.

Slēpdami savu vilšanos, viņi kādu mirkli palika stāvam. Tad Sencovs (kas arvien bažīgāk skatījās te pulkstenī, te skābekļa manometrā) mudināja:

—   Ejam tālāk:

. . . Atkal gaitenis, durvis un tāda pati zāle ar krēslainu gaismu un estakādi vidū.

—   Beidzot! — Sencovs iesaucās.

—       Es taču sacīju, ka viņi ir tepat tuvumā … — Rains nomurmināja. Abi metās uz priekšu, pie katra soļa augstu palēkdamies. Beidzot Sencovs atjēdzās:

—   Kāpēc tad tagad vēl tā steidzamies?

Uz estakādes, it kā miglā tīta, nekustīgi

stāvēja raķete; tā bija tikko saskatāma mirgojošajā gaismā. Nu viņi tuvojās tai bez steigas — tā cilvēki atgriežas no pastaigas. Sencovs neapmierināts norūca:

—        Pat nestrādā… Guļ, vai? Nu gan Korobovs dabūs…

Rains pašūpoja galvu: šķiet, te kaut kas nav kārtībā — tūļīgums nebija Korobova dabā.

—   Arī raidstacija izslēgta, viņi mūs nedzird, — viņš sacīja.

—   Varbūt aizrāvušies ar remontu. Kas viss nevar atgadīties! Un ja nu puišiem kas noticis?

—   Vai arī viņu tur vairs nav, — Sencovs satraukts piebilda, pielikdams soli. Rains paskatījās pulkstenī. Skābekļa atlicis divpadsmit minūtēm.

Pēkšņi Sencovs tik strauji apstājās, ka gandrīz paklupa, — ja pazolēm nebūtu piesūcekņu, viņš droši vien nenoturētos kājās. Rains ātrumā gandrīz vai uzskrēja viņam virsū. Sencovs klusi teica:

—   Paskaties uzmanīgi: vai tā ir mūsu raķete?

Jā, tagad viņi jau skaidri redzēja — raķete, kas gulēja uz estakādes, nebija radīta uz Zemes, bet kādā citā pasaulē.

Šķita, ka svešās raķetes kontūras neko daudz neatšķiras no viņu pašu kuģa kontūrām, šķita pat, ka tās nav visai skaistas. Bet diez vai pat labs zīmētājs tik viegli spētu to atveidot uz papīra …

Šķita, kuģi laidis pasaulē pats izplatījums, kurā kuģis peldēja brīvi un veikli. Tas kļuva skaidrs, jau uzmetot paviršu skatienu raķetes iegarenajam korpusam (raķete bija pusotras reizes lielāka par viņu kuģi), kaut arī dažas līnijas Zemes iemītnieka acij šķita neparastas: asas gareniskas ribas, savādi heksaedra iežmaugi, virsmas ieliekumi priekšdaļā. To visu laikam prasīja izplatījums, cilvēkiem vēl nezināmi likumi, tāpat kā savā laikā nebija zināmas arī deltas veida spārna savdabīgās likumsakarības.

Sencovam šķita, ka tāds kuģis traucas uz priekšu, nenovirzīdamies no kursa, līdzīgi gaismas staram, kas šķeļ gravitācijas lauku, līdzīgi adatai, kas urbjas maisa audumā. Kosmonautam aizrāvās elpa — varbūt tas bija aiz apbrīna, — bet tad viņa roka ātri noslīdēja līdz jostas vietai un nedaudz pagrieza skābekļa balona krāniņu.

—  Tas nav mūsu kuģis, — Kains teica, apstiprinādams jau acīm redzamu patiesību.

Sencovs ieklepojās un dobji atbildēja:

—   Kāds skaistums… pieiesim klāt uz mirkli. Pieskarsimies kaut ar roku… kāpēc tas pāriet heksaedrā, bet tad atkal… Tā ir raķete, bet cik dīvainas ir tās sprauslas …

—   Neiesim, — Rains iebilda. — Nav laika!

—   Līdz tai tikai pāris soļi.

—   Nē! Kosmonauti — tie ir cilvēki . . .

—   Kas visu dara savlaicīgi. Tu atkārto manus vārdus? Neko darīt — būs jāatgriežas atpakaļ. Te ir tukšs, neviens te kāju nav spēris, — šajos putekļos katrs solis atstāj pēdas.

—   Acīm redzot, viņi būs nākamajā nodalījumā, — Rains teica. — Mēs ejam pareizi…

Abi devās uz izeju. Rains ar bažām vēroja, ka Sencova gaita nebija vairs tik viegla kā pirmīt, tā smagā elpa draudīgi atbalsojās austiņās.

Tāds spēkavīrs kā Sencovs, protams, ātrāk izsmēla savu skābekļa krājumu, un viņam jau bija grūti elpot…

It kā uzminējis biedra domas, Sencovs klusu sacīja:

—   Tikai neatpalikt… — un ar acīm redzamu piepūli paātrināja gaitu.

Kad līdz durvīm bija atlikuši daži soļi, gaisma zālē pēkšņi nodzisa un viņus apņēma necaurredzama tumsa. Abi instinktīvi ieslēdza starmešus. Rains pirmais nospieda slieksni, taču durvis neatvērās. Tad arī Sencovs nikni spēra pa slieksni. Tas viegli padevās uz leju, kaut kur zem tā retinātajā atmosfērā tikko sadzirdami ieklikšķējās slēdži, taču durvis neatvērās.

Sencovs nespēkā noslīga uz grīdas un dobji sacīja:

—   Šķiet, esam pamatīgi iekrituši…

Visi mēģinājumi atvērt durvis bija velti. Angārā arī neiedegās gaisma. Abi mazliet atpūtās. Sencovs elpoja arvien smagāk — pat samazinātā skābekļa deva, kuru viņš sev atvēlēja, gāja uz beigām …

Vērojot abus stāvus, kas nekustīgi gulēja pie durvīm, neviens nevarētu iedomāties, ar kādu intensitāti tagad strādāja viņu smadzenes, pārliekot visdažādākās, visneiedomājamākās iespējas, kā atlikušajos mirkļos izkļūt no šā peļu slazda. Nebija nekāda apjukuma, jo mirt varēja tikai vienu reizi, un viņi tur augšā, ārā, jau reiz bija miruši un tad atkal augšāmcēlušies. Tagad darbojās tikai griba — ir jācīnās līdz pēdējai iespējai.

—   Automātika šoreiz piemānījusi… — Sencovs nogurušā balsī noteica. — Gandrīz vai taisnība Azarovam … Nekas, gan mēs vēl redzēsim…

—   Automāti paliek automāti; mēs esam cilvēki, un mums jābūt gudrākiem, — Rains atsaucās.

Sencovs mirkli klusēja.

—   Nu ko, — viņš sacīja ar piepūli, — patlaban nekā cita nevar izdomāt kā apskatīt raķeti. Kamēr vēl ir spēks. Gaidīt, kad automātika nāks pie prāta, noskaidros, ka mēs tomēr esam lāga zēni, un atvērs durvis, būtu, protams, visvienkāršākais, tikai, redzi, mums nav vairs ar ko gaidīt . .. Kādas tavas domas par raķetes apskati, profesor?

—   Apmēram tādas pašas, — Rains atbildēja, raušoties kājās. — Ja apkārtējā atmosfēra nav derīga elpošanai, tad raķete ir vienīgā cerība, — viņš nikni nošņāca. — Atklāti sakot, negribas ņemt nost ķiveri — neticas, ka šeit būtu skābeklis.

Sencovs piekrītoši pamāja ar galvu, tad, sakrājis spēkus jaunai sarunai, turpināja:

—   Loģika saka: ja šeit nav dzīvu būtņu, tad atmosfērai vajadzētu būt inertai — tādai, kas atgādina cēlgāzes. Automātiem skābeklis nav vajadzīgs, turklāt inertā atmosfērā mašīnas saglabājas labāk. Metāls šeit ir, bet oksidēšanās pazīmju — nekādu …

—   Mums te tā kā ta nav ar ko parbau- dit, — Rains sacīja.

—   Neienāca prātā paņemt līdzi portatīvos analizatorus.

Rains negribēja neko teikt, taču patiesības mīlestība uzvarēja, un viņš sacīja:

—   Tie mums nebija vajadzīgi… Programmā nebija paredzēts …

—   Nebija paredzēts… Toties bija paredzēti neparedzēti apstākļi, — Sencovs teica. — Sevišķa nepieciešamība bija paredzēta …

Sencovs runāja arvien laiskāk, kā cilvēks, kas pēc labām pusdienām slīgst miegā. Pēkšņi Rainam iešāvās prātā, ka Sencovs tīšām aiztur elpu, lai runājot nebūtu dzirdami viņa gārdzieni. Tos patiešām nevarēja sadzirdēt, toties laiku, pa laikam austiņās ieskanējās kaut kāda klikšķināšana. Astronoms saprata: Sencovs, negribēdams viņu satraukt, izslēdz mikrofonu un, acīm redzot, uzmana biedra lūpas, lai vajadzīgā brīdī mikrofonu atkal ieslēgtu. Rainam pat sāka kalst mute — viņam kļuva gandrīz vai kauns, ka, spriežot pēc manometra, pašam skābekļa pietiks vēl piecpadsmit, varbūt pat divdesmit minūtēm.

—   Iesim uz raķeti! — viņš apņēmīgi sacīja.

Sencovs centās piecelties, bet kājas negribēja klausīt. Viņš tomēr noturējās, un Rains to gandrīz vai vilkšus aizvilka uz estakādes pakaļējo — zemāko galu.

Bija skaidrs — Sencovam augšā netikt, tāda piepūle viņam vairs nebija pa spēkam.

Rains ari nebija tādā stāvoklī, lai paceltu biedru divu metru augstumā, kaut arī, normāli elpojot, paveiktu to ar vienu roku — ar visu skafandru Sencovs šeit svēra, lielākais, '20 kilogramus … Pieslējis biedru pie estakādes pirmā balsta un ieslēdzis viņa starmeti uz pilnu jaudu, lai komandieris nejustos vientuļš — nebija vairs nekādas jēgas taupīt enerģiju, — Rains atstāja viņu apakšā.

Tad viņš paraudzījās apkārt. Šķita maz ticams, ka raķetes saimnieki iekļuva tajā, rāpjoties pa estakādi. Bet neatlika laika pārdomām, nedz arī, lai sameklētu kādu liftu. Saņēmis visus spēkus, Rains palēcās, satverot platformas malu ar vienu roku, tad ieķērās tajā arī ar otru roku un uzvilkās augšā. Skafandrā paveikt to bija grūtāk nekā treniņa tērpā, šī piepūle izsmēla viņa spēkus. Uzrāpies uz nedaudz izliektās platformas, Rains neuzdrošinājās piecelties kājās un, smagi elpojot, rāpus devās uz raķeti.

Viņam šķita, ka pagājis daudz laika, kamēr viņš tā rāpoja — sākumā pa platformu līdz raķetei, pēc tam gar to.

Cerība izglābties bija tikai tad, ja raķeti apkalpo nevis automāti, kurus no tālienes vada teleaparāti, bet gan dzīvas būtnes. Tas nozīmētu, sprieda Rains, ka apkalpe būs lietojusi skābekli un kaut kādas tā paliekas varēja būt saglabājušās rezervuāros… Par to, kā atrast šos rezervuārus kuģī, kura garums bija ap simt metru, Rains tagad nedomāja.

Galvenais uzdevums tagad bija — sameklēt lūku, kurai vajadzēja atrasties ne pārāk augstu: apkalpe (protams, ja tāda kādreiz vispār eksistējusi) taču tikusi pa to laukā. Rains nez kālab bija pārliecināts, ka te kādreiz bijusi apkalpe. Viņš būtu ļoti izbrīnījies, ja kāds teiktu, ka šo pārliecību radījis raķetes ārējais izskats — formas neviļus uzvedināja uz domām, ka tikai cilvēkiem (tā Rains bez ilgas gudrošanas savā nodabā sauca marsiešus — pavadoņa būvētājus) ir pa spēkam radīt ko tādu, kas liecina par tik labu gaumi un lielu māku.

. . Viņš satrūkās, atcerējies, ka pagājis jau ļoti daudz laika, kamēr viņš tā rāpoja gar raķetes sāniem,.bet lūku vēl arvien nevarēja saredzēt. Rains apstājās, atcerēdamies, ka pirms dažiem mirkļiem par to jau bija domājis, un no jauna rāpoja tālāk. Protams, lfika varēja atrasties arī pretējā pusē. Tādā gadījumā vajadzēs doties raķetei apkārt un iet atpakaļ gar otriem sāniem. Tas atkal prasītu tik daudz laika.

Rains nopūtās un, turoties pie raķetes borta, lēnām piecēlās kājās. Soļot pa ieliekto platformu nebija viegli. Skābekļa bads radīja reiboni. Taču tā tomēr varēja tikt ātrāk uz priekšu.

Rains ar kreiso roku aptaustīja kuģa apšuvumu. Uz tā nevarēja samanīt nekādas mikro- meteorītu trāpījumu pēdas, neviena skrāpē- juma … Ideāli gluda virsma; turēties pie tās nebija viegli, taču Rains soļoja uz priekšu, kamēr viņa saspringtie pirksti, kas slīdēja pa metāla virsmu, uzdūrās kaut kādam nelīdzenumam.

Viņš apstājās. Sirds sāka dauzīties kā negudra. Lūka? Rains ar pirkstiem pārvilka pār tikko samanāmo rieviņu. Tā stiepās augšup, cik vien tālu viņš varēja aizsniegt un vēl augstāk … Tad viņš apsēdās un izpētīja rievi- ņas apakšējo daļu — metot slaidu līkumu, tā pagriezās pa labi. Viņš sekoja tai, kamēr pēc kādiem pusotra metriem tā no jauna pagriezās uz augšu. Skaidrs — te bija hermētiski noslēgta lūka.

Rains pietupās, atbalstīdamies pret raķetes sāniem, un aizvēra acis. Vajadzēja izdomāt, kā atvērt lūku, ņemot vērā, ka kosmiskajai raķetei šis paņēmiens nevarēja būt pārāk vienkāršs. Nākamajās piecās minūtēs viņš izmēģināja visu, ko ieteica atmiņa. Viss velti.

Tad viņš atvilka elpu un iegrima domās. Kā vienmēr, kad problēmas tiešs atrisinājums bija neiespējams, viņš sāka meklēt apkārtceļus. Protams, nevarēja būt ne runas par to, ka pielietotu spēku. Rains uz mirkli iztēlojās, kā viņš laužas iekšā, teiksim, pa savas raķetes lūku — pa lūku, ko sedz superizturīga tērauda plāksne, kuru ligzdā iespiež varenas skavas. Tāds uzdevums nebūtu pa spēkam pat viskvalificētākajam seifu uzlauzējam. Agrāk gan eksistēja tāda specialitāte, tagad šīs mazliet savdabīgās profesijas iemaņas bija zudušas, bet arī tās šoreiz nevarētu līdzēt…

Vēl bezgala ilgi — tā viņam pašam likās — doma drudžaini meklēja iespēju, kā kosmonauti varētu iekļūt svešajā kuģī… Beidzot viņam bija jāatzīstas, ka vairāk nekā nespēj izdomāt un raķetē iekļūt neizdosies.

Nesteigdamies — steigai vairs nebija nozīmes — viņš nolaidās uz platformas grīdas, nogūlās un iekārtojās ērtāk; raķetes pulētais sāns karājās virs viņa galvas, tā izliektā kon- tūrlīnija pazuda kaut kur augšā. Rains pievēra acis. Skafandrā bija silts; skābeklis vēl nāca no balona, kā redzams, pēdējais. Kādu mirkli radās vēlēšanās uzreiz pārtraukt skābekļa pieplūdumu, lai nebūtu vissmagāko pēdējo brīžu … Viņš jau pastiepa roku, lai pagrieztu krāniņu, nejuzdams ne šausmu, ne baiļu no nāves — tikai dziļu nogurumu, kāds pārņem cilvēku, kas godīgi izpildījis smagu, taču interesantu darbu un tikai tad sapratis, ka ir bezgalīgi noguris un vairs ne mirkli nevar dzīvot bez atpūtas.

Viņa pirksti sataustīja krāniņu, un šis pieskāriens atgādināja Sencovu un to, kā komandieris pirmīt grieza krāniņu ciet.

Miera sajūta izgaisa kā nebijusi; viņš strauji atrāva roku. Sencovs gaida lejā … Jānokāpj pie viņa, lai kaut pēdējos mirkļus būtu kopā.

Viņš lēni apvēlās uz vēdera, pacēlās rāpus, tad izslējās visā augumā un turpināja ceļu. Tomēr ne lejup, bet — tālāk pa estakādi uz augšu.

Pašam to neapjaušot, viņa smadzenes visu laiku reģistrēja noieto attālumu un patērēto laiku. Un Rains saprata, ka lūka bijusi daudz tuvāk, nekā to varēja gaidīt: gandrīz vai pašā kuģa pakaļgalā, kur parasti nemēdz būt ieeja; tad jau drīzāk tur varēja atrasties dzinēji, degvielas rezerves un enerģētiskās iekārtas. Darba telpām, nerunājot nemaz par dzīvojamajām kajītēm, vajadzēja būt tālāk. Automobiļiem motoru, protams, var uzstādīt, kur patīk — priekšā vai aizmugurē; starpplanētu kuģim — un raķete bija domāta kosmosa lidojumam — dzinējs varēja atrasties tikai pakaļgalā, lai arī kādai planētai šis kuģis piederētu. Sencovs to būtu sapratis tūlīt. Kā gan Sencovam tur, lejā, klājas?…

Rains rāpoja, gandrīz vai zaudēdams samaņu, roka vairs neslīdēja gar raķetes sānu. It kā magnēts vilka Rainu uz priekšu. Viņam bija jāsakopo visi spēki, lai to izprastu; šis magnēts bija signālspuldzīte, kas nezin kāpēc bija iedegusies priekšā, — uz turieni Rains rāpoja. Viņš pat nebrīnījās par šo spuldzīti, kā arī par savu pārliecību, ka lūkai jābūt kaut kur tās tuvumā.

Lūka atradās tieši zem signāluguns, bet tai blakus — trīs nelieli padziļinājumi, kas izveidoja trīsstūri. It kā iepriekš zinot, kas jādara, Rains ielika padziļinājumos trīs pirkstus, un apšuvuma daļa, ko ierobežoja tikko samanāma rieviņa, sāka ievilkties kuģa iekšienē. Iemirdzējās neregulāras formas četrstūris ar noapaļotiem stūriem — ieeja raķetē …

Rains pārvēlās pāri lūkas slieksnim. Viņa seja savilkās grimasē. Katrs sirds pukstiens sāpīgi atbalsojās deniņos …

Viņš ierāpoja lielā kvadrātveida telpā. Četras salocītas sviras izstiepās taisni un lūkas vāku no jauna iespieda apšuvuma ligzdā. Sienās straujā ritmā iemirdzējās un dzisa spuldzītes. Tās mirkšķināja ilgi… Rains kā apburts skatījās tajās, pūlēdamies izdomāt, ko vajadzētu darīt tālāk …

Atskanēja klusa šņākoņa; Rains pašķielēja uz barometru — pacelt roku pie acīm vairs nebija spēka, — spiediens palielinājās. Var jau būt, ka šajā kamerā, kur atradās Rains, neieplūda skābeklis, bet gan kāda indīga gāze, taču izvēles nebija: viņa ceturtdaļstunda gāja uz beigām …

Barometra rādītājs kāpa arvien augstāk … Rains sadzirdēja kādas sēcošas, dziestošas elpas skaņu, lāgā pat neizprotot, ka tā elpo viņš pats, un norāva ķiveri…

7.

Sadzirdējis Kalves vārdus, Korobovs sarāvās un paskatījās atpakaļ. Tā izlīda kaut kur no estakādes apakšas —- šī dīvainā, kroplā būtne, kas atgādināja lielu, spīdīgu vardi, un, dobji kaukdama, metās uz priekšu. Netālu no abiem kosmonautiem tā apstājās un apmēram trīs metrus no grīdas palika karājamies gaisā.

— Lido? — Kalve izbijies čukstēja.

Varde izstiepa garās priekškājas — tās bija trīs : — ar plakaniem piesūcekņiem galos. Ķepas piespiedās raķetes sienai. īsi, griezīgi svil- pieņi tricināja klusumu; pat zem skafandru aizsega gribējās aizspiest ausis — tik nepatīkama bija šī skaņa.

—  Tā nu gan ir balstiņa! — Korobovs nomurmināja. — Tagad saprotams, kāpēc mēs tos dzirdējām pat raķetē …

Tad ķepas tika ievilktas, un kādu mirkli marsietis — kā citādi lai to nosauktu? — atkal karājās nekustīgi gaisā, it kā apskatītu cilvēkus tikpat uzmanīgi, kā tie apskatīja viņu. Kalve no jauna juta sev pievērstu dīvainu, uzmanīgu skatienu … Pēc tam lidojošā varde palēkdamās devās tālāk. Atkal varēja dzirdēt griezīgas skaņas, šķila, it kā ar sprādzienu plīstu kuģa apvalks.

—   E-e, — Korobovs teica, — tā nebija norunāts. Šie mums sabojās raķeti…

—   Klau, pagaidi! — viņš iekliedzās un atvēzējās. Un nepazīstamā būtne paklausīja, palienot kaut kur zem raķetes.

—   Nesaprotu, kā tas turas gaisā, — Kalve teica. — Ne tam ir kāju, ne spārnu … Es domāju, ka tā nav dzīva būtne. Zināt, ko es domāju? Es domāju, ka tas ir automātisks mehānisms, kas strādā pēc noteiktas programmas un kuru vada no tāluma.

—   Kā tā — nav dzīva? — Korobovs jautāja, nenolaižot acis no tās vietas, kur dīvainā būtne bija nozudusi. — 2ēl gan, ka ar savu kliedzienu es to izbiedēju un tā pazuda …

«Pazuda» — lūk, ar kādiem vārdiem Korobovs runāja par marsieti, — Kalve nodomāja

ar ironiju. Ko lai dara, tos no tiesas varētu cienīt, ja vien — ja vien …

—   Nē, tās nav dzīvas būtnes, — viņš noteica nešaubīdamies.

—   Tāpēc, ka nav kāju? Vai tad tām obligāti jālīdzinās cilvēkam?

—   Nē … — Kalve uz mirkli kļuva domīgs, — kā lai tev to paskaidro? Saproti — šis, protams, kustas un žestikulē. Vai nav tā? Labi, mēs to ieraudzījām. Ko tu darīji tai brīdī? Es atceros: tu pat mazliet palēcies …

—   Ko tad es tur daudz …

—   Palēcies un apmēram tā sarauci uzacis … Tad tu devies tam pretim. Tu biji izbrīnījies. Un ko es darīju?

—   Es uz tevi neskatījos. Ko tad tādu?

—   Droši vien kaut ko līdzīgu. Tas ir dabiski — mēs bijām izbrīnījušies un mazliet nobažījušies, tā mēs reaģējām uz pārsteigumu, tas ir nosacīts reflekss. Marsietim arī vajadzēja izbrīnīties, interesēties. Arī šī būtne redzēja mūs pirmo reizi…

—   Nu, vajadzētu …

—   Bet tā nebija pārsteigta.

—   Toties tā paskatījās!

81

—   Mums tikai šķita, it kā tā būtu paskatījusies. Šai būtnei taču nebija nekādas mīmikas. Šai būtnei nav sejas! Sunim ir seja, kaķim ir… Vabolei gan nav mīmikas, šai te arī tās nav. Saprātīgas būtnes domāšanai jābūt bagātai un emocionālajai pasaulei neiedomājami dziļai. Tai var pietrūkt vienīgi vārdu. Vārds ir informācija. Jūtas izpaužas mīmikā!

6 — 1592

Žestā! Kustībā! … Bet šeit — nekā tamlīdzīga. Tā nav dzīva būtne, bet vabole, milzīga vabole ar spēcīgu instinktu, un vairāk arī nekā. Un svilpiens? Tikai viena vienīga nots. Ne vārds, ne l'rāze … Tā tas ir …

Apstiprinot tikko sacīto, Kalve pats sirdīgi mētāja rokas, rauca pieri un ar savu lielo degunu gandrīz vai atsitās pret ķiveres caurspīdīgo plastmasu …

—   Lai paliek, tagad nav laika diskutēt, — Korobovs teica. — Tev droši vien ir taisnība; ja tas būtu dzīvs radījums, tas taču nāktu mums klāt.

—   Tam jau nemaz nav saprāta, — Kalve kvēli apstiprināja. — Tā ir automātiska iekārta, kas darbojas pēc programmas vai kuru viņi vada — tie, īstie … Ja tā ir programma, tad ne visai sarežģīta. Visvienkāršākās kustības. Mums, protams, neizdosies atrast kaut kādu kopēju valodu ar šo mehānismu, jo tas, bez šaubām, nemāk runāt…

—   Iznāk, ka meklēšanā tie mums nenieka nepalīdzēs, — Korobovs drūmi sacīja, pēc sava prāta iztulkojot Kalves vārdus. — Skaties, vēl viena varde, varbūt tā pati?

Tiešām, vēl viena varde parādījās augšā. Tā lidinājās virs raķetes, ar saviem piesūcekņiem laiku pa laikam skardama apvalku …

—   Tu nu — kā gribi, taču es neļaušu bojāt mūsu kuģi, — Korobovs stingri noteica. Pieskrējis pie estakādes, viņš augstu palēcās, uzlidoja gaisā un nolaidās uz platformas. Tad pa amortizatoru uzrāpās uz raķetes pakaļ

gala un, skrejot pa ieliekto virsmu, dzenāja vardi tā, kā dzenā sakņu dārzā iemaldījušās vistas. Kalve neviļus pasmaidīja.

Arī šī varde nozuda turpat, kur bija pazu dusi pirmā. Korobovs notupās uz ceļiem un uzmanīgi aplūkoja apvalku tajās vietās, kur bija pieskārušies vardes piesūcekņi.

—   Nē, pēdu nav nekādu, — viņš nomierinājies teica Kalvēm un kāpa lejā. — Netieku gudrs, kas tām vajadzīgs, taču šķiet, ka tās ir nekaitīgas.

—  Grūti paleikt, ko tās meklē, — domīgi teica Kalve.

Korobovs pienāca un nogaidoši pamīņājās uz vietas, īsti nezinādams, ko darīt tālāk. Kuģi nedrīkstēja atstāt bez uzraudzības, bet biedri taču jāmeklē . ..

—   Labi, — viņš beidzot sacīja. — Sameklēsim puišus un tad .. . Mēs jau piecpadsmit minūtes velti šķiežam laiku . . .

Vajadzēja atvērt durvis. Kalve ieslēdza starmeti, apgaismoja durvis un sienu blakus tām. Tad viņš pataustīja ar roku, lai atrastu kādu grūtāk samanāmu izcilni. Arī tas nedeva rezultātus. Abi izmēģinājās vēlreiz, raidot visāda veida dažāda viļņu garuma radiosignālus. Durvis ietiepīgi nepadevās.

—  Varbūt tās klausa bioslrāvām? — Korobovs jautāja.

—   Šeit jābūt vienkāršākam paņēmienam, — Kalve atbildēja. — Biostrāvas būtu pārāk sarežģīti. Pacel mani, varbūt tur augšā…

6*

83

Korobovs pienāca klāt un nostājās blakus

Kalvēm uz sliekšņa. Bet, tiklīdz Kalve uzlika rokas viņam uz pleciem, lai pakāptos, zem viņu kājām kaut kas klusi noklikšķēja. Ar tikko sadzirdamu švīkoņu durvis atvērās.

—   Te tev nu bija! … — Korobovs teica.

Kalve pasmaidīja.

—  Visparastākais atrisinājums: elementāra mehānika. Ieeja ir automatizēta, lai ļaudīm ietaupītu kustības. Šeit tikai jāuzmin ar kāju. Durvju spraugas laikam piesūkušās ar putekļiem, tāpēc bi ja nepieciešams mūsu abu svars. Atvērt durvis ar biostrāvu būtu bezjēdzīga greznība, pat ja ir ļoti augsti attīstīta tehnika. Skaties, šeit jau sen neviens nav staigājis. Putekļu kārta ir neskarta . . . Acīm redzot, dzīvu būtņu pavadonī tomēr nav. Šie automāti ir vienīgie tā iemītnieki. Ko lai dara . . . Kas noliek raķetē?

Korobovs sāka izsaukt Azarovu. Raķete klusēja.

—   Atkal pārtrūkuši sakari … — Kalve teica. — Varbūt te vainīga jonizācija?

Korobovs klusēja. Tad dziļi ievilka gaisu un, pagriezis skaļuma regulētāju līdz galam, kliedza mikrofonā tā, ka, tam iesēcolies, pat Korobova ķivere ievibrējās. Azarovs neatsaucās … Te pēkšņi nezin kur, šķiet, ka tepat tuvumā atskanēja Sencova balss:

—   Re, šeit jau ir kaut kas interesants . . .

Raiņa atbilde skanēja neskaidri un klusi.

—   Tie ir viņi, viņi! — Kalve iekliedzās.

Korobovs ieauroj ās:

—   Sencov! Ehē!

Abi metās pie durvīm, gatavi skriet, meklēt, palīdzēt . . .

Bet biedru balsis neatsaucās, lai kā abi kliedza mikrofonos, riskēdami iztukšot baterijas un galīgi aizsmakt.

Toties durvis ar vieglu nopūtu pacēlās augšup, atbrīvojot ieeju vāji apgaismotā gaitenī.

—       Viņi ir dzīvi, mēs viņus atradīsim! — Kalve iesaucās, ieskatīdamies durvju ailē.

—       Tagad mēs viņus ātri dabūsim rokā, — Korobovs pārliecināts noteica. — Ja vien Azarovs . . .

—       Nu, kas jauns? — Azarova balss atskanēja austiņās tik pēkšņi, ka abi nodrebēja.

—       Kaut tevi jupis! Ko tu klusēji? Vai dzirdēji viņus?

—   Kurus? — Azarovs ātri pārjautāja.

—   Kā tā — kurus? Sencovu, protams .. .

—       Es dzirdēju kaut ko citu, — pēc brīža atbildēja Azarovs. — Ko jūs darāt?

—       Atvērām durvis, — Korobovs sacīja. — Iesim laukā. Mēs viņus dzirdējām. Izsauc tos nepārtraukti!

—       Laimīgu ceļu! Netērējiet velti laiku…— Azarovs teica.

Tiklīdz kosmonauti iegāja gaitenī, durvis aiz viņiem atkal nolaidās. Kad Korobovs bija pārliecinājies, ka tās atvērt nebūs grūti arī no šīs puses, viņi devās uz priekšu. Viss bija skaidrs — jādodas tieši pa gaiteni, kas stiepās uz abām pusēm un pazuda tumsā. Tikai . . .

—   Pa labi vai pa kreisi? — Kalve jautāja.

—   Ka tik nekļūdītos, — Korobovs šaubījās.

—   Varbūt iet katram uz savu pusi? — Kalve ierosināja, kaut arī vienam nemaz negribējās klejot, bet Korobovs nepiekrita:

—   Nē, nekādā ziņā. Tieši tāpēc jau mēs gājām abi, lai viens otram palīdzētu. Visādi var gadīties . . . Iesim — nu, kaut vai pa labi. Ja viņi ir šai pusē, mēs noteikti ieraudzīsim pēdas. Skaties, kādi putekļi … Ja neatradīsim pēdas, dosimies atpakaļ. Piecās minūtēs mēs pat ar skafandriem varam noiet vai puskilometru. Diez vai viņi būs tālāk tikuši . . .

Pirmās durvis viņi ieraudzīja jau pēc metriem sešdesmit. Aiz tām neviena nebija. Korobovs jau grasījās iet tālāk, kad Kalve pēkšņi satvēra viņu aiz rokas.

—   Spīd, — viņš iesaucās un metās uz priekšu.

Korobovs vēl īsti neapjēdza, kas noticis, kad Kalve spēji noliecās un pacēla priekšmetu, kas gulēja uz grīdas. Pacēlis augstāk, viņš to parādīja Korobovam, kas bija piesteidzies klāt.

—   Redzi, — viņš teica, atguvis elpu. — Tie ir viņi . . .

Kalvēm uz delnas mirdzēja neliels metāla radiometrs — portatīvs elementārdaļiņu skaitītājs. Tie atradās visās raķetes telpās, lai fiksētu tās retās kodoklaļiņas, kurām bija izdevies ielauzties cauri raķetes apvalka aizsarg- sistēmai.

Droši vien Sencovs vai, ticamāk, Rains, atstādams kuģi un pilnīgi neuzticēdamies skafandros iemontētajiem radioaktivitātes indikatoriem, bija paņēmis līdzi vienu no šiem skaitītājiem.

—   Skaidrs, viņi bijuši šeit, — Korobovs teica.

—   Man pat liekas … — Kalve iesāka. — Paskaties: nav nekādu pēdu. Kājām viņi nav gājuši — viņi vilkti vai nesti! Iespējams, ka te darbojušies tādi paši automāti, kādus mēs redzējām.

—   Skaidrs! — Korobovs noteica. — Ātrāk viņiem pakaļ!

Sažņaudzis saujā skaitītāju, viņš devās tālāk pa gaiteni.

Kalve neatpalika un tikai pēc brīža piezīmēja:

—  Vai tev nešķiet, ka mēs visu laiku virzāmies augšup?

—   Tā rādās gan, — Korobovs domīgi atbildēja. — Bet varbūt mums tā tikai liekas? Un, ja arī tā, — kas tur sevišķs?

—   Nekas … — Kalve atbildēja. — Interesanti gan — kurp šis gaitenis mūs aizvedīs?

. . . Gaitenis pieveda kosmonautus pie cieši aizdarītām durvīm, taču tagad viņi jau zināja, kā tās atveras.

Aiz durvīm sākās jauns gaitenis. Tajā iegājuši, viņi uzreiz ieraudzīja pie sienas zilganu plāksnīti ar taisnu līniju zīmējumiem, līnijas varēja labi atšķirt pat cauri putekļu kārtai. Kalve skaļi nopūtās.

—   Tātad tomēr … — viņš domīgi noteica.

—   Kas tomēr?

—  Tomēr rakstu zīmes. Rakstu zīmes . . . Tas nozīmē, ka pavadonī dzīvo saprātīgas būtnes — automātiem rakstisku instrukciju nevajag.

—   Dzīvo vai — dzīvojušas . . .

—   Ja dzīvojušas, tad dzīvo arī tagad, — Kalve teica. — Cilvēces neizmirst. Sliktākā gadījumā tās var pārvietoties no vienas planētas uz otru. Visumā dzīve iekārtota ļoti pareizi.

—   Iesim, — Korobovs teica. — Lūkosim vēlāk visu izprast . . .

Putekļu slānī pie durvīm viņš ar pirkstu ievilka lielu burtu K — būs vieglāk atrast. Burts tūdaļ atplauka košās krāsās.

Kalvi tas ieinteresēja, un viņš ar cimdu notīrīja nelielu sienas laukumiņu.

—   Kā vajadzētu to visu nozīmēt … — viņš sacīja, aplūkodams nespodri mirdzošos zīmējumus uz sienas. — Ļoti interesanti . . .

—   Tiklīdz atradīsim savējos, nofotografēsim visu, ko vien varēsim, gan jau uz Zemes visu izpētīsim, — steidzināja Korobovs.

Šķiet, nebija īstais laiks tagad pieminēt Zemi . . . Pagaidām ik solis veda aizvien tālāk no tās prom un vislabākais būtu — nodoties darbam, nedomājot par to, kas viņus sagaida.

Kalve metās nopakaļ Korobovam, kurš jau vēra vaļā nākamās durvis.

—   Netieku gudrs … — Korobovs pēc brīža teica. — Tā kā būtu laboratorija, vai ne?

Kalve paskatījās pāri viņa plecam.

Plašās istabas sienas manāmi sašaurinā- jās — it kā mākslinieks būtu pārcenties, atveidojot perspektīvu dabā. Šaurās ejas abās pusēs uz zemiem paaugstinājumiem stāvēja caurspīdīgas taisnstūra kastes, līdz malām pildītas ar kaut kādu pelēcīgu masu. Zem caurspīdīgajiem vākiem īpašās iedobēs stiepās dažādu krāsu caurules, varbūt arī kabeļi, kas caur vistālāko un visīsāko sienu veda kaut kur prom. Gaisma te bija citāda — silta, ar violetu nokrāsu un nemaz neatgādināja to palsi mirgojošo krēslu, pie kuras Korobovs un Kalve jau bija sākuši pierast.

Viņi tuvojās kādai kastei. Tās caurspīdīgais vāks nedaudz atstaroja gaismu. Piegājuši kastei pavisam tuvu, viņi ieraudzīja, ka priekšējā sieniņa, caur kuru varēja labi saskatīt pelēcīgo masu, tikai no tālienes šķita viengabalaina. Īstenībā tā sastāvēja no daudziem nelieliem kvadrātiem. Visa kaste bija sadalīta daudzās sekcijās, kas atgādināja kartotēku. Kalve uzmanīgi pavilka kādu no vāciņiem, un viņam pretī sāka celties visa ar pelēcīgi recekļaino masu piepildītā caurspīdīgā sekcija. Kastes priekšējā sieniņa uzliesmoja sarkanā, mirgojošā gaismā. Kalve atrāva roku. Sekcija lēni ieslīdēja atpakaļ, un sarkanā gaisma nodzisa.

— Velns viņu sazin, — Kalve teica. — Varbūt viņi no šā recekļa gatavo savas plastmasas? Vai arī te ir kaut kas līdzīgs plantācijai, kur audzē barības vielas? Hlorella tā nevarētu būt. Vārdu sakot — kaut kas neizprotams. Jāuzvedas uzmanīgi, bez vajadzības neko nevajag aizskart, citādi saimnieki var vēl apvainoties . . .

— Zināms, — Korobovs piekrita. — Barības viela? Neizskatās gan visai pievilcīga . . .

Viņš no jauna izvilka malējo kastīti un, pieturēdams to ar roku, tuvināja seju pelēcīgajai vielai, lai labāk izpētītu tās nelīdzeno virsējo kārtu . . . Kalve brīdinot pacēla roku, taču bija par vēlu . . .

No sekcijas izšāvās zilgans zibens un mirkli trakā dejā šaudījās pa pilota ķiveri. Korobovs strauji izslējās, it kā aizsargādamies pacēla rokas; ķiverei cauri Kalve ieraudzīja viņa sāpēs saviebto seju. Korobovs smagi nogāzās zemē, taču krītot trāpīja ar elkoni tieši sekcijai, kas lēnām atvilkās savā vietā. Zilganīgais zibens izlēca no jauna . .. Kalve saķēra Koro- bovu aiz pleciem, atvilka to līdz ejas vidum un līdz galam atgrieza vaļā skābekļa baloniņu. Viņš sāka Korobovu mākslīgi elpināt, kas skafandrā nemaz nebija tik viegli izdarāms. Kad Kalvēm likās, ka viss jau pagalam, Korobovs atvēra acis. Sāpīgi viebdamies, viņš atstūma Kalvi nost un lēnām piecēlās kājās.

— Nekas … — viņš teica. — Tikai apdullināja . . . Izrādās, te visur ieslēgts spriegums un diezgan pieklājīgs. Iesim, ka nenotiek vēl nelaime . . .

Atskatīdamies uz kastes vāciņu, kas atkal uzliesmoja, abi lēni devās pa eju tālāk, garām caurspīdīgiem rezervuāriem. Kalve vēl joprojām nemierīgi lūkojās atpakaļ. Trauksmainā sarkanā liesma nedzisa . . . Korobovs it kā jautādams teica:

—   Kaste droši vien ziņo, ka traucēts normālais režīms . . .

Viņi piegāja istabas dibensienai. Uzmanīgi pārkāpa slieksni.

Priekšā pavērās apaļa, plaša zāle. Acīm redzot, tas bija centrs, ap kuru izvietotas pelēcīgās masas glabātuves, kas izveidoja precīzu loku. Iespējams, ka pēc tā varēja spriest par visu Deimosa iekšējo iekārtojumu. Bet vispārināt vēl bija par agru — viņi bija paspējuši apskatīt tikai nelielu pavadoņa daļu.

Augošs nemiers par biedru likteni neļāva viņiem kavēties. Sencova un Raiņa rīcībā bija atlikušas nedaudzas minūtes.

Viņi izgāja gaitenī, iepriekš šķērsojot vēl vienu telpu ar caurspīdīgajām kastēm. Gaitenis aizveda viņus pie tām pašām durvīm, kur Korobovs bija uzzīmējis pazīstamo burtu. Gaitenis, acīm redzot, gāja visapkārt zālei . . . Tā iekšējā pusē atradās pelēcīgās masas glabātuves, bet uz āru veda vienas vienīgas durvis — tās, pa kurām viņi bija ienākuši.

Tātad strupceļš. Vajadzēja atgriezties tur, no kurienes meklēšana bija sākusies. Kļuva skaidrs: Sencovs un Rains pa šo ceļu nav gājuši . . .

Apmulsuši no šā atklājuma, kosmonauti stāvēja nekustēdamies. Korobovs arvien vēl plaukstā žņaudzīja trauslo radiometru.

—   Nu, bet skaitītājs! — Kalve jau otro reizi ietiepīgi sacīja.

— Skaitītājs … — Korobovs drūmi atkārtoja. — Viņu tomēr šeit nav un nekad nav bijis. Un viņiem te ari nav ko darīt . . . Šeit jau nedzīvo cilvēkēdāji, turklāt arī tad tie nebūtu norijuši skafandrus . . . Nav pat nekādu pēdu . . . Labi, nezaudēsim laiku. Gan jau viss reiz noskaidrosies …

. . . Viņi gandrīz skrēja, cerēdami (kaut ari neviens to neizteica skaļi), ka Sencovs un Rains jau paši būs sameklējuši raķeti, sēž patlaban kabīnē, mierīgi elpo skābekli un gaida viņus.

Pieskrējuši pie durvīm, kas veda uz angāru, kur atradās viņu raķete, viņi uzmanīgi aplūkoja grīdu. Jaunu pēdu nebija.

Abi metās pa gaiteni uz priekšu. Lūk, vēl vienas durvis . . . Kalve paklupa un nokrita uz ceļiem.

Starmetis skaidri apgaismoja pazīstamo kurpju rakstu grīdas putekļos.

Pēdas pazuda zem durvīm. Tās neveda atpakaļ. Tātad Sencovs un Rains varēja būt tikai tur, viņā pusē. Un Korobovs steidzīgi uzmina pazīstamajam slieksnim.

Durvis neatvērās . . .

Neticēdami neveiksmei, viņi atkal un atkal no jauna uzmina slieksnim, atspiedās pret durvīm ar plecu, it kā materiālu, no kā te viss bija uzbūvēts, varētu iespaidot citādāk nekā ar spridzekli, un kliedza, lai gan zināja, ka neviens nevar sadzirdēt.

Tad starmešu gaismā abi no jauna izpētīja katru grīdas centimetru, izmisīgi cerēdami, ka varbūt tomēr nav pamanījuši pēdas, kas veda atpakaļ, un biedri ir izkļuvuši laukā . . . Beidzot, noslīguši zemē pie nepadevīgajām durvīm, viņi laiku pa laikam cēlās augšā un no jauna mēģināja tās atvērt, un no jauna sēdās atpakaļ putekļos, līdz skābekļa balonu manometra rādītāji ietrīcējās kaut kur pie nulles.

Tad Korobovs piecēlās, pieskārās Kalves plecam un viņi lēnām devās uz savu angāru. Abus mocīja viena doma: kāpēc viņi jau pašā sākumā nebija gājuši pa kreisi . . . Nomākti viņi vilkās uz priekšu.

Tā tik bija nelaime . . . Viņi sēdēja kabīnē savos krēslos, pat nenometuši skafandrus, kaut arī noteikumi to aizliedza. Viņi iestāstīja sev, ka atpūtīsies tikai mirkli un tūlīt no jauna dosies meklēt. Visiem tomēr bija skaidrs: tam nav nozīmes. Pat ļoti taupīgi tērējot skābekli, Sencovam un Rainam tas izbeidzies jau pirms dažām minūtēm.

Nebija jēgas vērot sekundu rādītāju, kas joņoja apkārt ciparnīcai, bet Kalve neatrāva no tā skatienu. Korobovs sēdēja sadrūmis, acis nodūris. Viņa caurspīdīgā ķivere gulēja blakus uz grīdas . . . Berzēdams pieri (neciešami sāpēja galva), viņš klausījās, ko, rokas vicinot, stāstīja Azarovs.

Ko te varēja teikt? Un ko vairs līdzēja roku vicināšana?

—   Sakarus, sakarus vajadzēja uzturēt! — Korobovs strupi noteica. — Pat mēs viņus dzirdējām, bet tev — paskat, kas par uztvērēju!

—      Būtu pats pamēģinājis! — Azarovs atsvieda, grozīdams noskaņošanas rokturus. — Paklausies, kas par putru . . .

Patiesi, ēterā diapazonā starp desmit un trīsdesmit septiņiem centimetriem notika kaut kas neizprotams: skanēja ņaudieni, pīkstieni, palaikam skanīga trallināšana vai gaudošana, tad pēkšņi viss atkal apklusa, bija dzirdamas tikai čērkstošas skaņas, bet pēc kāda laiciņa viss sākās no jauna.

Brīdi ieklausījies šajā kakofonijā, Korobovs pavēlēja izslēgt raidstaciju, lai velti neizlādētu baterijas.

—   Varbūt mūs tādā veidā izsauc vietējie iedzīvotāji? — Azarovs nedroši ieminējās.

—   Nieki! — Korobovs atbildēja. — Mēs esam izpētījuši gandrīz vai pusi pavadoņa un nekur neesam atraduši ne pēdu. Es, protams, nezinu, ko nozīmē šī pīkstēšana un spiegšana, bet tomēr .. .

—   Man šķiet, ka es zinu, — Kalve iejaucās, nenolaizdams acis 110 pulksteņa.

Abi palūkojās viņā — Korobovs ar interesi, Azarovs nosodot. Kalve laupīja viņam pēdējo cerību glābt biedrus, kuri (ja Azarova pieņēmums pareizs) varētu būt atraduši pajumti pie pavadoņa saimniekiem . . .

—   Mums vienkārši nebija laika visu pārdomāt … — Kalve teica. — Ja mēs atrodamies angārā, kas domāts raķetei (bet mēs tieši tādā atrodamies), ja mūs, pareizāk sakot, angāru, apkalpo automāti (pēc visa spriežot, to patiešām apkalpo automāti), tad šīs automātiskās iekārtas no kaut kurienes saņem pavēles … Tā tam vajadzētu būt…

—   Kāpēc? — Azarovs jautāja. — Tiem ari pašiem varētu būt . . .

—   Loģiski domājošas sistēmas? Liekas gan, tas nebūtu lietderīgi. Tūkstošiem aritmometru nevar atvietot vienu skaitļojamo mašīnu . . . Tātad varētu domāt, ka mums ir darīšana ar visai sarežģītām kibernētiskām sistēmām, kas vada automātus un kontrolē tos. Vadības centrs katrā ziņā ir kaut kur tepat, uz pavadoņa. Mēs ar Korobovu pamanījām, ka automāti nesaņem informāciju ar vadu palīdzību. Arī ar angāra grīdu nav tieša kontakta. No tā var secināt, ka pavēles tie saņem pa radio. Lūk, to signālu avots, kurus mēs te dzirdējām.

—   Pagaidi! — Azarovs iebilda. — Radioviļņi taču sienām cauri netiek . . .

—  Tas ir dabiski, — Kalve teica. — Automātu droši vien daudz, toties frekvenču noteikta diapazona robežās — mazāk! Mēs konstatējām, ka mūsu angārs šeit nav vienīgais … Tātad ir nepieciešams, lai automāti, kas strādā uz viena un tā paša viļņa, saņemtu selektīvas pavēles.

—   Kā redzams, viļņu vadi … — Azarovs domīgi ieVninējās. — Laikam gan. Un jūs dzirdējāt Sencovu un Rainu tikai tāpēc, ka tajā brīdī jūs un viņi atradāties viena un tā paša vada galos . . .

Nu reiz Korobova pacietības mērs bija pilns. Viņš jau tā tikko valdījās: galva sāpēja arvien mokošāk (droši vien no elektriskā šoka, ko viņš bija saņēmis istabā ar pelēcīgo masu), turklāt sūrstēja roka, bet Kalve klāsta un klāsta savu teoriju — tieši kā lekcijā; Azaro- vam, kas viegli aizraujas, mute līdz ausīm vaļā un galva pilna hipotēzēm; toties tad, kad vajadzēja uzturēt sakarus, viņš klausījās visādus tarkšķus. Korobovs ar mokām pacēla smago galvu — vēl kāds mirklis, un viņš bezspēkā sabruks.

Korobovs lēnām izslējās, ar grūtībām piecēlās no krēsla. Azarovs tai brīdī jautāja:

—   Un ko, pēc tavām domām, dara tie automāti, kurus jūs redzējāt?

—   Lidinās … — Korobovs drūmi atbildēja. — Svilpo. Vairāk nekā. Bet mums gan nebūtu par sliktu sākt kaut ko darīt — kaut vai pārmaiņu pēc.

Kalve sabozās un piesarka kā biete.

—   Raķetes apskate vēl nav beigusies, — Korobovs turpināja. — Iesim un tūlīt sastādīsim darbības plānu. Palīdzēt neviens nepalīdzēs, un ilgi kavēties arī te nevaram . . . Iesim mēs abi, — viņš teica Azarovam (tas steidzīgi pamāja ar galvu un pastiepa roku, lai no skapja paņemtu skafandru). — Tu, Laimon, velc skafandru nost un padežurē kabīnē, vēlāk nomainīsi kādu no mums, kad būsim pastrādājuši . ..

—   Pagaidām es pamēģināšu parēķināt… — Kalve sāka. — Pagaidi, ar ko tu esi notraipījis savu skafandru?

Pagriezis roku, Korobovs apskatīja skafandra elkoni, uz kuru norādīja Kalve.

—   Dubļi … A, laikam tā pati pelēcīgā masa. Kad es to paspēju izdarīt?

—   Kad tu kriti, — Kalve teica. — Nu atceros — tu ar elkoni trāpīji tieši atvērtajā sekcijā. — Viņš noņēma no Korobova piedurknes tumšpelēkās vielas druskas. — Apskatīšu un pacentīšos noskaidrot, kas tā tāda ir. Struktūra dažreiz daudz ko atklāj.

Kalve ieslēdza raidstaciju un pamāja biedriem. Uzlikuši ķiveres, viņi pazuda aiz izejas kameras durvīm. Kalve palika raķetē viens pats. Iestājās dziļš, neparasts klusums. Nedzirdēja teleiekārtu smalko klaboņu, nedūca skaitļojamā mašīna, kas salīdzināja kuģa faktisko kursu ar programmā paredzēto, lielākā daļa aparātu rādītāju bezspēcīgi gulēja nulles stāvoklī. Kalve nodrebinājās — klusums šķita nepatīkams, ļaunu vēstošs; tikai raidstacijas vieglā dūkoņa atgādināja, ka pasaulē ir vēl jautras un možas skaņas.

Lai nemanītu šo klusumu, Kalve nolēma ar skubu uzsākt darbu. Tīšuprāt velkot kājas pa zemi, viņš piegāja pie nelielā skapīša; tajā bija iemontēts pārnesamais elektronu mikroskops.

Viņš atdalīja mazu gabaliņu pelēcīgās vielas un ieslēdza strāvu. Ilgi pētījot ekrānu, Kalve uzmanīgi noregulēja fokusu un tad pie- plaka ar seju pie lodziņa.

97

Viela bija uzbūvēta no šūnām. Te nebija primitīvu šūnu kolonija, bet — daudzšūnu organisms. Sūnas bija izstieptas, ar gariem atzarojumiem … Aizmirsis visu pasauli, Kalve pētīja tās tik ilgi, kamēr sāka sūrstēt

7 — 1502 '

acis. Kaul kur viņš bija redzējis līdzīgas šūnas. Bet kur? Viņš taču nav biologs vai bio- niķis [3] un mikroskopā organiskos audus bija pētījis tikai tad, kad bija jāapgūst obligātais kosmiskās medicīnas sagatavošanās kurss. Tur bija visādi preparāti. Kādi? Nē, tas nav muskulis . . . Ļoti atgādina kaut ko . . . Ko viņiem vēl tādu rādīja? Nervu šūnas … Un vēl — jā, šī viela ļoti atgādina . . .

Korobovs un Azarovs atgriezās pēc pusstundas. Apskate nedeva nekā iepriecinoša: Saules bateriju lielākā daļa nolaižoties sasista. Pakaļējais teleuztvērējs neglābjami sabojāts, un norauti divi nolaišanās amortizatori. Nāksies krietni pastrādāt, lai visu savestu kārtībā.

Bet tieši tas arī bija tagad tik nepieciešams: strādāt, strādāt, cik jaudas, lai kaut cik apklusinātu dziļās sāpes par bojā gājušajiem biedriem un neieslīgtu apātijā — izmisuma pirmajā stadijā.

Priekštelpā, gaidīdams, kamēr ultravioleto staru virpulis notīrīs viņa skafandru, Korobovs visu to pārdomāja. Kāpēc Kalve nenāca pretī? Kamēr Azarovs noņēma ķiveri, Korobovs ieskatījās kabīnē.

Kalve sēdēja pie galda, galvu nolaidis. Viņš pat nepagriezās, izdzirdis, ka atveras durvis.

— Vai tu neesi saslimis, Laimon? — Korobovs jautāja. Viņa balss spalgi ieskanējās skaļruni — Korobovs vēl nebija paspējis no

ņemt ķiveri un runāja ar raidstacijas starpniecību.

Kalve pavērās viņā ar neko neredzošu skatienu un aplaizīja sausās lūpas:

—   Zini, kāpēc Sencovs un Rains gāja bojā?

—   Skābekļa trūkuma dēļ, — Korobovs atbildēja dobjā balsī, dusmodamies uz Kalvi, kas atkal atgādināja to, par ko nevajadzēja runāt. — Tu šaubies, vai?

—    Būtībā — jā, šā iemesla dēļ, — Kalve sašķieba lūpas un apklusa. — Būtībā… — viņš pēc brīža atsāka no jauna. — Skābekļa trūkums — bija šis nāves cirvis … Bet ar cirvi cirtām mēs abi.

Korobovs ātri pienāca klāt un apņēma viņa plecus. Kalve sarāvies atgrūda tā roku.

—   Nē, es esmu pie pilna prāta, — viņš pēkšņi sacīja ļoti nogurušā balsī. — Es nemur- goju … Jā, nemurgoju … — viņš pastiepa Korobovam plānu plāksnīti ar pelēkās masas preparātu, kam virspusē jau parādījās dīvaina brūnas krāsas kārtiņa. — Tu teici… Es apskatīju … Vai zini, kas tas ir?

—   Nu, barības viela vai kas tamlīdzīgs … Nē? Kas tad?

—   Nē, tā nav barības viela. Tie — ir audi, varētu pat teikt — dzīvi audi, dzīvas šūnas, kas ļoti līdzinās smadzeņu šūnām . . .

—   Velns lai parauj šos audus! — Korobovs iekliedzās. — Kāds tam sakars ar mums?

7*

99

—   Ir skaidrs, ka šeit jābūt kibernētiskam centram, — Kalve turpināja. — Mēs šo centru atradām, paši to neaptverdami, — viss pārāk

atšķīrās no mūsu kibernētiskajām sistēmām. Tās caurspīdīgās kastes, redzi, ir mašīnas, turklāt ar visaugstāko darbības drošumu .. . Mūsu mikromodulēto vai elektronisko shēmu vietā viņiem ir organiska viela — skaidrs? Mēs esam sabojājuši kādu tās daļiņu, mēs . . .

—   Vai mākslīgās smadzenes?

—   Protams, ne jau nu īstās smadzenes, viņu radītie audi ir primitīvāki… Ne smadzenes, bet kibernētiskā mašīna, komplicēta skaitļojamā sistēma. Bet mēs …

—   Kāds sakars visam tam tomēr ar mūsējiem? — Korobovs sadrūmis jautāja.

—   Turp abi tikuši, kā redzams, netraucēti. Spriežot pēc pēdām — durvju priekšā nav aizkavējušies, vai ne tā? Toties atpakaļ nav nākuši. Arī mums neizdevās durvis atvērt. Varbūt viņi kaut ko sabojājuši? Sencovs ir uzmanīgs, un arī Rains ir tāds pats. Un tomēr — bojājums.

—   Vai tad mēs būtu . . .

—   Kā tu to nesaproti… Skaidrs taču, ka šeit visu automātiku vada no centra — tas atvieglina darbu un kontroli. To es sapratu tūlīt… Redzi, mēs samaitājām to mašīnas bloku, kas atrodas vistuvāk izejai. Atceries sarkano gaismu? Tā parādīja, ka kaut kas nav kārtībā. Mēs to nezinājām, bet mums to vajadzēja paredzēt, vajadzēja … Mūsu Zemes shēmas vēl nebūt neizsmeļ tehnikas iespējas, — ek, cik muļķīgi viss tas sanācis …

Kalve apklusa, ar plaukstām aizklājis seju. Korobovs uzlika viņam roku uz pleca.

—   Ej apģērbies . . . Nāc līdz — bez tevis es netikšu galā. Paskatīsimies kopīgi, ko tur var darīt. Kaut vai tā …

Kalve saprata, ko Korobovs nebija pateicis līdz galam: kaut vai tā mēs viņus no jauna redzēsim un parādīsim pēdējo godu …

Klusēdams viņš aizgāja pēc skafandra. Vaigu kauli Korobova sejā bija izspiedušies, lūpas — sasprēgājušas, acis stingi raudzījās tukšumā. Tādu viņu ieraudzīja Azarovs.

—   Ko jūs gribat darīt? Kalve pavisam slims un arī tu . .. Kas ar tevi noticis? Tādā stāvoklī nedrīkst iet . . .

Korobovs viņu klusi atbīdīja sānis. Azarovs atkāpās līdz sienai, satvēra rokturi, kas avārijas gadījumā noslēdza izeju, un iekliedzās:

—   Nelaidīšu! Zvēru! Atpūtieties kaut stundu, pusstundu .. .

Korobovs pārsteigts apstājās, paskatījās uz Azarovu, it kā pirmo reizi viņu redzētu, un saprata — patiesi nelaidīs, un viņam taisnība.

—   Labi, atlikt iziešanu, izģērbties! Trīsdesmit minūtes atpūtai.

Iegājis kajītē, Korobovs nobrīdināja: «Bet lai tad būtu pēc pusstundas! …» Azarovs cieši aizvēra durvis, ieslēdza elektriskā miega aparātu un, atgriezies savā vietā, ilgi raudzījās mikroskopā, pētot pelēko vielu. Kādu brīdi pavērojis, Azarovs neizturēja, un viņa pleci nodrebēja. Dobji dūca ieslēgtā raidstacija, pelēkas druskas mētājās uz galda . . .

. .. Tikai pēc kādām divām stundām viņi bija tik tālu atžirguši, ka spēja izkāpt no raķetes. Kalve atrunāja Korobovu no tūlītējas kibernētiskā centra apciemošanas: abiem tur nebija ko darīt, arī šeit gaidīja neatliekami darbi. Viņi nolēma, ka piloti tūliņ sāks remontu, kamēr Kalve viens pats uzkāps augšā un palūkos, vai nebūtu iespējams kaut kādā veidā atjaunot tā nodalījuma vadīšanu, kur putekļos uz grīdas guļ biedru nedzīvie augumi.

Smagiem soļiem Kalve devās uz izeju. Korobovs uzsauca viņam pakaļ:

—   Laimon, lūdzu, nešauj pār svītru — pats zini, cik uzmanīgam tur jābūt.

—   Pacentīšos, — skanēja īsa atbilde.

Atstādams angāru, Kalve pārbaudīja skafandra ķiverei piestiprināto invertoru. Aparātam bija īpašs ekrāns, kas rādīja elektrisko strāvu tīklu pat tad, ja vadi izolēti vai noslēpti, — magnētisko lauku, kas veidojās ap vadiem, invertors pārveidoja redzamā attēlā. Aparātu parasti lietoja, remontējot raķetes elektrisko tīklu, bet Kalve gribēja to izmantot, pētot pavadoņa kibernētiskās mašīnas sistēmu.

Viņš jau gatavojās atvērt gaiteņa durvis, kad dzirdēja Korobovu sakām:

—   Atkal automāti … Ir gan drūmi radījumi …

Pilota balss atskanēja vienlaicīgi visās ķiverēs. Azarovs 1111 Kalve paskatījās apkārt.

Angāra sienās atvērās vairākas lūkas — to putekļiem klātie vāki bija līdz šim brīdim neatšķirami saplūduši ar gludo sienu virsmām; parādījās dīvaini konusveida mehānismi ar dīvainām sekstēm, kas atgādināja Romas leģionāru ķiveru izgreznojumus.

Mehānismi lēni peldēja uz priekšu. Nāves klusums šķita piepildām angāru. Korobovs, Azarovs, kas stāvēja uz estakādes, un Kalve pie pašām durvīm ar ziņkāri un ar bažām vēroja šīs savādās figūras.

Roboti piepeldēja mazliet tuvāk, un kļuva labi redzams, ka to «sekstes» sastāv no daudzām smalkām un lokanām svirām. Šīs sviras lēni kustējās, stiepdamās uz visām pusēm, it kā mehānisms, līdzīgi pianistam pirms koncerta, izlocītu pirkstus.

—   Oho, tu tikai paskaties, cik veikli tās kuslas, — Azarovs brīnījās.

—   Man tas viss nemaz nepatīk … — bažījās Kalve. — Tā vien rādās, ka .. .

Viņš nepabeidza. It kā vēlēdamies ātrāk izklīdināt šaubas, roboti strauji mainīja virzienu un sadalījās divās grupās. Viena no tām devās uz kuģa priekšgalu, otra — uz pakaļgalu. Taustekļi sakustējās un izstiepās uz priekšu …

—  Turiet viņus! — Kalve iekliedzās, mezdamies pie raķetes.

Pazibēja varavīksnes krāsas lādiņš, aiz tā sekoja vēl un vēl viens .. .

—   Uzmanību! — Korobovs pilnā balsī iekliedzās. — Atkāpties!

Virs raķetes parādījās zilganas dūmu vērpetes … Tām cauri neskaidri bija redzams, ka roboti ar savām izliektajām svirām divās vietās bija it kā piesūkušies raķetes sāniem. No jauna iezibējās lādiņš. Tas atgādināja nodevīgu šāvienu no neliela attāluma, tad atsevišķie šāvieni saplūda un izklausījās kā īsta ložmetēja kārta, līdz beidzot lādiņi sakusa nepārtrauktā trakojošā liesmā. Tā bija tik spilgta, ka žilbināja acis. Šķita, ka raķetei apkārt liesmotu viss gaiss.

Ar elkonī saliektu roku Kalve instinktīvi aizsedza ķiveri, lai aizsargātos no neizturami žilbinošās gaismas, bet tomēr pamanīja, ka liesmu mēle ieurbjas kuģa apvalkā un, lēnām virzoties uz priekšu, atstāj tajā taisnu griezuma svītru.

— Raķete! •— Kalve paguva iesaukties, bet Korobovs jau mežonīgā balsī ieaurojās: «No- sitīšu!» — un metās virsū robotam, kas atradās vistuvāk. Te vairs nevarēja domāt par pieklājību vai starpplanētu diplomātiju — notika visīstākais uzbrukums kuģim, un atlika tikai aizstāvēties.

Atvēzējies Korobovs iezvēla tuvākajam robotam, bet sitamais atlēca nost no tā cietajām bruņām. Automāti strādāja tā, it kā neviens tos nemēģinātu traucēt, griezuma līnijas bija taisnas un kļuva aizvien dziļākas, it kā raķete atrastos uz operāciju galda un labākais marsiešu ķirurgs, veselas ugunīgu asistentu svītas ielenkts, izdarītu pirmo griezienu.

Azarovam izdevās trāpīt pa konusa taustekļiem, bet arī tiem bija tāds pats ciets apvalks.

—   Velsim uz sāniem! — Kalve iekliedzās, un visi trīs kosmonauti reizē pieķērās robotam, kurš karājās gaisā ne visai augstu virs grīdas, un centās to apgāzt, lai tad atvilktu sānis. Taču konuss nekavējoties ieņēma atkal iepriekšējo stāvokli (acīm redzot, tā līdzsvaru regulēja ļoti stabilas sistēmas), bet viena no svirām lēni, it kā negribīgi pagriezās un pastiepās uz Azarova pusi … Korobovs pēdējā brīdī paspēja aizlikt priekšā kāju, lai notriektu Azarovu zemē.

—   Kā bez prāta! Bet ja nu šis sitīs? — viņš iekliedzās. — Tā mēs viņus neapturēsim …

Te angārā nodimdēja sprādziens. No raķetes izšāvās liesmu šalts un trāpīja vienu no robotiem. Tas tajā pašā mirklī gandrīz vai izkusa, tā taustekļi nespēkā saritinājās. Sakropļotais mehānisms pēc kāda brīža sasvērās, tad, saņēmis pēdējos spēkus, parāvās sānis un nokrita zemē tā, ka visa grīda nodrebēja.

Radās tāds iespaids, it kā cilvēku pamestais kuģis būtu nolēmis aizstāvēties paša spēkiem … Šā skata satriekts, Korobovs mīņājās uz vietas un, sažņaudzis dūres, kliedza: «Sadod šim . . . Sadod vēl!» Tikai tad viņš šausmās pēkšņi saprata, kas īsti bija noticis: automāti ar saviem degļiem bija trāpījuši degvielas bākas. Inertā atmosfēra neļāva uzliesmot visai degvielai, bet, kā redzams, kāds pārāk centīgs robots bija uzšķērdis rezervuāru tieši tur, kur atradās oksidētājs.

Ik mirkli varēja atskanēt sprādziens, kas noārdītu visu angāru. Aptvēris to pēkšņi, sekundes simtdaļās, Korobovs jau gribēja iekliegties, lai brīdinātu biedrus …

Bet tad liesmu virpulis saplaka. Roboti pastiepa pa vienam tausteklim pret trakojošām liesmām. Pacēlās rūsgans mākonis, un uguns apdzisa.

Tad atskanēja dobji dārdi — gandrīz vienā un tajā pašā brīdī priekšējā un pakaļējā galā novēlās zemē divi izgrieztie apvalka gabali… Un, it kā to tikai gaidījuši, roboti ievilka taustekļus un lēnām atkāpās atpakaļ uz atvērtajām lūkām. Nesaprotama iemesla dēļ uzbrukums izbeidzās, bet jebkurā mirklī tas varēja sākties no jauna. Vajadzēja no kuģa telpām izglābt visu, kas vien iespējams.

. . . Korobovs steidzīgi nospieda avārijas pogu. Lūka un iekšējās durvis plaši atvērās. Pārvarot dīvainas bailes, Kalve, kam pēkšņi rādījās, ka arī pati raķete slēpj sevī kaut kādas briesmas, metās sekcijā, kur glabājās pārnesamie skābekļa rezerves baloni, satvēra vienu no tiem, ar pūlēm pacēla un, brīdi pa brīdim aizķeroties šaurā gaiteņa sienās, stiepa to uz izeju. Korobovs metās uz akumulatoru telpu — vajadzēja izglābt kaut daļu no akumulatoriem; palikt bez enerģijas diez vai bija labāk kā palikt bez skābekļa un uztura, ar kura glābšanu nodarbojās Azarovs.

Nolicis balonu uz grīdas, Kalve metās pie nākamā, bet tad nenocietās un ieskrēja kabīnē — visvairāk viņš bija norūpējies par raķetes kibernētiskajām iekārtām, kas bija iemontētas aiz sienu seguma. Viņš pavadīja kabīnē tikai mirkli un iznāca no turienes līgodamies — tik drausmīgs bija skats, kas tur pavērās .. . Niknuma pilns Kalve ieķērās nākamajā balonā un, uzvēlis to plecos, vēl vienu kaut kā sagrāba padusē.

Vēl neaptverdami, ka raķete ir pagalam, viņi turpināja no tās glābt visu, kas bija iespējams . . . Azarovs izsvieda pa lūku raidstaciju rezerves blokus, caurspīdīgos maisus ar produktiem un ūdeni avārijas gadījumam — ja no ierindas izietu reģenerācijas iekārta. Tagad šie krājumi lieti noderēja: reģenerācijas aparātus dabūt laukā no kuģa nebija iespējams .. . Korobovs iznesa no kabīnes borta žurnālu kopā ar mikrofonu un kastes ar magnetofona lentām .. . Saudzīgi noliekot tās uz grīdas, viņš jautāja Kalvēm:

— Varbūt roboti vairs neatgriezīsies? Kāpēc viņi pārtrauca savu darbu? Varbūt iejauksies paši saimnieki? . ..

Kalve pacēla galvu, seju klāja sviedru lāses; viņš pēkšņi sastinga — ieejas durvju plātne lēnām cēlās uz augšu … No rokām viņam izkrita tikko no raķetes paņemtā kaste ar lentām un šķindot aizripoja pa grīdu .. . Sastinga arī Korobovs.

Uz sliekšņa parādījās divas savādas figūras cilvēku augumā. Tās lēnā, piesardzīgā solī virzījās uz priekšu. Izslējušās taisni, tās pārvietojās ar kājām, tāpat kā cilvēki, un neveikli vicināja, acīm redzot, rokas.

Nebilzdami ne vārda, plaši atplestām acīm, Korobovs un Azarovs skatījās, kā melnajos ftiaisveida skafandros tērptās figūras nāca arvien tuvāk. Cilindriskajās ķiverēs nemanīja neviena caurspīdīga lodziņa — drūmas un noslēpumainas šķita šīs melnās būtnes, kurām nebija pat seju …

Korobovs nomurmināja:

—  Tātad tādi ir viņi… šie saimnieki! Nu, pagaidi tu man …

It kā šo vārdu pamudināts, Azarovs, draudīgi pacēlis roku, strauji metās uz priekšu. Korobovs velti centās viņu atturēt. Azarovs spiedzīgā balsī kliedza:

—   Nekavējoties .. . tūdaļ nekavējoties iz- beidziet šo nelietību! Jūs taču esat saprātīgas būtnes! Ko jūs esat izdarījuši?!

Viņš kliedza, nepadomājis par to, ka pavadoņa saimnieki varētu viņu arī nesadzirdēt vai sadzirdējuši — nesaprast .. .

Nācēji paātrināja gaitu. Viņi soļoja viens aiz otra un, šķita, pat netaisījās ielaisties sarunās. Tad pirmā melnā figūra, neveikli gāzelēdamās, pieskrēja pie raķetes, aiz tās, precīzi, tikai ar nelielu nokavēšanos atkārtojot tās pašas kustības, pieskrēja otra . . . Kalve kā sastindzis vēroja nezināmās pasaules pārstāvju kustības, kas tik ļoti atgādināja cilvēku kustības, — viņi steidzās, acīm redzot, vēlēdamies iedzīvoties pussagrautā kuģa mantā, tā pabeidzot paklausīgo automātu darbu.

Azarovs izrāva aiz jostas aizbāzto universālo instrumentu un, kad pirmā no skrejošajām figūrām atradās viņam līdzās, strauji paspēra soli uz priekšu, atvēzējās . . . Kalve ar traģisku žestu pacēla abas rokas, Korobovs saspringa kā atspere un metās uz priekšu — vai nu lai atvilktu Azarovu atpakaļ, vai ari lai palīdzētu viņam, ja saniknotie saimnieki sāktu ar viņu izrēķināties.

Sadursme nenotika — saimnieki, acīm redzot, nevēlējās asinis. Viņi pat necentās aizstāvēties . . . Tikai viena 110 figūrām — augumā lielākā, — garām skrejot, uz mirkli apstājās, pacēla roku un gluži kā cilvēks ar tādu žestu, kas pauda pārmetumu, piedauzīja sev pie ķiveres . . . Azarovs atlēca atpakaļ un nervozi iesmējās …

Turoties aiz estakādes, svešie rāpās raķetē. Kad viņi pazuda lūkā, cilvēki atbrīvojās no stinguma un metās viņiem pakaļ —- raķetes šaurajās telpās saimniekiem vairs neizdosies izvairīties un vajadzēs sniegt paskaidrojumus. Korobovs pirmais ielēca lūkā un, ar pūlēm vilkdams elpu, paskatījās apkārt — neviena nebija . . . Viņš metās uz kabīni — arī tā bija tukša. Viņš skrēja pa gaiteni uz otru pusi, un aiz viņa, smagi dimdinot grīdu, steidzās Azarovs 1111 Kalve.

Svešnieki atradās skābekļa telpā. Viņi steigšus rāva ārā no skavām ar skābekli pildītos balonus — tos pašus, kas kalpoja skafandru barošanai. Viņi mazliet aizkavējās, palīdzot viens otram. Korobovs, Kalve un Azarovs stāvēja nekustīgi, draudīgi aizsprostodami izeju 110 mazās telpas. Azarovs arvien vēl rokā žņaudzīja universālo instrumentu — gatavs, ja nelīdzēs diplomātija, likt lietā ieroci. Kalve

1 no

atmiņā drudžaini pārcilāja visas iespējas, ka uzsākt sarunu, kā atrast kopēju valodu, lai paskaidrotu, ka noticis kaut kāds pārpratums, un lai izlūgtos no saimniekiem palīdzību, kuru tie, protams, bija spējīgi sniegt …

Bet abas figūras izslējās. Melnie skafandri atvērās, nokrita — un aiz pazīstamās caurspīdīgās ķiveres Korobovs ieraudzīja bezgala dārgo, niknumā saviebto Sencova seju.

o.

Piesardzīgi, lai neko neaizķertu vai neizkustinātu no vietas, pieci kosmonauti lēni virzījās pa svešās raķetes gaiteni.

Cilvēki bija atstājuši kuģi, kas viņiem devis patvērumu drausmīgajos radiācijas uzbrukuma brīžos. Viņi gan sev teica, ka tas ir tikai uz laiku, bet klusībā katrs saprata — viņu sirdīm tik dārgā raķete nekad vairs nestartēs. Bojājumi, ko kuģim nodarījuši satrakotie roboti, bija pārāk nopietni — raķetes apšuvumā rēgojās divi lieli izgriezumi: viens priekšgalā, otrs — netālu no kuģa pakaļgala. Raķete bija zaudējusi savu hermētiskumu, bet galvenais — pilnīgi nederīgas kļuvušas kibernētiskās iekārtas, jo tās bija atradušās tieši kausēšanas degļa liesmā. Kā Kalve pēc paviršas apskates konstatēja, šīs ierīces vairs nevarēja atjaunot, bet bez tām savukārt nebija iespējams lidot.

Tāpēc kosmonauti darīja to, ko vēl vienīgi varēja darīt, — visu, kam bija kaut mazākā vērtība, pārnesa viz svešo kuģi. Seit vismaz varēja novilkt skafandrus, atpūsties, apspriesties un meklēt kaut kādu izeju. Notikušais bija nelabojams — saprast viņi to saprata, bet negribēja vēl ticēt, ka zudusi jebkura cerība atgriezties uz Zemi un daudzus gadus — vai arī tik gadu, cik viņiem atlicis dzīvot, — nāksies pavadīt šajā pavadonī. Var jau būt, ka vārdi «daudzus gadus» skanēja pārāk optimistiski. No savas raķetes viņiem bija izdevies izglābt tikai skābekļa rezervi.

Viņu apstākļos nebija iespējams demontēt reģenerācijas iekārtas. Tiesa, svešajai raķetei pagaidām vēl bija savs skābeklis, bet, cik tā atradās rezervuāros, to nezināja neviens; jebkurā mirklī varēja izbeigties tā piegāde.

Un pat tad, ja skābekļa pietiktu ilgam laikam, viņiem tā kā tā uzglūnēja bads un slāpes — pēc tam, kad būs izsmeltas visas rezerves, kas atradās uz kuģa. Tās domātas tikai lidojuma laikam.

Tomēr, lai būtu kā būdams, kosmonauti bija ieguvuši laiku un tagad lēnām devās arvien dziļāk svešā kuģa telpās.

Atstājuši starpkameru, viņi nokļuva plašā, pilnīgi tukšā zālē. Sencovs un Rains te jau bija ciemojušies, bet tālāk nebija tikuši, jo vajadzēja steigties pie savējiem. Tagad kosmonauti viegli atrada izeju no zāles. Viņi devās tālāk pa gaiteni, kur grīda bija izklāta ar savāda veida un formas flīzēm. Kosmonauti soļoja uz priekšu, un viņus neatstāja neērtības sajūta. kāda pārņem cilvēku, kam saimnieka prombūtnē nejauši gadījies iekļūt viņa dzīvoklī, kur uz katra soļa skatienam atklājas dažādi intīmi sīkumi, kas pašam saimniekam ir dārgi, bet kam svešās acīs nav nekādas vērtības.

Atrodoties ārpus raķetes, šādas sajūtas nebija, jo nebija arī iespaida, it kā viņi būtu kaut kur kādā mājā: šeit visam bija citādi apmēri nekā uz Zemes, angārs un viss pavadonis šķita pārāk liels, turklāt neizprotama bija telpu un iekārtu tīri tehniskā nozīme. Raķetē turpretī bija jau savādāk, šeit redzēto jau varēja salīdzināt ar ierasto, te viņi sastapās ar tādiem sīkumiem un nieciņiem, kas katram mājoklim piešķir siltumu, ar sīkumiem, kas liecināja ne tikai par saprātīgu būtņu domu, bet arī par jūtām: īpatnējais grīdas flīžu raksts, ļoti tīrās sienu krāsas, kas nemanot nomainīja cita citu — no dažādām vietām viens un tas pats sienas fragments šķita te zaļš, te zeltains, te atkal tumši zils ar gaišām dzīsliņām. Par labu estētisko izjūtu liecināja arī apgaismes ķermeņi, spoguļgludās durvis — kā redzams, kuģa saimniekiem raksturīga bija tieksme uz eleganci, uz svētku spožumu; īstam kosmonautam taču katrs lidojums ir un paliek lieli svētki. Tas viss runāja par labu marsiešiem, lai gan to jaušamais tehniskais pārākums lika katru krāsu maiņu, katru grīdas plāksni uztvert kā šifrētu un pagaidām vēl neizprotamu atklājumu.

— Cik tas viss skaisti veidots … — Sencovs domīgi teica. — Manuprāt, vajadzētu doties uz pašu priekšgalu un apmesties tur, lai tad tūlīt… ak tu nolāpīts!

Šķērssiena bija caurspīdīga, un Sencovs, to nepamanījis, ar pilnu sparu uzskrēja tai virsu. Kaut arī šķērslis bija caurspīdīgs, likās, ka tam ir leģētā tērauda cietums, un Sencovs tagad nikni berzēja skafandru virs elkoņa.

—   Te nu bij . . . Vai tad tālāk netiksim?

—   Tieši tā . . . — Rains, kas bija pienācis klāt, apstiprināja. Viņš rūpīgi aptaustīja šķērssienu — tajā nevarēja atrast nekādu pazīmju, kas liecinātu par durvīm.

—   Tā … — Sencovs, pēkšņi sadrūmis, izgrūda caur zobiem. — Atkal sākas mīklas. Vai to nav mazliet par daudz? Man zūd jebkura vēlēšanās tās atminēt. Un tomēr — būs jāmēģina šo šķērsli aizvākt . . .

—   Tikai bez manis, — Korobovs ar steigu noteica, pakāpjoties atpakaļ. — Es kategoriski atsakos šeit kaut ko nospiest vai atvērt. Man pietiek ar vienu piedzīvojumu!

Sencovs pasmaidīja, bet drošības labad tomēr pakāpās tālāk no šķērssienas.

—   Nu, ko? — aizmugurē jautāja Azarovs. — Tā arī stāvēsim gaitenī?

Tad Sencovs sadusmojies apņēmīgi parāva tuvākās sāndurvis. Tās viegli padevās sānis un ieslīdēja sienā. Skatam pavērās plaša istaba. Tā atstāja dīvainu iespaidu: gar divām tās sienām, daždažādi savijušās, stiepās caurspīdīgas un necaurspīdīgas caurulītes, stāvēja kaut kādi trauki, kas pēc formas atgādināja kaktu-

8 — 1592 sus, un zemi skapīši, uz kuru durvīm bija redzami ieliekti zilgani ekrāni.

—   Kaut kas līdzīgs laboratorijai, vai? — Sencovs teica.

—   Manuprāt, tā ir fizikas laboratorija, — Korobovs atsaucās. — Te nav ko minēt, pietiek paskatīties uz šo aparatūru. Lūk, tur pašā kaktā — redziet, vai tas neatgādina nelielu toroīda iekārtu? Viņi šeit noteikti nodarbojas ar fizikāliem eksperimentiem.

—   Bet… — Azarovs jau gribēja sākt.

—   Varbūt es neesmu fiziķis? — Korobovs vaicāja. — Varbūt tu aizmirsi, pie kā esmu mācījies?

—   Nē, es zinu, — Azarovs teica. — Un tomēr šī laboratorija, manuprāt, ir ķīmiskā. Paraugieties: šis cauruļu režģis, šie trauki — tā taču nav fizika! Mūsu ķīmiski tehnoloģiskajā laboratorijā, kur nostrādāju savu prakses laiku, es jums galvoju, bija tāpat. . .

—   Lai izšķir Kalve, — samierinoši noteica Korobovs, kas jau ne vienreiz vien bija licis lietā šo paņēmienu: Kalve nemēdza daudz strīdēties, viņš aizvien gribēja, lai atrod kopēju valodu. — Tā taču ir fizika, vai nav tā, Laimon?

—   Nezinu, — Kalve drūmi atbildēja. — Neesmu fiziķis. Arī ķīmiķis ne. Bet paskaties uz šiem skapīšiem ar ekrāniem. Pat cilvēkam, kas neorientējas kibernētikā, ir skaidrs, ka te darīšana ar portatīvām skaitļojamām iekārtām. Visas šīs caurulītes, mazās kolbas, pudelītes un stienīši, manuprāt, ir tikai palīgierīces.

Iespējams, ka skaitļojamie aparāti jādzesina, varbūt ari kaut kas cits . . .

—   Smalki … — Korobovs novilka. — Viņam viss skaidrs jau 110 pirmā acu uzmetiena. Komandier, tavas domas uzklausīsim pašās beigās. Tavā uztverē, Rain, te droši vien nav nekas cits kā observatorija? Diezin vai tu te saskati kaut ko citu?

—   Es te neko nesaskatu! — Rains dusmīgi atcirta. — Bet esmu gandrīz vai pārliecināts, ka šai laboratorijai ir visciešākais sakars ar astronomiju. Katrs objektīvs vērotājs, kā, piemēram, mūsu komandieris, to apliecinās. Kaut vai šī resnā caurule, kas ved kaut kur sānis,— kurš gan garantēs, ka tas nav refraktors? Lūdzu, skatieties — viens gals sašaurināts, skaidrs — tas ir okulārs . . . Komandier!

—   Skaidrs vienīgi tas, ka mums te nekas nav skaidrs, — Sencovs teica.

—   Ak tā! — Rains murmināja. — Tad es jums to uz vietas pierādīšu!

8*

115

Viņš strauji paspēra dažus soļus uz priekšu, lai šķērsotu istabu un tuvāk apskatītu nesaprotamo iekārtu. Bet, vai nu solis bija neveikls, vai arī grīda pārāk gludena, — Rainam paslīdēja kāja, viņš zaudēja līdzsvaru un mulsumā sāka ar rokām tvarstīt … gaisu. Rains krita lēni — salīdzinot ar Zemi, pievilkšanas spēks šeit bija ievērojami mazāks, — un, ja viņš nebūtu skafandrā, tad nezaudētu līdzsvaru un noturētos kājās. Skafandrs traucēja kustības, un Rains izstiepās visā garumā — gan ne uz grīdas, bet . . . gaisā.

Visi čelli kosmonauti palika tajās pašās pozās, kādās atradās, metoties biedram palīgā. Rains karājās gaisā kādus trīsdesmit centimetrus virs grīdas. It kā nokritis uz atsperīga matrača, viņš vēl sašūpojās uz augšu un leju un tad, nedabiski izstiepies, sastinga pilnīgā mierā. Tikai acis lūdza palīdzību.

Sencovs pirmais atguvās un gāja klāt, pie katra soļa piesardzīgi ar kurpes purngalu iztaustot grīdu. Noliecies Rainam pāri, viņš nevarēja noslēpt smaidu: pārāk jocīga izskatījās astronoma seja — izbrīnā uzrautas uzacis, stiklains skatiens, apjukumā atvērta mute . . .

—   Vai neesi sasities? — Sencovs norūpējies jautāja.

—   Nē .. . Tikai, lūdzu, pacel mani … — Rains lēni kustināja lūpas.

—  Vai baidies? — Sencovs triumfēja. — Tur, augšā, tu uz mani kliedzi, bet nu pats esi pārbijies.

—   Lai arī tā — baidos! — Rains dusmīgi atteica. — Paklau, tu laikam no tiesas smejies?

—   Kosmonauts, — pamācoši iesāka Sencovs, — ir cilvēks, kas . . .

Pēkšņi Rains, viltīgi piemiedzis acis, apmetās uz sāniem un spēcīgi iesita Sencovam zem ceļgaliem; komandieris apjucis apsēdās un arī ne jau uz grīdas, bet, sastindzis sēdus stāvoklī, palika karājamies gaisā. It kā te būtu bezsvara stāvoklis .. . Bet šeit tomēr bija svars.

—   Nu redzi, — Rains sacīja. Šajos vārdos skanēja drūms gandarījums. Viņš lēni apsēdās uz tā paša neredzamā, uz kura nupat bija gulējis, tad uzmanīgi piecēlās un pasniedza Sencovam roku.

—   Es neesmu ļaunas dabas cilvēks, — astronoms žēlsirdīgi sacīja.

Sencovs piecēlās pats, aptaustot ar roku šo «kaut ko», kur nupat bija sēdējis. Bet pietika piecelties, kad šis «kaut kas» pazuda. Rokas tvēra tikai tukšumu …

—   Fantastiski! — Sencovs teica. — Pamēģināsim vēl . . .

Viņš saliecās, gatavodamies apsēsties. Un tiešām, tāpat kā pirmīt — apsēdās. Aiz viņa vēlreiz apsēdās arī Rains. Iegājuši istabā, to izdarīja arī pārējie — nu viņi cits citam blakus sēdus karājās gaisā.

—   Tātad, re, kādas šeit ir mēbeles, — Korobovs secināja. — Vari apsēsties, kur vien vēlies. Kā tas panākts? Gāzes strūklas te nemana, magnētiskais lauks mūs nevar noturēt — mēs taču neesam magnetizēti … Atkal jauna mīkla. Varbūt tam kāds sakars ar flīžu rakstu uz grīdas? Tas jau nav nekāds raksts, bet metāla režģa veidojums grīdā. — Korobovs uz brīdi nodevās savām domām. — Kam tāds iekārtojums vispār? Te varēja būt tikai viens izskaidrojums: svara ietaupījums lidojuma laikā. Ja nu šajā kajītē dzīvoja desmit šo būtņu? Tas nozīmētu — desmit guļamvietu, desmit krēslu u. tml. Bet te nekā tāda nav. Tukšums — un tomēr nav tukšums. Visādu mēbeļu vietā — kaut kāds mehānisms, un cauri. Jādomā, ka šie mehānismi ir kompakti un viegli. Vel viens pierādījums augstajam tehnikas līmenim . . .

—   Un cik vēl nebūs tādu pierādījumu!… — Sencovs atsaucās, un neviens netika skaidrībā, vai viņš to sacīja tāpat vien, sapņodams, vai arī lai brīdinātu.

—   Komfortabla laboratorija, — Rains sacīja. Tad viņš apgūlās un ar tīksmi vēl piebilda:

—   Ērti .. .

Pārējie kosmonauti ar ziņkāri apskatīja dīvaino istabu. Azarovs piecēlās, lai apsēstos citā vietā, un — apsēdās. Visur, kur viņš to izmēģināja, bija tāpat. Apsēsties un nogulties varēja jebkurā vietā. Sencovs pabāza roku zem galvas un konstatēja:

—   Skaidri sajūtams atsperīgums . . . Ziniet, kas man iešāvās prātā? Vai tikai nav darīšana ar to pašu gaisu, tikai — sablīvētu? Ne jau ar saspiestu, protams, bet kaut kādā veidā tas sablīvējas, turklāt — pielāgojoties vajadzībai. Interesanti: tu sēdi, bet — nejūti savu svaru, pat to nelielo, kāds mums te tomēr ir .. .

Kajītes šajā galā nekādu ierīču vai aparātu nebija, kaut arī telpa bija plaša — pēc Aza- rova izteiciena, tajā varēja dejot ne viens vien pāris. Azarovam pretī nerunāja — dejās viņš skaitījās autoritāte. Sienās bija redzami rokturi, nospiežamās pogas . . . bet nospiest tās, pat aiztikt Sencovs kategoriski aizliedza, kaut arī pašam niezēja pirksti.

—   Nedrīkst, — viņš sacīja Azarovam, kas jutās aizvainots. — Šeit notiek brīnumi arī bez mūsu iejaukšanās; ja vēl mēs te sāksim darboties … Galu galā saimnieki var arī apvainoties …

Saimniekus viņš pieminēja tīšā prātā. Visādi nepatīkami notikumi bija nogurdinājuši kosmonautus, vajadzēja dot iespēju izteikties, izkratīt sirdi . . . Par pavadoņa un šā kuģa saimniekiem droši vien visi labprāt parunātu.

Tā arī bija. Azarovs pasviesto ēsmu sagrāba tādā ātrumā, par kādu varētu tikai sapņot kaislīgie makšķernieki, pie kuriem piederēja arī pats Sencovs.

—   Vai nu s&imnieki ir, vai arī to nav, — tā jau ir veca dziesma. — Azarovs iekaisa.

—   Kas viņus redzējis? Neviens. Kas manījis kaut viņu pēdas? Arī neviens. Ja jau viņi nav uzskatījuši par vajadzīgu parādīties visu šo laiku, tad tas nozīmē, ka uz pavadoņa nav nevienas dzīvas dvēseles. Te ir tikai automāti.

—   Pieņemsim, ka tā, — Korobovs atsaucās.

—  Iespējams, ka viņu patlaban arī nav uz pavadoņa. Bet nav izslēgts, ka viņi jebkurā mirklī var parādīties.

—   No kurienes? — Azarovs iededzies jautāja. — No tavas galvas? Vai tā tev tik .. . karsta ?

Korobovs cēlsirdīgi izlikās šo uzbrukumu nemanām.

—   Kāpēc no galvas? No planētas … No Marsa mūs šķir tikai divdesmit trīs tūkstoši kilometru . .. Tādai raķetei kā šai tas ir tīrais nieks. Tiesa — pavadonis pilnīgi automatizēts. Un tomēr laiku pa laikam var parādīties arī tā īstie saimnieki — kaut vai kontroles dēļ vai arī, lai savestu kārtībā mehānismus … Kas var galvot, ka šie automāti nav viņiem jau ziņojuši par mūsu ierašanos? Varbūt viņu raķete ir jau tepat tuvumā?

—   Garantēt, protams, grūti, — Rains teica. — Un tomēr — maz ticams.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tad nevar atbildēt uz vienu jautājumu: viņu rīcībā ir tāda izcila startēšanas platforma kosmiskajiem ceļojumiem, kāds ir šis pavadonis, tāds kuģis kā šis, kurā mēs tagad atrodamies (viņš ar delnu uzsita pa neredzamo guļasvietu), un tomēr visu šo gadu laikā neviens no viņiem nav apciemojis Zemi?

—   Mēs ar Kalvi pastaigājāmies pa pavadoni … — Korobovs turpināja. — Tas, ko tur redzējām, mūs uzvedināja uz domām, ka raķešu būvniecības kultūra viņiem ir ļoti augsta .. .

—   Tā ir, — Rains apstiprināja. — Mēs par to esam pārliecinājušies, arī apskatot raķeti. Katrs izgudrojums, kas domāts cilvēku vajadzībai, sākumā ir tikai kailais mehānisms vien. Vēlāk, attīstoties kultūrai vai, pareizāk sakot, ražošanas tradīcijām, tas arvien vairāk liek pilnveidots ne tikai tīri tehniskā, bet es teiktu — arī utilitārā ziņā. Tā rodas uztvērēji, ledusskapji, kondicionētā gaisa iekārta automašīnās. Darbgaldus nekrāso vairs tādā krāsā, kāda pagadās pie rokas, bet raugās, lai tā būtu patīkama acij, lai tā netraucētu strādāt. Tā

sviras rokturis pamazām iegūsi vienīgo pareizo formu . . .

—        Šeit tas viss ir lieši tādā līmenī, — Sencovs piemetināja.

—        Bet kas būs pēc tāda līmeņa sasniegšanas?

Sencovs atbildēja:

—        Sekos atkal principiāli jauns izgudrojums, un viss sāksies no gala . . .

—       Un kurp viņus novedīs šis jaunais izgudrojums?

—       Vecu vecais jautājums, — Sencovs atteica.

—       Toties pamatots. Manuprāt, te atbilde ir tikai viena: viņi mūs neapciemo tādēļ, ka viņu jau sen vairs šeit nav.

—   Cik sen? — Azarovs neatlaidās.

—       To pat minot neuzminēsi. Atcerieties putekļu kārtu visur — kā tā te radusies? Tā varēja izveidoties tiklab gadu, kā arī gadu tūkstošu laikā.

—   Vai kaut kas būtu noticis uz planētas?

—   Kāpēc tieši uz planētas?

—        Nu, vai zini, — Korobovs teica, — tā vairs nav nopietna saruna. Kas tad pēc tavām domām . . .

Sencovs ar patiku klausījās, kā cita caur citu skanēja trīs balsis … Bet kāpēc tikai trīs?

Sencovs paskatījās uz Kalvi. Kibernētiķis, kā bija ienācis kajītē, tā arī stāvēja pie tās durvīm, pat nepūlēdamies apsēsties, likai nolicis savu maisu ar ūdeni uz grīdas (maiss bija pieplacis pie grīdas, gaiss zem tā ncsablī- vējās). Kalve pat nebija noņēmis ķiveri, kā citi, un viņa seju aiz spīdīgās plastmasas grūti bija saskatīt. Varbūt viņš jau nojauta jaunas briesmas? Varbūt viņu arvien vēl mocīja vainas apziņa par laikā neatminēto pelēkās masas nozīmi?

—   Laimon, un kā tu domā? — Sencovs jautāja. — Paklausies, Laimon? . . .

Kalve pat nepakustējās, Sencovs piecēlās, piegāja viņam klāt un stipri sapurināja. Kalve lēni noņēma ķiveri, bet viņa acis palika aizvērtas.

—   Kas ir ar tevi?

—   Nekas … — Kalve tikko kustināja lūpas. — Esmu noguris. ,

—   Nu apsēdies, atpūties . ..

—   Pateicos, — Kalve pieklājīgi teica. — Es tiešām apsēdīšos un atpūtīšos.

Viņš apsēdās, atmeta galvu 1111 atkal aizvēra acis. Strīdi aprāvās, visi nobažījušies paskatījās uz Kalvi.

—   Par ko tad esam vienojušies? — Sencovs jautri jautāja.

—   Par to, ka uz saimniekiem nav ko cerēt, — Korobovs skumji atbildēja. — Vajadzēs pašiem tikt galā. Bet par to vēl paspēsim parunāt. Labāk pastāstiet, kā jums izdevās izglābties.

—  To pajautājiet viņam, — Sencovs pameta ar galvu uz Rainu. — Re, kur glābējs, es biju tikai mocekļa lomā. Pamodos raķetes starp- kamerā, jo apakšā jau biju zaudējis samaņu. Sameklējis lūku, viņš arī atstiepa mani šurp . . . Kā tas viņam izdevās — nesaprotu .. .

—   Es ari pats to nesaprotu, — Rains paraustīja plecus. — Varbūt tas nebiju es?

—   Vēlāk mēs abi izstaigājām šo zāli, domājām, ka izdosies noteikt, no kurienes te ieplūst skābeklis, lai kaut vai daļēji uzpildītu savus balonus. Šīs cerības, protams, izrādījās fantastiskas — nekādus balonus un uzpildīšanas iekārtas mēs neatradām. Pat izeju no zāles uz gaiteni mēs nesākām meklēt: gribējās ātrāk tikt pie jums, turklāt sāka apnikt visādi pārsteigumi, kā, piemēram, durvis, kas nevēlas atvērties …

Korobovs mulsi ieklepojās.

—   Viss ir labs, kas labi beidzas … Vārdu sakot, skafandriem virsū mēs uzskrējām pilnīgi nejauši. Vienkārši tādēļ, ka tie stāvēja zāles nišās. Un mums, dabiski, ienāca prātā doma izmēģināt, vai tajos nav skābeklis.

—   Ne jau mums tas ienāca prātā, bet gan tev vienam pašam, — Rains iemeta vidū. — Stāvokli glābi tu. Es par to nekad nebūtu izšķīries. Nav joks — mugurā uzvilkt svešu skafandru, kurā nav ne balonu, ne vispār kaut kā tāda, kas atgādinātu .. .

—   Taisnību sakot, es visu to ļoti miglaini atceros, — Sencovs atzinās. — Nav arī ko brīnīties: es taču pirms tam gulēju nesamaņā. Nudien neatceros, kā tas notika . . .

Bet notika tas tā:

—   Skaties — skafandri! — Sencovs teica.

Uz pakaramajiem karājās divpadsmit skafandru. Tie noteikti bija skafandri, turklāt domāti būtnēm, kas soļoja, taisni izslējušās, kurām ir divas rokas un divas kājas. Skafandru augstums šķita ne mazāks par diviem metriem.

—       Nu redzi … — Sencovs konstatēja. — Tādi tad viņi ari ir bijuši…

Aizmirsuši, ka nepieciešams meklēt skābekli, abi aplūkoja skafandrus, burzīja tos ar pirkstiem, pētīja . . . Melnie skafandri bija darināti no neizprotamas mīkstas un elastīgas vielas.

—       Tie nu gan bijuši milži, — Rains klusi sacīja.

—       Savādi — kāpēc viņu ķiveres nav caurspīdīgas? — Sencovs teica, it kā runājot savā nodabā. — Pielaikosim . ..

Viņš uzmanīgi noņēma no pakaramā vienu skafandru.

—       Palīdzi! — Nenovilcis savējo, viņš iebāza kājas svešajā skafandrā, kas atgādināja kombinezonu un kam augšējā daļa bija atpogāta no apkakles līdz jostas vietai.

—   Tu tajā noslīksi, — Rains brīdināja.

Sencovs uzvilka kombinezonu — piedurknes

un bikšu staras saruka kā ermoņikas — un atrūca:

—       Labi, labi — noslīkšu … Kā lai to aizpogā?

—   Ar vienu pogu, ka vasaras uzvalku, —

Rains dusmīgi nomurmināja. — Šķiet, ka tomēr ir svarīgākas lietas nekā pielaikot skafandrus?

—   Ar pogu? — Sencovs teica šaubīdamies. Poga, uz kuru norādīja Rains, atradās tai vietā, kur vajadzētu atrasties sprādzei, ja skafandram būtu josta. Komandieris skeptiski pagrieza pogu. Tā paklausīja, un kombinezons lēnām vērās ciet, it kā neredzams «rāvējslēdzējs» savienotu abas malas tā, ka nepalika pat nekādas pēdas.

—  Var arī ar pogu, — Sencovs uzvaras priekā izsaucās. — Ā, bet tas, acīm redzot, domāts ķiverei … Skaidrs. Nu, apģērbies . . .

—   Kādēļ? — Rains jautāja.

—  Tūlīt es uzlikšu ķiveri. Nedomāju, ka skafandri te stāvētu, ja nebūtu lietošanas gatavībā, — tas runā pretim kosmosa prasībām. Tajos jābūt skābeklim. Mēs iegūsim iespēju pārvietoties.

—   Bet ja nu . . . Nav taču balonu!

—   Bet, ja nu, — tad … Eh, tad tu mani izglābsi vēlreiz.

. . . Pēc dažiem mirkļiem abi ar ķiverēm galvā stāvēja jau pie izejas lūkas. Savādi, skābeklis skafandros ieplūda, kaut arī nebija nekādu balonu.

Aiz viņiem aizcirtās durvis, noslēdzot ieeju raķetē. Vēlāk lēnām aizvērās arī lūka.

—   Skaties! — Rains iekliedzās. — Skaties! Gaisma! …

Sencovs viņu nedzirdēja: skafandru radiosakarus — ja tādi vispār eksistēja — viņi neprata izmantot. Rains neredzēja arī Sencova seju: no ārpuses ķivere šķila necaurspīdīga, kaut gan no iekšpuses viss bija labi redzams. Bet Sencovs arī pats ieraudzīja gaismu un strauji pacēla abas rokas, it kā šī nespodrā, drebošā, krēslainā apgaismojuma vietā būtu parādījusies pati Saule.

Viņi lēnām šķērsoja zāli. Rokas un kājas slīga skafandru krokās. Abi domāja vienu un to pašu: ja jau iedegusies gaisma, kāpēc tad lai arī durvis nebūtu kārtībā?

Un tiešām, durvis atvērās viegli, it kā tās nekad nebūtu likušas viņiem pārdzīvot smagus brīžus. Sencovs uzmeta pēdējo skatienu svešajai raķetei.

— Nu, — viņš tai teica, — paliec sveika .. .

Viņš, protams, nedomāja, ka atkalredzēšanās notiks tik ātri un tādā veidā, citādi viņš laikam nebūtu teicis — paliec sveika.

—   Vārdu sakot, zēni, esmu visu aizmirsis,— Sencovs vēlreiz atkārtoja. — Lai nu paliek .. . Mani nodarbina cita doma: no jūsu paskaidrojumiem es sapratu, kāpēc mēs tikām ieslēgti. Bet kā mehānismi no jauna sāka darboties?

Korobovs paskatījās uz Kalvi. Tāpat kā pirmīt, tas sēdēja aizvērtām acīm, un nebija iespējams noteikt, vai viņš guļ vai seko sarunai. Korobovs viņu paraustīja aiz rokas. Un Kalve lēni, it kā sapnī atbildēja:

—   Kas tur ko brīnīties? Mašīnas ar tādu jaudu var sabojātās sekcijas vietā iedarbināt ari citu . . . Nav izslēgts, ka šī viela spēj reģenerēties. Kamēr to neesam izpētījuši, grūti kaut ko teikt.

—   Un tomēr — vai nu šī mašīna ir tik varena? — Rains šaubījās. -— Arī mēs jau protam nelielos tilpumos koncentrēt miljardiem šūnu, bet rezultāti . . .

—   Noslēpums nav tikai tilpumā, — Kalve atsaucās, — vai šūnu daudzumā. Mums katrai šūniņai ir tikai viena funkcija — tātad maz savienojumu variantu. Ja viņiem tiešām radīts kaut kas līdzīgs nervu šūnām, lad to rīcībā ir kolosāls variantu un funkciju skaits — katra viņu šūna atsver simtiem mūsējo. Kad šurp atlidos mūsu speciālisti . . .

Viņš apklusa, 1111 visi uz mirkli iedomājās speciālistus, kas šurp tomēr atlidos.

—   Jā .. . — Korobovs gari novilka. — Bet kā gan jūsu radiometrs gadījās angāra otrā pusē? Tas mums arī sajauca prātus.

—   Radiometrs? — Sencovs nekā nesaprata.

— Re, šis te! — Korobovs izvilka no kabatas nelaimīgo instrumentu.

—  Mums nekāda radiometra nebija, — Rains teica. — Vai tad tu paņēmi?

—   Nekā tamlīdzīga. Pagaidi, pagaidi . . . Tā, tā . . .

Viņš žņaudzīja rokā radiometru un izslējās taisni.

—  Tiešām, mūsu .. . Ļeņingradas marka . . . Kā tas varēja te .. . Varbūt tomēr jūs paši? . . . Ko? Petro?' Laimon?

—   Rādi šurp! — Rains paņēma skaitītāju, apskatīja to tuvāk. Tad pasmaidīja.

—   Nē — nav mūsu …

—   Tātad marsieši lieto Ļeņingradas radio- rnetrus?

Rains parādīja tikko redzamu atzīmi instrumenta galā: — Lasi: «A-4» … Automātiskā, ceturtā, — viņš triumfēja. — Tas ir automātiskās raķetes skaitītājs. Kā tas nokļuvis šurp?

—   Astronoma vērīgās acis, — Sencovs klusi sacīja, un viņa balsī skanēja skumjas, pat skatiens šķita bēdīgs, kaut zemtekstā jautās ironija. — Tavu redzi var apskaust . . . Tavu ziņkāri arī: kā šis skaitītājs nokļuvis šeit? Pavisam vienkārši, pirms mums šeit bijusi kāda no automātiskajām raķetēm. Es saprotu: tas ir notikums, vēl viens atklājums — noskaidrojas automātisko raķešu liktenis . . . Kas tie bija par vareniem kuģiem . . . Kas par raķetēm — spēka un ātruma iemiesojums! Aizgāja bojā … — uz mirkli apklusis, viņš domu pabeidza jau citā tonī:

—   Vēl viens darbiņš . . . Mūsu uzdevums — jāuzzina, kas noticis ar to raķeti.

—   Droši vien tas pats, kas ar mūsējo, — Azarovs sacīja. — Šie automāti, manuprāt, speciāli trenēti, lai miltos samaltu visas raķetes, kas iekrīt to ķetnās.

—   Bet kādēļ tas vajadzīgs?

Sencovam neviens neatbildēja. Kalve atkal aizvēra acis, viņa seja kļuva skarba, il kā viņš domās būtu tālu prom no šīs pasaules un kavētos pie kaut kā svarīga un ļoti abstrakta. Ko- robovs piecēlās, no jauna sāka staigāt pa kajīti, tuvojoties te vienai, te otrai sienai; kaut ko murminādams un savā nodabā dziedādams viņš uzmanīgi pētīja kontaktu podziņas, pogas, tukšus rāmjus. Azarovs bija sadrūmis un sekoja viņam ar acīm vien, nepagriežot galvu. Kad Korobova dziesma kļuva pārāk skaļa un pavisam neizturama, Azarovs nenocietās:

—   Kas nu ir par daudz, tas par daudz, maestro . . . Varbūt tu nomierināsies un pārstāsi dziedāt — te arī bez tavas pašdarbības nav visai lāgā . ..

Korobovs neapvainojās un tūlīt apklusa.

—   Cik ilgi mēs tā klusēsim? — Sencovs jautāja. — Mūsu stāvoklis, kā mēdz sacīt, nav nekāds spožais. Bija brīži, kad mēs ar Rainu, piemēram, jau domājām, ka pēdējā stundiņa klāt! Un tomēr automāti mūs šoreiz nav pievārējuši . ..

—   Nākotnē tas tomēr nav izslēgts! — Azarovs piemetināja.

—   Nu, nu, tik vienkārši tas gan nav, — Sencovs mierināja. — Galu galā pieci cilvēki nozīmē vairāk nekā tūkstoš automātu.

—   Pagaidām rezultāts nav mūsu labā . . .

—  Tas viss iznāca pārāk pēkšņi. Gatavojot kosmonautus uz Zemes, pagaidām vēl nelasa lekcijas, kā uzvesties svešajās pasaulēs, — Sencovs sacīja.

—   Drīz tās sāks lasīt, — Korobovs apgalvoja.

—   Ja atgriezīsimies vai vismaz ziņosim Zemei par visu, kas noticis, — Sencovs teica. — Mums nav tiesību pakļaut riskam citus

9 — 1592 kuģus, kas, bez šaubām, atkal dosies uz Marsu.

Tā izvirzījās divi pamatuzdevumi, kas kosmonautiem bija jāatrisina: maksimālais — izglābties pašiem un nokļūt atpakaļ uz Zemes; minimālais — ziņot Zemei kaut vai vispārējos vārdos par notikušo, lai nākamā ekspedīcija neatkārtotu viņu kļūdas.

—   Bet kur tad, kur slēpjas mūsu kļūdas? — Rains jautāja. — Pieņemsim, ka mēs abi varējām ari neatstāt raķeti, un tādā gadījumā mēs visi pieci būtu kopā ar raķeti nokļuvuši angārā. Un vēlāk? Kā izskaidrot robotu uzbrukumu? Atkal mūsu kļūda? Kāda?

—   Nezinu … — Sencovs atbildēja. — Mums arī tas būs jāizdibina, lai no mūsu pieredzes mācītos citi. Grūti pateikt, protams, no kā vadās šīs pasaules roboti un loģiskās iekārtas …

—   No programmas, — Kalve pēkšņi teica, neatverot acis. — Tikai 110 programmas…

—   Kam vajadzīga tāda programma — iznicināt svešas raķetes? Diez vai tik retam gadījumam bija paredzēta kāda pavēle …

Kalve atvēra acis un uzslējās sēdus.

—   Tur jau ir tas āķis — tiem nebi ja tādas programmas, — viņš negribīgi pateica. — Un te jau slēpjas mūsu nelaime …

—   Tas skan pārāk miglaini… — Sencovs atzinās. — Neuzdod mīklas, Laimon, un nerunā līdzībās.

Ar sadrūmušu skatienu Kalve pavērās Sen- covā.

—   Atceries, — viņš tad sacīja Rainam.

—    Ceļā uz šejieni tu pirmīt ieminējies, ka. meklējot šā kuģa ieejas luku, tu sākumā esot uzdūries tādai, kuru tev neesot izdevies atvērt.

—   Jā, tā bija, — Rains teica. — Kāds te sakars …

—   Pagaidi mirkli… — Kalve strauji izstiepa roku. — Kādā attālumā šī lūka atradās no kuģa pakaļgala?

—   Kādā? Nu… teiksim, desmit, divpadsmit metru, — Rains atbildēja.

—   Tā… Vai jūs ievērojāt, tieši kādās vietās automāti izgrieza gabalus no mūsu raķetes apšuvuma?

—   Pagaidi, pagaidi! — Sencovs strauji pielēca kājās. — Divi caurumi… Viens priekšgalā, otrs …

—   Apmēram divpadsmit metru no pakaļgala, — Kalve nobeidza. — Vai tagad jums skaidrs? Automātu programmā nebija pavēles — sabojāt raķeti. Taisni otrādi…

—   Salabot to, vai? — Azarovs jautāja smīnēdams.

—   Man ir kauns, — Kalve turpināja.

—   Man jāatzīstas, ka man ir sāpīgi un kauns par sevi. Mani taču uzskata par speciālistu šajā nozarē, un, kā jūs zināt, esmu piedalījies daudzu kibernētisko sistēmu radīšanā, tās turklāt bija domātas visdažādākajiem uzdevumiem.

—   To mēs zinām, — Sencovs apstiprināja.

9*

131

—   Kļūda, par kuru jūs tikko runājāt, ir mana kļūda. Es daudz ko neesmu ņēmis vērā;

protams, ja nebijis tāds laika trūkums, man tas katrā ziņā būtu ienācis prātā …

—   Diemžēl laika mums bija gaužām maz, — Korobovs iejaucās. — Notikumi ne- risinājās tā, lai mēs varētu sēdēt un domāt…

—   Kad es ieraudzīju šos automātus, kas snaikstījās ap raķeti un deva kaut kādus signālus, — Kalve turpināja jau stingrākā balsī,

—   man vajadzēja sev jautāt: kas tiem vajadzīgs? Kāpēc tie ir šeit, un kas tos interesē?

—   Mēs visi sev tā jautājām, — Korobovs teica.

—   Jā gan. Bet mūs interesēja toreiz kaut kas cits: lai tikai nenotiktu kas ļauns raķetei. Mēs pagaidījām un pārliecinājāmies, ka nekādu tiešu — pasvītroju, nekādu tiešu ļaunumu viņi raķetei nenodara… Un — nomierinājāmies …

—   Un vēl vairāk sākām bažīties par jums, — Korobovs teica Rainam.

—   Mēs nelauzījām savu galvu par to, ko šīs vardes īsti meklē, — Kalve turpināja.

—   Žēl, ka to nedarījām.

—   Es sāku saprast… — Sencovs nomurmināja.

—   Tā tas ir … Kam, loģiski spriežot, jānotiek ar raķeti, tiklīdz tā ir atgriezusies no kosmiskā reisa? Jūs, piloti, to vislabāk zināt…

—   Dabiski — tā jāapskata, jāpārbauda…

—   Protams! Un tā arī notika. To apskatīja automāti. Apskatīja — nu ne jau šā vārda tiešā nozīmē. Acīm redzot, viņu raķetēm — droši vien arī šai — zināmās vietās ir raidītāji, kas uz automātu pieprasījumu informē par kuģa stāvokli, par tā atsevišķu mezglu un mehānismu darbību. Galu galā citādi arī nevar būt: ja ir tik augsts tehnikas līmenis kā šeit, ļaudis, kā redzams, atbrīvojušies no jebkura garlaicīga darba; viņi sen sasnieguši to, kam pretī ejam arī mēs. Pieņemsim tagad, ka šie automāti pieprasīja informāciju no mūsu kuģa mezgliem …

—   Un, dabīgi, nekādas ziņas nesaņēma, — Sencovs teica.

—   Protams — tāpēc ka mūsu raķete iekārtota citādi un tādai kontrolei nav domāta… Programmējot automātu rīcību, svešu raķešu nolaišanās, protams, nebija paredzēta. Ko no visa tā varēja secināt loģiskās iekārtas, kas vadīja automātus?

Kalve uz brīdi apklusa. Drūmi klusēja arī pārējie.

—   Tikai vienu — raķete ir bojāta. Ja kibernētiskā centrāle saņem no saviem recepto- riem tikai nulles vien, tad … Tālāk automāti, acīm redzot, konstatēja, ka raķetē neatvērās neviena lūka.

—   Kā — neatvērās? — Korobovs nesaprata. — Ne jau apvalkam cauri mēs abi izgājām?

Viņam par lielu izbrīnu, Kalve pamāja ar galvu.

—   Tieši tā! No automātu viedokļa mēs izgājām cauri apvalkam, to tu ļoti labi pateici. Automāti meklēja lūkas tieši tajās vietās, kur tām jāatrodas viņu raķetēs: priekšgalā un pakaļgalā …

—   Desmit, divpadsmit metru attālumā! — Rains piebilda.

—   Pilnīgi pareizi. Pat tik gudra kibernētiskā iekārta kā šī tomēr atšķiras no smadzenēm … Katra iekārta pakļauta programmai, bet šajā programmā varēja būt paredzēts viss kas, tikai ne tas, ka raķetes lūka pārvietojusies kādus desmit metrus sānis!

—   Skaidrs, nebija jau iemesla to paredzēt, — Sencovs piekrita.

—   Tā ir! Toties bija jāparedz kaut kas cits: lūkas — un, acīm redzot, tādas avārijas ir notikušas — var iziet no ierindas, vai nu lidojot kuģim cauri svešas planētas atmosfērai, vai arī kādu citu iemeslu dēļ…

—   Meteorīta trieciena rezultātā tās var sakust ar apvalku, aizsprostoties, — Korobovs teica, — vai…

—   Vienalga. Fakts ir tas, ka tādos gadījumos kibernētiskajām iekārtām, kā redzams, bija jāmēģina atvērt lūkas, lai palīdzētu iziet apkalpei vai arī lai iekļūtu raķetē no ārpuses, tiktu klāt ekspedīcijas materiāliem vai sāktu kuģa remontu … Tieši tā arī darbojās automāti, kas sāka izgriezt lūkas.

—   Bet viņu izgrieztie caurumi ir šaurāki par pašas raķetes lūkām, — Azarovs iebilda.

—   Arī tas ir ļoti saprotams, — Sencovs iejaucās. — Arī es būtu tā darījis. Viņi izgrieza caurumus lūku vākos: vāku vēlāk vieglāk apmainīt …

—   Esmu pateicis visu, — Kalve sacīja.

—   Domāju, ka tā arī ir izskaidrojams notikums ar raķeti. Varbūt tas viss nav tik vienkārši, nav izslēgts, ka …

—   Pagaidi, — Azarovs viņu pārtrauca.

—   Bet kāpēc šie automāti sāka darboties ar tādu nokavēšanos?

Kalve klusēja.

—   Varbūt tāpēc, — viņš teica pēc brīža,

—    ka te sava loma bija… mums pašiem. Automāti, bez šaubām, reaģē uz cilvēku klātbūtni — nezinu, kā, pēc jūsu domām, viņus lai saucu… Cilvēki droši vien būtu atraduši citu izeju. Tādā gadījumā uz kibernētisko centru tiktu nosūtīta attiecīga pavēle. Man visu laiku bija tāda sajūta, it kā mani kāds vērotu … Kibernētiskā sistēma gaidīja. Automāti un centrs, kas viņus vada, nav spējīgi domāt. Tie nevar aptvert, ka mēs taču parādījāmies no raķetes iekšienes un ne no ārienes. Centrs gaidīja, bet programma netika mainīta…

Kalve atkal apklusa. Neviens neturpināja sarunu. Visiem kļuva neomulīgi: ja jau viņu ierašanās vien izraisījusi tik daudzu mehānismu intensīvu darbu, kas tad gaidīja turpmāk? Kā svešā pasaule reaģēs uz katru viņu soli? Nav taču iespējams iepriekš paredzēt visas sekas, turklāt izskaidrot jau notikušo arvien vieglāk nekā paredzēt jauno … Un vispār — vai cilvēkam vienmēr būs pa spēkam izprast pavadoņa saimnieku loģiku, kas ieguldīta viņu mehānismos un aparātos? Pat ja pieņemtu, ka kosmonauti pagaidām visu izprot pareizi…

—   Mums jāiemācās paredzēt, — Kalve sacīja ar spītu, it kā diskutējot ar sevi. — Loģika ir tā pati matemātika, bet matemātika visā Izplatījumā ir viena un tā pati.

Sencovs pašūpoja galvu. Matemātika jau ir viena un tā pati, bet cik tālu tā savā attīstībā var aiziet uz priekšu? Nē, pavadonim uzticēties nevar…

—   Ja runājam par matemātiku kā par jēdzienu, tas, protams, visur ir vienāds … — Rains domīgi sacīja. — Bet runāsim konkrēti … Kurš no mums zina, kurš spēj paredzēt, kas šajā kajītē var notikt jau nākamajā mirklī? Varbūt mums vajadzētu kaut ko darīt? Kaut kam ziņot, lai neizsauktu nevēlamu reakciju? Bet ko ziņot? Kā tu domā, Laimon?

—   Tas būtu ļoti svarīgi, —■ Kalve klusi sacīja. — Bet es nevaru … Kaut mēs zinātu, kas viņi tādi, kādi viņi ir… Pagaidām skaidrs šķiet tikai viens — tās ir dzīvas būtnes. Atzīšos atklāti: man būs tagad mazliet bail atstāt raķeti…

Visi tam piekrita un klusēdami nokāra galvas.

—   Tā nevar .. . Nedrīkst, biedri … — Rains teica, un viņa vārdos skanēja lugums. — Vai tiešām mēs neapgūsim mašīnu loģiku? Taču viss, kas līdz šim noticis, mums ir skaidrs … Nākotnē? Ja mēs bezdarbīgi sēdēsim šajā raķetē, bojā eja ir neatvairāma. Padomājiet! Laimon, tu esi speciālists. (Kalve izteiksmīgi paraustīja plecus.) Viss, kas šeit radīts, radīts gandrīz kā priekš mums! Pēc mūsu mēra! Bet tas nozīmē, ka vispārējos vilcienos viņi ir mums līdzīgi. Un vai par to neliecina arī skafandri?… Vai nu tie ir marsieši, vai kas cits, — pēc savas uzbūves tie katrā ziņā ir ļoti līdzīgi mums. Tāpēc jārīkojas tā, it kā viņi būtu mēs paši…

—   Tas arī ir savādi, — Sencovs teica. — Kaut kā grūti iedomāties, ka Saprāts var iemiesoties vienīgi cilvēkveidīgā būtnē.

—   Lietderības apsvērumi… — Korobovs atsāka.

—   Nu, un kas par to? Mēs staigājam uz divām kājām, kustoņi — uz četrām, četru kāju tiem pietiek atliku likām… Bet kukaiņiem ir sešas, zirnekļiem, krabjiem, astoņkājiem — astoņas, daudzkājiem pat vēl vairāk. Kur tad te ir lietderība? Acīm redzot, viss ir atkarīgs no konkrētiem apstākļiem …

—   Protams, — Rains teica. — Bet tas nozīmē, ka uz tās planētas, no kuras viņi nākuši, apstākļi visumā neatšķiras no mūsējiem.

—   Pietiek! — Sencovam jaunais zinātniskais strīds nelikās vairs nepieciešams. — Par to padiskutēsim vaļas brīdī. Tagad gaida svarīgāki darbi… Ja jau mums nav citas hipotēzes, tad pagaidām pieņemsim, ka viņi ir tādi paši kā mēs… Kaut es tam ne visai ticu… Gan kļūdas, gan briesmas, kas uzglūn raķešu apkalpēm, lidojot apkārt Marsam vai arī nolaižoties uz Deimosa, mums tagad, vispārējos vilcienos runājot, ir skaidras. Tas nozīmē, ka atliek tikai atrisināt tos uzdevumus, kurus izvirza paši apstākļi, — jāatrod iespēja, kā tikt no šejienes prom, un jānodibina sakari ar Zemi, vai arī otrādi — vispirms jānodibina sakari ar Zemi, un tad jāatrisina jautājums, kā tikt projām. Lūdzu, domāsim tagad par to …

Kajītē iestājās klusums. Bet atrisināt tik sarežģītas problēmas, acīm redzot, uzreiz nebija pa spēkam pat viņiem: neviens pat neierosināja, kādā virzienā atrisinājums būtu jāmeklē. Galu galā •— ko te arī varēja ierosināt? Kuģis diemžēl vairs nevarēja startēt, robotu uzbrukumu laikā bija cietusi arī tālo sakaru raidstacija, un ar tās palīdzību nekā nevarēs paziņot Zemei.

Redzot, ka biedri ir mazliet atpūtušies, Sencovs pavēlēja turpināt Zemes raķetes izkraušanu. Visi atstāja raķeti lēnām, piesardzīgi. Bet nekas ļauns nenotika. Kosmonauti ķērās pie darba. Viņi pārnesa visu, kas vien varēja noderēt, pie viena arī spoles ar zinātnisko novērojumu rezultātiem un telemagnetogrāfu ierakstiem, ruļļus ar diagrammām, ko lidojuma laikā bija sazīmējušas automātiskas ierīces, kuģa žurnālu, aparātus, kas bija palikuši veseli, un pat personīgās mantas.

Tad viņi paēda un Sencovs pavēlēja atpūsties.

Pēc kuģa gaiteņa sīkas apskates izrādījās, ka te katram iznāk pa vienai kajītei — laboratorijai un vēl septiņas paliek tukšas. Starp citu, tas nevienu neiepriecināja: cilvēks «ciemos jūtas labi, bet pašu mājās vēl labāk», kā teica Kalve, kas cienīja parunas. Kajīti rūpīgāk apskatot, atklājās, ka guļamvieta, acīm redzot, atradās kādā noteiktā kaktā. Tur bija vairākas pogas un īpaša gaisma.

Sencovam šķita, ka, apgūlies šajā neredzamajā ērtajā gultā, viņš tūdaļ iemigtu. Bet, tiklīdz apgūlās un aizvēra acis, miegs pazuda, kā nebijis.

Galu galā visi viņi bija sveiki un veseli. Raķetes bojā eja, protams, stāvokli padarīja krietni vien grūtāku. Bet Sencovs mierināja sevi ar domu, ka viņus varēja piemeklēt vēl daudz lielāka nelaime, piemēram, ja lidojuma laikā kuģi būtu trāpījis lielāks meteors. Pārdzīvotās grūtības un neērtības nebija nekas neparedzēts. Tām viņi bija gatavojušies, vēl pirms atstāja Zemi. Kosmonautiem vajadzēja atvilkt elpu, un viņi katrā ziņā kaut ko izdomās …

Sencovs jutās bezgala noguris un tomēr saprata, ka nespēs iemigt, kamēr neizdomās, kā turpmāk rīkoties. Bet nogurusi doma klīda kā tumšā alā, nekur neredzēdama izeju. Tā sitās kā pret sienu …

Sencovs piecēlās un izgāja no kajītes. Viņš tuvojās caurspīdīgajai šķērssienai. Gaiteni, kas turpinājās tās otrā pusē, dažus metrus tālāk noslēdza durvis, aiz kurām, acīm redzot, atradās pilota kabīne. Zaglīgi apskatījies apkārt, Sencovs pretēji pavēlei mēģināja šķērssienu izkustināt. Bet — bez panākumiem.

Viņš lēnām soļoja turp un atpakaļ, cenzdamies to darīt klusi, lai neuzmodinātu citus.

Viņš apstājās tās kajītes priekšā, kurā bija apmeties Rains, — astronoms miegā parasti krāca. Un tiešām — aiz durvīm varēja saklausīt kaut kādas tikko sadzirdamas skaņas. Sencovs klusi atvēra durvis — un pārsteigts apstājās.

Izrādījās, ka Rains negulēja. Viņš sēdēja pie galda un klausījās, ko Kalve pusbalsī stāstīja.

Sencovs jau gribēja izbārt abus par neizpildīto pavēli, kad pēkšņi atjēdzās — bet es pats?… Doma, kā izglābties, nodarbināja ne jau tikai viņu vien — katrs meklēja izeju. Vispirms viņš jautājoši paskatījās uz Kalvi, tad uz Rainu. Rains skumji sarauca uzacis, Kalve noliedzoši pakratīja galvu.

Sencovs apsēdās Rainam blakus. Tajā pašā brīdī vaļējās durvīs parādījās Korobovs un smaidot ienāca kajītē. Aiz viņa Azarovs. Un visi no jauna bija kopā.

—  Ja jau esat klāt — klājiet vaļā savus ierosinājumus, — Sencovs sacīja.

—   Šo to esam gan pārlikuši… — Rains teica. — Vai raķeti atjaunot nekādi vairs nevar?

—   Nevar, — Sencovs īsi atbildēja.

—   Manuprāt, — Kalve nedroši sāka, — mēs varētu izmantot šo raķeti, vai tā nav? Galu galā tas ir kosmiskais kuģis un … — viņš apklusa, pēc kārtas ielūkojoties pilotu sejās.

—   Tas tiešām ir kosmiskais kuģis, — Korobovs iecietīgi piekrita. — Tur tev taisnība. Velosipēds ir tāds pats transporta līdzeklis kā sacīkšu mašīna, bet nosēdini velosipēdistu pie sacīkšu mašīnas stūres un pavēli viņam naktī no Rīgas tikt līdz Maskavai! Turklāt ņem vērā, ka viņš savā mūžā nekad nav vadījis automašīnu un viņa rīcībā ir tikai pasaules karte ar mērogu 1 : 20 miljoniem. No simt iespēja- mībām viņam ir desmit iespējamības — sasist mašīnu jau garāžā, un astoņdesmit deviņas — ievelties grāvī jau pirmajā līkumā. Un tomēr — viņam ir desmitkārt vieglāk sasniegt mērķi nekā mums.

—   Kur nu desmitkārt — simtkārt vieglāk! — Sencovs teica. — Viņš zina vismaz to, ka tvertnē jāielej benzīns. Ko mēs zinām par šo raķeti?

—   Turklāt Maskava stāv uz vietas, — Azarovs piebilda. — Bet Zeme — ne.

—   Vai maz iespējams uzskaitīt visu to, ko mēs par šo kuģi nezinām? — Sencovs turpināja. — Kā iekļūt kabīnē? Kā vadīt raķeti? Kā to dabūt no angāra laukā? Kāds tai paātrinājums? Šādu jautājumu ir bezgala daudz. Bet arī tas nav pats galvenais … Kaut arī mēs jau būtu pilota kabīnē, pie pašas vadības pults — es, vienalga, neuzdrošinātos nospiest kaut vienu pogu …

—   Kāpēc? — Azarovs uzmanīgi ieklausījās.

F

—   Atkal tā paša iemesla dēļ. šo kuģi būvējuši neesam mēs, bet gan svešas būtnes. Mēs nezinām, kāds viņu dzīves veids un ritms,

kādas ierašas un vajadzības. Viņiem varbūt gluži labs un ierasts var likties tas, kas mums nes nāvi. Tiesa — pagaidām ne ar ko tamlīdzīgu vēl neesam sadūrušies, bet tas neko nenozīmē. Mums nav pierādījumu, ka viņi domājuši un jutuši apmēram tāpat kā mēs. Kamēr tādus pierādījumus nedabūsim, šie svešinieki paliks mums noslēpums aiz septiņām atslēgām. Lai šādus pierādījumus iegūlu, mums vaigu vaigā jāsatiekas ar kādu no viņiem, taču cerības uz to, kā zināms, loti mazas.

—   Ko tad lai darām? — Kalve klusi noprasīja.

—   Atpūtīsimies! Pēc tam vēlreiz aiziesim uz mūsu raķeti un uz vietas paskatīsimies — varbūt tomēr izdosies samontēt raidītāju no tā, kas tur palicis pāri, un no rezerves daļām. Neaizmirstiet, mūsu pirmais uzdevums — sakari! Bet — rīts ir gudrāks par vakaru … Gausties vēl par agru. Atcerēsimies, zēni, — kosmonauti ir cilvēki, kas uzvar, joņojot savos kuģos, bet, ja nu nākas to darīt bez kuģiem, tad uzvarēsim arī bez tiem!

Viņš piecēlās, taču nevienam negribējās iet prom. Tad piecēlās Kalve — liels un neveikls, viņš gandrīz vai draudīgi slējās pāri Sencova galvai.

—   Jums vajadzīgi pierādījumi? — viņš jautāja spalgā diskantā. — Jūs tos dabūsiet. Es tos meklēju!

—       Labi, meklē, — Sencovs ļoti nopietni teica Kalvēm. — Es atkārtoju: nekādām avantūrām, nekādam nevajadzīgam riskam es nepiekritīšu. Mums galu galā nedraud bojā eja jau rīt, bet cilvēku labā var strādāt arī uz pavadoņa. Kad mums būs pietiekami daudz pierādījumu tam, ka lidojums svešajā kuģī nav saistīts ar īpašām briesmām, un kad būsim atklājuši, kā šo kuģi vadīt, tad mēs lidosim.

—   Es to atklāšu! — Kalve sacīja nešaubīdamies.

Viņš vismazāk orientējās tehnikā, ja neskaita kibernētiskās mašīnas, bet pēc viņa apgalvojuma visiem ap sirdi kļuva kaut kā vieglāk. Tā nebija izeja, Kalves solījums pat netuvināja viņus atrisinājumam, — un tomēr tas bija cerību stariņš …

—   Lai notiek … — Sencovs sacīja. — Un ko tu teiksi par šiem pierādījumiem, Ignatjič?

Korobovs neatbildēja: iekritis atmuguriski savā guļamvietā, viņš tajā pašā mirklī arī bija iemidzis.

—   Tā … — Sencovs nenoteikti noteica, pēkšņi izjuzdams, ka ne mirkli vairs nespēj būt nomodā. Arī viņš atlaidās uz muguras. Labi bija gulēt, zinot, ka blakus ir biedri… Viņš nožāvājās un tūdaļ ieslīga miegā.

Viņa piemēram sekoja pārējie. Kalvēm bija slinkums pat apgulties, viņš iemiga sēdus, atmetis atpakaļ galvu. Rains tīksmi krāca. Vienmērīga zilgana gaisma krita uz guļošo pleciem, viņus netraucēja ne mazākais troksnītis, ne mazākā kustība. Ritēja stundas, bet Deimoss traucās pa savu ierasto orbītu ap Marsu, kā to bija darījis jau gadsimtiem ilgi.

10.

Kad viņi bija pamodušies un pabrokastojuši, Sencovs visiem sadalīja darbu.

Kosmonauti ķērās pie tā aizgūtnēm.

Vajadzēja kaut vai daudzmaz izprast tehniku, kas bija apkārt. Ej nu sazini — varbūt tieši tā viņi pamazām vien iemācīsies vadīt svešo kuģi. Tālab vajadzēja rūpīgi izpētīt robotu, kas gulēja tai pašā vietā, kur bija risinājusies kauja ar mehānismiem. To bija sabojājusi uzliesmojusī raķetes degviela — robotu derētu izjaukt. Šo darbu uzņēmās Sencovs un Rains.

Izrādījās, ka ar to nebija tik viegli tikt galā. Tikai talkā ņemot elektrisko griežņi, ar pūlēm izdevās uzšķērst robota apvalku, ko bija skārušas liesmas. Kā to jau varēja sagaidīt, zem apvalka neatrada nekā līdzīga kibernētiskajām iekārtām. Bija tikai nedaudzi aparāti — necaurspīdīgi cilindri un nelielas taisnstūrainas kastītes. Pieliekot mērinstrumentu pie metāla stienīšiem — iespējams, ka tie kalpoja spaiļu vietā, — Sencovs konstatēja vāju spriegumu. Uz cilindru nelielajiem iedobumiem, kur atradās šīs savdabīgās spailes, stiepās arī lokanas lentas. To nozīme nebija izprotama.

Vislielāko interesi izraisīja automātu taus

tekļi. Sencovs un Rains ilgi centās izgrauzties cauri supcrcietajam nepazīstamā metāla apvalkam, lai izpētītu sistēmu, kas šos taustekļus iedarbina. Bet visi pūliņi bija velti: būtībā nebija nekādas tamlīdzīgas sistēmas. Izrādījās, ka pats aizsargapvalks ir tas mehānisms, kuru kosmonauti sākumā meklēja, — te nebija nekādu šarnīru, nekādu lieku detaļu. Turklāt pats materiāls bija neiedomājami ciets un tajā pašā laikā ļoti lokans. Kas īsti šos taustekļus, šīs automātu mehāniskās rokas iedarbināja, tā arī palika nesaprotams. Kosmonauti pievienoja vienu no šīm rokām kādai no taisnstūra kastītēm — laikam baterijai. Cietais tausteklis pēkšņi sāka locīties un savilkties līdzīgi muskulim, tikai šim tausteklim bija daudz lielāks spēks — mehāniskā roka, kura bija tikai pirksta resnumā, bez mazākās piepūles pacēla lielo stacionāro raķetes skābekļa balonu, it kā te vispār nebūtu nekāda svara.

Laikam taču šo mašīnu konstruktori lietoja nevis mehāniskas shēmas, kā uz Zemes, bet kaut ko pavisam citu. Viņi izmantoja vielu, kas elektrisko, varbūt pat ķīmisko enerģiju pārveidoja tieši kustības enerģijā.

Nonākuši pie tāda slēdziena, kosmonauti ilgi sēdēja, klusēja un, raudzīdamies viens otrā, grozīja galvas: jā, tas uz Zemes vēl nebija sasniegts.

145

— Neiedomājami taupīgāki no enerģijas patēriņa viedokļa, — Rains jūsmoja. — Tehnikas augstākā pakāpe!

10 — 1592

Abi no jauna pievērsās izārdītajam robotam; lai atklātu tā iekārtas noslēpumus, acīm redzot, būs vajadzīgas dienas, pat nedēļas … Bet vai tas daudz palīdzēs viņiem apgūt svešo kuģi?

Korobovs tai pašā laikā devās apskatīt raķeti, kas tagad bija kļuvusi par viņu māju. Būdams pats pilots, viņš zināja — un veselais saprāts pat neļāva uz to cerēt, — ka viņam diez vai kādreiz izdosies vadīt šo raķeti tās straujajā lidojumā. Bet tomēr… Ja jau viņi šajā kuģī dzīvo, nepieciešams visu sīki izpētīt, ne tik pavirši, kā Sencovs un Rains to paveica savā pirmajā apciemojumā. Ja nu pēkšņi izdodas atklāt kaut ko ļoti interesantu …

Tikt uz raķetes priekšgalu viņam, tāpat kā agrāk, nelaimējās, tāpēc nācās atkal sākt no kajītes — laboratorijas.

Šeit nebija nekā tāda, kas atgādinātu Zemes aparatūru vai palīgierīces, kaut arī nebija ne mazāko šaubu, ka viss, kas šeit atradās, kalpo zinātniskiem mērķiem.

Korobovs bez steigas apskatīja telpu pēc telpas, un visur no sienām viņā raudzījās neizprotami te ieliekti, te izliekti ekrāni, dažiem no tiem sānos vēl bija nelieli papildu ekrāni… Tie atgādināja mēraparātu skalas ar smalku koordinātu režģi, trūka vienīgi rādītāju. Ekrāni bija dažādās krāsās un grupējās pa vairākiem kopā. Var būt, ka tie apkalpoja veselu grupu savā starpā radniecīgu mehānismu. Taču varbūt arī ne.

Uz postamentiem, kas šķita izaugam tieši no grīdas, paslēpti zem dīvainas formas pārvalkiem, stāvēja aparāti, kuru nozīmi neizdevās atšifrēt. Nekur nemanīja ne zobriteņus, ne rokturus, ne nospiežamas pogas — nekā tāda, kas lielos daudzumos greznoja uz Zemes būvētos aparātus. Iespējams, ka šie mehānismi darbojās pēc noteiktas programmas un, reiz palaisti, tālāk jau strādāja paši. Aparātiem bija tikai viena dziļi panelī paslēpta poga. Korobovs iedomājās, ka svešo būtņu pirkstiem vajadzēja būt gariem un jutīgiem, un iztēlojās, cik patīkami būtu paspiest tādu roku, pajautāt, kā klājas, un novēlēt laimīgu ceļu izplatījumā.

Bet tie bija sapņi… Viņš devās tālāk. Pagaidām kļuva skaidrs tikai viens: lidojuma laikā kuģī darbojās mākslīgā gravitācija. Visi mehānismi bija izvietoti tā, kā tos izvieto, pastāvot smagumspēkam, turklāt smaguma centram vajadzēja atrasties kaut kur zem raķetes grīdas. Tas liecināja, ka gravitācijas mehānismi ir tur un ka raķetei jābūt arī apakšējam stāvam.

Meklējot izeju uz šo stāvu, Korobovs no jauna sāka klaiņot pa gaiteni. Nekā neatradis, viņš atkal iegriezās pašā pēdējā laboratorijā un atkal uzmanīgi apskatīja sienas un grīdu. Pēc pusstundu ilgas meklēšanas izdevās atrast eju uz apakšējo stāvu.

10*

147

Korobovs piesardzīgi nokāpa lejā. Arī šeit, tehniskajos nodalījumos, stiepās plati gaiteņi. Atšķirībā no pavadoņa raķetē nebija durvju

bloku sistēmas, starpsienas un griestu segumi bija daudz plānāki, toties, kā redzams, no ļoti izturīga materiāla. Korobovs sākumā jutās nedrošs un uz katra soļa gaidīja kādu pārsteigumu, kādu negaidītu triecienu, bet pēc tam aprada un pamēģināja pat ieskrāpēt kādu no sienām. Rezultāts bija tāds pats, it kā ar skaliņu skrāpētu stiklu, un tas no jauna izsauca pilotā apbrīnu; viņš pat izbāra sevi par tādu nevajadzīgu puiciskumu. Protams, nav jau prātīgi skrāpēt starpsienas …

Kosmonauts nezināja, ko īsti meklē, bet cerēja kaut ko atklāt: loģiski spriežot, bez gravitācijas iekārtas te vajadzēja atrasties arī skābekļa, ūdens un instrumentu glabātuvēm, bet tuvāk pie pakaļgala — dzinējam un degvielai. Ja nu visu to izdotos uziet! Kaut vai pavirši vajadzēja apskatīt arī pārējo, kas te varēja atrasties … Šajā mēmo mehānismu pasaulē Korobovam laiks ritēja nemanot — kā jau izlūkam nepazīstamā zemē, un šajās izjūtās bija kaut kas tāds, kas saradoja viņu ar zēnu, kurš ielīdis svešā, noslēpumiem bagātā pagrabā…

Pie Sencova un Raiņa viņš atgriezās tikai pēc pāris stundām, kad Sencovs jau sāka uztraukties un gatavojās organizēt meklēšanu — šoreiz gan tikai kuģa telpās vien.

—   Vai tad raķetē var kas notikt… — Korobovs apmierināts nodūca.

—   Bez šaubām! — Sencovs apstiprināja. — Viss var gadīties! Nu, kas jauns?

Korobovs tikai sajūsmā grozīja galvu.

—   Lieliska mašīna!

—   Vai skābekli atradi?

—   Šķiet, atradu … Neesmu gan vēl īsti pārliecinājies. Ļoti liela glabātuve, skābeklis turklāt nav nedz gāzveidīgs, nedz arī šķidrs, bet ir cietā veidā. Pie rezervuāra pievienoti aparāti; pēc manām domām, tie tad arī pārvērš cieto skābekli gāzveidīgajā …

—  No kā tu secini, ka tur ir skābeklis? — Rains jautāja.

—   Redzi… Es apskatīju aparātu. No tā uz augšējo stāvu un citiem nodalījumiem ved elastīgas un resnas caurules. Viena caurule izbeidzas turpat. Izbeidzas, un cauri… Tā kā man nebija aparāta, es gluži vienkārši pieliku muti pie caurules gala… Sākumā nemanīju nekā, bet, tiklīdz ieelpoju, caurulē kaut kas noklikšķēja un varēja sajust — nāk skābeklis. Ātri vien padeve pārtrūka. Kā redzams, aparāts reaģē uz ogļskābās gāzes un skābekļa daudzumu gaisā, vajadzības gadījumā skābeklis nāk klāt… Aparātā skābeklis var iekļūt tikai no glabātuves. Tās sienas ir caurspīdīgas, tā es arī pamanīju, ka tur ir cieta viela.

—   Bet ja nu būtu atklājies, ka tur tomēr nav skābeklis? — Sencovs sadrūmis vaicāja.

—   Nu, riska tur nebija nekāda … Tagad mēs vismaz zinām, ka ar skābekli esam nodrošināti, jo glabātuve gandrīz pilna. Es tur atradu ne tikai skābekli vien. Ir vēl arī citi rezervuāri. Un tajos arī kaut kāda cieta viela, taču, spriežot pēc izskata, tas nav skābeklis.

—   Ceru, ka to tu nenomēģināji?

—   Nē. Tur nav ari tāda aparāta. Ūdeni es gan nekur neatradu. Varbūt viņi nemaz nedzer?

—   Nekas, — Sencovs teica. — Pagaidām mums ir ūdens. Varbūt tajās citās glabātuvēs ir ūdeņradis, un tad mēs iztiksim.

Korobovs apsēdās pie galda, atvilka elpu. Pēc brīža Sencovs jautāja:

—   Bet kā ar dzinējiem — vai tiki kādā skaidrībā?

—   Pie dzinējiem nevarēju nokļūt… Tur priekšā blīva šķērssiena. Tiklīdz tai tuvojas, aiz tās kaut kas iegaudojas, iekaucas … Stipri atgādina sirēnas skaņas, tikai tās ļoti spalgas. Laikam briesmu signāls. Mūsu skafandri tur neder.

—   Tu domā, ka tur tālāk nekā nav?

—   Vienīgais, ko varu teikt, — dzinējs, degviela un viss pārējais aizņem daudz mazāk vietas nekā mūsu raķetē. Ne tikai relatīvi, bet arī absolūti. Es ar soļiem visu izmērīju …

—   Tātad dzinējs nestrādā ar ķīmisko degvielu … — Sencovs domīgi noteica. — Kā tad tas strādā? Kāda degviela?

—   Laikam tomēr kodoltermiskais dzinējs. Citādi šos briesmu signālus nevar izskaidrot.

—   Es šaubos, ka tā ir atomdegviela, — Sencovs teica. — Kamēr jūs gulējāt, es raķeti apskatīju no ārpuses. Sprauslas to neliecina.

—   Sprauslas vēl neko neizsaka, — Korobovs nepiekrita. — Pats kuģis arī nav tik masīvs kā mūsējais: starpsienas tikai milimetru biezas, bet izturība — apbrīnojama …

—   Es nerunāju par to, — Sencovs paskaidroja. — Vai atceries, ko esi mācījies par dzinējiem? Atomu dzinēju pamatprincipus? Redzi, bet te — pavisam kaut kas cits… • i

—   Es domāju par vienu, — Korobovs teica.

—  Ja tur ir ķīmiskā degviela, tad, lai cik lieliska būtu šī raķete, tālāk par Marsu tai neaizlidot. Bet ja nu viņi lidojuši tikai līdz Marsam? Tad mēs … — Viņš brīdi klusēja un tad pēkšņi pavaicāja: — Vai tad nebūtu laiks pusdienot?

—   Vajadzētu pagaidīt zēnus, — Sencovs sacīja. — Viņi tur aizrāvušies ar savu darbu … Jā, tas nav nekas iepriecinošs, ko tu pastāstīji par degvielu.

—   Visi raķetes mehānismi norāda, ka tā domāta tāliem reisiem, — Rains teica. — Tātad — uz Zemi!

—   Pagaidām vēl nav zināms … — Sencovs atsāka.

—   Tādā gadījumā ejam pusdienās! — Korobovs noteica. — Ahā, Vitja arī klāt. Kas jauns? Vai demontēji raidstaciju?

—   To, kas palicis pāri, demontēju, — Azarovs bija sadrūmis.

—   Nu, un kā? Vai iznāks kaut kas?

Azarovs tikai paraustīja plecus:

—   Varbūt amatiera uztvērējs.

—   Tā, tā… — Sencovs skumji noteica.

—    Bet Zemei ziņas tomēr jānosūta… Kas notiek angārā? Vai mierīgi?

—  Ko nu mierīgi, — Azarovs pakratīja galvu. — Viņu atkal pilns.

—   Griež visu kopā?

—   Nē, šoreiz lāpa. Kaut ko metina, viens lūkas vāks jau pielikts, tagad pielāgo otru …

—   Skaidrs, — Rains teica. — Viņi izpilda savu programmu: turpina remontēt raķeti… Žēl, ka viņi mums neatjaunos skaitļojamos aparātus, lai arī cik labi visu izremontētu.

—   Jā, — Sencovs nopūtās. — No mūsu kuģa mums jāatvadās uz visiem laikiem. Ko lai dara: kosmonauti ir cilvēki, kas uzvar … — viņš aprāvās un nepabeidza savu iemīļoto frāzi.

—   Interesanti gan zināt, — Rains sacīja, — cik ilgi šie automāti tā darbosies?

—   Lai to uzzinātu, vajadzētu izpētīt to garīgās pasaules vismalkākās nianses, — Azarovs ironizēja. — Kalve, piemēram, tajās orientējas. Pagaidiet, — bet kur tad viņš īsti ir?

Kalvēm bija vissvarīgākais uzdevums, — nevar taču mūžīgi dzīvot zem automātu uzbrukuma draudiem.

No angāra viņš gandrīz skriešus devās uz augšu, palēninot soli tikai tad, kad jau atradās kibernētiskā centra apaļajā zālē.

Šeit viņš atmeta steigu un sāka visu pētīt tik uzmanīgi un tik gausi, it kā visa dzīve būtu vēl priekšā.

Kam domāta šī iekārta zāles centrā — neliels taisnstūra postaments, kas atgādināja augstu galdiņu? Galdiņa vidū — apaļš, mazliet ieslīps ekrāns. Uz tā lēkāja četras uguntiņas.

Kalve nolieca pāri ekrānam galvu ar caurspīdīgo ķiveri.

Maza, zeltaina liesma trīcēja ekrāna centrā. To apņēma trīs melni, smalki iezīmēti koncentriski apļi, un uz katra no tiem arī lāsmoja neliela uguntiņa: zila — uz iekšējā, zaļa — uz vidējā un oranža — uz ārējā. Kalve ilgi lūkojās savādajā krāsu rotaļā: kam tā bija domāta? Savā dzīvē viņš bija redzējis ne mazumu aparātu ar gaismas signalizāciju, bet nezin kāpēc šoreiz tajā gribējās skatīties un atkal skatīties …

Tad viņš pievērsās oranžajiem vāciņiem, kas bija izvietoti visapkārt ekrānam un atgādināja mazas sēnes; to bija trīsdesmit un pie katra — divas caurspīdīgas stikla actiņas. Pie vienas tādas sēnes kreisais stikliņš spīdēja vienmērīgā, zilā gaismā, bet kaimiņu sēnei — zilganajai actiņai blakus dega arī otra, mirgojot trauksmaini sarkanā krāsā. Pārējos nebija dzīvības.

Ekrānam apkārt paša galda platē vijās gredzenveida sprauga, kurā bija iemontēta tieva svira. Tā slaidā lokā liecās pāri ekrānam, gandrīz pieskaroties ekrāna matētajai virsmai. Sviras ovālajā galā bija iestiprināta asa adata.

Nekādas citas vadības sistēmas, kuras pavēlēm klausīja visas mašīnas, nevarēja saskatīt. Ekrānam blakus atradās vēl divas apaļas galviņas ar kaut kādām iedaļām. Galdam priekšā uz augšu pacēlās vairogs ar vairākiem maziem ekrāniem. Tas ari bija viss. Maz, ļoti maz … Bez šaubām, tam visam bija vistiešākais sakars ar kibernētisko vadības sistēmu — jau tāpēc vien, ka atradās šajā zālē. Kalve ar skubu salika rokas aiz muguras — lā iegribējās nospiest kādu no sarkanajām pogām un paskatīties, kas parādīsies uz ekrāna, — tad viņš izprastu, ko nozīmē šis lielais, sarkanais kloķis sānos. (Ahā, ar to laikam ieslēdz arī visu šo agregātu!)

Bet viņš zināja, kādas neparedzamas sekas šajā pasaulē varētu izsaukt katra neuzmanīga kustība.

To nedrīkstēja aizmirst tieši tādēļ, ka briesmu sajūta nez kāpēc sāka izzust. Sāka aizmirsties, ka visas šīs neizprotamās iekārtas nav radījuši Zemes cilvēki. «Ja to nevajadzētu aizvien turēt prātā,» Kalve pēkšņi nodomāja, «tad viss noskaidrotos daudz ātrāk.»

.. . Pārāk maz ir vadības iekārtu. Maz? Bet ja nu katru rezultātu, ko uz Zemes ieguva tikai pēc daudzām jo daudzām operācijām, šeit ieguva uzreiz? Aizdedzinot petrolejas lampu, ļaudīm nācās izdarīt piecas sešas kustības, — elektrisko gaismu ieslēdz ar vienu pirksta kustību. Nebija šaubu, ka pavadoņa tehnika apsteigusi Zemes tehniku, tāpat kā elektriskā spuldzīte petrolejas lampu … Un, ja nu tev, Zemes cilvēk, tagad atkal, tāpat kā toreiz, kad pirmoreiz iznāci no savas raķetes, ir tāda sajūta, ka tu atrodies svešā zemē, kuras ļaužu valodu lu gan nesaproti, bet kur tu redzi viņu rokām radītos priekšmetus, tad tas ir tādēļ, ka tu ļoti vēlies būt rada šiem milžiem, kas ar vienu soli veic attālumu, kur tev vēl vajadzīgi desmit. Tādi nu viņi bija, mīļais draugs, un, jo vairāk tu gribi izprast visu, kas ir apkārt, jo vairāk tev par to stāsta katrs sīkums …

Šobrīd šajā tukšajā zālē, kur kādreiz bija dzīvojis, jutis un domājis visu šo aparātu un mehānismu pavēlnieks, Kalvēm neatvairāmi gribējās iztēloties, kāds tad īsti ir bijis viņš, šis milzis, kas visu to te ir radījis un tagad varbūt jau sen ieslēdzies matērijas mūžīgajā cirkulācijā, iespējams, eksistējot uz Marsa tikai panīkušo zilgano sūnu veidā … Piemirsis, ka galvā ķivere, Kalve pacēla roku, lai noņemtu cepuri…

Viņa roka pieskārās ķiverei piestiprinātajam invertoram, un tas atsauca atmiņā viņa vistiešāko uzdevumu.

Kalve nodomāja, ka Sencovs tomēr ir tālredzīgāks par visiem — ne jau velti viņš prasa pierādījumus, vai mēs spējam saprast, apjēgt šo būtņu domāšanas likumus. Tātad — jāmeklē atkal un atkal!

No kā sākt? Viņš no jauna pievērsās vadības pultij, cenzdamies orientēties sistēmas vadības orgānos. Viņš pieķēra sevi, ka domās cenšas šīs svešās sistēmas atsevišķu rokturu un kontaktu funkcijas pieskaņot tām funkcijām, kuras izpildīja attiecīgi rokturi un kontakti uz viņa paša pults. Bet, pa tādu ceļu ejot, gan nevarēs tālu tikt.

Viņš ieslēdza invertoru un atvāza tā ekrānu. Ķiverē kļuva tumšs, it kā zālē būtu nodzisušās ugunis. Kalve strauji pacēla ekrānu uz augšu, un sejā iesitās gaisma. Tad viņš no jauna nolaida ekrānu un uz brīdi aizvēra acis, lai pierastu pie tumsas. Tagad atverot acis, tumsas vairs nebija.

Uz invertora ekrāna, kas tagad karājās viņa acu priekšā, parādījās sazarojušos zilganu līniju un aplīšu mudžeklis. Aparāts deva iespēju saskatīt visus vadus, kuros varēja konstatēt spriegumu. Savijoties un sazarojoties, savienojoties un stiepjoties prom uz visām pusēm, tie veidoja savdabīgu tīklu. Vietumis līnijas šķita pārtrūkušas, citur pašā tīklā bija robi — Kalve saprata, ka tie radās tāpēc, ka tīklā bija arī neieslēgtie posmi.

Vispirms viņš pievērsās kādai līnijai, kas izskatījās nemierīgāka par pārējām — tā nepārtraukti trīsēja un pulsēja kā dzīvā maza dzīsla uz cilvēka rokas. Kalve izsekoja tās gaitai — līnija beidzās tepat netālu.

Tad Kalve pacēla invertoru un, gaismas apžilbināts, izņēma no skafandra kabatas garu vada gabalu, ar ko aptina roku no pleca līdz rādītājpirkstam. Pieslēdzis šo vadu enerģijas avotam, viņš no jauna nolaida ekrānu. Tagad arī viņa roka parādījās uz invertora ekrāna kā bāli zilgana spirāle. Spirāle lēnām virzījās uz priekšu: Kalve pārvietoja roku, cenšoties to turēt paralēli pulsējošai līnijai. Te pirksts apstājās pārrāvuma vietā, un Kalve steidzīgi pacēla ekrānu. Tā arī bija — pirksts bija atdūries pret mirgojošo sarkano stikliņu.

Tagad viņš atkal lēni stiepa roku pretējā virzienā, meklējot sadalītāju, no kurienes strāva plūda uz spuldzīti. Kad tas būs atrasts, virzoties pa līniju tālāk, varēs sameklēt arī otru kontaktu un tā pakāpeniski izprast visu šā kibernētiskā centra shēmu. Tas prasīs daudz laika, bet cita ceļa nav — visai bēdīgas sekas radītu pogu un rokturu nospiešana uz labu laimi vien.

Viņš strādāja sistemātiski, un viņa acu priekšā vijās te labi saskatāmas, te atkal pus- izdzisušas zilganas līnijas. Kalve uzmanīgi piecēlās un ar invertora ekrānu palīdzību, lēni grozīdamies pa zāli, izsekoja tiem vadiem, kas pazuda zem grīdas. Virzīdamies pa apli ap centrālo pulti, viņš konstatēja, ka kabeļi savieno to ar visām trīsdesmit kibernētiskās mašīnas sekcijām. Aplūkodams vienu no tām, Kalve pamanīja, ka kabelis nesniedzas tieši līdz pašai sekcijai, bet pazūd skapītī pie starpsienas. Arī šeit spriegumu varēja konstatēt daudzās detaļās — viņš pat nezināja, uz ko skatīties vispirms …

Lēni soļojot no skapīša uz skapīti, Kalve atklāja, ka strādāja tikai divi, citi nebija ieslēgti. Viens no skapīšiem piederēja nodalījumam, kurā atradās Zemes raķete. Šajā sekcijā kūsāja spriegs darbs — uzzibsnīja un dzisa zilgani apļi, elipses un daudzstūri, pēkšņie elektriskie lādiņi atgādināja daudzzaru zibeņus… Kalve vēl nezināja, ka automāti no jauna pūlējās ap izkropļoto raķeti, bet nojauta, ka tādai kibernētiskās mašīnas aktivitātei varēja būt sakars tikai ar viņu kuģi.

Sākumā Kalve nodomāja, ka otrs strādājošais aparāts apkalpo angāru, kur uz estakādes gulēja svešā raķete. Bet tad viņš saprata, ka ir kļūdījies, — spriežot pēc skapīša novietojuma, skapītis piederēja tam nodalījumam, kurā atrada radiometru.

Tātad arī tajā nodalījumā kaut kas notiek? Kādas briesmas vēl gaidīja viņus?

Kad Kalve atkal bija atgriezies pie centrālās pults, viņam iešāvās prātā, kas varētu būt par iemeslu tam, ka arī otrajā nodalījumā it kā kaut kas notiek, un nomierinājās: ieslēdzās vienmēr tā nodalījuma skapītis, uz kura pusi bija pagriezts centrālais universālais pārslēdzējs, — tātad tajā nodalījumā bija kaut kas noticis, kad šā pavadoņa saimnieki pameta mākslīgo planētu. Bet kas īsti? Loģika deva tikai vienu atbildi — tam bija kāds sakars ar raķetēm. Nekas cits angārā taču nevarēja notikt. Ja jau raķetes tur vairs nav, tad iespējams, ka tieši no turienes tikusi palaista pēdējā raķete, kas atstāja pavadoni. Padarījuši savu darbu, mehānismi strādāja tukš- gaitā. Varbūt toreiz tie arī bija izslēgušies un atkal sākuši darboties tikai tagad, kad pavadoņa tuvumā parādījusies vēl viena — viņu raķete … Ja tas tā, tad pārslēdzējs sevī neslēpa nekā briesmīga…

Kalve uzmanīgi pastiepa roku, sataustīja rokturi un, pagriezis pārslēdzēju uz vienu no iedalījumiem, piesteidzās tam skapītim, kuram, pēc viņa domām, tagad vajadzēja būt ieslēgtam. Jā, viņš nebija kļūdījies — skapītis darbojās, un tajā dzima sarežģītas diagrammas, ko zīmēja elektriskā strāva uz invertora ekrāna, — līnijas te parādījās, te atkal zuda.

Viņam tas kaut ko atgādināja … Jā — mašīna uzvedas tā, it kā būtu neziņā, ko nu darīt. Impulsu maiņa tajā notika tādā pašā ritmā, ar tādu pašu frekvenci kā radiosignāli, kurus Azarovs bija saklausījis pirmajos mirkļos pēc viņu nolaišanās. Kalve ieslēdza blakus sekciju, tad vēl vienu — aizvien atkārtojās tā pati aina. Sāka dzimt kāda ideja… Nevienā no šiem angāriem vairs neatradās raķetes, viņi ar Korobovu to bija pārbaudījuši. Tātad pavēlei, kas tika nodota ar pārslēdzēja palīdzību, bija kāds sakars ar raķetēm.

Kalve apmierināti pasmaidīja: viņš ir uz pareizā ceļa … Tātad no šejienes vada visus mehānismus, kas apkalpo raķeti. Pirmo noslēpumu varētu viegli uzminēt jau tagad — pagriežot pārslēdzēju, vajadzētu ieslēgt viņu nodalījumu, vienīgo, kurā, acīm redzot, pilnā kārtībā atradās svešinieku kuģis, un paskatīties, kas notiks.

«Mieru, tikai mieru!» Viņš sevi apsauca. «Nav ko steigties… Viens tāds pārslēdzēja pagrieziens droši vien spētu raķeti vienā mirklī izgrūst izplatījumā. Atceries Korobovu un pelēcīgo masu! Bez liekām emocijām un jutu uzplūduma! Uzmanīgi un metodiski…»

Kalve aizmirsa, ka laiks rit uz priekšu, ka draugi droši vien jau uztraucas, ka viņam jau sen gribas ēst un skābekļa rezerves iet uz beigām. No malas vērojot, cienījamais skaitļojamās mašīnas operators atstāja prātā jukuša cilvēka iespaidu: te soļoja pa zāli turp un atpakaļ, murminot kaut ko savā nodabā, te no jauna apsēdās pie pults un, kustinot roku, izsekoja kādai interesantai strāvas ķēdei.

Kalve gribēja atrast tos viļņvadus, ar kuru starpniecību centra pavēles novada uz sekcijām. Viņš nešaubījās par tādu viļņvadu eksistenci. Pagaidām viņam tomēr neizdevās atklāt shēmas, kas kaut iztālēm atgādinātu Zemes attiecīgās sistēmas. Tāpēc viņam likās, ka vienkāršāk būtu izpētīt, no kurienes apaļais ekrāns saņem impulsus, kāds avots baro tā nepārtraukti degošās spuldzītes. Varbūt tad izdotos izprast šo uguntiņu īsto nozīmi…

Zilganās līnijas, kuras viņš sāka pētīt, veda kaut kur prom uz pavisam citu pusi. Tās ne- savienojās ne ar vienu no skapīšiem, aizstīdza kaut kur zem sienas, bet tad uz augšējo stāvu.

Kalve nolēma tūdaļ visu izpētīt: signālspul- dzītes nezin kāpēc viņam šķita tik svarīgas, ka piesaistīja visu viņa uzmanību. Pagriezies pret durvīm, viņš pēkšņi sajuta kādu roku uz sava pleca.

Metoties sānis, Kalve norāva no ķiveres invertora ekrānu, kas sedza acis, un atviegloti nopūtās — tas bija Korobovs.

Korobovs bija kļuvis mēms. Ķiverei cauri varēja gan saskatīt, ka viņš kustina lūpas, bet balsi nedzirdēja. Kalve nikni bārās par to, ka viņš tik klusi piezogas klāt un baida ļaudis, vai tad nevar ienākt, kā cilvēkam pieklājas. Pēkšņi Kalve atcerējās, ka ir izslēdzis savu raidstaciju, jo sakarus ar biedriem tā kā tā neizdevās nodibināt. Viņš pagrieza rokturīti, un austiņās atskanēja Korobova neapmierinātā balss.

—   … galīgi! Tās ir tavas pusotras stundas?

Kalve paskatījās pulkstenī. Tiešām — veselu stundu virs norunātā laika viņš jau sēdēja šeit, un, ja klāt nebūtu skābekļa rezerves balona, kas bija automātiski ieslēdzies, viņam jau sen klātos nelāgi. Dziļi ievilcis elpu, viņš tikai noplātīja rokas un jautāja:

—   Kā jums tur iet?

—   Nekā sevišķa … Zēni izjauca kādu robotu. Tipisks marsiešu robots… Nu, un kā klājas tev?

—   Jā, redz … — Kalve gari novilka. — Tipiska marsiešu kibernētika.

li.

101

Pirmais sāka uzdot Azarovs. Uzmanīgi vērojot viņu, Sencovs pamanīja, ka jaunais pilots arvien retāk strādā pie vajadzīgās shēmas, arvien biežāk noliek sānis izglābtās detaļas un tā vienaldzīgais skatiens klīst kaut kur tālē, urbjoties cauri visām šķērssienām, pava-

11 — 1592

doņa bruņām, pārvarot izplatījumā miljoniem kilometru.

Rains ārēji šķita mierīgs. Bet arī viņš arvien biežāk ieminējās par to, ka beidzot derētu atteikties no nevajadzīgajiem meklējumiem un, nezaudējot velti laiku, apskatīt 1111 izpētīt visu pavadoni kaut vai nākamo paaudžu interesēs. Un, ja visā šai milzu saimniecībā atrastos kaut viens lietošanai derīgs lele- skops, tad savas dienas — atlikušās dzīves dienas — būtu jāveltī tam mērķim, kuram viņš bija ziedojis visu dzīvi, — spīdekļu novērošanai.

Tā vien likās, ka arī Korobovs raķeti pēta ne jau tāpēc, lai vēlāk pielietotu savas zināšanas uz Zemes, bet gan, lai aizpildītu laiku. Varbūt ar tādu pašu aizraušanos, Sencovs dažbrīd domāja, un ar tādu pašu mieru otrs pilots risinātu arī šaha uzdevumus, ja vien prastu spēlēt šahu.

Ar neviltotu sajūsmu Sencovs skatījās uz Kalvi. Laimons vienīgais no visiem strādāja nenogurdams. Zināms, ja neskaita robotus, kuri bez apstājas noņēmās ap veco raķeti kaimiņu angārā — stiepa, metināja… Viņi apklusa tikai trešajā diennaktī.

Kalvi visu laiku nodarbināja viens un tas pats: ar invertora palīdzību viņš izsekoja kibernētiskā centra ķēdes sarežģītajam sazarojumam. Katru dienu viņš atšķetināja vēl kādu shēmas mezgliņu. Bet tādu mezgliņu bija milzum daudz, strāvas ķēde šķita bezgalīga, bet iejūsminoši atklājumi nenāca.

Sencovs juta, ka «vakaros», kad parasti visi sanāca kopā, zēni bez sevišķas patikas vēro, kā Kalve kārto ierakstus un uzmetumus, ko dienā bija izdarījis. No malas varēja likties, ka Kalve gatavo iespiešanai plašu pētījumu «Marsiešu skaitļojamās un programmējošās lieljaudas iekārtas īpatnības», — tik mierīgs un nosvērts viņš likās. Kā Sencovs, tā arī pārējie ļoti labi saprata, ka šis miers bija tikai šķietams, zināja, ka Kalve dara visu, ko vien spēja darīt, un ne jau viņš vainojams, ka nezināmie saimnieki atstājuši tik grūti atminamas mīklas.

Pirmajās dienās visi ar nepacietību gaidīja kibernētiķi — Kalve mierīgi apsēdīsies neredzamajā krēslā un pēkšņi sacīs: «Starp citu, var lidot kaut vai rīt. Jānospiež tikai viena poga, un nodalījums tūdaļ atvērsies, jā… tā tas ir…» Pamazām visi saprata, ka to tik drīz nesagaidīs. Un tad pieauga saspīlējums. Sencovs ar bažām gaidīja izlādēšanos, ko solīja negaisa mākoņi.

Un tomēr — šī izlādēšanās sākās negaidīti. No rīta Azarovs, kā vienmēr, pazuda savā kajītē un rīkojās ap raidstacijas detaļām. Pēc kādas pusstundas Sencovs nolēma apciemot pilotu. Tuvojoties tā kajītei, viņš sadzirdēja dobju sitienu. Sencovs parāva vaļā durvis.

Sviediens bija, kā redzams, pamatīgs: pa visu grīdu bija izmētātas detaļas, iespiestu shēmu lapas, visur vāļājās- atsevišķi bloki, papīra strēmeles, iznīcinātās shēmas paliekas.

11*

1G3

Azarovs gulēja — karājās virs grīdas, seja

bija pavērsta lejup… «Sācies,» ar bažām nodomāja Sencovs. «Tagad no tā vairs nekur nevarēs paglābties…»

—   Nu, kā ir? — viņš izlikās, it kā nemanītu Azarova stāvokli un viņa drebošo muguru. — Vai atpūties?

—   Pie velna! — Azarovs drūmi noteica, pagriezies pret Sencovu. — Negribu vairs … Kāpēc mānīt sevi un citus?

—   Vai neiznāk?

—   Un arī nevar iznākt… Ar tādām pašām sekmēm raidītāju varētu montēt no alus pudelēm. Ģeneratoru bloks pagalam. Ar ko lai es to aizvietoju? Kas palicis pāri no gaismas frekvences pastiprināšanas iekārtas? čiks … Te nav ar ko sākt…

—   Un tomēr kaut kas ir jādara … — Sencovs noteica. — Samontēt raidītāju patlaban ir galvenais uzdevums… Mums nav citas iespējas sazināties ar Zemi, nav un nevar būt. Uz pavadoņa noteikti ir kaut kādas sakaru sistēmas, bet kā lai tās atrod? Kā lai atšķir raidītāju no agregāta zābaku tīrīšanai?

Azarovs no jauna pagrieza seju pret sienu.

—   Nav nekādas cerības uz to … — viņš nomurmināja. — Mēs varam cerēt tikai uz mūsu pašu rezerves daļām. Bet to mums nepietiek un nav kur ņemt.

Abi apklusa un mokoši, līdz sāka sāpēt galva, domāja, kā lai atrod izeju. Tad Azarovs nopūtās.

—   Ja es uz Zemes būtu zinājis, ka notiks kas tāds, es visu raķeti būtu piebāzis pilnu ar rezerves daļām. Žēl, ka nākamajā reisā man vairs neiznāks piedalīties.

—   Met to ārā no galvas! Mēs visi vēl gribam lidot. Neviens nedomā iet bojā … Tieši tāpēc ari vajadzīgs raidītājs.

—   Mēs darījām, ko varējām … — Azarovs atkal nomurmināja. — Tagad atlicis tikai godam visu pabeigt… Raidītājs? Ar raidītāju mēs nenokļūsim atpakaļ uz Zemes.

—   Piekrītu, tā tas ir, — Sencovs sacīja. — Mūsu stāvoklis nav iepriecinošs, to visi zina. Bet vai tad tu gaidīji lauru vainagus? Tu taču esi kosmosa pionieris. Kosmonauts! «Kosmonauti uzvar arī bez kuģiem.» Vai tad velti tā tikām runājuši? Nu paklausies taču. Mēs neviens nedrīkstam te iet bojā. (Azarovs sakustējās un caur pieri paskatījās Sencovā.) Ļoti vienkārši. Pieņemsim, ka notiks visļaunākais. Mēs tiešām nevarēsim izmantot šo raķeti. Nu, un tad? (Azarovs samirkšķināja acis, tad paskatījās Sencovā.) Gaidīsim šeit. Skābekļa un ūdens mums pietiks ilgam laikam. Produktu — veselam gadam. Sliktākā gadījumā iekārtosim reģenerāciju …

—   Nu, un tālāk — līdz mūža beigām tā? — Azarovs aizsmakušā balsī jautāja. Sencovs paraustīja plecus un pasmaidīja.

—   Cik tad tu gribi vēl nodzīvot?

Azarovs kādu brīdi klusēja un tad nedroši

teica:

—   Kādus septiņdesmit gadus!

—   Nu, un kāpēc tad tos nevar nodzīvot šeit? Nodibināsim, tā sakot, cilvēces filiāli…

Bet mums nenāksies šeit nodzīvot līdz mūža beigām! Kaut arī tagad tas atkarīgs no tevis …

—   No manis?

—   Protams… Ja būs sakari ar Zemi, mēs ne vēlāk kā gada laikā saņemsim palīdzību. Tu taču pats saproti, ka mūs nepametīs. Gads — ir pats maksimālais termiņš!

—   Ir gan liela muiža — gads! — viņus pārtrauca Raiņa balss. (Abi sarāvās, jo nebija pamanījuši, ka durvīs bija nostājies Rains.)

—  Robinsoni taču desmitiem gadu tā nodzīvojuši. Un vai tad tādos apstākļos? Vai mēs maz paspēsim apskatīt visu gada laikā?

Azarovs arvien vēl gulēja, bet viņa vaigi bija atguvuši krāsu.

—   Tātad viss ir tavās rokās. Ja spēsi samontēt raidītāju — izstiepsim to pavadoņa virspusē un signalizēsim uz Zemi…

—   No kā tad lai to samontē? No kā?! — Azarovs iekliedzās. — It kā es negribētu… Nav taču izejas!

—   Izeju vienmēr var atrast, — Rains stingri noteica. — Ir jāprot to sameklēt. Mēdz teikt, ka no kapa gan neesot izejas, — un pat no turienes cilvēki tikuši laukā… Jāmeklē! Vai nemēģināji izmantot to, kas saglabājies no Kalves skaitļojamām mašīnām? Tur taču kaut kādi bloki palikuši veseli…

—   Es arī domāju par to, — Azarovs teica.

—  Vai jūs redzējāt, kas tur palicis pāri? Tādu bloku man pašam ir atliku likām… Kur lai es, piemēram, ņemu ģeneratora bloku? Tas taču ir pavisam kas cits, tc ar vienkāršo summēšanu galā netikt.

—   Tiešām, vajadzēs vēl padomāt, — Sencovs piemetināja. — Izeja, protams, ir, noteikti ir. Mēs tikai to neredzam …

—   Kādu mirkli valdīja klusums. Tad Sencovs domīgi noteica:

—   Ģeneratora bloks, ģeneratora bloks … Bet ja daļas paņemtu no citiem aparātiem? Cik es zinu (viņš pacēla uzacis, it kā dažs labs varētu iedomāties, ka viņš to nezina), cik es pazīstu raidītāju iekārtas, tajās izmantotas tās pašas tipveida detaļas, kas radiometriska- jās ierīcēs … Kaut vai tajos pašos skaitītājos. Ko?

—   Es domāju par to, — Azarovs teica.

—   Kaut ko no turienes varēs aizņemties, bet ne visu …

—   Radiometros? — Rains pēkšņi jautāja.

—   Pagaidiet mazu brītiņu, vienu mirklīti… Mēs taču šeit atradām skaitītāju?

—   Nu, atradām …

—   Tas nozīmē, ka te, uz pavadoņa, jābūt arī pašai automātiskajai raķetei… Tā jāsameklē. Automātiskās raķetes radioiekārla principā taču neatšķiras no mūsējās?

—   Tikai sīkumos! — Sencovs apstiprināja. Azarovs nedroši pasmaidīja. Apsēdās. Slēpjot savu mulsumu, viņš aiz ieraduma ar visiem pieciem pirkstiem sāka kasīt pakausi.

—   Varbūt tur viss raidītājs saglabājies vesels? — viņš prātoja. Un pēkšņi iedegās.

—   Bet tiešām, kāpēc tas mums uzreiz neiešā- vās prātā… Nekavējoties jāuzsāk meklēšana!

—        Es domāju, — Rains sacīja, — ka mums vispār vajadzētu mainīt darba kārtību. Lai Korobovs kopā ar Azarovu uzsāk meklēšanu, bet es palīdzēšu Kalvēm. Divatā mums darbs ies ātrāk uz priekšu. Ar raķetes apskati tu viens pats tīri labi tiksi galā.

—   Kāda tam jēga? — Sencovs jautāja.

—   Kalve arī tā strādā pareizi. Bet mēs divatā …

—   Hm… — Rains nenoteikti novilka.

—   Ar tavu atļauju es tomēr gribētu doties augšup.

—       Nu, ko lai dara, lūdzu, — Sencovs, kādu mirkli padomājis, piekrita. — Un tu, Vitja …

Bet Azarovs jau bija aizgājis pēc skafandra.

12.

Kalve ieveda Rainu apaļajā zālē ar pulti…

—        Nu, skatieties, — viņš norādīja, — te atrodas vadības pults. Bet būtībā visas šīs sistēmas programmējas pašas. Tās pašas spēj mainīt arī savu darba režīmu atkarībā no apkārtējo apstākļu izmaiņas un tā tālāk …

—        Zinu, — Rains atbildēja, — man jau bija izdevība par to pārliecināties.

—       Tātad no tā varētu secināt, ka nav nekādas vajadzības tās vadīt. Un tomēr pults un vadības orgāni eksistē, šeit tie ir… Šis rokturis pilnīgi maina darba režīmu. Esmu jau šo to noskaidrojis …

—   Ļoti interesanti… Kas tad jūs mulsina?

—   Nevaru saprast, kā īsti tas notiek. Vai redzat šo ekrānu ar rādītāju? Tas saistīts ar augšējiem stāviem, ar ko tieši tur — neesmu vēl izpētījis. No tā stiepjas strāvas ķēdes uz visām mašīnām. Bet, kādam nolūkam šis ekrāns, — nezinu.

—   Es arī ne… Bet ko šī pults, īsti sakot, vada?

—   Aptuveni te aina ir tāda, — Kalve paskaidroja. — Pabīdot rādītāju tā, lai tas ieņemtu vienu no trim iespējamiem stāvokļiem garuma ziņā un jebkuru stāvokli attiecībā pret šo apli, strāvas ķēdē rodas impulsu kombinācijas. Šie impulsi ir pārāk īsi, lai tie būtu kāda noteikta programma, bet pietiekami gari, lai dotu signālu kādas programmas izstrādāšanai. Kā pie pasūtījuma galda: lūdzu, piemēram, programmu Nr. 3.

—   Tas jau ir kaut kas. Tiesa, neesmu speciālists šajā nozarē, bet, loģiski spriežot…

—   O, loģiski spriežot… — Kalve noteica.

Abi kādu brīdi klusēja, it kā parādot savu

cieņu loģiskajai domāšanai.

—   Mēs esam mazliet novirzījušies… Tātad šie impulsi iet cauri zināmām iekārtām (Kalve norādīja uz skapīšiem, kas stāvēja pie starpsienām). Tur signāli ievērojami izmainās … Tas dod iemeslu domāt, ka tieši no turienes arī vada sistēmas, kas savukārt izstrādā programmas… Bet kāds ir šo signālu saturs?

—   Nezinu, šajā jautājumā es neesmu pat diletanta vērts, — Ilains teica. — Daudz kas šeit interesants … Atcerēsimies kaut vai durvis uz pavadoņa: cik lielai vajadzēja būt konstruktoru paļāvībai uz savām mašīnām, ka viņi pat nav paredzējuši rokturus avārijas gadījumam! Un, ja šis pavadonis, kas, acīm redzot, atstāts pirms gadu desmitiem, normāli strādā, tad viņu paļāvībai bija pamats …

—   Kibernētikas problēma Nr. 1 — mašīnu darbības drošuma problēma — šeit atrisināta lieliski, — Kalve noteica zinātāja godbijībā. — Viss radīts mūžu mūžiem …

—   Tas manī arī rada izbrīnu, — Rains turpināja. — Kālab gan jārada mūžu mūžiem? Tehnika strauji attīstās, mašīnas noveco …

—   Mums tas pagaidām, bez šaubām, nav skaidrs …

—   Taustāmies kā pa tumsu. Jūs teicāt, ka impulsi nāk no šā rādītāja?

—   Jā, — Kalve atbildēja. — Tas ir izbīdāms, teleskopisks. Turklāt izdevās noskaidrot, ka impulsus nosūta mašīnai tieši tajā brīdī, kad rādītāja gals pilnīgi sakrīt ar sig- nālspuldzi, kas atrodas uz tā apļa, kur atrodas arī rādītāja gals. To var ļoti precīzi saskaņot, šeit ir vesela sistēma pareizai nostādīšanai, turklāt šeit, — viņš norādīja uz vienu no ekrāniem, — atsevišķi apļa sektori redzami zem liela palielinājuma. Var nostādīt ar precizitāti līdz vienai desmitai daļai grāda …

—   Bet kam tāda precizitāte?

—   To diemžēl mēs nezinām …

—   Nezinām… — Rains atkārtoja kā atbalss. — Tā… Ar ko es varu būt noderīgs?

—   Man pagaidām nav skaidra šā roktura nozīme, — Kalve teica. — Jūs to bīdīsiet, bet es pasekošu impulsiem, kas tad radīsies.

—   Vai tas nav bīstami?

—   Tagad ieslēgtais angārs tā kā tā ir tukšs.

Rains paklausīgi uzlika roku uz sviras.

Kalve nolaida sejas priekšā invertora ekrānu, pamāja ar galvu un uzsauca: «Sāciet!» Rains nospieda kloķi.

Kā mednieks, kas dzen zvēram pēdas, Kalve, sekojot zilgano līniju straujajai dejai, zemu noliecies, meta uz grīdas visdīvainākās cilpas. Vadoties no Kalves sastādītās programmas, Rains atbīdīja rokturi izejas stāvoklī un tad atkal pievilka sev klāt, lai radītu vienu un to pašu impulsu sēriju. Pametis nejauši skatienu uz nelielo ekrānu, kas atradās svirai blakus, viņš pēkšņi aizmirsa Kalvi un savu uzdevumu.

—   Kas jums noticis? — Kalve tam uzsauca.

Rains, nenolaizdams acu no ekrāna, pamāja

ar roku. Kalve pieskrēja klāt.

Uz tik tikko ieliektā ekrāna zibēja dīvainas ainas. Kalve un Rains aizturēja elpu.

…Tas nebija kuģa bortžurnāls. Rains saprata — ja te arī eksistēja bortžurnāls, kura lapas puses tagad paveras viņu skatienam, tad tas, acīm redzot, sastādīts vai nu pēc kaut kādas magnētiskās šifras, vai arī kā citādi. Tagad viņu priekšā bija dešifrētās piezīmes, un likās, ka uz 60X40 cm lielā ekrāna demonstrētu dokumentālu filmu.

Varbūt tās nemaz /nebija žurnāla piezīmes… Varbūt kibernētiskā mašīna rādīja atsevišķus, citu no cita atrautus notikumus, turklāt atpakaļejošā secībā, it kā atceroties tos no jauna, it kā atgriežoties pagātnē, lai šos notikumus labāk analizētu. Sajās atmiņās (ja tā varētu nosaukt visu to, ko redzēja uz ekrāna un kas savā laikā ticis fiksēts sistēmas atmiņu blokos) bija dīvaini robi, kurus, iespējams, izraisīja kādi bojājumi pašā iekārtā. Lai nu kā, taču ekrāns nedeva sakarīgu priekšstatu, bet rādīja tikai saraustītas ainas, līdzīgas tām, kādas palaikam ataust arī cilvēka atmiņā.

Sākumā Kalve un Rains ieraudzīja zāli, kurā patlaban atradās, un pašus sevi tajā. Vēlāk Kalve palika viens pats, tad — Kalve ar Korobovu (tā Rains nosprieda, tāpēc ka figūras, kaut arī miglainas, tomēr bija pazīstamos skafandros) pēc kārtas atvēra visas durvis.

Pēc neliela pārtraukuma uz ekrāna parādījās liels sarkanās planētas attēls. Viņi pazina Marsu. Tad uzzibsnīja divi attēli: no Marsa virsmas startēja raķetes, mats matā līdzīgas tai, kura tagad bija kļuvusi par viņu māju, bet ekrāna vienā malā kaut kur no izplatījuma tuvojās saspiests sferoīds, ko apņēma starta estakādu josta. Rains atcerējās esta- kādi, ko bija redzējis augšā… Deimoss? Astronoms sarauca uzacis: radās iespaids, it kā tas būtu uzņemts no malas.

Attēls ar Marsu nobālēja, kļuva neskaidrs un izplēnējis pazuda. Bet Deimosa lode nāca arvien tuvāk un aizņēma visu ekrānu. Vienā un tai pašā vietā palaikam izšāvās žilbinošas ugunīgas bultas … Nebija šaubu — tur strādāja dzinējs. Milzīga kuģa dzinējs?

—  Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē? — Kalve iekliedzās. — Tas taču nav pavadonis! Tas taču ir… Vai tad… Kas tas ir?

—   Tas ir Deimoss… — Rains čukstus atbildēja. — Baidos ticēt… Vai tad tas nav pavadonis? … Zvaigžņu kuģis? … Vai mēs patiešām atrodamies uz zvaigžņu kuģa?

Viņš apklusa — šķita neticami, ka tāds milzenis kā Deimoss būtu spējīgs kustēties ar ātrumu, kāds nepieciešams starpzvaigžņu lidojumam. Bet laikam taču …

Uzliesmojumi turpinājās — laikam uz īsu brīdi bija ieslēgušies dzinēji, bremzējot zvaigžņu kuģi. Pēc tam pāri ekrānam slīdēja tādu iekšējo telpu attēli, kas kosmonautiem bija pilnīgi svešas, un abi jau nolēma, ka te tomēr nav darīšana ar Deimosu. Bet tad parādījās pazīstamais gaitenis un angārs … Viens no attēliem kādu laiku aizkavējās uz ekrāna: liela zāle, kuras griesti balstījās uz dīvainām varavīksnes krāsās mirdzošām kolonām. Dažas no kolonām nespīdēja — no tām uz visām pusēm šķīda sarkanas dzirkstis.

—   Simbolika? — Kalve nomurmināja, vērojot, kā pakāpeniski dzisa arī pārējās kolonas. Tad apdzisa pēdējā; no tās izšāvās dzirksteļu kūlis, un iestājās tumsa …

Neatlika laika pārdomāt redzēto. Uz ekrāna jau parādījās milzīgs blāķis, kas, izniris no tumsas, strauji tuvojās. Grūti bija noteikt tā izmērus: varbūt meteorīts, varbūt arī liels asteroīds. Tas izskatījās kā neīsts, kā uzzīmēts, tad tā attēls pēkšņi kļuva neskaidrs, pārvērties miglā, pazuda un to nomainīja cits …

Tagad visu ekrānu aizņēma kaut kas līdzīgs milzīgai planētai ar viļņainu virsmu, kas atgādināja nemierīgu jūru. Kalvēm šī planēta šķita pazīstama, viņš pagriezās pret Rainu …

—   Jupiters, — astronoms sacīja, neatraujoties no ekrāna.

Negaidīti parādījās tā pati apaļā pults, pie kuras viņi stāvēja, un tās vidū bija pazīstamais ekrāns, tikai tagad to apņēma ne trīs, bet pieci apļi un arī signālspuldžu bija vairāk, kā to tūlīt pamanīja Kalve. Rains nepaspēja vēl izteikt savu izbrīnu, kad uz ekrāna jau parādījās tikai trīs apļi…

Kalve uzmanīgi atgāja nost no ekrāna: nepacietība dzina viņu pārbaudīt, ar kādu jaudu tagad strādā visa sistēma. Viņš soļoja no skapīša uz skapīti. Tajos koncentrējās tā milzīgā darba rezultāti, kas risinājās ar pelēko vielu pildītajās desmit kastēs, mašīnas trīsdesmit sekcijās. Nu šī sistēma strādāja ar pilnu jaudu: visur virpuļoja zilganās līnijas …

Kalve ieskatījās vienā no sekcijām: šķita, ka visa pelēkā masa zilgani spīguļo. Viņš steidzīgi atgriezās pie ekrāna, 110 kura Rains arvien vēl nevarēja atrauties.

—   N11? — Kalve jautāja.

—   No jauna sākas tas pats … — nezin kāpēc atmetis ar roku, Rains izdvesa.

\

Tagad uz ekrāna ap Marsu griezās divas lodītes.

—   Otrs ir Foboss … — Rains sacīja. Kalve pameta ar galvu.

… Raķetes startēja no mazākās lodītes — Deimosa — uz otru lodīti. Cita aiz citas aizdrāzās divdesmit piecas raķetes. Tad strauji pieauga otras lodītes — Fobosa izmēri, tās apvalks kļuva caurspīdīgs, tam cauri varēja saskatīt raķetes, kas atradās Fobosa iekšienē, un vēl kaut kādus neizprotamus milzīgus mehānismus …

Abiem izlikās, ka uz ekrāna kaut kas no- zibsnīja, — no Fobosa izšāvās smalka, spilgti oranža līnija, kuras gals kaut kur pazuda aiz ekrāna. Foboss ietinās miglā; Kalve jau nodomāja, ka sistēma nav izturējusi šo darba slodzi un sabojājusies. Bet attēls pamazām kļuva skaidrāks.

Foboss atkal karājās savā vietā, bet raķešu tajā vairs nebija, kaut gan, tāpat kā pirmīt, tā iekšējās telpas aizņēma kaut kādi aparāti. Oranžās līnijas manāmi nobālēja, lai gan tās arvien vēl labi varēja atšķirt.

—   Ko tas varētu nozīmēt? — Kalve jautāja. — Atkal viss no sākuma?

Rains satraukts vēroja ekrānu, zīmējot kaut kādus punktus uz papīra lapas … Uz ekrāna parādījās vēja saviļņota ūdens virsma, tad līdzenums, ko apspīdēja zaļgana gaisma. Un viss nozuda. Ekrāns apdzisa.

Kalve un Rains klusēdami pasēdēja vēl kādas piecas minūtes. Ekrāns neatdzīvojās.

/

Rains elpoja ar pūlēm. Balonos bija beidzies skābeklis. Vajadzēja steigties atpakaļ uz raķeti.

—   Un darbs? — Kalve jautāja.

—   Nāksim vēlreiz… Un vispār — pie velna ar visiem datiem! Vai jūs varat paskaidrot, ko mums tur rādīja?

—   Es domāju, — Kalve teica, — ka ar šo rokturi sistēmu noskaņo zināmam darba režīmam. Tas ļauj mašīnas loģiskajai iekārtai analizēt notikumus, kas ierakstīti tās atmiņā, un transformēt tos attēlos …

—   Vai tas maz iespējams?

Kalve apklusa. Kā to panākt? Šķita, ka tas nebija vienkāršs ieraksts vien: mašīnai laiku pa laikam vajadzēja atgriezties pie kāda notikuma un sākt visu no gala, tas ir, ar loģiskās analīzes palīdzību it kā atjaunot notikumus, par kuriem ziņas nezin kāpēc nebija šifrētas. Lai cik savādi tas arī izklausītos, bet brīžiem likās, ka mašīna tiešām domāja un turpat uz ekrāna apskatīja dažādus variantus, atmetot nepieņemamos.

«Tev tas, protams, tikai liekas,» Kalve sevi apsauca. Daudz kas vēl jāizprot, jāpārbauda: ko nozīmē šie kadri par raķešu izlidošanu 110 Marsa — dokumentāls ieraksts vai nederīgais variants? Un meteorīts, kas aizzibēja garām? Ko nozīmēja ugunīgās kolonas, kas apdzisa? To, ka dzinēji izgājuši no ierindas?

—   Tā … — Rains sacīja. — Šobrīd nedomāsim par to, kas vēl palicis neskaidrs; vai jūs ar saprotat, ko mēs esam atklājuši? Ne

jau likai to vien, ka Deimoss nav pavadonis, bet zvaigžņu kuģis! Tas vēl nav galvenais.

—   Kas tad ir galvenais?

—   Galvenais — no šejienes zvaigžņu kuģis nevarēja tikt prom. Un tomēr šeit nav ne raķešu, ne apkalpes… Kur viss ir pazudis? Ja ticētu tam, ko parādīja mums mašīna, tad viņi devušies uz Fobosu, bet no turienes sūtīti tālāk. Pats Foboss taču līdz šim brīdim riņķo ap Marsu, tātad nevienu nekur prom nav vedis. Varbūt tas nav nekāds zvaigžņu kuģis, bet kaut kas cits? Bet raķetes aizsūtītas prom… Tas izraisa pavisam fantastiskus priekšstatus …

—   Proti, kādus?

—   Baidos sacīt, bet nav izslēgts, ka raķetes un ļaudis nosūtīti kur citur ar paņēmienu, kas… Vārdu sakot, pagaidām mums tā ir grāmata aiz septiņiem zīmogiem, tīrā fantastika … Bet tas viss ir tik svarīgi, ka redzētais pēc iespējas ātrāk jāziņo Zemei: mēs nedrīkstam palikt par vienīgajiem tik ārkārtīgi svarīgu ziņu glabātājiem. Visas cerības tagad ir uz Azarovu …

13.

Tajā pašā laikā Azarovs atradās tālu prom no viņiem. Apkrāvies ar skābekļa rezerves baloniem, viņš jau bija paspējis apskatīt daudzas Deimosa telpas.

177

Savu apskati viņš sāka no nodalījuma, kur

Vi — 1592

tika atrasts radiometrs. Varbūt raķete kādreiz ari atradusies šeit, bet nekādas tās pēdas nebija manāmas.

Kur tā varēja palikt? Kur to meklēt? Acīm redzot, ja tā kaut kur aiznesta — protams, demontētā stāvoklī — tad ne jau pa gaiteni … Bet kāpēc tā vispār bija jāizārda? Varbūt izpētes nolūkos. Pilnīgi iespējams. Starp citu, kas šeit varētu nodarboties ar tamlīdzīgiem pētījumiem?

Šā vai tā bija jāmeklē cita izeja no angāra. Tas prasīja veselu stundu laika un nedeva nekādus panākumus. Beidzot Azarovam izdevās iekļūt kādā no sānu lūkām, aiz kurām, spriežot pēc visa, vajadzēja atrasties robotiem.

Tiešām, automātu konusi stāvēja aiz durvīm bez kustības, it kā aizsnaudušies … Azarovs uzmanīgi devās tiem garām. Eja atdūrās pret platu, vertikālu šahtu, kas veda uz augšu un uz leju, cik tālu vien acs varēja pārredzēt. Azarovs uz brīdi pie tās apstājās. Kā redzams, tas bija ceļš uz augšējiem un apakšējiem stāviem. Lifta šahta? Bet kur pats lifts? Kā to izsaukt? Nekādu pazīmju, vienīgi kāda taisna, mirdzoša svītra uz caurules sienas šahtā stīdz augšup un lejup. Un tomēr kāda nepiesar- dzība: viens pakāpiens — un eja, pa kuru viņš šurp bija atnācis, apraujas šahtas priekšā. Krist no tāda augstuma droši vien ir bīstami, kaut arī smaguma spēka paātrinājums te daudz mazāks nekā uz Zemes.

Cita ceļa, kā redzams, šeit nebija, un Azarovs galu galā nosprieda, ka šī eja un šī šahta

nav domāta cilvēkiem. Automāti var lidot — lai tad tie ari lido, bet viņam te kaklu nav ko lauzt. Ja jau uz augšu nevar tikt, tad nevajag • • •

Par spīti pieņemtajam lēmumam viņš nostājās uz pakāpiena. Paskatījās lejup. Pēkšņi stipri sareiba galva, un viņš aizvēra acis. Atguvies Azarovs tūlīt apsēdās un ar rokām instinktīvi sargāja galvu.

No augšas, no vertikālās ejas viņam draudēja uzkrist virsū roboti, tieši lādi paši, kā viņš bija redzējis pirmīt. Tie neizprotamā kārtā turējās uz vertikālās sienas … Azarovs cieši jo cieši pieplaka pie sienas, lai automāti, krizdami lejup, viņu neskartu, bet tie — nekrita lejā. Tad viņa uzmanību saistīja tumši plankumi uz vertikālās sienas. Viņš tos pētīja, līdz iesāpējās acis.

Jo ilgāk viņš skatījās, jo mazākas kļuva šaubas: tās bija pēdas. Jā, tās bija pēdas; kāds te gājis — un ne visai sen — soļojis pa šo eju, pa vertikālo sienu … Kā redzams, tā bijusi neliela auguma būtne, pēdas to liecināja — soļi nebija lieli. Kāja arī nešķita liela. Turklāt, tāpat kā viņu skafandru zābakiem, arī te skaidri varēja saskatīt magnētisko pakavu lokus.

12*

179

Pārsteigumi sekoja cits citam … Azarovs piegāja tuvāk klāt sienai, lai labāk apskatītu pēdas: viena atradās tieši acu līmenī. No jauna kaut kas it kā pagrūda viņu, uznāca galvas reibonis, un — pēdas uz vertikālās sienas bija pazudušas. Viņš iepleta acis. Haluci

nācijas? Kad — tagad vai pirmīt? Un kur pazuduši robotu konusi, kas taču nupat karājās virs viņa galvas?

Paraustījis plecus, Azarovs nolēma griezties atpakaļ — nekā laba no visa tā nevarēja sagaidīt. Viņš paskatījās sev pie kājām, lai nespertu soli tukšumā, un tūlīt noliecās uz priekšu: tur bija pēdas! …

Pēdas vīdēja zem viņa kājām, tās taču bija viņa paša nedrošo soļu pēdas, kad viņš bija tuvojies šahtai… Bet nupat šī siena taču vēl šķita vertikāla?… Kaut ko neskaidri nojaušot, Azarovs no jauna nostājās uz pakāpiena. Galvas reibonis. Tad — pēdas uz vertikālās sienas un roboti virs galvas …

Viss šķita skaidrs, un tomēr vajadzēja vēl vairākas reizes spert soli turp un atpakaļ, lai beidzot izprastu cēloni. Izrādījās, ka tas ir vienkāršs un vienlaikus neiedomājams. Smaguma spēka virziens vertikālajā šahtā bija cits nekā gaitenī, kas veda ārā no angāra. Tam, kas pārkāpa neredzamo robežu, vertikālā šahta kļuva horizontāla, bet gaitenis, pa kuru nupat bija iets, — vertikāls. Līdz ar to pēdas atradās uz vertikālās sienas, bet roboti, kas stāvēja gaitenī, karājās virs galvas.

Tātad bija iespējams, ka jebkurā gaitenī ir savas mākslīgās gravitācijas iekārtas. Azarovs nopriecājās, ka tieši viņam izdevies atklāt vēl vienu brīnumainu pavadoņa īpašību. Viņš apņēmīgi paspēra soli uz priekšu — virzienā, kas vēl pirms desmit minūtēm likās nepārprotams un neapstrīdams virziens uz augšu.

— Ejam! Diezin vai saimnieki te būs gā- juši kājām. Viņiem, acīm redzot, satiksmei pa šīm šahtām būs bijuši kaut kādi transporta līdzekļi. Bet mēs iesim kājām, neesam jau lepni…

… Vairāk nekā divas stundas viņš klīda pa šīs kosmosā pamestās pilsētas ielām un ieliņām. Viņa skatienam pavērās plašas laboratorijas, tukšas noliktavas, kurās kādreiz, acīm redzot, glabājušies bagātīgi krājumi. Vienā zālē viņš pat ieraudzīja milzīgu baseinu, simt metru garu un divi simti — platu, uz kura sausajām sienām varēja saredzēt sen izzudušā ūdens pēdas.

Pilots gāja caur plašajām zālēm, kur bija uzstādītas neizprotamas ierīces, kuras tikpat labi varēja būt domātas mašīnu pārbaudēm, kā muskuļu treniņiem.

Viņš atrada arī dzīvojamās kajītes — tās aizņēma veselu stāvu. Pilots mēģināja aprēķināt pavadoņa iedzīvotāju skaitu. Tas iznāca liels — vairāki tūkstoši cilvēku. Azarovs neticīgi pakratīja galvu.

Viņš soļoja arvien ātrāk. Apskate viņu ieinteresēja, kaut arī neizdevās atklāt automātiskās raķetes pēdas.

Azarovs uzkāpa stāvu augstāk. Atvēra durvis … Tur pletās milzīga, vairāku hektāru liela oranžērija, karsti dzeltenas, gluži kā saules gaismas pielieta. Zālē nebija atsevišķu nodalījumu, un tā atradās kaut kur lodes augšējā daļā.

Zāles centrā pret griestiem slējās resna caurule. Nekādu citu balstu nebija.

Azarovs devās uz šīs caurules pusi. Ceļš veda garām augsnes strēmelēm. Kosmonauts noliecās un saberza starp pirkstiem augsnes šķipsnu — tās smalkās, apaļās un … samitrinātās daļiņas. Augsnē, acīm redzot, kādreiz audzis kaut kas tāds, kas ticis izmantots pārtikai. Tagad tur vīdēja dzeltenīga zāle, varbūt to kultūraugu pēctece, kuriem nebija tik garš mūžs kā mašīnām un kuri kopšanas trūkuma dēļ bija deģenerējušies vai arī iznīkuši pieaugošās radiācijas dēļ. Šur tur bija redzami pazemi kroplīgi koki ar zaļgani ziliem caurspīdīgiem zariem bez lapām. Tie dzīvoja: pavadoņa ierīces turpināja pievadīt ūdeni, ogļskābo gāzi un barības vielas.

Azarovs nopriecājās par kārtējo atklājumu. Viņš nespēja paiet garām, nemēģinājis apskatīt svešās pasaules augus, nenolauzis zariņu, lai vēlāk aplūkotu tā uzbūvi mikroskopā vai varbūt — kas zina — aizvestu uz Zemi.

Kosmonauts uzkāpa uz augsnes strēmeles, piegāja pie koka. Viņš apstājās un vairākas sekundes uzmanīgi apskatīja zaru. Tajā kaut kas lēni pulsēja, nevienādi nokrāsotais šķidrums riņķoja. Koks dzīvoja! Un pēkšņi Azarovs atkāpās atpakaļ: caurspīdīgie zari lēnām stiepās uz viņa pusi. Koks tikko manāmi bija "nosvēries uz svešinieka pusi.

— Nu nē… — Azarovs nomurmināja. — Neesmu nekāda muša… Ir nu gan plēsoņa …

Viņš pakāpās soli atpakaļ un draudīgi pacēla instrumentu. Pastāvējis kādu brīdi, ieroci nolaida.

— Prātā jukušais! — viņš sev teica. — Kate var rasties augs — plēsoņa? Uz pavadoņa! Šeit taču var biit tikai kultūraugi. Jo sevišķi — tik lielā skaitā. Tā ir plantācija, ne muzejs … Bet, ja tā, — tad augi netiek baroti ar asinīm! Aiz bailēm visādas muļķības lien galvā … (Viņš paskatījās apkārt — nē, neviens viņa izbailes nebija pamanījis.) Taču kāpēc koks tomēr stiepās uz viņa pusi?

Viņš kādu brīdi svārstījās. Galu galā — ja augs patiesi ir plēsoņa, skafandram cauri tas netiks. «Bet ja tam ir elektriskais lādiņš?» viņš iedomājās, taču tūlīt nomierinājās: tādā gadījumā nelaime būtu jau notikusi…

Azarovs pastiepa roku pret tuvāko zaru. Caurspīdīgās stīgas no jauna sakustējās, šķidrums sāka pulsēt straujāk. Zari apņēma roku, viens no tiem pieskārās viņa cimdam — kā pilotam likās, glāstoši un lūdzoši… Tagad viņš pamanīja, ka uz zaru gludās virsmas iemirdzējās kaut kādas skropstas, atvērās tādi kā caurumi, atvērās — it kā lūgdami, it kā kaut ko gaidīdami… Azarovs stāvēja kā sastindzis, uztraukumā aizturējis elpu. Vai tas varētu būt, ka šos kokus baroja tādā veidā — piebaroja šā vārda tiešā nozīmē? Un koki to zināja? Zināja?! Šiem kokiem tātad būtu kas līdzīgs refleksu pirmsākumiem? Vai tas maz iedomājams? Bet, ja tas tā tiešām ir, — cik gan gadu tūkstošus tad vajadzējis kopt tos, lai izstrādātos šāds reflekss? Zari taču nestiepās kaut kur prom, bet tieši rokai pretī, ar saviem siltajiem, raupjajiem purniem tie badīja delnu gluži kā telēni. Bet koki… Bet varbūt tas ir pavisam kas cits? Nu kas tad?

Viņš paskatījās apkārt. Celt pretī zarus sāka arī kaimiņu koki, tad sakustējās arī pārējie. Azarovs nopūtās, pēkšņi viņam kļuva žēl zaļo telēnu … Nebija taču ar ko pabarot, turklāt, kas zina, ar ko tos piebaro? Galu galā tas nav dzīvības jautājums: koki taču dzīvo… Var būt, ka tā regulēja ne barību, bet kaut ko citu. Ja, piemēram, tie ir augļu koki, tad viņiem tieši zaros varēja ievadīt tādas vielas, kas noteica augļu veidošanos. Varbūt ļaudis tā bija iemācījušies regulēt ražu? Iegūt tik daudz, lai pietiktu visiem, bet nebūtu lieku pārpalikumu, kuri šeit nebija vajadzīgi. Uz Marsu taču tos nevestu!

Azarovs izbrīnījies pakratīja galvu. Ja pie neparastās tehnikas kosmonauti sāka jau pierast, tad šī lauksaimniecība — citādi kā par lauksaimniecību to nevarēja nosaukt — vēl spilgtāk parādīja, cik tālu savā attīstībā aizgājuši marsieši. Tagad, protams, var ticēt, koks ir dzīvs. Bet mājās laužam zarus pat neiedomājoties …

Te, bez šaubām, nevar būt ne runas par to, lai nolauztu kaut niecīgāko zariņu. Azarovs noplātīja rokas: nekas, draugs, pacieties, atlidos lielā ekspedīcija ar biologiem — gan tā izšķirs, kas tu tāds esi un kā tev trūkst…

Azarovs devās tālāk. Viņam iešāvās prātā, ka dzīvojamās kajītēs, tāpat kā oranžērijā, vajadzētu būt skābeklim — te nebija mašīnu, kurām draudētu korozija, turklāt pavadoņa nodalījumu un stāvu sistēma, kur visas ejas un pārejas bija bloķētas, deva iespēju katrā vietā radīt un uzturēt citādu atmosfēru.

Azarovs tomēr nesāka pārbaudīt savas hipotēzes pareizību. Viņu vilināja apaļais laukums augšā.

Iegūtās iemaņas viegli ļāva sameklēt vajadzīgos gaiteņus. Gravitācijas virziens mainījās precīzi — vertikālais kļuva horizontāls un tad horizontālais atkal vertikāls. Tas ikreiz nozīmēja, ka viņš atrodas jau nākamajā stāvā. Paspēris soli uz priekšu, Azarovs atlēca atpakaļ — pēkšņi iemirdzējās zvaigžņotās debesis.

Vispirms viņš nolēma, ka negaidīti nokļuvis aiz pavadoņa robežām. Izbailes bija lielas, sirds dauzījās kā negudra. Taču nē, te bija kaut kas cits: zālē valdīja puskrēsla, bet sienas un griesti bija tik caurspīdīgi, ka likās — to nemaz nav.

Ko tas nozīmēja? Kā redzams, viņš atradās pavadoņa visaugstākajā punktā, pieņemot, ka tam patiesi ir lodes forma. Bet kam domāta šī tumšā zāle bez starpsienām un nodalījumiem? Apskatīsim tuvāk… Sie aparāti atgādina kaut ko ļoti pazīstamu … Refraktorus, kādi ir uz Zemes, — lūk, ko… Aiz caurspīdīgajām sienām redzamas milzīgas pavadoņa ārpusē nostiprinātas paraboliskas antenas. Arī pazīstams skats… Tātad tā ir observatorija!

Nudien žēl, ka blakus nav Raiņa, — astronoms apskaustu tos zinātniekus, kas kādreiz šeit strādājuši… Un to atklāju es. Skaidrs, tie ir teleskopi. Bet kas tie par aparātiem — vieglas formas, bez antenām un bez spoguļiem? Rains noteikti nebūtu rēķinājies ar laiku, lai izpētītu, kāds tiem sakars ar astronomiju.

Atlaidies krēslā, kas atradās kāda aparāta priekšā, Azarovs atviegloti uzelpoja. Atpūzdamies viņš domīgi vērās melnajā izplatījumā aiz caurspīdīgās sienas. Pēkšņi Azarovs nodrebēja, viņa skatiens kļuva vērīgs: šķita, it kā acu priekšā dzimtu jaunas zvaigznes. Nebija nekādu šaubu — lūk, jau vairākas iznira no tumsas. Tās iemirdzējās aizvien spožāk. Jaunas zvaigznes? Pavisam jaunas? Un tik daudz vienā debess nostūrītī? … Viņam iešāvās prātā kāda neskaidra doma: iespējams, ka dīvaini izliektā ferma, kas atgādināja astoņ- nieku, arī ir teleskops, tikai lēcu loma tajā, tāpat kā elektronu mikroskopā, uzticēta spēcīgiem magnētiskiem laukiem. Aparāts, kā redzams, ieslēdzās automātiski, tiklīdz novērotājs apsēdās krēslā.

Azarovs uzmanīgi apskatīja zvaigžņoto ainavu. Teleskops rādīja daļu no debesu juma, liekas, Pūķa zvaigznāju, kosmonauts nodomāja, atceroties, ko bija mācījies astronavigā- cijas kursā. Azarovs nebija pilnīgi pārliecināts, ka tas ir Pūķis, bet, ja nu tomēr tas, tad no četriem spīdekļiem, kas patlaban atradās teleskopa redzeslaukā, bija pazīstama tikai viena — četrpadsmitā lieluma zvaigzne. Pārējās nevarēja saskatīt pat visstiprākajos Zemes teleskopos.

Sēdēt bija ērti. Azarovs juta, ka tieši tagad derētu tā īsti atpūsties. Nenolaizdams acu no zvaigznēm, viņš nolika universālo instrumentu (kuru katram gadījumam vienmēr turēja gatavībā) uz grīdas blakus krēslam. Kādu ceturt- daļstundiņu varētu tā pasēdēt, tajā pašā laikā pavērojot, kāds izskatās nākamais debess iecirknis, kurš iekļūs teleskopa redzeslaukā, tiklīdz planētiņa, kas traucas pa savu orbītu, būs kaut cik manāmi pārvietojusies.

Kādu laiciņu nogaidījis, kosmonauts aizvēra nogurušās acis un pēc brīža tās atkal atvēra. Pie debess juma joprojām mirguļoja četras zvaigznes. Azarovs paskatījās pulkstenī. Bija pagājušas desmit minūtes. Zvaigznēm vajadzēja kaut vai nedaudz pārvietoties. Vienīgi ja Deimoss… Kas par muļķībām: nevar taču tas apstāties savā orbītā!

Ko lai dara — vēl viena neatrisināta mīkla. Bet pagaidām jāturpina meklējumi. Azarovs pastiepa roku pēc universālā instrumenta. Instrumenta vairs nebija …

Viņš pārmeklēja grīdu. Pielēca no krēsla. Jā, instrumenta nebija. Paņemts? Kas to būtu izdarījis? Vai kāds bijis pienācis klāt? Kas un kāpēc tas nepamanīts paslēpies?…

Juceklīgas domas nomainīja cita citu, Azarovs drudžaini skatījās apkārt. Pēkšņi viņš priecīgi iekliedzās, metās uz priekšu un pacēla instrumentu, kas gulēja divus soļus no krēsla.

Pēc tam viņš uzmanīgi sāka raudzīties apkārt. Ja viņš to būtu darījis pirms apsēšanās krēslā, tad, protams, tūlīt būtu pamanījis, ka postaments kopā ar krēslu un fermu lēni — milimetru pēc milimetra slīd pa spīdošo metāla sloksnīti. Tā, acīm redzot, apņēma visu apaļo observatorijas zāli, un kaut kādi automāti vienmērīgi pārbīdīja novērošanas mehānismu tā, ka, par spīti pavadoņa kustībai, redzeslaukā aizvien atradās (vai tiešām? Viņš no jauna apsēdās krēslā, paskatījās — jā, tā bija!) šīs pašas četras zvaigznes, šīs pašas četras … Vai tā ir nejaušība? Vai teleskops nostādīts tieši uz šo debess iecirkni vai arī… Bet, ja tā nav nejaušība, — ko tad Marsa zinātnieki meklē Pūķa zvaigznājā? Nē, tā tomēr ir nejaušība …

Piecēlies no krēsla, Azarovs piegāja pie viena no refraktoriem. Paskatījies viņš atlēca atpakaļ, it kā būtu saņēmis triecienu. Teleskopā, skaidri saskatāms, trīcēja Zemes attēls. Tās atrašanās vietu viņš zināja no galvas … Bet skatīties uz Zemi bija pāri viņa spēkiem.

… Nē, četras zvaigznes — tā nav nejaušība. Bet, ja tā nav nejaušība, tad … Šis lielais apdzīvojamo kajītu skaits — tik daudziem iedzīvotājiem automatizētajā pavadonī nav ko darīt, viņiem te nepietiek darba … Nē, protams, tā nebija vienkārša nejaušība. Un ja nu pakāptos vēl augstāk …

Viņš paskatījās augšup. Observatorijas mil- zlgās velves vidējā daļa nebija caurspīdīga. Tas nozīmēja, ka tur atradās vēl kaut kas. Kur gan ir eja?

Viņš lūkojās apkārt, lai to sameklētu. Tajā brīdi observatorija pielija ar siltu, dzeltenu mirdzumu.

—   Saule! — Azarovs kā neprātā iekliedzās, gaismas apžilbināts, pievēris acis. Tiešām, Deimoss savā ceļā apkārt Marsam kārtējo reizi iznira no ēnas konusa, un tālais, tik pazīstamais spīdeklis observatoriju pielēja ar savu gaismu.

—   Saule… — Azarovs atkārtoja, piespiez- damies pie caurspīdīgās sienas, un melnais izplatījums aiz tās pēkšņi vairs nelikās tik bezcerīgs.

Pilotam gribējās dziedāt, skatīties un skatīties saulē. Viņš ar pūlēm piespieda sevi sameklēt pēdējo eju un ieiet lūkā, kas atvērās priekšā. Nozibēja šahtas sienas… Beidzot Azarovs stāvēja pašā augšā, noslēpumainajā laukumiņā.

—   Kā tad, — viņš teica, — tā jau es domāju.

Viņš atradās nelielā, apaļā zālē ar caurspīdīgām sienām, zvaigžņotā debess tagad viņu apņēma no visām pusēm. Gar zāles sienām stāvēja plati zemi dīvāni. Centrā, pie četrstūrainas pults, bija novietots atpakaļ atgāzts krēsls. Pults priekšā atradās liels postaments ar ekrāniem, aparātu skalām un indikatoru spīdīgajiem punktiņiem. Uz pašas pults nebija nekā: ne pārslēdzēju, ne sviru. Tikai divas lielas, izliektas pogas — sarkana un balta — bija saskatāmas virs tās gludās virsmas.

— Tā jau es domāju… — Azarovs noteica. — Tātad šeit ir kaut kāda centrāle. Pavadoņa komandpunkts. Vadības kabīne… Un tomēr — kālab gan pavadonim vajadzīga vadības kabīne? Pagaidi, vai tas vispār ir pavadonis? Tagad gan, bet vispār… Vai neizrādīsies, ka tas… Nevar būt! Bet ja nu zvaigžņu kuģis? Augstākās klases zvaigžņu kuģis?…

«Kāpēc?» viņš jautāja pats sev un pats arī atbildēja: «Kaut vai tāpēc, ka viss, kas šeit atradies, spriežot pēc patlaban tukšajām noliktavu telpām, pavadonim nav vajadzīgs. Labāk to apgādāt ar ko jaunāku un svaigāku nekā radīt krājumus uz gadiem, pat uz gadu desmitiem … Bet, lūk, zvaigžņu kuģī tas viss ir vajadzīgs. Ja tā padomā, tad grūti ticēt, ka tas ir Marsa planētas veidojums. Tā tomēr izskatās pārāk nedzīva.»

Viņš atsēdās krēslā aiz pults. Tūlīt uz postamenta iemirdzējās ekrāns, uz tā varēja saskatīt precīzu zvaigžņotās debess attēlu, tādu pašu, kāds bija redzams aiz šīs telpas, kas patiešām varēja būt vadības kabīne, caurspīdīgā kupola. Azarovs nodomāja, ka šī pults tāpat var būt arī zvaigžņu kompass, kas ļauj kontrolēt, cik precīzi automāti ietur kursu. Azarovs domās mazliet pakritizēja saimniekus par to, ka vadības kabīne iebūvēta zvaigžņu kuģa virspusē, daudz drošāk to būtu novietot kaut kur iekšienē, centrā. Taču, iedomājoties sevi oponenta vietā, tūlīt iebilda: kā var par to spriest, vadoties 110 priekšstatiem, kas iegūti Zemes apstākļos …

Aparātu uz milzīgā zvaigžņu kuģa pults bija mazāk nekā Zemes raķetēm. Acīm redzot, šeit ar daudz plašāku vērienu nekā pagaidām uz Zemes pielietoja automātu rezultatīvos rādītājus, ko aprēķināja skaitļojamās iekārtas. Pilots saņēma tikai svarīgākos, turklāt jau apstrādātus datus. Pārējos savā darbā izmantoja pašas mašīnas.

Azarovs nopūtās, pievēra acis. Lūk, tā šeit kādreiz sēdējis zvaigžņu kuģa komandieris, vedot kuģi pretim nezināmiem spīdekļiem, komandieris — tās civilizācijas pārstāvis, kas krietni vien aizsteigusies priekšā mūsējai… Uz dīvāna viņam visapkārt brīvajos brīžos sēdēja apkalpes locekļi, komandiera draugi un līdzgaitnieki — tādi paši kā viņš, liela auguma, veseli un laikam taču labsirdīgi un jautri cilvēki. Viņi dzīvoja, centās atklāt ko jaunu, ko jaunu, no kā varbūt bija atkarīgs tās planētas liktenis, kas viņus bija sūtījusi.

Azarovam šķila, ka lielo, plašo telpu pēkšņi piepilda klusinātu balsu šalkoņa un likko sadzirdama dzinēju duna. Viņa aizvērto acu priekšā uzzibsnīja nepazīstamu, savādu zvaigznāju kontūras, un Azarovam šķita, ka viņš pats savām krūtīm šķeļ izplatījumu, kuram cauri steidzas šī varenā lode …

Tā, neatvēris acis, viņš nosēdēja labu brīdi. Bet vajadzēja taču doties prom no šejienes — ne jau šeit, zvaigžņu kuģa vadības kabīnē, jāmeklē automātiskās raķelcs paliekas!

Viņš nokāpa lejā oranžērijā. Un alkal sākās neskaitāmas telpas, pilnas ar mašīnām un mehānismiem, kas bija tik savdabīgi, ka tiem trūka jelkādas līdzības ar tām ierīcēm, pie kurām viņš bija pieradis uz Zemes; gadījās telpas ar nestabilām grīdām — tās viegli šūpojās, kad Azarovs gāja pāri… Kādā vietā viņš uzdūrās caurspīdīgai šķērssienai, aiz kuras vērpetēm cēlās violeta migla, biezēja violeti mākoņi, kurus laiku pa laikam šķēla zilgani zibeņi. Azarovs ilgi stāvēja, vērojot šo lādiņu savādo rotaļu, taču zibeņi aizvien biežāk sāka snaikstīties uz viņa pusi. Tad viņš steidzās prom, atzīmējot šķērssienu uz shēmas, kurā bija uzskicējis visu savu ceļu.

…Pēc stundas viņš atradās lejā, radiālajā gaitenī. Šīsdienas programma bija izpildīta, viņš bija redzējis daudz interesanta, bet apskatīta bija taču tikai neliela daļa no visa, kas slēpās šajā milzīgajā lodē. Vēlāk par to ne vienu vien gadu zinātnieki uz Zemes lauzīs galvas … Taču automātiskās raķetes pēdas viņam nebija izdevies konstatēt.

Azarovs jau gribēja ieiet gaitenī, kas veda uz angāriem, bet tad pārdomāja un noteiktiem soļiem piegāja pie citām durvīm — tām pašām, pie kurām Sencovs un Rains, 110 virspuses laižoties lejā, bija pamanījuši — kā viņi izteicās — pastiprinātu radiāciju. Kāpēc raķete un tās paliekas nevarēja atrasties telpā, kur radiācija ir augstāka?

Viņš cieši piegāja pie pašām durvīm, indikatora spuldzīte iemirdzējās mazliet spilgtāk.

Kas par to? Līdz briesmām vēl tālu, bet raķete taču var atrasties tieši šeit. Ja to neatradis citās telpās, tā kā tā vajadzēs nākt šurp.

Azarovs apskatīja durvis. Te neredzēja ierastā pakāpiena, bet kreisajā pusē viņš pamanīja trīs padziļinājumus — tādus pašus kā pie kuģa ieejas lūkas — un ielika pirkstus ligzdās.

Durvis smagi aizslīdēja sānis, viņš pabrīnījās par to neparasto biezumu … Un spuldzīte skafandrā tūlīt uzliesmoja tik spoži, ka pilotam acu priekšā uz mirkli sāka dejot sarkani loki. Radiācija neapturami pieauga, it kā, atvērdams durvis, viņš būtu izlaidis brīvībā miljardiem sīku velniņu, kuri, priecīgi kūleņodami, tagad joņoja pa gaiteni… Azarovs nevilšus parāvās atpakaļ, bet tūlīt apstājās: jāaizver durvis, -citādi…

Viņš no jauna ielika ligzdā trīs pirkstus, bet durvis neklausīja. Azarovs sāka drudžaini atcerēties, kā aizvērās raķetes lūka, un ar šausmām atcerējās, ka tas notika tikai tad, ja kāds bija pārgājis pāri slieksnim uz vienu vai otru pusi. Droši vien jau bija arī kāds cits paņēmiens, bet viņš to nezināja. Tātad atlika tikai viena iespēja, kā aizvērt durvis un pārtraukt nāvējošo plūsmu, — piespiest tās aizvērties aiz sevis, bet pēc tam meklēt iespēju, kā atvērt no iekšpuses …

193

Tas viss vienā mirklī uzzibsnīja Azarova smadzenēs, un viņš jau spēra pēdējo soli, kas viņu šķīra no durvīm. Bet ja nu tās no iekšpuses neatvērsies? Biedri vēl ilgi nezinās, kas

13 — 1592

noticis ar viņu, un tie zaudēs daudz laika, ejot pa viņa pēdām un viņu meklējot. Bez viņa tie daudz ilgāk noņemsies ar raidītāju … Taču, ja radiācijas līmenis turpinās pieaugt, tad šajā gaitenī vairs nevarēs ienākt, un tas nozīmē — nevarēs arī tikt augšup. Pat tad, ja raidītājs būtu kārtībā, tikai augšā varētu nodibināt sakarus ar Zemi. Nē, durvis vajadzēja aizvērt, un, ja jau jāiet bojā, tad tikai vienam, ne visiem pieciem …

Ievilcis galvu plecos, viņš aizvēra acis un devās uz priekšu, domās atvadīdamies no visiem. Lūk, kādas beigas viņam gatavoja liktenis.

Azarovs paskrēja tikai divus soļus un ar vienu aci ieraudzīja platu gaiteni, bet tā galā vēl kādas puspievērtas durvis. Viņš drīzāk uzminēja nekā ieraudzīja, ka aiz tām slējās augšup dīvainas blāvi mirdzošas kolonas. Nākamajā mirklī Azarovu kaut kas saudzīgi pagrūda no priekšpuses, viņš sagrīļojās un, zaudējis līdzsvaru, gandrīz vai pakrita, taču viņu atkal saudzīgi satvēra, it kā uz mīkstiem pēļiem iznesa ārā un atsvieda no durvīm atpakaļ gaitenī.

Vēl divas reizes viņš mēģināja ielauzties iekšā, taču neredzamais šķērslis to atkal apturēja, saudzīgi nogāza no kājām un atsvieda atpakaļ… Durvis tā arī palika vaļā, tās aizvērt nebija iespējams, pat samaksājot ar savu dzīvību.

Azarovs atvilka elpu, rokas un kājas drebēja … Viņš pilnā balsī lamāja nezināmos

konstruktorus, kuri gan bija izgudrojuši tik lielisku aizsardzības sistēmu, bet kuriem nebija ienācis prātā šādiem gadījumiem izmantot durvju bloķēšanu, kas bija tik vienkārši. Tad viņš paskatījās dozimetrā un tūlīt apklusa. Tātad tomēr. Nē, viņam vairs nenodzīvot septiņdesmit gadus, velti viņu izmeta pa durvīm. Viņš bija paspējis saņemt nāvējošu starojuma devu. Pilots pagriezās un devās pie biedriem.

13*

195

Pie durvīm, kas veda uz angāru, viņš uzskrēja virsū Korobovam — tas steidzās viņam pretim. Azarovs ielūkojās vienmēr mierīgajā biedra sejā, pārliecības pilnajās acīs — un, uzlicis roku viņam uz pleca, mirkli piespiedās tam klāt, it kā meklēdams atbalstu.

14.

—   Bet pats taču tu neesi cietis? — Sencovs jautāja jau trešo reizi. — Ko rāda dozimetrs?

—   Es paklupu, un dozimetrs sašķīda. Es taču saku — neesmu …

—   Ko tad vairāk, — Sencovs teica, —- tad ir labi. Pa šo gaiteni doties uz augšu tagad tiešām bīstami. Lieki rentgeni mums nemaz nav vajadzīgi. Bet tas vēl nav nāves spriedums sakariem ar Zemi. Vajadzīgs raidītājs, bet izeja… Galu galā nevar būt, ka ir tikai viena izeja uz Deimosa virspusi.

—   Iespējams, ka tikai viena… — Rains sacīja. — Bet tā jau nu nav mūsu vaina.

—   Vienalga, — Sencovs teica, — sliktākajā gadījumā izmantosim mūsu degvielu un uzspridzināsim kaut kur. Vai ari Kalve atvērs lūku, pa kuru ievelk raķetes.

Kalve klusēdams pamāja ar galvu.

—   Ja tas neizdosies, tad spridzināsim, bet tikai pašā pēdējā mirklī.

Ar to saruna beidzās. Tagad visi nodarbojās tikai ar vienu: meklēja raķeti ar raidītāju. Meklēja, bet neatrada… Ne jau tāpēc, ka darbotos nepietiekami neatlaidīgi. Neviens netaupīja spēkus. Tiklīdz atausa kaut mazākā cerība, kosmonauti it kā atdzima.

Azarovs strādāja vairāk par visiem. Sencovs vēroja viņu, savā nodabā brīnījās par šo pēkšņo enerģijas uzliesmojumu un palaikam runāja pamācošas frāzes, tieši neadresējot tās nevienam, par grūtībām, kas rūdot jaunatni, vai arī par to, ka, lūk, tādos apstākļos neviens, kas gribot dzīvot, nedrīkstot nolaist rokas.

Azarovs gribēja dzīvot.

Tikai tagad viņš pirmo reizi izjuta, cik tas ir drausmīgi, ja nav tiesību sapņot par nākotni, ja ar skaudību jādomā par to, ko pēc gada darīs Sencovs vai Kalve, ko viņi vēl redzēs, ko uzzinās … Un tajā pašā laikā viņš izprata vienkāršo patiesību, ka cilvēks atstāj pēc sevis tikai to, ko paspējis izdarīt. Un Azarovs gribēja paspēt pēc iespējas vairāk, kamēr slimība viņu vēl nav notriekusi no kājām.

Turklāt bija vēl cerības. Viņu vēl varēja izglābt, ja… Ja izdosies atrast raidītāju. Ja ziņos Zemei. Ja palīdzība atnaks laika. Ja… Ja…

Un meklēšana turpinājās. Kosmonauti sanāca kopā tikai tad, kad nebija vairs spēka. Pavakariņojuši viņi kādu brīdi veltīja sarunām. Par vispārējo stāvokli neviens nerunāja … Te viss bija skaidrs. Runāja par veiktajiem atklājumiem, par to, ka uz Zemes brīnīsies par visu, kā izskaidros daudzus nesaprotamus laktus. Vakariņas kosmonautiem tagad bija vienīgais (ja neskaita miegu) kopīgi pavadītais laiks, un, pirms uz tām ieradās, vajadzēja gludi noskūties, nomazgāties ar losjonu un iztīrīt kombinezonus.

Vienā no kajītēm, kas bija pārvērsta par kopkajīti, bija jau ienākuši trīs piloti. Izsalkuši viņi ar nepacietību skatījās pulkstenī, bet abi zinātnieki kavējās.

Beidzot viņi parādījās — reizē, it kā kopā būtu nākuši. Abi izskatījās drūmi 1111 satraukti. Steidzīgi sagatavojušies vakariņām, viņi ēda klusēdami.

Kad vakariņas bija paēstas un uz galda parādījās kakao īpašās pudelēs " ar knupīšiem (viņi ēda tāpat kā bezsvara stāvoklī — aiz pieraduma, turklāt nebija arī citu trauku), Sencovs jautāja:

—   Neesat, protams, nekā atraduši?

Kalve tikai nopūtās. Rains nenocietās:

—   Ko tur slēpt? … Neviens neatradīs — ne mēs, ne kāds cits …

—   Kāpēc?

—       Mēs ar Kalvi šo to pārdomājām. Ceļā mēs ieskrējām kibernētiskajā centrā un tur vēlreiz pārbaudījām. Secinājumi šķiet pareizi …

—• Kādi secinājumi?

—- Kur tika atrasts skaitītājs? — Rains jautāja. — Tajā nodalījumā, uz kuru rādīja pārslēdzējs pie pults. Bet šis pārslēdzējs, kā to Kalve visumā ir konstatējis, dod mašīnai režīmu, kad attiecīgā raķete angārā tiek sagatavota lidojumam.

—   Nu, un tālāk?

—   Skaidrs, ka automātiskā raķete, kas nokļuvusi šeit tādā pašā veidā kā mēs …

—   Tas ir, piespiedu kārtā nolaidusies un pēc tam ievilkta angārā, — Sencovs precizēja.

—   Nu, pieņemsim… Šī raķete, acīm redzot, sagaidīta tika arī tāpat kā mūsējā.

—   Tā tas varēja būt, — Korobovs teica. — Viena un tā paša tipa raķetes, atšķirība ir tikai detaļās.

—   Pareizi. Tas nozīmē, ka roboti to pēc savas programmas sākumā uzšķērduši un tad, tā sakot, izremontējuši: piekāruši lūkām vākus, pēc kaut kāda parauga šo to piemetinājuši.

—   Saprotu …

—   Ja reiz tā nokļuva angārā, kuram bija uzdots sagatavot raķeti palaišanai, un, tā kā nekādu citu papildu rīkojumu nebija, to vienkārši izsvieda laukā no angāra. Raķeti, tā sakot, nosūtīja reisā … Cita izskaidrojuma nav.

—   Pagaidi… Kā tad tā varēja doties reisā? Kas ieslēdza dzinējus? — Korobovs jautāja.

—• Neviens neieslēdza, — Sencovs viņam atbildēja. — Vai tu domā, ka viņu raķetes startēja ar saviem dzinējiem? Nē, viņus izsvieda tādā pašā kārtā, kā ievilka, — izmantojot magnētisku vai cita veida lauku, mēs to nezinām.

—   Pareizi, tā arī mēs ar Kalvi nospriedām, — Rains turpināja. — Ja jau tā izsviesta, tad velti meklēt — paši saprotat…

—   Tātad raidītāja nav? — Azarovs aizsmacis jautāja. — Sakaru nebūs? … — Viņš nolika pudelīti ar neizdzerto kakao, savilka dūres. — Tātad nebūs … Skaidrs — vienkārši nebūs …

—   Beidz, nepārdzīvo tā, — Sencovs teica.

—   Nu, ja ne tagad, tad pēc mēneša — kaut ko jau izdomāsim …

—   Ko nu, es tāpat vien, — Azarovs teica.

—   Protams, pēc mēneša… — viņš tā savādi paskatījās Sencovā, paņēma kakao un sāka lēni, ar acīm redzamu tīksmi dzert.

—   Es tikai brīnos — kā viņi varēja aizlaist nesagatavotu raķeti? — Korobovs sacīja.

—   Saprast nav grūti, — Kalve skaļi domāja, — viņi to nav pamanījuši. Automāti, kas uztver raidītāju signālus pēc raķetes atgriešanās no reisa un nodod tos tālāk kibernētiskajam postenim, nesaņēma ziņas par to, ka kaut kā trūktu — degvielas vai enerģijas … Bet, ja, pēc to izpratnes, remonts bija galā un nekādi signāli nebija ienākuši, — tiem likās, ka raķete ir gatava lidojumam.

—   Iespējams, ka noticis arī citādi, — Rains sacīja. —r Bet kam strīdēties un lauzīt galvu! Pārbaudīsim!

—   Kā tad? — Sencovs jautāja.

—   Ziedosim mūsu veco kuģi. Mums tas vairs nav vajadzīgs — iznesuši no tā esam visu, ko vien varējām iznest. Pārslēgsim kibernētikas centru tieši uz to angāru. Tad redzēsim, kas notiks. Automāti jau vairākas dienas liek mierā mūsu raķeti. Ja mūsu domas apstiprināsies, tad zināsim, kā startē raķetes. Turklāt varēsim izbeigt arī nevajadzīgo meklēšanu …

Sencovs klusēja. Bez šaubām, bija žēl šķirties no sava, kaut arī vairs nevajadzīgā kuģa, kas kādreiz tika uzticēts Sencovam. Bet viņš nebija pratis to nosargāt… Sencovs piekrītoši pamāja ar galvu. Svarīgākais bija skaidri zināt, kas jādara. Ja meklēšana nebūs vairs vajadzīga, kosmonauti pievērsīsies citam darbam. Agri vai vēlu izpētīs arī, kā darbojas iekārtas, kuras uz zvaigžņu kuģa izmantoja sakariem, un tad varēs nosūtīt signālu uz Zemi. Tādam mērķim raķeti var arī ziedot. Azarovs, piemēram, degtin deg, lai nodibinātu sakarus. Jā…

… Trīs piloti lēnām iegāja angārā. Uzkāpuši uz estakādes, kādu brīdi viņi pastāvēja kuģim blakus.

Tā metāla korpuss nelīdzinājās vairs raķetei, kuru pirms kādām dienām šurp bija ievil- kuši automāti. Bija parādījušās divas jaunas lūkas. Pamata pakāpe bija piemetināta otrajai — tātad atkrita jebkura iespēja lidojuma laikā to atmest… Kaut kādas sekstveida konstrukcijas greznoja raķetes vidējo daļu. Tādas pašas varēja redzēt arī uz svešā kuģa apvalka, bet to nozīme nebija zināma.

Viegli, it kā glāstot, Sencovs pieskārās raķetes raupjajam apvalkam. Tad piloti aizvēra lūku, kas kopš uzbrukuma brīža bija palikusi vaļā. Pēc tam viņi klusēdami nokāpa no estakādes un aizgāja uz zāles tālāko kaktu.

Sencovs aizsūtīja Azarovu pie zinātniekiem» lai sāk.

Pagāja dažas minūtes. Pēkšņi zālē atskanēja viegla dūkoņa, uz sienām neizprotamā rotaļā iedegās simtiem spuldzīšu. To mirgošana kļuva arvien intensīvāka, līdz beidzot spuldzītes zibsnīja tādā ātrumā, ka sāka ņirbēt acis.

Abi gaidīja: tūlīt raķete izkustēsies no vietas, sāks slīdēt pa estakādi uz augšu … Bet spuldzītes pēkšņi izslēdzās.

Pagāja daži mirkļi. Viss sākās no jauna — un atkal bez redzama rezultāta. Atkal iestājās pārtraukums, kas šķita ilgstam bezgalīgi. Sencovs jau gribēja doties uz kibernētisko centru un apvaicāties, vai viņi tur vēl ilgi domā tā izklaidēties; lai labāk tūlīt atzīstas, ka eksperiments izgāzies un hipotēze nav apstiprinājusies …

Bet tad uguntiņu rotaļa sākās trešo reizir un šoreiz spuldzītes nenodzisa, to zibsnīšana pakāpeniski pārvērtās īstā ugunīgas gaismas virpulī. Sencovs un Korobovs pēkšņi pamanīja, ka raķetes smagais korpuss lēnām, tikko jaušami uzpeld virs estakādes. Dīvaini un pārdabiski raķete karājās gaisā tikai dažus centimetrus virs estakādes izliekuma, pret kuru nupat bija balstījusies.

—   Tūlīt viņi to… — Korobovs čukstēja, tikko kustinādams lūpas. Sencovs enerģiski atmeta ar roku kā cilvēks, kuru traucē pat mazākais troksnītis.

Aiz sienas kaut kas dobji iedūcās. Notrīcēja grīda. Un pa to divos virzienos uz zāles kaktiem sāka slīdēt sīkas, tikko samanāmas putekļu urdziņas. Sencovs saprata — ieslēgušies kompresori, kas izsūknē gaisu no angāra.

«Jā, puišiem bijusi taisnība…» viņš pie sevis nodomāja.

Pēkšņi abus kosmonautus apdullināja neganta rēkoņa. Tā apklusa, tad atkārtojās atkal un atkal… Pie griestiem uzliesmoja milzīga sarkana acs, tās mirdzēšana iedvesa bailes. Sirēnas kaukoņa kļuva arvien stiprāka.

—   Pārāk nepārprotami! — Korobovs kliedza. — Mums jāaiziet… Kā redzams, drošības noteikumi nepieļauj, lai kāds atrastos šeit starta laikā …

Viņi metās pie durvīm, atvēra tās un izskrēja gaitenī. Kamēr nolaidās durvju plātne, Sencovs uzmeta pēdējo skatienu kuģim, kas arvien vēl karājās virs estakādes … Durvis nolaidās, un tūdaļ spēcīgs grūdiens satricināja sienas un griestus; tad viss apklusa, tikai kompresoru dūkoņa dobji atbalsojās gaitenī. Korobovs velti mēģināja atvērt durvis. No augšas nonāca trīs pārējie… Nebilzdami ne vārda, visi apstājās un sāka gaidīt.

Durvis atvērās pēc kādām piecām minūtēm. Angārā viss bija kā pirmīt. Tikai estakāde bija tukša.

—   Jā… — Sencovs teica pēc klusuma mirkļa. — Tātad ardievu… — Un nebija skaidrs, kam šie vārdi domāti — kuģim, kas aiztraucās uz visiem laikiem, cerībām samontēt raidītāju vai arī visam kopā…

—   Tik tālu mēs nu būtu — pirmais ir prom … — Azarovs klusi sacīja.

—   Nekur jau viņš netiks, dzinēji neieslēg- sies… — Rains piebilda. — Riņķos ap Marsu. Gan kādreiz vēl mēs savu kuģi notversim.

—   Iesim, — Sencovs aicināja, un visi lēnām atgriezās raķetē. Nometuši skafandrus, viņi sapulcējās kajītē.

—   Ko darīsim tālāk? — Sencovs jautāja. — Es domāju tā — lai nāktu kas nākdams, mums jāuzraksta viss, kas ir redzēts. Agri vai vēlu mūsu ierakstus uzies… Augšā mēs noteikti atradīsim kādu iespēju nodibināt sakarus ar Zemi. Ja mūsu rīcībā būtu spēcīgs gaismas avots! Nevar taču būt, ka uz zvaigžņu kuģa neatrastos kas tamlīdzīgs. Gaismas signālus no Zemes pamanīs. Pagaidām skaidrs viens — nolaist rokas ir par agru. Kosmonauti uzvar ar kuģiem, bet, ja vajag, — arī bez tiem! Pavisam vienkārši…

Pārējie bēdīgi klausījās viņā, neviens nebilda ne vārda. Pēc brīža Rains māksloti mundri sacīja:

—   Ja jau, tad jau … Un ko īsti lai rakstām?

—   Uzrakstīsim visu tā, kā mums tas pašiem liekas, — Sencovs teica. — Nu, kā tu izskaidrotu visu, kas noticis?

—   Kā es to izskaidrotu? — Rains domīgi pārjautāja.

—   Pirms daudziem gadiem no Pūķa zvaigznāja uz Saules sistēmu traucās zvaigžņu kuģis. Bez apkalpes tajā atradās vēl tūkstošiem kolonistu — viņi lidoja, lai apmestos uz jaunām planētām, lai kolonizētu tās un izvirzītu Saprāta priekšposteņus arvien tālāk izplatījumā.

Dzinēji strādāja vienmērīgi. Zvaigžņu kuģa ātrums bija tuvs gaismas ātrumam, un uz tā noteiktā ritmā ritēja dzīve, turpinājās novērojumi un pētījumi. Tuvojās izšķirošais brīdis — dzeltenā zvaigzne nebija vairs tālu, bet tai apkārt, kā to savā laikā jau bija atklājuši astronomi, — riņķoja vairākas planētas.

Taču astronomu aprēķinos bija ieviesusies kļūda. Bremzēšanas fāzē zvaigžņu kuģis bija pienācis par tuvu Saules sistēmas vislielākajai planētai — Jupiteram. Giganta pievilkšanas spēks draudēja novirzīt kuģi no ceļa. Vajadzēja pastiprināti bremzēt, lai novirze nenestu nāvi visam dzīvajam, kas atradās uz kuģa.

Viņiem izdevās novērst avāriju. Tomēr dzinēji neizturēja, to darba režīms bija izjaukts. Šķērsojis Jupitera orbītu, zvaigžņu kuģis bija spiests pilnīgi nobremzēt asteroīdu joslā, lai izbēgtu no sadursmes, bet aiz šīs joslas sākt orbītu ap Sauli. Riņķojot ap to, zvaigžņu kuģis vēlāk tuvojās citai planētai, ap kuru tad arī sāka riņķot. Izmantodama raķetes, kas atradās uz kuģa, apkalpe sāka pētīt trīs planētas, kuras varēja noderēt kolonizācijai. Tajos gados atbraucēji ciemojās uz Marsa, Zemes un Venēras. Tomēr izrādījās, ka šīs planētas ir nederīgas kolonizēšanai.

Tad mēģināja atjaunot dzinējus. Taču neveiksmīgi. Un, lūk, dzimto planētu aizsniedza lūgums pēc palīdzības.

Palīdzības aizsūtīšanai bija vajadzīgi gadi. Tomēr pienāca. Ne jau zvaigžņu kuģa veidā, kā viņi bija gaidījuši. Laikā, kas bija apritējis, kamēr kolonisti atradās ceļā, uz viņu planētas tika rastas pašos pamatos jaunas pārvietošanās iespējas izplatījumā — nešķeļot izplatījumu (pēc šā principa lido visas raķetes un visi zvaigžņu kuģi), bet gan izmantojot nesen atklāto tā saucamo izplatījuma tuneļefektu …

—   Kur tad tu šādu efektu ņēmi? — Korobovs neticīgi sacīja. — Pagaidām par to tā kā nebūtu …

Paskatījies Korobovā, Rains iekoda lūpā. Brīdi klusējis, viņš atbildēja:

—   Astronomam nav aizliegts fantazēt. Brīvajā laikā. Iespējams jau, ka arī nav tāda tu- neļefekta. Varbūt tas notika citādi. Mēs uz ekrāna redzējām, ka cilvēki un kuģi tieši no Fobosa tika kaut kur nosūtīti. Ja viss būtu noticis kā parasti, tad tos būtu paņēmis pienākušais zvaigžņu kuģis. Tas būtu devies atpakaļ uz dzimto planētu vai arī turpinājis izlūkošanu. Bet Foboss ir šeit. Ko tas nozīmē, ja loģiski padomā? Tikai to, ka nekāds zvaigžņu kuģis nav atlidojis šurp. Tikusi atsūtīta enerģētiska iekārta — sava veida gala stacija jaunās pārvietošanās sistēmas apstākļos, — iekārta, kas rada nepieciešamo enerģētisko režīmu.

Jaunajai iekārtai lika joņot pa lokveida orbītu netālu no Marsa virsmas, jo šī iekārta smēla enerģiju -no planētas magnētiskā vai gravitācijas lauka. īsā laikā aparāti bija gatavi darbam.

Tad starpplanētu raķetes pārvietoja no avāriju cietušā pavadoņa cilvēkus un visu, kam bija kaut kāda vērtība, uz starpzvaigžņu staciju. Milzīgo zvaigžņu kuģi tādā veidā, protams, nevarēja pārvietot, un tas palika šeit. Dzimtās zvaigžņu sistēmas virzienā izsvieda kolosālus daudzumus enerģijas, kas uz brīdi izmainīja telpas struktūru, un pēc neiedomājami īsa sprīža apkalpe, pasažieri un raķetes jau atradās mājās — savas pasaules starpzvaigžņu ārējā stacijā.

Taču stacijas, no kuras viņi startēja, tā arī palika Marsa tuvumā. Kaut arī neviena no trim izpētītajām planētām nederēja kolonizācijai, tomēr vismaz uz vienas no tām bija jau radusies vai radās saprātīga dzīve. Izmantojot pamesto staciju, atbraucēji jebkurā mirklī varēja no jauna apciemot Saules sistēmu. Taču pagaidām viņi kādā no tuvākajām planētu saimēm meklēja pasauli, kas būtu derīga civilizācijai.

Aizritēja daudz daudz gadu, un avāriju cietušā zvaigžņu kuģa tuvumā parādījās raķete no Zemes. Tā iekļuva uzlādēto daļiņu plūsmā — starpzvaigžņu sakaru kanālā, pa kuru stacijas Foboss automāti uzturēja sakarus ar savu pasauli. Novirzījusies no kursa, raķete nokļuva zvaigžņu kuģu iekārtas darbības joslā. Šī iekārta piespieda to nolaisties, pieņemot, ka te darīšana ar kādu no saviem kuģiem, — mašīnām nav laika rituma izjūtas, un viss notikušais tām, bez šaubām, nebija izprotams …

—   Protams, te mazliet par daudz fantāzijas, — Sencovs sacīja, — bet visumā tā tas varēja notikt.

—   Interesanti — kāpēc tad šī raķete nav aizlidojusi kopā ar pārējiem? — Korobovs prātoja.

—   Diez vai tāds lidojums varēja notikt bez upuriem, — Rains atbildēja. — Acīm redzot, šīs raķetes apkalpei nepietika cilvēku.

Sadzirdējis vārdu — upuri, Azarovs sarauca pieri un nolaida galvu. Juzdams, ka Sencovs viņu slepus vēro, Azarovs sāka smaidīt un savā nodabā kaut ko svilpot…

—  Varētu būt arī cits izskaidrojums, — Rains steidzīgi sacīja. — Varbūt viena raķete atstāta gadījumam, ja atgriezušies viņi vēlētos no jauna apciemot planētas.

—   Šo to varētu secināt, analizējot apstākļus, kādi ir uz šā zvaigžņu kuģa. Visi mēs jūtam: šis raķetes atmosfērā ir krietni vairāk skābekļa nekā pie mums. Uz Marsa skābekļa vēl mazāk, bet uz Venēras, acīm redzot, arī… Gaisma, pie kuras viņi pieraduši, ir daudz vājāka — tātad viņu planēta atrodas tālāk no spīdekļa un arī temperatūra tur zemāka. Iespējams, ka bija vēl citi iemesli. ..

—   Tā, — Sencovs noteica. — Kādi vēl būs jautājumi? Nav? Labi… Bet tagad — pie darba.

—   Paklausieties, — Kalve sacīja. — Tā taču nevar… Pieļaut, lai uz Zemes par visu to nezinātu vēl gadiem ilgi? — Viņam sejā ielija sārtme, acis dega. — Mūsu pienākums — izmantot visas iespējas. Mēs tagad zinām, kā nosūta raķetes … Un ne tikai to.

—  Tomēr jūs nekādi nevarējāt raķeti palaist …

Kalve apvainojies apklusa, un mirdzums viņa acīs izdzisa.

—■ Mēs visu uzreiz neaptvērām … — viņš pēc kāda brīža atbildēja. — Izrādās, ka ar pārslēdzēja bīdīšanu vien vēl nepietiek. Ir vēj jānospiež starta poga. Taču, pabīdot pārslēdzēju, mēs panākam… Nav ko atmest ar roku! Varbūt tomēr riskēsim? Atstāsim ierakstus šeit, bet paši dosimies ar raķeti…

Šis priekšlikums bija Azarova garā, un Kalve pagriezās pret jauno pilotu, cerēdams

uz viņa atbalslu. Azarovs loinčr klusēja, lupas cieši sakniebis.

—   Mēs neriskēsim, — Sencovs neparasti asi noteica. — Un arī nebalsosim. Mēs darīsim tā, kā es teicu. — Kādu brīdi klusējis, viņš piebilda: — Vienalga, visiem mums ir vienāds liktenis, un tas ir atkarīgs 110 tā, kad šurp atlidos mūsējie.

Kalve paraustīja plecus: ka liktenis visiem ir vienāds, tas bija skaidrs jau sen.

—   Mūsējie atlidos! — Korobovs teica. — Atcerieties tikai, kas par zēniem palika uz Zemes — Ņizovs, Krāmers, Rudiks …

—   Jā, uz tiem var paļauties, — Sencovs piekrita. — Pieliec klāt vēl Ivanovu un Voļski — un apkalpe gatava …

—   Šādā apkalpē Voļskis neder, — Rains iebilda. — Viņš ir labs astronoms … bet mazliet . .. khm .. . khm . . . nesavaldīgs. Voļskis jādod tādai apkalpei, kur kāds viņu spētu savaldīt. Viņš būtu jālaiž, piemēram, kopā ar Ulukbekovu. Ulukbekovs, Verners, Samohins, Iļjins un Voļskis — tā tik būtu apkalpe.

—   Kopā ar Ņizovu varētu lidot Boča- rovs, — Sencovs apsvēra, — lai gan viņš pats drīz vien saņems kuģi. Ļoti talantīgs cilvēks. Arī Dzenis varētu lidot ar Ņizovu. Ļoti labs pilots …

Tā viņi atvadījās no tiem, kas bija palikuši uz Zemes, kuriem priekšā bija vēl visa dzīve, miljoniem nelidotu kilometru un, kas to lai zina, varbūt pat gaismas gadiem ilgi reisi …

209

—   Jūs sakāt — jālido… — Sencovs teica.

14 — 1592

— Pēc jūsu pašu vārdiem iznāk, ka visi nevarēs aizlidot, kādam vajadzēs palikt, lai nospiestu starta pogu …

—       Tā tas ir automātiskajām raķetēm, — Kalve teica.

—   Bet neautomātiskajām?

—        Loģiski spriežot, raķetes ar apkalpi var startēt pēc signāla no pašas raķetes. Ari šeit jābūt starta pogai.

—   Ej un pārbaudi, — Sencovs iesmējās.

—       Varbūt tu pats iesi un pārbaudīsi? — Rains teica. — Esmu noguris …

—       Kur jāiet? — Sencovs jautāja. — Uz kibernētisko centru?

—   Kāpēc uz centru? Uz vadības kabīni …

—   Kur?! — Sencovs čukstēja.

—       Es saku — uz vadības kabīni, — Rains atkārtoja.

—       Viņš saka — uz vadības kabīni! — Kalve apstiprināja.

Sencovs vēl kādu minūti noraudzījās uz abiem, tad kaut ko nikni nomurmināja un izskrēja no kajītes. Rains un Kalve smiedamies steidzās pakaļ. No savām vietām pielēca ari Korobovs un Azarovs.

Tuvojoties sasodītajai šķērssienai, Sencovs neviļus palēnināja gaitu un izstiepa roku uz priekšu. Bet Rains, kas viņu bija panācis, soļoja tālāk, it kā sienas nemaz nebūtu …

Šķērssiena bija pazudusi.

—   Kādā kārtā? — Sencovs īsi jautāja.

—       Mēs attiecīgi pabīdījām ieslēdzēju kiber- centrālē… — Rains paskaidroja. — Tagad

raķete ir it kā gatava lidojumam un vadības kabīne nav vairs bloķēta.

Durvis uz kabīni atvērās viegli. Pārkāpuši pār slieksni, visi pieci atradās iegarenā telpā, ko sedza caurspīdīgs kupols. Aizturējuši elpu, viņi ilgi aplūkoja visu, kas beidzot pavērās viņu acīm.

Tāpat kā zvaigžņu kuģa vadības telpā, arī šeit pašā vidū stāvēja pults — tāda pati, tikai krietni mazāka. Te bija ļoti maz aparātu un nevarēja manīt nekādus vadības mehānismus, izņemot kādu apaļu ekrānu ar rādītāju un divas lielas izliektas pogas — sarkanu un baltu.

—   Velns parāvis! — Sencovs iesaucās. — Es vēl saprotu, ka te nav kur apsēsties, bet nav taču arī neviena kloķa …

Tikmēr Rains apskatīja ekrānu.

—  Jā, — viņš teica Kalvēm, — nav šaubu — tie savā starpā saistīti. Signālspul- dzes šeit izvietotas tieši tāpat kā uz ekrāna, kas atrodas kibernētiskajā postenī.

—  Un rādītājs arī ir tādā pašā stāvoklī, — Kalve pamāja ar galvu.

—   Nu vai tev skaidrs? — Rains jautāja Sencovam. — Pārējais — jūsu darīšana, biedri piloti.

Sencovs, arvien vēl apmulsis, vēroja: varbūt tas nemaz nav kosmiskais kuģis? Kā var lidot ar raķeti, kurai nav vadības mehānisma?

14*

211

—   Nē, — viņš teica, — ar tādu kuģi tālu neaizlidosi. Vismaz es neriskētu. Seit teorētiski prāta slēdzieni neder. Izmainīsim kibernētiskā centra režīmu, un diez kas tad vēl notiks …

—   Bet sh5mas taču pārbaudītas, — Kalve iebilda.

—   Nē, — Sencovs sacīja. — Nekādā ziņā.

Iestājās klusums. Visi skatījās komandierī,

bet Azarovs, spēji pagriezies, aizsoļoja uz vadības kabīnes visattālāko kaktu un piespieda pieri kupola caurspīdīgajai plastmasai, stāvēdams ar muguru pret visiem.

—   Automātikai es uzticos, — Sencovs turpināja pēc īsa klusuma brīža, — bet ne jau līdz tādai pakāpei. Ja to nevar vadīt vai vismaz tās automātiem dot programmu, tad nevar arī lidot. Ja mēs arī izlidotu, tad neatvairāmi pazustu izplatījumā. Ļoti vienkārši. Kas man, piemēram, paskaidros, kā šeit ieslēdzas dzinēji? Un stūres?

—   Ko nu tur, — Rains teica. — Tik un tā izslēgsim … Izslēgsim, — viņš atkārtoja, nemaz neslēpdams savu niknumu. — Mēs varam meklēt, mēs varam atrast, atbilde būs viena un tā pati: izslēgt! Un tiešām — kas mums uz Zemes ko meklēt? It kā tur bez mums nepietiktu cilvēku… Tā iznāk, vai ne? Lai atgrieztos uz Zemi, bez šaubām, jāriskē. Vai tad kosmonauti raduši riskēt? Protams, nav raduši… Taču, vai nu kosmonautika ir specialitāte cilvēkiem ar vāju nervu sistēmu, vai arī mēs neesam kosmonauti, bet gan zaķapastalas! …

Metot Sencovam sejā šos aizskarošos vārdus, astronoms satraukts soļoja pa kabīni, brīdi pa brīdim strauji apsviedās apkārt, tad apsēdās, kur pagadījās, un no jauna cēlās kājās. Sencovs klusēdams klausījās, tikai seja viņam arvien vairāk pietvīka un lēni, sasprindzināti kustējās žokļi.

—   Nevaru pieļaut, — Rains gandrīz vai kliedza, — lai komandiera atbildība deģenerētos līdz tādai pakāpei. Ja komandieris baidās riskēt ar sevi un apkalpi, vai tad viņš vispār ir komandieris? Astronoms beidzot apstājās, kājas plati izpletis, rokas aizlicis aiz muguras un galvu pacēlis. — Jūs nelidotu arī tad, ja vajadzētu glābt cilvēku.

—   Labi, — Sencovs piesmakušā balsī lēni sacīja. — Pieņemsim — es neesmu lidojis šurp, es neesmu komandieris. Pieņemsim — es esmu kļuvis vecs. Pieņemsim pat — gājis bojā. Manis šeit nav, tā ir redzes halucinācija, un vispār es neesmu cilvēks, bet Hamleta tēvabrāļa ēna. Pēc manis par komandieri kļuvis Korobovs. Tu! Vai tu lidosi?

Azarovs lēni pavērsa seju pret citiem. Korobovs jutās neveikli — ledainajā klusumā viņā urbās četri acu pāri, vērās cieši, pētoši, pārbaudoši. Bez steigas viņš apskatīja kabīni, lai nesastaptos ar biedru acīm. Domīgi viņš paraudzījās uz pulti. Tad pacēla galvu un kādu mirkli vēroja griestus, — kaut kur tur atradās Zeme …

Biedru satrauktie skatieni klusumu beidzot salauza, un Korobovs, kas jau divreiz bija gribējis ko sacīt, taču aizvien no jauna pievērsies kādam no aparātiem, cieši noteica:

—   Nē! Pagaidām es neredzu iespēju lidot.

Neapmierināti iedūcās divas balsis, bet Sencovs tās apklusināja:

—   Es nelidošu. Korobovs arī nelido. Par jums, lai gan es jūs cienu, nevar būt ne runas — jūs neesat piloti. Paliek pēdējais. Viktors. Ko teiksi tu, komandieri Azarov?

Azarovs pacēla galvu. Viņa acis uz mirkli atvērās platum platas, un tajās kaut kas iemirdzējās. Pilots konvulsīvi norīstījās, tad atklepojās:

—   Nē! Es nelidotu… — viņš noskaldīja.

—    Un arī tad ne, ja būtu jāglābj cilvēks. Viņš, šis cilvēks… Viņš būtu viens, un nevar viena dēļ upurēt četrus.

—   Tu esi cienīgs būt par komandieri, — Sencovs teica. — Jā, tu esi tā cienīgs … — Viņš dobji ieklepojās un novērsās no visiem.

—    Pagaidām domāt par to… ir par agru. Turklāt pienācis brīdis, lai izbeigtu visus mēģinājumus pakļaut raķeti mūsu gribai. Mums tam nav laika… un ne šeit slēpjas mūsu glābiņš.

Viņš apklusa, gaidot jaunu neapmierinātības uzliesmojumu. Bet klusēja arī pārējie.

—   Mums nav laika. Vai atceraties, kad nākamajai ekspedīcijai vajadzēja doties uz Marsu? Dažu mēnešu jautājums. Nu, jūs taču atceraties: ja ar mums nav sakaru, spēkā stājas otrais variants — ceļā dodas kuģis ar divām vadāmajām automātiskajām raķetēm. Ja mēs neesam atgriezušies, tas nozīmē, ka trasē tiešām kaut kas nav kārtībā. Un divas automātiskās raķetes tiks ziedotas. Toties tā kuģa apkalpe, kas lidos ievērojamā attālumā aiz tām, pamanīs, kas noticis, zinās, kāds liktenis piemeklējis šīs raķetes un tātad ari visas pārējās raķetes, zinās un spēs savlaicīgi veikt drošības pasākumus … Tā tas bija domāts. Bet mums taču skaidrs, ka arī tādā gadījumā kuģi var piemeklēt tāds pats liktenis …

Kosmonauti drūmi pamāja ar galvu.

—   Tas nozīmē, ka vajadzīgi sakari. Mums jāziņo, ka jāizvēlas cits — drošāks ceļš, lai mūs atbrīvotu… Mums katrā ziņā jāatrod gaismas avots un jāmēģina signalizēt. Pagaidām nekā neesam atraduši. Bet mēs taču neesam pārmeklējuši pat ne trešo daļu no visām telpām …

—   Tas kļūst aizvien grūtāk, — Kalve teica. — Mūsu skafandru skābekļa rezerves to neļauj … Jādodas arvien tālāk prom, un arvien mazāk laika paliek pētījumiem …

—   Tā… — Sencovs teica. —- Kur ir izeja? Kas redz kādu izeju?

—   Es, — Azarovs pēc neilga klusuma brīža teica. Runāja viņš negribīgi, it kā ar pūlēm izmocītu katru vārdu. — Es jums stāstīju par kajītēm ar oranžēriju. Man izdevās konstatēt, ka tur ir skābekļa atmosfēra. Tur var dzīvot. Tas nozīmē, ka varam pārcelties uz turieni. No turienes daudz tuvāk līdz Deimosa neizpētītajiem iecirkņiem.

—   Nu. — Sencovs jautāja, — kādi būs secinājumi?

—   Kas tur daudz ko runāt, — Rains sacīja.

—    Pārcelsimies. Tikai, lfiglin lūdzu, sāksim kaul ko darīt…

—   Pārnesi mantas! — Sencovs teica, un tā jau bija pavēle.

Kosmonauti ķērās pie darba. Visu, kas bija izglābts no Zemes raķetes, tagad vajadzēja aiznest tālu prom uz zvaigžņu kuģa pašiem augšējiem stāviem. Tas nebija viegls uzdevums, un kosmonautiem daudzreiz nācās mērot šo ceļu, iekams viss bija pārnests.

Un beidzot viņi juta, ka nespēj vairs paiet ne soli. Nogurums gāza nost no kājām. Visi pieci sēdēja kādā kajītē, 1111 nevienam nebija spēka pirmajam piecelties, lai uzveltu plecos pēdējo kravu. Katrs priekšmets šķita neciešami smags. Ar katru skābekļa balonu, ar katru ūdens maisu cerības aizlidot kļuva mazākas, bet tā gribējās saglabāt kaut nelielu cerības dzirksti.

—   Paklausies, — Rains beidzot teica.

—   Pārnakšņosim tepat. Rīt 110 rīta vienā paņēmienā atnesīsim visu atlikušo. Šī nakts taču neizšķir…

—   Lai notiek, pārnakšņosim šeit, — Sencovs atļāva. — Rīts ir gudrāks par vakaru, kaut arī tas ir tikai relatīvs rīts. Visi esam noguruši. Pavēlu izklīst pa kajītēm un likties gulēt.

—   Ar lielāko prieku, — Korobovs teica.

—   Bet kā ar sapņiem — vai īpašas pavēles nebūs?

—  Nosapņot izglābšanās veidu, — Rains iesmējās.

—   To patiesi vienīgi sapnī var noredzēt, — Korobovs nomurmināja un pirmais izgāja laukā.

—   Es atzīstu par labāku sapnī redzēt nevis «kaut ko», bet «viņu», — Kalve domīgi noteica.

—   Nu, vēlēšanās nav slikta, — Sencovs novērtēja. — Var arī tā…

Viņš aizturēja Azarovu, kas iznāca pēdējais: — Vai tu … neesi noguris?

Viņš pavērās Azarovā tā, it kā gribētu ieskatīties pašā sirdī.

—   Nē, — pilots atbildēja. — Domāju, ka vēl vairākas dienas… nenoguršu.

15.

Šajā naktī Sencovs nevarēja gulēt. Mocīja juceklīgas, nemierpilnas domas.

Ja šo raķeti būtu uzbūvējuši Zemes ļaudis, varētu riskēt. Cilvēks taču vienmēr tiks galā ar to, ko izdomājis cits cilvēks. Bet šo raķeti uzbūvējušas nepazīstamas būtnes. Apgūstot šo būtņu radīto tehniku, milzu nozīme bija visam: viņu reakcijas ātrumam, fiziskajām dotībām … Visu uzminēt nav iespējams … Ja nu viņi vada kuģi, piemēram, ar biostrā- vām? Tad mēs esam bezspēcīgi… Ja arī izlidosim, tad klīdīsim izplatījumā līdz mūža galam. Neviens neizglābsies … Nē, labāk jau gaidīt šeit.

Bet, ja gaidīsim šeit, — tad arī visi netiks izglābti. Tas tagad jau skaidrs. Kaut arī viens vienīgais — tomēr aizies bojā. Nebija grūti iedomāties, kurš ir šis viens. Pietika ar to, ka no aptieciņas, kas glabājās komandiera kajītē, pamazām vien zuda zāles — tās ķīmiskās vielas, ko lietoja pret staru slimību. Taču arī Azarovs pats labi zina, — ja saņemta liela starojuma deva, šie līdzekļi nevar glābt. Tad ir tikai laika jautājums. Ak tu savādnieks tāds — esot sasitis dozimetru… Nu, ko?

Uzzināt visu patiesību nebija grūti: vajadzēja tikai uzvilkt «marsiešu» skafandru, kuram stari netika cauri, doties ceļā pa to pašu gaiteni, izmērīt izstarojumu intensitāti un apskatīt pēdas. Pēdas uz grīdas. Tās skaidri stāstīja: nē, Azarovs nav atkāpies, kā viņš visiem apgalvoja, bet devies iekšā. Viņš to slēpa… Ko tur lai saka — apbrīnas vērta rīcība. Un nu iznāk, ka komandieris negrib spert izšķirošu soli? Tātad laisties ceļā? Liekas, tā būtu vispareizāk. Bet kā? Ja viņi varētu lidot divatā — tad jā! Kaut šodien! Bet viņi ir pieci… — Sencovs piespieda rokas pie deniņiem, tur bija samanāms pulss. — Neizglābt vienu — tas ir zemiski. Tā, bet ziedot vēl trīs? Vai tas nav zemiski? Ja būtu kaut niecīga, kaut nedroša garantija, ka risks attaisnosies … Citādi atliek tikai viens — gaidīt palīdzību no Zemes. Lai ved šurp ķirurgu, konservētas kaulu smadzenes … Paziņot Zemei — tas ir daudz drošāk. Nu kāpēc visa šī atbildība uz viena pleciem? Nē, pareizi, jāatbild vienam …

…Tīri nemanot, viņš tomēr iemiga. Sapnī Sencovam likās, ii kā viņu kāds sauktu. Ar pūlēm atvēris acis, komandieris uzmanīgi ieklausījās. Kajītē nedzirdēja ne troksnīša. Visā raķetē valdīja nāves klusums — kosmosa klusums.

Un tomēr bija tāda sajūta, it kā viņš patiešām būtu dzirdējis saucienu. Piecēlies Sencovs izgāja no kajītes, lai pastaigātos pa gaiteni un nomierinātos. Garais, tukšais, vienmērīgi apgaismotais gaitenis jau vairākkārt bija viņam palīdzējis koncentrēties, atgūties un savaldīt savas domas.

Vai viņš, komandieris, pieņem pareizu lēmumu? Vai nav palaista garām kaut kāda iespēja?

Lēmums pareizs, viņš vēlreiz nosprieda. Un vairāk par lidojumu nav ko domāt. Sakari un ķirurgs — vienīgā izeja. Oranžērijā ir skābeklis, varbūt izdosies pat augus izmantot barībai. Jāmeklē sakari. Ja būs sakari, tad uz kuģa, kuru tagad gatavo startam, būs arī ķirurgs. Ja būs ķirurgs, tad Viktors vēl kļūs par komandieri.

Viņš no jauna atgriezās kajītē un apgūlās gaisa gultā. Kad snaudiens atkal bija pārņēmis Sencovu savā varā, viņš no jauna sadzirdēja kādu balsi.

Jā… balss bija tā pati. Zema, tikko manāmi vibrējoša, maiga siltuma pilna. Sievietes balss … Viegli un melodiski plūda nesaprotami vārdi, un šķita — sieviete ir par kaut ko satraukta, neatlaidīgi lūdz par kaut ko ļoti dārgu, ļoli svarīgu … Varbūt viņa cenšas kaut ko paskaidrot? Dažbrīd balss kļuva spalgāka, ietrīsējās un no jauna glāstīja dzirdi ar prieka pilnām intonācijām …

Un tad Sencovs pēkšņi atcerējās, ka brīdī, kad pirmoreiz sadzirdēja šo balsi, viņš redzēja sapni. Viņš redzēja tādu sievieti, kādu sastop tikai sapnī. Viņš vairs nevarēja atcerēties seju, bet pazina balsi. Tāpat kā sapnī, viņš nesaprata vārdus, bet izjuta to siltumu un maigumu.

Pusvārdā pārtrūkusi, balss apklusa. Sencovs, beidzot galīgi pārliecinājies, ka nesapņo, sāka drudžaini apsvērt, no kurienes tā varētu nākt. Halucinācija tā nebija: sieviete tiešām runāja tepat blakus, kajītē.

Uzlēcis kājās, kosmonauts sāka pārmeklēt kajīti. Viņš uzmanīgi aplūkoja visus aparātus, līdz pēdējam decimetram izpētīja grīdu un tomēr nekā neatrada. Tikai pašā kaktā, tur, kur viņš gulēja, galvas līmenī ieraudzīja mazas durtiņas, ko agrāk nebija pamanījis.

Aiz tām atradās mazītiņš aparāts. Varēja saskatīt plati, kuru sedza sarežģīts, nepareizas formas raksts. Varbūt šeit bija ierakstīti sievietes pēdējie novēlējumi mīļotajam cilvēkam, kas devās tālumā, un bijušais kajītes saimnieks klausījies balsi pirms gulētiešanas …

Kāpēc, prom ejot, viņš nav paņēmis vēstuli līdz? Tādas lietas neaizmirst… Vai tāpēc, ka bijis jāsteidzas, vai arī citu iemeslu dēļ?

Iespējams, kuģa komandieris — šī kajīte atradās vistuvāk vadības kabīnei un, acīm rc- dzot piederēja viņam — gājis bojā vēl ātrāk. Nav jau nejaušība, ka lieši šī raķete palikusi pavadonī.

Sencovam no visas sirds kļuva žēl sievietes, kurai bija tik apbrīnojama balss un kura nekad nesagaidīs savu draugu. Droši vien arī viņa pati sen aizgājusi no dzīves — tik daudz laika aizritējis… Kaut arī iespējams, ka viņu planētas cilvēki dzīvo ilgāk.

— Esi laimīga, un — paldies tev, mīļā, — viņš teica sievietei un paklanījās uz to pusi, kur stāvēja aparāts. Sencovs pats nezināja, par ko pateicas, bet sacīja to tik sirsnīgi, it kā sieviete varētu vārdus sadzirdēt. Varbūt — kas to lai zina? Katrs, pat visklusāk izteiktais pateicības un mīlas pilnais vārds neiet zudumā, bet vienmēr aizsniedz to, kam tas sūtīts, lidodams izplatījumā ar tādu ātrumu, par kuru nav ne jausmas pat relativitātes teorijai.

Pēc tam viņš izņēma plati no aparāta, lai balss neskanētu velti: tikai smagos brīžos to drīkstēja klausīties … Viņš nolēma katrā ziņā paņemt šo balsi līdz, ja vien vispār atgriezīsies uz Zemes, — sieva noteikti sapratīs.

Sencovs gribēja vēl par kaut ko pagudrot, kad prātā pazibēja un izgaisa acumirklīga doma. Nē, ne par to, ka nekavējoties jādodas uz oranžēriju. Par kaut ko citu. Likās — bet kāpēc pēkšņi likās? — ka aiziet no šejienes vēl ir par agru … Ka viņam varbūt nav taisnība … Bet kāpēc tāda izjūta? No kurienes tik pēkšņi? Tūlīt viņš atcerēsies Tūlīt…

Uz sliekšņa parādījās Korobovs.

-— Visi sapulcējušies, — viņš īsi ziņoja, un Sencovs devās viņam pakaļ, lā arī līdz galam neizdomājis šo neizprotamo «kaut ko».

Kosmonauti klusēdami stāvēja vadības kabīnē. Katrs bija sagatavojis sev kravu. Tagad viņi tik ātri šurp neatgriezīsies …

— Apsēdīsimies… — Sencovs teica, un kosmonauti uz mirkli apsēdās. Viss jau bija sagatavots, viss gatavs, lai dotos augšup.

Sencovs palūkojās draugos.

Viņi jau iegājuši vēsturē — šie pieci cilvēki, kas sēdēja svešā kuģa vadības kabīnē.

Viņi iegājuši vēsturē kā pirmie cilvēki, kas sastapušies ar nepazīstamu civilizāciju. Pat, ja tā nebūtu — uz Zemes taču par to vēl pagaidām nezināja, — viņi tomēr jau iegājuši vēsturē kā cilvēki, kas ziedojuši dzīvību, laužot ceļu Izplatījumā. Viņi vēl dzīvoja, taču no dzimtās planētas tos šķīra neaptverami attālumi, attālumi, kas kādreiz droši vien neliksies tik baismīgi.

Un tomēr, domāja Sencovs, mūsu armija nav kapitulējusi, mēs tikai atpūšamies.

Kaujinieki atpūšas … Un, kā tas parasti atpūtā mēdz būt, pēkšņi klusumā kaut kas ieskanējās. Sākumā neizprotamās skaņas kļuva arvien skaļākas un skaļākas, dzima melodija — Rains savā nodabā dziedāja sensenu dziesmu.

Sadzirdējis motīvu, Sencovs piebalsoja — tikpat klusi, jo tā bija viena no dziesmām, kuras nav jādzied skaļi, labi nostādītā balsī, bet klusi, varbūt pat mazliet nepareizi, nedaudz aizsmakušā balsī, jādzied ar to vārdos neizsakāmo krievu dvēseles siltumu, ko nevar aizstāt ne skola, ne talants.

Tā bija dziesma, kas dzimusi tālajos gados — tālajos un tomēr šobrīd viņiem tik tuvos, — dziesma, kurā it kā bija visa ši tik smagā laikmeta romantika …

Dziesma stāstīja par diviem draugiem, kas dienēja vienā un tajā pašā pulkā — skani dziesma mana, skani… (Skani, lai nāktu kas nākdams, — ne jau tev vienam pašam grūti!) Un, kaut arī viņiem dažādi raksturi, viņi bija īsti draugi. (Dziedātājiem pievienojās arī Korobovs un Azarovs — kam gan citam, ja ne viņiem, lidotājiem, jāzina īstas draudzības cena!) Bet tad viņus reiz izsauca komandieris un pavēlēja doties uz dažādām tālās planētas malām. Un viņi neizrādīja šķiršanās skumjas. («Arī mēs neparādīsim savas jūtas,» nodomāja Kalve, dungojot līdz melodiju, jo vārdus nezināja.) Viens no viņiem iesēdās automašīnā, bet otrs — lidmašīnā («Taču mums, redz… nav ar ko lidot…» nodomāja katrs no viņiem šajā mirklī.), un viens notrausa asaru ar pirkstu — cits ar delnu.

Zemes dziesma skanēja šajā nespodri apgaismotajā vadības kabīnē. Un katram neizturami iegribējās vēl kaut uz stundiņu skatīt dzimteni, dzimto, skarbo, brīnišķīgo Zemi, lai kur arī viņus sūtītu komandieri. Zemi, kur tāpat, kopā sanākuši, dzied vīri un ar labām, mīļām balsīm piebalso sievietes.

Sievietes… Un viņa laikam arī dziedāja,

22:5

pavadot savu… Pagaidi, pagaidi, pagaidi… Dziedāja? Nu protams, viga dziedāja! Dziedāja?!

Pēkšņi Sencovs izslējās visā augumā, viņa acis iezibējās.

Pirmo reizi viņš tik skaidri izprata, ka tie, kas bija būvējuši zvaigžņu kuģi un šo raķeti, bija tādi paši cilvēki kā viņi. Viņi tāpat mīlēja, tātad arī tāpat ienīda, tāpat cieta un tāpat priecājās, tāpat domāja, un tāpēc viņu tehnikā nekāds apzināts ļaunums nevarēja slēpties …

Un vēl viņš saprata, ka ir iespēja tik prom no šejienes.

—   Klausieties, kosmonauti! — viņš skaļi teica. — Mēs visu esam pārdomājuši, citas izejas nav. Tikai pārvākties … Lidot — būtu ārprāts, mēs pat nezinām, kā ieslēgt dzinējus … Bet man iešāvās prātā … man šķiet… Jūs saprotat, to taču būvējuši cilvēki. Cilvēki! Lai kādā vārdā viņi sauktos, lai kādi izskatītos … Cilvēki taču nevar tādās lietās piemānīt cits citu. Mēs nevaram lidot tāpēc, ka neprotam vadīt raķeti. Bet Zeme gaida! Un viņi taču lidoja! Varbūt arī mēs varam? Varbūt šeit nekā nevajag vadīt? Man ir tāda sajūta, ka… atrisinājums… tepat blakus, tas tikai jāatrod …

—   Runa taču nav par mūsu piecu dzīvībām, lai parauj tās jods… — Rains pārtrauca. — Mēs varējām iet bojā ne tikai šeit… Bet cilvēki mūs gaida! Ja mēs neatgriezīsimies, vai ir garantija, ka nākamā ekspedīcija izli

dos? Zeme varbūl vispār pārtrauks pētījumus, no jauna pārbaudīs visus aprēķinus, konstrukcijas, paies laiks — varbūt pat gadi… Mums jāatgriežas!

—   Jāatgriežas! — Sencovs teica. — Jums, protams, skaidrs, ka šeit slēpjas risks. Mēs atsakāmies no lēnākā, kaut arī, pēc manām domām, drošākā ceļa — no mēģinājuma rast sakarus. Bet, ja tā, tad atbildība gulstas uz zinātnieku pleciem, tad viss atkarīgs tikai no jums. Jā, es ticu, ka atgriezties ir iespējams, liet, ja jums vēl ir kādas šaubas, runājiet!

Iestājās klusums, un tajā atskanēja Kalves klusā balss:

—   Kas attiecas uz mani, tad es palieku pie tā paša, ko teicu jau iepriekš. Lidot var, lidot vajag. Pārāk svarīgs ir un paliek mūsu uzdevums, pat ja arī… — viņš ar neuzticību paskatījās Azarovā un Sencovā. — Pat, ja nebūtu nekādu jaunu atklājumu, — vienalga. Un es apgalvoju, ka mēs esam jau ļoti tuvu mīklas atrisinājumam. Tas, burtiski, karājas gaisā …

—   Labi, padomāsim visi kopā… — bezbēdīgā balsī noteica Korobovs, tuvojoties galdam. — Būtībā mūsu māja ir pavisam tuvu,— viņš ar pirkstu strauji uzvilka uz galda divus koncentriskus lokus. — Te Marss, bet te — Zeme.

225,

—   Bet te — Venēra, — Sencovs papildināja un ar pirkstu uzzīmēja trešo koncentrisko apli — tuvāk Saulei. Un te viņš sarāvās — tik strauji viņu aiz rokas satvēra Rains.

15 - 1592

—   Kas ir ar levi? — Sencovs jautāja.

—   Nekas … — Rains noteica. — Es vienkārši esmu idiots! Marss, Zeme, Venēra … Bet kas ir centrā, es jums jautāju?!

—   Pēc visiem datiem spriežot, — Saule, — Sencovs atbildēja. — lin kas par to? …

—   Tā, — Rains apmierināts pamāja ar galvu. — Lūdzu atļauju uz pusstundu aiziet.

—   Kurp?

—   Tas ir ļoti svarīgi… Man jāpārbauda kāda hipotēze, — Rains teica, rokoties izziņu spolīšu kaudzē, ko bija paņēmis līdzi no bojā gājušās raķetes. Tad kādu no spolītēm steidzīgi ieslēdza magnetofonā. — Viens pieņēmums …

Viņš aizvēra acis, ieklausoties skaitļos, kurus vienaldzīgi diktēja magnetofons, un uz papīra kaut ķo ātri aprēķināja.

Tad pārlasīja tos un pamāja ar galvu.

—   Mēs abi ar Kalvi… Apģērbies, Laimon, — viņš sāka uzvilkt skafandru, nepacietībā nevarēdams trāpīt rokas piedurknēs. — Nu kā tas agrāk neienāca prātā… Mēs meklējam sarežģītas lietas, bet atrisinājums pavisam vienkāršs …

—   Nu, kas tad īsti ir? — Sencovs neizturēja. — Kas tie par noslēpumiem?

—   Gan uzzināsi, dārgo komandier, uzzināsi, — Rains teica. — Pēc pusstundas mēs atgriezīsimies. Paņem līdzi invertoru, Kalve …

Kamēr tie trīs kajītē gaidīja viņus atgriežamies, nebilstot ne vārda un tikai saskatoties mirdzošām acīm, Rains un Kalve pagāja ga

rām nodalījumam ar skaitļojamām ierīcēm un devās uz apaļo zāli. Rains ar skubu piegāja pie ekrāna, noliecās tam pāri un aizsmakušā balsī, pēc kuras varēja manīt, ka ir uztraucies, teica:

—   Ieslēdz palielinājumu …

Kalve ieslēdza. Vairākas minūtes Rains sasprindzināti vēroja, bīdot rādītāju pa ekrānu, un, kustinādams lūpas, kaut ko aprēķināja. Beidzot viņš apņēmīgi nostādīja rādītāja galu uz vidējā apļa signālspuldzītes uguntiņas.

—   Pārbaudi… — viņš īsi sacīja.

Kalve virzījās gar kabeli, lēni tuvojās durvīm, kas veda uz nodalījumu, un teica:

—   Signāli ienāk …

—   Tā, — Rains uzrakstīja jaunus skaitļus uz papīra loksnes. Tad viņš vēlreiz pārbaudīja rādītāja stāvokli. Pamāja ar galvu, izslējās, viņa acis jautri iemirdzējās:

—   Ejam …

Pēc desmit minūtēm abi jau atradās raķetes vadības kabīnē. Viņus sagaidīja trīs jautājoši, cerību pilni skatieni. Kalve par atbildi neziņā paraustīja plecus un papurināja galvu. Rains tūlīt devās pie centrālās pults un to pāris sekundes vēroja. Tad pieglauda sev matus un sausi teica:

15*

227

—   Mēs visi — un pirmām kārtām es pats — esam pelnījuši vieninieku atjautībā un loģikā. Es nekādi nevarēju izprast, kāda nozīme ir pultij kibernētiskajā postenī. Kalve arī neizprata. Bet tā nav viņa specialitāte… Ja kāds no manas katedras asistentiem nezi-

natu, ka Zeme griežas ap Sauli, tad tas nebūtu tik liels grēks. Uz pults ir parādītas — un mums to jau sen vajadzēja apjaust — triju planētu orbītas: Marsa, Zemes un Venēras orbītas. Lūk, šie apļi ar signāluguntiņām. Bet liesmiņa pašā centrā …

—   Saule! — Kalve smaidīdams teica, it kā viņš būtu ieraudzījis īsto Zemes sauli — zeltaino, maigo Zemes spīdekli pie zilajām debesīm, nevis liesmojošo, pinkaino lodi, ko viņš, sēdēdams raķetē, redzēja cauri dažādiem gaismas filtriem …

—   Saule! — Rains atkārtoja. — Bet tas nav pats svarīgākais — šis fakts vēl neko nenozīmē … Rādītājs uz pults var atrasties uz jebkuras no trim orbītām. Turklāt tā nav shēma: uguntiņas pārvietojas un norāda planētu faktisko stāvokli dotajā mirklī — es to īpaši pārbaudīju pēc rokasgrāmatām. Par laimi, mums tās izdevās izglābt… Un, lūk, pārbīdot rādītāju tādā stāvoklī, ka tā smaile norāda, teiksim, uz Zemi, mēs kibernētiskajam centram dodam uzdevumu, un centrs nekavējoties izstrādā lidojumu programmu …

—   Slop! — Sencovs pārtrauca. — Vai jūs par to esat pārliecināts?

—   Jā gan. Kļūdas varbūtība minimāla, — atbildēja jau Kalve. — Nedomāju, ka mēs būtu kļūdījušies. Es ļoti rūpīgi izpētīju. Esmu pārliecināts, ka vispārējos principus esmu izpratis pareizi…

—   Un kādi tie būtu? — Sencovs jautāja.

—       Šo programmu saņem raķetes kibernētiskā ickārla, — Kalve sacīja. — Impulsi skrien pa kabeli. Mēs pārbaudījām — vads nāk šurp. Kā var secināt, tad mašīna, vadoties no acumirklīgā planētas stāvokļa orbītā, nosaka un uzdod raķetei optimālo režīmu, kas nepieciešams lidojumam uz attiecīgo planētu.

—   Vai redzat, — Rains iemeta vidū,

—   kādā stāvoklī patlaban atrodas uguntiņas? Tādā pašā kā kibernētiskajā centrā. Tas var nozīmēt tikai to, ka raķete patlaban pieslēgta lielajai mašīnai…

—   Tieši kurai raķetei programma domāta, to nosaka ar pārslēdzēja stāvokli. Vienlaikus var startēt tikai viena raķete.

—   Skaidrs! — Azarovs nobēra. — Tātad savas raķetes viņi tiešām nav vadījuši. Kuģi no sākuma līdz galam vada automāti.

—   Vienkārši runājot — no šejienes orientē programmēšanas iekārtu, — Kalve teica.

—   Ērtības labad orientēšanas mehānisms izveidots kā planētu karte.

—   Bet kāpēc tikai trim planētām? — Korobovs jautāja.

—   Tas nav obligāti… Kādreiz te bijušas arī* citas shēmas. Atcerieties, ko mēs redzējām uz ekrāna …

—   Programma … — Sencovs sacīja. — Bet ja nu izlidošana aizkavētos?

—   Raķetes skaitļojamai mašīnai tajā nepārtraukti jāizdara labojumi, — Kalve atbildēja. — Būtu ļoti interesanti tuvāk iepazīties ar šīs iekārtas principiem …

—   Labi, bet kā lai tomēr startējam?

—        Lūk, pogas — tādas pašas kā kibernētiskajā centrā. Tur ziņu startam deva ar balto pogu. Vienīgais, kas cilvēkam atlicis vēl darīt, — dot mašīnai impulsu darbības sākšanai. Tālāk tā vada kuģi pati…

—   Ko tur lai dara, — Korobovs teica.

—   Velosipēdam ir pedāļi, automobilim nav. Un neviens neatsakās braukt ar automašīnu tāpēc vien, ka tai nav pedāļu …

—       Re, kā iznāk… — Sencovs teica. — Pogas, un nekā vairāk … Tikai jānospiež, un — var lidot…

—        Lidot! — Azarovs atkārtoja, un viņa balss ietrīcējās.

—   Lidot, — Korobovs mierīgi piekrita.

—   Lidot, — Rains teica un smaidīja.

—       Ja lidot, tad lidot, — Kalve bezrūpīgi sacīja. — Tādā gadījumā es atnesīšu atpakaļ mantas …

—       Iesim ātrāk… — Azarovs sacīja lūdzoši un pirmais metās laukā no kabīnes. Bet Sencovs to notvēra aiz rokas.

—   Tagad, lūdzu, atpūties… — viņš sacīja.

—  Atpūties līdz pašai Zemei…

Visi izgāja ārā, un kādu mirkli Sencovs palika viens.

—       Nu tad tā… — viņš klusi sacīja. — Tu taču nepiemānīsi, tiesa?

Neviens nebūtu spējīgs sadzirdēt atbildi. Viņš tomēr laikam sadzirdēja, jo satraukti un priecīgi smaidīja.

—       Labs ir. Bet kur tad īsti viņiem sēdējis pilots? Vai šeit?

Lidojuma programmas sastādīšana bija pabeigta. Par to pavēstīja signāluguns, kas pirms pusstundas iemirdzējās uz pults. Pēdējo reizi būdams augšā, Kalve noskaidroja, ka mašīna ir izslēgusies. Toties aiz kabīnes pakaļējās sienas neapklusa tikko dzirdama dūkoņa: raķetes kibernētiskā mašīna turpināja darbu, pēc katras aizritējušas minūtes programmu attiecīgi izmainot.

—   Tā, — Sencovs teica, — tātad nu esam izšķīrušies. Kļūdas nevar būt: saprāts nevar piemānīt citu saprātu. Mums jātic Saprātam, kaut arī tas būtu citu būtņu saprāts …

Vadības kabīnē, slaukot sviedrus, ienāca Korobovs.

—   Sagatavošanās pabeigta… — viņš ziņoja, — Vai lidojuma laikā kādam jāpaliek sardzē?

—   Tā, kā instrukcijas to paredz, — Sencovs atbildēja.

—   Kas būs pirmais?

Sencovs paraustīja plecus, likdams saprast, ka uzskata jautājumu lieku un netur par vajadzīgu pat atbildēt.

—   Varbūt tu atpūtīsies? — Korobovs jautāja.

—   Ka tad citādi! — Sencovs teica. — Noteikti… Sanatorijā! Uz Zemes…

Pēdējo reizi viņi apskatīja angāru, stāvot lūkas ailē. Korobovs pamanīja lejā, gandrīz zem pašas estakādes, skābekļa balonu, ko lietoja skafandru barošanai, to, acīm redzot, pie trešās — pēdējās mantu pārnešanas kāds bija aizmirsis. Korobovs jautri pasmaidīja: no pieredzes, par spīli ticējumam, viņš zināja — pietiek tikai kādā vietā kaut ko aizmirst, un cilvēks laimīgi tiks prom.

Tad visi sapulcējās ieejas nodalījuma vidus daļā. Rains ienāca pēdējais. Iemirgojās spuldzītes, tērauda sviras izstiepās taisnas un uz iekšu ievilkto apšuvuma daļu lēnām iespieda savā vietā. Arvien mazāka kļuva gaišā sprauga. Tad sviras, iekrītot savās ligzdās, dobji no- žvadzēja.

Ienākot gaitenī, kosmonauti novilka skafandrus. Sencovs vēlreiz pārbaudīja visas kajītes. Pārbaudīja, vai viss nostiprināts tā, kā nākas, vai starta laikā krava paliks savā vietā.

Visi lēnām iegāja vadības kabīnē. Kustoties kā sapnī, viņi ieņēma savas vietas gaisā. Pēkšņi pakrūtē iesmeldzās …

Sencovs apstājās pults priekšā.

—   Nu, kā būs? Ko teiksi, otrais pilot?

—   Interesanti tomēr, — Korobovs atsaucās. — Kāds gan ir tas jaunais pārvietošanās veids izplatījumā?

—   Gan jau tiksim arī tam klāt, — Rains sacīja. — Žēl, ka tu neredzēji to, ko mums rādīja mašīna. Jā, ne mazums interesanta mēs nākamo reizi atradīsim uz Fobosa … Nav izslēgts, ka mēs ar viņiem nodibināsim sakarus. Bet ar laiku — arī satiksimies …

—   Varbūt tagad, tūdaļ, apciemosim Fo- bosu? — Kalve jautāja.

—   U-ja! — Korobovs iesmejas. — Ir gan tev vēriens …

—   Nevaram, — Sencovs atbildēja. — Bet vispār mēs tur ieradīsimies. Pilnā sastāvā. Vai tu piekriti, Viktor?

Viņš apsēdās pie pults. Uz kādu mirkli cieši aizmiedza acis. Tad nospieda balto pogu …

Dobja dūkoņa piepildīja kabīni. Uz pults iemirdzējās uguntiņas dažādās krāsās. Uz viena no ekrāniem parādījās gaišu līniju plūsma — sākumā līnijas bija retas, bet tad to kļuva aizvien vairāk un vairāk.

Blakus uzliesmoja otrs ekrāns. Uz zaļganā fona izveidojās neizprotams zīmējums. Vairāki rubīnsarkani cilindri, katru no tiem dažādās vietās apņēma biezas kabeļu spirāles.

—   Jūs tikai paskatieties, — Sencovs iesaucās izbrīnījies un pastiepa roku pēc zīmuļa. Pēkšņi bloknots, ko Sencovs bija atstājis uz pults, uzpeldēja un palika karājamies gaisā. Visi izjuta savādu vieglumu, 110 kura jau bija paspējuši atradināties … Ieslēdzās mākslīgā gravitācija. Tajā pašā laikā gaiss kļuva it kā blīvāks, pārvietošanās grūtāka — neredzama, bet bieza sega tos apklāja un ietina no visām pusēm. Kļuva vieglāk elpot, un Sencovs saprata, ka aparāti iesūknē kabīnē tīru skābekli un automāti viņus ietvēruši neredzamā, bet blīvā vidē, lai nerastos grūtības pārslodzes brīžos. Tikko jaušama gaisa vibrācija liecināja, ka šis ne jau saspiestais, bet sabiezinātais skābeklis ieplūst kabīnē, spraucoties pa grīdas flīžu spraugām. Gāze, uz kuras viņi sēdēja un gulēja, bija «smagais skābeklis».

—   Nu, tā, — Korobovs teica. — Taisni negribas ticēt. Lidojam… Un pienāks taču laiks, kad skolēniem gadīsies sajaukt laikmetus un viņi būs ārkārtīgi izbrīnījušies, ja skolotājs tiem teiks, ka kosmosa kuģniecība sākusies 20. gadsimtā, nevis desmitajā, kā to stāstījis skolnieks Petrovs, un ka Džordano Bruno bojā ejā vainojama inkvizīcija, nevis gravitācija…

—   Nebūs tik ļauni! — Sencovs pārliecināti sacīja. — Un tagad — katrs sava vietā!

Dunoņai pieaugot, raķete nodrebēja un sāka lēni slīdēt uz augšu. Tie bija tikai pirmie centimetri no miljoniem kilometru garā ceļa, kas viņus gaidīja, — pirmie, bet paši smagākie un svarīgākie …

Plaši pašķīrās sienas. Paātrinot gaitu, raķete izskrēja cauri slūžām. Vadības kabīni apņēma tumsa, caurspīdīgajā kupolā pazibēja estakādes fermas — un, spēcīga magnētiskā lauka izsviesta, raķete ieslīdēja izplatījumā.

—   Lidojam! — Azarovs iekliedzās gavilējoši un gandrīz vai iekoda mēlē.

Visapkārt kaut kas spēcīgi un melodiski nošķindēja. Kaulos atkal salija smagums … Bija ieslēgušies dzinēji, kas paātrināja raķetes gaitu.

—   Spriežot pēc trokšņiem, dzinēji ir parastie, ķīmiskie … — Korobovs noņurdēja.

Sencovs neatbildēja. Iespīlēts gaisā, viņš saspringti vēroja ekrānu ar sarkanajiem cilindriem, it kā kaut ko gaidītu. Pārslodze pazuda. Visi reizē pacēla galvas. Azarova lūpām pārslīdēja rūgts smaids. Kalve teica Rainam:

—   Bija baigi…

—  Vēl tikai būs, — Rains smaidīja. — Bet, kā reiz teicis kāds no senajiem rakstniekiem, tas jau ir pavisam cits stāsts …

Un tad Sencovs ieraudzīja, ka no viena ru- bīnsarkanā cilindra uz ekrāna izšaujas apžilbinošs, šaurs gaismas stars. Tad vēl viens cilindrs izmeta tādu pašu staru. Un vēl viens …

—   Tā tas ir! Fotona dzinējs! Ar kvantu ģeneratoriem! — Sencovs iekliedzās, atlaižoties krēslā.

Neizturama, kaut arī ar filtriem apslāpēta gaisma ar žilbinošu liesmu plosījās uz ekrāna. Kauli no jauna kļuva smagi, uz mēraparātu skalām uzšāvās sarkanas svītras … Pilnīgā klusumā kuģa galvenais dzinējs uzņēma gaitu…

—   Nākamā pietura — Zeme, — Sencovs teica svinīgi, — kuģis nesāks griezties ap Zemi — šai raķetei tas nav jādara. Interesanti gan, kur tā nolaidīsies.

—   Spriežot pēc tā, ko mēs zinām par viņu klimatu, —• Rains atsaucās, — kaut kur mērenā klimata joslā, kādā līdzenumā. Varbūt arī mūsu dzimtajā pusē. Bet kā gan tas viss notiks?

—   Ja jau raķete startē automātiski, tad tā arī nolaidīsies tāpat, — Sencovs sacīja. — Tagad es kuģim ticu …

Skatoties uz vienu no ekrāniem, kur bija redzams, kā arvien ātrāk attālinājās Marss, samazinājās un tikko samanāms kļuva zvaigžņu kuģis, ko viņi nupat bija atstājuši, Korobovs sacīja:

—   Tā vien liekas, ka mēs lidosim tikai dažas dienas … Šis te nelidos pa orbitālo trajektoriju. Kuģis ies pa gaismas stara trajektoriju!

—   Ne jau velti raķete tā izskatās! — Sencovs atbildēja. — Būtībā mums jau tagad vajadzētu gatavoties uz nolaišanos …

—   Es tomēr gribētu izpētīt raķetes kibernētisko iekārtu, — Kalve nomurmināja un greizi paskatījās uz Sencovu.

—   Stop! — Sencovs sacīja, ar visu savu būtību priecīgi izjūtot, cik viegli — arvien ātrāk un ātrāk — kuģis ieskrienas. — Es jums gan rādīšu! Nedomājiet — ja kuģis ir svešs, tad uz tā instrukcijas vairs nav spēkā! Kuģis tagad ir mūsu!

Smiedamies viņš vēl piebilda:

—   Instrukcijas aizliedz iejaukties automātu darbībā lidojuma laikā. Ja vien to neprasa Sevišķa Nepieciešamība …

Vladimiru Mihailovu lasītājs pazīst kā asprātīgu mūsu republikas feļetonistu, satīriķi un humoristisku stāstu autoru. Taču jau pirms vairākiem gadiem viņš sāk pievērsties arī zinātniskajai fantastikai.

Viņa zinātniski fantastiskie stāsti parādās žurnālos «Draugs», «Zinātne un tehnika» un Maskavas izdevumā «Iskatej».

«Sevišķā nepieciešamība» ir rakstnieka fantasta pirmais lielakais darbs. To krievu valodā Latvijas Valsts izdevniecība izdevusi 1963. gadā.

Šajā gadā iznāks Vladimira Mihailova zinātniski fantastiskais romāns «Tuvā kosmosa ļaudis». Sagatavošanā ir zinātniski fantastiska grāmata «Ļaudis un kuģi».

Vladimiram Mihailovam zinātniski fantastiskais sižets būtībā ir tikai fons, uz kura viņš risina humānisma problēmas nākotnes komunistiskajā ērā. Lai kādos apstākļos un situācijās atrastos cilvēks, viņš pārstāv savas planētas — Zemes civilizāciju, kuras neapturamajam progresam autors veltī visu savu daiļradi.

Vladimirs Mihailovs SEVISĶA NEPIECIEŠAMĪBA

Redaktore I. Bērzkalne. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore N. Kļava. Korektore A. Pavlovska.

Nodota salikšanai 1966. g. 11. maijā. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 15. augustā. Papīra formāts 70 X 90/32 . 7,50 fiz. iespiedi.; 8,77 uzsk. iespiedi.; 8,49 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Apakšā 35 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20339-D2431. Iespiesta Latvijas PSR Ministru _ Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības parvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 1592. K2

Владимир Мн х а йл о в ОСОБАЯ НЕОБХОДИМОСТЬ Латвийское государственное издательство Рига 1963

Издательство «Лиесма» На латышском языке

[1] fragmentos 110 P. Kogana dzejoļa «Raķete» (1939. g.). Atdzejojusi E. Grīnberga.

[2] albedo — skaitlis, kas raksturo ķermeņa virsmas spēju atspoguļot starus.

[3] liionika — zinalncs nozare, kas cenšas dzīvā organisma uzbūves principu izmantot tehnikā.

Content

Mihailovs Vladimirs Sevišķa nepieciešamība