Berijs Stīvs

Aleksandrijas sargs

Stīvs Berijs

Aleksandrijas sargs

PATEICĪBAS

Rakstniekiem jāuzmanās, lietojot vietniekvārdu es. Grāmata ir kopīga darba auglis, un man ir bijusi lieliska izdevība darboties kopā ar brīnišķīgiem cilvēkiem. Tāpēc liels paldies viņiem vēl piekto reizi. Vispirms manai aģentei Pemai Eihernai, kas varonīgi pārcieta viesuļvētru "Katrīna". Tāpat ari lieliskajiem cilvēkiem izdevniecībā Random House Džinai Senlrello, izcilai izdevējai un bezgala apburošai sievietei; Markam Tavani, manam redaktoram, kurš tagad jau ir precēts vīrs un joprojām neparasti gudrs savam vecumam; Sindijai Murejai, kura ikreiz pārspēj pati savus sasniegumus publicitātes jomā; Kimai Hovijai, kuras mārketinga spējas nav aprakstāmas; Bekām Stvanam, talantīgajam māksliniekam, īstam grāmatu vāku meistaram; Laurai Jorstedai, kas atkal rūpīgi veica korektūru; Kerolai Lovenšteinai, kuras veidotās lappuses vienmēr ir patīkami lasīt; un visbeidzot visiem reklāmās un pārdošanas dienestu ļaudīm bez viņu izcilajiem centieniem nekas netiktu panākts.

Īpaši jāpiemin vēl kāds cilvēks. Kenets 1 īārvijs. Pirms dažiem gadiem kādās vakariņās Dienvidkarolīnā Kens man pastāstīja par libāniešu zinātnieku, vārdā Kamāls Salībī, un neparastu teoriju, kas vēlāk kļuva par pamatu šai grāmatai. Idejas rodas visneparastākajos brīžos un no pašiem negaidītākajiem avotiem rakstnieka uzdevums ir tās saskatīt. Paldies, Ken!

Manā dzīvē ari ir ienākusi jauna Elizabete gudra, skaista un mīloša. Protams, mana astoņgadīgā meita Elizabete joprojām ienes dzīve daudz prieka. Un noslēgumā šī grāmata ir veltīta abiem maniem pieaugušajiem bērniem Kevinam un Keitijai, kas liek man justies reizē vecam un jaunam.

Vēsture ir laika pārbaudi izturējušu pagātnes liecību koncentrāts.

Oskars hendlins "patiesība vēsturē" (1979)

Kopš brīža, kad pirmais Ādams skatīja nakti un dienu, un pats savas rokas apveidu, cilvēki ir sacerējuši stāstus un iemūžinājuši akmenī, metālā vai pergamentā visu, ko novērojuši pasaulē vai iztēlojušies sapnī. Šeit ir viņu pūliņu augļi Bibliotēka… Neticīgie saka ja tā sadegtu, līdz ar to sadegtu arī vēsture. Viņi maldās. Šis bezgalīgi bagātīgais grāmatu krājums ir radīts neatlaidīgā darbā. Pat ja tās visas ietu bojā, cilvēki tomēr atkal atjaunotu ik lappusi, ik rindiņu.

Horhe Luiss Borhess Par Aleksandrijas Bibliotēku

Bibliotēkas ir cilvēces atmiņa.

Johans Volfgangs Fon Gēte

Stīvs Berijs

ALEKSANDRIJAS SARGS

PROLOGS PALESTINA 1948. GADA APRĪLIS

Zaudējis pacietību, Džordžs Hadāds nikni raudzījās uz vīrieti, kas bija piesiets pie krēsla. Gūsteknim tapat ka viņam bija sīriešiem un libāniešiem raksturīgā melnīgsnējā ādas krāsa, ērgļa deguns un brūnas, iekritušas acis. Taču šim vīram piemita kaut kas tāds, kas Hadādam nepatika.

Pēdējo reizi jautāju kas tu esi?

Hadāda kareivji bija notvēruši svešinieku pirms trim stundām, neilgi pirms rītausmas. Viņš gāja viens un neapbruņots. Bet tas bija muļķīgi. Kopš briti pagājušā gada novembrī bija izdomājuši sadalīt Palestīnu divās valstis arābu un ebreju starp abām nometnēm plosījās sīva ciņa. Un tomēr šis nejēga bija iesoļojis tieši arābu pozīcijās, nepretojas aizturēšanai un kopš piesiešanas pie krēsla neteica ne vārda.

Vai dzirdi, plānprātiņ? Es jautāju, kas tu esi. Hadāds runāja arābu valodā, nešaubīdamies, ka svešinieks to saprot.

Es esmu Sargs.

Šī atbilde Hadādam neko neizteica. Ko tas nozīmē?

Mēs esam zinību glabātāji.

Hadādam nebija noskaņojuma minēt mīklas. Vēl tikai vakar ebreju partizāni bija uzbrukuši tuvējam ciematam. Četrdesmit palestīniešu vīriešu un sieviešu tika sadzīti raktuvēs un nošauti. Tas nebija nekas neparasts. Arābus sistemātiski slepkavoja un izraidīja. Konfiscēja zemi, kas sešpadsmit gadsimtus bijusi šo ļaužu īpašumā. Tā bija īsta nakba katastrofa. Hadāda pienākums bija cīnīties pret ienaidnieku, nevis tērēt laiku, uzklausot tādas blēņas.

Mēs visi esam zinību glabātāji, viņš atbildēja. Manas zināšanas ir tādas, kā iznīdēt visus cionistus lidz pēdējam.

Tāpēc arī esmu ieradies. Karš nav nepieciešams.

Viņam tiešām visi nav mājās. Vai tu esi akls? Žīdi mūs

aplenkuši. Spiež no visām pusēm. Karš ir vienīgais, kas mums atlicis.

Jūs nepietiekami novērtējat ebreju neatlaidību. Viņi ir izturējuši gadsimtiem ilgi un izturēs arī turpmāk.

Šī ir mūsu zeme. Mēs uzvarēsim.

Ir arī spēcīgāki ieroči nekā lodes, un tie var jums palīdzēt uzvarēt.

Pareizi. Spridzekļi. Tādu mums netrūkst. Mēs piebeigsim jūs visus, zaglīgie cionisti.

Es neesmu cionists.

Viņš to pateica pavisam mierīgi un tūlīt pēc tam apklusa. Hadāds saprata, ka laiks pielikt pratināšanai punktu. Viņš nedrīkstēja nonākt strupceļā.

Esmu ieradies no bibliotēkas runāt ar Kamālu 1 ladādu, gūsteknis beidzot paziņoja.

Hadāda niknumu nomainīja apjukums. Tas ir mans tēvs.

Man teica, ka viņš dzīvojot šajā ciematā.

Tēvs bija zinātnieks, Palestīnas vēstures speciālists, pasniedzējs Jeruzalemes koledžā. Dūšīga auguma vīrs ar spēcīgu balsi, skaļiem smiekliem un krietnu sirdi. Vēl nesen viņš darbojās kā arābu sūtnis sarunās ar britiem, cenšoties apturēt ebreju pārmērīgo ieceļošanu un novērst nakba. Viņa pūliņi bija neveiksmīgi.

Mans tēvs ir miris.

Gūstekņa vienaldzīgajās acīs pirmoreiz pazibēja nemiers. Es nezināju.

Hadāds atkal atcerējās to, ko vēlējās aizmirst uz visiem laikiem. Pirms divām nedēļām viņš ielika mutē šautenes stobru un izšķaidīja sev smadzenes. Pirmsnāves vēstulē tēvs uzrakstīja, ka nespēj vairs noraudzīties savas dzimtenes bojāejā. Viņš jutās vainīgs, ka nespēja apturēt cionistus. Hadāds pielika gūsteknim pie sejas revolveri. Kāpēc tu gribēji satikt manu tēvu?

Man jānodod viņam informācija. Viņš ir aicinātais.

Niknums pieņēmās spēkā. Par ko tu runā?

Tavs tēvs bija ļoti cienījams vīrs. Viņš bija izglītots, tāpēc mūsu zināšanu cienīgs. Tāpēc es ierados uzaicināt viņu piedalīties.

Svešinieka mierīgā balss kā auksta ūdens šalts nāca pār Hadāda sakarsušo galvu. Kur piedalīties?

Sargs papurināja galvu. Tas bija domāts tikai viņam.

Viņš ir miris.

Tas nozīmē, ka tiks izraudzīts cits aicinātais.

Ko tas plānprātiņš murgo? Hadāds bija sagūstījis daudz ebreju un spīdzinājis viņus, lai izspiestu atbildes, bet pēc tam pusdzīvos mocekļus nošāvis. Pirms nnkba Hadāds nodarbojās ar olīvu audzēšanu, bet, tāpat kā tēvs, viņš vēlējās izglītoties un kļūt par zinātnieku. Tagad tas nebija iespējams. Ielaužoties senajās arābu zemēs, tika dibināta Izraēlas valsts, jo laikam visa pasaule vēlējās atlīdzināt jūdiem par holokausta ciešanām. Taču tas notika uz palestīniešu rēķina.

Viņš pielika pistoles stobru gūsteknim starp acīm. Es tikko iecēlu sevi par aicināto. Stāsti nu, ko zini.

Šķita, ka svešinieka caururbjošais skatiens ietiecas viņam tieši sirdī, un Hadāds uz mirkli samulsa. Šis sūtnis nebija nekāds vārgulis. Hadāds apbrīnoja viņa drosmi.

Jūs cīnāties nevajadzīgā karā ar pretinieku, kas ir licis maldināts, paziņoja gūsteknis.

Ko tu te muldi?

To drīkst zināt tikai nākamais aicinātais.

Saule cēlās arvien augstāk. Hadādam nāca miegs. Viņš bija cerējis uzzināt no šā aizturētā dažu ebreju partizānu, varbūt pat vakardienas slaktiņā vainojamo neliešu vārdus. Nolādētie briti apgādāja cionistus ar šautenēm un tankiem. Gadiem ilgais britu aizliegums arābiem turēt ieročus bija nostādījis tos ļoti neizdevīgā pozīcijā. Tiesa gan, arābu bija vairak, bet ebreji bija labāk sagatavoti, un Hadāds baidījās, ka kara iznākums būs Izraēlas valsts likumīga apstiprināšana.

Viņš raudzījās gūstekņa apņēmīgajā sejā, viņa acīs, kas ne mirkli nevairījās no viņa skatiena, un saprata, ka šis vīrs nebaidās mirt. Dažu pēdējo mēnešu laikā nogalināt bija kļuvis daudz vieglāk. Ebreju zvērības palīdzēja atbrīvoties no sirdsapziņas pārmetumiem. Deviņpadsmit gadu vecumā viņa sirds jau bija pārvērtusies akmeni.

Karš paliek karš.

Tāpēc viņš nospieda mēlīti.

1 DAĻA

.

1, NODAĻA KOPENHĀGENA. MŪSDIENAS OTRDIENA, 4. OKTOBRIS, 1:45

Kotons Malone bija piedzīvojis nepatīkamu pārsteigumu. Grāmatveikala atvērtajās durvīs stāvēja viņa bijusī sieva cilvēks, kuru viņš nepavisam nebija gaidījis un nevēlējās redzēt. Pamanījis paniku sievietes sejā un atcerēdamies izmisīgo dauzīšanos, kas pirms brīža bija viņu pamodinājusi, viņš uzreiz iedomājās par dēlu.

Kur ir Gerijs? viņš jautāja.

Tu maitasgabals! Viņu aizveda! Tevis dēļ! Aizveda! Sieviete metās ar priekšu un ar sažņaugtām dūrēm sāka dauzīt Malonem pa pleciem. Tu, maitasgabals nelaimīgais! Kad Malone satvēra viņas plaukstu locītavas, sieviete sāka raudāt. Tāpēc arī es no tevis aizgāju. Domāju, ka tagad tas viss jau beidzies.

Kas aizveda Geriju? Atbildes vietā skanēja tikai šņuksti. Viņš neatlaida sievietes rokas. Pema! Klausies! Kas aizveda Geriju?

Sieviete raudzījās viņā. Kā lai es to zinu?

Bet kāpēc tu esi šeit? Kāpēc negāji uz policiju?

-Tāpēc, ka viņi neļāva. Viņi teica ja es kaut vai paskatīšos uz policijas pusi, viņi Geriju nogalinās. Viņi teica, ka uzzinās, un es noticēju.

Kas ir tie viņi?

Zvērodama dusmās, Pema atbrīvoja rokas. Nezinu! Viņi tikai lika man nogaidīt divas dienas, bet pēc tam braukt šurp un nodot tev šo. Parakņājusies plecu somā, viņa izvilka mobilo tālruni. Viņi teica, lai tu pieslēdzies internetam un pārbAudi savu e-pastu.

Vai viņš nepārklausījās? Pieslēgties internetam un pārbaudīt e-pastu?

Atvēris tālruņa vāciņu, viņš pārbaudīja frekvenci. Pietiekami daudz megahercu, lai spētu sazināties ar visu pasauli. Tas izraisīja aizdomas. Viņš pēkšņi sajutās apdraudēts. Hojbro laukumā valdīja klusums. Šajā vēlajā stundā neviens neklaiņoja pa ielām.

Beidzot viņš atguvās.

Nāc iekšā. Paķēris Pemu aiz rokas, viņš ierāva to veikalā un aizvēra durvis. Gaismu viņš nebija ieslēdzis.

Kas noticis? Pema jautāja bailēs drebošā balsī.

Viņš ieskatījās sievietei acīs. Pema, es nezinu. Paskaidro pati. Kā noprotu, nezināmi ļaundari nolaupījuši mūsu dēlu, bet tu veselas divas dienas klusē un nevienam nesaki? Prātu esi zaudējusi?

Negribēju pakļaut briesmām dēla dzīvību.

Vai es viņu apdraudētu? Kad es esmu to darījis?

Pietiek jau ar to, kas tu esi, Pema vēsi atbildēja, un Malone uzreiz atcerējās, kāpēc viņi vairs nedzīvo kopā.

Tad viņam kaut kas ienāca prātā. Pema nekad nebija bijusi Dānijā. Kā tu mani atradi?

Viņi man pateica.

Kas, pie velna, ir šie viņi?

Nezinu, Koton. Divi vīrieši. Runāja tikai viens no viņiem. Gara auguma, tumšiem matiem, plakanu seju.

Amerikānis?

Kā lai es to zinu?

Kā viņš runāja?

Pema pamazām sāka nomierināties. Nē. Viņi nebija amerikāņi. Viņi runāja ar akcentu. Eiropieši.

Malone pavicināja rokā telefonu. Un kas man jādara ar

šo?

Viņi teica, lai tu atver e-pastu, un tur viss būs paskaidrots.

Pema bailīgi paraudzījās apkārt uz tumšajiem grāmatu plauktiem. Iesim augšā, labi?

Laikam Gerijs bija pastāstījis, ka viņš dzīvo turpat virs veikala. Viņš pats noteikti nebija to teicis. Gada laikā kopš aiziešanas no darba Tieslietu departamentā un aizbraukšanas no Džordžijas viņš bija runājis ar Pemu tikai vienu reizi. Tas bija pirms diviem mēnešiem, augustā, kad viņš bija atvedis Geriju mājās no brīvdienu viesošanās. Pema ledainā balsī bija paziņojusi, ka Gerijs nemaz nav viņa dēls. Izrādījās, ka zēna bioloģiskais tēvs bija kāds, ar kuru Pemai pirms sešpadsmit gadiem bijis romāns kā atriebība vīram par neuzticību. Šī ļaunā ziņa viņu sāpināja joprojām, un pat līdz šim viņš nebija ar to īsti samierinājies. Vienu viņš tobrīd bija stingri izlēmis nekad vairs nerunāt ar Pemu Maloni. Turpmāk

viņš sazināsies tikai ar dēlu. /

Taču tagad, šķiet, viss bija mainījies.

Jā, viņš piekrita. Iesim augšā.

Viņi iegāja dzīvoklī, un Malone apsēdās pie rakstāmgalda, ieslēdza piezīmjdatoru un gaidīja, kad tas būs gatavs darbam. Pema beidzot bija nomierinājusies.'Tas viņai bija raksturīgi. Vētrainas garastāvokļa maiņas. No padebešiem līdz dziļiem bezdibeņiem. Tāpat kā Kolons ari viņa bija juriste, taču atšķirībā no vīra, kurš strādāja valsts darbā, viņa miljoniem vērtās tiesas prāvās pārstāvēja lielos, bagātos uzņēmumus, kuri varēja atļauties maksāt juristu firmas iespaidīgos honorārus. Kad Pema iestājās Juridiskajā fakultātē, Malone nodomāja, ka viņa vēlas būt viņam tuvāk, saistīties ar kopīgām interesēm. Vēlāk viņš bija sapratis, ka šādi viņa ieguva neatkarību.

Tāda nu Pema bija.

Piezīmjdators bija gatavs darbam. Malunt ^vcra Pastkastīti.

Tukša.

Te nekā nav.

Pema pieskrēja pie galda. Kā nav? Viņš teica, lai tu atver e-pastu.

Tas bija pirms divām dienām. Un, starp citu kā tu te nokļuvi?

Viņi iedeva biļeti, tā jau bija nopirkta.

Malone nespēja noticēt savām ausīm. Prātu esi izkūkojusi? Tu devi viņiem divas dienas laika noslēpt visas pēdas.

Domā, ka es to nesaprotu? viņa iekliedzās. Domā, ka esmu galīgi stulba? Viņi teica, ka manus telefonus noklausās un mani novēro, un, ja es kaut mazliet atkāpšos no viņu norādījumiem, viņi nogalinās Geriju. Viņi parādīja fotogrāfiju. Pemas balss aprāvās un asaras atkal sāka plūst pār vaigiem. Viņa acis… ak, viņa acis. Viņa atkal sabruka šņukstos. Viņš bija pārbijies.

Malone juta, kā dauzās sirds un sāpīgi pulsē deniņi. Viņš apzināti bija pagriezis muguru pagātnei, kur briesmas draudēja katru dienu, un sācis jaunu dzīvi. Vai pagātne tomēr bija sākusi viņu vajāt? Viņš pieķērās pie rakstāmgalda malas. Viņš nedrīkstēja krist izmisumā. Ja šie nezināmie viņi būtu vēlējušies Gerija nāvi, tad zēns tagad jau būtu miris. Nē, Gerijs bija saņemts par ķīlnieku droši vien tādēļ, lai varētu diktēt noteikumus viņam, zēna tēvam.

Dators iepīkstējās.

Malones skatiens pievērsās ekrāna labajam apakšējam stūrim: PIENĀK PASTS. Tad sūtītāja adreses aile parādījās vārds SVEICIENS, bet temata ailē JŪSU DĒLA DZĪVĪBA. Ar pūlēm valdot kursoru, viņš atvēra ziņojumu.

PIE JUMS IK KAUT KAS TĀDS, KAS MAN IR VAJADZĪGS. ALEKSANDR1JAS SAIKNE. JŪS TO PASLĒPĀT, UN JŪS ESAT VIENĪGAIS CILVĒKS PASAULĒ, KURŠ ZINA, KUR TO ATRAST. SAMEKLĒJIET TO. JUMS IR 72 STUNDAS LAIKA. KAD BŪSIET IZLASĪJIS ŠO VĒSTULI, NO-

SPIEDIET TALRUŅA TAUSTIŅU 2. JA PEC 72 STUNDĀM NESAŅEMŠU NO JUMS ZIŅU, ATVADIETIES NO SAVA BĒRNA. JA ŠAJĀ LAIKĀ PASĀKSIET KĀDAS MUĻĶĪBAS, JŪSU DĒLS ZAUDĒS VITĀLI SVARĪGU ĶERMEŅA DAĻU. 72 STUNDAS. ATRODIET TO, UN TAD MAINĪSIMIES.

Pema stāvēja viņam aiz muguras. Kas ir Aleksandrijas saikne?

Viņš neatbildēja. Malone tiešām bija vienīgais cilvēks pasaulē, kas to zināja, un viņš bija devis solījumu klusēt.

Tas rakstītājs skaidri zina, ko prasa. Kas tas ir?

Malone drūmi raudzījās ekrānā un zināja, ka atrast sūtītāju nebūs iespējams. Tāpat kā viņš arī šie ļaundari noteikti labi zina, kā izmantot melnos caurumus serverus, kas pārvirza sūtījumus tīkla labirintos apkārt visai pasaulei. Tiem izsekot ir ja ne gluži neiespējami, tad ļoti grūti gan.

Piecēlies no krēsla, viņš pārvilka plaukstu pār matiem. Vakar viņš bija nolēmis iet pie friziera. Viņš pakustināja plecus, lai aizdzītu nogurumu, un dažas reizes dziļi ieelpoja. Pēkšņi pamodināts, viņš bija uzrāvis džinsus un kreklu ar garām piedurknēm virs pelēkā apakškrekla un tagad juta saltus baiļu drebuļus.

Sasodīts, Koton…

Apklusti, Pema. Man jāpadomā. Tu man traucē.

-Traucēju? Nu vai zini…

lezvanijās tālrunis. Pema metās pēc tā, bet Malone viņu atturēja, pavēlot: Neaiztiec!

Kāpēc? Varbūt tas ir Gerijs?

Neesi naiva.

Pēc trešā zvana viņš paņēma aparātu un nospieda atbildēšanas pogu.

Ilgi gan gaidījāt, klausulē atskanēja vīrieša balss. Viņš pazina holandiešu akcentu. Un, lūdzu, tikai nesāciet to veco dziesmiņu ja jūs aiztiksiet manu dēlu, es jūs nogalinošu.

Mums nav laika tādām muļķībām. Jūsu septiņdesmit divas stundas jau ir sākušās.

Malone bridi klusēja, bet tad atcerējās kādu sen apgūtu likumu. Nedrīkst ļaut pretiniekam diktēt noteikumus. Varat iet kārties. Es nekur nebraukšu.

Jūs pārāk riskējat ar sava dēla dzīvību.

Gribu redzēt Geriju. Runāt ar viņu. Pēc tam braukšu.

Paskatieties pa logu.

Viņš pieskrēja pie loga. Četrus slāvus zemāk Hojbro laukumā joprojām valdīja klusums, likai tā pretējā malā bija parādījušies divi viri.

Abi svešinieki pacēla ieročus.

Granātmetējus.

Diez vai tā būs, paziņoja balss klausulē.

Nakts klusumā norībēja divi šāvieni, sašķaidot stiklus apakšstāva logiem.

Abi šāviņi eksplodēja.

2 . NODAĻA VĪNE 2:12

Zilā krēsla padomnieks vēroja, kā zem apgaismotās arkas divi cilvēki izkāpj no auto. Tas nebija lepns vai uzkrītošs limuzīns, bet parasts, tumšs, Eiropā ražots sedans, kādu uz Austrijas ceļiem nav mazums. Lieliski piemērots pārvietošanās līdzeklis, lai izvairītos no teroristiem, noziedzniekiem, policijas un ziņkārīgiem žurnālistiem. Piebrauca vēl viens auto, izlaida pasažierus, pēc tam aizripoja tālāk uz bruģēto stāvlaukumu. Pēc dažām minūtēm ieradās vēl divi. Pārliecinājies par to, Zilā krēsla padomnieks atstāja otrā stāva guļamistabu un devās uz apakšstāvu.

Tikšanās notika ierastajā vietā.

Uz ungāru paklāja plašā aplī bija izvietoti pieci zeltīti klubkrēsli ar augstām atzveltnēm. Visi krēsli bija vienādi, tikai vienam pār polsterēto atzveltni bija pārklāta šalle karaliski zilā krāsā. Līdzās katram krēslam stāvēja zeltīts galdiņš ar bronzas lampu, bloknotu un kristāla zvaniņu. Pa kreisi no apļa akmens pavardā sprēgāja uguns, metot nemierīgu atblāzmu uz apgleznotajiem griestiem.

Katrā krēslā sēdēja vīrietis.

Vietas bija ierādītas atbilstoši katra svarīgumam lejupejošā secībā. Divi no šiem vīriem joprojām varēja lepoties ar matiem un veselību. Trīs bija plikgalvaini un savārguši. Visi bija vismaz septiņdesmit gadus veci, ģērbušies atturīgos uzvalkos, bet tumšie mēteļi un pelēkās platmales karājās uz misiņa pakaramajiem pie sānu sienas. Katram vecajam kungam aiz muguras stāvēja jaunāks vīrietis amata mantinieks, kurš drīkstēja klausīties un mācīties, bet nedrīkstēja runāt. Noteikumi bija iedibināti jau sen. Pieci padomnieki, četras ēnas. Zilā krēsla padomnieks bija galvenais.

Atvainojiet par vēlo stundu, bet pirms neilga brīža es saņemu Jaunu ziņu. Zilā krēsla padomnieka balss bija neskaidra un čerkstoša. Iespējams, apdraudēts mūsu jaunākais pasākums.

To var atklāt? jautāja Otrais padomnieks.

Varbūt.

Trešais padomnieks nopūtās. Vai sarežģījumu iespējams atrisināt?

Es ceru. Tikai jārīkojas nekavējoties.

Es brīdināju, ka mums nevajadzētu tur iejaukties, bargi atgādināja Otrais padomnieks. Vajadzēja ļaut nolikumiem ritēt savu gaitu.

Tāpat kā iepriekšējā sapulcē Trešais padomnieks viņam piekrita. Varbūt tā ir zīme, ka mums nevajag iejaukties. Vienmēr ir labāk, ja ļauj notikumiem ritēt savu gaitu.

Zilā krēsla padomnieks papurināja galvu. Iepriekšējais balsojums liecināja par pretēju nostāju. Lēmums ir pieņemts, un tas jāievēro. Viņš brīdi klusēja. Situācija prasa mušu uzmanību.

Uzdevuma paveikšanai nepieciešama piesardzība un prasme, ierunājās Trešais padomnieks. Pārmērīga uzmanība kaitēs mērķim. Ja gatavojamies turpināt, es iesaku piešķirt pilnīgu rīcības brīvību die Klauen der Adler.

Ērgļa nagiem.

Divi no pārējiem klātesošajiem pamāja ar galvu.

Es jau to izdarīju, paziņoja Zilā krēsla padomnieks. Sasaucu šo sapulci tāpēc, ka bija nepieciešams apstiprinājums manai iepriekšējai vienpusējai rīcībai.

Lēmums tika pieņemts, rokas paceltas.

Balsojums bija apstiprinošs četri pret vienu.

Zilā krēsla padomnieks bija apmierināts.

3. NODAĻA KOPENHĀGENĀ

Malones māja nodrebēja kā zemestrīcē, kāpņutelpā augšup pacēlās karstuma vilnis. Viņš metās pie Pemas, un abi nogāzās uz apdilušā paklājiņa, kas sedza dēļu grīdu. Viņš aizsedza sievieti ar savu augumu, kad norībēja vēl viens sprādziens un liesmas pieņēmās spēkā.

Viņš paraudzījās arā pa durvīm.

Lejā plosījās uguns.

Biedējoši tumšs dūmu mākonis cēlās augšup.

Pielēcis kājās, viņš metās pie loga. Šāvēji bija pazuduši. Nakts tumsā kvēloja liesmas. Viņš saprata, kas noticis. Bija aizdedzināts apakšējais stāvs. Uzbrucēji negribēja viņus nogalināt.

Kas notiek? iekliedzās Pema.

Neklausīdamies viņā, Malone atvēra logu. Istabu strauji pildīja dūmi.

Nāc, viņš pavēlēja un steidzās uz guļamistabu.

Pasniedzies zem gultas, viņš izvilka mugursomu, kuru

vienmēr turēja gatavībā arī tagad, pēc aiziešanas no dienesta tāpat kā divpadsmit gadus, būdams Magelāna nodaļas aģents. Somā bija viņa pase, tūkstoš eiro, rezerves identifikācijas dokuments, daži apģērba gabali un Beretta ar patronām. Viņa ietekmīgais draugs Henriks Torvaldsens tikai nesen bija atguvis pistoli no Dānijas policijas, kas bija to konfiscējusi, kad Malone pirms dažiem mēnešiem bija iesaistījies apšaudē ar Tempļa ordeņa bruņiniekiem.

Uzmetis somu plecā, viņš uzāva sporta kurpes. Auklas siet nebija laika. Ari guļamistabā sāka ieplūst dūmi. Viņš atvēra abus logus, lai ielaistu svaigu gaisu.

Paliec tepat, viņš pavēlēja.

Aizturējis elpu, viņš caur darbistabu izskrēja kāpņutelpā. Tur pavērās skats uz apakšējiem stāviem. Pirmajā stāva atradās viņa grāmatveikals, otrajā un trešajā noliktavas, bet ceturtajā dzīvoklis. Pirmais un trešais stāvs bija liesmu pārņemti. Karstums sitās sejā, liekot atkāpties. Liesmu granātas. Tā izskatās.

Viņš steidzās atpakaļ uz guļamistabu.

Pa kāpnēm nevar tikt projām. To viņi ir panākuši.

Pema, sakņupusi pie loga, drudžaini kampa gaisu un klepoja. Aizspraucies viņai garām, Malone izbāza galvu pa logu. Guļamistaba bija mājas stūrī. Blakus esošā eka, kurā atradās juvelieru darbnīca un apģērbu veikals, bija vienu stāvu zemāka, tai bija plakans jumts ar ķieģeļu apmalēm, kuras esot saglabājušās no septiņpadsmitā gadsimta. Viņš paraudzījās augšup. Virs loga stiepās milzīga karnīze, kas apņēma visu mājas fasādi un sanu sienu.

Droši vien kāds jau ir izsaucis ugunsdzēsējus un glābējus, taču Malone nedomāja gaidīt, kad tiks padotas trepes.

Pema klepoja vēl mokošāk, un arī viņš pats tik tikko spēja paelpot. Viņš satvēra sievietes plecus. Skaties uz augšu, viņš pavēlēja, norādīdams uz karnīzi. Pieķeries pie tās un virzies uz sānu sienas pusi. Tur varēsi nolēkt uz blakus mājas jumta.

Pema iepleta acis. Traks esi? Mēs esam ceturtajā stāvā.

Pema, šī māja tūlīt var uzsprāgt. Iekšā ir gāzes vadi. Šāvēji gribēja izraisīt ugunsgrēku. Viņi nešāva šajā stāvā, jo vēlējās, lai mēs izglābtos.

Pema, šķiet, neko no viņa teiktā nesaprata.

Mums jātiek projām, pirms ierodas policija un ugunsdzēsēji.

Viņi var palīdzēt.

Vai gribi pavadīt turpmākās astoņas stundas, atbildot uz jautājumiem? Mums ir tikai septiņdesmit divas.

Pema uzreiz aptvēra viņa domu gailu un paraudzījās uz karnīzi. Koton, es nevaru. Viņas balsi vairs nebija dzirdams pārmetums.

Mums jāglābj Gerijs. Nedrīkst kavēties. Skaties uz mani un dari tieši tāpat.

Uzmetis plecā mugursomu, viņš izrausās pa logu un pieķērās pie karnīzes raupjajiem akmeņiem, kas bija pietiekami plāni, lai varēlu stingri noturēties. Karādamies aiz rokām, viņš sprīdi pa sprīdim virzījās uz priekšu, uz mājas stūra pusi. Vēl tikai mazs gabaliņš ap stūri, un viņš nolēca uz blakus mājas plakanā jumta.

Pieskrējis pie nama fasādes malas, viņš paraudzījās uz augšu. Pema vēl stāvēja pie loga. Nāc, nekavējies! Dari tāpat kā es.

Viņa vilcinājās.

Trešajā stāvā norībēja sprādziens. Pār Hojbro laukumu nobira stikla lausku lavīna. Liesmas iekvēlojās spožāk. Pema paslēpās istabā. Nepareizi. Pēc mirkļa viņa atkal parādījās logā, mežonīgi klepodama.

Nāc tūlīt! Malone uzkliedza.

Beidzot Pema laikam bija sapratusi, ka citas izvēles nav. Tāpat kā Kotons viņa izliecās pa logu un pieķērās pie karnīzes. Tad izrāpās ārā un palika karājamies aiz rokām.

Malone redzēja, ka viņa ir aizmiegusi acis. Vari neskatīties. Tikai pārvieto plaukstas sprīdi pa sprīdim.

Pema tā arī darīja.

Malone atradās astoņu pēdu attālumā no viņas. Taču viņai izdevās tīri labi. Soli pa solītim ar plaukstām. Tad viņš pamanīja lejā abus uzbrucējus. Viņi bija atgriezušies, šoreiz ar šautenēm.

Viņš aši sameklēja mugursomā pistoli un divreiz izšāva uz figūrām piecdesmit pēdu attalumā. Šāvienu troksnis asi atbalsojās pret namu sienām laukuma malās.

Kāpēc tu šauj? jautāja Pema.

Nāc tikai.

Atskanēja vēl viens šāviens, un lejā stāvošie cilvēki metās bēgt.

Pema bija nonākusi lidz ēkas stūrim. Malone aši uzmeta viņai skatienu. Apej apkārt un nāc uz manu pusi.

Viņš raudzījās tumsā, bet no svešiniekiem nebija ne vēsts. Pema karājās gaisā, ar vienu roku turēdamās pie karnīzes, bet ar otru taustīdamās pēc atbalsta. Tad viņa zaudēja līdzsvaru. Un krita.

Malone pasniedzās, joprojām turēdams rokā ieroci, un pamanījās satvert sievieti. Bet tad viņi abi sabruka uz jumta. Pema smagi elpoja. Viņš arī. Iezvanījās mobilais.

Malone aizrāpoja pie mugursomas, sameklēja telefonu un atrāva vaļā vāciņu.

Izklaidējaties? apjautājās jau pazīstamā balss.

Vai varat pateikt, kāpēc bija jāuzspridzina mans veikals? -Jūs taču teicāt, ka nekur nebrauksiet.

Man jārunā ar Geriju.

Noteikumus izvirzu es. Jūs jau esat iztērējis trīsdesmit sešas minūtes no savām septiņdesmit divām stundām. Es ieteiktu pasteigties. No tā atkarīga jūsu dēla dzīvība.

Klausulē iestājās klusums.

Iekaucās sirēnas. Malone paķēra somu un pielēca kājās. Jāiet.

Kas zvanīja?

Mūsu ļaundaris.

Kas viņš ir?

Maloni pārņēma pēkšņas dusmas. Man nav ne jausmas.

Bet ko viņš grib?

To, ko es nedrīkstu viņam dot.

Kā to saprast nedrīksti? No tā atkarīga Gerija dzīvība. Paskaties apkārt! Viņi uzspridzināja tavu veikalu.

Ak, Pema! Ja tu nebūtu pateikusi, es nebūtu to pamanījis.

Viņš pagriežas, lai ietu.

Pema sagrāba viņa roku. Uz kurieni?

Meklēt atbildes.

4. NODAĻA

Dominiks Seibrs stāvēja Hojbro laukuma talākaja gala un vēroja, kā deg Kotona Malones grāmatveikals. Spilgti dzeltenas ugunsdzēsēju mašīnas jau stavēja pie majas un no šļūtenēm šļāca ūdeni liesmojošajos logos.

Tiktāl viss kārtībā. Malone devies ceļā. Kārtība no haosa. Viņa devīze. Viņa dzīve.

Viņi nokāpa no blakus esošās mājas jumta, paziņoja balss viņa rācijas austiņā.

Uz kurieni viņi devās? viņš iečukstēja mikrofonā pie žaketes atloka.

Uz Malones auto.

Tieši mērķī.

Ugunsdzēsēji skraidīja pa laukumu, vilkdami šļūtenes uz visam pusēm, laikam lai neļautu liesmām izplatīties. Uguns trakoja ar baudu. Laikam senas un retas grāmatas ir labs kurināmais. Drīz no Malones mājas paliks pāri tikai pelnu kaudzīte.

Vai viss pārējais kārtībā? viņš noprasīja blakus stāvošajam vīrietim, vienam no diviem nolīgtajiem holandiešiem.

Es pats parbaudīju. Pilnā gatavībā.

Gaidāmajam pasākumam bija nepieciešama rūpīga planošana. Viņš pat nebija pārliecināts, vai tas var izdoties, mērķis bija pārāk netverams un grūti sasniedzams. Taču, ja pēdas, kurām viņš sekoja, kaut kur arī aizvedīs, viņš būs sagatavojies.

Taču viss bija atkarīgs no Malones.

Viņa īstais vārds bija Harolds Erls, un nekur biogrāfijā nebija atrodams izskaidrojums, kā radusies iesauka Kolons [1] malonem bija četrdesmit astoņi viņš bija vienpadsmit gadus vecāks par Seibru. Taču viņi abi bija amerikāņi, dzimuši Džordžijā. Malones māte bija dzimusi dienvidniece, bet tēvs flotes virsnieks, kura komandētā zemūdene bija nogrimusi, kad dēlam bija tikai desmit gadu. Interesanti bija tas, ka Malone bija sekojis tēva pēdās, mācījies Flotes akadēmijā un lidotāju skolā, bet tad pēkšņi mainījis plānus un ar valsts stipendiju izstudējis juristos. Viņš tika norīkots darbā tieslietu korpusā, kur pavadīja deviņus gadus. Pirms trīspadsmit gadiem viņš atkal mainīja plānus, pārgāja uz Tieslietu departamentu, bet no turienesT uz nesen izveidoto Magelāna nodaļu, kas nodarbojās ar Amerikas visslepenāko izmeklēšanu starptautiskā mērogā.

Tur viņš palika līdz pagājušajam gadam, kad, uzdienējis līdz augstāka virsnieka amatam, aizgāja agrīnā pensijā, atstāja Ameriku, pārcēlās uz Kopenhāgenu un iegādājās tur seno grāmatu veikalu.

Pusmūža krīze? Nepatikšanas ar valdību?

Seibrs droši nezināja.

Malone bija šķiries. Varbūt tāpēc? Kas zina… Malone bija noslēpumains lips. Lai gan viņš, protams, bija grāmatu mīļotājs, tomēr nekas visos izlasītajos psiholoģiskajos raksturojumos pietiekami neizskaidroja viņa krasās dzīvesveida izmaiņas.

Viss uzzinātais tikai vēl vairāk apstiprināja Malones kompetenci.

Viņš tīri labi prala vairākas valodas, viņam nebija manītas nekādas atkarības vai fobijas, raksturīga patstāvīga motivācija un nelokāma uzticība mērķim, turklāt viņš bija apveltīts ar eidētisko atmiņu, par ko Seibrs viņu apskauda.

Kompetents, pieredzējis, gudrs. Pavisam citāds nekā Scibra nolīgtie muļķi četri holandieši ar niecīgām prāta spējām, zemu morāles līmeni un apšaubāmu disciplīnu.

Viņš palika stāvot ēnā, bet Hojbro laukumā sāka pulcēties ziņkārīgo pūļi, lai vērotu ugunsdzēsēju darbu. Aukstais nakts gaiss saldēja vaigus. Dānijas rudens vairāk atgādināja ziemu, un viņš sabāza kabatās dūrēs sažņaugtās rokas.

Nosvilināt visu, ko Malone gada laikā bija sarūpējis, bija nepieciešams. Nekā personiska. Tikai darbs. Un, ja Malone nesagādās prasīto, Seibrs bez mazākās vilcināšanās nogalinās puiku.

Blakus stāvošais holandietis tas, kurš bija zvanījis Malonem, ieklepojās, taču turpināja klusēt. Viens no Seibra stingrākajiem noteikumiem, ko viņš bija licis ielāgot jau no paša sākuma, bija runāt tikai tad, kad tevi uzrunā. Viņam nebija ne laika, ne patikas pļāpāt.

Vēl dažas minūtes viņš pavēroja ugunsgrēku. Tad iečukstēja mikrofonā pie atloka:

Visiem palikt gatavībā. Mēs zinām, uz kurieni viņi dodas, un jūs zināt, kas jādara.

5. NODAĻA 4:00

Malone novietoja auto pie Kristiangādes llenrika Torvaldsena savrupnama, kas slējās Dānijas Zēlandes austrumu krastā, līdzās Orezundam. Viņš bija atbraucis divdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Kopenhāgenas ar savu auto jaunāka modeļa Mazda, ko naktīs vienmēr atstāja dažu kvartālu attālumā no grāmatveikala, pie Kristianburgas pils.

Norāpies no jumta, viņš bridi vēroja, kā ugunsdzēsēji pūlas apvaldīt liesmas, kas plosījās viņa mājā. Viņš saprata, ka grāmatas ir pagalam; tās, kuras nebūs sadegušas, neglābjami sabojās karstums un dūmi. Vērodams posta ainu, viņš pretojās niknuma uzplūdiem, atcerēdamies kādu sen apgūtu patiesību nedrīkst dusmoties uz ienaidnieku, Tas aptumšo spriešanas spējas. Nē. Viņam nebija laika dusmoties. Bija jādomā.

Taču Pema traucēja.

Kas tur dzīvo? viņa jautāja.

Kāds draugs.

Pema sāka iztaujāšanu jau pa ceļam, bet viņš neko daudz nestāstīja, un tas, šķiet, Pemu vēl vairāk saniknoja. Bet viņam vispirms bija jāparunā ar kādu citu cilvēku.

Tumšais nams bija īsts dāņu baroka meistardarbs trīs stāvus augsts, būvēts no ķieģeļiem, ar smilšakmens apdari, rotāts ar eleganti izliektu vara jumtu. Viens spārns bija pavērsts pret jūru, otrs projām no tās. Pirms trīssimt gadiem to bija uzcēlis kāds Torvaldsenu dzimtas pārstāvis, kam bija veiksmīgi izdevies pārvērst lielus daudzumus it kā nevērtīgas kūdras par kurināmo stikla ražošanai. Nākamās Torvaldsenu paaudzes gadsimtu gaitā rūpīgi uzturēja šo namu un padarīja Adelgade Glasvaerker, kura firmas zīme bija divi apļi ar līniju zem tiem, par Dānijas izcilāko stikla ražošanas uzņēmumu. Šo mūsdienīgo koncernu vadīja pašreizējais ģimenes galva Henriks Torvaldsens cilvēks, kura dēļ Malone pārvācās dzīvot uz Dāniju.

Malone piesoļoja pie masīvajām parādes durvīm. Atskanēja zvanu melodija, kas atgādināja Kopenhāgenas baznīcu pašā dienas vidū. Viņš nospieda zvana pogu vēl un vēlreiz, tad sāka dauzīt durvis ar dūri. Vienā augšstāva logā iedegās gaisma, tad vēl vienā. Pēc brīža nograbēja slēdzenes un durvis atvērās. Lai gan vīrietis, kas nostājās viņa priekšā, bija tikko piecēlies no gultas, viņa rūsganie mati bija saķemmēti, sejā savaldīgas pieklājības izteiksme, bet mugurā rūpīgi izgludināti kokvilnas rītasvārki.

Jespers. Torvaldsena namzinis.

Pamodiniet viņu! Malone dāņu valodā pavēlēja.

Un kāds būtu iemesls tik pārsteidzīgai rīcībai četros no rīta?

Paskatieties uz mani. Viņš bija nosvīdis, nokvēpis un novārtījies ar netīrumiem. Vai ir pietiekami svarīgs?

Jāatzīst, ka laikam gan.

Mēs pagaidīsim kabinetā. Man vajag datoru.

Malone vispirms atvēra savu Dānijas e-pasta kastīti, lai pārbaudītu, vai nav pienākusi vēl kāda ziņa, bet nekā nebija. Pēc tam viņš pieslēdzās Magelāna nodaļas slepenajam serverim, izmantojot paroli, ko viņam bija piešķīrusi bijusī priekšniece Stefānija Nelle. Lai gan Malone bija aizgājis no dienesta un vairs nestrādāja Tieslietu departamentā, Stefānija kā atlīdzību par nesen Francijā sniegtu palīdzību bija sagādājusi viņam tiešu saziņas līniju. Ņemot vēra laika starpību -Atlantā vēl bija tikai desmit pirmdienas vakarā -, viņš zināja, ka sūtījums nonāks tieši pie viņas.

Kad istabā ienāca Torvaldsens, viņš pacēla skatienu no ekrāna. Pavecais dānis acīmredzot bija ģērbies bez steigas. Viņa nelielo, salīkušo augumu, kam izslieties neļāva stīvais mugurkauls, sedza plats džemperis ķirbju krāsā. Biezie, sudrabainie mati bija pieglausti uz vienu pusi, kuplās uzacis spītīgi spurojās. Lūpu kaktiņos un pierē bija gadu ievilktas dziļas rievas, bet bālā āda liecināja, ka viņš nemēdz uzturēties saulē. Malone zināja, ka tā ari ir viņa dāņu draugs reti izgāja no mājas. Eiropā, kur mantota dzimtas nauda bija mērāma miljardos, Torvaldsens bija visu bagātāko cilvēku sarakstu augšgalā.

Kas notiek? noprasīja Torvaldsens.

Henrik, tā ir Pema, mana bijusi sieva.

Torvaldsens viņai uzsmaidīja. Priecājos iepazīties.

Mums nav laika tādām muļķībām, atcirta Pema, nepievēršot uzmanību namatēvam. Mums jāglābj Gerijs.

Torvaldsens pievērsās Malonem. Koton, tu izskaties briesmīgi, bet viņa izskatās noraizējusies.

Noraizējusies? atkārtoja Pema. Es tikko izrāpos no degošas mājas. Mans dels ir pazudis. Esmu pārguruši pēc lidojuma un divas dienas neesmu neko ēdusi.

Likšu kaut ko pagatavot. Torvaldsena balss joprojām bija pavisam mierīga, it kā notiekošais nebūtu nekas neparasts.

Es negribu ēst. Man jāglābj dēls.

Malone izstāstīja Torvaldsenam visu, kas bija noticis Kopenhāgenā, un piebilda: Māja diemžēl ir pagalam.

Tā ir mazākā bēda.

To dzirdot, Malone gandrīz pasmaidīja. Tas viņam Torvaldsenā vislabāk patika. Vienmēr uzticams draugs, lai kas arī notiktu.

Pema soļoja šurpu turpu kā būrī ieslodzīta lauvene. Malone ievēroja, ka viņa kopš iepriekšējās tikšanās ir mazliet novājējusi. Viņa vienmēr bija bijusi slaida, ar gariem, sarkanīgiem matiem, un ari bālā, vasarraibumainā āda laika gaitā nebija mainījusies. Viņas drēbes bija tikpat saplosītas ka nervi, tomēr kopumā viņa izskatījās tikpat pievilcīga kā toreiz, pirms daudziem gadiem, kad Malone bija viņu apprecējis drīz pēc iestāšanās flotes juridiskajā korpusa. Tā bija Pērnas galvenā nelaime lielisks izskats apvienojumā ar smagu raksturu. Pat tagad viņas no asarām apsarkušajās zilajās acis zvēroja nevaldāmas dusmas. Viņa bija gudra un izglītota sieviete, bet pašlaik viņu bija pārņēmis apjukums, izmisums, niknums un bailes. Malone zināja, ka tas nesola neko labu.

Ko tu gaidi? viņa nošņācās.

Malone uzmeta skatienu datora ekrānam. Viņš vel gaidīja atļauju piekļūt aģentūras serverim. Bet, tā ka viņš vairs neatradās aktīvajā dienestā, viņa pieprasījums tika nosūtīts apstiprināšanai pašai Stefānijai. Viņš zināja ari to, ka, pamanījusi viņa vārdu, Stefānija uzreiz atsauksies.

Vai tas ir tava darba dēļ? Pema nerimās. Tev nodedzināja māju. Mēģināja tevi nošaut. Vai tāds bija tavs darbs? Redzi, ko esi panācis? Redzi, kas tagad notiek?

Malones kundze, ierunājās Henriks.

Nesauciet mani tā! viņa atcirta. Vajadzēja nomainīt uzvārdu. Kad šķīrāmies, veselais saprāts lika man tā darīt. Taču es nepaklausīju. Negribēju, lai tas ir citāds nekā Gerijam.. Nedrīkst teikt nevienu sliktu vārdu par viņa dārgo tētuku. Ne vārdiņa. Jā, Koton, tu viņam esi īsts ideāls. Varonis tā zēna acīs. Kaut kas neticams!

Viņa vēlējās izlādēt dusmas strīdā, un Malone gandrīz vai ilgojās, kaut būtu laiks atbildēt ar to pašu.

Dators iepīkstējās. Ekrānā parādījās Magelāna nodaļas piekļuves lappuse.

Viņš ievadīja paroli, un jau pēc mirkļa tika atvērts divpusējas saziņas kanāls. Parādījās vārdi TEMPĻA ORDEŅA BRUŅINIEKI. Stefānijas kodētā pieteikšanās. Viņš ierakstīja FONTĒNAS ABATIJA šajā vietā viņi abi pirms dažiem mēnešiem bija atraduši šā viduslaiku ordeņa mūsdienu atliekas. Pēc mirkļa ekrānā parādījās jautājums:

Koton, kas noticis?

Viņš īsuma aprakstīja notikušo. Stefānija atbildēja:

Pie mums bija ielaušanās. Pirms diviem mēnešiem. Kāds piekļuva slepenajiem failiem.

Vai varētu paskaidrot tuvāk?

Tagad ne. Mēs gribējām paturēt to noslēpumā. Man jānoskaidro daži jautājumi. Mazliet uzgaidi, es tūlīt došu ziņu. Kur tu esi?

Tava labākā dāņu drauga mājā.

Nodod viņam miļus sveicienus.

Viņš dzirdēja, kā dānis aiz muguras klusi iesmejas, un zināja, ka Stefānija un Henriks gluži kā šķīrušies vecāki ir spiesti paciest viens otru tikai viņa dēļ.

Mēs tagad te sēdēsim un gaidīsim? noprasīja Pema. Viņa arī bija lasījusi Malonem pār plecu.

Jā, tieši tā ari darīsim.

Pema nikni metās uz durvju pusi. Kā gribat. Es gan kaut ko darīšu.

Piemēram, ko? apjautājās Malone.

Iešu uz policiju.

Viņa atrāva durvis. Gaitenī stāvēja Jespers, aizšķērsojot ceļu. Pema nikni raudzījās uz namzini. Ejiet nost no ceļa!

Jespers nekustējās ne no vietas.

Pema noskaitusies pievērsās Henrikam. Lieciet savam sulainim paiet nost, vai arī es viņu pagrūdīšu!

Varat mēģināt, atbildēja Torvaldsens.

Malone nopriecājās, ka Henriks bija paredzējis Pcmas neapdomību. Klausies, Pema! Es esmu panikā tāpat kā tu.

Taču policija neko nespēs līdzēt. Mums ir darīšana ar profesionāli, kurš mūs apsteidz vismaz par divām dienām. Lai vislabāk varētu palīdzēt Gerijam, man vajadzīga informācija.

Tu nemaz nebēdājies par Gerija pazušanu. Nemaz neesi pārsteigts. Tev, kā vienmēr, viss vienalga.

Tas bija netaisnīgs pārmetums, sevišķi tāpēc, ka to izteica sieviete, kura tikai pirms diviem mēnešiem bija mierīgi paziņojusi, ka viņš nav dēla tēvs. Tagad Malone bija sapratis, ka šis atklājums nemaina viņa attieksmi pret Geriju zēns bija un vienmēr paliks viņa dēls -, bet bijušās sievas meliem gan bija liela nozīme. Dusmas aizžņaudza elpu. Tu pati visu sabojāji. Vajadzēja piezvanīt man tajā pašā bridī, kad tas notika. Tu esi pietiekami gudra, lai atrastu kādu iespēju slepus sazināties ar mani vai Stefāniju. Viņa ir turpat Atlantā. Taču tu devi tiem neliešiem divas dienas laika. Es nevaru cīnīties reizē ar tevi un viņiem. Apsēdies un paklusē!

Saspringtajā klusumā Pema bridi stāvēja kā sastingusi. Tad beidzot padevās un bezspēkā noslīga uz ādas dīvāna.

Jespers klusi aizvēra durvis un palika ārpusē aiz tām.

Pasaki man tikai vienu, Pema ierunājās, nodūrusi skatienu grīdā, ar stingu sejas izteiksmi.

Malone jau zināja, ko viņa jautās. Kāpēc es nevaru dot viņiem to, ko viņi prasa?

Zēna dzīvība ir apdraudēta.

Nevis kura katra zēna, bet mūsu dēla dzīvība.

Pema neatbildēja. Varbūt viņa beidzot bija sapratusi, ka Kotonam taisnība. Pirms rīkoties, bija nepieciešama informācija. Tāpēc viņš bija spiests nogaidīt. Tāpat kā dienā pēc juridiskās fakultātes eksāmeniem vai tad, kad viņš lūdza viņu pārcelt no flotes uz Magelāna nodaļu, vai tad, kad viņš iesoļoja Stefānijas Nelies kabinetā, lai iesniegtu atlūgumu.

Nepacietība, ilgošanās, cerības, un tas viss apvienojumā ar neziņu.

Tāpēc viņš arī gribēja zināt, ko īsti Stefānija dara.

6. NODAĻA VAŠINGTONA PIRMDIENA, 3. OKTOBRIS, 22:30

Stefānija Nelle priecājās, ka ir viena. Viņu nomāca raizes, bet to viņa nevēlējās nevienam izrādīt, sevišķi priekšniecībai. Viņa reti atļāvās pārdzīvot par ārpasaules notikumiem, taču Gerija Malones nolaupīšana Stefāniju tiešām satrieca. Viņa bija ieradusies galvaspilsētā darba darīšanās un tikko bija atgriezusies no vēlas vakariņu tikšanās ar pa• domnieku nacionālās drošības jautājumos. Arvien mērenāk noskaņotie kongresmeņi bija ierosinājuši izmaiņas vairākos pēc 11. septembra pieņemtos likumos. Pieauga atbalsts līdz noteiktam termiņam spēkā esošu likumu atcelšanai, tāpēc administrācija gatavojās cīņai. Vakar vairāki augsti valdības ierēdņi TV sarunu šovos bija nosodījuši drošības kritiķus, un arī rīta laikrakstos bija publicēti administrācijas propagandas mašīnas sagatavotie raksti. Stefānija bija ataicināta no Atlantas, lai palīdzētu svarīgāko senatoru lobešanā. Šāvakara tikšanās bija gatavošanās rītdienas pasākumam. Viņa zināja, ka visi grib iepriekš izdibināt, ko tieši viņa gatavojas teikt.

Stefānija necieta politiku.

Savas karjeras laikā Tieslietu departamentā viņa bija kalpojusi trim prezidentiem. Tomēr nebija šaubu, ka pašreizējai administrācijai bija visgrūtāk izpalikt. Izteikti labēji noskaņotais prezidents ar katru dienu kļuva kategoriskāks. Viņš atradās amatā jau otro termiņu, vēl bija atlikuši trīs gadi,

tāpēc viņš sāka domāt par to, kā ieiet vēsturē, un kāds tituls gan būtu labāks par Terorisma iznicinātāju!

Stefānijai tas viss bija vienaldzīgs.

Prezidenti nāca un gāja.

Un, tā kā konkrētie apdraudētie pretterorisma drošības pasākumi tiešām bija izrādījušies noderīgi, viņa bija nomierinājusi nacionālās drošības padomnieku, teikdama, ka rīt uzvedīsies labi un Kapitolijā teiks to, ko vajag.

Taču tad viņa vēl nezināja par Kotona Malones dēla nolaupīšanu.

Torvaldsena kabinetā griezīgi iezvanījās telefons, pārbiedējot Maloni.

Henriks pacēla klausuli. Prieks tevi dzirdēt, Stefānij. Mīļi sveicieni tev arī. Dāņu uzņēmējs smaidīja pats par savu zobgalību. Jā. Kotons ir šeit.

Malone paķēra klausuli. Runā!

Ap Darba svētkiem mēs atklājām ielaušanos sistēmā, kas bija notikusi daudz agrāk. Kāds bija pamanījies izskatīt slepenos failus, jo īpaši vienu.

Malone zināja, kas tas ir par failu. Vai saproti, ka, noklusējot šo informāciju, jūs pakļāvāt briesmām manu dēlu?

Klausulē iestājās klusums.

Atbildi, sasodīts!

Koton, es nevaru. Un tu zini, kāpēc. Labāk pasaki, ko tu tagad domā darīt.

Viņš saprata šā jautājuma īsto nozīmi. Vai viņš atdos noslēpumainajam zvanītājam Aleksandrijas saikni? Kāpēc lai es to nedarītu?

Tu esi vienīgais, kurš var atbildēt uz šo jautājumu.

Kas ir tā vērts, lai riskētu ar mana dēla dzīvību? Man jāsaprot viss kopumā. Ko man pirms pieciem gadiem nepateica?

Es ari to gribētu zināt, atbildēja Stefānija. Man ari neko neteica.

Šo dziesmiņu viņš jau bija dzirdējis. Nemēģini mani apvārdot. Man nav tāda noskaņojuma.

Es nemeloju. Man tiešām neko nepaskaidroja. Tu pats pieteicies, un man tika dota atļauja. Es jau sazinājos ar ģenerālprokuroru un drīz saņemšu atbildes.

Kā vispār kāds uzzināja par to saikni? Tas viss taču bija klasificēts kā slepens daudz augstākos līmeņos par tavējo. Tādi bija noteikumi.

Lielisks jautājums.

Tu vēl neesi pateikusi, kāpēc nepaziņoji man par ielaušanos.

Nē, Koton, neesmu.

Vai tev neienāca prātā, ka es esmu vienīgais cilvēks pasaulē, kas par to zina? Tik vienkāršs secinājums?

Kā es varēju paredzēt to visu?

Tāpēc, ka tev ir divdesmit gadu pieredze. Tāpēc, ka neesi muļķe. Tāpēc, ka mēs esam draugi. Tāpēc… Viņš vairs nespēja valdīties. Tava stulbuma cena var būt mana dēla dzīvība.

Viņš redzēja, ka šie vārdi ir atkal satraukuši Pemu, un cerēja, ka viņa neuzsprāgs.

Es to saprotu, Koton.

Viņš neļaus sevi iežēlināt. Nu gan es jūtos labāk.

Es palikšu un rīkošos tepat. Taču varu tev kaut ko piedāvāt. Man ir aģents Zviedrijā, kas rīt no rīta var ierasties Dānijā. Viņš tev visu pateiks.

Kur un kad?

Viņš ieteica Kronborgas pili. Vienpadsmitos.

Malone zināja šo vietu. Netālu, uz tuksnesīga zemes pleķīša, ar skatu uz Orezundu. Šekspīrs bija iemūžinājis šā drūmā cietokšņa piemiņu, padarot to par "Hamleta" darbības vietu. Mūsdienās tas bija populārākais tūrisma objekts Skandināvijā.

Viņš ierosināja tikties balles zālē. Ceru, tu zini, kur tā atrodas?

Es būšu tur.

Koton, es darīšu visu, ko spēju, lai tev palīdzētu.

Ņemot vērā visu notikušo, tas ir mazākais, ko tu vari pasākt.

Un viņš nolika klausuli.

7. NODAĻA VAŠINGTONA OTRDIENA. 4. OKTOBRIS, 4:00

Stefānija iegāja Savienoto Valstu ģenerālprokurora O. Brenta Grīna mājā. Šoferis tikko bija atvedis viņu no Džordžtaunas. Viņa bija zvanījusi Grīnam pirms pusnakts, īsi pastāstījusi par notikušo un lūgusi tikšanos aci pret aci. Prokurors lūdza mazliet laika informācijas ievākšanai, un Stefānija bija spiesta piekrist.

Grīns gaidīja viņu savā kabinetā.

Viņš bija kalpojis prezidentam visu pirmo termiņu un bija viens no nedaudzajiem kabineta locekļiem, kas bija ar mieru palikt arī uz otro. Viņš bija populārs kristīgo un konservatīvo ideju aizstāvis Jaunanglijas vecpuisis, kura godīgo vārdu nebija aptraipījusi pat skandāla ēna. Pat šajā agrajā stundā viņš bija možs un enerģijas pilns. Viņa kazbārdiņa un mati bija rūpīgi frizēti, kalsnais augums ietērpts ierastajā sīksvītrotajā uzvalkā. Kad prezidents uzaicināja Grīnu darbā Tieslietu departamentā, viņš sešus termiņus bija pavadījis Kongresā un ticis ievēlēts par Vermontas gubernatoru. Atklātība un tiešums nodrošināja viņam labas attiecības ar abām politiķu nometnēm, bet spilgta rakstura trūkums, šķiet, neļāva virzīties vēl augstāk pa karjeras kāpnēm.

Stefānija nekad nebija bijusi Grīna mājā un bija iedomājusies, ka mājoklis būs padrūms un garlaicīgs, līdzīgs tā saimniekam. Taču izrādījās, ka telpas ir siltas un mājīgas iekārtotas dzeltenīgos, pelēkbrūnos un bāli zaļos toņos ar sarkanbrūniem un oranžiem akcentiem. Hemingveja stils tā līdzīgus interjerus reklamēja kāda mēbeļu firma Atlantā.

Šis ir ļoti neparasts jautājums pat jums, Stefānij, pēc sasveicināšanās paziņoja Grīns. Vai ir kādi jaunumi no Malones?

Viņš atpūtās pirms došanās uz Kronborgu. Ņemot vērā laika starpību, tagad viņš droši vien jau ir ceļā.

Grīns aicināja Stefāniju apsēsties. Šķiet, ka problēma kļūst arvien nopietnāka.

Brent, mēs jau esam par to runājuši. Kāds okšķeris, kurš ieņem augstu amatu, piekļuvis slepenajai datu bāzei. Mēs zinām, ka nokopēti Aleksandrijas saiknes faili.

FIB to izmeklē.

Jāsmejas! FIB direktors ir tik dziļi ielīdis prezidenta pakaļā, ka nav ko baidīties par Baltā nama darboņu atmaskošanu.

Kolorīti, kā vienmēr, bet precīzi. Diemžēl tā ir vienīgā pieejamā izmeklēšanas procedūra.

Mēs varētu to papētīt.

Tā var izpelnīties tikai nepatikšanas.

Pie tām es esmu pieradusi.

Grīns pasmaidīja. Jā, esi gan. Viņš brīdi klusēja. Interesanti, cik daudz jūs pati īsti zināt par šo saikni?

Kad pirms pieciem gadiem sūtīju Kotonu cīniņā, man lika saprast, ka man nekas nav jāzina. Tas nebija nekāds brīnums. Šādas slepenas lietas gadās bieži, un es toreiz neraizējos. Bet tagad man ir jāzina.

Grīna sejai pārslīdēja raižu ēna. Es droši vien tūlīt pārkāpšu veselu kaudzi federālo likumu, tomēr piekritu, ka pienācis laiks jums uzzināt.

Malone raudzījās pār klinšaino piekalni uz Kronborgas cietoksni. Kādreiz tā lielgabali bija pavērsti pret ārzemju kuģiem, kas šķērsoja jūras šaurumus ceļā uz Baltijas jūru un atpakaļ, un ievāktās nodevas pildīja Dānijas valsts kasi. Tagad bāli dzeltenīgie mūri cienigi slējās pret dzidri zilajām debesīm. Vairs nekalpojot par cietoksni, šī ēka bija ziemeļu renesanses arhitektūras piemineklis ar astoņstūrainiem torņiem, asām torņu smailēm un zaļiem vara jumtiem, kas vairāk atgādināja Holandi nekā Dāniju. Tas gan nebija nekāds brīnums, nosprieda Malone, jo pils projektēšanā sešpadsmitajā gadsimtā bija aktīvi piedalījies kāds holandietis. Viņam patika šī vieta. Ļaužu pilnos tūrisma objektos ir viegli palikt neredzamiem. Aģentūras laikos viņš bieži bija rīkojis tikšanās tieši šādās vielās.

Brauciens no Kristiangādes ilga tikai piecpadsmit minūtes. Torvaldsena nams atradās pusceļā starp Kopenhāgenu un Helsingoru rosīgo ostas pilsētu līdzās cietoksnim. Malone savulaik bija apmeklējis gan Kronborgu, gan Helsingoru, klaiņojis pa pludmalēm, meklēdams dzintaru jauka atpūta svētdienas pēcpusdienā. Šodien viss bija citādi. Viņš bija sasprindzis un modrs. Gatavs cīņai.

Ko mēs gaidām? jautāja Pema. Viņas seja bija sastingusi kā maska.

Viņš bija spiests ņemt līdzi ari Pemu. Viņa izmisīgi uzstāja, draudot sagādāt vēl lielākas nepatikšanas, ja nevarēs braukt. Malone gan saprata, kāpēc Pema negrib palikt un gaidīt viņu Torvaldsena mājā. Spriedze un gaidīšana neziņā ir mokoša.

Aģents teica vienpadsmitos, viņš atgādināja.

Mēs jau esam zaudējuši pietiekami daudz laika.

Tā nebija veltīga laika zaudēšana.

Pēc sarunas ar Stefāniju viņš dažas stundas bija pagulējis. Pārguris un bezmiega nomocīts, viņš nespēs glābt Geriju. Viņš bija ari pārģērbies, uzvelkot rezerves drēbes no mugursomas. Pemas apģērbu iztīrīja Jespers. Viņi bija paēduši vieglas brokastis.

Tagad viņš bija gatavs visam.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Divdesmit pāri desmitiem.

Stāvlaukumu sāka piepildīt mašīnas. Drīz parādīsies arī autobusi. Visi grib redzēt Hamleta pili.

Viņam tā bija tukša vieta.

Ejam.

Šī saikne ir cilvēks, iesāka Grīns. Viņa vārds ir Džordžs Hadāds. Bībeles pētnieks no Palestīnas.

Stefānija zināja šo vārdu. Hadāds bija personiski pazīstams ar Maloni un pirms pieciem gadiem bija īpaši lūdzis Malones palīdzību.

Un kas ir šis noslēpums, kas ir Gerija Malones dzīvības vērts?

Pazudusī Aleksandrijas bibliotēka.

Jūs jokojat.

Grīns pašūpoja galvu. Hadāds domāja, ka ir to atradis.

Un kāda tam nozīme šodien?

Tam var būt visai liela nozīme. Ši bibliotēka bija vislielākais zināšanu krājums pasaulē. Tā darbojās sešsimt gadu, līdz septītā gadsimta vidum, kad musulmaņi beidzot iekaroja Aleksandriju un iznīcināja visu, kas bija pretrunā ar islāmu. Pusmiljons pergamenta tīstokļu, rokraksti, kartes viss. Bibliotēkā glabājās viss. Bet mūsdienās nav atrasta ne mazākā papīra skranda.

Bet Hadāds atrada?

-Tā viņš lika noprast. Viņš strādāja pie kādas Bībeles teorijas. Nezinu, kāda tā bija, bet šīs teorijas pierādījums it kā atradās pazudušajā bibliotēkā.

Kā viņš to zināja?

To arī es nezinu, Stefānij. Bet pirms pieciem gadiem, kad mūsu cilvēki Rietumkrastā, Sīnajā un Jeruzālemē, pieprasīja dažas pavisam nekaitīgas atļaujas vīzas, piekļuvi arhīviem, arheoloģisko izrakumu veikšanai -, izraēlieši pēkšņi satrakojās. Tad arī Hadāds lūdza Malones palīdzību.

Aklu misiju, kas man nepalika.

Akla misija nozīmēja, ka Malonem bija uzdots aizsargāt Hadādu, bet viņš nedrīkstēja uzdot tam jautājumus. Stefānija atcerējās, ka ari pašam Malonem nepatika šis noteikums.

Hadāds, turpināja Grīns, uzticējās tikai Malonem. Tāpēc arī Kotons viņu paslēpa un šodien vienīgais zina Hadāda atrašanās vietu. Acīmredzot administrācijai nebija iebildumu pret Hadāda slēpšanos, ja vien viņi bija noteicēji par piekļuvi viņam.

Kāpēc?

Grīns pašūpoja galvu. Grūti saprast. Taču ir kāda norāde uz to, kas varētu būt uz spēles.

Stefānija uzmanīgi klausījās.

Kādā ziņojumā uz maliņas bija uzrakstīts: Pirmā Mozus grāmata 13:14-17. Vai zināt, kas tas ir?

Nepārzinu Bībeli tik labi.

Un tas Kungs teica Ābrahāmam: "Pacel savas acis un raugies no tās vietas, kurā tu atrodies, ziemeļu virzienā un dienvidu virzienā, uz austrumiem un rietumiem, jo visas tās zemes, ko Es tev rādu, Es uz mūžīgiem laikiem došu tev un taviem pēcnācējiem ."

To Stefānija zināja. Gadsimtiem ilgi jūdi ar šo derību pamatoja savas tiesības uz Svēto zemi.

Ābrams pārvietoja savu telti un dzīvoja Mamres līdzenumā un uzbūvēja tur altāri Tam Kungam, turpināja Grīns. Mamre ir Hebrona mūsdienu Rietumkrasts, zeme, ko Dievs dāvāja jūdiem. Ābrams kļuva par Ābrahāmu. Un šis viens Bībeles fragments ir pamatā visiem Vidējo Austrumu konfliktiem.

To zināja arī Stefānija. Vidējo Austrumu konflikts starp ebrejiem un arābiem nebija politiska cīņa, kā daudziem šķita. Tā bija nebeidzama kauja par Dieva vārdu.

Un ir vēl viens interesants fakts, stāstīja Grīns. Drīz pēc tam, kad Malone bija paslēpis Hadādu, saūdi iesūtīja Rietumu Arābijā buldozerus un nolīdzināja līdz ar zemi vairākas pilsētas. Postīšana ilga trīs nedēļas. Cilvēki tika pārvietoti, ēkas nojauktas. No tām pilsētām nekas nepalika pāri.

Tā, protams, ir slēgta teritorija, tāpēc par to neuzzināja ne prese, ne sabiedrība.

Kāpēc viņi tā darīja? Izklausās visai ekstrēmi pat saūdiem.

Neviens tā arī nespēja to pienācīgi izskaidrot. Bet viņi to darīja ļoti apzināti.

Mums jāzina vairāk, Brent. Kotonam jāzina. Viņam jāpieņem lēmums.

Pirms stundas es sazinājos ar nacionālās drošības padomnieku. Dīvainā kārtā viņš par to visu zina vēl mazāk nekā es. Viņš ir kaut ko dzirdējis par šo saikni, bet ieteica man parunāt ar kādu citu.

Stefānija saprata. Ar Leriju Deiliju.

Lorenss Deilijs bija nacionālās drošības padomnieka vietnieks, tuva persona prezidentam un viceprezidentam. Deilijs nemēdza piedalīties svētdienas ritu TV sarunu šovos, nebija redzēts ari CNN vai Fox Neios. Viņš bija ietekmīga persona, kas darbojas aizkulisēs. Starpnieks starp Baltā nama augstākajiem ešeloniem un visu pārējo politiķu pasauli.

Taču bija arī kāda problēma.

Es viņam neuzticos, paziņoja Stefānija.

Grīns, šķiet, saprata, ko viņa ar to gribēja teikt, taču neko neatbildēja, tikai raudzījās viņā ar vērīgām, pelēkām acīm.

Mēs nespējam kontrolēt Maloni, paskaidroja Stefānija. Viņš rīkosies tā, kā pats atzīs par pareizu. Un pašlaik viņu vada dusmas.

Kotons ir īsts profesionālis.

Kad apdraudēta dēla dzīvība, viss ir citādi. To viņa zināja no savas pieredzes, jo pati vēl nesen bija cīnījusies ar pagātnes rēgiem.

Viņš vienīgais zina, kur atrodas Džordžs Hadāds, Grīns atgādināja. Visas kārtis ir viņa rokā.

Un tieši tāpēc uz viņu tagad izdara spiedienu.

Grīns cieši raudzījās viņai acīs.

Stefānija zināja, ka šaubas viņas skatienā nav noslēpjamas.

Sakiet, Stefānij, kāpēc jūs man neuzticaties?

8. NODAĻA OKSFORDŠĪRA, ANGLIJA 9:00

Džordžs Hadāds stāvēja pūļa vidū un klausījās ekspertu runas, zinādams, ka viņi kļūdās. Šis pasākums bija tikai mēģinājums piesaistīt preses uzmanību Tomasa Beinbridža muzejam un nepelnīti aizmirstajiem Blečlija parka kriptoanalītiķiem. Tiesa gan, šie nezināmie vīrieši un sievietes Otrā pasaules kara laikā darbojās stingrā slepenībā un atšifrēja vāciešu Enigmas kodu, paātrinot kara beigas. Diemžēl par viņiem nebija izstāstīts viss, un daudzi no viņiem jau bija miruši vai pārāk veci, lai kaut kam pievērstu uzmanību. Hadāds saprata viņu sarūgtinājumu. Viņš ari bija vecs jau gandrīz astoņdesmit gadu zinātnieks. Savulaik arī viņš bija strādājis slepenībā.

Viņš arī bija izdarījis lielu atklājumu.

Viņu vairs pat nesauca par Džordžu Hadādu. Savā mūžā viņš bija pieņēmis tik daudz segvārdu, ka nespēja visus atcerēties. Piecus gadus viņš bija pavadījis pilnīgā noslēgtībā, nesaņemot nekādas vēstis no ārpasaules. Vienā ziņā tas bija labi, bet citādā šis klusums viņu nomāca. Paldies Dievam, vismaz viens cilvēks zināja, ka viņš ir dzīvs, un šim cilvēkam viņš pilnībā uzticējās.

Viņš tam bija parādā savu dzīvību.

Šodien, izejot no mājām, viņš riskēja. Taču viņš gribēja dzirdēt, ko teiks šie tā saucamie eksperti. Viņš bija izlasījis pasākuma programmu laikrakstā Times un bija spiests atzīt, ka briti pelnījuši atzinību. Viņi prata rīkot šādus preses piesaistīšanas pasākumus viss iestudēts tik rūpīgi kā Holivudas filmā. Daudz smaidīgu seju, solīdi uzvalki, foto un videokameras. Hadāds centās izvairīties no to objektīviem. Tas nebija grūti, jo visu uzmanība bija pievērsta piemineklim.

Pavisam bija astoņi akmeņi, izkaisīti muižas dārzos; visus 1784. gadā bija uzstādījis toreizējais grāfs Tomass Beinbridžs. Hadāds zināja šīs dzimtas vēsturi. Beinbridži nopirka šo Oksfordšīras dižskābaržu mežu nostūrī paslēpušos zemes īpašumu 1624. gadā un sešsimt akru zemesgabala vidū uzcēla milzīgu karaļa Džeimsa laika stila savrupnamu. Nākamajām Beinbridžu paaudzēm izdevās paturēt šo īpašumu līdz 1848. gadam, kad to izsolē atpirka kronis un karaliene Viktorija atvēra namu un parku publikas apskatei kā muzeju. Kopš tā laika apmeklētāji nāca, lai kaut ar acs kaktiņu palūkotos uz bagātnieku grezno dzīvi pirms daudziem gadsimtiem. Beinbridžu nama bibliotēka tika uzskatīta par vienu no izcilākajiem astoņpadsmitā gadsimta interjeru paraugiem. Taču pēdējos gados lielākā daļa apmeklētāju nāca pieminekļa dēļ, jo Beinbridža namā atradās mīkla, un divdesmit pirmā gadsimta tūristiem ļoti patīk noslēpumi.

Viņš raudzījās uz balto marmora lapeni.

Augšā, viņš zināja, bija Les Bergers d'Arcadie 11 "Arkādijas gani II", nenozīmīgs Nikolā Pusēna darbs, ko viņš uzgleznojis 1640. gadā kā iepriekšējā darba "Arkādijas gani" spoguļattēlu. Pastorālajā ainavā bija attēlota sieviete, kura noraugās uz trim ganiem, kas sastājušies ap kapakmeni un rāda uz tajā iegravētajiem burtiem. ET IN ARCADIA EGO. Hadāds zināja tulkojumu. Ari Arkādijā es esmu. Mīklaina frāze, kas neko jēdzīgu nenozīmē. Zem šā attēla dižojās vēl viens noslēpums noteiktos attālumos iekalti atsevišķi burti.

D O.V.O.S.V.A.V.V. M

Hadāds zināja, ka jauno reliģiju un sazvērestības teoriju piekritēji gadiem ilgi bija nopūlējušies ar šo burtu sakopojumu, kopš to pirms desmit gadiem bija no jauna atklājis kāds Guardian žurnālists, apmeklējot muzeju.

Dārgie viesi, dūšīgs gara auguma vīrietis teica mikrofonos. Mēs ar prieku sveicam jūs visus Beinbridža namā. Varbūt tagad mēs beidzot uzzināsim, ko nozīmē šis vēstījums, ko Tomass Beinbridžs atstājis mums šajā piemineklī pirms vairāk nekā divsimt gadiem.

Hadāds zināja, ka runātājs ir muzeja kurators. Viņam blakus stāvēja divi cilvēki vīrietis un sieviete, abi paveci. Viņi abi bija kādreizējie Blečlija parka kriptoanalītiķi, kuriem bija uzdots izvērtēt iespējas uņ atšifrēt piemineklī it kā apslēpto kodu. Vismaz vairākuma viedoklis bija tāds, ka piemineklī ir apslēpts kods.

Kas gan cits tas varētu būt? daudzi jautāja.

Hadāds klausījās kuratora stāstījumu par to, kā ticis publicēts paziņojums par pieminekli un dažādi kriptogrāfi, teologi, valodnieki un vēsturnieki piedāvājuši simt trīsdesmit risinājumu.

Daži bija visai dīvaini, turpināja kurators. Saistīti ar Svēto Grālu, NLO un Nostradamu. Protams, šādiem risinājumiem nebija pietiekama pamatojuma, tāpēc tie ātri vien tika atmesti. Daži minētāji uzskatīja, ka šie burti ir anagramma, taču viņu piedāvātajiem vārdu sakopojumiem nebija lielas jēgas.

Par to Hadads nemaz nebrīnījās.

Diezgan cerīgu risinājumu piedāvāja kāds bijušais amerikāņu militārais atšifrētājs. Viņš izveidoja astoņdesmit divas atšifrēšanas matricas un gala rezultātā no šā sakopojuma ieguva burtus SEļ. Otrādā secībā JES. Izmantojot sarežģītu režģi, viņš ieguva Jesns H dcfy. Mūsu Blečlija parka konsultanti pieņēma, ka tas ir ziņojums, kas noliedz Kristus dievišķumu. Šis risinājums ir, maigi izsakoties, pārdrošs, tomēr intriģējošs.

Hadāds pasmīnēja par šīm muļķībām. Tomass Beinbridžs bija ļoti ticīgs cilvēks. Viņš neparko nebūtu noliedzis Kristu.

Uz paaugstinājuma uzkāpa vecā dāma. Viņas mati bija sudraba krāsā, mugurā pelēcīgi zils kostīms.

Šis piemineklis mums deva lielisku iespēju, viņa ierunājās melodiskā balsī. Kad mēs ar kolēģiem strādājām Blečlijā, mums bija krietni jānopūlas ar vāciešu kodiem. Tas bija tiešām grūts uzdevums. Bet, ja cilvēka prāts spēj izgudrot kodu, tas spēj arī to atšifrēt. Šie burti ir sarežģītāki. Personiski. Tas apgrūtina interpretāciju. Mūsu kolēģi, kuriem bija uzdots izpētīt visus simt trīsdesmit iespējamos risinājumus, nebija vienisprātis. Mūsu viedokļi atšķīrās tāpat kā visai sabiedrībai. Bet viena nozīme šķita tīri iespējama. Viņa pagriezās un norādīja ar roku uz pieminekļi sev aiz muguras. Manuprāt, tā ir mīlestības vēstule.

Viņa apklusa, it kā ļaujot klausītājiem aptvert dzirdēto.

OVOSVAVV nozīmē Optimae Uxoris Optimae Sororis Viduus Amantissimus Vovit Virtutibus. Aptuvenā tulkojumā tas būtu uzticīga atraitņa veltījums vislabākajai no sievām un vislabākajai no māsām. Tas nav īsti precīzs tulkojums. Sororis klasiskajā latīņu valodā var nozīmēt gan no biedriem, gan no māsām. Un arī vir vīrs būtu labāk nekā viduus atraitnis. Taču galvenā nozīme ir skaidra.

Kāds žurnālists jautāja par burtiem D un M, kas atradās galvenās burtu kopas sākumā un beigās.

Pavisam vienkārši, atbildēja vecā dāma. Dis Manibus. Romiešu uzraksts. Sveiciens Pazemes dieviem. Līdzīgs mūsu novēlējumam dusi Dieva mierā. Šie burti atrodami uz daudziem romiešu kapakmeņiem.

Viņa šķita gluži apmierināta ar sevi. Hadāds vēlējās uzdot dažus būtiskus jautājumus, kas liktu pārplīst viņas pārgudrības burbulim, taču neteica neko, tikai vēroja, kā abi Blečlija parka veterāni fotografējas pie pieminekļa ar kādu no vāciešu Enigma atšifrēšanas ierīcēm, ko speciāli šim gadījumam bija aizņēmušies no muzeja. Smaidi, jautājumi, slavinošas runas.

Tomass Beinbridžs tiešām bija gudrs virs. Diemžēl viņš nespēja pārliecinoši izteikt savas domas, tāpēc viņa gudrība nīkuļoja un tā arī netika pienācīgi novērtēta. No astoņpadsmitā gadsimta viedokļa viņš šķita fanātiķis. Bet Hadāds viņu uzskatīja par pravieti. Beinbridžs tiešām kaut ko zināja. Un šis savādais piemineklis mazsvarīgas gleznas spoguļattēls un neizprotams desmit burtu sakopojums bija uzstādīts ar noteiktu mērķi.

Vienu Hadāds zināja droši.

Tā nebija mīlestības vēstule, kods vai ziņojums.

Kaut kas pavisam cits. ,

Karte.

9. NODAĻA KRONBORGAS PILS 10:20

Malone samaksāja sešdesmit kronas par ieejas biļetēm sev un Pemai. Viņi sekoja ļaužu grupai, kas bija izkāpusi no kāda autobusa.

Ieejot pilī, viņi vispirms ieraudzīja fotoizstādi par daudzajiem "Hamleta" iestudējumiem. Malonem ienāca prātā ar vietas izvēli saistītā ironija. "Hamlets" vēstīja par dēlu, kas atriebj tēvu, bet viņš bija tēvs, kas cīnās par dēla dzīvību. Iedomājoties par Geriju, sažņaudzās sirds. Viņš vienmēr bija centies pasargāt dēlu no briesmām un, divpadsmit gadus strādādams izlūkdienestā, bija stingri nošķīris darbu no ģimenes dzīves. Un tomēr tagad, gadu pēc labprātīgas aiziešanas, kāds bija nolaupījis viņa dēlu.

Un ar to tu arī nodarbojies visu laiku? Pema noprasīja.

Daļēji.

Kā tu varēji to izturēt? Mani nervi jau ir pagalam. Es vēl joprojām trīcu pēc pagājušās nakts.

Pie tā pierod. To viņš teica neliekuļojot, lai gan pats sen jau bija noguris no meliem, puspatiesībām, apšaubāmiem faktiem un nodevējiem.

Tev patika tāda spriedze, vai ne?

Malone jutās pārguris un nemaz nebija noskaņots iesaistīties kārtējā strīdā. Nē, Pema. Man tas nepatika. Bet tas bija mans darbs.

Egoists. Tāds tu vienmēr esi bijis. Vienmēr.

Bet tu biji īsts saulstariņš. Mīloša sieva, draugs un atbalsts savam vīram. Tik uzticīga, ka piegulēji bērnu ar citu vīrieti un piecpadsmit gadus meloji man, ka tas ir mans dēls.

Es nelepojos ar to. Bet mēs jau nezinām, cik daudzām sievietēm tu esi pagādājis bērnus.

Malone apstājās. Tas bija jāizbeidz. Ja tu tūlīt pat neaizvērsies, Gerijs tevis dēļ aizies bojā. Es esmu viņa vienīgā cerība, un tev nepavisam nav ieteicams pašlaik mani spīdzināt.

To dzirdot, Pemas niknajās acīs pazibēja acumirklīga izpratne; atmiņa par to Pemu Maloni, kuru viņš savulaik mīlēja. Viņš ilgojās, kaut §ī atblāzma uzkavētos ilgāk, taču Pema, kā vienmēr, tūdaļ atguvās un pievērsa viņam drūmi stingu skatienu.

Ej pa priekšu, viņa izrīkoja.

Viņi iegāja balles zālē.

Četrstūrainā telpa bija divsimt pēdas gara. Gar abām sānu sienām stiepās logu rinda, katrs no tiem atradās dziļā nišā biezajā mūrī, un saules stari, iespīdot caur to, uz šaha galdiņam līdzīgās grīdas veidoja noslēpumainus rakstus. Pa zāli pastaigājās kāds ducis apmeklētāju, apbrīnojot milzīgās eļļas gleznas pie bāli dzeltenajām sienām, galvenokārt kauju ainas.

Telpas tālākajā galā pie pavarda Malone pamanīja tievu maza auguma vīrieti ar sarkanīgi brūniem matiem. Viņš to atcerējās no dienesta laikiem. Lī Durāns. Viņi Atlantā dažas reizes bija runājuši. Pamanījis Maloni, aģents izslīdēja pa durvīm.

Malone devās pāri zālei.

Viņi izgāja caur vairākām telpām, kuras rotāja nelielas Eiropas renesanses mēbeļu grupas un gobelēni. Durāns turējās piecdesmit pēdu attālumā.

Tad Malone redzēja viņu apstājamies.

Viņš ar Pemu iegāja telpā, kas bija nosaukta par Stūra kambari. Baltās sienas rotāja gobelēni ar medību ainām. Uz vienmuļi melnbalti rūtainās grīdas bija izvietotas tikai nedaudzas mēbeles.

Malone sarokojās ar aģentu un iepazīstināja viņu ar Pemu. Stāsti, kas notiek.

Stefānija lika nodot ziņas tev, nevis viņai.

Lai kā es arī vēlētos, lai viņas šeit nebūtu, viņa tomēr te ir, un tas ir jāpiecieš.

Durāns, šķiet, brīdi apdomāja šo jautājumu, tad piebilda:

Man teica arī darīt visu, ko tu liksi.

Priecājos dzirdēt, ka Stefānija ir tik izpalīdzīga.

Tuvāk pie lietas, iejaucās Pema. Laiks negaida.

Malone papurināja galvu. Neklausies viņā. Pastāsti, kas

notiek.

Kāds piekļuva mūsu slepenajiem failiem. Nekas neliecina par hakeru uzbrukumu vai ielaušanos caur ugunsmūriem, tāpēc laikam izmantota parole. Tā tiek regulāri mainīta, tomēr piekļuve ir atļauta vairākiem simtiem cilvēku.

Nav nekādu pēdu uz kādu konkrētu datoru?

Nekādu. Un arī datos nav nekādu pirkstu nospiedumu. Tas nozīmē, ka okšķeris labi zinājis, ko dara.

Droši vien notiek izmeklēšana.

Durāns pamāja ar galvu. FIB izmeklē, bet pagaidām nekas nav atrasts. Tika apskatīts kāds ducis failu, un viens no tiem bija "Aleksandrijas saikne".

Tā arī varētu būt atbilde uz jautājumu, kāpēc Stefānija uzreiz viņu nebrīdināja. Taču bija arī citas iespējas.

Un tagad sākas pats interesantākais. Izraēlieši pēkšņi aktivizējušies, sevišķi pēdējā diennaktī. Mūsu ziņu avoti vēsta, ka vakar Rietumkrastā par to uzzināja no kāda palestīniešu aģenta.

Bet kāda tam visam saistība ar mums?

Tika pieminēti vārdi "Aleksandrijas saikne".

Cik daudz tev ir zināms?

Kontaktpersona man to pavēstīja tikai pirms stundas. Es vēl neesmu visu paziņojis Stefānijai.

Bet kā tas var palīdzēt mums? iejaucās Pema.

Malone turpināja runāt ar Durānu. Man jāzina vairāk.

Es uzdevu jautājumu, Pema paaugstināja balsi.

Malones pacietība bija galā. Es teicu, ļauj man pašam

tikt galā!

Tu nemaz negatavojies viņiem kaut ko dot, vai ne? Viņas acis dusmās zvēroja, un viņa šķita gatava mesties dūru cīņā.

Es gatavojos atgūt Geriju.

Vai esi gatavs riskēt ar viņa dzīvību? Tikai tādēļ, lai aizsargātu kaut kādu sasodītu failu?

Telpā ienāca fotoaparātiem apkrāvušos tūristu bariņš. Viņš atvieglots pamanīja, ka Pemai pietika prāta pieklusināt balsi, un bija pateicīgs par šo nelielo iejaukšanos. Nevajadzēja ņemt Pemu līdzi. Jātiek no viņas vaļā tūlīt pēc Kronborgas atstāšanas, pat ja vajadzēs ieslēgt viņu istabā Torvaldsena namā.

Tūristi aizklīda tālāk.

Malone pievērsās Durānam un jautāja: Pastāsti kaut ko vairāk par…

Norībēja šāviens, un stūrī pie griestiem piestiprinātā novērošanas kamera uzsprāga, pašķīstot dzirkstelēm. Norībēja vēl divi šāvieni. Durāns sagrīļojās, un uz viņa olīvkrāsas krekla izplūda sarkani traipi.

Trešais šāviens, un Durāns sabruka uz grīdas.

Malone apsviedās apkārt.

Divdesmit pēdu attālumā stāvēja vīrietis ar Glock rokā. Malone ar labo roku sniedzās zem jakas pēc sava ieroča.

Nevajag, mierīgi ierunājās svešinieks un pasvieda pistoli.

Malone to noķēra. Satvēra, nomērķēja un nospieda gaili.

Atskanēja klikšķis.

Viņš steigšus nospieda mēlīti vēl un vēlreiz.

Tikai klikšķi.

Svešinieks pasmaidīja. Jūs taču nedomājāt, ka došu jums pielādētu ieroci.

Tad šāvējs izskrēja pa durvīm.

10. NODAĻA VAŠINGTONA 4:40

Stefānija apdomāja Brenta Grīna jautājumu kāpēc jūs man neuzticaties? un nolēma runāt ar priekšnieku skaidru valodu.

Šajā administrācijā visi grib tikt no manis vaļā. Pati nesaprotu, kāpēc vēl esmu šeit. Tāpēc pašlaik neuzticos nevienam.

Grīns par šīm aizdomām pašūpoja galvu.

Tiem failiem bija piekļuvis kāds, kas zināja paroli, viņa piebilda. Tiesa gan, tika izskatīts vismaz kāds ducis failu, taču mēs abi zinām, kāds bija viņu mērķis. Par Aleksandrijas saikni ir zināms tikai dažiem. Pat es nezinu visus sīkumus tikai to, ka mēs pielikām lielas pūles kaut kā tāda dēļ, kas šķita it kā bezjēdzīgs. Jautājumu ir daudz. Atbilžu nav. Saprotiet, Brent… Mēs nekad neesam bijuši tuvi draugi. Kāpēc lai es tagad jums uzticētos?

Teikšu skaidri, atbildēja Grīns. Es neesmu jūsu ienaidnieks. Ja tā būtu, tad mēs tagad šeit nerunātos.

Draugi un kolēģi man daudzreiz ir to teikuši, bet nevarēja ticēt nevienam viņu vārdam.

Nodevēji tādi ir.

Stefānija nolēma pārbaudīt viņu vēl. Vai jūs nedomājat, ka vajadzētu piesaistīt vēl vairāk cilvēku?

Ar to jau nodarbojas FIB.

Brent, mēs taustāmies tumsā. Mums jāzina, kas īsti zināms Džordžam Hadādam.

Tad pienācis laiks ķerties pie Lerija Deilija Baltajā namā. Lai kādu ceļu mēs izvēlētos, visi vedis tieši pie viņa. Tāpēc labāk uzreiz vērsties pie pirmavota.

Stefānija piekrita.

Un Grīns pasniedzās pēc tālruņa klausules.

Malone dzirdēja, kā Lī Durāna slepkava aiz durvīm kliedz, ka šeit ir bruņots uzbrucējs, kas tikko nošāvis cilvēku.

Un viņam vēl joprojām rokā bija Glock.

Vai viņš ir miris? murmināja Pema.

Muļķīgs jautājums. Bet stāvēt šeit ar slepkavības ieroci bija vēl muļķīgāk. Nāc!

Mēs nedrīkstam viņu atstāt.

Viņš ir miris.

Pemas acīs pavīdēja histērija. Malone atcerējās, kā jutās pats, kad pirmoreiz redzēja kādu mirstam. Tev nevajadzēja to redzēt. Bet tagad mums jāiet.

Aiz durvīm atskanēja draudīgu soļu klaudzoņa uz grīdas plāksnēm. Droši vien apsardze. Saķēris Pemu aiz rokas, viņš parāva to uz Stūra kambara pretējo galu.

Viņi izskrēja cauri vairākām telpām. Tās visas bija līdzīgas, ar nedaudzām senlaicīgām mēbelēm, blāvas rīta gaismas apspīdētas. Viņš pamanīja novērošanas kameras un saprata, ka jāizvairās no tām. Iebāzis Glock jakas kabatā, viņš izvilka Beretta.

Viņi iegāja Karalienes kambarī.

Aiz muguras atskanēja balsis. Laikam bija atrasts līķis. Viņiem tuvojās soļu duna un saucieni.

Karalienes kambarim bija trīs durvis. Aiz vienām bija kāpnes, kas veda uz augšu, aiz otrām kāpnes uz leju, bet trešās durvis veda uz blakus esošo telpu. Neviena novērošanas kamera nebija redzama. Viņš nopētīja istabas iekārtojumu, pulēdamies izlemt, ko darīt. Pie ārējās sienas slējās milzīgs skapis.

Viņš nolēma riskēt.

Pieskrējis pie skapja, viņš sagrāba divviru durvju dzelzs rokturus. Skapis bija plašs un tukšs. Pietiekami daudz vielas viņiem abiem. Viņš pamāja Pemai. Šoreiz viņa paklausīja bez vārda runas.

Lien iekšā, viņš čukstēja.

Pirms paslēpšanās skapī viņš atrāva vaļā abas durvis, kas veda uz kāpnēm. Tad ielīda slēptuvē, aizvēra aiz sevis durvis cerībā, ka vajātāji nodomās, ka viņi aizbēguši pa kāpnēm un tālāk pils dzīlēs.

Stefānija klausījās, kā Brents Grīns stāsta Lerijam Deilijam par notikušo. Viņu neatstāja doma, vai tas augstprātīgais ēzelis jau tāpat nezina visu un vēl vairāk.

Es zinu par Aleksandrijas saikni, skaļrunī atskanēja Deilija balss.

Vai pastāstīsiet mums arī? pajautāja Grīns.

Kaut es to varētu. Nav atļauts.

Pat ģenerālprokuroram un elitārākā izlūkdienesta vadītājai?

Tikai dažām personām. Atvainojiet, jūs abi pie tām nepiederat.

Kā tad kādam izdevās ielūkoties? jautāja Stefānija.

Jūs vēl neesat atklājuši?

Varbūt esmu.

Iestājās saspringts klusums. Deilijs acīmredzot apdomāja Stefānijas teikto.

—Tas nebiju es.

Ko citu jūs teiktu?

Pievaldiet muti.

Viņa izlikās šo piezīmi nedzirdam. Malone atklās viņiem saikni. Viņš neriskēs ar savu dēlu.

Tad viņš būs jāaptur, atbildēja Deilijs. Mēs to nedosim nevienam.

Stefānija saprata, ko viņš gribēja teikt. Jūs gribat to sev, vai ne?

Tieši tā.

Viņa nespēja tam noticēt. Apdraudēta ir zēna dzīvība.

Tā nav mana problēma, paziņoja Deilijs.

Zvans Deilijam bija kļūda, un Stefānija redzēja, ka arī Grīns tagad to ir sapratis.

Lerij, Grīns neatlaidās. Palīdzēsim Malonem. Nesarežģīsim viņa uzdevumu vēl vairāk.

Brent, tas ir nacionālās drošības jautājums, nevis labdarības pasākums.

Interesanti gan, ierunājās Stefānija. Jūs it nemaz neraizējaties par to, ka kāds piekļuvis mūsu slepenajiem failiem un uzzinājis visu par bezgala svarīgo Aleksandrijas saikni. Tas taču ari it kā ir nacionālās drošības jautājums.

Jūs ziņojāt par ielaušanos pirms vairāk nekā mēneša. Lietu izmeklē FIB. Bet ko darāt jūs, Stefānij?

Man tika pavēlēts nedarīt neko. Un ko darījāt jūs, Lerij?

Skaļrunī atskanēja nopūta. Jūs tiešām protat krist uz

nerviem.

Bet viņa ir mana darbiniece, stingri noteica Grīns.

Es domāju tā, turpināja Stefānija. Lai kas arī ir šī saikne, tā kaut kā labi sader kopā ar jūsu Baltā nama ģeniālās ārpolitikas intrigām. Jums pat ir izdevīgs fakts, ka kāds ir piekļuvis failiem un informācija nonākusi svešās rokās. Tas nozīmē, ka jūs viņiem atļausiet paveikt visu netīro darbu.

Dažkārt, Stefānij, ienaidnieki var būt draugi. Deilijs pieklusināja balsi līdz čukstam. Un otrādi.

Stefānijas kaklu aizžņaudza kamols. Visļaunākās aizdomas bija apstiprinājušās. Jūs upurēsiet Malones dēlu prezidenta labās slavas dēļ?

Es to neiesāku, atbildēja Deilijs. Bet gatavojos to izmantot.

Jums tas neizdosies, es par to parūpēšos.

Iejaucieties tikai, un jūs atlaidīs. Ne jau Brents, bet pats prezidents.

Tas nebūs tik vienkārši, iebilda Grīns.

Viņa balsī bija saklausāmi draudi.

jūs gribat teikt, ka aizstāvēsiet viņu? noprasīja Deilijs.

Bez šaubām.

Stefānija zināja, ka šos draudus Deilijs nevar neņemt vērā. Administrācija zināmā mērā varēja ietekmēt Grīnu kā ģenerālprokuroru. Bet, ja viņš aizietu vai tiktu atcelts no amata, Baltajam namam sāktos grūti laiki.

Skaļrunī iestājās klusums. Stefānija iztēlojās, kā Deilijs sēž savā kabinetā, lauzīdams galvu.

Būšu jūsu mājā pēc trīsdesmit minūtēm.

Kāpēc mums jātiekas? jautāja Grīns.

Varat man ticēt, tas būs tā vērts.

Atskanēja klikšķis, un saruna bija galā.

Stāvēdams skapī, Malone ieklausījās steidzīgajos soļos, kas atskanēja Karalienes kambarī. Pema stāvēja viņam cieši līdzās; tik tuvu viņi nebija bijuši gadiem ilgi. Viņš sajuta pazīstamo smaržu, saldu vaniļas aromātu, kas atsauca atmiņā gan prieku, gan bezgalīgu izmisumu. Savādi gan, kā smaržas spēj uzjundīt atmiņas.

Viņš joprojām turēja rokā Beretta, cerēdams, ka nevajadzēs to likt lietā. Taču ari aizturēt viņu nedrīkst tikai ne tagad, kad jāglābj Gerijs. Protams, viens no iemesliem Durāna slepkavībai bija nostādīt Maloni ārpus likuma. Vēl viens neļaut uzzināt kaut ko noderīgu. Taču viņš nesaprata, kā vajātāji uzzinājuši par šo tikšanos. No Kristiangādes neviens nesekoja, par to viņš bija pārliecināts. Tas nozīmēja, ka Torvaldsena telefonus noklausās. Tas nozīmēja, ka pretinieki zināja, ka viņš dosies taisnā ceļā uz šejieni.

Viņš neredzēja Pemu, bet juta viņas saspringumu. Lai cik tuvi viņi kādreiz būtu bijuši, tagad viņi bija tikai svešinieki.

Varbūt pat ienaidnieki.

Viņa uzmanību piesaistīja balsis ārpusē. Soļi attālinājās, tad pazuda klusumā. Viņš gaidīja, turēdams pirkstu uz ieroča mēlītes, satraukumā nosvīdušām rokām.

Joprojām klusums.

Lai kaut ko redzētu, bija jāatver skapja durvis. Bet tas bija bīstami, ja istabā kāds bija palicis.

Taču nevarēja ari palikt te mūžīgi.

Viņš piesardzīgi pavēra durvis, turēdams ieroci gatavībā.

Karalienes kambaris bija tukšs.

Lejā pa kāpnēm, viņš bez skaņas nočukstēja, un viņi izskrēja pa atvērtajām durvīm un steidzās lejā pa vītņu kāpnēm, kas piekļāvās pils ārējai sienai. Lejā viņi nonāca pie metāla durvīm, kuras, cerams, nebija aizslēgtas.

Durvis varēja atvērt.

Viņi izgāja ārā, saulainā rītā. No pils mūriem līdz jūrai pletās lekns zālājs, kurā gozējās gulbji. Pie apvāršņa vīdēja Zviedrijas krasts trīs jūdžu attālumā pār pelēcīgi brūno ūdeni.

Malone paslēpa Beretta zem jakas.

Jātiek no šejienes ārā, viņš paziņoja. Tikai lēni. Nepiesaisti uzmanību. Juzdams, ka Pema joprojām ir satriekta pēc slepkavības, viņš uzmanīgi ieminējās: Tas tev kādu laiku rēgosies acu priekšā, bet tad pāries.

Aizkustinoša līdzjūtība. Viņas balss atkal bija niknuma pilna.

Tad sāc pierast. Šis droši vien nebūs vienīgais līķis, līdz viss būs galā.

Viņi devās uz aizsargvaļņu pusi, kas bija pavērsti pret jūras šaurumu. Tūristu šeit nebija daudz. Viņi nonāca vietā, kur savulaik bija Karogu baterija ar senlaicīgiem lielgabaliem. Tieši šeit Šekspīrs bija licis Hamletam satiki tēva garu. Krastmalā slējās augsts mūris. Viņš iesvieda Glock nemierīgajos viļņos.

Pils otrā pusē iekaucās sirēnas.

Viņi lēnām soļoja uz galvenās ieejas pusi. Pamanījis mirgojošas bākugunis un skrienošus policistus, viņš pirms došanās ārā nolēma nogaidīt. Diez vai kāds bija aprakstījis viņu

izskatu, un viņš šaubījās, ka šāvējs būtu uzkavējies, lai to paziņotu. Viņi noteikti negribēja, lai Maloni apcietina. Tāpēc viņš iejuka pūlī. Tad viņš pamanīja šāvēju.

Piecdesmit jardu attālumā pastaigas solī, lai nepiesaistītu uzmanību, tas devās tieši uz galveno ieeju,. Pema arī viņu pamanīja.

Tas ir šāvējs.

Es zinu.

Viņš sāka soļot ātrāk.

Tu to nedarīsi.

Tu mani neapturēsi.

11 .NODAĻA VĪNE 11:20

Zilā krēsla padomnieks apdomāja jautājumu, vai padome izvēlējusies pareizo rīcības taktiku. Jau astoņus gadus die Klauen der Adler Ērgļa nagi bija apzinīgi pildījis viņa rīkojumus. Tiesa gan, viņš bija nolīgts ar kopīgu lēmumu, bet ikdienas darbā viņš atradās tiešā Zilā krēsla padomnieka pakļautībā, un tas nozīmēja, ka viņš bija iepazinis Dominiku Seibru daudz labāk nekā pārējie.

Seibrs bija amerikānis, dzimis un audzis Štatos, un padomei viņš tāds bija pirmais. Līdz šim viņi vienmēr bija izvēlējušies eiropiešus, tikai vienreiz bija lieti noderējis kāds dienvidamerikānis. Visi šie vīri, ari Seibrs, bija izraudzīti ne tikai savu spēju, bet arī neuzkrītošā izskata dēļ. Visi bija vidēja auguma, vidēja svara, ar neuzkrītošiem sejas vaibstiem. Seibram vienīgā raksturīgā iezīme bija rētas, ko bija atstājušas pārciestās vējbakas. Melnie mati bija taisni apgriezti un vienmēr nedaudz ieziesti ar eļļu, kas piešķīra tiem spīdumu. Vaigus bieži klāja bārdas rugāji; Zilā krēsla padomnieks zināja, ka gan tādēļ, lai noslēptu rētas, gan tādēļ, lai maldinātu apkārtējos.

Seibrs izturējās bezrūpīgi, valkāja apģērbu, kas viņam bija mazliet par lielu un apslēpa viņa kalsno, muskuļaino augumu protams, ari tikai tādēļ, lai izskatītos vārgāks un necilāks.

Psiholoģiskajā raksturojumā, kas tika sastādīts pēc pārbaudēm, kas Seibram bija jāpārcieš, Zilā krēsla padomnieks uzzināja, ka šim amerikānim ir spītīga attieksme pret augstākstāvošām personām. Taču tas pats raksturojums vēstīja ja Seibram ir dots uzdevums, paskaidrots sasniedzamais rezultāts un atļauts darboties patstāvīgi, viņš vienmēr to izpildīs.

Un tas arī bija galvenais.

Gan viņam, gan pārējiem padomniekiem bija pilnīgi vienalga, kā tika paveikts viens vai otrs uzdevums. Galvenais bija panākt vēlamo rezultātu. Un sadarbība ar Seibru bija veiksmīga. Tomēr cilvēkam bez morāles principiem un pienācīgas cieņas pret priekšniecību bija nepieciešama stingra uzraudzība.

Sevišķi tad, kad likmes, bija tik augstas.

Kā tagad.

Tāpēc Zilā krēsla padomnieks pasniedzās pēc tālruņa un sastādīja numuru.

Seibrs atbildēja uz mobilā telefona zvanu, cerēdams, ka zvana viņa cilvēks no Kronborgas pils. Taču klausulē atskanēja darba devēja raižpilnā balss.

Kā Malones kungam patika jūsu pirmais sveiciens? painteresējās Zilā krēsla padomnieks.

Viņš neapjuka. Kopā ar bijušo sievu izrāpās pa logu.

Kā jau jūs paredzējāt. Bet vai mēs nepiesaistām pārmērīgu uzmanību?

Vairāk, nekā man patiktu, bet tas bija nepieciešams. Viņš mēģināja apgalvot, ka mēs tikai blefojam, tāpēc bija skaidri jāparāda, ka viņš nav situācijas noteicējs. Bet turpmāk es rīkošos diskrētāk.

Dariet tā. Mums nav vajadzīga lieka uzmanība no likumsargu puses. Viņš apklusa. Vismaz ne vairāk kā pašlaik.

Seibrs bija apmeties īrētā mājā Kopenhāgenas ziemeļu rajonā, dažu kvartālu attālumā no Amalienborgas karaļa pils jūras krastā. Viņš bija atvedis Geriju Maloni uz šejieni, iestāstot viņam, ka tēvs ir briesmās, un Gerijs tam noticēja, jo Seibrs parādīja viltotu Magelāna nodaļas apliecību.

Kā uzvedas puika? apjautājās Zilā krēsla padomnieks.

Sākumā viņš uztraucās, bet tagad domā, ka tā ir ASV valdības operācija. Tāpēc pagaidām ir mierīgs.

Viņi bija draudējuši Pema i, rādot dēla fotogrāfiju. Puisis bija piekritis arī tās uzņemšanai, domādams, ka foto nepieciešams kādai drošības caurlaidei.

Vai puika neatrodas pārāk tuvu Malonem?

Nekur citur viņš labprātīgi nebūtu braucis. Tagad viņš zina, ka tēvs ir tuvumā.

Redzu, ka jūs pārvaldāt situāciju. Tikai esiet uzmanīgs. Malone var rīkoties negaidīti.

Tāpēc jau pie mums ir viņa dēls. Viņš to nepakļaus briesmām.

Mums ir vajadzīga Aleksandrijas saikne.

Malone mūs aizvedīs tieši pie tās.

Taču vīrs no Kronborgas vēl nebija piezvanījis. Lai viss izdotos, kā iecerēts, bija svarīgi, lai šis aģents precīzi izpildītu pavēles.

Viss jāatrisina dažās tuvākajās dienās.

Tiks izdarīts.

Spriežot pēc jūsu stāstītā, turpināja Zilā krēsla padomnieks, tas Malone ir brīvs un neatkarīgs kā putns gaisā. Vai droši zināt, ka viņš būs pienācīgi motivēts?

Par to neraizējieties. Pašlaik viņam tiek sagādāta vairāk nekā pietiekama motivācija.

Malone izgāja no Kronborgas pils teritorijas un pamanīja šāvēju mierīgi iesoļojam Helsingorā. Viņam patika šī pilsētiņa ar tirgus laukumu, šaurajām ieliņām, koka un ķieģeļu mājām. Taču pašlaik renesanses laikmeta pievilcība viņam nebija ne prātā.

Tālumā atkal iekaucās policijas sirēnas.

Viņš zināja, ka slepkavības Dānijā ir retums. Un, tā kā šī tika pastrādāta nacionālas nozīmes vēstures piemineklī, tā noteikti piesaistīs lielu uzmanību. Viņam bija jāpaziņo Stefānijai par aģenta nāvi, bet nebija laika. Ja Durāns ceļoja ar savu īsto vārdu, kā parasti darīja Magelāna nodaļas darbinieki, tad vietējās varasiestādes, uzzinājušas, ka nogalinātais strādājis Amerikas valdības labā, uzreiz sazināsies ar vajadzīgajiem cilvēkiem. Viņš atcerējās Durānu. Kāds zaudējums! Taču viņš sen jau bija iemācījies nenomocīties ar bēdāšanos, kad neko vairs nevar līdzēt.

Viņš palēnināja gaitu un parāva Pemu aiz rokas atpakaļ. Jāturas pa gabalu. Viņš nepievērš mums uzmanību, tomēr var pamanīt.

Viņi šķērsoja ielu un sāka iet gar glītu namiņu rindu pa šauru ietvi, kas stiepās gar jūras krastu. Šāvējs bija simts pēdas priekšā. Malone vēroja, kā tas nogriežas ap stūri.

Viņi sekoja.

Ko mēs darām? jautāja Pema.

Vienīgo, ko varam darīt.

Kāpēc tu nevari vienkārši iedot viņiem to, ko viņi prasa?

Tas nav tik vienkārši.

Ir gan.

Malone raudzījās taisni uz priekšu. Paldies par padomu.

Tu esi idiots.

Es arī tevi mīlu. Tagad, kad esam to noskaidrojuši, pievērsīsim uzmanību tam, kas jādara.

Izsekojamais pagriezās pa labi un pazuda.

Malone steidzās uz priekšu, paraudzījās ap stūri un redzēja, kā šāvējs tuvojas vecam, netīram Volvo. Viņš cerēja, ka tas nedomā braukt projām. Sekot nebija iespējams. Viņa auto atradās pārāk tālu. Viņš vēroja, kā svešinieks atver vadītāja puses durvis un iesviež kaut ko mašīnā. Pēc tam viņš aizvēra durvis un sāka soļot atpakaļ pretī sekotājiem.

Viņi paslēpās apģērbu veikalā, kamēr šāvējs pagāja tam garām, iedams tajā virzienā, no kurienes viņi bija nākuši. Malone pielavījās pie durvīm un redzēja, ka viņš ieiet kafejnīcā.

Ko viņš dara? brīnījās Pema.

Gaida, kad norims tracis. Negrib riskēt. Sēž un nogaida, paslēpies pūlī. Pēc tam brauks projām.

Kaut kāds ārprāts! Viņš nogalināja cilvēku.

Un mēs vienīgie zinām, kāpēc.

Kāpēc vajadzēja viņu nogalināt?

Lai mūs pabiedētu. Neļautu mums saņemt informāciju. Iemeslu ir daudz.

Tas ir kaut kas drausmīgs!

Un kā tev šķiet, kāpēc es izstājos no spēles? Viņš nolēma izmantot šo pārtraukumu sev par labu. Ej pēc mašīnas un brauc uz turieni. Viņš norādīja pa šķērsielu uz piejūras dzelzceļa staciju. Apstājies un gaidi mani tur. Kad viņš dosies projām, viņam būs jābrauc garām. Tas ir vienīgais ceļš ārā no pilsētas.

Viņš pasniedza Pemai auto atslēgas, un pēkšņi prātā atausa atmiņas par citiem laikiem, kad tās tika nodotas no rokas rokā. Viņš atcerējās aizgājušos gadus. Doma par to, ka Pema un Gerijs gaida viņu mājās pēc uzdevuma, vienmēr bija liels atbalsts. Un, lai gan neviens no viņiem negribēja to atzīt, viņu attiecības kādreiz bija labas. Viņš atcerējās Pemas smaidu, viņas pieskārienus. Diemžēl viņas meli par Geriju visas patīkamās atmiņas saindēja ar aizdomām. Lika šaubīties. Jautāt, vai visa viņu kopdzīve nav bijusi tikai teātris.

Šķita, ka Pema nojauš viņa domas, jo viņas skatiens atmaiga, atgādinot Pemu tajos laikos, kad sarežģījumi vēl nebija abus nocietinājuši. Tāpēc viņš teica:

Es atradīšu Geriju. Zvēru. Viņam nekas slikts nenotiks.

Viņš ilgojās, kaut Pema atbildētu, bet viņa neteica neko.

Klusums bija mokošs.

Tad viņa devās projām.

12, NODAĻA OKSFORDŠĪRA, ANGLIJA 10:30

Džordžs Hadāds iegāja Beinbridža namā. Pēdējos Iris gadus, kopš bija nospriedis, ka atbilde uz viņa dilemmu slēpjas šajās sienās, viņš šeit iegriezās bieži.

Nams bija īsts marmora grīdu, Mortleikas gobelēnu un košu rotājumu meistardarbs. Greznās kāpnes ar smalkiem ziedu griezumiem rotātiem paneļiem bija saglabājušās no Čārlza II laikiem. Griestu gleznojumi no septiņpadsmitā gadsimta sešdesmitajiem gadiem. Visas mēbeles un gleznas bija no astoņpadsmita un deviņpadsmitā gadsimta. Itin viss bija patiesas angļu lauku namu stila vēstures liecības.

Taču te bija arī kas vairāk.

Mīkla.

Tāpat kā baltais marmora piemineklis, ap kuru bija sapulcējušies preses pārstāvji, klausīdamies tā saucamajos ekspertos. Tāpat kā pats Tomass Beinbridžs mazpazīstamais angļu grāfs, kas pavadījis šeit astoņpadsmitā gadsimta nogali.

Hadāds zināja šis dzimtas vēsturi.

Beinbridžs bija dzimis privilēģiju un cerību spārnotā ģimenē. Viņa tēvs bija dienējis kā Oksfordšīras skvairs. Lai gan viņa augsto stāvokli sabiedrībā noteica paaudzēs mantota pārticība un ģimenes tradīcijas, Tomass Beinbridžs izvairījās no tradicionālā karadienesta un pievērsās zinībām galvenokārt vēsturei, valodām un arheoloģijai. Kad nomira viņa tēvs, Tomass mantoja grāfa titulu un gadu desmitiem ceļoja pa pasauli. Viņš bija viens no pirmajiem rietumniekiem, kas tuvāk iepazina Ēģipti, Svēto zemi un Arābiju, publicējot ceļojumu aprakstu sērijas žurnālos.

Viņš pašmācībā apguva senebreju valodu, kurā sākotnēji bija sarakstīta Vecā derība. Tas bija liels sasniegums, ņemot vērā, ka šis dialekts bija ļoti specifisks un izzudis no ikdienas lietošanas ap sesto gadsimtu pirms Kristus. 1767. gadā tika izdota viņa grāmata, kurā viņš apstrīdēja visus zināmos Vecās derības tulkojumus, piesaucot daudzas sava laika strīdīgās idejas. Mūža nogali viņš pavadīja, aizstāvēdams savas teorijas, nomira vientuļš un sarūgtināts, zaudējis visas dzimtas bagātības.

Hadāds labi pārzināja šo grāmatu, jo bija rūpīgi izpētījis ik lappusi. Viņš gluži labi varēja saprast Beinbridža likstas. Viņš pats arī bija uzdrošinājies apšaubīt vispārpieņemtās zinātnes patiesības, izraisot smagas sekas.

Viņam patika iegriezties šajā namā, tikai žēl, ka lielākā daļa oriģinālo mēbeļu un piederumu sen jau bija nonākuši kreditoru rokās, tāpat ari Beinbridža iespaidīgā bibliotēka. Tikai pēdējo piecdesmit gadu laikā tika atrastas dažas mēbeles. Vairākums grāmatu joprojām ceļoja no kolekcionāriem pie tirgotājiem, līdz nonāca izgāztuvē, kas, šķiet, bija neizbēgams liktenis daudzām pagātnes liecībām. Tomēr Hadādam bija izdevies uzmeklēt dažus sējumus, rakņājoties Londonas neskaitāmajos reto grāmatu veikaliņos.

Un internetā.

Kāda apbrīnojama bagātību krātuve! Kā šis ātrais informācijas tīkls būtu viņiem noderējis pirms sešdesmit gadiem Paies tīnā!

Pēdējā laikā viņš bieži atcerējās 1948. gadu.

Toreiz viņš nēsāja šauteni un šāva ebrejus nakba laikā. Viņu vienmēr pārsteidza mūsdienu ļaužu augstprātība, ņemot vērā viņu priekšteču nestos upurus. Astoņsimt tūkstoši arābu tika aizdzīti trimdā. Jau deviņpadsmit gadu vecumā viņš cīnījās Palestīnas pretošanās kustībā, bija viens no kauju vadoņiem, taču tas viss izrādījās veltīgi. Cionisti uzvarēja. Arābi tika sakauti. Palestīnieši kļuva par izraidītajiem.

Bet atmiņa palika.

"Hadāds bija centies aizmirst. Viņš tiešām vēlējās aizmirst. Taču slepkavošana nepalika bez sekām, un viņam tā bija nožēla visa mūža garumā. Viņš kļuva par zinātnieku, atteicās no vardarbības un pārgāja kristietībā, taču sāpes tas nemazināja. Acu priekšā joprojām bija mirušo sejas. Sevišķi viena. Tā piederēja vīram, kurš sauca sevi par Sargu.

Jūs cīnāties nevajadzīgā karā ar pretinieku, kas ir ticis maldināts.

šie vārdi kā ar karstu dzelzi tika iededzināti viņa atmiņā tajā 1948. gada aprīļa dienā, un to ietekme mainīja viņa dzīvi uz visiem laikiem.

Mēs esam zinību glabātāji. No bibliotēkas.

Šie vārdi pārvērta Hadāda dzīvi.

Viņš turpināja apstaigāt namu, vērojot krūšutēlus un gleznas, kokgriezumus, dīvainos zeltījumus un mīklainos uzrakstus. Soļodams pretī ienākušu cilvēku grupai, viņš iegriezās viesistabā, kur valdīja koledžas bibliotēkas senlaicīgais cienīgums apvienojumā ar sievišķīgu eleganci un asprātību. Viņš nopētīja plauktus, kuros savulaik glabājās daudzu gadsimtu zinātnieku darbi. Un gleznas, kurās iemūžināti cilvēki, kas mainījuši vēstures gaitu.

Tomass Beinbridžs bija aicinātais tāpat kā Hadāda tēvs. Taču Sargs bija ieradies Palestīnā divas nedēļas par vēlu, lai nodotu aicinājumu, un Hadāda šautenes lode bija izdzēsusi vēstneša dzīvību.

To atceroties, viņš sāpīgi sarāvās.

Jaunības nesavaldība.

Bija pagājuši sešdesmit gadi, un tagad viņš raudzījās pasaulē daudz pacietīgākām acīm. Ja vien viņš būtu spējis tik pacietīgi uzlūkot Sargu toreiz, 1948. gada aprīlī, viņš varbūt ātrāk būtu atradis meklēto.

Bet varbūt arī ne.

Aicinājums laikam jānopelna. Bet kā?

Viņš nopētīja visus telpas stūrus. Atbilde bija šeit.

13,NODAĻA VAŠINGTONA 5:45

Stefānija noraudzījās, kā Lerijs Deilijs atslīgst vienā no Brenta Grīna kabineta klubkrēsliem. Nacionālās drošības padomnieka vietnieks, kā bija solījis, ieradās pusstundas laikā.

Jauka vietiņa, Deilijs teica Grīnam.

Mājas.

Jūs gan pārāk daudz nerunājat, vai ne?

Vārdi jāizvēlas uzmanīgi tāpat kā draugi.

Draudzīgais smaids no Deilija sejas pazuda. Es cerēju,

ka mēs uzreiz neklupsim viens otram pie rīkles.

Stefānija bija noraizējusies. Pierādiet, ka jūsu apmeklējums ir mūsu laika vērts, kā solījāt pa telefonu.

Deilijs sažņaudza polsterētos krēsla roku balstus. Cerēju, ka jūs abi būsiet saprātīgi.

Tas atkarīgs no jums, atbildēja Stefānija.

Deilijs pārvilka plaukstu pār īsi apgrieztajiem, sirmajiem matiem. Viņš bija izskatīgs vīrietis, kura āriene pauda jauneklīgu sirsnību, kas viegli spēja maldināt cilvēkus, tāpēc Stefānija sev atgādināja, ka jāsaglabā modrība.

Es pieņemu, ka jūs joprojām nevēlaties mums teikt, kas ir šī saikne? viņa jautāja.

Negribētos nonākt tiesas priekšā par Nacionālās drošības likuma pārkāpšanu.

Kopš kura laika jūs baidāties pārkāpt likumus?

Kopš šā brīža.

Ko tad jūs meklējat šeit?

Cik daudz jūs zināt? jautāja Deilijs. Un nesāciet stāstīt, ka nezināt neko, jo tad es tiešām būšu jūsos abos vīlies.

Grīns vēlreiz atkārtoja nedaudzās ziņas par Džordžu Hadādu.

Deilijs pamāja ar galvu. Izraēlieši Hadāda dēļ kļuva kā traki. Pēc tam jezgā iesaistījās ari saūdi. Tas gan mūs pārsteidza. Viņi parasti neinteresējas par Bībeles vai vēstures jautājumiem.

Un es pirms pieciem gadiem iesūtiju Maloni tajā purvā, neko nezinot? jautāja Stefānija.

Cik man zināms, tas ietilpst jūsu darba pienākumos.

Stefānija atcerējās, kā pasliktinājās situācija. Un kas bija

ar to sprādzienu?

Tad ari sākās lielākie mēsli.

Automobilī ievietota bumba bija nolīdzinājusi ar zemi kafejnīcu Jeruzālemē, kurā atradās Hadāds un Malone.

Sprādziens bija domāts Hadādam, stāstīja Deilijs. Protams, tā kā misija bija akla, Malone to nezināja. Tomēr viņam izdevās izdabūt šo vīru no turienes sveiku un veselu.

Kā mums paveicās, ironiski piebilda Grīns.

Nemaz nesāciet! Mēs nevienu nenogalinājām. Hadāda nāvi mēs nepavisam nevēlējāmies.

Stefānijas dusmas pieņēmās spēkā. Jūs pakļāvāt riskam Malones dzīvību.

Viņš ir profesionālis. Tas pieder pie darba.

Es nesūtu savus aģentus pašnāvnieku misijās.

Stefānij, skatieties patiesībai acīs. Vidējo Austrumu galvenā nelaime ir tā, ka viena roka nekad nezina, ko dara otra. Šis atgadījums ir tipisks piemērs. Palestīniešu kaujinieki izvēlējās nepareizo kafejnīcu.

Varbūt ari ne, iebilda Grīns. Varbūt izraēlieši vai saūdi izvēlējās īsto?

Deilijs pasmaidīja. Jūs sākat labi saprast. Tieši tāpēc mēs piekritām Hadāda noteikumiem.

Tad pastāstiet, kāpēc ASV valdībai ir tik svarīgi atrast pazudušo Aleksandrijas bibliotēku?

Deilijs klusi sasita plaukstas. Bravo! Labs gājiens, Brent. Es jau iedomājos ja jūsu ziņu avoti zina par Hadādu, tad gan jau būs izokšķerējuši ari to.

Atbildiet uz jautājumu, atgādināja Stefānija.

Kādreiz svarīga informācija glabājas visdīvainākajās vietās.

Tā nav atbilde.

Tas ir viss, ko jūs saņemsiet.

Jūs esat iesaistīts šajos notikumos, paziņoja Stefānija.

Nē, neesmu. Taču nenoliegšu, ka administrācijā ir daži cilvēki, kuri vēlas izmantot to kā ātrāko problēmas atrisināšanas veidu.

Un kāda ir problēma?

Izraēla. Uzpūtīgu ideālistu bariņš, kas negrib uzklausīt nevienu saprātīgu vārdu. Un tomēr katra sīkuma dēļ viņi sūtīs tankus vai karakuģus iznīcināt visu un visus drošības vārdā. Kas notika pirms dažiem mēnešiem? Viņi sāka apšaudīt Gazas joslu, viens no šāviņiem novirzījās no mērķa, iznicinot veselu ģimeni piknikā jūras krastā. Un ko viņi saka? Atvainojiet. Žēl gan. Deilijs pašūpoja galvu. Ja vien izrādītu kaut nelielu piekāpību, kaut mazāko kompromisu, daudz ko varētu atrisināt. Bet nē. Viņiem vajag visu vai neko.

Stefānija zināja, ka pēdējā laikā arābu pasaule bija kļuvusi daudz piekāpīgāka nekā Izraēla. Tas, protams, bija Irākas dēļ, kur amerikāņu apņēmība lika skaidri parādīta. Visā pasaulē joprojām pieauga līdzjūtība pret palestīniešiem, ko veicināja vadības maiņa, mērenāka militāristu politika un izraēliešu stingrās rokas piekritēju ietiepība. Viņa atcerējās ziņās redzēto vienīgo dzīvo palikušo no nogalinātās ģimenes jaunu meiteni, kas skaļi vaimanā pie tēva līķa. Iespaidīgi. Taču viņa gribēja zināt, ko īsti iespējams darīt. Kā viņi gatavojas risināt Izraēlas problēmu? Tad atbilde radās pali no sevis. Lai to paveiktu, nepieciešama saikne?

Deilijs klusēja.

Malone vienīgais zina, kur tā ir, atgadināja Stefānija.

Tas ir sarežģījums. Bet nav nepārvarams.

Jūs gribējāt, lai Malone sāk rīkoties. Tikai nezinājāt, kā to panākt.

Nenoliegšu, ka šī ir tīri laba izdevība.

Ak, jūs, maitasgabals! nošņācās Stefānija.

Klausieties, Stefānij. Hadāds gribēja pazust. Viņš uzticējās Malonem. Izraēlieši, saūdi un pat palestīnieši visi domāja, ka Hadāds gāja bojā tajā sprādzienā. Tāpēc mēs izpildījām viņa vēlēšanos un pēc tam atkāpāmies no visas šīs lietas un pievērsāmies citām. Bet tagad visu interese atkal ir uzkurināta, un mums ir vajadzīgs Hadāds.

Stefānija negribēja ļaut viņam justies tik apmierinātam. Bet kā tad visi pārējie, kas arī viņu medī?

Ar tiem es tikšu galā kā politiķis.

Grīna seja dusmās satumsa. Jūs gatavojaties noslēgt darījumu?

Tā tas pasaulē ir pieņemts.

Stefānijai bija jāuzzina vairāk. Ko gan tādu varētu atrast divtūkstoš gadu vecos dokumentos? Un arī tikai pieņemot, ka manuskripti saglabājušies, kas ir maz ticams.

Deilijs iesāņus uzmeta viņai skatienu. Stefānija saprata, ka viņš ieradies, lai pierunātu viņu un Grīnu neiejaukties, tāpēc varbūt pasviedīs viņiem kādu kaulu.

Septaguint.

Stefānijai bija grūti apslēpt neizpratni.

Es neesmu speciālists, turpināja Deilijs, bet man tika pastāstīts, ka pāris simtus gadu pirms Kristus dzimšanas Aleksandrijas bibliotēkas zinātnieki pārtulkoja ebreju Svētos rakstus jeb Veco derību grieķu valodā. Tajos laikos tas bija liels sasniegums. Šis tulkojums ir vienīgais, kas mums palicis no oriģinālā senebreju teksta, jo tas ir pazudis. Hadāds apgalvoja, ka šajā tulkojumā un ari visos turpmākajos esot kāda fundamentala kļūda. Viņš teica, ka šī kļūme esot mainījusi visu, un viņš varot to pierādīt.

Nu un tad? jautāja Stefānija. Kā tas varētu kaut ko mainīt?

To es nedrīkstu teikt.

Nedrīkstat vai negribat?

šajā gadījumā tas ir viens un tas pats.

Pieminiet mūžīgi viņa derību, čukstēja Grīns. Vārdu, ko Viņš pavēlējis tūkstoš audzēm, derību, ko Viņš ir slēdzis ar Ābrahāmu, un Viņa zvēresta apsolījumu, ko Viņš zvērējis īzākam. Un ko Viņš arī Jēkabam apstiprinājis kā likumu un izraēliešiem kā mūžīgu derību, sacīdams: "Tev Es došu Kārnām zemi, ko es jums piešķīru kā dzimtīpašuma daļņ."

Stefānija redzēja, ka šie vārdi Grīnu patiesi aizkustina.

Svarīgs solījums, piebilda Grīns. Viens no daudziem Vecajā derībā.

Tātad jūs saskatāt mūsu intereses?

Grīns pamāja ar galvu. Es redzu domu, taču apšaubu iespēju to pierādīt.

Stefānija tomēr visu nesaprata, tāpēc taujāja tālāk. Ko jūs īsti darāt, L-erij? Dzenaties pakaļ rēgiem? Tas taču ir neprāts.

Varat man ticēt, ka tā nav.

Viņa beidzot apjauta biedējošo saistību. Malonem bija visas tiesības pārmest Stefānijai. Vajadzēja uzreiz paziņot viņam par ielaušanos. Un tagad bija apdraudēts Malones dēls ASV valdības dēļ, kas acīmredzot bija gatava upurēt zēnu.

Stefānij, ierunājās Deilijs. Es pazīstu šo skatienu. Ko jūs gatavojaties pasākt?

Viņa pat nedomāja šim ļaunajam dēmonam kaut ko atklāt. Tāpēc pazemojuma kauss bija jāizdzer līdz galam. Viņa pasmaidīja un atbildēja: Tieši to, ko jūs vēlaties, Lerij. Itin neko.

14. Nodaļa KOPENHĀGENA 12:15

Dominiks Seibrs zināja, ka nākamā stunda būs izšķirošā. Viņš jau bija redzējis Kopenhāgenas televīzijā reportāžu par slepkavību Kronborgas pilī. Tas nozīmēja, ka Malone un viņa bijusī sieva bija devušies bēgļu gaitās. Beidzot bija piezvanījis uz pili aizsūtītais vīrs, un Seibrs priecājās, uzzinot, ka tas pareizi izpildījis pavēles.

Viņš ieskatījās pulkstenī, tad no viesistabas iegāja guļamistabā, kur tika turēts Gerijs Malone. Viņiem bija izdevies savākt zēnu skolā, uzrādot oficiālas apliecības un izturoties bargi it kā rīkojoties ASV valdības vārdā. Jau pēc divām stundām viņi ar čārterreisu atstāja Atlantu. Pemai Malonei piezvanīja lidojuma laikā un sīki paskaidroja, kā viņai jārīkojas. Visos ziņojumos viņa tika raksturota kā sieviete ar nevaldāmu raksturu, taču fotogrāfija un draudi zēna dzīvībai palīdzēja panākt vēlamo.

Atvēris guļamistabas durvis, viņš savilka seju smaidā. Gribēju pateikt, ka saņēmām ziņu no tava tēta.

Zēns sēdēja pie loga, lasīdams grāmatu. Vakar viņš bija lūdzis dažus sējumus, un Seibrs bija tos iegādājies. Pusaudža seja atplauka priekā, dzirdot jaunums par tēvu. Kā viņam iet?

Lieliski. Viņš priecājas, ka tu esi pie mums. Tava mamma arī ir kopā ar viņu.

Mamma ir šeit?

Viņu atveda cita vienība.

Tā ir pirmā reize. Viņa šeit nekad nav bijusi. Zēns mirkli klusēja. Mamma ar tēti lāgā nesatiek.

Zinādams Malones laulības vēsturi, Seibrs kaut ko nojauta. Kāpēc tā?

Viņi izšķīrās. Jau daudzus gadus nedzīvo kopā.

Vai tas tevi apbēdina?

Gerijs apdomāja jautājumu. Viņš bija diezgan garš savam vecumam, izstīdzējis, ar kupliem, kastaņbrūniem matiem. Nemaz nelīdzinājās tēvam. Kotonam Malonem bija gaiša ādas krāsa, gaiši mati, spēcīgas rokas un kājas. Lai kā arī Seibrs censtos, viņam neizdevās atrast zēna izskatā nekādu līdzību ar tēvu.

Būtu jau labāk, ja viņi būtu kopā. Bet es saprotu, kāpēc tā nav.

Tas labi, ka saproti. Tu gudri spried.

Gerijs pasmaidīja. Tētis ari vienmēr tā saka. Vai jūs viņu pazīstat?

Protams. Mēs gadiem ilgi strādājām kopā.

Kas šeit notiek? Kāpēc man draud briesmas?

Es nedrīkstu par to runāt. Daži bīstami ļaundari grib atriebties tavam tēvam un gatavojas izrēķināties arī ar tevi un tavu mammu, tāpēc mēs iejaucāmies, lai jūs pasargātu. Viņš redzēja, ka šis paskaidrojums Geriju īsti neapmierina.

Bet mans tētis vairs nestrādā valdības labā.

Diemžēl ienaidnieki to neņem vērā. Viņi tikai grib viņu sāpināt.

Tas viss ir ļoti dīvaini.

Seibrs ar pūlēm pasmaidīja. Diemžēl jāteic, ka šajā darbā tas ir neizbēgami.

Vai jums ir bērni?

šis jautājums viņu pārsteidza. Nē. Nekad neesmu bijis precējies.

Man šķiet, ka jūs esat jauks cilvēks.

Paldies. Es tikai daru savu darbu. Viņš pakustināja roku un jautāja: Vai tu sporto?

Spēlēju beisbolu. Bet tagad sezona jau beigusies. Es gan neatteiktos vēl pamētāt bumbu.

Dānijā tas būtu sarežģīti. Šeit beisbols nav nacionālais sporta veids.

Es te viesojos abas pēdējās vasaras. Man te tiešām patīk.

Pavadīji laiku kopā ar tēvu?

Gerijs pamāja ar galvu. Gandrīz vienīgā iespēja mums būt kopā. Bet tas nekas. Es priecājos, ka viņš dzīvo šeit. Tas viņam patīk.

Seibrs, šķiet, atkal saklausīja kaut ko neizteiktu. Bet vai tas patik arī tev?

Dažkārt. Bet citreiz es ilgojos, kaut viņš būtu tuvāk.

Vai esi kādreiz domājis, ka varētu dzīvot kopā ar viņu?

Zēna seja savilkās raižpilnā izteiksmē. Mamma to neizturētu. Viņa neparko man to neatļautu.

Dažkārt jārīkojas tā, kā ir pareizāk.

Esmu par to domājis.

Seibrs pasmaidīja. Pārāk nenomokies ar domām. Un centies negarlaikoties.

Es ilgojos pēc mammas un tēta. Ceru, ka viņiem nekas nekaiš.

Viņš bija dzirdējis pietiekami daudz. Puika bija nomierināts. Viņš nesagādās sarežģījumus, vismaz ne tuvākās stundas laikā, bet tas arī bija viss, kas Seibram vajadzīgs.

Pēc tam vairs nebūs svarīgi, ko darīs Gerijs Malone.

Iedams uz durvju pusi, viņš vēl piebilda:

Neraizējies. Esmu pārliecināts, ka drīz viss būs beidzies.

Malone stāvēja Helsingoras ielās un vēroja kafejnīcu. Pa durvīm iekšā un ārā plūda apmeklētāju straume. Šāvējs sēdēja pie galdiņa līdzās logam un kaut ko malkoja no lielas krūzes. Pema droši vien jau gaida, novietojusi auto pie dzelzceļa stacijas. Kaut nu tā būtu. Kad šis puisis izkustēsies, viņiem būs tikai viena iespēja. Ja pretinieki bija kaut kur tepat tuvumā, bet tam viņš nešaubīgi ticēja, šis varētu būt vienīgais ceļš pie tiem.

Pemas ierašanās Dānijā bija izsitusi viņu no līdzsvara. Bet tas jau viņai vienmēr bija raksturīgi. Kādreiz viņus vienoja mīlestība un cieņa, vai vismaz viņam tā šķita. Bet tagad viņus saistīja tikai Gerijs.

Viņš atkal atcerējās sarunu augustā. Par Geriju.

Pēkšņi sadomāji teikt patiesību pēc visiem šiem melu gadiem?

Tu pats, Koton, arī toreiz nebiji nekāds svētais.

Un tu, lai atriebtos, padarīji visu manu dzīvi par elli.

Viņa paraustīja plecus. Es atļāvos nelielu vaļību.

Man šķita, ka tev būs vienalga, ņemot vērā visu.

Es no tevis neko neslēpu.

Kā nu ne, Koton. Es tevi pieķēru.

Bet tu ļāvi man domāt, ka Gerijs ir mans dēls.

Viņš tāds arī ir visādā citādā ziņā, izņemot asinis.

Vai tā tu centies sevi attaisnot?

Man nav jātaisnojas. Es tikai domāju, ka tev būtu jāzina patiesība. Vajadzēja pateikt to pagājušajā gadā, kad mēs šķīrāmies.

Kā tu zini, ka viņš nav mans dēls?

]a gribi, izdari pārbaudes. Man vienalga. Es tikai zinu, ka tu neesi Gerija tēvs. Vari tagad rīkoties, kā vēlies.

Vai viņš to zina?

Protams, ne. Tagad viss tikai tavā ziņā. No manis viņš to nekad neuzzinās.

Viņš atkal sajuta dusmas, kas viņu pārņēma, kamēr Pema palika pavisam mierīga. Viņi bija tik dažādi, un arī tas varēja būt viens no iemesliem, kāpēc viņi vairs nebija kopā. Viņš tēvu bija zaudējis jau bērnībā, viņu bija uzaudzinājusi māte, kas viņu dievināja. Pemas bērnībā bija valdījis viens vienīgs juceklis. Viņas māte bija gaisīga, pretrunu mocīta sieviete, kas vadīja dienas aprūpes centru. Viņa bija izšķiedusi ģimenes ietaupījumus ne tikai vienreiz, bet pat divreiz. Viņas vājība bija astrologi. Tiem viņa nekad nespēja pretoties un kāri uzklausīja liekulīgās pasaciņas. Pemas tēvs bija tikpat nenopietns sapņaina dvēsele, kas vairāk interesējās par radiovadāmiem lidmašīnu modeļiem nekā par sievu un trim bērniem. Viņš četrdesmit gadus nostrādāja saldējuma vafeļu trauciņu fabrikā, nespēdams tikt augstāk par vidējā līmeņa darbu vadītāja amatu. Lojalitāte apvienojumā ar viltus apmierinātību ar dzīvi tāds bija Malones sievastēvs līdz pat savai pēdējai stundiņai, kad viņa sirds beidzot neizturēja pārmērīgo smēķēšanu.

Līdz viņu iepazīšanās brīdim Pema nebija pazinusi mīlestību un drošību. Tāpēc viņa bija skopa jūtu izpausmē, pieprasīja bezierunu uzticību un vienmēr daudz mazāk deva nekā vēlējās saņemt pretī. Bet atgādinājums par to izraisīja tikai dusmas. Malones sānsoļi viņu laulības dzīves sākumā tikai vēlreiz apstiprināja Pemas pārliecību nekam un nevienam nevar uzticēties.

Ne mātēm, ne tēviem, ne brāļiem un māsām, ne vīriem.

Visi viņu pievīla.

Un viņa atbildēja ar to pašu.

Laida pasaulē ārlaulības bērnu un nepateica vīram, ka viņš nav tā tēvs. Šķiet, viņa vēl joprojām maksāja par šo kļūdu.

Vajadzēja izturēties saudzīgāk. Taču, lai vienotos, nepieciešami divi, bet viņa nevēlējās vismaz pagaidām ne par ko vienoties.

Šāvējs bija pazudis no galdiņa pie loga.

Malone atkal pievērsa uzmanību kafejnīcai.

Viņš vēroja, kā svešinieks iziet pa durvīm, dodas pie savas mašīnas, iekāpj un aizbrauc. Malone atstāja novērošanas posteni, metās skriešus pa ieliņu un pamanīja Pemu.

Šķērsojis ielu, viņš ielēca pasažieru sēdeklī. Iedarbini un esi gatavībā!

Es? Kāpēc tu pats negribi braukt?

Nav laika. Tur viņš ir.

Viņš redzēja, kā Volvo parādās šosejas līkumā pie jūras krasta un aizjoņo tālāk.

Brauc! viņš pavēlēja.

Un viņa paklausīja.

Džordžs Hadāds iegāja savā Londonas dzīvoklī. Ceļojums uz Beinbridža namu bija atkal atmodinājis sarūgtinājumu, tāpēc viņš nepievērsa uzmanību datora signāliem par saņemtiem e-pasta ziņojumiem un apsēdās pie virtuves galda.

Piecus gadus visi uzskatīja viņu par mirušu. Kā ir zināt, tomēr nezināt. Saprast, tomēr mocīties neizpratnē.

Viņš papurināja galvu.

Kāda dilemma.

Viņš paraudzījās apkārt. Dzīvokļa maģiskā, mierinošā gaisotne vairs nelīdzēja. Bija pienācis laiks. Cilvēkiem tas jāuzzina. Viņš bija šo atklāsmi parādā katrai nakba pazudinātajai dvēselei, visiem, kuriem bija atņemta zeme, nolaupīts īpašums. Un viņš bija to parādā arī ebrejiem.

Visiem ir tiesības uzzināt patiesību.

Iepriekšējais mēģinājums pirms vairākiem mēnešiem bija neveiksmīgs. Tāpēc vakar viņš atkal sniedzās pēc tālruņa klausules.

Tagad viņš jau trešo reizi sastādīja numuru ar starptautisku kodu.

Malone vēroja ceļu, kamēr Pema vadīja auto pa šoseju gar jūru uz dienvidiem, uz Kopenhāgenas pusi. Volvo bija pusjūdzi viņiem priekšā. Viņš bija ļāvis aizbraukt priekšā vairākām mašīnām, lai aiz tām paslēptos no vajājamā, taču piekodināja Pemai pārāk neatpalikt.

Es neesmu aģente, atbildēja Pema, neatraudama skatienu no ceļa. Nekad agrāk neesmu to darījusi.

Juridiskajā fakultātē to nemāca?

Nē, Koton. Tu to iemācījies spiegu skolā.

Būtu jau labi, ja būtu tāda spiegu skola. Diemžēl man viss bija jāapgūst darba gaitā.

Volvo paātrināja gaitu, un Malone iedomājās, ka varbūt viņi ir pamanīti, taču tad redzēja, ka tas tikai apdzen kādu auto. Viņš pamanīja, ka arī Pema palielina ātrumu. Nedari tā. Ja viņš mūs vēro, tad tieši šādi viņš grib noteikt, vai mēs sekojam. Es viņu redzu, tāpēc nesteidzies un nevienu neapdzen.

Es zināju, ka Tieslietu departamenta izglītība atmaksāsies.

Joks. Kāds retums Pemai. Taču viņš atzinīgi novērtēja šo mēģinājumu. Viņš cerēja, ka sekošana nebūs veltīga. Gerijam jābūt kaut kur tuvumā, un viņam pietiks ar vienu izdevību izpestīt zēnu.

Viņi sasniedza galvaspilsētas nomali. Satiksme palēninājās. Starp viņiem bija četras mašīnas, kad Volvo izlīkumoja caur Charlottenlund Slotspnrk, iebrauca pilsētas ziemeļdaļā un turpināja ceļu uz dienvidiem, tālāk pilsētā. Tieši pirms karaļa pils Volvo pagriezās uz rietumiem un sāka virzīties pa līkumainu ielu dzīvojamo namu rajona dzīlēs.

Uzmanīgi, viņš brīdināja. Šeit mūs viegli var pamanīt. Paliec iepakaļ.

Pema palielināja distanci. Malone pazina šo pilsētas daļu. Dažu kvartālu attālumā atradās Rozenborga pils, kur bija izliktas apskatei Dānijas karaliskās ģimenes dārglietas, netālu no tās botāniskais dārzs.

Viņš dodas uz kādu noteiktu vietu, secināja Malone. Šīs mājas visas izskatās līdzīgas, tāpēc ir jāzina, uz kurieni brauc.

Vēl divi pagriezieni, un Volvo lēni aizripoja pa klusu, koku ieskautu ieliņu. Malone lika Pemai apstāties uz stūra un vēroja, kā slepkavas auto iegriežas piebraucamajā ceļā.

Piestāj pie ietves malas, viņš norādīja.

Kamēr Pema novietoja auto, viņš sameklēja Beretta un atvēra durvis. Paliec tepat. Es to saku nopietni. Var izcelties cīniņš, bet es nevaru vienlaikus meklēt Geriju un sargāt tevi.

Tu domā, ka viņš ir tur?

Varbūt.

Malone cerēja, ka Pema necels skandālu.

Labi, es pagaidīšu tepat.

Viņš sāka kāpt ārā no auto. Pema satvēra viņa roku. Tvēriens bija stingrs, bet ne naidīgs. Atkal uzviļņoja atmiņas.

Viņš ieskatījās Pemas acīs, kas pauda neslēptas bailes.

Ja viņš tur ir, izglāb viņu.

1 5. nodaĻa VAŠINGTONA 7:20

Stefānija nopriecājās, kad Lerijs Deilijs bija aizgājis. Šis tips ar katru tikšanās reizi kļuva arvien nepatīkamāks.

Ko jūs domājat? jautāja Grīns.

Viens ir skaidrs. Deilijam nav ne jausmas, kas ir Aleksandrijas saikne. Viņš tikai zina par Džordžu Hadādu un cer, ka tas zinās kaut ko vairāk.

Kāpēc jūs tā domājat?

Ja viņš kaut ko zinātu, tad netērētu laiku ar mums.

Viņam vajag, lai Malone atrod Hadādu.

Bet kāpēc viņam vajadzīgs Hadāds, lai atrastu kādu saistību? Ja slepenie faili būtu pilnīgi, viņš netērētu laiku ar Hadādu. Viņš tikai nolīgtu dažus gudrus šifrētājus, noskaidrotu, ko vajag, un dotos tālāk. Stefānija papurināja galvu. Deilijs prot aizmālēt acis, un tieši to viņš izdarīja ar mums. Viņam vajag, lai Kotons atrod Hadādu, jo viņš pats nenieka nezina. Viņš cer, ka Hadāds zina visas atbildes.

Grīns atlaidās krēslā, viņa sejā bija redzamas neslēptas raizes. Stefānija iedomājās, ka varbūt nav pienācigi novērtējusi šo Jaunanglijas džentlmeni. Viņš nostājās viņas pusē sarunā ar Deiliju un pat skaidri lika saprast, ka aizies no amata, ja Baltais nams atlaidis Stefāniju.

Politika ir netīra spēle, murmināja Grīns. Prezidents ir īsts neveiksminieks. Viņa darbā iestājies apsīkums. Laiks iet uz beigām. Viņš, protams, gudro par savu labo reputāciju, par savu vietu nākotnes vēstures grāmatās, un tādi cilvēki kā Deilijs uzskata par savu pienākumu sagādāt to. Es jums piekritu. Viņš zvejo. Taču nespēju iedomāties, kas noderīgs tur var atrasties.

Acīmredzot tas ir kaut kas pietiekami iedarbīgs, ja jau pirms pieciem gadiem par to cīnījās gan saūdi, gan izraēlieši.

Un tas ir zīmīgi. Izraēliešiem parasti nav noslieces uz tādiem untumiem. Kāds svarīgs iemesls lika viņiem vēlēties Hadāda nāvi.

Kotons ir īstā ķezā, atgādināja Stefānija. Viņa dēlam draud briesmas, un viņš nesaņems no mums nekādu palīdzību. Oficiāli mēs sēdēsim dīkā un noskatīsimies, bet pēc tam izmantosim viņu savā labā.

Manuprāt, Deilijs pienācīgi nenovērtē savus pretiniekus. Viņu gājieni ir rūpīgi izplānoti.

Stefānija piekrita. Tāda ir visu birokrātu nelaime. Viņi domā, ka par visu var vienoties.

Viņa sarāvās, kad kabatā iezvanījās mobilais tālrunis. Viņa bija atstājusi ziņu netraucēt, izņemot īpaši svarīgus gadījumus. Viņa atbildēja, brīdi klausījās, tad pabeidza sarunu.

Es tikko zaudēju aģentu. To, kuru aizsūtīju satikt Maloni. Viņš nogalināts Kronborgas pilī.

Grīns klusēja.

Stefānijas skatienā iezagās sāpes. LI Durānam bija sieva un bērni.

Vai no Malones ir kāda ziņa?

Stefānija papurināja galvu. Viņš nav zvanījis.

Varbūt jums tomēr bija taisnība. Varbūt ir jāiesaista citas aģentūras?

Viņai aizžņaudzās kakls. Nekas neizdotos. Šoreiz jārīkojas citādi.

Grīns nekustīgi sēdēja, sakniebis lūpas un raudzīdamies taisni uz priekšu, it kā zinādams, kas jādara.

Es esmu nolēmusi palīdzēt Kotonam, paziņoja Stefānija.

Un ko jūs varat darīt? Jūs neesat kaujas aģente.

Viņa atcerējās, ka Malone pirms dažiem mēnešiem Francijā bija teicis to pašu, taču viņai misija bija izdevusies tīri labi. Es pieaicināšu palīgus. Cilvēkus, kuriem varu uzticēties. Man ir daudz draugu, kas man ir pakalpojumus parādā.

Es arī varu palīdzēt.

Negribu jūs tur iejaukt.

Bet es jau esmu iesaistījies.

Jūs neko nevarat darīt, viņa iebilda.

Jūs būtu pārsteigta, ja zinātu.

Un ko par to teiktu Deilijs? Mums nav ne jausmas, kas ir viņa sabiedrotie. Labāk būs, ja es rīkošos slepeni. Jūs palieciet malā.

Grīna sejas izteiksme nemainījās. Un kā ar šārīta ziņojumu Kapitolijā?

To es sniegšu. Tas varētu nomierināt Deiliju.

Es jūs piesegšu, kā vien varēšu.

Stefānijas lūpu kaktiņos iezagās smaids. Vai zināt, šīs varbūt bija vispatīkamākās stundas, ko esam pavadījuši kopā.

-Žēl, ka neesam biežāk tā tikušies.

Man arī žēl, piekrita Stefānija. Bet tagad man jāpalīdz draugam.

16.NODAĻA

Malone izkāpa no auto un lavījās tuvāk mājai, pie kuras bija novietots Volvo. Viņš nedrīkstēja tai tuvoties no fasādes puses pārāk daudz logu, pārāk maz vietas, kur paslēpties -, tāpēc iegriezās zaļā šķērsieliņā līdzās kaimiņmājai un tuvojās no sētas puses. Šis Kopenhāgenas rajons bija līdzīgs tam, kādā viņš mitinājās Atlantā, ēnainas ielas, nelieli ķieģeļu namiņi ar tikpat nelieliem pagalmiņiem priekšā un aizmugurē.

Paslēpis Beretta pie sāna un patvēries zem koku lapotnes, viņš lavījās tuvāk mājai. Pagaidām viņš nevienu nebija redzējis. Pagalmus citu no cita norobežoja dzīvžogs plecu augstumā. Atradis vietu, kur var palūkoties pāri dzīvžogam, viņš pamanīja tās mājas sētas durvis, kurā bija iegājis šāvējs. Pirms viņš paguva izlemt, kurp doties, durvis atvērās un iznāca divi vīrieši.

Kronborgas slepkava un vēl viens drukns maza auguma tēvainis ar īsu kaklu.

Abi sarunādamies soļoja uz parādes durvju pusi. Paklausot saviem instinktiem, Malone atstāja slēptuvi un ieskrēja pagalmā caur robu dzīvžogā. Viņš metās tieši uz sētas durvīm un, turot ieroci šaušanas gatavībā, ieslīdēja pa tām.

Vienstāva mājā valdīja klusums. Divas guļamistabas, darbistaba, virtuve un vannasistaba. Vienas guļamistabas durvis bija aizvērtas. Viņš ātri aplūkoja pārējās telpas, lūkšas. Viņš tuvojās aizvērtajām durvīm, ar kreiso roku satvēra rokturi, bet labajā turēja ieroci ar pirkstu uz mēlītes. Viņš lēni pagrieza rokturi, tad atgrūda vaļā durvis.

Un ieraudzīja Geriju.

Zēns sēdēja krēslā pie loga, lasīdams grāmatu. Vispirms viņš satrūkās, pacēla skatienu no lappusēm, tad, ieraugot atnācēju, viņa seja atplauka smaidā.

Malone arī sajuta pēkšņu saviļņojumu.

Tēti! Tad, pamanījis ieroci, Gerijs jautāja: Kas notiek?

Nevaru paskaidrot, bet mums tūlīt jāiet.

Viņi teica, ka tev draud briesmas. Vai mums uzbrūk tie, kuri gribēja izrēķināties ar mani un mammu?

Malone pamāja ar galvu, jūtot uznākam paniku. Jā, viņi nāk. Mums jābēg projām.

Gerijs piecēlās no krēsla, un Malone vairs nespēja novaldīties. Viņš cieši apkampa dēlu. Šis bija viņa bērns viņa mīļotais dēls. Pie velna Pemu!

Viņš pavēlēja:

Turies man aiz muguras. Dari visu, kā es teikšu. Saprati?

Vai mums draud briesmas?

Ceru, ka ne.

Viņš piegāja pie sētas durvīm un palūkojās ārā. Pagalms bija tukšs. Lai tiktu brīvībā, bija vajadzīgs tikai īss mirklis.

Viņš metās ārā, un Gerijs sekoja pa pēdām.

Piecdesmit pēdu attālumā rēgojās robs dzīvžogā.

Viņš lika Gerijam nostāties priekšā, jo abus svešiniekus iepriekšējo reizi bija redzējis dodamies uz ielas pusi. Turēdams pistoli gatavībā, viņš metās tieši uz kaimiņmājas pagalmu. Viņš raudzījās, vai kāds tos neapdraud no sāniem, ļaudams Gerijam iet pa priekšu.

Viņi izgāja pa caurumu dzīvžogā.

Cik iepriekšparedzama rīcība.

Divdesmit pēdu attālumā stāvēja īskaklis, sagrābis Pemu un piespiedis viņai pie kakla Glock ar klusinātāju. Turpat netālu bija arī Kronborgas šāvējs, mērķēdams tieši uz Maloni.

Satiku jūsu bijušo kundzīti klaiņojam tepat netālu, īskaklis ierunājās ar holandiešu akcentu. Jūs droši vien likāt viņai gaidīt mašīnā?

Malone pievērsa skatienu Pemai. Viņas acīs bija mēms lūgums pēc piedošanas.

Gerij, viņa izdvesa, nespējot pakustēties.

Mamm…

Malone abu balsīs saklausīja izmisumu. Viņš pastūma Geriju sev aiz muguras.

Ko nu esat panācis, Malone? Jūs izsekojāt manu aģentu no pils līdz pilsētai, nogaidījāt, kad viņš brauks projām, tad sekojāt, cerēdams, ka puika varētu būt šeit.

Bez šaubām, tā bija .vakar pa telefonu dzirdētā balss.

Un izrādījās, ka jums taisnība.

Otrs bandīts stāvēja nekustēdamies. Malone sajuta pēkšņu nelabumu.

Viņu uz šejieni atvilināja.

Izņemiet aptveri un aizsviediet projām.

Malone vilcinājās, bet tad saprata, ka citas izvēles nav. Viņš paklausīja.

Tagad mainīsimies. Es jums dodu kundzīti, bet jūs man puiku.

Bet ja es teikšu paturiet kundzīti?

īskaklis iesmējās. Jūs noteikti negribēsiet, lai jūsu dēls noskatās, kā es izšķaidu viņa mātei smadzenes, bet tieši tā es darīšu, jo viņa man nav vajadzīga.

Pemas acis iepletās, ar šausmām apjaušot, kādas sekas ir viņas muļķīgajai rīcībai.

Tēt, kas notiek? jautāja Gerijs.

Dēls, tev būs jāiet viņam līdzi…

Nē! iekliedzās Pema. Neej!

īskaklis neatlaida pirkstu no Glock mēlītes, un Malone cerēja, ka Pema cietīs klusu. Viņš ieskatījās Gerijam acīs.

Tev tas jādara mammas dēļ. Bet es atgriezīšos un atbrīvošu tevi, es apsolu. Vari uz mani paļauties. Viņš atkal apkampa zēnu. Es tevi mīlu. Esi stiprs manis dēļ. Labi?

Gerijs pamāja ar galvu, mirkli vilcinājās, tad spēra soli uz Iskakļa pusi, bet tas atlaida Pemu. Viņa uzreiz apskāva Geriju un sāka raudāt.

Tev nekas nekaiš?

Nē, viss labi.

Ļaujiet man palikt ar viņu kopā, viņa lūdzās. Es jums netraucēšu. Kolons atradīs to, kas jums vajadzīgs, un viss būs kārtībā. Es apsolu.

Aizveries, uzrūca īskaklis.

Es apsolu, ka nemaz jus neapgrūtināšu.

īskaklis pavērsa ieroča stobru pret Pemas pieri. Vācies projām un turi muti!

Netracini viņu, Malone brīdināja Pemu.

Pēdējoreiz apskāvusi dēlu, viņa lēni atkāpās.

īskaklis iesmējās. Pareiza izvēle.

Malone bargi ieskatījās viņam acīs.

Pēkšņi druknā bandīta ierocis pavērsās pa labi, atskanēja trīs klusinātāja slāpēti šāvieni, un lodes ieurbās Kronborgas slepkavas krūtis. Viņš sagrīļojās, tad uz muguras nogāzās zemē.

Pema pielika roku pie mutes. Ak dievs!

Malone ieraudzīja šausmas Gerija acīs. Piecpadsmitgadīgi pusaudži nedrīkstētu redzēt neko tādu.

Viņš izdarīja visu tieši tā, kā es liku. Bet es zināju, ka jūs sekosiet. Viņš nezināja. Viņš pat teica, ka neviens nav sekojis. Man nav laika krāmēties ar idiotiem. Šis nelielais vingrinājums bija iecerēts tādēļ, lai atvēsinātu jūsu bravūru. Tagad pazūdiet un sadabūjiet to, ko es liku. Viņš pavērsa Glock stobru pret Gerija pieri. Mums jātiek projām bez jūsu iejaukšanās.

Visas mana ieroča lodes ir aizmestas projām.

Viņš vēroja Geriju. Pārsteidzošā kārtā viņa jauneklīgajā sejā nebija pat baiļu ēnas. Nekādas panikas. Tikai apņēmība.

īskaklis ar Geriju pagriezās, lai aizietu.

Malone turēja ieroci pie sāna, bet viņa prātā joņoja dažādas iespējas. Viņa dēls atradās tikai dažu collu attālumā no pielādēta Glock. Viņš zināja tikko Gerijs būs aizvests, viņam vairs nebūs citas izvēles kā vienigi izpaust saikni. Viņš visu dienu bija izvairījies no šīs netīkamās izvēles, jo tā izraisītu pārāk daudz dilemmu. īskaklis laikam jau no paša sākuma bija paredzējis viņa rīcību un zināja, ka viņi satiksies šeit.

Asinis dzīslās šķita sasalstam ledū, un viņu pārņēma biedējoša sajūta.

Nepatīkama.

Bet pazīstama.

Viņš kustējās brīvi uņ nepiespiesti. Tāds bija noteikums. Viņa bijušajā profesijā veiksmei bija liela nozīme. Izredžu izvērtēšana. Panākumi vienmēr bija izredžu un riska attiecība. Ne vienu reizi vien viņa paša āda bijusi uz spēles, un trīsreiz viņš bija pārvērtējis izredzes un nokļuvis slimnīcā.

Šoreiz bija citādi. Uz spēles bija viņa dēla dzīvība.

Paldies Dievam, ka visas izredzes bija viņam labvēlīgas.

īskaklis ar Geriju tuvojās dzīvžoga robam.

Atvainojiet, ierunājās Malone.

īskaklis pagriezās.

Malone izšāva no Beretta, un lode ietriecās bandīta krūtīs. Viņš, šķiet, nesaprata, kas notiek viņa seja pauda reizē sāpes un apjukumu. Beidzot no mutes kaktiņiem sāka sūkties asinis un acu skatiens apdzisa.

Viņš nogāzās kā nocirsts koks, noraustījās un sastinga.

Pema pieskrēja pie Gerija un apskāva viņu.

Malone nolaida ieroci.

Seibrs noraudzījās, kā Kotons Malone nogalina viņa pēdējo kaujas aģentu. Viņš stāvēja pie kaimiņmājas virtuves loga ar skatu uz aizmugures pagalmu mājai, kurā Gerijs Malone trīs dienas tika turēts gūstā. Viņš bija noīrējis abas mājas.

Viņš smaidīja.

Malone bija slīpēts tips, bet viņa aģents nejēga. Aizmetot aptveri, tika aizmestas visas lodes, izņemot vienu, kura jau bija patrontelpā. Tik labs aģents kā Malone vienmēr patur vienu lodi patrontelpā. Viņš atcerējās kādu gadījumu apmācību laikā īpašajā armijas vienībā, kad jaunkareivis bija iešāvis sev kājā no it kā izlādēta ieroča, jo bija aizmirsis patrontelpā atstāto lodi.

Viņš bija cerējis, ka Malone kaut kā tiks galā ar viņa nolīgtajiem pakalpiņiem. Tāda bija viņa iecere. Un izdevība radās, kad viņš pamanīja Pemu Maloni dodamies uz mājas pusi. Viņš bija pa rāciju sazinājies ar savu rokaspuisi un pamācījis, kā izmantot šo neuzmanību, lai vēl stingrāk pārliecinātu Maloni. Apsolīdams prēmiju, viņš sakūdīja aģentu nošaut savu biedru.

Par laimi, Malone parūpējās, lai tā nebūtu jāmaksā.

Tas arī nozīmēja, ka nebija vairs palicis dzīvs neviens, kas varētu saistīt Seibru ar notikušo.

Pat vēl labāk. Malone bija atguvis savu dēlu, un tam vajadzētu apklusināt ienaidnieka bīstamākos instinktus.

Taču tas nenozīmēja, ka viņa misija bija beigusies

Nepavisam.

Patiesībā tikai tagad tā varēja īsti sākties.

2 DAĻA

.

17, NODAĻA VĪNE TREŠDIENA, 5. OKTOBRIS, 13:30

Seibrs apturēja auto pie* vārtiem un atvēra vadītāja puses logu. Viņš nerādīja nekādu apliecību, tomēr sargs viņu tūlīt ielaida. Lepnā pils atradās trīsdesmit jūdžu attālumā no pilsētas centra, apvidū, ko sauca par Vīnes mežiem. Pils bija trīs gadsimtus veca, aristokrātu būvēta, un tās greznās baroka fasādes sinepju krāsas sienas apņēma septiņdesmit piecas plašas telpas, ko droši sargāja ar Alpu šīferi klāts jumts ar stāvām korēm.

Aiz Audi tonētā vējstikla spoži spīdēja saule, un Seibrs pamanīja, ka asfaltētais piebraucamais ceļš un stāvlaukumi tā malās ir tukši. Pils teritorijā valdīja klusums un miers, ko pārtrauca tikai sargi pie vārtiem un daži strādnieki, kas rosījās uz gājēju celiņiem.

Acīmredzot šī būs privāta saruna.

Viņš novietoja auto zem iebraucamo vārtu arkas un izkāpa, ieelpojot rāmo pēcpusdienas gaisu. Salīgi aizpogājis Burberry jaku, viņš pa oļiem klātu celiņu devās uz Schmetterlinghaus metāla un stikla celtni simt jardu uz dienvidiem no galvenās pils. Šī iespaidīgā deviņpadsmitā gadsimta ēka ar neuzkrītoši zaļi krāsotām sienām, kas rotātas ar simtiem Ungārijas stikla paneļu, labi iekļāvās mežainajā apkārtnē. Mājas iekšienē vietējā augsnē ar mēslojuma piedevu auga dažādi eksotiski augi, bet nosaukums bija dots par godu tūkstošiem tauriņu, kuri tur brīvi lidinājās.

Viņš atrāva vaļā vecās koka durvis un iegāja priekšnamā ar zemes klona grīdu. Ēkas silto, mitro gaisu sargāja ādas aizkars.

Viņš pavēra to un gāja tālāk.

Gaisā klusas instrumentālās mūzikas pavadījumā lidinājās tauriņu bari. Laikam Bahs. Daudzi tropiskie augi ziedēja, un šī idilliskā aina krasi atšķīrās no pelēcīgi rudenīgās ārpasaules aiz aizsvīdušajiem logiem.

Ēkas īpašnieks Zilā krēsla padomnieks sēdēja zaļumu valstības vidū. Viņa seja liecināja par to, ka viņš pārāk daudz strādā, pietiekami neizguļas un nemaz nerūpējas par veselīgu uzturu. Vecais vīrs bija ģērbies tvīda uzvalkā, zem kura bija pavilcis vilnas svīteri. Tas droši vien nav diez ko ērti, nodomāja Seibrs. Tomēr, viņš secināja, aukstasiņu dzīvniekiem nepieciešams siltums.

Novilcis jaku, viņš tuvojās brīvam koka krēslam.

Cnten morgen, Herr Sabre.

Viņš apsēdās un atbildēja sveicienam. Acīmredzot šodien paredzēta saruna vācu valodā.

Augi, Dominik. Es nekad neesmu to jautājis, bet cik daudz, jūs par tiem zināt?

Tikai to, ka tie uzņem oglekļa dioksīdu un izdala skābekli.

Vecais vīrs pasmaidīja. Vai tas ir vienīgais, ko par tiem var teikt? Un kā ar to krāsu, siltumu, skaistumu?

Seibrs paraudzījās uz mākslīgi izveidoto tropisko mežu, pavēroja tauriņus un ieklausījās mierpilnajā mūzikā. Šādi nomierinošie līdzekļi viņam bija dziļi vienaldzīgi, taču viņš zināja, ka labāk paturēt savu viedokli pie sevis, tāpēc atbildēja īsi:

Tiem ir sava vieta.

Cik daudz jūs zināt par tauriņiem?

Vecā vīra klēpī bija porcelāna šķīvis ar izšķīdušiem, nomelnējušiem banāniem. Ar tiem kāri mielojās kukaiņi ar safīra krāsas, purpursārtiem un ziloņkaula krāsas spārniem.

Tos piesaista smarža. Vecais vīrs maigi noglāstīja kāda tauriņa spārnus. Tie ir brīnumskaisti. Lidojoši dārgakmeņi, kas parādās pasaulē kā daudzkrāsains salūts. Žēl tikai, ka to mūžs ir tik īss. Jau pēc pāris nedēļām tie atkal atgriežas barības ķēdē.

Pie mielasta galda ieradās četri zaļi zeltaini spārnaini.

Šī ir visai reta šķirne. Papilio dardanus. Bezdelīgastes. Es to kūniņas īpaši pasūtu no Āfrikas.

Seibrs nevarēja ciest kukaiņus, taču izlikās klausāmies ar interesi un gaidīja, kas sekos..

Beidzot vecais vīrs jautāja: Vai Kopenhāgenā viss noritēja veiksmīgi?

Malone devies ceļā meklēt saikni.

Kā jau jūs paredzējāt. Kā jūs to zinājāt?

Viņam nebija citas izvēles. Lai aizsargātu dēlu, viņam jāatklāj saikne cerībā, ka tad viņam liks mieru. Šādiem cilvēkiem viegli var redzēt cauri.

Viņš var saprast, ka ar viņu manipulē.

Es nešaubos, ka Malone to saprot, taču viņš pats tiešām tic, ka galu galā viņam izdevās gūt virsroku. Šaubos, vai viņš iedomājās, ka es vēlējos, lai tie vīri mirst.

Vecā vīra seja savilkās viegla smaida grimasē. Jums patīk šī spēle, vai ne?

Brīžiem tā ir tīri aizraujoša. Mirkli klusējis, viņš piebilda: Ja spēlē pareizi.

Pie barības trauka pielidoja vēl daži tauriņi.

Līdzīgi kā ar šīm jaukajām radībiņām, ieminējās Zilā krēsla padomnieks. Tie kāri barojas, viegli iegūstamas barības pievilināti. Ar mezglainajiem pirkstiem viņš satvēra kādu taureni aiz spārniem. Tas izmisīgi locījās un raustījās, pūlēdamies atbrīvoties. Es pavisam viegli varētu to nonāvēt. Kā tas būtu?

Vecais vīrs atlaida taureni. Oranži dzeltenie spārni nodrebēja, tad tas pacēlās gaisā.

Bet tikpat viegli varu to palaist brīvībā. Sirmgalvja acis iemirdzējās mednieka azarts. Izmantojiet Malones instinktus mūsu labā.

Tāda ir mana iecere.

Ko jūs darīsiet, kad saikne būs atrasta?

Tas atkarīgs no apstākļiem.

Malone būs jānogalina.

To es varu izdarīt.

Vecais vīrs uzmeta viņam skatienu. Tas var izrādīties grūti.

Es esmu gatavs.

Ir kāds sarežģījums.

Seibrs jau bija sācis gudrot, kāpēc īsti izsaukts uz Vīni.

Izraēlieši ir brīdināti. Šķiet, ka Džordžs Hadāds atkal zvanījis uz Rietumkrastu, un ebreju spiegi palestīniešu teritorijā ziņoja par to uz Telavivu. Viņi zina, ka Hadāds ir dzīvs, un droši vien zina arī to, kur viņš atrodas.

Tas tiešām bija sarežģījums.

Padomnieki zina par šo informācijas noplūdi un ir apstiprinājuši manis dotās pilnvaras jums atrisināt šo jautājumu pēc saviem ieskatiem.

Tieši tā arī viņš gatavojās rīkoties.

Kā jūs zināt, izraēliešu motivācija ir pilnīgi pretēja mūsējai. Mēs vēlamies iegūt saikni. Viņi vēlas to iznīcināt.

Seibrs pamāja ar galvu. Viņi tajā kafejnīcā uzspridzināja savus tautiešus tikai tādēļ, lai nogalinātu Hadādu.

Ebreji ir liels traucēklis, klusi paziņoja Zilā krēsla padomnieks. Vienmēr sagādājuši sarežģījumus. Citādība un stūrgalvība rada pārmērīgu lepnību.

Seibrs izlēma paklusēt.

Mēs vēlamies darīt galu šai ebreju problēmai.

Es nemaz nezināju, ka ir tāda problēma.

Tā nav mums, bet mūsu arābu draugiem. Tāpēc jums jāapsteidz izraēlieši. Viņiem nedrīkst ļaut iejaukties.

Tad man jādodas ceļā.

Uz kurieni devās Malone?

Uz Londonu.

Zilā krēsla padomnieks apklusa un uzmanīgi vēroja spārnoto mūdžu baru sev klēpi. Beidzot viņš ar rokas vēzienu aizgaiņāja taureņus. Ceļā uz Londonu jums kādā vietā būs jāapstājas.

Vai tam ir laiks?

Nav citas izvēles. Kāds ziņu pienesējs no izraēliešu valdības vēlas kaut ko paziņot, bet tikai jums personiski. Un viņš grib saņemt samaksu.

Vai tad to negrib viņi visi?

Viņš ir Vācijā. Tas neprasīs daudz laika. Lidojiet ar vienu no uzņēmuma lidmašīnām. Man ziņoja, ka šis aģents ir bijis nevīžīgs. Viņš ir atmaskots, bet pats vēl to nav pamanījis. Noslēdziet ar viņu rēķinus.

Seibrs saprata.

Un lieki būtu piebilst, ka to vēros arī citi. Lūdzu, sarīkojiet iespaidīgu izrādi. Izraēliešiem jāsaprot, ka šī ir spēle ar augstām likmēm. Vecais virs sagrozījās koka krēslā, tad nolieca seju ar ērgļa degunu tuvāk šķīvim. Jūs taču zināt, kas notiks šajā nedēļas nogalē?

Protams.

Man vajadzīgs kādas personas finanšu dosjē. Līdz piektdienai. Vai varēsiet?

Seibrs zināja, kāda atbilde tiek gaidīta, lai gan laika šim uzdevumam viņam nebija. Protams.

Zilā krēsla padomnieks nosauca vajadzīgās personas vārdu un piebilda: Informācija jāpiegādā šeit. Bet līdz tam laikam dariet to, ko protat vislabāk.

18. NODAĻA VAŠINGTONA 19:30

Stefānija nolēma palikt galvaspilsētā. Šeit atradās visi svarīgākie spēles dalībnieki, un, lai palīdzētu Malonem, viņai jābūt visiem tuvumā. Ar Atlantu un Magelāna nodaļu viņa sazinājās, izmantojot piezīmjdatoru un mobilo tālruni, un tikko bija aizsūtījusi uz Dāniju divus aģentus. Vēl divi bija gatavībā Londonā, bet viens ceļā uz Vašingtonu. Viņas viesnīcas numurs bija kļuvis par vadības centrāli.

Viņa bija gaidījusi divdesmit minūtes un, kad telefons beidzot iezvanījās, pasmaidīja. Vismaz viena laba īpašība Torvaldsenam piemīt viņš ir punktuāls. Viņa pacēla klausuli. Jā, Henrik!

Tik droši zināji, ka tas esmu es?

Tieši laikā.

Kavēt ir nepieklājīgi.

Gluži manas domas. Ko uzzināji?

Pietiekami daudz, lai saprastu, ka esam iekūlušies lielās ziepēs.

Torvaldsens iepriekšējā dienā bija izsūtījis veselu armiju detektīvu ievākt ziņas par diviem vīriem, kurus Malone bija nošāvis. Tā kā viens no viņiem bija nogalinājis federālo aģentu, izmeklēšanā varēja iesaistīt arī Interpolu.

Vai esi kaut ko dzirdējusi par der Orden des Goldenen Vliesses? Zelta aunādas ordeni?

Tas ir ekonomikas kartelis Eiropā. Es zinu par to.

Man vajadzīgs interneta savienojums ar tavu datoru.

Tas ir slepens, Stefānija bezrūpīgi atgādināja.

Vari man ticēt tas, ko es zinu, ir visu atjauju vērts.

Viņa pateica savienojuma adresi. Pēc brīža datora ekrānā

parādījās piecas fotogrāfijas. Trīs portreti, divi uzņēmumi visā augumā. Visiem pieciem vīriem bija pāri septiņdesmit, viņu sejas atgādināja karikatūras stūrainas, vēsas un neizteiksmīgas, tās pauda augstmanību kā aristokrātiem, kas pieraduši, ka viss notiek pēc viņu prāta.

Zelta aunādas ordenis tika atjaunots četrdesmito gadu beigās, tūlīt pēc tam, kad Austrijas rūpniecību savās rokās bija pārņēmuši komunisti. Tas tika organizēts Vīnē, un sākotnējie dalībnieki bija tikāi nedaudzi izredzētie rūpnieki un finansisti. Piecdesmitajos gados tas paplašinājās, pievienojot fabriku un raktuvju magnātus, kā arī vēl vairāk finansistu.

Stefānija pievilka tuvāk bloknotu un paņēma lodīšu pildspalvu. Ko nozīmē atjaunots?

Šis nosaukums ņemts no franču viduslaiku ordeņa, ko 1430. gadā nodibināja Burgundijas hercogs Filips. Bet šis bruņinieku grupējums noturējās kopā tikai dažus gadu desmitus. Gadsimtu gaitā tas tika atjaunots vairākkārt, un Francijā vēl tagad Zelta aunādas ordenis pastāv kā sabiedriska organizācija. Taču bīstamākais ir tieši šis ekonomikas kartelis.

Neatraudama skatienu no ekrāna, Stefānija centās iegaumēt bargās sejas.

Interesants grupējums, turpināja Torvaldsens. Ordeņa darbību nosaka ļoti stingri likumi. Dalībnieku skaits ir ierobežots septiņdesmit viens. Valda piecu ordeņa padomnieku padome. Tas, kuru dēvē par Zilā krēsla padomnieku, vada gan padomi, gan visu ordeni. Šie ļaudis tērpjas sarkanos apmetņos un kaklā kar zelta medaljonus. Katrā medaljonā attēlota liesmām apņemta zelta aunāda. Visai dramatiski.

Stefānija piekrita.

Svarīgi zināt, kas ir pieci ekrānā redzamie vīri. Kreisajā augšējā stūrī austriešu rūpnieks Alfrēds Hermans. Viņš pašlaik ir Zilā krēsla padomnieks. Multimiljardieris, kuram pieder tēraudlietuves Eiropā, raktuves Āfrikā, kaučuka plantācijas Tālajos Austrumos un banku koncerni visā pasaulē.

Torvaldsens pastāstīja ari par pārējiem četriem. Vienam piederēja VRN bankas, kas bija nacionāla mēroga banka Austrijā, Vācijā, Šveicē un Holandē, akciju kontrolpakete, kā arī farmācijas un automobiļu rūpniecības uzņēmumi. Kāds cits bija noteicējs Eiropas vērtspapīru tirgos ar investīciju firmu starpniecību, kuras rīkojās ar daudzu Eiropas Savienības valstu finanšu portfeļiem. Trešajam pilnībā piederēja divi Francijas uzņēmumi un viena Beļģijas firma, kas, neskaitot ASV, bija pasaulē lielākie lidmašīnu ražotāji. Pēdējais bija pašpasludinātais cementa karalis viņa uzņēmumi bija lielākie šā materiāla ražotāji Eiropā, Āfrikā un Vidējos Austrumos.

Iespaidīgs grupējums, atzina Stefānija.

Tas vēl ir maigi teikts. Vadības groži tikai āriešu rokās, un tā bijis vienmēr augstajos amatos tikai vācieši, austrieši un šveicieši. Padomniekus ievēl no ordeņa biedru vidus, un viņi kalpo visu mūžu. Vienlaikus tiek izvēlēta ēna vietnieks, kas padomnieka nāves gadījumā var nekavējoties stāties viņa vietā. Zilā krēsla padomnieku ievēl pārējie padomnieki, un viņš arī kalpo šajā amatā visu mūžu.

Labi organizēts.

Viņi ar to lepojas. Visi ordeņa biedri divreiz gadā pavasara beigās un vēlā rudenī pulcējas oficiālā asamblejā Hermanam piederošā četrsimt akru lielā muižā netālu no Vīnes. Pārējā laikā darbību vada padomnieki vai pastāvīgās komitejas. Viņiem ir kanclers, mantzinis un sekretārs, kā arī tiem pakļautie darbinieki, kas strādā Hermana pilī. Darbība organizēta pēc iespējas racionālāk, lai nebūtu liekas aizkavēšanās, pieņemot lēmumus.

Stefānija visu pierakstīja.

Zilā krēsla padomniekam nav atļauts balsot ne padomē, ne asamblejā tikai tad, ja balsis sadalās vienādi. Tā kā dalībnieku un padomnieku skaits ir nepāra septiņdesmit viens un pieci -, tas ir iespējams.

Stefānija varēja tikai apbrīnot Torvaldsena pētījumu pamatīgumu. Pastāsti par ordeņa biedriem.

Vairākums ir eiropieši, bet pašreizējo vidū ir arī četri amerikāņi, divi kanādieši, trīs no Āzijas, viens no Brazīlijas un viens no Austrālijas. Gan vīrieši, gan sievietes. Dzimumu līdztiesība tika ieviesta jau pirms vairākiem gadu desmitiem. Dalībnieki mainās reti, bet pretendentu saraksts nodrošina to, ka vajadzīgais skaits septiņdesmit viens tiks saglabāts.

Stefānija pajautāja: Kāpēc galvenā mītne ir tieši Austrijā?

Tā paša iemesla dēļ, kāpēc daudzi tur glabā naudu. Šīs valsts konstitūcijā īpašs noteikums aizsargā banku slepenību. Grūti izsekot naudai. Ordenis tiek bagātīgi finansēts. Dalības maksas tiek iemaksātas vienlīdzīgi, vadoties pēc plānotā budžeta. Pagājušajā gadā tas pārsniedza simt piecdesmit miljonus eiro.

Un kā viņi tērē šādus līdzekļus?

Tāpat kā tas bijis gadsimtiem ilgi politiskās ietekmes saglabāšanai, galvenokārt pretojoties Eiropas Savienības centieniem centralizēt valūtu un mazināt tirdzniecības barjeras. Viņi ieinteresējušies ari par Austrumeiropu. Čehijas Republikas, Slovākijas, Ungārijas, Rumānijas un Polijas infrastruktūras atjaunošana ir apjomīgs process. Ar dažiem pareizi mērķētiem maksājumiem ordeņa biedri ieguvuši lielu daļu pasūtījumu šajās valstīs.

Tomēr, Henrik, simt piecdesmit miljonus eiro nevar iztērēt tikai līgumu slēgšanai un politiķu piekukuļošanai.

Tev taisnība. Šā grupējuma darbībai ir kāds vēl lielāks mērķis.

Stefānija sāka zaudēt pacietību. Es gaidu.

Vidējie Austrumi. Tā ir viņu galvenā prioritāte.

Kā tu vari to visu zināt? Klausulē iestājās klusums. Viņa gaidīja.

Es esmu ordeņa biedrs.

19, NODAĻA LONDONA 12:30

Malone un Pema izkāpa no British Airivcnjs lidmašīnas. Nakti viņi bija pavadījuši Kristiangādē, pēc tam kopā aizlidojuši no Kopenhāgenas uz Angliju. Pemai Londona bija tikai pārsēšanās punkts, jo viņa devās tālāk uz Džordžiju, bet Malonem galamērķis. Gerijs bija atstāts pie Torvaldsena. Dāņu rūpnieku zēns pazina jau no abām iepriekšējām Dānijā pavadītajām vasarām. Malone uzskatīja, ka pagaidām, kamēr viņš nav noskaidrojis, kas īsti notiek, Kristiangādē būs Gerijam visdrošākā vieta. Lai to nodrošinātu vēl vairāk, Torvaldsens savrupnama uzraudzībai nolīga privātas apsardzes firmas vienību. Pemai šis lēmums nebija pa prātam, un viņi atkal sastrīdējās. Tomēr beidzot viņa saprata, ka tā ir labāk, sevišķi, ņemot vērā visu Atlantā notikušo. Tā kā visjaunākais jau bija garām, viņai bija jāatgriežas darbā. Viņa bija aizbraukusi steigā, pat nebrīdinot kolēģus. Viņa, protams, negribēja atstāt dēlu, tomēr beidzot bija spiesta piekrist, ka Malone spēs to aizsargāt daudz labāk nekā viņa.

Ceru, ka neesmu zaudējusi darbu, viņa ieminējās.

Es domāju, ka summas, ko klienti maksā par tavām darba stundām, ir pietiekams iemesls piedošanai. Vai darbā pastāstīsi, kas bija noticis?

Vajadzēs.

Tas nekas. Saki visu, kas jāsaka.

Kāpēc tu vēl kaut ko darīsi? jautāja Pema. Kāpēc neliksi tam visam mieru?

Malone pamanīja, ka naktsmiers nācis Pemai par labu. Viņa nemitīgi lūdza piedošanu par savu vakardienas rīcību, bet Malone tikai atmeta ar roku. Viņš tiešām negribēja ar Pemu runāt, un, tā kā biļetes tika pasūtītas pēdējā brīdī, viņi lidmašīnā nesēdēja blakus. Labi, ka tā. Vēl nebija izrunāts viss par Geriju. Nepatīkami jautājumi. Bet tagad nebija īstais laiks.

Tā ir vienīgā iespēja panākt, lai tas neatkārtotos, viņš paskaidroja. Ja es nebūšu vienīgais, kas zina par saikni, tad vairs nebūšu uzbrukumu mērķis. Tātad arī tu un Gerijs ne.

Ko tu gatavojies darīt? taujāja Pema.

To Malone tiešām nezināja, tāpēc atbildēja: Izdomāšu, kad nokļūšu tur.

Viņi spraucās caur drūzmu uz termināļa pusi. Viņu klusēšana un piesardzīgā izturēšanās skaidri liecināja, ka labāk iet katram savu ceļu. Malone juta atmostamies divpadsmit gadus ilgajā Tieslietu departamenta aģenta darbā izkoptās asās novērošanas spējas. Lidmašīnā viņš bija kaut ko pamanījis. Kādu vīrieti. Viņš sēdēja trīs rindas priekšā, pretējā salona pusē. Garš un kalsns, brūni iededzis, ar bārdas rugājiem apaugušiem vaigiem. Viņš iekāpa lidmašīnā Kopenhāgenā, un kaut kas viņa izskatā piesaistīja Malones uzmanību. Lidojuma laikā nekas ārkārtējs nenotika. Taču, lai gan svešinieks bija izkāpis no lidmašīnas pirms viņiem, tagad tas bija nokļuvis viņiem aiz muguras.

Un tas vairs nebija labi.

Tu vakar nošāvi to cilvēku, ne aci nepamirkšķinot, atcerējās Pema. Un tas mani biedē.

Gerija drošība bija apdraudēta.

Vai arī agrāk tu tā darīji?

Katru dienu.

Es jau esmu redzējusi nāvi vairāk, nekā vajag.

Viņš varēja tikai piekrist.

Viņi soļoja tālāk. Malone juta, ka Pema saspringti domā. Viņš vienmēr prata noteikt, kad ritenīši viņas smadzenēs sāk griezties.

Vakar nepaspēju pateikt, viņa ieminējās. Bija pārāk daudz citu rūpju. Bet manā dzīvē tagad ir cits vīrietis.

Malone nopriecājās, tikai nesaprata, kāpēc Pema viņam to saka. Mēs jau sen vairs nejaucamies viens otra dzīvē.

Es zinu. Bet viņš ir ipašs. Pema pacēla roku un parādīja plaukstas locītavu. Viņš man uzdāvināja šo pulksteni.

Pema šķita tik lepna, tāpēc Malone izrādīja pienācīgu atzinību. TAG Heuer. Nav slikti.

Es arī tā domāju. Tas bija tāds pārsteigums!

Vai viņš labi izturas pret tevi?

Viņa pamāja ar galvu. Man patik būt ar viņu kopā.

Malone nezināja, ko lai saka.

Es par to ieminējos tikai tāpēc, ka domāju varbūt mums vajadzētu salīgt mieru.

Viņi iegāja ļaužu pārpilnajā termināli. Bija laiks atvadīties.

Vai drīkstu doties tev līdzi? viņa iejautājās. Mans reiss uz Atlantu ir tikai pēc septiņām stundām.

Malone bija īpaši gatavojies šim atsveicināšanās brīdim un centās saglabāt bezrūpīgu toni. Tā nav laba doma. Man tas jādara vienam. Un nemaz nebija jāpiebilst tas, ko abi uzreiz nodomāja: sevišķi pēc vakardienas.

Pema pamāja ar galvu. Es saprotu. Man tikai šķita, ka tā varētu būt jauki pavadīta pēcpusdiena.

Maloni pārņēma ziņkāre. Kāpēc tu gribi nākt man līdzi? Man šķita, ka tu ilgojies ātrāk tikt projām no tā visa?

Tās saiknes dēļ es gandrīz aizgāju bojā, tāpēc gribētos zināt kaut ko vairāk. Un turklāt ko lai es sadaru lidostā?

Malone bija spiests atzīt, ka bijusī sieva izskatās lieliski piecus gadus jaunāka par viņu, bet izskatījās vēl jaunāka. Un arī sejas izteiksme gandrīz atgādināja seno laiku Pemu reizē bezpalīdzīga un neatkarīga, ar skatienu, kas izaicina uz vieglprātību. Vasarraibumainā seja un zilās acis uzjundīja atmiņu vilni, visu to, ko viņš bija pūlējies aizmirst, sevišķi kopš augusta, kad viņš uzzināja par Geriju.

Viņi bija precējušies ilgi. Dzīvojuši kopīgu dzīvi. Labas un ļaunas dienas. Viņš bija četrdesmit astoņus gadus vecs, šķīries ilgāk nekā gadu, atsevišķi dzīvoja gandrīz sešus.

Varbūt tiešām bija pienācis laiks tikt tam visam pāri. Lai pagātne paliek pagātnē. Un arī viņš pats nav bijis nekāds eņģelis.

Taču ar miera līguma noslēgšanu vēl būs jāpagaida, tāpēc viņš tikai piekodināja:

Atgriezies Atlantā un neiekulies nepatikšanās, labi?

Viņa pasmaidīja. To pašu es varētu teikt tev.

Man tas nav iespējams. Taču nešaubos, ka jaunais draugs tevi gaida sveiku un veselu.

Koton, mums vēl jāizrunājas. Mēs abi no tā izvairāmies.

Mēs runāsim, bet tad, kad tas viss būs galā. Pagaidām lai būtu pamiers?

Sarunāts.

Es došu tev ziņu, kā man veiksies, un neraizējies par Geriju. Henriks par viņu parūpēsies. Viņš tiks labi apsargāts. Telefona numurs tev ir, vari zvanīt, kad vien gribi.

Ar možu smaidu sejā viņš pamāja Pemai ar roku un devās uz termināļa izejas un taksometru stāvvietas pusi. Somu viņš nebija paņēmis līdzi. Atkarībā no tā, cik ilgi būs jāuzkavējas, viņš nepieciešamākās lietas nopirks vēlāk, kad būs atradis saikni.

Taču pirms lidostas atstāšanas vēl bija par kaut ko jāpārliecinās.

Pie izejas durvīm viņš piegāja pie informācijas letes un paņēma no statīva pilsētas karti. Tad bezrūpīgi pagriezās un sāka pētīt karti, pāri tās malai piesardzīgi vērodams cauri plašajai telpai plūstošo ļaužu straumi.

Viņš bija domājis, ka Kārnais gaidīs, kad viņš ies projām, ja tas tiešām seko viņam.

Taču izrādījās, ka okšķeris uzmana Pemu.

Tas Malonem nemaz nepatika.

Nosviedis karti uz letes, viņš steidzās cauri terminālim. Pema iegāja kādā no daudzajām kafejnīcām, laikam nolēmusi īsināt laiku ar kafiju vai maltīti. Kārnais iekārtojās duty-free veikalā, no kura varēja ērti novērot kafejnīcu.

Interesanti gan. Acīmredzot šodien Malone nebija uzmanības centrā.

Viņš arī iegāja kafejnīcā un piegāja pie galdiņa, pie kura sēdēja Pema. Viņas sejā parādījās neviltots izbrīns. Ko tu te meklē?

Es pārdomāju. Vai vēl gribi nākt līdzi?

Jā, protams!

Ar vienu noteikumu.

Es zinu. Neteikšu ne vārda.

Stefānija domās vēlreiz atkārtoja Torvaldsena vārdus. Pēc tam mierīgi pārjautāja:

Tu esi Zelta aunādas ordeņa biedrs?

Jau trīsdesmit gadu. Es to vienmēr esmu uzskatījis tikai par tādu saviesīgu klubu bagātajiem un ietekmīgajiem. Un visbiežāk tā arī ir…

Kad jūs neuzpērkat politiķus un nedodat kukuļus, lai iegūtu pasūtījumus.

Stefānij, nomierinies! Tu taču zini, kā šajā pasaulē viss notiek. Es nenosaku noteikumus, tikai spēlēju saskaņā ar jau esošajiem.

Pastāsti visu, ko zini, Henrik. Un beidz sprediķot.

Mani detektīvi izpētīja, ka abi vakar nošautie ir no Amsterdamas. Vienam bija draudzene. Tā pastāstīja, ka viņas mīļotais regulāri strādājot kāda vīra labā. Reiz viņa to bija redzējusi, un pēc viņas apraksta es sapratu, ka ari pats esmu šo vīru redzējis.

Stefānija gaidīja, kas sekos.

Interesanti, ka jau gadiem ilgi ordeņa pasākumos esmu daudz ko dzirdējis par pazudušo Aleksandrijas bibliotēku.

Zilā krēsla padomnieks Alfrēds Hermans ir kā apsēsts ar šo jautājumu.

Vai zini, kāpēc?

Viņš domā, ka mēs varētu daudz ko mācīties no seno laiku gudrībām.

Par to Stefānija šaubījās, bet viņai bija jāzina vairāk. Kāda ir abu nošauto saistība ar ordeni?

Vīrietis, kuru šī sieviete aprakstīja, bija klāt ordeņa pasākumos. Taču ne kā biedrs. Kā darbinieks. Viņa vārdu sieviete nedzirdēja, bet viņas draugs reiz nosauca to segvārdā, kas ir zināms arī man. Die Klauen der Adler.

Stefānija domās pārtulkoja. Ērgļa nagi. Vai vēl kaut ko pastāstīsi?

Varbūt tad, kad būšu pārliecināts?

Kad viņa jūnijā pirmo reizi satika Torvaldsenu, viņš nebūt nebija tik atsaucīgs, un tas vēl vairāk saasināja viņu jau tā saspringtās attiecības. Taču kopš tiem laikiem viņa bija iemācījusies nenovērtēt šo dāņu kungu pārāk zemu. Labi. Tu teici, ka galvenās ordeņa intereses ir Vidējie Austrumi. Ko tu ar to domāji?

Paldies, ka tu neuzstāj.

Beidzot jāiemācās ar tevi sadarboties. Turklāt tu nebūtu teicis tik un tā.

Torvaldsens klusi iesmējās. Mēs esam tik līdzīgi.

Tas gan mani biedē.

Nav jau tik ļauni. Bet, atbildot uz tavu jautājumu par Vidējiem Austrumiem arābu pasaule diemžēl ciena tikai spēku. Taču viņi prot arī vienoties, un viņiem ir ko piedāvāt, sevišķi nafta.

Stefānijai nebija ko iebilst.

Kas ir arāba ļaunākais ienaidnieks? jautāja Torvaldsens. Amerika? Nē, Izraēla. Tā viņam ir kā dadzis acī. Tāpēc, ka tā atrodas tur tieši arābu pasaules vidū. Ebreju valsts. Norobežota 1948. gadā, piespiedu kārtā pārvietojot gandrīz miljonu cilvēku, ja var ticēt arābu datiem. Zemi, kuru gadsimtiem ilgi sev pieprasījuši palestīnieši, ēģiptieši, jordānieši, libānieši un sīrieši, pasaule vienkārši atdeva ebrejiem. Arābi to nosauca par nakba katastrofu. Piemērots apzīmējums. Torvaldsens brīdi klusēja. Abām pusēm.

Un uzreiz sākās karš, teica Stefānija. Pirmais no daudziem.

Par laimi, tajos visos uzvarēja Izraēla. Šo sešdesmit gadu laikā izraēlieši visiem spēkiem turējušies pie savas zemes tikai tāpēc, ka Dievs teica Ābrahāmam, ka tā tam būs būt.

Stefānija atcerējās Brenta Grīna citētos vārdus. Un tas Kungs teica Ābramam: "Pacel savas acis un raugies no tās vietas, kurā tu atrodies, ziemeļu virzienā un dienvidu virzienā, uz austrumiem un rietumiem, jo visas tās zemes, ko Es tev rādu, Es uz miižīgiem laikiem došu tev un taviem pēcnācējiem."

Dieva solījums Ābrahāmam ir viens no iemesliem, kāpēc Palestīna tika atdota ebrejiem, turpināja Henriks. It kā viņu senču dzimtene, ko novēlējis pats Dievs. Kurš gan to apstrīdēs?

Vismaz viens man zināms palestīniešu zinātnieks.

Kotons man stāstīja par Džordžu Hadādu un bibliotēku.

To gan nevajadzēja.

Šaubos, vai viņam pašlaik rūp noteikumu ievērošana, un patlaban arī tu neesi viņa labāko draugu sarakstā.

To Stefānija bija pelnījusi.

Mani ziņu avoti Vašingtonā stāsta, ka Baltais nams vēlas, lai Hadāds tiktu atrasts. Tu droši vien to zini.

Viņa neatbildēja.

Nemaz necerēju, ka tu to apstiprināsi vai noliegsi. Bet kaut kas tur notiek, Stefānij. Kaut kas svarīgs. Augsti varasvīri nemēdz tērēt laiku nieku dēļ.

Viņa piekrita.

Var rīkot sprādzienus. Terorizēt cilvēkus katru dienu. Tā neko nevar atrisināt. Bet, ja tev pieder kaut kas tāds, ko tavs ienaidnieks grib iegūt vai negrib ļaut iegūt nevienam citam, tad tev ir īsta vara. Es pazīstu Zelta aunādas ordeni. Ietekme. Pēc tās tiecas Alfrēds Hermans un viņa ordenis.

Un ko viņi ar to iesāks?

Ja tas trāpīs Izraēlai pašā sirdī un tas tiešām ir iespējams -, tad arābu pasaule gribēs tirgoties, lai to iegūtu. Visi ordeņa biedri būs ieguvēji no draudzīgām attiecībām ar arābiem. Viņu uzmanības piesaistīšanai pietiek jau ar naftas cenu, bet jauni tirgi viņu precēm un pakalpojumiem ir vēl lielāks ieguvums. Kas zina? Šī informācija varbūt pat apšaubīs pašas ebreju valsts pastāvēšanu, aizdziedējot daudz sāpīgu brūču. Ilgstoša Izraēlas aizsardzība Amerikai izmaksā dārgi. Cik reižu jau ir tā noticis? Kāda arābu valsts pieprasa Izraēlas iznīcināšanu. Iejaucas ANO. Savienotās Valstis to atmasko. Visi sadusmojas. Sāk šķindināt zobenus. Lai nomierinātu aizkaitinātos, jāizdala tiem koncesijas un dolāri. Iedomājies ja tas vairs nebūtu vajadzīgs, cik brīvāka kļūtu pasaule un arī Amerika.

Varbūt tieši to bija iecerējis Lerijs Deilijs kā prezidenta sasniegumu, ar ko viņš ieietu vēsturē. Taču viņai bija jājautā:

Kas gan var būt tik spēcīgs?

Es nezinu. Bet mēs taču pirms dažiem mēnešiem lasījām kādu senu dokumentu, kas mainīja visu pašos pamatos. Arī šeit var slēpties kaut kas ar līdzvērtīgu ietekmi.

Viņam bija taisnība, bet īstenība bija skarba. Kotonam ir vajadzīga šī informācija.

Viņš to saņems, bet vispirms mums pašiem viss jāuzzina.

Un kā tu domā to paveikt?

Šajā nedēļas nogalē notiks ordeņa ziemas kopsapulce. Es negribēju doties uz to, bet tagad braukšu gan.

20. NODAĻA LONDONA 13:20

Malone izkāpa no taksometra un nopētīja kluso ielu. Namu fasādes ar jumtu korēm, grezni metāla kalumi un puķes uz palodzēm. Ikviena no šīm gleznainajām karaļa Džordža laika mājām šķita īsta miera osta, kur mīt grāmatu tārpi un zinātnieki. īstā vieta Džordžam Hadādam.

Viņš dzīvo šeit? jautāja Pema.

Es ceru. Jau gandrīz gadu neesmu saņēmis no viņa nevienu ziņu. Bet šī ir adrese, ko man iedeva pirms trim gadiem.

Pēcpusdiena bija vēsa un sausa. Nesen viņš laikrakstā Times bija izlasījis, ka Angliju pārņēmis šim gadalaikam neparasts sausums. Kārnais nebija viņiem sekojis no Hītrovas, bet varbūt stafeti bija pārņēmis kāds cits, jo viņš noteikti sazinājās ar saviem līdzdalībniekiem. Taču neviens cits taksometrs tuvumā nebija redzams. Savādi, ka Pema vēl joprojām bija līdzās, taču viņš bija pelnījis šo neērtības sajūtu. Pats bija to sagādājis, aicinot Pemu līdzi.

Viņi uzkāpa pa pakāpieniem un iegāja mājā. Malone uzkavējās vestibilā, lai nopētītu ielu.

Taču neparādījās ne mašīnas, ne cilvēki.

Trešā stāva dzīvokļa durvju zvans klusi iešķindējās. Melnīgsnējais vīrs, kas atvēra durvis, bija maza auguma un tukls, ar pelēcīgi sirmiem matiem un platu seju. Ieraugot atnācēju, brūnās acis priecīgi iemirdzējās, un platajā smaidā Malone pamanīja apvaldītu sajūsmu.

Koton! Kāds pārsteigums! Es vēl vakar par jums iedomājos.

Viņi sirsnīgi sarokojās, un Malone iepazīstināja Hadādu ar Pemu. Hadāds aicināja viesus ienākt. Biezi mežģīņu aizkari apslāpēja dienas gaismu. Ātri pārlaidis skatienu dzīvoklim, Malone redzēja, ka interjers tīši veidots juceklīgs klavieres, vairākas bufetes, klubkrēsli, lampas ar grezniem zīda abažūriem un ozolkoka galds ar datoru un milzīgām grāmatu un papīru kaudzēm.

Hadāds ar rokas mājienu norādīja uz visu šo haosu.

Mana pasaule, Koton.

Sienas bija noklātas ar kartēm. To bija tik daudz, ka zaļganpelēkais krāsojums bija redzams tikai vietām. Malone pārlaida skatienu kartēm un redzēja, ka tajās attēlota Svētā zeme, Arābija un Sīnaja pussala dažādos laikos no mūsdienām līdz senlaikiem. Dažas bija kopijas, citas oriģināli, bet visas interesantas.

Vēl viena mana apsēstība, paskaidroja Hadāds.

Pēc sirsnīgā ievada Malone nolēma ķerties pie galvenā.

Notikušas izmaiņas. Tāpēc esmu ieradies. Viņš izstāstīja, kas bija noticis iepriekšējā dienā.

Vai jūsu dēls nav cietis? jautāja Hadāds.

Viņam nekas nekaiš. Bet pirms pieciem gadiem es neko nejautāju, jo tāds bija mans darbs. Tagad tā vairs nav, tāpēc vēlos zināt, kas notiek.

Jūsu izglābāt man dzīvību.

Par to man pienāktos patiesība.

Hadāds ieveda viesus virtuvē, kur visi apsēdās pie ovāla galda. Smacīgajā gaisā bija jūtams iesīkstējis vīna un tabakas dūmu aromāts. Tas ir sarežģīti, Koton. Es pats to īsti sapratu tikai dažu pēdējo gadu laikā.

Džordž, man jāzina viss.

Viņus abus pārņēma kāda netīkama apjausma. Veca draudzība var apsīkt. Cilvēki mainās. Tas, kas reiz vienoja divus cilvēkus, var kļūt par traucēkli. Taču Malone zināja, ka Hadāds viņam uzticas, un vēlējās atbildēt ar to pašu. Beidzot vecākais vīrs ierunājās. Malone klausījās, kā Hadāds stāsta par 1948. gadu, kad deviņpadsmit gadu vecumā cīnījies palestīniešu pretošanās kustībā, pūloties apturēt cionistu invāziju.

Es nošāvu daudzus cilvēkus, teica Hadāds. Bet vienu nekad nespēšu aizmirst. Viņš bija ieradies satikt manu tēvu. Diemžēl viņš jau bija izdarījis pašnāvību. Mēs notvērām šo svešinieku, domājot, ka viņš ir cionists. Es biju jauns, naida pilns un nepacietīgs', bet viņš runāja galīgas muļķības. Tāpēc es viņu nošāvu. Hadāda acu kaktiņos sariesās asaras. Viņš bija Sargs, bet es viņu nogalināju un neko neuzzināju. Vecais vīrs apklusa. Un tad, pēc vairāk nekā piecdesmit gadiem, pavisam neticamā kārtā mani apmeklēja vēl viens Sargs.

Malonem tāda sakritība šķita aizdomīga.

Viņš ieradās manās mājās un, stāvēdams tumsā, teica to pašu, ko 1948. gadā teica pirmais Sargs.

Es esmu Sargs.

Vai Hadāds sadzirdēja pareizi? Jautājums pazibēja prātā vienā mirklī. No bibliotēkas? Vai man tiks piedāvāts uzaicinājums?

Kā jūs to zināt?

Hadāds pastāstīja viņam visu, kas notika tajā senajā dienā. Runādams viņš nopētīja savu viesi. Tas bija kalsns, ar ogj melniem matiem, biezām ūsām un saulē iedegušu, vēja aprautu seju. Kārtīgi un neuzkrītoši ģērbies un atbilstoši izturējās. Diezgan līdzīgs pirmajam sūtnim.

Atnācējs sēdēja un klusēja, un šoreiz Hadāds apņēmās saglabāt pacietību. Beidzot Sargs ierunājās:

Mēs lasījām jūsu grāmatas un pētījumu publikācijas. Jūsu zināšanas par seno Bībeles tekstu ir iespaidīgas, tāpat kā jūsu spēja interpretēt senebreju tekstu. Un jūsu argumenti pret oficiālo tulkojumu ir pārliecinoši.

Hadāds priecājās par šo uzslavu. Rietumkrastā tādas bija liels retums.

-Mēs esam sena brālība. Pirms daudziem gadsimtiem pirmie Sargi izglāba no bojāejas daudzus Aleksandrijas bibliotēkas dārgumus. Tas bija cēls darbs. Laiku pa laikam mēs piedāvājam uzaicinājumu tādiem cilvēkiem kā jums, kuriem tas var nākt par labu.

Hadādam uzreiz radās daudz jautājumu, bet viņš izteica šo vienu:

Sargs, kuru es nošāvu, teica, ka mēs cīnoties nevajadzīgā karā. Un ka esot arī daudz spēcīgāki ieroči nekā lodes. Ko viņš ar to domāja?

Nezinu. Acīmredzot jūsu tēvs nebija ieradies bibliotēkā un tātad neguva no tās nekādu labumu un arī mēs neguvām labumu. Cerams, ka jūs gan ieradīsiet ies.

Kā to saprast neieradās?

Lai iegūtu tiesības piekļūt bibliotēkai, jums jāiztur varoņa pārbaudījums. Svešinieks izvilka aploksni. Interpretējiet šos vārdus ar prātu, un es jūs sagaidīšu pie ieejas. Man būs godpilnais pienākums ielaist jūs bibliotēkā.

Hadāds paņēma aploksni. Es esmu jau vecs. Kā lai dodos tālā ceļojumā?

Jūs atradīsiet spēkus.

Kāpēc?

Jo bibliotēkā jūs atradīsiet atbildes.

Mana kļūda, turpināja Hadāds, bija tāda, ka es pastāstīju par šo apciemojumu palestīniešu varasiestādēm. Taču es teicu patiesību. Es nespēju doties šādā ceļojumā. Kad paziņoju par notikušo, domāju, ka runāju ar draugiem

Rietumkrastā. Bet visu noklausījās izraēliešu spiegi, un jau pēc mirkļa es kopā ar jums nonācu kafejnīcā, kura uzsprāga.

Malone atcerējās to dienu, vienu no baisākajām savā mūžā. Viņiem abiem tik tikko izdevās dzīviem izkļūt no gruvešiem.

Kā tu tur nokļuvi? raižpilnā balsī jautāja Pema.

Mēs ar Džordžu pazīstam viens otru jau daudzus gadus. Mums ir kopīga interese par grāmatām, sevišķi par Bībeli. Šis vīrs ir viens no izcilākajiem ekspertiem pasaulē. Man patīk no viņa izvilināt kādas zinību druskas.

Nemaz nezināju, ka tev ir arī kādas intereses, nobrīnījās Pema.

Laikam mēs abi daudz ko nezinājām viens par otru. Viņš redzēja, ka Pema ir sapratusi mājienu, tāpēc neko vairs nepiebilda un mainīja tematu. Kad Džordžs nojauta, ka draud briesmas, viņš, neuzticēdamies palestīniešiem, lūdza palīdzību man. Stefānija aizsūtīja mani noskaidrot, kas notiek. Pēc sprādziena kafejnīcā Džordžs gribēja pazust no skatuves. Visi nosprieda, ka viņš sprādzienā gājis bojā. Tāpēc es palīdzēju viņam pazust.

Un piešķiri segvārdu Aleksandrijas saikne, piebilda Pema.

Acīmredzot kāds par mani uzzināja, paziņoja Hadāds.

Malone pamāja ar galvu. Notika ielaušanās datora failos. Taču tur nav minēta jūsu adrese, tikai tas, ka es vienīgais zinu jūsu atrašanās vietu. Tāpēc viņi nolaupīja Geriju.

To es tiešām nožēloju. Neparko nebūtu vēlējies, lai manis dēļ jūsu dēls nonāk briesmās.

Tad izstāstiet, Džordž, kāpēc jūs grib nogalināt?

Tajā laikā, kad pie manis ieradās Sargs, es strādāju pie kādas teorijas saistībā ar Veco derību. Jau pirms tam biju publicējis dažus pētījumus par šā Svēto rakstu teksta tālaika statusu, taču gatavoju vēl ko vairāk.

Grumbas Hadāda acu kaktiņos šķita padziļināmies, un Malone vēroja, kā draugs cīnās ar smagām domām.

Kristieši mēdz pievērst lielāku uzmanību Jaunajai derībai, turpināja Hadāds. Jūdi ticēja Vecajai. Uzdrošinos apgalvot, ka vairākums kristiešu īsti neizprot Veco derību, tikai domā, ka Jaunā derība ir Vecajā izteikto pareģojumu piepildījums. Taču Vecā derība ir svarīga, un tās tekstā ir tik daudz pretrunu tādas, kuras tiešām varētu likt apšaubīt tās vēsti.

Malone jau iepriekš bija dzirdējis Hadādu runājam par šo jautājumu, bet šoreiz viņš tai pievērsās ar jaunu dedzību.

Piemēru ir daudz. Pirmajā Mozus grāmatā ir divi pretrunīgi piemēri par pasaules radīšanu. Parādītas divas dažādas Ādama pēcnācēju ģenealoģijas. Pēc tam grēku plūdi. Dievs liek Noasam atvest septiņus tīru dzīvnieku pārus un vienu pāri netīru. Citā Pirmās Mozus grāmatas daļā ir minēts tikai viens pāris no katra veida. Vienā pantā Noass palaiž gaisā kraukli meklēt zemi, bet citā pantā tā ir dūja. Pat plūdu ilgums ir pretrunīgs. Četrdesmit dienas un naktis vai trīssimt septiņdesmit? Parādās abi šie skaitļi. Nemaz nerunājot par stāstījumos atrodamajām sīkajām neprecizitātēm, piemēram, dažādi vārdi, kuros nosaukts Dievs. Dažos fragmentos YHWH, Jahve, citos Elohim. Kā jums šķiet, vai vismaz Dieva vārds nebūtu jāsauc konsekventi?

Malone atcerējās, kā pirms dažiem mēnešiem Francijā bija dzirdējis līdzīgas sūdzības par četriem Jaunās derības evaņģēlijiem.

Tagad vairākums piekrīt, turpināja Hadāds, ka Veco derību sarakstījuši daudzi autori ļoti ilgā laikā. Pārrakstītāji prasmīgi apkopojuši visdažādākos avotus. Šis secinājums ir neapgāžams un ir jau pietiekami sens. Kāds divpadsmitā gadsimta spāņu filosofs viens no pirmajiem norādīja, ka Mozus nevarēja sarakstīt Pirmās Mozus grāmatas 12:6 bet tolaik tai zemē dzīvoja kānaānieši. Un kā gan Mozus varētu būt sarakstījis visas piecas grāmatas, ja pēdējā no tām visos sīkumos aprakstīts viņa nāves laiks un apstākļi?

Un daudzās literārās novirzes. Piemēram, tiek lietoti senie vietu nosaukumi, bet pēc tam tekstā tiek pieminēts, ka šīs vietas vel ir redzamas līdz šai dienai. Tas neapšaubāmi norāda uz vēlāku laiku ietekmēm, kas pārveido, paplašina un izdaiļo tekstu.

Malone piebilda:

Un līdz ar katru šādu pārveidojumu arvien vairāk tika zaudēta sākotnējā nozīme.

Bez šaubām. Ticamākais pieņēmums ir tāds, ka Vecā derība tika sarakstīta laikā no 1000. līdz 586. gadam pirms mūsu ēras. Vēlākie sacerējumi parādījās ap 500.-400. gadu pirms mūsu ēras. Bet varbūt teksts ticis pieslīpēts vēl pat 300. gadā pirms mūsu ēras? To neviens droši nezina. Mēs zinām tikai to, ka Vecā derība ir kā ielāpu sega katra tās daļa sarakstīta citādos vēsturiskos un politiskos apstākļos, paužot dažādus reliģiskus uzskatus.

Es protu to novērtēt, atbildēja Malone, atkal atcerēdamies Francijā atklātās Jaunās derības pretrunas. Varat man ticēt. Taču tas nav nekas revolucionārs. Cilvēki vai nu tic, ka Vecā derība ir Dieva vārds, vai arī uzskata to par senu teiksmu apkopojumu.

Bet ja nu vārdi ir izmainīti līdz tādai pakāpei, ka zudusi sākotnējā vēsts? Bet ja nu Vecā derība, kādu mēs to pazīstam, nav un nekad nav bijusi īstā, sākotnējā Vecā derība? Tas gan varētu daudz ko mainīt.

Es klausos.

Tieši tas man jūsos patīk, pasmaidīja Hadāds. Jūs esat tik labs klausītājs.

Malone pēc Pemas sejas izteiksmes redzēja, ka viņa gan tam nepiekrīt, tomēr viņa klusēja, kā bija solījusi.

Mēs jau esam par to runājuši, turpināja Hadāds. Vecā derība pašos pamatos atšķiras no Jaunās. Kristieši Jaunās derības tekstu uztver burtiski, pat tiktāl, ka uzskata to par vēsturi. Turpretī stāsti par patriarhiem, iziešanu no Ēģiptes un Kānaānas iekarošanu nav vēsture. Tās ir tikai tēlainas alegorijas, kas vēsta par reliģijas reformu, kas pirms daudziem gadiem notika kādā zemē, sauktā par Jūdeju. Protams, savs patiesības kodols šajos vēstījumos ir, taču tie drīzāk ir nostāsti nekā fakti.

Labs piemērs ir Kains un Ābels. Šo notikumu laikā uz zemes esot bijuši tikai četri cilvēki Ādams, Ieva, Kains un Ābels. Taču Pirmās Mozus grāmatas 4:17 teikts Kains atzina savu sievu, un tā kļuva grūta. No kurienes radās sieva? Vai tā bija Ieva? Viņa māte? Vai tas nav pietiekami zīmīgs piemērs? Pēc tam, uzskaitot Ādama pēcnācējus, Piektajā Mozus grāmatā teikts, ka Mahalaleēls nodzīvoja astoņsimt deviņdesmit piecus gadus, Jareds astoņsimt gadus, bet Ēnohs trīssimt sešdesmit piecus gadus. Un Ābrahāms? Viņam it kā bija simts gadu, kad Sāra dzemdēja īzaku, pati būdama deviņdesmit gadu veca.

Neviens to neuztver burtiski, ieminējās Pema.

Reliģiozi ebreji varētu pret to iebilst.

Ko jūs ar to gribat teikt, Džordž? jautāja Malone.

Vecā derība, kādu mēs to pazīstam šodien, ir tulkojumu rezultāts. Oriģinālā teksta senebreju valoda izzuda ap 500. gadu pirms mūsu ēras. Tāpēc, lai izprastu Veco derību, mums jāpieņem tradicionālā ebreju interpretācija vai jāmeklē norādes mūsdienu dialektos, kas ir cēlušies no zudušās senebreju valodas. Pirmā metode neder, jo ebreju zinātnieki, kuri pirmie interpretēja tekstu 500.-900. gadā pirms mūsu ēras, vairāk nekā tūkstoš gadus pēc tā tapšanas, paši nezināja senebreju valodu un atveidoja tekstu uz minējumu pamata. Vecā derība, ko daudzi dziļi ciena kā paša Dieva vārdus, patiesībā ir tikai stipri aptuvens tulkojums.

Džordž, mēs jau esam par to runājuši. Zinātnieki gadsimtiem ilgi lauzuši šķēpus par šiem jautājumiem. Tas nav nekas jauns.

Hadāds viņam viltīgi uzsmaidīja. Bet es vēl neesmu pateicis visu.

21. NODAĻA VĪNE 14:45

Alfrēds Hermans savā namā bieži jutās kā kapenēs. Viņa vientulību pārtrauca tikai ordeņa asamblejas vai padomnieku sanāksmes.

Šodien nekas tāds nebija paredzēts.

Un par to viņš bija pateicīgs.

Viņš bija ērti iekārtojies savos privātajos apartamentos plašās istabās pils otrajā stāvā, kuras franču arhitektūras stilā plūstoši pārgāja cita citā, neatdalītas ar gaiteņiem. Pēc nepilnām divām dienām tiks atklāta ordeņa 49. asamblejas ziemas sesija, un Hermans priecājās, ka tajā piedalīsies visi Zelta aunādas ordeņa biedri septiņdesmit viens cilvēks. Pat Henriks Torvaldsens, kurš bija ziņojis, ka nebūšot, tagad bija apstiprinājis savu ierašanos. Ordeņa biedri nebija kopīgi apspriedušies kopš pavasara, tāpēc Hermans zināja, ka tuvākajās dienās gaidāmi karsti strīdi. Viņa kā priekšsēdētāja pienākums bija gādāt, lai viedokļu apmaiņa būtu produktīva. Ordeņa darbinieki jau gatavoja pils sapulču zāli un līdz nedēļas nogalei, kad ieradīsies viesi, viss būs kārtībā -, taču Hermans neraizējās par asambleju. Viņa domas nodarbināja Aleksandrijas bibliotēkas atrašana. Par to viņš bija sapņojis jau gadu desmitiem.

Viņš šķērsoja istabu.

Tās ziemeļu stūri aizņēma bibliotēkas makets, ko viņš bija licis izgatavot pirms daudziem gadiem. Smalks darbs, kas miniatūrā attēloja, kā Aleksandrijas bibliotēka varēja izskatīties Cēzara laikos. Viņš pievilka tuvāk krēslu un apsēdās, pievērsis skatienu celtnes detaļām, ļaujot domām klīst tālumā.

Ēkas galveno daļu veidoja divas pīlāriem rotātas kolonādes. Viņš iztēlojās, kā savulaik tās bija rotātas ar statujām, grīdas klāja paklāji, sienas greznoja gobelēni. Gaiteņos izvietotajos sēdekļos zinību vīri strīdējās par kāda vārda nozīmi vai dzejas rindu ritmu vai dedzīgi aizstāvēja jaunu atklājumu. No šīm plašajām, augstajām telpām atzarojās mazākas telpas, pilnas ar papirusiem, pergamenta tīstokļiem un vēlāku laiku rokrakstu krājumiem, kas bija noglabāti lādēs, sakrauti kaudzēs, apzīmēti apstrādei vai salikti plauktos. Citās telpās rosījās pārrakstītāji, izgatavojot rakstu darbu kopijas pārdošanai. Bibliotēkas darbinieki saņēma lielas algas, bija atbrīvoti no nodokļiem un tika nodrošināti ar mājokli un pusdienām. Tur bija lekciju zāles, laboratorijas un observatorijas, pat zoodārzs. Gramatiķi un dzejnieki saņēma augstākos amatus, bet fiziķi, matemātiķi un astronomi vislabāko aprīkojumu darbam. Arhitektūra bija izteiktā grieķu stilā, un kopskats atgādināja cēlu templi.

Brīnumaina vieta, viņš nodomāja.

Un brīnumains laiks.

Visā cilvēces vēsturē ir bijuši tikai divi tādi periodi, kad zināšanas tika aktīvi izplatītas visas pasaules mērogā. Viens sākās renesanses laikā un turpinājās līdz pat mūsdienām, bet otrs ceturtajā gadsimtā pirms mūsu ēras, kad Grieķija valdīja pār pasauli.

Viņš iztēlojās laiku trīssimt gadus pirms Kristus dzimšanas un Aleksandra Lielā pēkšņo nāvi. Ģenerāļi cīnījās par viņa vareno impēriju, tā tika sadalīta trīs daļās, un sākās helēnisma periods grieķu vispasaules valdīšanas laiks. Vienu no zemju trešdaļām pieprasīja tālredzīgais maķedonietis Ptolemajs, kurš 304. gadā pirms mūsu ēras pasludināja sevi par Ēģiptes valdnieku, liekot pamatus Ptolemaja dinastijai, kuras galvaspilsēta bija Aleksandrija.

Ptolemaji bija intelektuāļi. Ptolemajs 1 bija vēsturnieks, Ptolemajs II zoologs, Ptolemajs III literatūras patrons, Ptolemajs IV dramaturgs. Viņi visi saviem bērniem par skolotājiem izvēlējās izcilākos zinātniekus un mudināja zinību vīrus apmesties uz dzīvi Aleksandrijā.

Ptolemajs I izveidoja muzeju vietu, kur zinātnieki varēja pulcēties un apmainīties ar zināšanām. Lai atbalstītu zinību viru centienus, viņš ierīkoja arī bibliotēku. Ptolemaja II laikā, 246. gadā pirms mūsu ēras, tā atradās divās vietās galvenā bibliotēka līdzās valdnieka pilij un otra, mazāka, dieva Serapis templī, saukta par Serapeum.

Ptolemaji bija dedzīgi grāmatu krājēji un sūtīja ekspedīcijas meklēt tās visā tolaik zināmajā pasaulē. Ptolemajs II nopirka visu Aristoteļa bibliotēku. Ptolemajs III pavēlēja pārmeklēt visus kuģus, kas ienāca Aleksandrijas ostā. Ja tika atrastas grāmatas, tās tika atņemtas, pārrakstītas, īpašniekiem atdotas kopijas, bet oriģināli ievietoti bibliotēkā. Grāmatu saturs bija visdažādākais dzeja, vēsture, retorika, filosofija, reliģija, medicīna, dabas zinātnes un tieslietas. Serapeum bija uzkrāts ap 43 000 pergamenta tīstokļu, kas bija pieejami visiem lasītājiem, un muzejā 500 000, kas bija atvēlēti tikai • zinātniekiem.

Kur tas viss pazuda?

Viena versija bija tāda, ka visa šī bagātība sadega 48. gadā pirms mūsu ēras, kad Ptolemajs XIII cīnījās ar Jūliju Cēzaru. Cēzars pavēlēja aizdedzināt valdnieka flotes kuģus, bet uguns izplatījās pa visu pilsētu un varēja iznīcināt ari bibliotēku. Citā versijā tika vainoti kristieši, kas 272. gadā it kā esot iznīcinājuši galveno bibliotēku, bet Serapeum 391. gadā, cīnīdamies pret pagānisma ietekmi pilsēta. Pēdējais pieņēmums bija tāds, ka bibliotēku iznīcinājuši arābi, kad tie 642. gadā iekaroja Aleksandriju. Tika apgalvots, ka kalifs Omārs uz jautājumu par valdnieka grāmatu kolekciju esot atbildējis šādi: "ja tas, kas rakstīts grāmatās, saskan ar Dieva grāmatu, tās nav vajadzīgas, ļa nesakrīt, tad tās nav vēlamas. Tās jāiznīcina." Nostāsti vēsta, ka veselus sešus mēnešus ar manuskriptiem kurinātas krāsnis Aleksandrijas pirtīs.

Šī doma Hermanam vienmēr sāpīgi iedūrās sirdī kā var tik vienkārši sadedzināt vienu no izcilākajām zināšanu krātuvēm cilvēces vēsturē?

Bet kas īsti notika?

Protams, tā kā Ēģipti pārņēma arvien lielāki nemieri un cīņas ar ārzemju iebrucējiem, bibliotēka zaudēja visas privilēģijas un krita par upuri vajāšanām, pūļa uzbrukumiem un militārai okupācijai.

Kad tā pazuda pavisam?

To nezina neviens.

Un vai leģenda atbilst patiesībai? Tā vēsta, ka drosmīgi ļaudis glābuši manuskriptus citu pēc cita, dažus pārrakstījuši, citus nozaguši, rūpīgi saglabājot bagātīgo kolekciju. Vēsturnieki gadsimtiem ilgi piemin šos zinību glabātājus.

Sargus.

Hermanam patika iztēloties, ko šie nezināmie varoņi varētu būt saglabājuši. Nezināmus Eiklīda, Platona, Aristoteļa, Augustīna darbus? Vai tekstus, kuru autori bija neskaitāmi citi zinību vīri, kas vēlāk tika uzskatīti par attiecīgo zinātnes nozaru pamatlicējiem.

Kas to lai zina.

Un tāpēc meklēšana bija tik aizraujoša.

Nemaz nerunājot par Džordža Hadāda teorijām, kuras piedāvāja Hermanam iespēju vēl labāk īstenot ordeņa mērķus. Politikas komiteja jau bija noteikusi, kā nestabilitāti Izraēlā varētu izmantot peļņas gūšanai. Biznesa plāns bija gan godkārīgs, gan izpildāms. Ja varēs pierādīt Hadāda pētījumus…

Pirms pieciem gadiem Hadāds bija ziņojis par kādu apmeklētāju, kas bija nosaucis sevi par Sargu. Izraēliešu spiegi bija par to pavēstījuši Telavivai. Ebreji, kā vienmēr, pārāk uztraucās un uzreiz mēģināja nogalināt Hadādu. Par laimi, iejaucās amerikāņi, un Hadāds bija dzīvs vēl joprojām.

Hermans priecājās ari par to, ka viņa ziņu avoti amerikāņu politiķu aprindās tagad ielaidās sarunās un nesen apstiprināja jau zināmos faktus, papildinot tos ar jauniem, un tāpēc ari Seibrs tika sūtīts uzbrukumā Kotonam Malonem.

Bet kas īsti ir zināms? Varbūt Seibram kaut ko pavēstīs divkosīgais izraēliešu spiegs, kas viņu gaida Vācijā?

Vienīgais drošais pieturas punkts bija Džordžs Hadāds.

Viņš bija jāatrod.

22. Nodaļa ROTENBURGA. VĀCIJA 15:30

Seibrs soļoja pa bruģēto ieliņu. Rotenburga atradās simts kilometru uz dienvidiem no Vircburgas. Tā bija mūru apņemta pilsēta, ko rotāja aizsargvaļņi un sargtorņi, kas bija saglabājušies no viduslaikiem. Mūru iekšienē šauras ieliņas vijās gar senlaicīgām ķieģeļu un mūra ēkām ar koka apdari. Tieši uz tādu māju devās Seibrs.

Baumeisterhaus atradās līdzās tirgus laukumam, netālu no torņa ar senu pulksteni. Metāla plāksne pie ša trīsstāvu nama vēstīja, ka ēka celta 1596. gadā, bet pēdējos simt gadus lajā atrodas viesnīciņa un restorāns.

Seibrs iegāja pa durvīm un uzreiz sajuta svaigi ceptas maizes, ābolu un kanēļa saldo aromātu. Pirmajā stāvā šaurās ēdamzāles otras durvis veda uz iekšējo pagalmu, baltās sienas bija rotātas ar briežu ragiem.

Pie ozolkoka galdiņa jau gaidīja viens no ordeņa ziņu pienesējiem kārns, slimīgs vīrelis, pazīstams ar segvārdu Jonass. Seibrs pienāca un apsēdās viņam pretī. Galds bija apklāts ar smalku, rožainu galdautu. Jonasa priekšā stāvēja porcelāna tase ar melnu kafiju un šķīvītis ar pusapēstu dāņu smalkmaizīti.

Notiek dīvainas lietas, Jonass angliski paziņoja.

Vidējos Austrumos tā ir vienmēr.

Šoreiz ir dīvaināk nekā parasti.

Jonass bija norīkots darbā Izraēlas Iekšlietu ministrijas Vācijas misijā.

Jūs likāt uzmanīt visus jaunumus par Džordžu Hadādu. Šķiet, ka viņš ir piecēlies no miroņiem. Mūsējie ir īstā panikā.

Seibrs izlikās neko nezinām. Un no kurienes nāk šī atklāsme?

Pirms dažām dienām viņš pats zvanīja uz Palestīnu. Vēlas tiem kaut ko pastāstīt.

Seibrs līdz šim Jonasu bija saticis trīs reizes. Tādi cilvēki kā viņš, kuriem nauda bija svarīgāka par uzticību, bija noderīgi, tomēr ar viņiem bija jāuzmanās. Nodevēji krāpjas vienmēr. Varbūt pieliek runāt aplinkus. Sakiet skaidri, kas jums ir ziņojams?

Jonass ar baudu iedzēra malciņu kafijas. Pirms pazušanas toreiz, pirms pieciem gadiem, Hadādu apmeklēja kāds cilvēks, kurš nosauca sevi par Sargu.

Seibrs to jau zināja, taču neko neteica.

Viņam tika nodota kāda informācija. Tas vien jau ir mazliet dīvaini, bet vēlāk būs vēl dīvaināk.

Seibrs nevarēja ciest Jonasa teatrālo ziņošanas manieri.

Hadāds nav pirmais, pie kura ieradies šāds apmeklētājs. Es redzēju dokumentus. Kopš 1948. gada vēl trīs citas personas apciemojis cilvēks, kas nosaucis sevi par Sargu. Izraēlieši zina par visiem, bet šie trīs cilvēki dažas dienas vai nedēļas pēc šīs tikšanās gāja bojā. Jonass uz brīdi apklusa. Ja atceraties, arī Hadāds gandrīz gāja bojā.

Seibrs pamazām sāka saprast. Jūsu ļaudis cenšas kaut ko pasargāt?

Acīmredzot.

Cik bieži notika šie apmeklējumi?

Apmēram ik pēc divdesmit gadiem pēdējo sešdesmit gadu laikā. Visi bija zinātnieki viens izraēlietis un trīs arābi, ieskaitot Hadādu. Visas slepkavības izdarīja Mossad.

Seibram bija jānoskaidro. Un kā jums izdevās to uzzināt?

Kā jau teicu, ieskatījos dokumentos. Jonass apklusa. Pirms dažām stundām pienāca ziņojums. Hadāds dzīvo Londonā.

Man vajag adresi.

Jonass to nosauca un piebilda: Aģenti jau ir aizsūtīti. No likvidēšanas vienības.

Kāpēc jānogalina Hadāds?

Es uzdevu vēstniekam to pašu jautājumu. Viņš kā bijušais Mossad aģents pavēstīja man interesantu stāstu.

Droši vien tāpēc arī esmu izsaukts uz šejieni?

Jonass viņam uzsmaidīja. Es zināju, ka.jūs esat attapīgs.

Dāvids Ben-Gurions saprata, ka viņa politiķa karjera ir beigusies. Kopš bērnības Polijā, kad viņu nomocīja slimības, viņa mūža sapnis bija palīdzēt ebrejiem atgriezties Bībelē noteiktajā dzimtenē. Tāpēc viņš nodibināja Izraēlas valsti un vadīja to nemierīgajos laikos no 1948. līdz 1963. gadam, rīkojoties gan kā karavadonis, gan kā valstsvīrs.

Grūts uzdevums cilvēkam, kurš vienmēr bija vēlējies būt intelektuālis.

Viņš kāri lasīja filosofijas grāmatas, studēja Bībeli, viegli koķetēja ar budismu, pat iemācījās sengrieķu valodu, lai varētu lasīt Platonu oriģinālā. Viņš aizrautīgi interesējās par dabas zinātnēm un necieta daiļliteratūru. Viņa iecienītais saziņas veids bija vārdu cīņas, nevis izsmalcināti dialogi.

Tomēr viņš nebija abstrakts domātājs.

Viņš bija sīksts un skarbs vīrs ar sudrabainu matu oreolu, enerģisku žokļa līniju un strauju raksturu.

1948. gada maijā viņš proklamēja Izraēlas neatkarību, neklausīdamies pēdējā brīdī nākušos Vašingtonas brīdinājumus un neņemdams vērā savu tuvāko sabiedroto drūmos pareģojumus. Viņš atcerējās, kā tikai dažas stundas pēc viņa paziņojuma Izraēlā iebruka piecu arābu valstu karaspēks, pievienojoties palestīniešu kaujiniekiem atklātā mēģinājumā iznīcināt ebrejus. Viņš pats vadīja armiju kaujā, un viens procents ebreju iedzīvotāju gāja bojā līdz ar tūkstošiem arābu. Vairāk nekā pusmiljons palestīniešu zaudēja mājas. Galu galā ebreji uzvarēja, un daudzi godināja savu glābēju kā Mozu, ķēniņu Dāvidu, Garibaldi un pašu Visuvareno Dievu vienā personā.

Viņš vadīja valsti vēl piecpadsmit gadus. Bet bija jau 1965. gads, un viņš bija gandrīz astoņdesmit gadus vecs un noguris.

Vēl ļaunāk viņš bija kļūdījies.

Viņš raudzījās uz iespaidīgo bibliotēku. Tik daudz zināšanu. Svešinieks, kurš bija nosaucis sevi par Sargu, bija brīdinājis, ka pārbaudījums būs grūts, bet, ja izdosies to izturēt, balva būs nenovērtējama.

Un šim vēstnesim bija taisnība.

Viņš kaut kur bija lasījis, ka idejas mēraukla ir tās svarīgums ne tikai savā laikā, bet arī plašākā mērogā.

Viņš savā laikā bija izveidojis mūsdienu Izraēlas valsti, bet tās tapšanas gaitā tūkstošiem cilvēku bija gājuši bojā. Un viņš baidījās, ka vēl daudzi citi mirs turpmākajos gadu desmitos. Šķita, ka ebrejiem un arābiem liktenis lēmis mūžīgi karot. Viņš bija uzskatījis, ka mērķis ir cēls un cīņa taisnīga, bet tagad vairs ne.

Viņš bija kļūdījies.

Pašā galvenajā.

Viņš atkal uzmanīgi pāršķirstīja uz galda atvērto biezo grāmatu. Kad viņš ieradās, viņu gaidīja trīs šādi sējumi. Sargs, kurš pirms sešiem mēnešiem bija viņu apmeklējis, stāvēja pie ieejas durvīm ar platu smaidu vēja aprautajā sejā.

Ben-Gurions nebija pat sapņojis, ka Šāda zinību valstība pastāv, un bija pateicīgs liktenim, ka paša zinātkāre

bija palīdzējusi viņam saņemt drosmi pārbaudījumam.

No kurienes tas viss ir nācis? viņš ieiedams jautāja.

No daudzu vīru un sievu sirdīm un prātiem.

Mīklaina atbilde, kas tomēr izteica patiesību, un, būdams filosofs, Ben-Curions to saprata.

Ben-Gurions to pastāstīja 1973. gadā, dažas dienas pirms nāves, piebilda Jonass. Daži apgalvo, ka viņš murgoja. Citi ka viņa prāts bija aptumšojies. Taču viens ir skaidrs. Pēc 1965. gada Ben-Guriona politika un filosofija radikāli mainījās. Viņš vairs nebija tik kareivīgs, kļuva piekāpīgāks. Aicināja piešķirt arābiem tiesības. Vairākums to piedēvēja viņa lielajam vecumam, bet Mossad uzskatīja, ka tur slēpjas kas vairāk. Ben-Gurions pat tika turēts aizdomās. Tāpēc arī viņam neļāva atgriezties politikā. Vai varat iedomāties? Pats Izraēlas tēvs tiek uzskatīts par nevēlamu personu.

Kas ir tas Sargs?

Jonass paraustīja plecus. Par to dokumentos nekā nav. Toties ir ziņas par tiem, kurus tas apmeklējis. Mossad kaut kā uzzināja par katru no viņiem un rīkojās ātri. Lai ko arī tas viss nozīmētu, izraēlieši negrib ļaut tiem ne ar vienu runāt.

Tātad jūsu kolēģi gatavojas likvidēt Hadādu?

Jonass pamāja ar galvu. Tas notiek pašlaik.

Viņš jau bija dzirdējis pietiekami daudz, tāpēc piecēlās no galdiņa.

Un samaksa? Jonass steidzīgi iejautājās.

Seibrs izvilka no kabatas aploksni un nosvieda uz galda. Tagad būsim norēķinājušies. Dodiet ziņu, kad būs vēl kādi jaunumi.

Jonass ielika naudu kabatā. Jūs būsiet pirmie.

Seibrs vēroja, kā ziņu pienesējs pieceļas un dodas nevis uz izejas durvju pusi, bet uz nišu, kur atradās labierīcības.

Viņš nolēma, ka šis ir gluži piemērots brīdis, un sekoja Jonasam.

Pie tualetes durvīm viņš uz mirkli apstājās.

Restorāns bija patukšs, pustumšs un trokšņains. Viesi bija aizņemti ar ēšanu un tērzēšanu dažādās valodās.

Seibrs iegāja tualetē, aizslēdza durvis un aši pārlaida skatienu telpai. Divas kabīnes, izlietne un spogulis, dzeltenīga kvēlspuldžu gaisma. Jonass atradās pirmajā kabīnē, otra bija tukša. Seibrs paņēma sauju papīra dvieļu, nogaidīja, kad kabīnē tiek nolaists ūdens, tad izņēma no kabatas nazi.

Jonass iznāca no kabīnes, vilkdams ciet bikšu rāvējslēdzēju.

Seibrs pagriezās un ietrieca viņam krūtīs nazi, pagriežot to uz augšu, pēc tam ar otru roku piespieda pie brūces papīra dvieļus. Viņš vēroja, kā izraēlieša acīs pavīd šausmas, bet tad dzīvība tajās apdzisa. Atstājot dvieļus piespiestus, viņš izvilka nazi.

Jonass saļima uz grīdas.

Seibrs izvilka no viņa kabatas aploksni, tad noslaucīja naža asmeni pie Jonasa biksēm, ātri satvēra nedzīvo, asinīm noplūdušo ķermeni aiz rokām, ievilka kabinē un apsēdināja uz poda.

Pēc tam aizvēra kabīnes durvis un devās projām.

Uz ielas Seibrs sekoja tūristu grupai, kas gides vadībā devās uz rātsnamu. Pavecā sieviete norādīja uz seno pilsētas domes namu un stāstīja par Rotenburgas bagāto vēsturi.

Viņš uzkavējās un klausījās. Zvani noskandināja ceturto pēcpusdienas stundu.

Skatieties uz pulksteni un vērojiet divus mazos, apaļos lodziņus abās pusēs ciparnīcai.

Kad lodziņi atvērās, visi pagriezās. Parādījās mehāniska vīriņa figūra, kas iztukšoja lielu vīna kausu, kamēr otra figūra to vēroja. Gide kaut ko klāstīja par šīs ainas vēsturisko nozīmi. Klikšķēja fotoaparātu slēdži. Dūca videokameras. Priekšnesums ilga apmēram divas minūtes. Soļodams projām, Seibrs pamanīja tūristu vidū kādu vīrieti, kurš veikli pavērsa fotoaparāta objektīvu no pulksteņa torņa pret viņu.

Seibrs pasmaidīja.

Ja nodevība kļuvusi par dzīvesveidu, tad vienmēr pastāv risks iekrist. Par laimi, viņš bija uzzinājis no Jonasa visu, kas bija nepieciešams, tāpēc viņu mierīgi varēja likvidēt. Taču izraēlieši tagad zināja, kas ir Jonasa kontaktpersona. Šķiet, ka Zilā krēsla padomnieks par to neraizējas, jo viņš bija īpaši piekodinājis sarīkot labu izrādi.

Tas arī tika izdarīts.

Gan izraēliešiem, gan Alfrēdam Hermanam.

23. NODAĻA LONDONA 14:30

Malone gaidīja, kad Džordžs Hadāds beigs skaidrot. Vecais draugs runāja pārāk izvairīgi.

Pirms sešiem gadiem es uzrakstīju pētījumu, turpināja Hadāds. Tas atspoguļoja kādu teoriju, pie kuras es tolaik strādāju un kas ir saistīta ar Vecās derības sākotnējo tulkojumu no senebreju valodas.

Hadāds pastāstīja par Septuagint, kas tika sarakstīts no trešā līdz pirmajam gadsimtam pirms mūsu ēras un ir vissenākais un pilnīgākais Vecās derības tulkojums grieķu valodā, tapis Aleksandrijas bibliotēkā. Tad viņš pieminēja Codex Sinaiticus mūsu ēras ceturtā gadsimta manuskriptu ar Veco un Jauno derību, ko vēlāko laiku zinātnieki izmantoja citu Bībeles tekstu salīdzināšanai, lai gan neviens nezināja, vai tas ir pareizs. Un Vulgate, ko apmēram tajā pašā laikā Sv. Hieronims pirmais bija iztulkojis tieši no senebreju valodas latīņu valodā, bet sešpadsmitajā, astoņpadsmitajā un divdesmitajā gadsimtā tas ticis būtiski pārstrādāts.

Pat Mārtiņš Luters, stāstīja Hadāds, pielika savu roku Vulgate, īsinot to atbilstoši savai luteriskajai ticībai. Šā tulkojuma nozīme ir pamatīgi sagrozīta. Daudzi prāti pārveidojuši tā vēstījumu.

Karaļa Džeimsa Bībele. Daudzi uzskata, ka tā atspoguļo oriģinālu, taču tā ir tapusi septiņpadsmitajā gadsimtā no Vulgate teksta tulkojuma angļLi valodā. Šie tulkotāji nekad nebija redzējuši sākotnējo senebreju tekstu un, pat ja būtu redzējuši, nevarētu to saprast. Koton, tā Bībele, ko mēs pazīstam šodien, ir piecu tulkojumu attālumā no sākotnēji uzrakstītās. Karaļa Džeimsa Bībele pasludināta par oficiālo un oriģinālo. Taču tas nenozīmē, ka tā ir īsta, autentiska un patiesa.

Vai ir kādas Bībeles senebreju valodā? jautāja Pema.

Hadāds pamāja ar galvu. Senākais saglabājies ir Alepo

kodekss, kas izglābts no bojāejas Sīrijā 1948. gadā. Taču tas ir mūsu ēras desmitā gadsimta manuskripts, ko gandrīz divtūkstoš gadus pēc oriģinālā teksta tapšanas sarakstījis nezināms autors.

Malone bija redzējis šo manuskriptu Jeruzālemes Nacionālajā bibliotēkā trausls krēmkrāsas pergaments, aprakstīts ar brūnu, pabalējušu tinti.

Šajā rakstā, turpināja Hadāds, es izteicu hipotēzi, ka daži manuskripti varētu palīdzēt atrisināt šīs problēmas. Mēs zinām, ka senie filosofi Aleksandrijas bibliotēkā studēja Veco derību. Cilvēki, kuri saprata senebreju valodu. Un zinām arī, ka viņi pierakstīja savas domas. Manuskriptos, kuri saglabājušies līdz mūsu dienām, ir atsauces uz šiem darbiem, fragmenti un citāti, bet paši darbi diemžēl ir zuduši. Turklāt bibliotēkā varēja būt arī senie senebreju teksti mēs zinām, ka tie tika uzkrāti. Vēlākos laikos izplatīta kļuva senebreju tekstu masveidīga iznīcināšana, un sevišķi tā skāra Veco derību senebreju valodā. Inkvizīcija vien sadedzināja divpadsmit tūkstošus Talmūda eksemplāru. Ja varētu izpētīt kaut vienu no tiem, varētu iegūt atbildi uz visiem neskaidrajiem jautājumiem.

Un kāda tam nozīme? nesaprata Pema.

Liela nozīme, atbildēja Hadāds. Sevišķi, ja atrod kļūdu.

Kādā ziņā? Malone sāka zaudēt pacietību.

Mozus pašķir Sarkanās jūras ūdeņus. Iziešana no Ēģiptes. Pasaules radīšana. Dāvids un Zālamans. Kopš astoņpadsmitā gadsimta arheologi nemitīgi rakņājušies Svētajā zemē, lai pierādītu, ka Bībelē aprakstīti vēsturiski fakti, taču nav atrasts neviens taustāms pierādījums, kas apstiprinātu Vecajā derībā teikto. Labs piemērs ir Otrā Mozus grāmata. Grāmatā teikts, ka tūkstošiem izraēliešu esot klejojuši pa Sīnaja pussalu. Bībelē ļoti konkrēti norādītas viņu apmešanās vietas, kas ir atrodamas arī šodien, taču nav atrasta neviena šā perioda keramikas lauska, ne rokassprādze vai kas cits, kas apstiprinātu Otrajā Mozus grāmatā teikto. Tāds pats pierādījumu trūkums vērojams, kad arheologi mēģina rast apstiprinājumu citiem Bībeles notikumiem. Vai jums tas nešķiet dīvaini? Vai tad nevajadzēja saglabāties kaut niecīgiem sīkumiem, kas liecinātu vismaz par kādu no Bībelē aprakstītajiem notikumiem?

Malone zināja, ka Hadāds tāpat kā daudzi citi ticēja Bībelei tikai kā vēstures liecībai. Šīs zinātnieku nometnes pārstāvji uzskatīja, ka sava tiesa patiesības tajā ir, taču pavisam maz. Malone ari to visu stipri apšaubīja. No izlasītā viņš bija secinājis, ka tie, kuri aizstāv šo vēstījumu kā patiesu vēsturi, vadās drīzāk no teoloģiskiem nekā zinātniskiem apsvērumiem.

Bet vai nav vienalga?

Džordž, jūs jau iepriekš esat to visu teicis, un es jums piekrītu. Man jāzina, kas ir tik svarīgs, ka uz spēles likta jūsu dzīvība?

Hadāds piecēlās no krēsla un veda viesus pie kartēm noklātajām sienām. Es tās vācu visus pēdējos piecus gadus. Tas nebija viegli. Kauns atzīties, bet dažas pat esmu nozadzis.

No kurienes? jautāja Pema.

Galvenokārt no bibliotēkām. Retas grāmatas daudzviet nav atļauts kopēt. Turklāt kopējot zūd detaļas, bet tieši tās ir svarīgākās.

Hadāds piegāja pie kartes, kurā bija attēlota mūsdienu Izraēlas valsts. Kad 1948. gadā šī zeme tika sadalīta un cionistiem piešķirts prasītais gabals, daudzi runāja par Ābrahāma derību. Par Dieva vārdu, ka šis reģions… Hadāds pielika pirkstu pie kartes, …tieši šī zeme esot piederējusi Ābrahāmam.

Malone ievēroja robežas.

Tā kā es saprotu senebreju valodu, man bija iespēja nojaust kaut ko vairāk. Varbūt pat pārāk daudz. Pirms apmēram trīsdesmit gadiem es ievēroju kaut ko interesantu. Bet, lai pienācīgi novērtētu šo atklāsmi, ir pienācīgi jānovērtē Ābrahāms.

Malone zināja šo stāstu.

Pirmajā Mozus grāmatā, iesāka Hadāds, aprakstīts kāds notikums, kas dziļi ietekmēja pasaules vēsturi. To varētu pat nosaukt par svarīgāko dienu cilvēces vēsturē.

Malone klausījās, kā Hadāds stāsta par Ābramu, kurš ceļoja no Mezopotāmijas uz Kanaānu, klejodams ļaužu vidū un uzticīgi izpildīdams Dieva pavēles. Viņa sieva Sarai joprojām bija neauglīga, tāpēc ieteica Ābramam pārgulēt ar viņas uzticīgo kalponi, ēģiptiešu verdzeni, vārdā Hagara, kas bija palikusi kopā ar viņiem, kopš faraons bija izdzinis viņu dzimtu no Ēģiptes.

Ābrama un Hagaras pirmā dēla Ismaēla dzimšana, turpināja Hadāds, iegūst svarīgu nozīmi mūsu ēras septītajā gadsimtā, kad Arābijā top jauna reliģija. Islāms. Korāns sauc Ismaēlu par apustuli un pravieti. Viņa Kungs viņu labi ieredzēja. Ābrama vārds parādās divdesmit piecās no simt četrpadsmit Korāna nodaļām. Līdz pat mūsdienām Ibrāhīms un Ismaēls ir izplatīti musulmaņu vārdi. Pašā Korānā musulmaņiem pavēlēts sekot Ābrahāma reliģijai.

Viņš nebija ne jūds, ne kristietis, bet bija patiess ticībā un pievienojās nevis dieviem, bet Dievam.

Labi, Koton. Redzu, ka pēc mūsu iepriekšējās tikšanās esat pārlasījis Korānu.

Malone pasmaidīja. Mazliet iemetu aci. Aizraujoša lasāmviela.

Korānā skaidri teikts, ka Ābrahāms un Ismaēls lika pamatus Namam.

Kaāba, ieminējās Pema. Islāma svētākajam templim.

Malone bija pārsteigts. Kad tad tu sāki pētīt islāmu?

Nesāku. Taču skatos Histon/ Channel.

Viņš pamanīja Pemas smaidu.

Kaāba atrodas Mekā. Katram pieaugušajam musulmanim jādodas uz turieni svētceļojumā. Nelaime tikai tāda, ka ik gadu sapulcējas tik daudz cilvēku, ka vairāki simti tiek sabradāti līdz nāvei. Ziņās par to bieži stāsta.

Arābi, sevišķi arābu musulmaņi, uzskata sevi par Ismaēla pēctečiem, turpināja Hadāds.

Malone zināja, kas sekos. Trīspadsmit gadus pēc Ismaēla dzimšanas Dievs pavēstīja Ābramam, ka viņš kļūs par tēvu daudzām tautām. Vispirms viņš pavēlēja tam mainīt vārdu uz Ābrahāmu un viņa sievai no Sarai uz Sāru. Pēc tam Dievs paziņoja, ka Sārai piedzims dēls. Ne Sāra, ne Ābrahāms tam nenoticēja, tomēr pēc gada piedzima īzāks.

Viņa piedzimšanas diena, iespējams, bija vissvarīgākā diena cilvēces vēsturē, paziņoja Hadāds. Pēc tam viss mainījās. Bībeles un Korāna vēstījums par Ābramu atšķiras. Katrā tas ir citāds. Bet Bībelē teikts, ka Tas Kungs teicis Ābrahāmam, ka viņam un viņa mantiniekam īzākam piederēs visa zeme, kas atrodas viņiem apkārt Kanaānas zeme.

Pārējo Malone zināja. Dievs vēlreiz parādījās īzāka dēlam Jēkabam, atkārtoja zemes solījumu un piebilda, ka Jēkaba pēcteči būs tauta, kuriem uz mūžīgiem laikiem piederēs Kanaānas zeme. Jēkabam bija pavēlēts mainīt vārdu uz Izraēlu. Jēkaba divpadsmit dēli izveidoja atsevišķas ciltis, kuras kopā saturēja Dieva un Ābrahāma noslēgtā derība. No visu dēlu ģimenēm izauga divpadsmit izraēliešu ciltis.

Ābrahāms ir visu triju pasaules galveno reliģiju tēvs, turpināja Hadāds. Ar viņu saistās islāma, jūdaisma un kristietības pirmsākumi, taču viņa dzīvesstāsts katrā reliģijā aprakstīts citādi. Viss Vidējo Austrumu konflikts, kas ilgst jau tūkstošiem gadu, ir tikai strīds par to, kurš vēstījums ir pareizais un kurai reliģijai piešķirtas dievišķās tiesības uz zemi. Arābiem kā Ismaēla pēctečiem. Jūdiem kā Izāka pēctečiem. Kristiešiem kā Kristus pēctečiem.

Malone atcerējās Bībeli un piebilda:

Tas Kungs sacīja Ābramam izej no savas zemes, no savas cilts uti no savām tēva mājām uz zemi, kuru Es tev rādīšu. Un Es tevi darīšu par lielu tautu, Es tevi svētīšu un darīšu lielu tavu vārdu, un tu būsi par svētību. Es svētīšu tos, kas tevi svētī, un nolādēšu tos, kas tevi nolād, un tevī būs svētītas visas zemes ciltis.

Tu to saki ar tādu pārliecību, brīnījās Pema.

Tie ir svarīgi vārdi, paskaidroja Hadāds. Ebreji uzskata, ka tie piešķir viņiem ekskluzīvas tiesības uz Palestīnu. Daudzus savas dzīves gadus esmu veltījis Bībeles pētījumiem. Tā ir apbrīnojama grāmata. Un tās atšķirība no visām citām episkajām leģendām ir vienkārša. Nav nekā mistiska vai maģiska, tikai cilvēku atbildība.

Vai jūs ticat? jautāja Pema.

Hadāds pašūpoja galvu. Reliģijai? Nē. Pārāk skaidri esmu redzējis tās negodīgumu. Dievam? Tas ir pavisam kas cits. Bet es esmu redzējis, kā Viņš pagriež mums muguru. Es piedzimu musulmaņu ģimenē. Mans tēvs bija musulmanis tāpat kā viņa tēvs. Taču pēc 1948. gada kara pār mani nāca kāda atklāsme. Tad Bībele pārņēma visas manas domas. Es vēlējos izlasīt to pašā sākotnējā formā. Uzzināt, ko īsti tā nozīmē.

Kāpēc izraēlieši grib jūs nogalināt? jautāja Malone.

Viņi ir Ābrahāma pēcteči. Tie, kurus Dievs solīja svētīt, bet viņu ienaidniekus nolādēt. Miljoniem cilvēku gājuši bojā gadsimtu gaitā, tūkstošiem pēdējo piecdesmit gadu laikā tikai tādēj, lai pierādītu šos vārdus. Nesen es biju spiests iesaistīties strīdā. Kāds īpaši augstprātīgs virs vietējā krodziņā apgalvoja, ka Izraēlai esot absolūtas tiesības pastāvēt. Viņš nosauca sešus iemeslus, kuriem pamatā bija arheoloģija, vēsture, praktiskums, cilvēcība, aizsardzība un viņam pašam vissvarīgākais tiesības. Hadāds bridi klusēja. Tiesības, Koton. Bībelē dotās tiesības. Dieva zeme, kas piešķirta izraēliešu tautai, par ko svinīgi paziņots Vecajā derībā.

Malone gaidīja.

Bet ja nu mēs esam visu pārpratuši? Hadāds uzmeta niknu skatienu Izraēlas kartei, kas atradās līdzās Saūda Arābijas kartei.

Turpiniet, lūdzu, atskanēja sveša balss.

Visi pagriezās.

Dzīvokļa durvīs stāvēja maza auguma vīrietis ar brillēm un paplāniem matiem. Viņam līdzās sieviete pāri trīsdesmit, sīciņa, tumšmataina. Abiem rokās bija pistoles ar klusinātājiem. Pazinis šo ieroču marku, Malone uzreiz saprata, kādas valsts labā viņi strādā.

Tā bija Izraēla.

24. N odala VAŠINGTONA 9:50

Paēdusi brokastis, Stefānija pamāja viesmīlim, lai atnes rēķinu. Viņa sēdēja restorānā Dipona lokā, netālu no viesnīcas, kur bija apmetusies. Viņa bija mobilizējusi visus Magelāna nodaļas spēkus, un septiņi no divpadsmit šā dienesta juristiem tieši palīdzēja viņai. Lī Durāna slepkavība bija pamatots iemesls rīkoties, taču šie centieni bija saistīti arī ar zināmu risku. Drīz par Stefānijas izmeklēšanu uzzinās arī citas izlūkošanas aģentūras, bet tas nozīmēja, ka tas nepaliks noslēpums arī Lerijam Deilijam. Pie velna viņus visus! Malonem bija vajadzīga Stefānijas palīdzība, un viņa to nepievils. Vēlreiz…

Viņa samaksāja rēķinu, iekāpa taksometrā un pēc piecpadsmit minūtēm izkāpa Septiņpadsmitajā ielā pie Nacionālās alejas. Diena bija jauka un saulaina, un sieviete, kurai viņa pirms divām stundām bija zvanījusi, sēdēja uz ēnaina sola netālu no Otrā pasaules kara memoriāla. Tā bija sportiska, garkājaina blondīne, turklāt Stefānija zināja, ka arī pietiekami gudra, lai sarunās ar viņu visi ievērotu piesardzību. Stefānija pazina Heteri Diksoni gandrīz desmit gadus. Diksone bija Izraēlas pilsone, šo uzvārdu ieguvusi neilgā laulībā. Viņa darbojās Vašingtonas misijā, kas bija daļa no Mossad Ziemeļamerikas kontingenta. Viņas bija strādājušas gan kopā, gan pretējās nometnēs, un jautājumā par Izraēlu viņas bija pretinieces. Stefānija cerēja, ka šīsdienas tikšanās būs draudzīga.

Priecājos tevi redzēt, viņa apsēzdamās teica.

Diksone, kā vienmēr, bija ģērbusies stilīgi brūni zeltaini

rūtainās biksēs, baltā Oksfordas stila kreklā un melnā buklē vestē.

Pa telefonu izklausījās, ka esi noraizējusies.

Tā ir. Man jāzina, ko jūsu valdībai vajag no Džordža Hadāda.

Izlūkdienesta aģentiem raksturīgā māksloti vienaldzīgā izteiksme pazuda no Diksones pievilcīgās sejas. Tu neesi velti tērējusi laiku.

Tāpat kā jūsējie. Dažas pēdējās dienas visi runā tikai par Hadādu. Viņa atradās neizdevīgā situācijā, jo viņas kontaktpersona ar izraēliešiem bija Lī Durāns, kurš nepaguva paziņot visu uzzināto.

Un kāpēc tas interesē amerikāņus? noprasīja Diksone.

Pirms pieciem gadiem viens no maniem aģentiem Hadāda dēļ gandrīz aizgāja bojā.

Un tad jūs šo palestīnieti paslēpāt. Paturējāt tikai sev. Nepapūlējāties pateikt sabiedrotajiem.

Saruna jau sāka kļūt bīstama. Bet jūs pat nepapūlējāties mums pateikt, ka mēģinājāt nogalināt šo cilvēku kopā ar manu aģentu.

Par to es neko nezinu. Tas nav manā kompetencē. Toties zinu, ka Hadāds atkal ir uzradies un mums viņš ir vajadzīgs.

Mums arī.

Un kāpēc tas jums ir tik svarīgi?

Stefānija nesaprata, vai Diksone pūlas kaut ko izokšķerēt vai tikai velk laiku.

To tu pasaki, Hetere. Kāpēc saūdi pirms pieciem gadiem nolīdzināja līdz ar zemi vairākus ciematus Rietumu Arābijā? Kāpēc Mossad vajā Hadādu?

Viņa ieurbās ar skatienu aģentes sejā.

Kāpēc viņam bija jāmirst?

Maloni pārņēma rāmas nolemtības apziņa. Izlūkdienestā bija kāds dzelžains likums nekaitināt izraēliešus. Malone bija pārkāpis šo likumu, ļaudams izraēliešiem noticēt, ka Hadāds ir gājis bojā sprādzienā kafejnīcā. Tagad viņš saprata, ka tie zina patiesību. Lī Durāns teica, ka izraēlieši ir aktivizējušies, taču neieminējās par to, ka Hadāda noslēpums ir atklāts. Citādi Malone nebūtu ļāvis Pemai nākt līdzi.

Dzīvokļa durvis tomēr vajadzētu aizslēgt, paziņoja iebrucējs. Visādi ļaudis klīst apkārt.

Vai jums ir vārds? noprasīja Malone.

Sauciet mani par Ādamu. Viņa ir Ieva.

Interesanti segvārdi izraēliešu likvidēšanas vienībai.

Ko tas nozīmē? satraucās Pema. Likvidēšanas?

Malone pagriezās pret viņu. Viņi ieradušies pabeigt darbiņu, ko iesāka pirms pieciem gadiem. Viņš pievērsās Hadādam, kurš neizrādīja ne mazākās bailes. Ko viņi grib apklusināt?

Patiesību, atbildēja Hadāds.

Par to es neko nezinu, paziņoja Ādams. Es neesmu nekāds politiķis. Tikai algots darbinieks. Man dota pavēle likvidēt. Jūs to saprotat, Malone. Jūs arī strādājāt šajā jomā.

Jā, to nevarēja noliegt. Taču Pemai viss šķita pavisam citādi.

Jūs visi esat jukuši! viņa iesaucās. Jūs runājat par nogalināšanu kā par pavisam parastu darbu.

Patiesībā, atbildēja Ādams, tas ir mans vienīgais darbs.

Kad Malone tikko bija sācis strādāt Magelāna nodaļā, viņš bija iemācījies, ka izdzīvošana daudzos gadījumos atkarīga no lēmuma, kad nogaidīt un kad bēgt. Ieskatījies sejā savam senajam draugam, pieredzējušajam kareivim, viņš saprata, ka Hadāds ir gatavs izdarīt izvēli.

Man ļoti žēl, čukstēja Malone.

Man arī, Koton. Bet es jau pieņēmu lēmumu, kad zvanīju.

Vai viņš nepārklausljās? Zvanījāt?

Pirmoreiz pirms kāda laika un vēl divreiz nesen. Uz Rietumkrastu.

Džordž, tas bija muļķīgi.

Varbūt. Taču es zināju, ka jūs atnāksiet.

Tas gan labi, jo es pats to nezināju.

Hadāda skatiens kļuva bargāks. Jūs man daudz iemācījāt. Es atceros katru noteikumu un vēl nesen tos stingri ievēroju. Arī to, kā glabāt vissvarīgāko. Viņa balsī skanēja rūgtums un nolemtība.

Vajadzēja vispirms piezvanīt man.

Hadāds papurināja galvu. Es to esmu parādā Sargam, kuru nošāvu. Tagad jāatdod parāds.

Kāda pretruna! ierunājās Ādams. Godīgs palestīnietis.

Un izraēlietis, kas slepkavo, atbildēja Hadāds. Bet Vnēs esam tādi, kādi esam.

Malone domās apsvēra visas iespējas. Kaut kas bija jādara, bet Hadāds laikam nojauta viņa plānus. Jūs esat izdarījis visu, ko spējat. Vismaz pagaidām. Hadāds norādīja uz Pemu. Sargājiet viņu.

Koton, tu nedrīksti ļaut viņu nogalināt, Pema izmisīgi čukstēja.

Kā nu ne, rūgti iebilda Hadāds. Tad viņš uzmeta niknu skatienu Ādamam. Vai drīkstu pēdējoreiz noskaitīt lūgšanu?

Ādams pamāja ar ieroci. Kā lai atsaka tik saprātīgam lūgumam?

Hadāds piegāja pie kādas kumodes un norādīja uz atvilktni. Tur ir spilventiņš, ko es parasti lieku zem ceļiem. Vai drīkst?

Ādams paraustīja plecus.

Hadāds lēni atvēra atvilktni un ar abām rokām izņēma tumši sarkanu spilvenu. Pēc tam vecais vīrs devās uz loga pusi, un Malone ieraudzīja, kā spilvens noslīd uz grīdas.

Parādījās pistole.

Cieši satverta Hadāda labajā rokā.

Stefānija gaidīja atbildi uz jautājumu.

Hadāds apdraud Izraēlas drošību, teica Diksone. Tā bija pirms pieciem gadiem, un tāpat ir arī tagad.

Varbūt paskaidrosi?

Kāpēc tu to nejautā saviem cilvēkiem?

Stefānija bija cerējusi izvairīties no šādas iztaujāšanas, taču nolēma atbildēt godīgi. Mums ir domstarpības.

Un kurā pusē esi tu?

Mans bijušais aģents iekļuvis nepatikšanās. Esmu nolēmusi viņam palīdzēt.

Kotons Malone. Mēs zinām. Taču viņš pats zināja, ar ko riskē, kad paslēpa Hadādu.

Viņa dēls nezināja.

Diksone paraustīja plecus. Daudzus manus draugus ir nogalinājuši teroristi.

Vai tu neesi pārāk svētulīga?

Nedomāju vis. Palestīnieši mums neatstāj izvēli, kā rīkoties ar tiem.

Viņi nedara neko sliktāku kā ebreji 1948. gadā. Stefānija nespēja novaldīties.

Diksone pasmīnēja. Ja es būtu zinājusi, ka mēs atkal sāksim veco strīdu, nebūtu nākusi.

Stefānija zināja, ka Diksone neko nevēlējās dzirdēt par četrdesmito gadu beigu terorismu, kas daudz vairāk nāca no izraēliešu, nevis arābu puses. Taču viņa nedomāja dot kolēģei atlaides. Ja vēlies, varam atkal parunāt par viesnīcu King Dāvid.

Šī Jeruzālemes viesnīca kalpoja par britu militārās un kriminālās izmeklēšanas dienestu galveno štābu. Pēc reida kādā vietējā ebreju aģentūrā un slepenu dokumentu aizvešanas uz viesnīcu kaujinieki 1946. gadā atbildēja ar bumbas sprādzienu. Deviņdesmit viens cilvēks nogalināts, četrdesmit pieci ievainoti, piecpadsmit no bojāgājušajiem ebreji.

Briti tika brīdināti, atcirta Diksone. Mēs neesam vainīgi, ja viņi to neņēma vērā.

Ko gan maina tas, ka viņiem piezvanīja? Stefānija neatlaidās. Tas bija terora akts ebreji pret britiem -, lai diktētu savas prasības. Ebreji vēlējās, lai briti un amerikāņi atstāj Palestīnu, un centās to panākt ar jebkādiem līdzekļiem. Tāpat kā gadu desmitiem bija rīkojušies palestīnieši.

Diksone papurināja galvu. Man apriebušās tās stulbības. Nakba ir tikai joks. Arābi četrdesmitajos gados paši aizbēga no Palestīnas, jo bija pārbijušies līdz nāvei. Bagātnieki krita panikā, bet pārējie bēga tāpēc, ka arābu līderi lika. Viņi visi tiešām ticēja, ka dažu nedēļu laikā mēs tiksim sakauti. Tie, kuri aizbēga, devās uz arābu kaimiņvalstīm ne tālāk par dažām jūdzēm. Un neviens, ieskaitot tevi, nesaka ne vārdiņa par daudzajiem ebrejiem, kuri tika izdzīti no tām pašam arābu valstīm. Diksone paraustīja plecus. Iznāk tā nu un tad? Par viņu likteni nospļauties. Bet nabaga nelaimīgie arābi! Tā gan ir traģēdija!

Ja cilvēkam atņem zemi, viņš cīnīsies par to visu mūžu.

Mēs neko neatņēmām. Mēs nopirkām zemi, un tās lielākā daļa bija neapstrādāti purvi un krūmāji, kas nevienam nebija vajadzīgi. Un, starp citu, astoņdesmit procenti arābu, kuri devās projām, bija zemnieki, nomadi vai beduīni. Zemes īpašnieki, kuri sacēla visu to brēku, dzīvoja Beirūtā, Kairā un Londonā.

Stefānija to visu jau bija dzirdējusi. Izraēlieši joprojām skandina vienu un to pašu.

Diksone neatlaidās. Arābiem tikai vajadzēja pieņemt ANO 1947. gada rezolūciju, kurā tika paredzēta divu valstu arābu un ebreju izveidošana, un visiem būtu labi. Taču nē! Neparko! Nekādus kompromisus! Lai sāktu sarunas, obligāts priekšnosacījums gan toreiz, gan tagad ir repatriācija, bet tā nav iespējama. Izraēla ir realitāte, kas nekur nepazudls. Riebjas klausīties, kā visi jūt līdzi arābiem. Viņi dzīvo nometnēs kā bēgļi tāpēc, ka tā grib arābu vadoņi. Ja viņiem tas nebūtu pa prātam, viņi kaut ko darītu, lai situāciju labotu. Taču viņi izmanto šīs nometnes un nometinājuma zonas, lai kauninātu visu pasauli par 1948. gadā nodarīto. Taču viņus pašus nekaunina neviens, arī amerikāņi ne.

Pašlaik, Hetere, mani interesē tikai Kotona Malones dēls un Džordžs Hadāds.

Balto namu arī. Mūsu ļaudis ziņoja, ka tu iejaucoties Hadāda lietā. Lerijs Deilijs teica, ka tu viņiem traucējot.

Viņš zina gan.

Telaviva nevēlas nekādu iejaukšanos.

Stefānija pēkšņi sāka nožēlot, ka aicinājusi Diksoni uz tikšanos. Taču jautājums bija jāuzdod. Kas ir tik svarīgs? Pasaki, un varbūt es vairs nejaukšos.

Diksone klusi iesmējās. Labs mēģinājums. Vai kāds tiešām uz to iekrīt?

Es domāju, ka šoreiz varētu iedarboties. Stefānija bija cerējusi, ka viņu draudzībai ir kāda nozīme. Mums.

Diksone pameta skatienu apkārt uz betona celiņiem. Cilvēki pastaigājās pa aleju, baudīdami jauko laiku. Šis ir nopietns gadījums, Stefānij.

Cik ļauni ir?

Diksone aizslidināja roku aiz muguras, un tajā parādījās ierocis.

Tik nopietni.

25. NODAĻA LONDONA

Ieraudzījis ieroci Hadāda rokā, Malone saprata, ka viņa draugs ir sagatavojies pēdējai cīņai. Slēpšanās bija galā. L.aiks stāties pretī dēmoniem, kas viņu vajāja.

Hadāds izšāva pirmais. Lode ietriecās Ievai krūtis, trieciens nogāza sievieti no kājām, un no brūces sāka plūst asinis.

Tad izšāva Ādams, un Hadāds agonijā iekliedzās, kad lode ieurbās viņam krūtīs un sadragāja mugurkaulu, nošķiežot sienu un kartes ar sarkanām šļakatām.

Hadāda kājas sagrīļojās, viņš atvēra muti, bet nespēja izdvest ne skaņas, un noslīga uz grīdas.

Pema griezīgi iespiedzās.

Šķita, ka no istabas ir pazudis viss gaiss. Malones dzīvība bija algota slepkavas varā.

Viņš pagriezās pret Ādamu, bet tas nolaida ieroci.

Es ierados nogalināt viņu, nevis jūs, teica Ādams, nemaz necenzdamies izlikties draudzīgs. Manai valdībai nav nekāda naida pret jums, Malone, lai gan jūs mūs piekrāpāt. Taču tas bija jūsu darbs. Tāpēc mēs to aizmirsīsim.

-Cik laipni.

Es neesmu slepkava, tikai likvidētājs.

Un kas būs ar viņu? jautāja Malone, norādot uz Ievas līki.

Tur es neko nevaru darīt. Tāpat kā jūs neko nevarat darīt viņa labā. Par kļūdām jāmaksā.

Malone neteica neko, taču bija pārbijies līdz nāvei. Kāds noteikti būs dzirdējis šāvienus un izsaucis policiju.

Izraēlietis pagriezās un pazuda.

Uz kāpnēm nodunēja soļi, pamazām attālinoties.

Pema stāvēja kā sastingusi, neticīgi raudzīdamās uz Hadāda nedzīvo ķermeni. Vecā vīra mute joprojām bija pavērta mēmā iebildumā. Viņa un Malone saskatījās, bet neteica ne vārda. Viņš gandrīz vai saprata izraēlieša domu gaitu. Viņš tiešām bija algots likvidētājs, suverēnas valsts aģents ar tiesībām nogalināt. Tomēr šis maitasgabals bija un palika slepkava.

Džordžs Hadāds bija miris.

Un arī par to kādam būs jāmaksā.

Maloni bija pārņēmušas drūmas domas. Viņš pieliecās, paņēma Hadāda ieroci, tad piecēlās un devās uz durvju pusi.

Paliec tepat, viņš pavēlēja Pemai.

Ko tu domā darīt?

Novākt to maitasgabalu.

Ieraugot pistoli, Stefānija bija drīzāk pārsteigta nekā nobijusies. Hetere, noteikumi laikam mainījušies. Es domāju, ka mēs esam sabiedrotās.

Tas ir pats jocīgākais ASV un Izraēlas attiecībās. Reizēm grūti pateikt, kurā pusē mēs īsti esam.

Un tu esi uzņēmusies zināmu rīcības brīvību kopš Baltā nama zvana.

Vienmēr ir patīkami, kad amerikāņi sāk naidoties ar savējiem.

Lerijs Deilijs grib Hadādu sev To taču tu saproti, vai ne? Tā ir tikai uzmanības novēršana, lai aizkavētu tevi, kamēr mūsu aģenti viņu atradīs.

Labu veiksmi! Tikai Malone un mēs zinām, kur viņš ir.

Stefānijai tas nepatika. Tas bija jāizbeidz. Kopš apsēšanās

uz soliņa viņas labā roka gulēja klēpī, ar pirkstu galiem uz

rācijas pults, kas bija paslēpta pie kājas zem platajām biksēm. Tas atkarīgs no tā, vai ASV izlūkdienestam ir ziņu avoti jūsu organizācijā.

šī operācija ir visai slepena, tāpēc šaubos, vai iespējama informācijas noplūde. Mūsu aģenti tika aizsūtīti jau pirms vairākām stundām.

Stefānija ar kreiso roku norādīja uz ieroci, nepaceļot labo no bikšu staras. Kāda jēga šai izrādei?

Diemžēl tu esi sākusi apgrūtināt dzīvi savas valsts valdībai.

Nu un tad! Es domāju, ka pietiks ar manu atkāpšanos no amata.

Vairs ne. Cik man zināms, tevi brīdināja nejaukties šajā lietā, un tomēr tu esi sacēlusi kājās visu Magelāna nodaļu. Pilnīgi pretēji ieteikumiem.

Lerijs Deilijs man nav noteicējs.

Bet viņa priekšnieks gan.

Stefānija ātri apjauta ja tagad viņa ir kļuvusi par mērķi, tad varbūt arī Brents Grīns. Taču ģenerālprokurora nogalināšana būtu saistīta ar lielākiem sarežģījumiem nekā viņas nāve. Baltajā namā laikam bija secinājuši, ka svētdienas rīta ziņās līķi parasti netiek rādīti. Viņas pirksti gatavojās spiest trauksmes pogu. Vai tu tagad dari Deilija netīros darbus?

Teiksim tā mūsu intereses ir līdzīgas. Turklāt mums patīk, ja Baltais nams ir mums pateicību parādā.

Gribi nošaut mani šeit?

Tas nav nepieciešams. Daži sabiedrotie labprāt to izdarīs.

Jūsu cilvēki?

Viņa papurināja galvu. Apbrīnojami, Stefānij, tev ir izdevies panākt to, kas politiķiem nav izdevies gadsimtiem ilgi. Piedabūt ebrejus un arābus sadarboties. Saūdi mums šajā lietā palīdz. Acīmredzot mums ir kopīgs mērķis, jo visas domstarpības ir atliktas. Diksone paraustīja plecus. Tikai šoreiz.

Un tiek ari novērsti sarežģījumi, kādi būtu, ja izraēlietis nogalinātu amerikāni.

Diksone izsmējīgi savilka seju pārdomu grimasē. Redzi priekšrocības? Mēs atrodam problēmu, viņi to likvidē. Visi apmierināti.

Izņemot mani.

Tu zini noteikumus. Tas, kurš šodien ir tavs draugs, rit var būt ienaidnieks, un otrādi. Izraēlai šajā pasaulē nav daudz draugu, bet briesmas draud no visām pusēm. Mēs darām to, kas jādara.

Stefānija pirmo reizi ieroča stobrā bija raudzījušies toreiz, kad kopā ar Maloni meklēja Tempļa ordeņa bruņiniekus. Tad viņa arī bija bijusi lieciniece citu nāvei. Paldies Dievam, ka šoreiz viņa bija paredzējusi visjaunāko. Dari, kas jādara.

Ar labās rokas rādītājpirkstu viņa nospieda pogu, kas noraidīja signālu viņas aģentiem, kuri būs klāt pēc nepilnas minūtes.

Tagad tikai jānovilcina laiks.

Heteres Diksones acis pēkšņi pavērsās pret debesīm, tad tās aizvērās, galva noslīga uz priekšu un augums sakņupa.

Pistole nokrita zālē.

Stefānija pieturēja saļimušo pretinieci. Tad viņa pamanīja vainīgo saindētu šautriņu, kas bija ieurbusies tās kaklā. Viņa jau bija tādu redzējusi.

Viņa mierīgi pagriezās.

Dažu pēdu attālumā aiz sola stāvēja sieviete. Gara auguma, ar blāvi brūnu ādas krāsu un gariem, melniem matiem. Viņa bija tērpusies dārgā kašmira jakā un džinsos ar zemu jostasvietu, kas izcēla viņas slaido, graciozo figūru. Kreisajā rokā viņai bija Magnum gaisa pistole.

Paldies par palīdzību, pateicās Stefānija, cenzdamās neizrādīt pārsteigumu.

Tāpēc jau es nācu šurp.

Un Kasiopeja Vita pasmaidīja.

Malone skrēja lejā pa kāpnēm uz pirmo stāvu. Ādamu nogalināt nebūs viegli kā jau istu profesionāli.

Lēkdams pa diviem pakāpieniem, viņš pārbaudīja pistoles aptveri. Bija atlikušas septiņas lodes. Viņš pavēlēja sev ievērot piesardzību. Izraēlietis, protams, zināja, ka Malone sekos. Viņš pat izaicināja Maloni uz šādu rīcību, jo aiziedams nepaņēma Hadāda ieroci. Profesionāļi tā nekad nedara. Un arī tas teiciens par profesionālo pieklājību bija bezjēdzīgs. Algotajiem slepkavām labas manieres ir tukša skaņa. Viņi ir izlūkošanas nozares apkopēji, tiek sūtīti tikai mēslu novākšanai. Un ari liecinieki pieder pie mēsliem. Tāpēc labāk taču visu satīrīt, vai ne? Varbūt Ādams vēlējāi? konfrontāciju? Amerikāņu aģenta, pat atvaļināta, nogalināšanai var būt netīkamas sekas. Savukārt, ja aģents uzbrucis pirmais tas ir pavisam kas cits.

Nokļuvis apakšstāvā, Malone izmeta visas šaubas no galvas. Turēdams rādītājpirkstu uz ieroča mēlītes, viņš sagatavojās cīņai.

Atgriezās pazīstamas sajūtas. Pirms dažiem mēnešiem viņš jau pārliecinājās, ka tās bija kļuvušas par neatņemamu viņa būtības daļu. Francijā viņš pat bija samierinājies ar šiem dēmoniem, saprazdams, ka ir spēlmanis un vienmēr tāds paliks, ari pēc aģenta karjeras izbeigšanas. Vakar Kronborgā Pema pārmeta, ka viņam bija nepieciešams šāds risks, ka dzīve ar viņu un Geriju viņam nešķita pietiekami piepildīta. Šis apgalvojums viņu aizvainoja, jo tas neatbilda patiesībai. Risks viņam nebija vajadzīgs, taču viņš labi prata ar to tikt galā.

Malone izgāja ārā, oktobra saulē, kas šķita tik spoža pec dzīvokļa puskrēslas, un mierīgi nokāpa pa pakāpieniem. Ādams soļoja pa ietvi piecdesmit jardu attālumā.

Malone viņam sekoja.

Šaurās ieliņas abās pusēs bija novietotas mašīnas. No lielajām ielām abos kvartāla galos skanēja satiksmes troksnis. Pa pretējās puses ietvi pastaigājās daži cilvēki.

Runāt nozīmētu tikai zaudēt laiku.

Tāpēc viņš pacēla ieroci.

Bet Ādams apsviedās apkārt.

Malone zibenīgi nometās uz ietves.

Lode nosvilpa garām un atlēca no kādas mašīnas. Malone apvēlās uz sāniem un izšāva uz Ādama pusi. Izraēlietis rīkojās gudri, atstādams ietvi un slēpdamies aiz stāvošajām mašīnām.

Malone izspruka uz ielas starp diviem automobiļiem.

Tupēdams uz ceļiem, viņš caur auto vējstiklu lūkojās pēc pretinieka. Ādams bija paslēpies desmit mašīnu attālumā. Gājēji ielas pretējā pusē metās bēgt.

Tad viņš izdzirdēja vaidu.

Viņš pagriezās un ieraudzīja Pemu guļam uz Džordža Hadāda mājas pakāpieniem.

Viņas kreisā roka bija vienās asinīs.

26. NODAĻA VAŠINGTONA

Stefānija priecājās, redzot Kasiopeju Vitu. Iepriekšējo reizi viņa ar šo noslēpumaino marokānieti bija darbojusies kopā Francijas Pirenejos, risinot pavisam citādu dilemmu.

Apguldi viņu, un pazūdam, izrīkoja Vita.

Stefānija piecēlās un atlaida Heteri Diksoni, ļaujot tās galvai nobūkšķēt pret sola dēļiem.

Būs sāpīgs puns, ieminējās Vita.

Vai nav vienalga? Viņa gribēja likt mani nogalināt. Vai pateiksi, kā tu te gadījies?

Henriks domāja, ka tev noderēs palīdzība. Viņam nepatika no Vašingtonas pienākošās ziņas. Es biju tepat netālu, Ņujorkā, tāpēc viņš palūdza man tevi pieskatīt.

Kā tu mani atradi?

Tas nebija grūti.

Stefānija pirmo reizi atzinīgi novērtēja Torvaldsena noslēpumainību.

Atgādini, lai iekļauju viņu savā Ziemassvētku apsveikumu sarakstā.

Kasiopeja pasmaidīja. Tas viņam varētu patikt.

Stefānija norādīja uz Diksoni. Sasodīta vilšanās. Man šķita, ka mēs esam draudzenes.

Jūsu darbā tas būtu retums.

Kotonam draud lielas briesmas.

Henriks arī tā domā. Viņš cerēja, ka tu varēsi palīdzēt.

Pašlaik es esmu kļuvusi par mērķi, atbildēja Stefānija.

Un tas ari noved pie nākamas ķibeles.

Šie vārdi Stefāniju biedēja.

Diksones kundze neieradās viena. Kasiopeja norādīja uz Vašingtona pieminekļa pusi. Divi viri mašīnā pie tā uzkalniņa. Neizskatās pēc izraēliešiem.

Saūdi.

Vēl labāk! Kā tu tā pamanījies nokaitināt visus?

Uzkalniņā parādījās divi vīrieši, kas nāca uz viņu pusi.

Nav laika skaidrot, atteica Stefānija. Ejam?

Viņas metās uz pretējo pusi, būdamas piecdesmit jardus priekšā vajātājiem, bet tas neko nelīdzētu, ja viņi uzdrošinātos šaut.

Tu droši vien esi paredzējusi šādu gadījumu? jautāja Stefānija.

Ne gluži. Bet es protu improvizēt.

Malone atmeta domu par Ādamu un no drošās slēptuves aiz stāvošajiem auto metās pie ievainotās Pemas. Viņa drēbes bija novārtītas ielas putekļos. Uz mirkli pagriezies atpakaļ, viņš pamanīja izraēlieti bēgam projām.

Kā jūties? viņš jautāja Pemai.

Viņas seja sāpēs saviebas, ar labo plaukstu viņa bija saspiedusi savainoto plecu.

Sāp, viņa ar pūlēm izdvesa.

Ļauj paskatīties.

Viņa papurināja galvu. Mazāk sāp… turot.

Malone pasniedzās un mēģināja noņemt plaukstu no brūces. Pemas acis iepletās sāpēs un dusmās. Neaiztiec!

Man jāredz.

Nemaz nebija jāsaka tas, kas abiem tāpat bija prātā. Kāpēc viņa nepalika dzīvoklī?

Viņa padevās, atlaida asiņaino pirkstu tvērienu, un Malone ieraudzīja to, ko jau bija gaidījis. Lode bija plecu tikai aizķērusi. Tikai mīksto audu brūce. Smagāks ievainojums būtu redzams uzreiz. Sašautus cilvēkus pārņem šoks. Viņu ķermeņi it kā pamirst.

Tikai skramba, viņš paziņoja.

Pemas plauksta atkal sažņaudza brūci. Paldies par diagnozi.

Esmu pārcietis šādus ievainojumus.

To dzirdot, viņas skatiens atmaiga.

Jāiet prom, viņš mudināja.

Pemas seja sāpēs saviebās. Man tek asinis.

Citas izvēles nav. Viņš palīdzēja sievietei piecelties.

Sasodīts, Koton!

Es zinu, ka sāp. Bet, ja tu būtu palikusi dzīvoklī, kā es teicu…

Tālumā iekaucās sirēnas.

Jāpazūd. Bet vispirms vēl kaut kas jāizdara.

Pema šķita atgūstam savaldību un bija apņēmības pilna saglabāt mieru un palikt pie samaņas, tāpēc Malone veda viņu atpakaļ mājā.

Turi roku sažņaugtu, viņš pamācīja, kāpjot pa kāpnēm uz Hadāda dzīvokli. Asiņošanai vajadzētu apstāties. Brūce nav dziļa.

Sirēnas tuvojās.

Ko mēs darām? jautāja Pema, kad viņi bija nokļuvuši trešajā stāvā.

Malone atcerējās, ko Hadāds teica tieši pirms apšaudes. Jūs man daudz iemācījāt. Es atceros katru noteikumu un vel nesen tos stingri ievēroju. Arī to, kā glabāt vissi'arīgāko. Kad viņš pirmoreiz bija paslēpis Hadādu, viņš bija iemācījis viņam turēt vissvarīgākās lietas gatavībā, lai ātri varētu doties projām. Laiks pārbaudīt, vai vecais zinātnieks tiešām bija to ievērojis.

Viņi iegāja dzīvoklī.

Ej uz virtuvi un sameklē dvieli, viņš izrīkoja, kamēr es tikšu galā šeit.

Viņu rīcībā bija kādas divas vai trīs minūtes.

Viņš metās uz guļamistabu. Mazā istabiņa nebija daudz lielāka par viņa paša guļamtelpu Kopenhāgenas dzīvokli. Uz grīdas kaudzēs stāvēja noputējušas grāmatas un papīri. Gulta nebija saklāta, naktsgaldiņi un kumode bija apkrauti kā krāmu tirdziņa letes. Arī šeit pie sienām bija kartes. Izraēla senos laikos un mūsdienās. Nebija laika tās pētīt.

Viņš nometās uz ceļiem pie gultas, cerēdams, ka nojauta nebūs viņu pievīlusi.

Hadāds zvanīja uz Vidējiem Austrumiem, zinādams, ka sekos konfrontācija. Kad neizbēgamais uzbrukums notika, viņš nevairījās no cīņas, bet metās pretuzbrukumā, lai gan zināja, ka cietīs sakāvi. Bet ko viņš īsti teica Malonem? Es zināju, ka jūs atnāksiet. Sasodīti muļķīgi. Hadādam nebija nekādas vajadzības sevi upurēt. Laikam vainas apziņa par toreiz, pirms daudziem gadu desmitiem, noslepkavoto vēstnesi bija mocījusi veco viru jau sen.

Es to esmu parādā Sargam, kuru nošāvu. Tagad jāatdod parāds.

To Malone varēja saprast.

Viņš pasniedzās zem gultas un kaut ko sataustīja, izvilka ādas mugursomu un ātri atsprādzēja tās siksnas. Somā bija grāmata, trīs bloknoti un četras salocītas kartes. Viņš cerēja, ka šeit apkopots vissvarīgākais no milzīgās zinību bagātības, ar ko bija pieblīvēts dzīvoklis.

Laiks doties projām.

Viņš steidzās atpakaļ uz darbistabu. Pema iznāca no virtuves, piespiedusi pie brūces dvieli.

Koton? viņa ierunājās.

Viņš saklausīja jautājumu viņas balsī. Vēlāk.

Turēdams rokā mugursomu, viņš izstūma Pemu pa durvīm un pēdējā brīdī paķēra šalli no kāda krēsla atzveltnes.

Viņi aši kāpa lejā.

Kā asiņošana? viņš apjautājās.

Izdzīvošu. Koton?

Sirēnas jau bija tikai viena kvartāla attālumā. Viņš apmeta šalli Pemai ap pleciem, lai noslēptu ievainojumu.

Viņi soļoja be/rūplgā gaitā.

Turi dvieli pie rokas, viņš atgādināja.

Vēl simts pēdas, un viņi bija nokļuvuši uz bulvāra, ieniruši svešu seju jūrā, pretodamies vēlmei pielikt soli.

Malone pameta skatienu atpakaļ.

Kvartāla galā parādījās mirgojošas bākugunis un apstājās Hadāda mājas priekšā.

Koton?

Es zinu. Pazūdam ātrāk prom no šejienes.

Viņš zināja, ko Pema gribēja teikt. Atgriežoties dzivoklī, viņš ari bija to pamanījis. Asins traipu uz sienas vairs nebija. Ari uz grīdas ne. Vairs nebija jūtama biedējošā nāves dvaka.

Un arī Ievas un Džordža Hadāda līķi bija pazuduši.

27, . nodaļa REINAS IELEJA, VĀCIJA 17:15

Seibrs raudzījās uz augstajiem kalniem, kas apņēma upes krastus. Šaurās aizas abās pusēs slējās stāvas kraujas. Visapkārt kuploja skujkoku meži, kuros tikai retumis pavīdēja sīki, zaļi krūmāji un izstīdzējuši vīnogulāji. Gandrīz septiņsimt gadu augstākajās kalnu virsotnēs lepojās cietokšņi ar tādiem nosaukumiem kā Reinšteina, Zoneka un Pfalca. Apbraucot bīstamo Lorelejas līkumu, kura klintis un straumes savulaik bijušas liktenīgas daudziem kuģiem, augstu upes kreisajā krastā viņš pamanīja Katcas pils apaļo galveno torni. Tālāk slējās Štolcenfelsa tā divsimt gadu vecie dzeltenbrūnie smilšakmens mūri no tālienes bija tikko saskatāmi. Pēc dažām minūtēm parādījās pēdējais orientieris.

Raksturīgais Marksburgas siluets.

Pirms divām stundām viņš bija atstājis Rotenburgu un braucis pa automaģistrāli uz ziemeļiem ar nemainīgu ātrumu deviņdesmit jūdzes stundā, palēninot gaitu tikai Frankfurtes nomalēs, kur bija sākusies pēcpusdienas satiksmes rosība. No turienes uz Ķelni veda divi ceļi A60 vai divu joslu N9, kas stiepās gar Reinas krastu. Viņš bija nolēmis pirmo ceļa pusi braukt gar upi, bet atlikušo pa maģistrāli. Tāpēc viņš tagad lēni virzījās ārā no senās ielejas un sekoja A60 zilajām norādēm.

Parādījās uzbraukšanas rampa, un tūlīt jau viņš joņoja pa ātrgaitas maģistrāli. Piedevis gāzi nomātajam BMW, viņš iekārtojās kreisajā malējā joslā. Aiz logiem kā milzīga ielāpu sega zibēja pakalni, meži un ganības.

Viņš ielūkojās atpakaļskata spoguli.

Sekotājs sudrabkrāsas Mercedes vēl bija turpat.

Tas turējās drošā attālumā, paslēpies aiz trim citiem auto, un viegli varēja palikt nepamanīts. Taču viņš jau bija paredzējis sekošanu, un pretinieki nebija viņu pievīluši. Viņš iedomājās, vai līķisBaumeisterhaus jau ir atrasts. Nogalinot Jonasu, viņš droši vien aiztaupīja šīs pūles izraēliešiem, jo Vidējos Austrumos par nodevību jāmaksā visaugstākā cena, taču no otras puses ebreji bija zaudējuši izdevību nopratināt nodevēju, un tas viņus sarūgtināja.

Seibram patika Vācijas ātrgaitas automaģistrāles trīs plašas joslas, gandrīz bez līkumiem, retas nobrauktuves. Izcili piemērotas ātrai un netraucētai braukšanai. Uzraksts vēstīja, ka līdz Ķelnei atlikuši astoņdesmit divi kilometri. Viņš zināja, kur pašlaik atrodas, nedaudz uz dienvidiem no Koblencas, piecpadsmit kilometru uz austrumiem no Reinas, strauji tuvojoties Mozeles upei.

Viņš mainīja braukšanas joslu.

Tālāk aizmugurē aiz mersedesa viņš pamanīja vēl četras mašīnas.

Tieši laikā.

Deviņus gadus viņš bija meklējis Aleksandrijas bibliotēku, bet tikai Zilā krēsla padomnieka uzdevumā. Vecais vīrs bija kā apsēsts ar šā teiksmainā brīnuma atrašanu, un Seibram sākumā šie centieni šķita muļķīgi. Taču, uzzinot vairāk, viņš sāka apjaust, ka mērķis nemaz nav tik nesasniedzams, kā pirmajā brīdī šķita. Vēlāk viņš pat sāka ticēt, ka tur tiešām varētu būt kaut kas atrašanas vērts. Vismaz izraēlieši ar to bija aizrāvušies visā nopietnībā. Alfrēds Hermans veltīja tam daudz laika un pūļu. Seibrs bija daudz ko uzzinājis. Tagad bija pienācis laiks šīs zināšanas izmantot.

Savā labā.

Jau pirms vairākiem mēnešiem viņš bija nojautis, ka šī varētu būt laba izdevība. Atlika tikai cerēt, ka Kotons Malone būs pietiekami veikls, lai izvairītos no izraēliešu uzbrukumiem Londonā. Tie bija rīkojušies ātri kā vienmēr. Taču, spriežot gan no visa uzzinātā, gan no Seibra paša pieredzes, Malone bija īsts profesionālis, ja nu vienīgi mazliet ierūsējis. Gan jau viņš spēs tikt ar visu galā.

Priekšā parādījās viadukts.

Seibrs vēroja, kā pirmais no četriem sedaniem pabrauc garām sudrabainajam mersedesam, maina joslu un strauji piebrauc tam priekšā.

Divi citi auto tūdaj ieņēma pozīciju līdzās mersedesam kreisajā joslā.

Vēl viens piebrauca cieši aizmugurē.

Visi traucās uz tilta pusi.

Tilts stiepās vairāk nekā pusjūdzes garumā, četrsimt pēdas zem tā Mozeles upe vijās uz austrumiem. Pusceļā, precīzi paklausot Seibra norādījumiem, priekšā braucošā auto vadītājs nobremzēja, un arī sudrabainā mersedesa vadītājs bija spiests nekavējoties darīt to pašu.

Tieši tajā brīdī abi blakus braucošie auto atsitās pret mersedesa vadītāja puses sāniem, bet aizmugurē braucošais pret bamperu.

Šis apvienotais trieciens, ko pastiprināja ātrums, atsvieda mersedesu pa labi, pret tilta margām.

Vienā mirklī automobilis uzlidoja gaisā.

Seibrs iztēlojās, kas notiek.

Augšup vērstā paātrinājuma griezes moments iespiež auto pasažierus sēdekļos. Viņi droši vien drudžaini meklē drošības jostu slēdžus, taču nepaspēs tās atsprādzēt. Un, ja arī tas izdotos, kur viņi glābtos? Četrsimt pēdu kritiens ilgst tikai dažas sekundes, bet auto korpusa atsitiens pret ūdeni būs tikpat smags kā pret betonu. To nespētu izturēt neviens. Ledainais ūdens, iesūcoties salonā, ātri nogremdēs vraku upes duļķainajās dzīlēs, kur straume laika gaitā aiznesīs to uz austrumiem līdz straujajai Reinai.

Pagalam.

Visi četri uzbrucēji pabrauca garām, un pēdējā auto vadītājs pamāja Seibram. Viņš atbildēja ar to pašu. Šie vīri bija izmaksājuši dārgi steidzamības dēļ un ari citādi -, taču bija katra izdotā eiro vērti.

Viņš turpināja traukties uz ziemeļiem, uz Ķelni.

Paies dažas dienas, līdz izraēlieši noskaidros, kas noticis. Rotenburgā nogalināts nodevējs un pazudusi kaujas aģentu grupa. Seibrs iedomājās, vai viņa personība ir atklāta. Drīzāk ne. Ja pretinieki zinātu, kas viņš ir, kāpēc tad tērētu laiku fotografēšanai? Nē. Viņš joprojām bija nezināma parādība.

Valdīja apjukums. Izraēlā un drīz vien ari Austrijā.

Tas viņam patika.

Pienācis laiks ieviest šajā haosā kārtību.

28. NODAĻA VAŠINGTONA

Stefānija nezināja, vai viņas glābējai ir kāds rīcības plāns. Kasiopeja Vita bija gudra, bagāta un drosmīga sieviete, kas neapjuka sarežģītās situācijās. Tas bija labs īpašību apvienojums. Tikai, ja viņa bija iepriekš apdomājusi savu rīcību…

Kā mēs tiksim ārā no šejienes? skrienot pa aleju, jautāja Stefānija.

Vari ko ieteikt?

Vispār Stefānija varēja gan, taču noklusējs. Tu taču esi tā, kura te uzradās kā no gaisa.

Kasiopeja pasmaidīja. Iztiksim bez tavām asprātībām.

Mēs esam aplenktas. Ceru, ka to tu saproti.

Priekšā, alejas rietumu galā, slējās Linkolna memoriāls. Atspulgu baseins aizšķērsoja ceļu uz dienvidiem. Uz ziemeļiem aiz augstiem kokiem stiepās rosīgs bulvāris.

Pretēji tavām un Henrika bažām, turpināja Stefānija, es neesmu bezpalīdzīga. Konstitūcijas avēnijā man ir divi aģenti. Tieši pirms tavas ierašanās es nospiedu trauksmes pogu.

Sliktas ziņas. Tie abi vīri ir projām.

Kā to saprast?

Tūlīt pēc tam, kad tu apsēdies kopā ar Diksoni. Viņi aizbrauca.

Aleja beidzās Linkolna memoriāla pakājē. Stefānija paraudzījās atpakaļ. Abi sekotāji bija apstājušies.

Laikam esam nonākušas tur, kur viņi gribēja.

Viņām pretī no Neatkarības avēnijas puses joņoja taksometrs.

Sen jau bija laiks, noteica Kasiopeja un pamāja ar melnu kabatlakatiņu.

Taksometrs apstājās, un abas sievietes steidzīgi iekāpa.

Es zvanīju pirms dažām minūtēm, paziņoja Kasiopeja, aizcērtot aizmugures durvis. Pabraukājiet tāpat apkārt. Mēs pateiksim, kur mūs izlaist.

Taksometrs sāka braukt.

Stefānija izņēma no kabatas mobilo tālruni. Viņa piezvanīja aģentiem, kurus bija norīkojusi dežurēt. Tūlīt divi vīri tiks patriekti no darba.

Vai varat pateikt, kāpēc jūs mani atstājāt? viņa mierīgi apjautājās, izdzirdējusi klausulē atbildi.

Mums pavēlēja braukt projām, atbildēja aģents.

Es esmu jūsu priekšniece. Kas var atcelt manas pavēles?

Jūsu priekšnieks.

Kaut kas neticams. Kurš?

Ģenerālprokurors. Brcnts Grīns pats ieradās un lika mums braukt projām.

Malone nosvieda uz gultas Džordža Hadāda dzīvokli atrasto somu. Viņš un Pema atradās viesnīcā netālu no Haidparka, pazīstamā vietā, ko viņš bija izvēlējies pēc principa vislabāk var paslēpties pūlī. Viņam patika arī tas, ka blakus atradās aptieka. Tur viņš bija nopircis marli, antiseptiskos līdzekļus un pārsējus.

Man jāsakopj tavs plecs, viņš paziņoja.

Kā to saprast? Iesim uz kādu slimnīcu.

Kaut tas būtu tik vienkārši!

Viņš apsēdās uz gultas līdzās Pemai.

Tas būs tik vienkārši. Gribu pie ārsta!

Ja tu būtu palikusi dzīvoklī, kā es teicu, nekas nebūtu noticis.

Es domāju, ka tev vajadzīga palīdzība. Tu gribēji nogalināt to vīru.

Pema, vai tev tiešām nepielec? Vai nepietika ar Džordža nāvi tavu acu priekšā? Tie maitas ir bīstami. Viņi tevi novāks, ne aci nepamirkšķinot.

Es gribēju tev palīdzēt, klusi atkārtoja Pema.

Un Malone ieraudzīja viņas acīs kaut ko tādu, ko nebija redzējis gadiem ilgi. Patiesas rūpes. Tas izraisīja veselu virkni jautājumu, ko viņš nevēlējās uzdot. Un bija pārliecināts, ka arī Pema nevēlas uz tiem atbildēt. Ārsti paziņotu policijai, bet to mēs nevaram atļauties. Viņš dažas reizes dziļi ieelpoja. Viņš bija pārguris no piepūles un raizēm. Pema, šajā spēlē ir daudz dalībnieku. Geriju nenolaupīja izraēlieši…

Kā tu zini?

Sauc to par intuīciju. Iekšējā balss man vēsta, ka tie nebija viņi.

Toties Hadādu gan nogalināja viņi.

Tieši tāpēc es toreiz viņu paslēpu.

Koton, viņš tiem piezvanīja. Tu dzirdēji, ko viņš teica. Piezvanīja, zinādams, ka viņi ieradīsies.

Viņš izpirka savus grēkus. Slepkavošana nepaliek bez sekām. Džordžam bija jāsastopas ar tām šodien. Atceroties nogalināto draugu, sirdī atkal sāpīgi iedūrās nožēla. Jāapstrādā tavs ievainojums.

Noņēmis šalli no Pemas pleciem, viņš pamanīja, ka dvielis ir piemircis ar asinīm. Vai brūce atkal atvērās?

Viņa pamāja ar galvu. Pa ceļam uz šejieni.

Viņš uzmanīgi noņēma kompresi. Visi šie notikumi ir sarežģīti. Džordža nāvei bija iemesls…

Koton, viņa līķis bija pazudis. Un tās sievietes līķis ari.

Acimredzot izraēlieši ātri satīrīja aiz sevis. Viņš uzmanīgi aplūkoja Pemas roku un pārliecinājās, ka ievainojums tiešām ir sekls. Tas tikai pierāda manu domu. Spēlētāju ir daudz. Vismaz divi, varbūt trīs, iespējams, četri. Izraēliešiem nav tāda paraduma nogalināt amerikāņu aģentus. Taču tiem, kuri noslepkavoja Lī Durānu, šķiet, viss ir vienalga. Viņi it kā tīšām uzprasās pēc nepatikšanām. Bet izraēlieši tā nekad nerīkojas.

Viņš piecēlās un iegāja vannasistabā. Atgriezies viņš atvēra antiseptiskā līdzekļa pudeli un iedeva Pemai tīru dvieli. Iekodies tajā.

Viņas sejā parādījās neizpratne. Kāpēc?

Man jādezinficē brūce, un negribu, lai visa viesnīca dzirdētu tavu kliegšanu.

Viņas acis iepletās. Vai sāpēs?

Vairāk, nekā tu spēj iedomāties.

Stefānija izslēdza mob.ilo tālruni. Brents Grīns pats ieradās un lika mums braukt projām. Šausmu drebuļi pārskrēja mugurkaulam, bet gadu desmitiem ilgā pieredze izlūkdienestā ļāva neizrādīt pārsteigumu.

Viņa paraudzījās uz blakus sēdošo Kasiopeju. Šķiet, ka pašlaik tu esi vienīgā, kam es varu uzticēties.

Izklausās, ka esi vīlusies.

Es tevi nepazīstu.

Pazīsti gan. Francijā tu mani pārbaudīji.

Kasiopejai bija taisnība viņa tika rūpīgi izpētīta, un Stefānija uzzināja, ka tumšādainā skaistule dzimusi pirms trīsdesmit septiņiem gadiem Barselonā. Pa pusei musulmaniete, bet par aktīvu ticīgo netiek uzskatīta, ieguvusi maģistra grādu inženierzinībās un viduslaiku vēsturē. Viņa bija vienīgā akcionāre un īpašniece daudznacionālam konglomerātam, kura galvenais birojs atradās Parīzē un darbība aptvēra plašu starptautisku uzņēmumu loku ar daudzmiljardu dolāru aktīviem. Šo uzņēmumu bija dibinājis viņas tēvs marokānis, un viņa bija mantojusi tā vadību, taču pati visai maz piedalījās ikdienas darbos. Viņa bija ari priekšsēdētāja kādam holandiešu fondam, kas ciešā sadarbībā ar ANO cīnījās pret AIDS un badu visā pasaulē, sevišķi Āfrikā. Stefānija no savas pieredzes zināja, ka Vita nebaidās ne no kā un prot rīkoties ar šauteni ne sliktāk par īstu snaiperi. Dažkārt viņa mēdza būt pat pārāk nekaunīga. Viņa bija pazinusi arī Stefānijas nelaiķi vīru, tāpēc zināja par tās personisko dzīvi vairāk, nekā Stefānijai šķita pieņemami. Taču viņa uzticējās šai sievietei. Bez šaubām, Torvaldsens bija viņu izvēlējies pareizi.

Man ir nopietna problēma.

To mēs jau zinām.

Un Kotons iekļuvis nelaimē. Man noteikti ar viņu jāsazinās.

Henriks nav saņēmis no viņa nekādu ziņu. Malone teica, ka piezvanīs, kad būs gatavs, un tu viņu pazīsti tik labi kā neviens.

Kā jūtas Gerijs?

Viņš ir līdzīgs tēvam. Brašs puisis. Viņš ir drošībā pie Henrika.

Kur ir Pema?

Atpakaļceļā uz Džordžiju. Viņa kopā ar Maloni aizlidoja uz Londonu un no turienes devās tālāk.

Izraēlieši arī ir Londonā. Likvidēšanas vienība.

Kotons nav nekāds mazais bērns. Viņš tiks ar tiem galā. Mums jāizlemj, ko darīt ar tavu problēmu.

Stefānija arī visu laiku lauzīja galvu par šo mīklu. Brents Grīns pats ieradās un lika mums braukt projām. Tas varētu arī izskaidrot to, kāpēc nekur nebija manāmi Kapitolija policisti. Parasti viņi ir visās malās. Paraudzījusies pa taksometra logu, viņa redzēja, ka viņi tuvojas Dipona lokam. Jāpārliecinās, vai mums neseko.

Labāk būtu braukt ar metro.

Viņa piekrita.

Uz kurieni mēs dodamies? jautāja Kasiopeja.

Viņa pamanīja aiz Kasiopejas jakas aizbāzto gaisa pistoli. Vai tev vēl ir tās šautriņas, ar ko var ātri iemidzināt cilvēkus?

Pietiekami.

Tad es zinu, uz kurieni mums jādodas.

29, nodaĻa LONDONA 19:30

Malone vēroja aizmigušo Pemu. Viņš bija atlaidies krēslā pie viesnīcas istabas loga ar Džordža Hadāda somu klēpi. Par dezinfekcijas līdzekli viņam bija taisnība. Pema no visa spēka iekodās dvielī, kamēr viņš tīrīja brūci. Viņas acis pieplūda asarām, tomēr viņa turējās godam un neizdvesa nevienu skaņu. No sirds juzdams Pemai līdzi, viņš bija viesnīcas veikalā nopircis tai jaunu kreklu.

Malone arī bija noguris, taču viņa aģenta nervi, kā viņš pats mēdza teikt, deva muskuļiem jaunus spēkus. Viņš atcerējās, kā kādreiz nācies vairākas dienas iztikt bez ēšanas, nemitīgā adrenalīna spriedzē, ar vienu vienīgu domu paliki dzīvam un izpildīt uzdevumu. Viņš bija domājis, ka tas viss jau pieder pagātnei. Ka vairs nekas tāds nebūs jāpiedzīvo.

Un te nu viņš bija.

Pašā notikumu degpunktā.

Dažas pēdējās stundas varētu salīdzināt ar ļaunu murgu, tikai atšķirībā no sapņiem notikumi atmiņā tēlojās pilnīgi skaidri. Viņa draugs Džordžs Hadāds nošauts viņa acu priekšā. Slepeno dienestu aģenti kaut ko meklē. Citkārt viņam par to nebūtu nekādas daļas. Taču šoreiz šie nelieši bija nolaupījuši viņa dēlu un uzspridzinājuši grāmatu veikalu. Nu nē! Tas jau bija personisks apvainojums.

Viņš bija tiem parādā atriebību.

Tāpat kā Hadāds, viņš bija nolēmis atdot parādu.

Taču viņam bija jāzina vairāk.

Hadāda paskaidrojumi bija mīklaini gan pirms, gan pēc izraēliešu ierašanās. Vēl ļaunāk viņš tā arī nepaguva pastāstīt, ko īsti bija atklājis pirms daudziem gadiem un kas tieši lika izraēliešiem viņu nogalināt. Cerēdams, ka atbildes uz šiem jautājumiem būs atrodamas ādas somā, kas gulēja viņa klēpī, Malone atsprādzēja somas siksnas un izņēma grāmatu, trīs piezīmju bloknotus un četras kartes.

Grāmata bija astoņpadsmitā gadsimta sējums, smalki apstrādātie ādas vāki trausli kā saulē izkaltuši. Uzraksts uz vāka nebija salasāms, tāpēc viņš uzmanīgi atšķīra grāmatu un ieskatījās titullapā.

Eisēbijs Hieronīms Sofronijs. "Varoņa ceļojums".

Viņš pāršķirstīja lappuses.

Romāns, kas sarakstīts pirms vairāk nekā divsimt gadiem diezgan sausā un pedantiskā stilā. Grūti iedomāties, kāda varētu būt tā nozīme, taču varbūt izskaidrojums atradīsies piezīmju grāmatās.

Viņš pāršķirstīja visas trīs.

Tās bija pierakstītas Hadāda sīkajā rokrakstā angļu valoda. Malone ielūkojās ciešāk.

…Sargu atstātās norādes radīja nemieru. Varoņa pārbaudījums ir grūts. Baidos, ka esmu bijis muļķis. Taču nebiju pirmais tāds. Tomass Beinbridžs arī bija muļķis. Acīmredzot astoņpadsmitā gadsimta beigās arī viņam tika izteikts uzaicinājums uz bibliotēku, un viņš bija izturējis varoņa pārbaudījumu. Uzaicinājumam noteikti bija tāds nosacījums, ka šis apmeklējums jāpatur noslēpumā. Ne jau tāpēc Sargi divtūkstoš gadu sargājuši bibliotēkas bagātības, lai kāds no aicinātajiem izpaustu noslēpumu. Taču Beinbridžs pārkāpa šo uzticēšanos un uzrakstīja par pieredzēto, l/ii noslēptu nodevību, viņš izveidoja savu sacerējumu kā romānu, nosaucot to ne pārāk izteiksmīgi "Varoņa ceļojums". Grāmata tika izdota nelielā tirāžā un palika gandrīz nepamanīta. Beinbridža laikos pasaule bija fantastisku stāstu pārpilna (šie romāni nebaudīja lielu cieņu), tāpēc grāmatas varoņa ceļojumu uz kādu mītisku bibliotēku lasītāji neuzņēma ar lielu sajūsmu. Pirms trim gadiem es kādā Velsas muižā atradu šīs grāmatas eksemplāru un to nozagu. To lasot, nekādu interesantu ieskatu nevar gūt. Tomēr Beinbridžs nespēja pretoties kārdinājumam vēlreiz pārkāpt Sargiem doto klusēšanas solījumu. Pēdējos mūža gados viņš sava Oksfordšīras nama dārzā lika uzcelt lapeni. Marmorā tika iekalts kādas gleznas atveidojums un romiešu burti. Glezna bija Nikolā Pusēna darbs, kura sākotnējais nosaukums bija "Laime, ko pārtraukusi nāve", bet mūsdienās tas vairāk zināms kā "Arkādijos gani II".

Malone neko daudz nezināja par Pusēnu, taču bija dzir dējis šo vārdu. Par laimi, citā piezīmju grāmatā Hadāds pa skaidroja sīkāk.

Pusēns bija likteņa pabērns līdzīgi kā Beinbridžs. Viņš bija dzimis Normandijā 1594. gadā un pirmos trīsdesmit dzīves gadus pavadījis vienās mocībās. Viņam ciešanas sagādāja mecenātu trūkums, nepateicīgas kurtizānes, vāja veselība un parādi. Pat darbs pie Luvras Lielās galerijas griestu apgleznošanas viņu neiedvesmoja. Viss mainījās tikai tad, kad 1642. gadā Pusēns atstāja Franciju un devās uz Itāliju. Ceļojums, kas parasti ilga tikai dažas nedēļas, Pusēnām prasīja gandrīz sešus mēnešus. Romā Pusēns sāka gleznot citādā stilā, ar lielāku pārliecību, ātri guva ievērību un tika atzīts par Romas izcilāko mākslinieku. Ir bijis daudz minējumu, ka ilgā ceļojuma laikā Pusēns uzzinājis kādu lielu noslēpumu. Interesants fakts kad tika pabeigta glezna "Arkādijas gani", tnecenāts, kurš bija to pasūtījis kardināls Rospiljosi, kas vēlāk kļuva par pāvestu Klementu IX, neiztika gleznu publiskai apskatei, bet turēja savos privātajos apartamentos. Viņam piederēja izcila bibliotēka, un vēsturnieki vēlāk nosauca viņu par pāvestu brīvdomātāju.

Norāde uz to, ko Pusēns varēja piedzīvot, atrodama vēstulē, kas rakstīta sešus gadus pēc "Arkādijos ganu" pabeigšanas. Vēstules autors, priesteris, Luija XIV finanšu ministra brālis, domāja, ka tas, ko viņš uzzinājis no Pusēna, varētu interesēt Francijas monarhiju. Es atradu šo vēstuli pirms dažiem gadiem Kosē-Brisaka ģimenes arhīvos.

Mēs ar viņu apspriedām dažas lietas, kuras viegli varēšu jums raksturot sīkāk; lietas, kuras ar Pusēna kunga starpniecību piešķirtu jums tādas priekšrocības, kuras pat karaļiem būtu ļoti grūti no viņa iegūt un kuras, kā viņš pats apgalvo, varbūt turpmākajos gados neviens cits nespēs atklāt. Un vēl vairāk tās atklāt ir tik grūti, ka nekas pašlaik visā pasaulē nevar izrādīties vērtīgāks vai līdzvērtīgs.

Iespaidīgs paziņojums turklāt tik mīklains. Bet piemineklis, ko Beinbridžs lika uzcelt savā dārzā, bija vēl mīklaināks. Pēc "Arkādijos ganu" pabeigšanas Pusēns nezin kāpēc uzgleznoja tās spoguļattēlu, kas tika nosaukts "Arkādijos gani II". Un tieši to Beinbridžs izvēlējās marmora bareljefam. Nevis oriģinālu, bet tā pretējo līdzinieku. Beinbridžs bija gudrs, un veselus divsimt gadus šis simboliem piesātinātais piemineklis bija nogrimis aizmirstībā.

Malone lasīja tālāk, maldoties varbūtību labirinta. Diemžēl Hadāds neko daudz vairāk neatklāja. Pārējās piezīmes bija saistītas ar Veco derību, tās tulkojumiem un vēstījuma pretrunām. Nebija arī nekāda ziņojuma no Sarga. Nekāda sīkāka apraksta par varoņa pārbaudījumu, tikai niecīga piezīme vienas piezīmju grāmatas beigās.

Beinbridža nama viesistabā vēl viens Beinbridža augstprātības piemērs. Ļoti daiļrunīgs nosaukums. "Sv. Hieronīma atklāsme". Apbrīnojami un atbilstoši, jo diži meklējumi bieži sākas ar atklāsmi.

Vismaz kāda norāde, tomēr neatbildētu jautājumu joprojām bija pārāk daudz. Un viņš bija pārliecinājies, ka mocīšanās ar jautājumiem, uz kuriem nav atbilžu, ātri vien notrulina smadzenes.

Ko tu lasi?

Viņš pacēla skatienu. Pema joprojām gulēja gultā, ar galvu uz spilvena, tikai bija atvērusi acis.

To, ko atstāja Džordžs.

Pema lēni piecēlās sēdus, izberzēja miegu no acīm un ieskatījās pulkstenī. Cik ilgi es gulēju?

Kādu stundu. Kā plecs?

Smeldz.

Dažas dienas tā būs.

Viņa izstiepa kājas. Cik reizes tu, Koton, esi bijis sašauts? Trīs? '

Viņš pamāja ar galvu. To nevar aizmirst.

Es arī neaizmiršu. Ja atceries es rūpējos par tevi.

Tā tiešām bija.

Es tevi mīlēju, Pema turpināja. Zinu, ka tu varbūt tam neticēsi. Bet es tiešām mīlēju.

Tad vajadzēja pastāstīt par Geriju.

Tu mani sāpināji ar savu rīcību. Es nevarēju saprast, kāpēc tev vajadzēja mani krāpt. Kāpēc tev ar mani nepietika.

Es biju jauns. Dumjš. Sava svarīguma pārņemts. Dieva dēj, tas bija pirms divdesmit gadiem. Un vēlāk es to nožēloju. Centos būt labs vīrs. Tiešām centos.

Cik sieviešu tev bija? Tu tā ari nepateici.

Viņš negribēja melot. Četras. Tikai vienas nakts romāniņi ar viņām visām. Tagad viņš gribēja zināt. Un tev?

Tikai viens. Bet mēs satikāmies vairākus mēnešus.

Tas sāpināja. Tu viņu mīlēji?

Tik daudz, cik precēta sieviete spēj mīlēt kādu citu, nevis savu viru.

Malone saprata, kas ar to domāts.

No tā ari radās Gerijs. Viņa, šķiet, cīnījās ar mokošu jautājumu, kas uzmācās no pagātnes. Kad es raugos uz Geriju, dažkārt dusmojos uz sevi par šādu rīcību lai Dievs man piedod -, bet vienlaikus esmu ari pateicīga liktenim. Gerijs vienmēr bija kopā ar mani. Tu nāci un gāji.

Pema, es tevi mīlēju. Gribēju būt tavs vīrs. Un tiešām ļoti nožēloju savu rīcību.

Ar to nepietika, viņa nomurmināja, nodūrusi skatienu grīdā. Toreiz es to neapzinājos, bet vēlāk apjautu, ka ar to nekad nepietiks. Tāpēc mēs pirms šķiršanās piecus gadus nodzīvojām atsevišķi. Es vēlējos saglabāt mūsu laulību, bet vienlaikus tomēr ne.

Tu tik stipri man ienīdi?

Nē, es ienīdu pati sevi par to, ko biju nodarījusi. Pagāja gadi, līdz es to sapratu. Vari man ticēt cilvēks, kurš ienīst pats sevi, ir dziļi nelaimīgs. Viņš tikai pats to neapzinās.

Kāpēc tad neizstāstīji par Geriju, kad tas bija noticis?

Tu nebiji pelnījis patiesību. Vismaz tā es toreiz domāju. Tikai pagājušajā gadā es īsti apjautu šo kļūdīšanos. Tu mani krāpi. Es arī tevi krāpu, taču man gadījās bērns. Tev taisnība. Vajadzēja uzreiz izstāstīt. Taču tā spriež nobrieduši cilvēki, bet mēs, kā jau tu teici, abi bijām jauni un dumji.

Viņa apklusa. Malone neiejaucās.

Tāpēc arī es visu laiku dusmojos uz tevi, Koton. Jo nosodīju sevi. Taču tāpēc arī beidzot pateicu tev par Geriju. Tu taču saproti, ka mani neviens nespieda teikt. Ja es būtu turpinājusi klusēt, tu tā arī nemūžam neuzzinātu. Bet es gribēju izbeigt melus. Gribēju noslēgt mieru ar tevi.

Un arī ar sevi pašu.

Viņa lēni pamāja ar galvu. Visvairāk. Viņas balss aprāvās.

Kāpēc tu sekoji man pie Hadāda mājas? Tu taču zināji, ka būs apšaude.

Teiksim, ka tas bija kārtējais muļķīgais gājiens.

Taču viņš zināja labāk. Laiks pateikt patiesību. Tu nevari atgriezties Atlantā. Lidostā tev sekoja kāds vīrietis. Tāpēc es aicināju tevi līdzi.

Viņas sejā parādījās domīgas neizpratnes izteiksme. Tev vajadzēja to pateikt.

Jā, vajadzēja.

Kāpēc lai kāds man sekotu?

Meklē izdevīgu bridi. Varbūt labāk jānoslēpj pēdas.

Viņš redzēja, ka Pema saprot, ko viņš grib teikt.

Viņi grib mani nogalināt?

Viņš paraustīja plecus. Nav ne jausmas. Tur jau tā nelaime. Mēs tikai minam.

Viņa atlaidās gultā, pārāk nogurusi, sāpju nomocīta un apstulbusi, lai strīdētos. Ko tu tagad darīsi? Hadāds ir miris. Izraēliešiem vajadzētu likties mierā.

Un tas mums dod lielisku priekšrocību sameklēt to, ko meklēja Džordžs. To varoņa pārbaudījumu. Viņš atstāja visas šīs lietas ar nolūku. Viņš vēlējās, lai mēs to izdarām.

Pema nolaida galvu uz spilvena. Nē. Viņš gribēja, lai tu to izdari.

Malone redzēja, kā viņa sāpēs saviebjas. Atnesīšu ledu, ko pielikt pie pleca. Tas palīdzēs.

Es ar tevi nestrīdēšos.

Viņš piecēlās, paņēma tukšo spainīti un devās uz durvīm.

Es gribētu zināt, kas ir tik svarīgs, lai tā dēļ būtu vērts mirt, viņa teica.

Viņš apstājās. Tu būtu pārsteigta, uzzinot, cik maz tas var būt.

Laikam piezvanīšu Gerijam, kamēr tu būsi projām, ieminējās Pema. Gribu pārliecināties, ka viņam klājas labi.

Pasaki, ka es ilgojos pēc viņa.

Viņam tur ir labi?

Henriks rūpēsies par viņu. Neraizējies.

Kur tad sāksim meklējumus?

Labs jautājums. Taču, raugoties pāri istabai uz somā atrastajām grāmatām, viņš zināja, ka atbilde ir tikai viena.

30. NODAĻA LONDONA 21:00

Seibrs raudzījās pa logu tumsā. Viņa aģents bija sagaidījis Maloni Hītrovas lidostā un izsekojis viņu līdz šim dzīvoklim, kurš atradās cienīgā divslīpju jumtiem rotātu namu kvartālā, kur cilvēku dzīve rit rāmi, netraucēti un piedienīgi.

Kā jau īstiem britiem.

Aģents arī bija dzirdējis mājas iekšienē šāvienus un redzējis Malones un kāda svešinieka apšaudi, kurā lode aizķēra amerikāņa bijušo sievu. Uzbrucējs aizbēga, bet Malone ar bijušo sievu uz brīdi atkal iegriezās mājā, tad aizgāja, nesdami ādas mugursomu.

Tas bija pirms vairākām stundām, un kopš tā brīža viņš no šā aģenta vairs nebija saņēmis nekādu ziņu. Tiesa gan, krietnu laiku viņš bija pavadījis lidojumā no Ķelnes uz Londonu, tomēr nu jau aģentam bija pēdējais laiks pieteikties.

Viņš bija noguris, taču, arvien vairāk tuvojoties mērķim, juta jaunu enerģijas pieplūdumu.

Džordža Hadāda dzīvoklī iekļūt nebija grūti. Seibrs iedomājās, vai Hadāds vēl būs tur, taču neviena nebija. Sienas bija izraibinātas ar kartēm. Gaismodams ar mazLi lukturīti, Seibrs izpētīja kartes un nebija pārsteigts, redzot, ka visās attēloti Vidējie Austrumi. Arī lielākā daļa grāmatu un nekārtīgās kaudzēs sakrauto papīru bija veltīti šai tēmai.

Aleksandrijas bibliotēkai.

Jau veselu stundu viņš trūcīgajā lukturīša gaismā pētīja šos materiālus. Viņš iedomājās par Hadāda likteni. Vīrs, kuru Kotons Malone vajāja uz ielas, neapšaubāmi bija izraēlietis. Jonass Rotenburgā bija skaidri pavēstījis, ka uz Londonu dodas likvidētāju vienība. Vai Malone tos iztraucēja? Vai viņi paguva izpildīt uzdevumu? Vai arī Hadāds ir aizbēdzis un atkal paslēpies? Tas nebija zināms, jo Seibra aģents rīkojās pareizi, palikdams kopā ar Maloni.

Seibrs nejuta uzvaras prieku, lai gan saskaņā ar plānu bija izdevies atrast Hadāda mājokli. Atlika tikai cerēt, ka arī aģents tikpat sekmīgi tiks galā ar savu uzdevumu.

Datora pārbaudīšanu Seibrs bija pataupījis saldajam ēdienam, taču tagad bija pienācis laiks ķerties pie tā. Tāpēc viņš ieslēdza datoru un pievērsa skatienu ekrānam.

Par spīti juceklim dzīvoklī, izrādījās, ka elektronisko informāciju Hadāds glabājis pedantiski.

Seibrs atvēra dažus failus un ieskatījās tajos.

Hadāds bija rūpīgi ievācis ziņas par Aleksandrijas bibliotēku. Interesanti bija tas, ka viņš bija pievērsies ari Sargiem. Seibram par tiem bija pastāstījis Alfrēds Hermans. Dažas trūkstošās ziņas bija piegādājis Jonass. Taču kādā no Hadāda failiem atklājās kaut kas vairāk.

…to izcelsme nav zināma, visas liecības zudušas jau senos laikos, kad ļaudis savā neprātā nesodīti iznīcināja cilvēces vēsturi.

l.īdz otrajam gadsimtam cilvēki bija labi apguvuši kara un spīdzināšanas mākslu. Daudzās pasaules malās bija izveidojušās impērijas, kurās bija iedibināti likumi un zināma drošība. Taču tas neglāba pavalstniekus no pašu valdniekiem. Izveidojās reliģija, un priesteri labprāt kļuva par despotu sabiedrotajiem. Taču ap otro gadsimtu Ēģiptē izveidojās kāds reliģisks ordenis, kura biedri pielūdza nevis varu, bet zināšanu saglabāšanu.

Tika ierīkoti pavisam vienkārši klosteri, kuros pulcējās līdzīgi domājoši cilvēki ar līdzīgiem mērķiem. Tie atradās vientuļās, nepieejamās vietās, un ļaudis no tiem vairījās. Viena ordeņa grupa bija īpaši veiksmīga. Tās biedri strādāja Aleksandrijas bibliotēkā par rakstvežiem un kalpotājiem. Šādā amatā viņiem bija pieejamas visas zināšanu bagātības, un, kamēr cilvēce arvien vairāk uzkrāja mantību un apguva slepkavošanas mākslu, šis grupējums noslēdzās sevī.

Sākotnēji viņi tikai pārrakstīja tekstus, bet vēlāk sāka tos piesavināties. To darīt viņi bija spiesti bibliotēkas milzīgā apjoma dēļ (vairāki simti tūkstoši manuskriptu), turklāt nākamajos trīssimt gados, kad bibliotēka arvien vairāk grima nežēlastībā, tekstus zagt kļuva arvien vieglāk, jo nebija arī precīzas uzskaites. Kad septītajā gadsimtā sākās musulmaņu iebrukums, Sargiem jau piederēja liela daļa Aleksandrijas bibliotēkas. Un tad viņi arī pazuda un parādījās tikai laiku pa laikam, lai uzaicinātu izraudzītus cilvēkus nākt studēt viņu krājumus.

Seibrs turpināja lasīt, brīnīdamies, kur gan Džordžs Hadāds ieguvis tik sīkas ziņas. Šis palestīnietis tiešām prata sagādāt pārsteigumus.

Pēkšņi viņš ar acs kaktiņu uztvēra kustību. Ēnas bija sakustējušās. Kāds tumšs stāvs lavījās viņam tuvāk.

Viņš atrāva rokas no tastatūras. Diemžēl viņam nebija ieroča. Seibrs apsviedās apkārt, gatavs cīņai.

Datora ekrāna gaismā parādījās sieviete.

Viņa aģente.

Tik muļķīgi riskējot, vari nokļūt briesmās, viņš aizrādīja.

Man nav tāda noskaņojuma.

Viņš regulāri izmantoja šīs aģentes pakalpojumus visā Lielbritānijā. Viņa bija slaida, ar smalkiem sejas vaibstiem. Melnie mati šoreiz bija gludi sasukāti un sapīti biezā bizē.

Kur tu biji?

Sekoju Malonem. Viņi ir viesnīcā netālu no Haidparka.

Un kas ir ar Hadādu?

Sieviete papurināja galvu. Nezinu. Es paliku kopā ar Maloni. Viņš noriskēja un uznāca augšā vēlreiz policija jau bija ceļā. Un devās projām ar mugursomu.

Seibrs atzinīgi novērtēja aģentes intuīciju. Mums tomēr jāatrod palestīnietis.

Viņš atgriezīsies, ja vien nav jau novākts. Tu izskaties citādi.

Viņš bija šķīries no kuplajiem, melnajiem matiem un nevīžīgajām drēbēm. Tagad viņa mati bija īsi, gaiši brūni, atsukāti atpakaļ. Viņš bija kārtīgi ģērbies džinsos, audekla kreklā un jakā. Pirms aizbraukšanas no Vācijas viņš vispirms bija ziņojis Zilā krēsla padomniekam visu, ko uzzinājis, bet pēc tam izmainījis savu izskatu. Tas viss piederēja pie rūpīgi izstrādāta plāna, par kuru Alfrēdam Hermanam nebija ne jausmas.

Ko teiksi? viņš apjautājās.

Man labāk patika iepriekšējais izskats.

Viņš paraustīja plecus. Varbūt nākamreiz. Kas notiek?

Viesnīcu novēro. Viņi zvanīs, ja Malone kaut kur dosies.

Par izraēliešiem nav nekādu jaunumu?

Viņu aģents aizdrāzās projām no šejienes.

Seibrs paraudzījās apkārt. Varbūt viņš pagaidīs tepat, līdz Hadāds atgriezīsies. Tā šķita visvienkāršākā iespēja. Viņam noteikti bija vajadzīga visa Hadāda datorā esošā informācija, bet pašu datoru stiept līdzi viņš negribēja. Pārāk apgrūtinoši. Labāk būtu failus nokopēt, un viņš jau bija pamanījis juceklī mētājamies flash atmiņas karti. Viņš to paņēma un ieslēdza brīvā USB portā, atvēra un pārbaudīja atmiņas karti. Tukša.

Tikai daži peles klikšķi, un visi cietā diska faili bija pārkopēti.

Tad viņš aiz monitora pamanīja vēl kaut ko.

Mazu, sarkanu gaismiņu.

Ieskatījies ciešāk, viņš uz galda starp juceklīgajām papīru kaudzēm atrada mazu kabatas diktofonu. Pacēlis to, viņš atklāja, ka putekļu kārta zem tā bija tikpat bieza kā visur citur uz galda. Tātad diktofons tur nolikts nesen. Kasete bija pierakstīta pilna, bet pati ierīce palikusi ieslēgta.

Viņš nospieda attīšanas pogu.

Aģente klusēdama stāvēja līdzās.

Viņš nospieda atskaņošanas pogu.

Bija ierakstīta visa Malones un Hadāda saruna un vēlāk arī izraēliešu ierašanās. Seibrs pārsteigts noklausījās Hadāda slepkavības ierakstu. Pēdējais, ko viņš dzirdēja, bija Kotona Malones paziņojums, ka viņš novāks to maitasgabalu.

Seibrs izslēdza diktofonu.

Hadāds ir miris? brīnījās aģente. Nogalināts šeit? Kāpēc te neizskatās kā nozieguma vietā?

Acīmredzot izraēlieši pirms policijas ierašanās visu satīrīja.

Ko tagad?

Mums ir Malone. Paskatīsimies, uz kurieni viņš mūs aizvedīs.

31. NODAĻA

Malone izgāja no numura un aizsoļoja pa gaiteni. Viņš jau ierodoties bija pamanījis ledus automātu un nobrīnījies. Arī Eiropas viesnīcās parādās arvien vairāk amerikānisku ērtību.

Viņš dusmojās uz sevi par to, ka pakļāvis Pemu briesmām. Taču kāda viņam tobrīd bija izvēle? Viņš nevarēja atstāt Pemu lidostā, kur viņai sekoja kāds vīrietis. Kas viņš bija? Varbūt saistīts ar Gerija nolaupītājiem? Tas šķita loģiski. Taču Malone joprojām zināja pārāk maz.

Izraēlieši bija ātri reaģējuši uz Hadāda ziņojumu, ka viņš ir dzīvs. Tomēr Pemai bija taisnība. Tagad, kad Hadāds bija miris, izraēliešu intereses bija aizsargātas, viņu problēma atrisināta. Un tomēr kāds sekoja Pemai. Nevis viņam.

Kāpēc?

Nonākot pie ledus automāta, izrādījās, ka tas nedarbojas. Kompresors dūca, bet ledus trauks palika tukšs. Tāpat kā Amerikā, viņš nodomāja.

Viņš atvēra kāpņutelpas durvis un nokāpa vienu stāvu zemāk.

Šeit automāts bija pārpilns ar ledu. Iegājis mazā kabīnītē gaiteņa stūrī, viņš piepildīja spainīti.

Viņš dzirdēja, kā aizveras kāda numura durvis, tad atskanēja balsis. Viņš vēl joprojām bēra spainītī ledu, kad garām pagāja divi vīrieši, satraukti sarunādamies. Pagriezies, lai ietu projām, viņš ar acs kaktiņu pamanīja viena profilu, kalsno augumu un tumšo iedegumu.

Kārnais. No Hītrovas lidostas.

Šeit, viesnīcā, vienu stāvu zemāk par viņiem.

Viņš paslēpās dziļāk nišā un vēroja, kā abi svešinieki iekāpj liftā.

Un brauc uz augšu.

Viņš metās uz kāpnēm un joņoja augšup. Atverot durvis nākamajā stāvā, viņš dzirdēja nošķindam lifta zvaniņu un redzēja, kā abi vīrieši iznāk no kabīnes.

Malone izslīdēja pa durvīm un piesardzīgi ieskatījās gaitenī. Viņš redzēja, kā viens no svešajiem paņēma no paklāja paplāti ar traukiem un pacēla to vienā rokā. Otrs izvilka revolveri ar īsu stobru. Viņi devās tieši uz numuru, kur gaidīja Pema.

Malone nikni sevi nolamāja.

Hadāda pistole bija palikusi numurā uz galda. Viņš nebija to paņēmis līdzi. Gudri gan. Tagad nāksies improvizēt.

Abi nepazīstamie apstājās pie durvīm. Vīrs ar ieroci rokā pieklauvēja un pakāpās sāņus. Otrs izlikās par viesmīli, augstu pacēlis paplāti vienā rokā.

Viņi pieklauvēja vēlreiz.

Varbūt Pema vēl runā pa telefonu ar Geriju? Tad Malone iegūtu mazliet laika.

Apkalpošana numurā, ierunājās viens no svešiniekiem.

Atšķirībā no Amerikas viesnīcām, kur actiņa durvīs ir

vienmēr, britiem tādas parasti nav, un ari šī viesnīca nebija izņēmums. Atlika tikai cerēt, ka Pemai pietiks prāta nepagriezt durvju rokturi.

Es atnesu pasūtīto ēdienu, skaļā balsī paziņoja viens no svešiniekiem.

Klusums.

Kungs pasūtīja.

Sasodīts! Pema mierīgi var noticēt, ka viņš pasūtījis ēdienu, kamēr viņa gulēja. Bija jārīkojas. Pacēlis ledus spainīti, lai aizsegtu seju, viņš sāka iet pa gaiteni.

Ēdiens tika pasūtīts šim numuram, skaidroja vīrietis.

Malone dzirdēja noklikšķam durvju slēdzenes.

Palūkojies pāri spainīša malai, viņš redzēja, ka virs ar pistoli ir viņu pamanījis. Ierocis uzreiz tika paslēpts. Izmantojot šo atelpas brīdi, Malone iesvieda bruņotajam sejā ledus spainīti, bet vīram ar paplāti iezvēla ar labo dūri pa žokli. Viņš dzirdēja, kā nokrakšķ kauli, un svešinieks nogāzās uz paklāja, izmētājot pa grīdu paplātes saturu.

Ar ledu apbērtais atguvās no šoka un atkal pacēla ieroci, bet Malone viņam divreiz iegāza pa galvu un iespēra ar celi pa krūtīm.

Uzbrucējs sakņupa un palika nekustīgi guļam.

Numura durvis atvērās.

Pema raudzījās viņam pretī.

Kāpēc tu atvēri durvis? Malone noprasīja.

Es domāju, ka tu pasūtīji ēdienu.

Viņš paķēra pistoli un aizbāza aiz jostas. Un es tev nebūtu pateicis? Viņš ātri pārmeklēja abus svešiniekus, bet neatrada nekādus dokumentus.

Kas viņi ir? jautāja Pema.

Šis tev sekoja lidostā.

Satvēris Kārnā rokas, viņš ievilka to numurā. Pēc tam sagrāba otru aiz kājām un arī ievilka iekšā pa durvīm. Tu esi spītīga. Viņš aizcirta durvis ar kājas spērienu.

Es biju izsalkusi.

Kā klājas Gerijam?

Labi. Bet es nepaspēju neko daudz parunāties.

Viens no svešiniekiem sāka vaidēt. Drīz viņi atgūs samaņu. Malone paņēma ādas somu un Hadāda pistoli. Ejam.

Mēs dodamies projām?

Ja vien tu nevēlies sagaidīt, kad šie atjēgsies.

Varēja redzēt, ka šādas izredzes Pemu nevilina.

Tev ir ierocis, viņa atgādināja.

Kuru es nevēlos izmantot. Šeit nav Mežonīgie Rietumi. Mēs esam viesnīcā, apkārt cilvēki. Tāpēc labāk rīkosimies gudri un pazudīsim. Šajā pilsētā viesnīcu netrūkst.

Pema paņēma šalli un uzmanīgi aplika ap pleciem. Viņi izgāja no numura un ātri iekāpa liftā. Nobraukuši lejā, viņi izgāja ārā, vēsajā naktī. Paraudzījies apkārt, Malone secināja, ka būs grūti noteikt, vai viņiem kāds seko. Pārāk daudz kas būtu jāievēro. Tuvākā metro stacija bija divu kvartālu attālumā, un viņš devās uz turieni, cenzdamies saglabāt modrību.

Domas prātā mežonīgi joņoja.

Kā Hītrovas lidostas okšķeris viņus atrada? Un vēl ļaunāk kā tas, kurš izlikās par viesmīli, zināja, ka Malones pašlaik nav numurā?

Kungs pasūtīja.

Viņš pievērsās Pemai. Vai tu pateici tiem tipiem aiz durvīm, ka neesi neko pasūtījusi?

Viņa pamāja ar galvu. Tad viņš atbildēja, ka pasūtīji tu.

Nav gluži pareizi. Viņš teica kungs pasūtīja.

Un tomēr? Veiksmīgs minējums?

Nevar būt.

32,NODAĻA VAŠINGTONA 21:00

Stefānija veda Kasiopeju pa kluso apkaimi. Vairākas stundas viņas bija slēpušās priekšpilsētā. Viņa bija piezvanījusi uz Magelāna nodaļas galveno biroju no maksas tālruņa restorānā Crackcr Barrel un uzzinājusi, ka Malone nav devis nekādu ziņu. Turpretī no Baltā nama Lerija Deilija biroja bija zvanījuši trīs reizes. Stefānija bija likusi saviem darbiniekiem atbildēt, ka viņa piezvanīs, tiklīdz varēs. Nepatīkami, viņa saprata. Taču lai Deilijs pamokās neziņā, vai tūlīt neieraudzīs Stefānijas smaidošo seju CNN tiešraidē. Pagaidām ar šīm bailēm vajadzētu pielikt, lai noturētu nacionālās drošības padomnieka vietnieku mierā. Turpretī Hetere Diksone un izraēlieši bija pavisam kas cits.

Uz kurieni mēs ejam? jautāja Kasiopeja.

Risināt problēmu.

Rajona apbūvē lepojās beaux arts stila nami, un Stefānija secināja, ka šāda arhitektūra īpaši patikusi deviņpadsmitā gadsimta rūpniekiem, kuri pirmie apmetās uz dzīvi šajās koku ieskautajās ielās. Koloniālā stila rindu mājas un bruģētās ietves lieliski papildināja miera un pārticības noskaņu naksnīgajās ielās.

Es neesmu tava aģente, iebilda Kasiopeja. Gribu zināt, kur iesaistos.

Vari iet projām, kad vien vēlies.

Labs mēģinājums. Tik viegli no manis vaļā netiksi.

Tad beidz uzdot jautājumus. Vai Torvaldscnu tu ari tā iztaujā?

Kāpēc tev viņš nepatīk? Francijā tu viņam neuzticējies.

Kasiopeja, paskaties, kur es esmu nonākusi. Kotons ir nelaimē. Mani darbinieki vēlas manu nāvi. Mani vajā izraēlieši un šaudi. Kā tev šķiet, vai man var būt pret kādu siltas jūtas?

Tā nav atbilde uz manu jautājumu.

Tas tiesa, nav gan. Taču patiesību viņa nespēja izteikt skaļi. Tā kā Torvaldsens savulaik bija pazinis Stefānijas nelaiķi vīru, viņš labi zināja viņas stiprās puses un vājības, tāpēc viņa Henrika tuvumā jutās neaizsargāta.

Teiksim tā mēs pārāk labi pazīstam viens otru.

Henriks raizējas par tevi. Tāpēc viņš lūdza mani atbraukt. Viņš nojauta, ka tev draud briesmas.

Par to es esmu pateicīga. Taču tas nenozīmē, ka tagad viņš man patiks labāk.

Viņa pamanīja meklēto māju vienu no daudziem simetriskajiem ķieģeļu savrupnamiem ar bareljefiem, portiku un mansardu. Gaisma dega tikai pirmā stāva logos. Stefānija pārlaida skatienu ielai.

Joprojām viss mierīgi.

Seko man.

Alfrēds Hermans reti gulēja. Viņš sen jau bija iemācījies iztikt ar nepilnu trīs stundu atpūtu.

Viņš nebija tik vecs, lai pats būtu pieredzējis Otro pasaules karu, taču viņam bija spilgtas bērnības atmiņas par nacistu armijas maršēšanu Vīnes ielās. Dažus gadu desmitus vēlāk viņš bija aktīvi cīnījies pret padomju režīmu un tā marionetēm, kas bija pārņēmušas Austriju. Hermana nauda bija krājusies kopš Habsburgu dinastijas laikiem un veiksmīgi pārdzīvojusi divus gadsimtus ilgu politisku nestabilitāti. Pēdējos piecdesmit gados viņa ģimenes bagātības bija pieaugušas desmitkārt, un liela nozīme tur bija arī Zelta aunādas ordenim. Personiski pazīstot izmeklētu ietekmigu personu grupu no visas pasaules, viņš bija ieguvis tādas priekšrocības, par kādām viņa tēvs un vectēvs nevarēja pat sapņot. Bet būt galvenajam viņu vidū tā bija vēl lielāka priekšrocība.

Taču viņa amata laiks tuvojās beigām.

Pēc viņa nāves visu mantos meita. Šī doma viesa viņā nemieru. Tiesa gan, viņa daudzējādā ziņā bija līdzīga tēvam. Droša un apņēmīga, viņa cienīja pagātni un tāpat kā viņš tiecās pēc visvērtīgākajām cilvēces bagātībām zināšanām. Taču viņa vēl nebija guvusi īstu slīpējumu. Vēl daudz bija viņai jāiemāca. Un, iespējams, viņš visu vairs nepagūs.

Viņš raudzījās uz meitu, kura gulēja tikpat maz kā viņš. Vārdu viņš tai bija devis par godu mātei Margarete. Viņa apbrīnoja Aleksandrijas bibliotēkas modeli.

Vai mēs varam to atrast? viņa klusi jautāja.

Viņš pienāca tuvāk. Manuprāt, Dominiks ir tuvu mērķim. /

Meita paraudzījās viņā ar savām zaļajām acīm. Seibram nevar uzticēties. Tāpat kā nevienam citam amerikānim.

Viņi jau iepriekš bija par to runājuši. Es neuzticos nevienam.

Pat man ne?

Viņš pasmaidīja. Arī par to viņi jau bija runājuši. Pat tev

ne.

Seibram ir dota pārāk liela brīvība.

Kāpēc viņam to pārmest? Mēs dodam grūtus uzdevumus. Nevar prasīt, lai viņš tos veic tā, kā mums šķiet pareizi.

Viņš ir bīstams ar savu amerikānisko atjautību un tā tālāk, tu tikai to nezini.

Viņš pēc dabas ir dumpinieks. Viņam nepieciešams mērķis. Mēs viņam to sagādājam. Kā atlīdzību par to viņš īsteno mūsu nodomus.

Pēdējā laikā es nojaušu, ka viņam ir kaut kas aiz ādas. Viņš visiem spēkiem cenšas noslēpt savu godkāri, bet tā ir jūtama. Tev jābūt uzmanīgam.

Hermans nolēma meitu pakaitināt. Varbūt tev viņš patīk?

Viņa nicīgi saviebās, to dzirdot. Nekā tamlīdzīga. Patiesībā esmu nolēmusi viņu atlaist, kad tevis vairs nebūs.

Hermans iedomājās par meitas pārliecību, ka viņa mantos visu, kas pieder tēvam. Nevar garantēt, ka tu kļūsi par Zilā krēsla padomnieci. Šo izvēli izdara visi padomnieki.

Es būšu padomē. Par to vari nešaubīties. Un no turienes līdz tavam amatam ir tikai viens solis.

Taču viņš nebija tik pārliecināts. Viņš zināja par meitas darījumiem ar četriem pārējiem padomniekiem. Viņš pat bija veicinājis tos kā pārbaudi. Viņa bagātība vecuma, apjoma un ietekmes ziņā daudzkārt pārsniedza pārējo īpašumus. Viņa pārvaldītās finanšu iestādes bija cieši saistītas ar daudziem ordeņa biedriem, arī ar trim padomniekiem. Neviens no tiem nevēlējās, lai pārējie uzzinātu par šīm vājajām vietām, tāpēc lojalitāte bija maksa par klusēšanu. Gadu desmitiem viņš bija izmantojis šīs vājības, bet meitas mēģinājumi šajā jomā bija vārgi. Tāpēc brīdinājums bija īsti vietā. Kad manis vairs nebūs, tev un Dominikam būs jānoskaidro attiecības. Taču nepārsteidzies. Tādi cilvēki kā viņš bez liekām emocijām? Bez morāles? Ar drosmīgu sirdi? Tādi var būt ļoti vērtīgi.

Viņš cerēja, ka Margarete klausās, taču zināja, ka visbiežāk viņa šādas pamācības laiž gar ausīm. Viņas māte nomira, kad meitenei bija tikai astoņi gadi, un bērnībā viņa šķita īsta tēva meita kauls no viņa kaula, kā viņš mēdza teikt -, bet vēlāk šīs cerības neapstiprinājās. Margaretes skološanās bija sākusies Francijā, turpinājusies Anglijā un noslēgusies Austrijā, biznesa pieredze tika apgūta Hermana daudzo uzņēmumu valdēs.

Taču ziņojumi no tām nebija iepriecinoši.

Ko tu darītu, ja atrastu bibliotēku? viņa jautāja.

Flermans klusībā nosmējās. Acīmredzot viņa vairs negribēja runāt ne par Seibru, ne par sevi. Grūti pat iztēloties, kādas gudrības tajā slēpjas.

Es dzirdēju, kā tu vakar par tām runāji. Pastāsti kaut ko vairāk.

Ak tā, par 1513. gada Piri Reisa karti, kas atrasta Stambulā. Es to pieminēju. Nezināju, ka tu klausies.

Es vienmēr klausos.

To dzirdot, viņš pasmaidīja. Viņi abi zināja, ka tā nav.

Es stāstīju kancleram, kā šo karti uz gazeles ādas uzzīmēja admirālis, kādreizējais pirāts. Tā bija neticami detalizēta. Tur ir Dienvidamerikas krasta līnija, lai gan Eiropas jūrasbraucēji vēl nebija šo reģionu iezīmējuši kartēs. Ir parādīts arī Antarktidas kontinents, kad tas vēl nebija pārklāts ar ledu. Tikai pavisam nesen ar zemes radara palīdzību ir izdevies noteiktais krasta līnijas kontūru. Un tomēr 1513. gada attēlojums ir tikpat precīzs kā mūsdienās. Kartogrāfs uz kartes izdarījis piezīmi, ka izmantojis shēmas, kuras zīmētas Aleksandra, Divu ragu pavēlnieka, laikos. Vai vari iedomāties? Varbūt senie jūrasbraucēji pirms gadu tūkstošiem bija aizceļojuši uz Antarktīdu, kad to vēl neklāja ledus, un atzīmējuši redzēto.

Hermana prātā šaudījās simtiem minējumu, kādi darbi vēl varēiu būt pazuduši matemātikas, astronomijas, ģeometrijas, meteoroloģijas un medicīnas jomā.

Nepierakstītas zināšanas tiek pazaudētas vai sagrozītas līdz nepazīšanai. Vai zini, kas ir Dēmokrits? Viņš pirmais izteica domu, ka pasaulē visi ķermeņi sastāv no noteikta skaita atsevišķu daļiņu. Šodien mēs tās saucam par atomiem, bet viņš pirmais atzina to esamību un formulēja atomu teoriju. Viņš sarakstīja septiņdesmit grāmatas tas ir zināms no atsaucēm citos avotos -, taču neviena no tām nav saglabājusies. Un pagāja daudzi gadsimti, līdz citi zinātnieki citā laikmetā nonāca pie tā paša secinājuma.

Nav saglabājies gandrīz neviens no Pitagora darbiem. Maneto aprakstīja Ēģiptes vēsturi. Viss pazudis. Galens, dižais romiešu dziednieks? Viņš sarakstīja divsimt traktātu par medicīnu. Saglabājušies tikai fragmenti. Aristarhs uzskatīja, ka Visuma centrs ir Saule, nevis Zeme, taču vēsture šo atklājumu piedēvē Kopernikam, kas dzīvoja septiņpadsmit gadsimtus vēlāk.

Viņš iedomājās vēl daudz ko. Erastotens un Strabo ģeogrāfi. Arhimeds fiziķis un matemātiķis. Zenodots un viņa darbi gramatikā. Dzejnieks Kallimahs. Taless pirmais filosofs.

Visas viņu domas ir zudušas.

Tā ir bijis vienmēr, viņš piebilda. Iegūstot varu, pirmām kārtām tiek iznicinātas zināšanas. Vēsture to pierādījusi atkal un atkal.

No kā baidās Izraēla? jautāja Margarete.

Hermans zināja, ka agrāk vai vēlāk viņa novirzīs sarunu

par šo jautājumu.

Varbūt viņu bailes ir pārspīlētas, viņa ieminējās. Pasauli izmainīt ir grūti.

Taču tas ir iespējams. Gadsimtu gaitā to darījuši daudzi viri… viņš apklusa. …un ari sievietes. Un visnozīmīgākās izmaiņas ne vienmēr panāktas vardarbīgā ceļā. Bieži tas ir paveikts ar vārdiem. Bībele pārvērta cilvēces dzīvi pašos pamatos. Tāpat arī Korāns. Un Magnn Carla[2] . amerikas konstitūcija. Miljardiem cilvēku pakļauj savu dzīvi šiem vārdiem. Tie izmainījuši sabiedrību. Vēstures gaitu būtiski izmaina nevis kari, bet gan nolīgumi, kas tiem seko. Maršala plāns izmainīja pasauli pat vairāk nekā Otrais pasaules karš. Vārdi tiešām ir visīstākais masu iznīcināšanas ierocis.

Tu izvairījies no mana jautājuma, meita pārmeta rotaļīgā tonī, kas Hermanam atsauca atmiņā sen zaudēto sievu.

No kā baidās Izraēla? viņš atkārtoja.

Kāpēc tu negribi man to teikt?

Varbūt es to nezinu.

Šaubos.

Viņš apsvēra iespeju izstāstīt meitai visu. Taču ne jau muļķība ļāvusi viņam nodzīvot tik ilgi. Lieka pļāpība izrādījusies liktenīga ne vienam vien ietekmīgam cilvēkam.

Teiksim, ka patiesību vienmēr ir grūti pieņemt. Cilvēkiem, kultūrām, pat veselām valstīm.

Stefānija pirmā iegāja dārzā un bija pārsteigta, ieraugot, cik rūpīgi tas ir kopts. Krāšņi ziedēja puķes košas asteres, vaska zvaniņi, zeltgalvītes, atraitnītes un krizantēmas. Terase bija izveidota pussalas formā, uz akmens plākšņu grīdas dižojās kaltas dzelzs mēbeles, bet dekoratīvos podos kuploja ziedoši augi.

Viņas paslēpās aiz milzīgas kļavas resnā stumbra. Tas bija viens no trim staltajiem kokiem, kas slējās dārzā.

Stefānija ieskatījās pulkstenī 21:43.

Atnākt uz šejieni viņu bija mudinājušas dusmas un ziņkārība, taču nākamais solis jau būtu neatgriezeniska robežas pārkāpšana.

Sagatavo gaisa pistoli, viņa čukstēja.

Kasiopeja ieslidināja stobrā šautriņu. Ceru, ka esi ievērojusi manu aklo pakļaušanos šādai muļķībai.

Stefānija apsvēra nākamo soli.

Protams, varēja ielauzties mājā. Kasiopejai bija tam nepieciešamās iemaņas. Bet varbūt viss izdosies ari, ja viņa vienkārši pieklauvēs pie durvīm. Tāda taktika viņai patika pat labāk. Taču rīcības plāns acumirklī mainījās, kad atvērās sētas puses durvis un starp slaidajām kolonām, kas balstīja nelielu kolonādi, parādījās melns stāvs. Tas bija gara auguma vīrietis, ģērbies ar jostu sajoztos rīlasvārkos; kājās uzauto čību zoles čirkstēja uz terases grīdas.

Stefānija norādīja uz pistoli, pēc tam uz vīrieti.

Kasiopeja nomērķēja un izšāva.

Atskanēja kluss paukšķis, tad šautriņa nošalcot aizlidoja.

Tās smaile sasniedza vīrieti, tas iekliedzās un pielika roku pie pleca. Kādu mirkli viņš it kā pūlējās izvilkt šautriņu, bet tad ievaidējās un saļima.

Stefānija pieskrēja pie viņa. Iedarbojas ātri.

Tā tas ir domāts. Kas viņš ir?

Apsveicu. Tu tikko sašāvi Savienoto Valstu ģenerālprokuroru. Tagad palīdzi ievilkt viņu mājā.

33. NODAĻA CETURTDIENA, 6. OKTOBRIS LONDONA 3:15

Seibrs raudzījās piezīmjdatora ekrānā. JaLi trīs stundas viņš pētīja no Džordža Hadāda datora leju pielādētos failus.

Un bija bezgala pārsteigts.

Viņš bija uzzinājis tikpat daudz kā tad, ja būtu nopratinājis pašu palestīnieti, turklāt nebija jānopūlas, lai piespiestu viņu runāt. Hadāds acīmredzot daudzus gadus bija pētījis ziņas par Aleksandrijas bibliotēku un noslēpumainajiem Sargiem un uzkrājis iespaidīgu datu apjomu.

Vesela virkne failu bija veltīti angļu grāfam Tomasam Beinbridžam, par kuru viņš bija dzirdējis arī no Alfrēda Hermana. Hadāds apgalvoja, ka šis Beinbridžs astoņpadsmitā gadsimta beigās apmeklējis Aleksandrijas bibliotēku un vēlāk aprakstījis piedzīvoto romānā, kurā, kā bija teikts piezīmēs, bija iekļautas norādes uz tās atrašanās vietu.

Vai Hadāds bija sadabūjis šo grāmatu?

Vai to aiznesa Malone?

Bija ari ziņas par Beinbridža senču īpašumu uz rietumiem no Londonas. Hadāds acīmredzot vairākkārt bija to apmeklējis un uzskatīja, ka tur arī ir paslēptas norādes, sevišķu uzmanību pievēršot marmora lapenei un kaut kam ar nosaukumu "Sv. Hieronīma atklāsme". Taču par abu šo objektu nozīmi nekas sīkāk nebija paskaidrots.

Vēl bija ari varoņa pārbaudījums.

Pirms stundas viņš bija atradis stāstījumu par to, kas notika pirms pieciem gadiem Hadāda Rietumkrasta mājā. Seibrs ar lielu interesi izlasīja šis piezīmes un domās apkopoja notikumus, satraukumam pieaugot arvien vairāk.

Jūs sakāt, ka bibliotēka joprojām pastāv? Hadāds jautāja Sargam.

Mēs to sargājam gadsimtiem ilgi. Saglabājām to, kas būtu aizgājis bojā tumsonības un alkatības dēj.

Hadāds pacilāja aploksni, ko viesis bija viņam pasniedzis. Vai šis varoņa pārbaudījums rāda ceļu?

Sargs pamāja ar galvu. Tiem, kuri saprot, ceļš būs acīm redzams.

Bet ja es nesapratīšu?

Tad mēs nekad vairs neredzēsimies.

Hadāds apsvēra iespējas un teica:

Baidos, ka tam, ko es vēlos atrast, labāk būtu palikt apslēptam.

Kāpēc jūs tā sakāt? No zināšanām nevajag baidīties. Es pazīstu jūsu darbu. Es arī pētu Veco derību. Tāpēc arī mani izraudzījās sūtīšanai pie jums. jaunākā vīrieša seja atplauka smaidā. Mums ir tādas bagātības, ko jūs nevarat pat iedomāties. Oriģinālie teksti. Sarakste. Analīze. To veikuši seno laiku pētnieki, kas zināja vairāk nekā jūs un es. Es nezinu senebreju valodu tik labi kā jūs. Saprotiet, Sargiem ir sasniegumu līmeņi, un vienīgais veids, kā tikt augstāk, ir gūstot panākumus. Tāpat kā jūs mani piesaista Vecās derības interpretācija kristietībā un manipulācijas ar to. Vēlos uzzināt ko vairāk, un jūs, kungs, varat mani pamācīt.

Un mācīšanās palīdzēs jums tikt augstāk?

Ja jūsu teorija būs liels sasniegums mums abiem.

Tad viņš atvēra aploksni.

Seibrs sameklēja aploksnes satura aprakstu. Hadāds acīmredzot dokumentu bija ieskenējis. Vārdi bija rakstīti asi sturainā, vīrišķīgā rokrakstā, viss teksts latiņu valodā. Par laimi, Hadāds vēstījumu bija iztulkojis. Seibrs izlasīja varoņa pārbaudījuma aprakstu, kas it kā rādīja ceļu uz Aleksandrijas bibliotēku.

Cik savādi ir manuskripti, dižais ceļotāj nezināmajā. Tie šķiet atsevišķi, taču ir kā viens vesels tam, kurš zina, ka varavīksnes krāsas saplūstot veido baltu gaismu. Kā atrast šo vienu staru? Tas ir noslēpums, bet iegriezies kapelā līdzās Težo Betlēmē, kas veltīta mūsu svētajam aizbildnim. Sāc ceļojumu ēnās un noslēdz to gaismā, kur zvaigzne atkāpjoties atrod rozi, caururbj koka krustu un pārvērš sudrabu zeltā. Atrodi to vietu, kas veido adresi bez vietas, kur ir atrodama cita vieta. Tad tāpat kā Pusēna gleznotos noslēpuma apmulsinātos ganus tevi apmirdzēs iedvesmas gaisma. Pārkārto četrpadsmit akmeņus, pēc tam liec lietā kvadrātu un kompasu, lai atrastu taku. Pusdienlaikā sajūti sarkanās gaismas klātbūtni, skati bezgalīgos līkumos izvijušos čūsku, niknumā sarkani kvēlojošu. Taču pievērs uzmanību burtiem. Briesmas draud tam, kurš ierodas lielā ātrumā, ja izraudzītais ceļš būs pareizs, ceļojums būs drošs.

Seibrs papurināja galvu. Mīklas. Tā nebija viņa stiprā puse. Un viņam arī nebija laika ar tām nopūlēties. Viņš bija izskatījis visus no datora pārkopētos failus, taču Hadāds nekur nebija atšifrējis šo vēstījumu.

Un tas bija slikti.

Viņš nebija ne vēsturnieks, ne valodnieks vai Bībeles pētnieks. Alfrēds Hermans it kā bija lietpratējs šajās jomās, taču Seibrs nebija pārliecināts, ka austrietis ir īpaši izglītots. Viņi abi bija oportūnisti, kas centās gūt labumu no unikālas situācijas.

Tikai dažādu iemeslu dēļ.

Hermans centās izpelnīties slavu, ieiet Zelta aunādas ordeņa vēsturē. Varbūt pat atvieglot Margaretei varas pārņemšanu. Palīdzība viņai bija pat ļoti vajadzīga. Seibrs zināja, ka pēc tēva nāves Margarete uzreiz izrēķināsies ar viņu. Ja viņš varētu šo sievieti apsteigt, tikt soli priekšā, drošībā no viņas tvēriena, viņa plāns varētu izdoties. Viņš vēlējās biļeti ceļojumam uz augstākajām aprindām. Vietu izredzēto vidu. Pietiekami lielu varu, lai kļūtu par pilntiesīgu Zelta aunādas ordeņa biedru. Ja pazudušajā Aleksandrijas bibliotēkā tiešām bija tādas bagātības, kā domāja Alfrēds Hermans, tad tās iegūšana nozīmēja daudz vairāk nekā ģimenes bagātības.

Iezvanījās mobilais tālrunis.

Ekrānā parādījās aģentes vārds. Sen jau bija laiks. Viņš atbildēja.

Malone devies ceļā, viņa paziņoja. Sasodīti agri. Ko man darīt?

Uz kurieni viņš devās?

Ar autobusu līdz Pedingtonas stacijai, pēc tam ar vilcienu uz rietumiem.

Vai Oksfordšīra ir uz to pusi?

Tieši tajā maršrutā.

Acīmredzot arī Maloni māca ziņkārība. Vai pieaicināji papildspēkus, kā es liku?

Viņi ir šeit.

Gaidiet mani Pedingtonas stacijā. Es jau braucu.

Viņš nospieda sarunas beigšanas pogu.

Laiks sākt nākamo posmu.

Stefānija iešļāca Brentam Grīnam sejā glāzi ūdens. Viņas bija ievilkušas sazāļoto vīrieti virtuvē un piesējušas pie krēsla ar iepakošanas līmlenti, ko Kasiopeja bija atradusi atvilktnē. Ģenerālprokurors atguvās no bezsamaņas un samirkšķināja acis, lai dabūtu no tām ārā ūdeni.

Vai labi izgulējāties? apjautājās Stefānija.

Grīns vēl nebija gluži atmodies, tāpēc Stefānija palīdzēja viņam ar vēl vienu šļācienu.

Pietiek, izdvesa Grīns, plaši iepletis acis slapjajā sejā, rītasvārkiem mirkstot ūdenī. Pieņemu, ka jums bija pamatots iemesls pārkāpt tik daudzus federālos likumus. Vārdi no viņa mutes nāca bezgala gausi un tik klusi kā apbedīšanas kantora vadītājam, bet Grīnam tas bija gluži dabiski. Stefānija nekad nebija dzirdējusi viņu runājam ātri vai skaļi.

To jūs man pasakiet, Brent. Kā labā jūs strādājat?

Brents palūkojās uz kāju un roku apsējiem. Bet es cerēju, ka mūsu attiecības sāk attīstīties tālāk.

Tā arī bija, līdz jūs mani nodevāt.

Stefānij, man jau gadiem ilgi visi stāsta par jūsu straujo dabu, taču pats vienmēr esmu apbrīnojis šo jūsu īpašību. Tomēr tagad sāku saprast, par ko citi žēlojas.

Stefānija pienāca tuvāk. Es jums neuzticējos, bet jūs bijāt manā pusē pret Deiliju, un es nodomāju, ka varbūt tikai varbūt man nebija taisnība.

Vai varat iedomāties, kas notiktu, ja apsargi ienāktu mani apraudzīt? Starp citu, to viņi dara katru nakti.

-Jauks mēģinājums. Jūs atteicāties no apsardzes jau pirms vairākiem mēnešiem. Teicāt, ka tā nav nepieciešama, ja vien nepaaugstināsies draudu līmenis, bet pašlaik tā nav.

Un kā jūs zināt, ka pirms nokrišanas uz terases es nenospiedu trauksmes pogu?

Stefānija izņēma no kabatas raidītāju. Brent, es tur alejā nospiedu savu trauksmes pogu, un vai zināt, kas notika? Itin nekas!

-Šeit varētu būt citādi.

Viņa zināja, ka Grīns tāpat kā citas augstākās administratīvās amatpersonas nēsā līdzi signalizācijas ierīci. Tā momentā noraida signālu tuvākajam apsardzes postenim vai slepenā dienesta komandcentram. To varēja izmantot arī, lai noteiktu raidītāja īpašnieka atrašanās vietu.

Es vēroju jūsu rokas, viņa paziņoja. Abas bija tukšas. Jūs bijāt pārāk aizņemts, pūloties saprast, kas jums iedzēla.

Grīna seja saspringa, un viņš paraudzījās uz Kasiopeju. Jūs man iešāvāt?

Viņa graciozi paklanījās. Vienmēr laipni.

Kas tā bija par vielu?

Ātras iedarbības līdzeklis, ko atradu Marokā. Aši, nesāpīgi, īslaicīgi.

Varu apstiprināt to visu. Grīns atkal pievērsās Stefānijai. Tā laikam ir Kasiopeja Vita. Viņa pazina jūsu vīru Larsu, pirms viņš padarīja sev galu.

Kā, ellē, jūs to zināt? Viņa par to nebija stāstījusi nevienam šajā Atlantijas okeāna krastā. To zināja tikai Kasiopeja, Henriks Torvaldsens un Malone.

Jautājiet to, kā dēļ esat ieradusies, Grīns klusi un apņēmīgi atbildēja.

Kāpēc atsaucāt manu apsardzi? Jūs atstājāt mani izraēliešiem saplosīšanai. Atzīstieties, ka jūs to izdarījāt.

Jā, izdarīju.

Šī atzīšanās Stefāniju pārsteidza. Viņa bija pārāk pieradusi pie meliem. Zinot, ka saūdi mēģinās mani nogalināt?

To arī es zināju.

Stefānija juta uzbangojam dusmas un, apspiedusi vēlmi cirst pļauku, tikai noteica:

Es gaidu.

Vitas kundze, ierunājās Grīns. Vai jūs varētu pieskatīt šo sievieti, līdz visas briesmas būs garām?

Kas jums par daļu? dusmojās Stefānija. Jūs man neesat nekāds sargs.

Kādam tas ir jāuzņemas. Zvanīt Heterei Diksonei nebija prāta darbs.

Varat man to neatgādināt.

Paskatieties uz sevi. Te nu jūs esat uzbrūkat Savienoto Valstu augstākajai tiesībsargāšanas amatpersonai, neko vai gandrīz neko nezinot. Turpretī jūsu ienaidniekiem ir pieejams visplašākais spiegošanas tīkls, ko viņi pilnībā ari izmanto.

Ko, pie velna, jūs tur vervelējat? Jūs neatbildējāt uz jautājumu.

Tas tiesa. Neatbildēju. Jūs gribējāt zināt, kāpēc es atsaucu jūsu apsardzi. Atbilde ir vienkārša. Mani lūdza to izdarīt, un es paklausīju.

Kas jūs lūdza?

Grīns raudzījās viņā rāmi un nesatricināmi kā Buda.

Henriks Torvaldsens.

34. NODAĻA BEINBRIDŽA NAMS, ANGLIJA 5:20

Malone apbrīnoja marmora lapeni dārzā. Viņi bija ar vilcienu atbraukuši divpadsmit jūdzes uz ziemeļiem no Londonas, pēc tam no tuvējās pilsētas stacijas ar taksometru līdz Beinbridža namam. Malone bija izlasījis visas somā atrastās Hadāda piezīmes un pāršķirstījis arī romānu, cenzdamies saprast notiekošo un atsaukt atmiņā visu, ko viņi ar Hadādu pārrunājuši šo gadu laikā. Tomēr viņš bija nonācis pie secinājuma, ka vissvarīgākos noslēpumus senais draugs paņēmis sev līdzi kapā.

Virs galvas pletās samtainas debesis. Naksnīgais gaiss bija vēss. Rūpīgi kopis mauriņš pletās uz visām pusēm kā alvas krāsas jūra ar krūmiem kā ēnu saliņām. Netālajā strūklakā čaloja ūdens. Malone bija nospriedis, ka pirms saullēkta būtu vislabākais laiks, lai kaut ko mēģinātu izpētīt, un pie viesnīcas dežuranta bija iegādājies lukturīti.

Nama teritorija nebija iežogota, arī signalizācija nekur nebija manāma. Pašā namā gan ir citādi, nodomāja Malone. No Hadāda piezīmēm viņš bija uzzinājis, ka tajā ierīkots neliels muzejs, viens no daudzajiem, kas pieder britu karaļnamam. Vairākos pirmā stāva logos bez aizkariem dega gaisma un bija redzami kustīgi cilvēku stāvi laikam apkopēji.

Viņš atkal pievērsa uzmanību lapenei.

Vējš iešalcās koku lapās, tad pieņēmās spēkā un sāka dzenāt mākoņus. Mēnessgaisma pazuda, taču Malones acis jau bija apradušas ar rēgaino puskrēslu.

Varbūt beidzot pateiksi, kas tas ir? noprasīja Pema. Brauciena laikā viņa bija neparasti klusa.

Malone pavērsa lukturīša gaismas staru pret marmorā iekalto attēlu. Tā ir glezna ar nosaukumu "Arkādijas gani II". Tomass Beinbridžs pielika lielas pūles, lai liktu to iekalt marmorā. Viņš pastāstīja, kas Hadāda piezīmēs bija teikts par šo attēlu, tad pievērsa staru burtiem zem tā.

D O.V.O.S.V.A.V.V. M

Un ko viņš teica par tiem? jautāja Pema.

Ne vārda. Tikai to, ka tas ir vēstījums un namā ir vēl citi.

Protams, un tas ari izskaidro, kāpēc esam ieradušies piecos no rīta.

Viņš saklausīja aizkaitinājumu Pemas balsī. Man nepatīk drūzma.

Pema ciešāk ieskatījās uzrakstā. Diez kāpēc D un M ir tā atdalīti?

Malonem nebija ne jausmas. Taču kaut ko citu viņš saprata gan. Pastorālajā ainavā "Arkādijas gani II" bija attēlota sieviete, kura vēro trīs ganus, kas sapulcējušies ap kapakmeni un rāda uz tajā iegravētajiem burtiem. ET 1N ARCADIA EGO. Viņš zināja arī tulkojumu.

Arī Arkādijā es esmu.

Mīklaina frāze bez īpašas jēgas. Taču viņš jau iepriekš bija redzējis šos vārdus. Francijā. Sešpadsmitā gadsimta manuskriptā, kurā aprakstīts noslēpumains darbs, ko Tempļa ordeņa bruņinieki paveikuši pēdējos mēnešos pirms to masveida apcietināšanas 1307. gada oktobrī.

Et in arcadia ego.

Anagramma, kas nozīmē 1 tego arcana dei.

Es slēpju Dieva noslēpumus.

Viņš pastāstīja Pemai par šiem vārdiem.

Tu taču to nedomā nopietni! viņa atbildēja.

Malone paraustīja plecus. Es tikai saku, ko zinu.

Bija jāizpēta māja. No droša attāluma dārzā, starp milzīgu ciedru rindām, viņš aplūkoja pirmo stāvu. Gaismas logos iedegās un nodzisa, kad apkopēji pārvietojās no vienas telpas uz citu. Sētas puses terases durvis bija atvērtas un atbalstītas ar krēslu. Viņš vēroja, kā iznāk vīrietis, nezdams divus atkritumu maisus, nosviež tos kaudzē un atkal ieiet mājā.

Malone ieskatijās pulkstenī. 5:40.

Viņi drīz beigs, viņš teica. Kad viņi būs projām, mums būs pāris stundu laika, pirms ieradīsies muzeja darbinieki. Tas tiek atvērts tikai desmitos. Tas bija rakstīts uz plāksnes pie galvenajiem vārtiem.

Lieki pat teikt, cik tas ir muļķīgi.

Tu vienmēr kāroji uzzināt, ko īsti es daru savā darbā, bet es nedrīkstēju neko teikt. Stingri slepeni un tā tālāk. Pienācis laiks pašai pārliecināties.

Man bija labāk, kad es to nezināju.

Neticu gan. Atceros, kā tu dusmojies.

Bet vismaz nebiju ievainota.

Viņš pasmaidīja. Iesvētīšanas cena. Tad norādīja uz priekšu. Pēc jums.

Seibrs vēroja, kā Kolons Malone un viņa bijusi sieva kā divi ēnu tēli slēpjas starp kokiem aiz Beinbridža nama. Malone bija braucis taisnā ceļā uz Oksfordšīru. Tas labi. Viss bija atkarīgs no Malones ziņkārības. Arī aģente bija izpildījusi uzdevumu. Viņa bija nolīgusi prasītos trīs vīrus un atvedusi Seibram ieroci.

Viņš ar baudu dziļi ieelpoja spirgto nakts gaisu, tad izņēma no jakas kabatas Sig Sauer.

Laiks tikties ar Kotonu Maloni.

Malone tuvojās atvērtajām sētas puses durvīm, turēdamies malā un slēpdamies ēnā, tad piesardzīgi ielūkojās iekšā.

Skatienam pavērās smalks salons. Spoža gaisma no velvētajiem griestiem apspīdēja zeltītās mēbeles un paneļiem klātās sienas, ko atdzīvināja gobelēni un gleznas. Cilvēki nebija redzami, bet tālāk aiz durvju arkām dūca grīdu spodrināšanas mašīna un spēlēja radio.

Viņš pamāja Pemai, un abi iegāja iekšā.

Malonem nebija ne jausmas par nama ģeogrāfiju, bet uzraksts vēstīja, ka šī ir Apolona zāle. Viņš atcerējās Hadāda rakstīto. Beinbridža nama viesistabā vēl viens Beinbridža augstprātības piemērs. Ļoti daiļrunīgs nosaukums. "Sv. Hieronīma atklāsme". Apbrīnojami un atbilstoši, jo diži meklējumi bieži sākas ar atklāsmi.

Tātad bija jāatrod viēsistaba.

Viņš veda Pemu uz vienām no durvīm, kuras veda uz vestibilu, kas bija majestātisks kā katedrāle, ar lepnām dažāda augstuma arkām. Cik strauja stila un arhitektūras maiņa! Apgaismojums šeit bija vājāks, mēbeles sliga pelēkās ēnās. Kādā arkā viņš pamanīja krūšutēlu.

Viņš uzmanīgi spēra soļus, lai gumijas zoles uz marmora grīdas nečīkstētu, un ieraudzīja Tomasa Beinbridža skulpturālu portretu. Pusmūža vīra seju vagoja rievas un grumbas, zobi stingri sakosti, ērgļa deguns, acu skatiens vērīgs un salts. Spriežot pēc Hadāda piezīmēm, Beinbridžs bijis labi izglītots zinātnē un literatūrā, kā arī kolekcionārs iegādājies mākslas darbus, grāmatas un skulptūras, katru pirkumu rūpīgi apsverot. Viņš bijis arī piedzīvojumu meklētājs, ceļojis uz Arābiju un Vidējiem Austrumiem, kas tālaika rietumniekiem šķita tik sveši kā citas planētas.

Koton, Pema čukstēja.

Viņš pagriezās. Pema bija pielavījusies pie galda, uz kura stāvēja bukleti. Ēkas plāns.

Malone pienāca un paņēma no kaudzes vienu bukletu. Viņš ātri atrada plānā telpu ar nosaukumu VIESISTABA. Paraudzījās apkārt. Uz to pusi.

Grīdas spodrināšanas mašīnas un radio trokšņošanas sacensības turpinājās augšstāvā.

Viņi izgāja no krēslainā vestibila un līkumoja pa plašiem gaiteņiem, līdz iegāja apgaismotā zālē.

Oho, noelsās Pema.

Arī Malone bija pārsteigts. Plašā telpa atgādināja romiešu imperatora pils vestibilu. Atkal krasa atšķirība no pārējām mājas daļām.

Šeit ir kā Epcot*, viņš secināja. Katra telpa kā cits laikmets un valsts.

Siltā lustras gaisma apspīdēja baltas marmora kāpnes, kurām vidū stiepās tumši sarkans paklājs. Kāpnes veda uz slaidu jonisku kolonnu kolonādi. Rožainās marmora kolonnas savienoja grezni izlocītas melna metāla margas. Abos stāvos nišās kā muzeja galerijā lepojās krūšutēli un statujas. Malone paraudzījās augšup. Šādi griesti iederētos pat Sv. Pāvila katedrālē.

Viņš pašūpoja galvu.

Raugoties no ārpuses, nekas neliecināja par šādu greznību.

Uz viesistabu jāiet augšā pa tām kāpnēm, teica Malone.

Man ir tāda sajūta, ka tūlīt satiksim karalieni, atzinās Pema.

Viņi devās augšup pa grezno paklāju, kas rotāja kāpnes bez margām. To augšgalā paneļiem rotātas divviru durvis veda uz tumšu istabu. Malone nospieda slēdzi, un spoži iedegās no ilkņiem izgatavota lustra, apgaismojot ērtu un mājīgu, mēbelēm piebāztu salonu, kura sienas rotāja samta drapērijas zirņu zupas krāsā.

Varēja sagaidīt arī ko greznāku, viņš secināja. Pēc tās krāšņās ieejas.

Viņš aizvēra durvis.

Ko mēs meklējam? jautāja Pema.

Malone nopētīja gleznas pie sienām, galvenokārt sešpadsmitā un septiņpadsmitā gadsimta portretus. Nevienu no šīm sejām viņš nepazina. Zem portretiem pie sienām slējās kļavas koka grāmatu skapji. Būdams pieredzējis grāmatu pazinējs, viņš uzreiz saprata, ka šie sējumi ir gaužām nenozīmīgi, bez vēsturiskas vai literāras vērtības, izvietoti šeit tikai kā dekorācija. Uz grāmatu skapjiem dižojās bronzas krūšutēli. Atkal nevienas pazīstamas sejas.

Sv. Hieronīma atklāsme, viņš atbildēja. Varbūt tas ir kāds no šiem portretiem.

Pema apgāja apkārt istabai, nopētot katru gleznu. Malone tās saskaitīja. Četrpadsmit. Galvenokārt sievietes greznos tērpos vai vīrieši parūkās un kuplos apmetņos, kādi bija modē pirms trīssimt gadiem. Pie akmens pavarda U burta veidā bija novietoti divi dīvāni un četri krēsli. Viņš iedomājās, ka Tomass Beinbridžs droši vien šeit pavadīja daudz laika.

Nevienam no tiem, paziņoja Pema, nav nekādas saistības ar Sv. Hieronīmu.

Malone samulsa. Džordžs rakstīja, ka tas ir šeit.

Varbūt kādreiz bija. Bet vairs nav.

35. N odaĻa VAŠINGTONA

Stefānija raudzījās uz Brentu Grīnu, un bezkaislīgo mieru viņas sejā nomainīja pārsteigums. Torvaldsens lūdza jūs atsaukt manu apsardzi? Kā jūs vispār viņu pazīstat?

Es pazīstu daudzus cilvēkus. Grīns norādīja uz sasietajām rokām un kājām. Taču pašlaik esmu pilnīgi jūsu varā.

Atsaukt viņas apsardzi bija muļķīgi, paziņoja Kasiopeja. Ja nu manis tur nebūtu?

Henriks teica, ka jūs tur esat un tiksiet ar visu galā.

Stefānija pūlējās apvaldīt dusmas. Uz spēles bija likta

mana pakaļa.

Jūs to ļoti muļķīgi pakļāvāt riskam.

Nevarēju iedomāties, ka Diksone mēģinās man uzbrukt.

Tieši to es ari gribu pierādīt. Jūs nemaz nedomājat. Grīns atkal ar galvas mājienu norādīja uz līmlentes žņaugiem. Vēl viens muļķības piemērs. Varat ticēt vai neticēt, bet drīz ieradīsies apsardzes vienība. Tā viņi dara vienmēr. Varbūt es arī ilgojos pēc netraucētas privātās dzīves, taču atšķirībā no jums drošību vērtēju augstāk.

Ko jūs darāt? noprasīja Stefānija. Kāpēc esat iesaistījies? Vai sadarbojaties ar Deiliju? Vai tā saruna ar viņu bija tikai teātris, lai aizmālētu man acis?

Man nav ne laika, ne patikas spēlēt teātri.

Stefāniju tas nepārliecināja. Man apnikuši meli. Manis dēļ tika nolaupīts Malones dēls. Kotons pašlaik ir Londonā kopā ar izraēliešu slepkavu vienību. Es nevaru ar viņu sazināties, tātad nevaru ari brīdināt. Varbūt ir apdraudēta Džordža Hadāda dzīvība. Tad es uzzinu, ka priekšnieks pamet mani pliku un neaizsargātu, zinot, ka saūdi grib mani nogalināt. Ko lai es domāju par to visu?

To, ka jūsu draugs Henriks Torvaldsens bija pietiekami tālredzīgs, lai norīkotu jums palīgu. Un es kā vēl viens jūsu draugs nolēmu, ka šim palīgam labāk darboties vienam. Ko teiksiet par to? Izklausās ticami?

Stefānija apdomāja viņa vārdus.

Un vēl kas, piebilda Grīns.

Viņa pievērsa tam niknu skatienu.

Šim draugam īpaši rūp jūsu drošība.

Malone bija sapīcis. Viņš bija ieradies Beinbridža namā cerībā atrast atbildes. Hadāda piezīmēs bija norāde tieši uz šejieni. Un tomēr nekā.

Varbūt ir vēl kāda viesistaba? ieminējās Pema.

Taču, ieskatījies bukletā, Malone pārliecinājās, ka šādi apzīmēta ir tikai viena telpa. Ko viņš bija palaidis garām? Tad viņš pamanīja kaut ko sayādu. Līdzās vienai no loga nišām, kur smalkās vitrāžas gaidīja rīta saules starus, bija tukšs sienas laukums. Visas sienas bija noklātas ar portretiem, bet šeit nekā. Turklāt uz sienas seguma vīdēja tikko saskatāma taisnstūraina kontūra.

Viņš piesteidzās pie tukšās sienas. Viens portrets pazudis.

Koton, es negribu krist tev uz nerviem, taču iespējams, ka esam uz nepareizām pēdām.

Viņš papurināja galvu. Džordžs gribēja, lai mēs nākam šurp.

Viņš domīgi apstaigāja telpu, tad saprata, ka ilgi vairs nedrīkst kavēties. Var ienākt kāds apkopējs. Lai gan viņš bija paņēmis līdzi Hadāda un Kārnā ieročus, viņš nevēlējās tos likt lietā.

Pema pētīja galdus, kas stāvēja abu dīvānu galos. Uz tiem līdzās skulptūrām un puķu podiem bija glīti sakrautas grāmatu un žurnālu kaudzītes. Viņa aplūkoja nelielu bronzas statueti tas bija pavecs, bārdains vīrietis ar krunkainu seju un muskuļainu augumu, tērpies tikai gurnu apsējā. Viņš sēdēja uz akmens, iegrimis grāmatas lasīšanā.

Tas tev jāredz, viņa paziņoja.

Malone pienāca un ieraudzīja uzrakstu uz statuetes pamatnes.

Sv. HieronIms Baznīcas doktors

Viņš tik ļoti bija centies atrast slēptas norādes, ka nebija pamanījis acīm redzamo. Pema norādīja uz grāmatu zem statuetes.

"Sv. Hieronīma atklāsme", viņa pavēstīja.

Malone aplūkoja grāmatas muguriņu. Vērīga acs.

Pema pasmaidīja. Es varu būt noderīga.

Viņš pacēla smago bronzas figūru. Nu tad esi noderīga un ņem grāmatu.

Stefānija īsti nesaprata, kā uzņemt šos Brenta Grīna vārdus. Ko tas nozīmē? Šis īpašais draugs?

Pašlaik nav īsti ērti to apspriest.

Tad viņa Grīna acīs pamanīja kaut ko savādu. Nemieru. Piecus gadus viņš kā buldogs bija kalpojis administrācijai neskaitāmās ciņās ar Kongresu, presi un īpašu interešu grupām. Viņš bija rūdīts profesionālis. Jurists, kurš pārstāv administrāciju nacionāla mēroga lietās. Taču viņš bija arī dziļi reliģiozs cilvēks un, cik Stefānijai bija zināms, viņa labo slavu nebija aptumšojusi ne mazākā skandāla ēna.

Teiksim tā, Grīns pusčukstus noteica. Es negribētu, lai saūdi jūs nogalina.

Pašlaik tas man ir vājš mierinājums.

Kā būs ar to apsardzes vienību? ieminējās Kasiopeja. Man ir tādas aizdomas, ka viņš neblefo.

Pārbaudi parādes durvis un pavēro ielu, Stefānija izrīkoja, ar skatienu skaidri liekot saprast, ka vēlas uz brīdi palikt divatā ar Grīnu.

Kasiopeja izgāja no virtuves.

Tā, Brent. Ko lādu jūs gribējāt teikt, ko viņa nedrīkstēja dzirdēt?

Stefānij, cik jums gadu? Sešdesmit viens?

Es nerunāju par savu vecumu.

Jūsu virs jau daudzus gadus ir miris. Jums droši vien ir skumji. Es nekad neesmu bijis precējies, tāpēc nezinu, kā tas ir zaudēt dzīvesbiedru.,

Jā, viegli nav. Bet kāda tam saistība ar visu notiekošo?

Es zinu, ka pirms Larsa nāves jūs bijāt atsvešinājušies. Laiks atkal sākt kādam uzticēties.

Vai zināt ko? Es noteikšu tikšanās laikus, un visi, ieskaitot tos, kuri cenšas mani nogalināt, varēs nākt un mēģināt pārliecināt mani par savu uzticamību.

Henriks necenšas jūs nogalināt. Kasiopeja ari ne. Kotons Malone arī ne. Viņš brīdi klusēja. Es arī ne.

Jūs atsaucāt manu apsardzi, lai gan zinājāt, ka man draud briesmas.

Un kas notiktu, ja nebūtu atsaucis? Abi jūsu aģenti būtu metušies uzbrukumā, izceltos apšaude, un kas ar to tiktu atrisināts?

Hetere Diksone tiktu aizturēta.

Bet jau nākamajā rītā pēc valsts sekretāra vai paša prezidenta iejaukšanās viņu atbrīvotu. Tad jūs atlaistu no darba, un saūdi varētu novākt jūs vienā mierā. Un zināt, kāpēc? Jo visiem būtu vienalga.

Izklausījās gluži ticami. Sasodīts!

Jūs rīkojāties pārāk ātri un visu nepārdomājāt. Grīna skatiens bija atmaidzis, un viņa tajā pamanīja vēl ko neredzētu.

Rūpes.

Es vienreiz jau piedāvāju jums savu palīdzību. Jūs atteicāties. Tagad pateikšu jums kaut ko tādu, ko jūs nezināt. Ko nepateicu toreiz.

Viņa gaidīja.

Es pieļāvu Aleksandrijas saiknes faila slepenības pārkāpumu.

Malone atšķīra grāmatu par Sv. Hieronīmu plānu sējumiņu, tikai septiņdesmit trīs sadzeltējušas lappuses, iespiestu 1845. gadā. Viņš to pāršķirstīja, iegaumējot dažas detaļas.

Hieronims dzīvoja no 342. līdz 420. gadam. Viņš labi zināja latīņu un grieķu valodu un jaunībā pat necentās apvaldīt savas tieksmes pēc priekiem un baudām. Kad 360. gadā pāvests viņu kristīja, viņš veltīja sevi Dievam. Turpmākos sešdesmit gadus viņš ceļoja, rakstīja traktātus, aizstāvēja ticību un kļuva par vienu no ievērojamākajiem kristīgās reliģijas pamatlicējiem. Vispirms viņš pārtulkoja Jauno derību, pēc tam mūža beigās pārtulkoja Veco derību no grieķu valodas latīņu valodā, radot Vulgate, ko pēc vienpadsmit gadsimtiem Trentas koncils pasludināja par katoļu baznīcas autoritatīvo tekstu.

Malones skatienu piesaistīja trīs vārdi.

Eisēbijs Hieronīms Sofronijs.

Hieronīma īstais vārds.

Viņš atcerējās ādas mugursomā atrasto romānu "Varoņa ceļojums", autors Eisēbijs Hieronīms Sofronijs.

Acīmredzot Tomass Beinbridžs bija ļoti rūpīgi izvēlējies pseidonīmu.

Kaut kas ir? apjautājās Pema.

Viss. Taču tad atklājuma prieku nomainīja netīkama apjausma. Laiks pazust no šejienes.

Viņš pieskrēja pie durvīm, izslēdza gaismu un uzmanīgi tās pavēra. Marmora zāle bija tukša un klusa. Kādā tālākā telpā joprojām skanēja radio, tagad tā bija kāda sporta reportāža auroja skatītāji, klaigāja komentētājs. Grīdas spodrināmā mašīna bija apklususi.

Viņš devās uz kāpņu pusi, Pema aiz viņa.

Lejā, zālē, ieklupa trīs vīri ar ieročiem rokās.

Viens pacēla pistoli un izšāva.

Malone nogāza Pemu uz grīdas.

Lode atsitās pret akmeni. Viņš aši paslēpās aiz kolonnas un rāva Pemu sev līdzi, tad pamanīja viņu sāpēs saviebjamies.

Plecs, viņa paskaidroja.

Vēl trīs lodes atsitās pret marmoru, meklējot viņus. Viņš izvilka Hadāda automātisko revolveri un sagatavojās. Līdz šim neviens šāviens nebija sacēlis lielu troksni tikai klusus paukšķus, kā purinot spilvenus. Klusinātāji. Viņam vismaz bija izdevīgākas pozīcijas, atrodoties augšstāvā. No slēptuves viņš pamanīja divus šāvējus apakšstāvā tuvojamies no labās puses, kamēr trešais palika stāvam pa kreisi. Nedrīkstēja ļaut tiem diviem pienākt tuvāk, jo tad viņi varēs šaut, slēpjoties aiz kolonnas, tāpēc viņš izšāva.

Viņš netrāpīja, taču tuvu garām pazibējusī lode lika uzbrucējiem uz mirkli apstāties, un Malone paguva labāk nomērķēt un izšaut uz pirmo no diviem, nogāžot to kā smilšu maisu. Otrs mēģināja paslēpties, bet Malone izšāva vēlreiz, un svešinieks steigšus metās uz zāles durvju pusi. Nošautajam no brūces plūda asinis, krājoties spilgti sarkanā peļķē uz baltā marmora.

Atskanēja vēl vairāki šāvieni. Visapkārt smirdēja pēc šaujampulvera.

Hadāda revolverī bija palikušas piecas lodes, bet Malonem kabatā bija arī Kārnajam atņemtais ierocis. Varbūt vēl kādas piecas lodes. Viņš pamanīja bailes Pemas acīs, taču viņa saglabāja mieru.

Viņš iedomājās, ka varētu atkāpties viesistabā. Aizbarikadējot divviru durvis ar mēbelēm, varētu iegūt nedaudz laika, lai izbēgtu pa logu. Taču viņi atradās otrajā stāvā, un tas visu sarežģīja. Un tomēr tā varētu būt vienīgā iespēja izglābties, ja vien lejā palikušie vīri nesadomātu iznākt no slēptuves, lai viņš tos netraucēti nošautu.

Bet tas bija maz ticams.

Viens no uzbrucējiem pieskrēja kāpņu pakājē. Otrs piesedza viņu ar četriem šāvieniem, kas trāpīja sienā viņiem aiz muguras. Malonem bija jātaupa munīcija, šaut drikstēja tikai uz drošu mērķi.

Tad viņš saprata, kas tiem padomā.

Lai varētu izšaut uz vienu no tiem, viņam būtu jāiznāk no slēptuves, kļūstot par mērķi otram. Tāpēc viņš rīkojās pretēji gaidītajam nepievēršot uzmanību kreisajai pusei, apmetās ap kolonnu pa labi un raidīja lodi sarkanajā paklājā augšup kāpjošā uzbrucēja priekšā.

Vīrietis nolēca no kāpnēm un metās slēpties.

Pema pieskārās plecam, un parādījās asinis. Brūce bija atvērusies. Pārāk daudz kustību. Viņas zilās acis bija bailēs ieplestas.

Zālē norībēja divi šāvieni.

Bez klusinātāja. Liela kalibra ierocis.

Pēc tam klusums.

Sveiki! atskanēja vīrieša balss.

Malone paraudzījās gar kolonnu. Lejā stāvēja gara auguma vīrietis ar īsi apgrieztiem gaišiem matiem. Viņam bija plata piere, strups deguns un apaļš zods. Viņa sportiskais augums bija ietērpts džinsos, brezenta kreklā un ādas jakā.

Šķiet, jums bija vajadzīga palīdzība, paziņoja vīrietis, nolaidis gar sāniem labo roku ar ieroci.

Abi uzbrucēji gulēja uz asinīm nošķaidītās marmora grīdas. Svešinieks acīmredzot bija labs šāvējs.

Malone atkal paslēpās aiz kolonnas. Kas jūs esat?

Draugs.

Atvainojiet, ja neticēšu.

Es jūs par to nevainotu. Tad palieciet vien tepat un gaidiet policiju. Varēsiet izskaidroties par šiem līķiem. Atskanēja soļi, kas attālinājās. Un, starp citu vienmēr laipni.

Malonem kaut kas ienāca prātā. Kas nolicis ar apkopējiem? Kāpēc viņi neskrien šurp?

Soli apstājās. Viņi augšstāvā guļ bezsamaņā.

jūsu darbs?

Nav mans.

Ko jūs vēlaties?

To pašu, ko daudzi citi, kas nākuši šurp nakts melnumā. Es meklēju Aleksandrijas bibliotēku.

Malone klusēja.

Vai zināt ko? Es esmu apmeties viesnīcā Savoy, 453. numurā. Man ir kāda informācija, kuras jums, visticamāk, nav. Ja vēlaties aprunāties, nāciet un sameklējiet mani. Ja ne mēs droši vien vēl laiku pa laikam tiksimies. Jūsu izvēle. Bet kopā mēs varētu paātrināt procesu. Viss jūsu ziņā.

Uz grīdas noklaudzēja stingri soļi, pamazām attālinoties nama iekšienē.

Ko, pie velna, tas nozīmēja? brīnījās Pema.

Viņš mums stādījās priekšā.

Viņš nogalināja divus cilvēkus.

Par to esmu viņam pateicīgs.

Koton, mums jātiek projām no šejienes.

It kā es pats nezinātu. Bet vispirms jānoskaidro, kas ir šie tipi.

Iznācis no slēptuves, viņš steidzās lejā pa marmora pakāpieniem. Pema sekoja. Viņš pārmeklēja visus trīs līķus, bet neatrada nekādus dokumentus.

Paņem ieročus, viņš pavēlēja, ieliekot kabatā pie nošautajiem atrastās sešas rezerves aptveres. Šie puiši ieradās, sagatavojušies kaujai.

Es tiešām sāku pierast pie asiņainiem skatiem, teica Pema.

Es taču teicu, ka kļūs vieglāk.

Malone domāja par tikko satikto svešinieku. Savoy. 453. numurs. Tas bija domāts kā varat man uzticēties. Pema joprojām bija sažņaugusi rokā grāmatu par Sv. Hieronīmu, bet viņš nesa Hadāda dzīvoklī paņemto ādas mugursomu.

Pema pagriezās, lai ietu projām.

Uz kurieni? viņš apjautājās.

Esmu izsalkusi. Cerams, ka Savoy pasniedz labas brokastis.

Malone pasmaidīja.

Viņa ātri iejūtas jaunos apstākļos.

36,N odaĻa VAŠINGTONA

Stefānija no visa dzirdētā jutās kā apdullusi. Viņa cieši ieskatījās Brentam Grīnam acīs. Paskaidrojiet.

Mēs pieļāvām piekļuvi failiem. Mūsu vidū ir nodevējs, un mums viņš vai viņa jāatmasko.

Kas ir mēs?

Tieslietu departaments. Tā ir īpaši slepena izmeklēšana. Par to zinu tikai es un vēl divi cilvēki. Mani tuvākie vietnieki, kuriem es uzticētu savu dzīvību.

Meļiem par jūsu uzticēšanu nospļauties.

Piekrītu. Taču informācijas noplūde nav Tieslietu departamentā. Tā ir augstāk. Ārpus departamenta. Mēs izmetām ēsmu, un kāds uz tās uzķērās.

Stefānija nespēja noticēt savām ausīm. Un tā, it kā starp citu, jūs riskējāt ar Gerija Malones dzīvību.

To neviens nevarēja paredzēt. Mums nebija ne jausmas, ka par Džordžu Hadādu interesējas vēl kāds, izņemot izraēliešus un saūdus. Informācijas noplūde, ko mēs cenšamies likvidēt, ved tieši pie tiem, nekur citur.

Cik jums zināms. Stefānija uzreiz atcerējās Zelta aunādas ordeni.

-Ja man būtu kaut mazākā nojausma, ka Malones ģimene var tikt apdraudēta, es nebūtu ļāvis izmantot šo taktiku.

Stefānija gribētu tam noticēt.

Mēs tiešām domājām, ka Hadāda atrašanās vieta ir salīdzinoši nekaitīga informācija. Mums nešķita pārāk riskanti ļaut izraēliešiem uzzināt, ka Hadāds ir dzīvs, jo vairāk tāpēc, ka failā nav nekādu ziņu par to, kur viņš slēpjas.

Tikai vistiešākā norāde uz Kotonu.

Mēs pieņēmām, ka Malone neapjuks un zinās, ko darit.

Viņš ir atvaļināts, Brent! Stefānija dusmās iesaucās. Viņš vairs nestrādā pie mums. Bijušos aģentus nedrīkst pakļaut briesmām, sevišķi tad, ja viņi paši to nezina.

Mēs apsvērām risku un nolēmām, ka informācijas noplūdes atklāšanas dēļ ir vērts to uzņemties. Zēna nolaupīšana visu mainīja. Priecājos, ka Kotonam izdevās viņu atgūt.

Cik laipni no jūsu puses. Varēsiet priecāties, ja viņš jums nesalauzīs degunu.

Tas Baltais nams ir īsts kauna traips, nomurmināja Grīns. Korumpētu liekuļu banda.

Stefānija vēl nekad nebija dzirdējusi viņu tā runājam.

Viņi tikai skandina par saviem kristīgajiem principiem, par savu Amerikas patriotismu, bet paši dolāra dēļ pārdos visu. Lēmumi tiek pieņemti cits pēc cita, visi Amerikas karoga aizsegā, bet visiem tikai viens mērķis pildīt lielo korporāciju kabatas pateicībā par atbalstu partijas kampaņai. Man no tā vēmiens nāk! Es piedalos sanāksmēs, kur par politiku spriež no tāda viedokļa, lai tā labāk izskatītos televīzijā, nevis lai darītu labu tautai. Es klusēju. Nesaku neko. Esmu komandas spēlētājs. Taču tas nenozīmē, ka ļaušu pazudināt šo valsti. Es devu zvērestu, un atšķirībā no daudziem šīs administrācijas darboņiem tas man kaut ko nozīmē.

Kāpēc tad neatmaskot tos skaidri un gaiši?

Pagaidām neesmu atklājis klajus likuma pārkāpumus. Pretīgi, amorāli, alkatīgi? Jā, tā viņi rīkojas, bet nepārkāpjot likumu. Varat man ticēt ja kāds, ari pats prezidents, pārkāptu robežu, es būtu rīkojies. Taču tik tālu neviens nav gājis.

Ja neskaita informācijas noplūdi.

Un tieši tāpēc esmu tik ļoti ieinteresēts. Lai sagrautu dambi, vispirms tajā jāizsit plaisa.

Stefāniju tik viegli nevarēja piemuļķot. Brent, skatieties patiesībai acīs. Jums patīk atrasties savā ģenerālprokurorā amatā, bet, ja jūs neveiksmīgi mēģinātu atmaskot kādu augstu personu, jūs ilgi lajā nepaliktu.

Grīns pievērsa viņai raižpilnu skatienu. Man labāk patīk, ja jūs esat dzīva.

Viņa atmeta tam ar roku. Vai atradāt informācijas noplūdi?

Domāju, ka mēs…

Virtuvē iesteidzās Kasiopeja. Mums ir viesi. Tikko piebrauca divi vīri. Uzvalkos, ar austiņām ausīs. Slepenais dienests.

Mana apsardze, apstiprināja Grīns. lkvakara pārbaude.

Mums jāpazūd, paziņoja Kasiopeja.

Nē, iebilda Grīns. Atbrīvojiet mani, un es tikšu ar viņiem galā.

Kasiopeja devās uz sētas durvju pusi.

Stefānija pieņēma lēmumu, tāpat kā līdz šim bija darījusi simtiem tūkstošiem reižu. Un, lai gan šajā dienā visi lēmumi bija izrādījušies drausmīgi neveiksmīgi, viņa atcerējās tēva vārdus: "Nav svarīgi, pareizi vai nepareizi. Galvenais ir rīkoties!"

Pagaidi.

Stefānija piegāja pie letes, pārmeklēja dažas atvilktnes un atrada nazi. Atbrīvosim viņu. Tuvodamās Grinam, viņa noteica:

Cerams, ka es zinu, ko daru.

Seibrs spraucās caur Oksfordšīras mežiem uz vielu, kur bija atstājis auto. Anglijas laukos pamazām ausa rīts, pļavas klāja miglas vāli, gaiss bija vēss un mitrs. Viņš bija apmierināts ar pirmo tikšanos ar Kotonu Maloni. Pietiekami, lai uzkurinātu amerikāņa ziņkāri un arī mazliet pabiedētu. Paša nolīgto uzbrucēju nogalināšana Seibram šķita lielisks iepazīšanās paņēmiens. Viņš būtu mierīgi novācis visus tris, ja Malone pats nebūtu vienam trāpījis.

Pēc Seibra aiziešanas Malone noteikti pārmeklēja nošautos, bet viņš bija noteicis, lai tie neņem līdzi nekādus dokumentus. Viņš bija norīkojis šos vīrus uzbrukt Malonem un viņu sagūstīt. Taču, kad Malone vienu no tiem nošāva, spēle mainījās. Seibru tas nepārsteidza. Malone jau Kopenhāgenā bija pierādījis, ka prot sevi aizstāvēt.

Seibrs pateicās liktenim par Hadāda dzīvoklī atrasto diktofonu. Noklausītā saruna un no datora uzzinātā informācija ļāva viņam pietiekami sagatavoties, lai iegūtu Malones uzticību. Tagad atlika tikai atgriezties viesnīcā un gaidīt.

Malone atnāks.

Izgājis caur mežu, viņš ieraudzīja savu auto. Tam līdzās bija novietots vēl viens, un viņa aģente nervozi soļoja šurpu turpu.

Tu, riebekli! viņa uzkliedza. Tu viņus nogalināji!

Un kas tev nepatīk?

Es viņus nolīgu. Kā tev šķiet, vai es turpmāk varēšu atrast palīgus, ja visi zinās, ka mēs novācam savējos?

Kurš vēl to zinās, neskaitot tevi un mani?

Maita tāds! Es no ārpuses visu redzēju. Tu nošāvi viņus no aizmugures. Viņi pat neko nenojauta. Tā tu jau biji iecerējis.

Seibrs piegāja pie auto. Attapīga, kā vienmēr.

Ej dirst, Dominik! Viņi bija mani draugi.

Tas jau kļuva interesantāk. Vai tu gulēji ar kādu no viņiem?

Kas tev par daļu!

Viņš paraustīja plecus. Tas tiesa.

Man pietiek. Uz mani vairs neceri. Atrodi kādu citu. Viņa devās pie sava auto.

Es gan šaubos, uzsauca Seibrs.

Aģente apsviedās apkārt, gaidot pārmetumus. Viņi jau iepriekš bija strīdējušies. Taču šoreiz viņš iešāva sievietei sejā.

Nekas un neviens nestāsies viņam ceļā. Pārāk daudz bija likts uz spēles. Viņš gatavojās piekrāpt vienu no varenākajiem ekonomikas karteļiem pasaulē. Neveiksmei būtu pārāk smagas sekas. Tāpēc kļūdas nebija pieļaujamas. Nedrīkstēja atstāt nekādas pēdas, kas vestu pie viņa.

Viņš atvēra mašīnas durvis un iekāpa.

Vēl tikai jātiek galā ar Kotonu Maloni.

Stefānija stāvēja virtuvē līdzās Kasiopejai un klausījās, kā Brents Grīns atver parādes durvis un runā ar abiem slepenā dienesta aģentiem. Ja nojauta būs viņu pievīlusi, tad viņas abas tūlīt apcietinās.

Tas ir muļķīgi, čukstēja Kasiopeja.

Mana muļķība, turklāt es nelūdzu ne tevi, ne Henriku iejaukties.

Tu esi spītīga maita.

Lai nu kurš to teiktu! Varēji nenākt man līdzi. Vai tikai pati arī neesi spītīga?

Viņa ieklausījās, kā Grīns bezrūpīgi tērzē par silto nakti un stāsta, kā nejauši izlējis ūdens glāzi uz halāta. Viņa atbrīvoja Grīnu no krēsla un uzjautrināta vēroja, kā viņš loba līmlenti no rokām un kājām. Naksnīgo komēdijseriālu autori dārgi maksātu, lai redzētu, kā viņš sāpēs saraujas ikreiz, kad lente noplēš roku un kāju apmatojumu. Tad Jaunanglijas vecpuisis veikli pieglauda mitros matus un izsteidzās no virtuves.

Viņa atkal atcerējās patiesā pārliecībā izteiktos Grīna vārdus.

Šim draugam īpaši rūp jūsu drošība.

Viņš nuis nodos, un tad būs ziepes, čukstēja Kasiopeja.

Nenodos.

Kāpēc tu esi tik pārliecināta?

Divdesmit gadu ilgas kļūdīšanās pieredze.

Beidzot Grīns atsveicinājās no aģentiem. Stefānija pavēra virpuļdurvis un skatījās, kā viņš pa ārdurvju lodziņu vēro tos aizejam. Pagriezies atpakaļ, viņš noprasīja:

Esāt apmierināta?

Stefānija caur ēdamistabu tuvojās viņam. Kasiopeja sekoja.

Tā, Brent. Ko tālāk?

Tagad mēs kopīgiem spēkiem glābsim jūsu ādu un vienlaikus arī likvidēsim noplūdi.

Starp citu, jūs tā arī nepateicāt, kas ir vainīgais.

Nepateicu. Jo es to nezinu.

Es domāju, jūs teicāt, ka atklājāt šo personu?

Gribēju teikt, ka varbūt esam atklājuši problēmu.

Es gaidu.

Jums nepatiks tas, ko teikšu.

Pārliecinieties.

Pašlaik galvenā ziņu pienesēja izraēliešiem ir Pema Malone.

TREŠĀ DAĻA

.

37, nodaĻa 7:40

Henrikam Torvaldsenam nepatika lidot, tāpēc nevienam no viņa uzņēmumiem nepiederēja lidmašīnas. Lai kaut cik atvieglotu ciešanas, viņš vienmēr sēdēja pirmajā klasē un lidoja agri no rīta. Lielie sēdekļi, ērtības un agrais laiks mazināja netīkamās bailes. Turpretī Gerijs Malone, šķiet, bija sajūsmā par šo piedzīvojumu. Viņš bija notiesājis savas brokastis un arī krietnu daļu Henrika porcijas.

Drīz nolaidīsimies, Torvaldsens teica Gerijam.

Kolosāli. Man tagad vajadzētu būt skolā, bet es esmu Austrijā.

Pēdējo divu gadu laikā viņi bija sadraudzējušies. Vasaras brīvdienās viesojoties pie tēva, Gerijs bieži bija palicis pa nakti Kristiangādē. Tēvs un dēls labprāt brauca jūrā ar četrdesmit pēdas garo jahtu, kas bija pietauvota piestātnē pie Torvaldsena nama. Jahta bija nopirkta sen un domāta ceļojumiem pāri Orezundam uz Norvēģiju un Zviedriju, bet tagad tā gandrīz netika lietota. Torvaldsena dēls Kajs savulaik mīlēja ūdeņus. Viņu atceroties, tēva sirds allaž sažņaudzās sāpēs. Kopš viņa nāves bija pagājuši gandrīz divi gadi. Nošauts Mehiko līdz pat šim brīdim nezināma iemesla dēļ. Malone tur bija aizsūtīts uzdevumā un darīja visu iespējamo, un tā arī viņi iepazinās. Taču Torvaldsens nebija aizmirsis Meksikā notikušo. Gan viņš beidzot atklās patiesību par sava dēla nāvi. Šādus parādus nedrīkst atstāt neatmaksātus. Tomēr kopā ar Geriju pavadītais laiks dāvāja vecajam vīram kaut nedaudz prieka, ko liktenis viņam bija tik neželīgi laupījis.

Labi, ka tu varēji braukt līdzi, viņš ieminējās. Negribēju atstāt tevi mājā.

Es nekad neesmu bijis Austrijā.

Skaista zeme. Biezi meži. Sniegaini kalni. Ezeri augstu kalnos. Brīnišķīgas ainavas.

Vakar visu dienu viņš bija uzmanīgi vērojis Geriju, un šķita, ka puisis labi pārcietis visus pārdzīvojumus, sevišķi, zinot to, ka viņa acu priekšā lika nošauti divi cilvēki. Kad Malone un Pema devās uz Angliju, Gerijs saprata, kāpēc viņiem jābrauc. Mātei bija jāatgriežas darbā, bet tēvam jānoskaidro, kāpēc Gerijs tika apdraudēts. Kristiangāde bija pazīstama vieta, un Gerijs bija priecīgs tur palikt. Taču vakar pēc sarunas ar Stefāniju Torvaldsenam bija skaidrs, kas tagad jādara.

Tas pasākums, kur jums jāpiedalās, jautāja Gerijs, vai tas ir svarīgs?

Varētu būt. Man jāpiedalās vairākās sēdēs, bet gan jau atradīsim arī tev kādas izklaides tajā laikā.

Bet tētis? Vai viņš zina, ka mēs braucam? Mammai es neko neteicu.

Pema Malone pirms pāris stundām zvanīja un pārmija dažus vārdus ar Geriju. Taču viņa nolika klausuli, pirms Torvaldsens paguva ar viņu aprunāties. Es nešaubos, ka viens vai otrs no viņiem piezvanīs vēlreiz un Jespers paziņos, kur mēs esam.

Ņemdams Geriju līdzi, viņš riskēja, taču uzskatīja, ka tas ir arī viltīgs gājiens. Ja Alfrēds Hermans bija organizējis nolaupīšanu un Torvaldsens bija pārliecināts, ka tā ir -, tad, uzturoties asamblejā kopā ar šīs pasaules varenajiem, viņu pavadoņiem un miesassargiem, Gerijs varētu būt visdrošāk pasargāts. Viņš atkal atcerējās nolaupīšanu. Spriežot pēc skopajam ziņām, ko viņš bija ieguvis par Dominiku Seibru, šis amerikānis ir īsts profesionālis, kas diez vai izmantotu tik nemākulīgus pakalpiņus kā tie trīs holandieši, kuri salaida visu grīstē. Kaut kas tur nebija kārtībā. Malone ir spējīgs aģents, tas jāatzīst, tomēr notikumi risinājās kaut kā aizdomīgi gludi. Vai viss šis cirks bija iestudēts tieši Malones dēļ? Lai pamudinātu viņu rīkoties? Tādā gadījumā Gerijam briesmas vairs nedraudēja.

Atceries, ko mēs runājām, viņš atgādināja. Esi uzmanīgs un daudz nepļāpā. Arī sienām ir ausis.

Sapratu.

Viņš pasmaidīja. Lieliski.

Tagad atlika tikai cerēt, ka viņš pareizi atšifrējis Alfrēdu Hermanu.

38.NODAĻA VĪNE 8:00

Hermans pastūma projām brokastu šķīvi. Ēšana viņam šķita pretīga nodarbe, sevišķi sabiedrībā, taču viņam patika pils ēdamzāle. Viņš pats bija izvēlējies tās dizainu un neogotiskos rotājumus. Logu ailes un griestus rotāja slavenu krustnešu ģerboņi, pie sienām lepojās gleznas, kurās bija attēlots kristiešu iebrukums Jeruzālemē.

Brokastis, kā vienmēr, bija krāšņs pasākums, kur viesus apkalpoja vesela armija viesmīļu baltās žaketēs. Viņa meita sēdēja garā galda pretējā galā, bet pārējās divpadsmit vietas aizņēma īpaši izredzētu ordeņa biedru grupa Politikas komiteja, kas iepriekšējā vakarā bija ieradušies, lai nedēļas nogalē piedalītos asamblejā.

Ceru, ka visi ir apmierināti, Margarete uzrunāja viesus. Sabiedrībā viņa jutās kā zivs ūdenī.

Hermans pamanīja, ka meita pikti sarauc pieri, ieraugot viņa neaizskarto šķīvi, taču viņa neko neteica. Pārmetumus izteiks bez lieciniekiem it kā laba ēstgriba vien varētu nodrošināt stipru veselību un ilgu mūžu. Kaut nu tas būtu tik vienkārši.

Vairāki komitejas locekļi tērgāja par pili un tās izsmalcināto iekārtojumu, ievērojot dažas izmaiņas, kas ieviestas kopš pavasara. Lai gan visi šie ļaudis bija turīgi, viņu īpašumi ne tuvu nevarēja sacensties ar Hermana bagātībām. Tomēr katrs no viņiem bija savā ziņā noderīgs, tāpēc viņš

pateicās tiem par atzinību un gaidīja. Beidzot viņš iejautājās:

Es vēlētos uzzināt, ko Politikas komiteja gatavojas ziņot asamblejai par 1223. koncepciju.

Šī iniciatīva, kas tika pieņemta pirms diviem gadiem pavasara asamblejā, paredzēja daudzpusīgu plānu situācijas destabilizēšanai Izraēlā un Saūda Arābijā. Šis plāns Hermanam patika, tāpēc viņš bija iefiltrējis spiegus Izraēlas un ASV valdībā, kuri negaidīti noveda viņu pie Džordža Hadāda.

Pirms sākam, ierunājās komitejas priekšsēdētājs, vai varat pateikt, vai jūsu darbībai ir kādi rezultāti? Ja tā nav bijusi veiksmīga, mums būs jāmaina plāni.

Hermans pamāja ar galvu. Notikumi attīstās. Un strauji. Bet, ja man viss izdosies, vai informācijai ir sagatavots tirgus?

Viens no komitejas locekļiem pamāja ar galvu. Mēs apjautājāmies Jordānijā, Sīrijā, Ēģiptē un Jemenā. Visi ir ieinteresēti vismaz sākt sarunas.

Tas Hermanu iepriecināja. Viņš bija pārliecinājies, ka arābu valstīm interese par precēm, pakalpojumiem vai terorismu mēdz pieaugt tieši proporcionāli kaimiņu interesei.

Saūdus ignorēt ir riskanti, ieminējās kāds cits. Viņi ir saistīti ar daudziem mūsu ordeņa biedriem. Atriebība var izmaksāt dārgi.

Jūsu sarunu veicējiem, atbildēja Hermans, būs jāpanāk, lai tie saglabā mieru līdz brīdim, kad sadarbība ar viņiem būs izdevīga mums.

Vai nav pienācis laiks mums atklāt, par ko tieši ir runa? gribēja zināt kāds komitejas loceklis.

Nē, atbildēja Hermans. Vēl ne.

Alfrēd, jūs mūs dziļi iesaistāt tādā lietā, kas, atklāti sakot, liek man šaubīties.

Un par ko jūs šaubāties?

Kas var būt tik kārdinošs Jordānijai, Sīrijai, Ēģiptei, bet slēpjams Saūda Arābijai?

Izraēlas likvidēšana.

Ēdamzālē iestājās klusums.

Tas, protams, būtu kopīgs mērķis visām šīm valstīm, taču tas nav iespējams. Izraēlai neko nevar nodarīt.

To pašu kādreiz teica par Padomju Savienību. Un tomēr, kad tās mērķis tika nopietni apšaubīts, pēc tam tika pierādīts tā melīgums, jūs atceraties, kas notika. Sabrukums dažu dienu laikā.

Un jūs spējat to panākt? brīnījās kāds viesis.

Es netērētu jūsu laiku, ja nebūtu pārliecināts, ka tas ir iespējams. Kāds komitejas loceklis, sens Hermana draugs, šķita sarūgtināts par izvairīgajām atbildēm, tāpēc viņš mazliet piekāpās. Teiksim tā. Kā būtu, ja tiktu apšaubīts Vecās derības patiesums?

Daži brokastotāji paraustīja plecus. Viens pajautāja:

Nu un tad?

Tas varētu pašos pamatos mainīt Vidējo Austrumu konflikta būtību, paskaidroja Hermans. Ebreji stingri kā klints aizstāv savas Toras patiesumu. Dieva vārds un tā tālāk. Neviens nav to īsti nopietni apstrīdējis, ir bijušas tikai runas, spriedelēšana. Ja pierādītu, ka Tora ir kļūdaina, iedomājieties, kā tas ietekmētu uzticēšanos ebrejiem. Iedomājieties, kā tas varētu uzkurināt pārējās Vidējo Austrumu valstis!

Viņš to domāja nopietni. Nevienam apspiedējam nebija izdevies uzvarēt jūdus. Daudzi bija to mēģinājuši. Asīrieši. Babilonieši. Romieši. Turki. Inkvizīcija. Pat Mārtiņš Luters tos nevarēja ciest. Tomēr tā saucamie Dieva bērni bija stūrgalvīgi pretojušies. Hitlers laikam bija ļaunākais pārbaudījums. Un tomēr, kad karš bija beidzies, pasaule vienkārši ņēma un piešķīra jūdiem viņu bībelisko tēvzemi.

Kas jums ir pret Izraēlu? jautāja kāda komitejas locekle. Es jau no paša sākuma pūlos saprast, kāpēc mēs izniekojam laiku.

Kopā ar vēl diviem cilvēkiem šī sieviete tiešām bija atkritēja no šā plāna. Viņi bija mazākumā un salīdzinoši nekaitīgi, tāpēc viņš bija jāvis tiem izteikt savus iebildumus, lai radītu kaut vai demokrātijas ilūziju.

Runa nav tikai par Izraēlu, bet par daudz ko vairāk. Viņš redzēja, ka ir piesaistījis visu komitejas locekļu uzmanību, pat savas meitas. Pareizi izspēlējot šo kārti, mēs varētu destabilizēt gan Izraēlu, gan Saūda Arābiju. Šajā lietā tās abas ir saistītas. Ja varēsim izraisīt pietiekami lielu sajukumu abās valstīs, turēt to savās rokās un laist atklātībā īstajā laikā, mēs varētu neglābjami sašķobīt abu valstu valdības. Viņš pievērsās Politikas komitejas priekšsēdētājam. Vai esat apspriedušies, kā mūsu ordeņa biedri varēs izmantot šo procesu, kad būsim to izraisījuši?

Vecais vīrs pamāja ar galvu. Viņš bija Hermana draugs jau daudzus gadu desmitus un viens no pirmajiem kandidātiem uz vietu padomē. Mūsu iecerētajam scenārijam pamatā ir pieņēmums, ka to, ko mēs varam piedāvāt, vēlas palestīnieši, jordānieši, sīrieši un ēģiptieši…

Tas nekad nenotiks, iebilda viens no atkritējiem.

Un kurš būtu varējis iedomāties, ka pasaule pieļaus gandrīz miljona arābu pārvietošanu, lai piešķirtu ebrejiem dzimto zemi? noprasīja Hermans. Daudzi Vidējos Austrumos teica, ka arī tas nekad nenotiks. -Šie vārdi izskanēja skarbi, tāpēc viņš piekāpīgākā tonī piebilda: Mēs vismaz varam likt nojaukt to stulbo mūri, ko izraēlieši uzcēluši savu robežu aizsardzībai, un apšaubīt visas viņu izteiktās vēsturiskās prasības. Cietīs cionistu augstprātība, varbūt pietiekami, lai rosinātu apkārtējās arābu valstis kopīgai rīcībai. Turklāt es vēl neesmu pieminējis Irānu, kas ar lielāko prieku noslaucītu Izraēlu no zemes virsmas. Viņiem tā būtu īsta svētiba.

Kā to visu var panākt?

Ar zināšanām.

Jūs jokojat. Tam visam pamatā ir kaut kādas zinības?

Viņš nebija gaidījis šādu atklātu sarunu, taču šis bija svarīgs brīdis. Pie brokastgalda sapulcētajai komitejai ordeņa statūtos bija uzdots pienākums formulēt ordeņa kopīgo politisko rīcības plānu, kas bija cieši saistīts ar Ekonomikas komitejas plāniem, jo ordenim politika un peļņa bija nešķirami jēdzieni. Ekonomikas komiteja bija noteikusi mērķi vismaz par trīsdesmit procentiem palielināt ieņēmumus tiem ordeņa biedriem, kuri vēlas dāsni ieguldīt līdzekļus Vidējos Austrumos. Tika veikts pētījums, noteikts sākotnējo ieguldījumu apjoms eiro, izvērtēta potenciālā peļņa pašreizējos ekonomiskajos un politiskajos apstākļos, pēc tam paredzēti vairāki scenāriji. Galarezultātā trīsdesmit procentu mērķis tika atzīts par sasniedzamu. Taču Vidējo Austrumu tirgi labākajā gadījumā bija ierobežoti. Viss reģions varēja sabrukt no vismazākā satricinājuma. Katru dienu varēja izcelties katastrofa. Tāpēc Politikas komiteja centās nodrošināt sadarbības pastāvīgumu. Tradicionālās metodes uzpirkšana un draudi neiedarbojās uz cilvēkiem, kuri bija pieraduši pie spridzekļu jostām. Vīri, kuri bija lēmumu noteicēji Jordānijā, Sīrijā, Kuveitā, Ēģiptē un Saūda Arābijā, bija pārāk bagāti, pārāk labi aizsargāti un pārāk fanātiski. Tāpēc ordeņa biedri bija nonākuši pie secinājuma, ka jāatrod jauna veida valūta, un Hermans uzskatīja, ka drīz tā būs viņu rīcībā.

Zināšanas ir daudz iedarbīgākas par visiem ieročiem, viņš noslēpumaini nočukstēja.

Atkarībā no tā, kādas zināšanas, iebilda kāds viesis.

Hermans piekrita. Panākumi būs atkarīgi no tā, vai spēsim izplatīt to, ko būsim uzzinājuši, īstajiem pircējiem par īsto cenu īstajā laikā.

Alfrēd, es jūs pazīstu, ieminējās viens no vecākajiem vīriem. Jūs noteikti esat visu rūpīgi izplānojis.

Hermans pasmaidīja. Notikumi beidzot sāk attīstīties. Arī amerikāņi izrāda interesi, un tas paver vēl bagātīgākas iespējas.

Kas ir ar tiem amerikāņiem? Margarete nepacietīgi noprasīja.

šis jautajums Hermanu sadusmoja. Viņai jāiemācās neizrādīt savu nezināšanu. Šķiet, ka arī daži Savienoto Valstu varasvīri vēlas pazemot Izraēlu. Viņi uzskata, ka tas būtu labvēlīgi ASV ārpolitikai.

Bet kā tas viss ir iespējams? jautāja kāds no komitejas locekļiem. Arābi un arābi, tāpat kā arābi un ebreji karo jau gadu tūkstošiem. Kas tur tik sasodīti biedējošs?

Hermans bija noteicis sev un ordenim augstu mērķi, bet nojauta vēstīja, ka viņa centība tiks atalgota. Tāpēc viņš stingri ieskatījās acīs pie galda sēdošajiem vīriešiem un sievietēm un paziņoja:

Varbūt es zināšu atbildi uz šo jautājumu, pirms vēl būs beigusies šī nedēļas nogale.

39. NODAĻA VAŠINGTONA 3:30

Stefānija pārguruši sēdēja krēslā, Brents Grīns bija atlaidies uz dīvāna viņai pretī. Viņš bija sašļucis pusguļus, kā viņa to vēl nekad nebija redzējusi. Kasiopeja augšstāvā bija aizmigusi. Vismaz viņa vienīgā būs atpūtusies. Stefānija gan jutās kā salauzta. Šķita, ka pagajušas četrdesmit astoņas dienas, nevis stundas, kopš viņa šeit sēdēja iepriekšējo reizi neuzticēdamās Grīnam, ar aizdomām uzklausīdama viņa teikto un nikna uz sevi par to, ka pakļāvusi briesmām Malones dēla dzīvību.

Galvenā ziņu pienesēja izraēliešiem ir Pema Malone.

Viņa turēja rokā diētisko Dr. Pepper, ko bija atradusi Grīna ledusskapī. Viņa pacēla skārdeni. Vai jūs tiešām tādus dzerat?

Grīns pamāja ar galvu. Garšo tieši tāpat kā oriģinālais, tikai bez cukura. Man tā šķita laba doma.

Stefānija pasmaidīja. Jūs esat savādnieks, Brent.

Es tikai nemēdzu daudz, pļāpāt par to, kas man patīk.

Stefānija mocījās uzmācīgās raizēs un sirdssāpēs, un tas

neļāva pievērst uzmanību sarunai ar Grīnu. Viņi bija izslēguši visas gaismas, lai ziņkāriem vērotājiem liktos, ka mājas vienīgais iemītnieks devies pie miera.

Vai domājat par Maloni? Grīns tumsā apjautājās.

Viņš ir nelaimē.

Jūs neko nevarat darīt, kamēr viņš nepieteiksies.

Viņa pašūpoja galvu. Ar to nepietiek.

Jums Londonā ir aģents. Kādas ir izredzes atrast Kotonu?

Diezgan vājas. Londona ir liela pilsēta, un kas zina, vai Malone tur vēl ir. Viņš varēja doties uz jebkuru vietu Lielbritānijā. Taču Stefānija negribēja domāt par neiespējamo, tāpēc jautāja:

Cik ilgi jūs jau zināt par Pemu?

Neilgi.

Sarūgtināta, ka viņai tas noklusēts, Stefānija saprata lai kaut ko uzzinātu, kaut kas jādod pretī. Jūsu spēlē ir jauns dalībnieks.

Es klausos. Grīna balss liecināja, ka viņa interese ir uzkurināta. Beidzot Stefānija zināja kaut ko tādu, ko nezināja viņš.

Viņa pastāstīja visu, ko Torvaldsens bija pavēstījis par Zelta aunādas ordeni.

Henriks man par to nav teicis ne vārda.

Vai tas kāds brīnums? Viņa iedzēra vēl malku limonādes. Viņš stāsta tikai to, ko vēlas.

Vai viņi nolaupīja Malones dēlu?

Man viņi ir galvenie aizdomās turamie.

Tas daudz ko izskaidro, secināja Grīns. Izraēlieši visas šīs operācijas laikā bija neparasti piesardzīgi. Mēs izmetām ēsmu cerībā, ka uz tās uzķersies viņu šejienes kontaktpersona. Jau vairākus gadus viņu diplomāti neoficiāli ievāc ziņas par Džordžu Hadādu. Kad Malone viņu paslēpa, mums neizdevās piemuļķot izraēliešus. Viņi pārmeklēja kafejnīcas drupas, taču tā bija iznīcināta pilnībā. Un tomēr, kad mēs izmetām makšķeri ar slepeno informāciju, izraēlieši rīkojās ļoti uzmanīgi.

Pasakiet ko tādu, ko es nezinu.

Malones dēla nolaupīšana izjauca mūsu plānus. Tāpēc es novilcināju mūsu tikšanos, kad jūs pirmo reizi piezvanījāt, lai to pavēstītu.

Bet es domāju, ka tas ir tikai tāpēc, ka jūs mani nevarat ciest.

Jūs protat krist uz nerviem, bet es jau esmu pieradis.

Stefānija pasmaidīja.

Grīns pasniedzās pēc sālītiem riekstiņiem kristāla traukā uz kafijas galdiņa. Stefānija arī bija izsalkusi, tāpēc pagrāba sauju.

Mēs zinājām, ka izraēlieši nebija vainojami Gerija Malones nolaupīšanā, turpināja Grīns. Un mēs nevarējām saprast, kāpēc viņi nemaz neuztraucās, kad tas notika. Viņš apklusa. Kad jūs man piezvanījāt, es uzzināju par Pemu Maloni.

Stefānija klausījās.

Pirms apmēram trim mēnešiem viņa sāka attiecības ar kādu vīrieti. Tas bija veiksmīgs jurists kādā Atlantas firmā, vecākais partneris, taču arī ebreju patriots, dedzīgs Izraēlas aizstāvis. Drošības departaments uzskata, ka viņš palīdzējis finansēt vienu no kareivīgākajām frakcijām Izraēlas valdībā.

Stefānija zināja, ka amerikāņu nauda jau sen balsta Izraēlas politiku. Man nebija ne jausmas, ka jūs nodarbojaties arī ar tādām lietām.

Atkal tas pats, Stefānij! Jums nav ne jausmas par daudz ko no tā, ko es daru. Man ir publiskais tēls, kādu prasa šis amats. Taču, to uzņemoties, es negribēju būt tikai runājoša galva. Es esmu šīs valsts augstākā tiesībsargāšanas amatpersona un veicu savu darbu.

Stefānija pamanīja, ka Grīns nav apēdis nevienu riekstiņu. Turēdams tos labajā plaukstā, viņš ar kreisās rokas pirkstiem tumsā tos pārcilāja.

Ko jūs darāt?

Meklēju pusītes.

Kāpēc?

Uz tām ir vairāk sāls.

Kā, lūdzu?

Veselam zemesriekstam vidū nav sāls. Bet, ja rieksts ir pāršķelts uz pusēm un apbērts ar sāli, tad sāls ir divreiz vairāk.

Jūs jokojat.

Paņēmis divos pirkstos riekstiņu, Grīns iemeta to mutē.

Kāpēc riekstiņa pusei ir vairāk sāls nekā veselam?

Vai jūs nemaz neklausāties? viņš uzjautrināts atjautāja. Divām sālītām pusītēm ir vairāk sāls nekā vienam veselam. Viņš atkal iemeta mutē riekstiņu.

Stefānija nesaprata, vai Grīns runā nopietni vai tikai kaitina viņu, taču prokurors turpināja meklēt riekstu pusītes. Un ko jūs darāt ar veselajiem riekstiem?

Pataupu vēlākam laikam. Ēdu tos tikai tad, kad nekā labāka nav. Bet labprāt iemainītu veselu pret pusīti.

Šādos brīžos Brents Grīns viņai patika. Viegls rotaļīgums. Savdabīga humora izjūta. Pēkšņi viņa sajuta vēlmi to aizstāvēt. Jūs gribat atmaskot tos Baltā nama augstprātīgos liekuļus tikpat ļoti kā es. Jūs noteikti zināt, ko par jums runā. Viņi jūs saukā par godīgo cienīgtēvu Grīnu. Jums daudz ko noklusē. Jūs izmanto tikai sava tēla spodrināšanai.

Uzdrošinos domāt, ka neesmu sīkumains.

Kas gan tur sīkumains iedurt viņiem skabargu pakaļā? Lai nu kurš, bet viņi to ir pelnījuši. Arī pats prezidents.

Piekritu. Viņš notrauca no plaukstas riekstiņu atliekas un turpināja košļāt. Stefānija sāka viņu vērtēt arvien atzinīgāk.

Pastāstiet vēl kaut ko par Pemu.

Viņa ar to juristu satiekas kādus trīs mēnešus. Mēs zinām, ka viņš ir saistīts ar Heteri Diksoni. Viņi ir vairākkārt tikušies.

Stefānija samulsa. Es kaut ko nesaprotu. Kā izraēlieši varēja iedomāties, ka Pema piekritīs iesaistīties viņu spēlēs? Viņa un Malone jau gadiem ilgi nedzīvo kopā. Gandrīz nesarunājas. Un jūs pats teicāt, ka neticat, ka Geriju nolaupīja izraēlieši.

Izraēlieši laikam zināja kaut ko tādu, ko mēs nezinājām. Viņi to visu paredzēja, zināja, ka tas notiks, un zināja, ka Pema Malone sazināsies ar Kotonu. Tas ir vienīgais izskaidrojums. Viņa tika tīši gatavota. Tagad pastāstiet par to Zelta aunādas ordeni! Manuprāt, izraēlieši zināja, ka ari tas ir iesaistīts un kādā brīdī zēns tiks nolaupīts. Varbūt viņi paši gatavojās to darīt?

Pema ir spiedze?

Viņas līdzdalības apjoms mums nav zināms. Un Atlantas jurists, ar kuru viņa satikās, diemžēl aizvakar gāja bojā. Grīns brīdi klusēja. Nošauts autostāvvietā.

Tas nebija nekas jauns. Vidējo Austrumu ļaudis bieži novāca savējos.

Ko jūs par viņu zināt? jautāja Stefānija.

Mēs izmeklējām viņa līdzdalību ieroču iegādes finansēšanas darījumā. Telavivas oficiālās aprindas apgalvo, ka tie tiekot apkaroti, bet slepenībā tie tiek veicināti. Man ziņoja, ka tas jurists cītīgi aplidoja Pemu, pavadīja kopā ar viņu daudz laika. Pirka dāvanas. Viss, kā pienākas. Lai gan Pema izliekas stipra un droša, patiesībā viņa ir vientuļa un viegli ievainojama.

Stefānija viņa balsī kaut ko saklausīja. Vai tas raksturo arī jūs?

Grīns uzreiz neatbildēja, un Stefānija iedomājās, ka varbūt jautājums bijis pārāk uzmācīgs. Beidzot viņš klusi nočukstēja: Vairāk, nekā jūs varat iedomāties.

Stefānija vēlējās turpināt šo tematu un gatavojās jautāt vēl kaut ko, bet tad uz kāpnēm nodimdēja soļi. Durvīs parādījās Kasiopejas siluets.

Mums ir viesi. Tikko piebrauca auto.

Grīns piecēlās. Es neredzēju gaismas.

Tas piebrauca ar izslēgtiem lukturiem.

Stefānijai tas nepatika. Es domāju, ka tu guli.

Kādam taču jūs abus jāapsargā.

Iezvanījās tālrunis.

Neviens nepakustējās. Vēl viens zvans.

Grīns tumšajā istabā sameklēja bezvadu klausuli un atbildēja. Stefānija ievēroja, ka viņš izliekas samiegojies. Kādu brīdi viņš klusēdams klausījās.

Jā, protams, nāciet iekšā. Es pēc mirkļa būšu leja. Grīns nolika klausuli.

Lerijs Deilijs. Viņš ir ārā un grib mani satikt.

Tas nav labi, uztraucās Stefānija.

Varbūt nav. Bet jūs tagad paslēpieties, un noskaidrosim, ko tam velnam vajag.

40. NODAĻA LONDONA 8:15

Malonem patika viesnīca Savoy. Viņš tur dažas reizes bija apmeties uz amerikāņu un britu valdības rēķina. Viena laba īpašība Magelāna nodaļai bija priekšrocības bija tikpat lielas kā risks. Viņš nebija redzējis Savoy vairākus gadus un nopriecājās, ieraudzījis, ka vēlīnā Viktorijas stila viesnīcā joprojām valda tas pats greznības un nerātnības apvienojums. Viņš zināja, ka viena nakts numurā ar skatu uz Temzu maksā vairāk, nekā lielākā daļa cilvēku pasaulē nopelna gadā. Tas nozīmēja, ka viņu glābējam laikam patīk ceļot ar vērienu.

Viņi veikli tika projām no Beinbridža nama, nozogot apkopēju busiņu un pēc tam atstājot to dažas jūdzes pirms dzelzceļa stacijas. Ar vilcienu 6:30 viņi atgriezās Londonā. Pedingtonas stacijā viss izskatījās mierīgi, un, neuzticoties taksometriem, viņi devās uz Savoy ar metro.

Pemas ievainojums lielas raizes nesagādāja. Asiņošana, kas sākās Beinbridža namā, bija pierimusi. Viesnīcā viņi atrada vietējo telefonu un lūdza savienot ar 453. numuru.

Ātri gan esat klāt, atsaucās balss klausulē.

Ko jūs vēlaties?

Pašlaik esmu izsalcis, tāpēc svarīgākais ir brokastis.

Malone saprata viņa domu. Nāciet lejā.

Varbūt kafejnīcā pēc desmit minūtēm? Tur ir lieliska bufete.

Mēs gaidīsim.

Pie viņu galdiņa pienāca tas pats pirms divām stundām redzētais vīrietis, tikai tagad ģērbies olīvkrāsas brezenta biksēs un brūnā velveta kreklā. Glītajā, gludi skūtajā sejā staroja sirsnība un labvēlība.

Mans vārds ir Makolums. Džeimss Makolums. Visi mani sauc par Džimiju.

Malone bija pārāk noguris un aizdomīgs, lai izturētos draudzīgi, tomēr piecēlās un sasveicinājās. Svešinieka rokasspiediens bija stingrs un noteikts, gaiši zaļo acu skatiens atklāts. Pema palika sēžot. Malone nosauca savu un viņas vārdu, tad uzreiz ķērās pie galvenā. Ko jūs darījāt Beinbridža namā?

Varējāt vismaz pateikties par dzīvības glābšanu. Man tas nebija jādara.

Jūs tikai nejauši gadījāties tuvumā?

Makoluma lūpas savilkās smīnā. Jūs vienmēr tā darāt? Bez priekšspēles uzreiz ķeraties pie lietas?

Jūs izvairāties no jautājuma.

Makolums pievilka krēslu un apsēdās. Es mirstu badā. Varbūt uzēdīsim kaut ko, un es jums visu izstāstīšu?

Malone nekustējās. Varbūt tomēr atbildiet uz jautājumu.

Labi, labi, saprašanās vārdā. Es esmu bagātību meklētājs, kas nonācis uz pēdām Aleksandrijas bibliotēkai. Jau vairāk nekā desmit gadus meklēju to, kas varētu būt no tās palicis pāri. Beinbridža namā ierados, sekojot tiem diviem vīriem. Pirms četrām dienām viņi bija nogalinājuši kādu sievieti sasodīti labu ziņu avotu, tāpēc es gāju viņiem pa pēdām cerībā uzzināt, kā labā viņi strādā. Taču viņi aizveda mani pie jums.

Beinbridža namā teicāt, ka jums esot kāda informācija, kuras man nav. Kāpēc jūs tā domājat?

Makolums atgrūda krēslu un piecēlās. Es teicu, ka man varētu būt kāda informācija, kuras jums nav. Vai zināt, man nav ne laika, ne pacietības tādai pratināšanai. Es jau iepriekš esmu bijis tajā namā. Jūs neesat pirmie, kas dodas uz turieni. Katrs no jums, amatieriem, vienmēr zina kripatiņu patiesības, kas izpušķota ar visādām fantāzijām. Esmu ar mieru atklāt kaut ko no visa man zināmā apmaiņā pret to patiesības drusku, kas varētu būt jūsu rīcībā. Tas arī viss, Malone. Nekā ļaunāka.

Tātad jūs ielaidāt diviem cilvēkiem lodi pakausī tikai tādēļ, lai pierādītu savu viedokli? noprasīja Pema, un Malone uzreiz saklausīja skeptiskas juristes toni.

Makolums cieši ieskatījās Pemai acīs. Es nošāvu tos vīrus, lai izglābtu jūsu dzīvību. Tad viņš paraudzījās apkārt.

Man patīk šī viesnīca. Vai zinājāt, ka pats pirmais martīni tika ieliets Savoy Amerikas bārā? Hemingvejs, Ficdžeralds, Gēršvins viņi visi šeit dzēra. Bagātīga vēsture.

Jums patīk vēsture? paprasīja Pema.

Profesionāla nepieciešamība.

Kaut kur iesiet? jautāja Malone.

Makolums nekustīgi stāvēja, saglabājot nesatricināmu mieru, lai gan Malone tīši centās izsist viņu no līdzsvara.

Jūs esat pārāk aizdomu mākti, lai ar jums runātu. Rīkojieties vien paši. Veiciet varoņa pārbaudījumu. Ceru, ka jums tas izdosies.

Kaut kāda nojausma viņam bija. Ko jūs par to zināt?

Kā jau teicu, es krietnu laiku eju pa pēdām šim noslēpumam. Un cik ilgi jūs ar to nodarbojaties? Ļaujiet minēt. Jūs esat iesācēji. Vēl ļaunāk lepni un pašapzinīgi iesācēji. Esmu saticis milzumdaudz šādu cilvēku. Viņi domā, ka zina visu, bet patiesībā nezina nenieka. Ne velti bibliotēka palikusi apslēpta tūkstoš piecsimt gadu. Makolums apklusa.

Vai zināt, Malone, jūs esat kā ēzelis, kas līdz ceļiem iebridis leknā, zaļa zālē, bet, pastiepis galvu pāri sētai, grauž nezāles. Bija patīkami iepazīties. Tagad iešu pie tā galdiņa paēst brokastis.

Makolums aizsoļoja pa pustukšo kafejnīcas zāli.

Kā tev šķiet? Malone jautāja Pemai.

Augstprātīgs. Taču nedrīkst viņam to pārmest.

Malone pasmaidīja. Viņš kaut ko zina, un, ja mēs paliksim tepat, tad gudrāki netiksim.

Pema piecēlās. Piekrītu. Nu tad paēdīsim brokastis kopā ar jauno draugu.

Seibrs sēdēja pie galdiņa un gaidīja. Ja viņš bija šos ļautiņus novērtējis pareizi, tad viņi tūlīt bus klāt. Malone nespēs pretoties kārdinājumam. Viņš noteikti zina tikai to, ko Džordžs Hadāds paguva pastāstīt, bet, spriežot pēc ieraksta, tas nebija daudz. Varbūt kādu derīgu informāciju viņš bija guvis no materiāliem, ko paņēma no Hadāda dzīvokļa, taču Seibrs bija pārliecināms, ka paši svarīgākie jautājumi bija palikuši neatbildēti.

Tāpat kā viņam pašam.

Viņš piespieda sevi kontaktēties ar cilvēkiem. Diezgan neparasti. Viņš bija pieradis būt vienatnē ar savām domām tuvas attiecības ar līdzcilvēkiem bija retums, tās aizstāja īslaicīgi sakari tikai seksa dēļ. Visbiežāk viņš sievietēm maksāja. Tās bija profesionāles tāpat kā viņš. Darīja savu darbu, naktī čukstot visu to, ko viņš vēlējās dzirdēt, bet no rīta laikus pazuda. Skarbā ikdiena, kur valdīja dzīvības briesmas un prāta spriedze, drīzāk apslāpēja nekā iekvēlināja dzimumtieksmi vismaz viņam. Nevēlamas sekas traucēja skaidri domāt. Dažkārt viņš pārgulēja ar savām aģentēm. Taču, kā pieradīja gadījums ar britu aģenti, šādi varēja rasties netīkamas blakusparādības. Romantikas vietā viņš alka pēc vientulības.

Pašreizējo lomu viņš bija spēlējis jau iepriekš ar citiem, kad bija nepieciešams iegūt cilvēku uzticību. Vārdus un rīcību, gaitu un izturēšanos, bravūrīgo balsi to visu viņš bija aizguvis no mātes kārtējā mīļākā. Šis bija policists Čikāgā, kur viņi dzīvoja, kad Dominikāni bija divpadsmit gadi. Viņš atcerējās, kā šis vīrietis pūlējās iegūt mātes uzticību. Viņš atcerējās VVIiite Sox spēli un izbraukumu uz ezermalu. Vēlāk viņš bija sapratis, ka šis policists tāpat kā daudzi citi mātes mīļākie bija centies tikai paspīdēt viņas priekšā. Panākuši cerēto, kas parasti aprobežojās ar gultas priekiem, viņi drīz vien pārtrauca izrādīt uzmanību. Seibrs no sirds ienīda visus mātes pielūdzējus. Viņas bērēs nebija ieradies neviens no tiem. Viņa nomira vientulībā un nabadzībā.

Bet viņš neatkārtos mātes kļūdas.

Viņš piecēlās un devās uz bufetes rindu.

Viņam tiešām patika Savoy ar tās dārgajām, senlaicīgajām mēbelēm un klasiski cienīgo apkalpošanu. Greznība, kas Alfrēdam Hermanam un citiem Zelta aunādas ordeņa biedriem bija ikdiena. Viņš arī vēlējās šādas privilēģijas. Ar saviem, nevis viņu noteikumiem. Taču, lai izmainītu dzīves īstenību, viņam bija vajadzīgs Kotons Malone, un viņš ilgojās uzzināt, vai vismaz daļēja noslēpumu atslēga nebija ādas somā, ko Malone nēsāja līdzi. Līdz šim Seibram bija izdevies turēties vienu soli priekšā pretiniekiem, un, raugoties ar acs kaktiņu, viņš pārliecinājās, ka šī priekšrocība ir saglabāta.

Malone ar bijušo sievu tuvojās viņam, lavierējot caur kafejnīcu, kas strauji pildījās ar cilvēkiem.

Labi, Makolum, Malone pienācis paziņoja. Mēs esam klāt.

Vai izmaksāsiet?

Protams. Tas ir mazākais, ko varu darīt jūsu labā.

Seibrs piespieda sevi iesmieties. Atliek tikai cerēt, ka

tas nav viss, ko jūs spējat darīt.

41. NODAĻA VAŠINGTONA

Stefānija un Kasiopeja atgriezās virtuvē, bet Grīns aizgāja atvērt ārdurvis. Viņas atkal nostājās slēptuvē aiz virpuļdurvīm un klausījās, kā Grīns ieved Deiliju ēdamistabā un abi vīrieši apsēžas pie galda.

Brent, paziņoja Deilijs. Mums jāapspriež daži jautājumi.

Tādi ir bijuši vienmēr, Lerij.

Mums ir nopietna problēma. Un daudzskaitlī es to saku tāpēc, ka atnācu palīdzēt tev to atrisināt.

Es cerēju, ka tas būs kaut kas svarīgs, ja jau nācāt šādā laikā. Varbūt pastāstīsiet, kas tā ir par problēmu?

Pirms neilga brīža kādā muižā netālu no Londonas tika atrasti trīs līķi. Diviem iešauts galvā, vienam krūtīs. Dažu jūdžu attālumā atrasts vēl viens līķis sieviete. Ar lodi galvā. Tā paša kalibra ierocis, ar kuru nogalināti abi vīri. Muižā bija nozagts apkopēju dienesta busiņš, paši apkopēji apdullināti. Busiņš pamests tuvējā pilsētā. Kāds redzējis, ka no tā izkāpj vīrietis un sieviete, bet pēc tam iekāpj vilcienā uz Londonu. Pedingtonas stacijas novērošanas kameru ieraksti apstiprināja, ka no tā vilciena izkāpa Kotons Malone un viņa bijusī sieva.

Stefānija saprata, uz ko viņš mērķē.

Es pieņemu, atbildēja Grīns, jūs domājat, ka šos četrus cilvēkus nogalināja Malone.

Tā izskatās.

Acīmredzot jūs, Lerij, nekad neesat izmeklējis slepkavību.

Un jūs esat?

Veselas sešas lietas. Kad biju štata prokurora palīgs, jums nav ne jausmas, vai tas bija Malone, kas nošāva šos cilvēkus.

Varbūt nav. Tomēr man ir pietiekami daudz ziņu, kas britus satracinātu ne pa jokam. Pierādījumus lai viņi sameklē paši.

Stefānija saprata, ka tas Kotonam var radīt nopietnus sarežģījumus, un Kasiopejas skatiens liecināja, ka ari viņa domā tāpat.

Briti ir identificējuši Maloni. Viņš vēl nav saņemts ciet tikai tāpēc, ka viņi jautāja mums, ko viņš tur meklē. Viņi vēlas zināt, vai viņš ir oficiālā uzdevumā. Vai jūs gadījumā nezināt atbildi?

Iestājās saspringts klusums, un Stefānija iztēlojās akmenscieto izteiksmi Grīna sejā. šāda loma viņam padevās vislabāk.

Tas nav manā jurisdikcijā. Un kurš apgalvos, ka Malones darbība tur ir kaut kādā ziņā saistīta ar mums?

Tad es laikam izskatos pēc muļķa.

Ne vienmēr.

Jauki, Brent. Jūs jokojat. Tas ir kas jauns. Bet, kā jau teicu, Malone tur ir ieradies ar kādu noteiktu mērķi, un viņa dēļ gājuši bojā četri cilvēki neatkarīgi no tā, vai tieši viņš nospieda gaili. Un es nojaušu, ka tas ir saistīts ar Aleksandrijas saikni.

Ļoti pārsteidzīgi secinājumi. Vai tā tiek noteikta Baltā nama politika?

Neiesaku iesaistīt Balto namu. Pašlaik jūs neesat viņiem tīkamāko cilvēku sarakstā.

Ja prezidents vairs nevēlas, lai kalpoju savā amatā, es tur varu līdzēt pavisam vienkārši.

Šaubos, vai ar aiziešanu no amata pietiks.

Stefānija saprata, ka Deilijs beidzot nonācis pie sava apmeklējuma istā mērķa.

Kas jums padomā? noprasīja Grīns.

Lieta ir tāda. Prezidenta popularitātes rādītāji nav pārāk labi. Tiesa gan, līdz otrā termiņa beigām vēl ir trīs gadi, bet mēs gribētu aiziet, slavas apmirdzēti. Kurš gan to nevēlētos? Un nekas tā neuzspodrina popularitāti kā uzvara, un vislabākie ienaidnieki, ko uzvarēt, ir teroristi.

Šoreiz jums taisnība.

Kur ir Stefānija?

Kā lai es zinu?

To jūs man pasakiet. Pirms pāris dienām jūs bijāt gatavs aiziet no amata, lai Viņu atbalstītu. Es viņai ieteicu neiesaistīt šajā lietā Magelāna nodaļu, bet viņa tūdaļ sacēla kājās visu sasodīto aģentūru. Vai viņa rīkojās ar jūsu ziņu?

Es viņai neesmu nekāds uzraugs.

Prezidents viņu atlaida. Viņa ir atbrīvota no amata.

Neapspriežoties ar mani?

Viņš apspriedās pats ar sevi, un ar to pieliek. Stefānija ir patriekta.

Un kas tagad vadīs Magelāna nodaļu?

Vai vēlaties dzirdēt kādu stāstiņu? To neesmu sacerējis es. Tas bija vienā no manām iecienītākajām grāmatām. "Skarbais", autors Kriss Metjūss. Viņš gan ir citā politiskajā nometnē, tomēr gudrs vīrs. Viņš stāsta, kā bijušais senators Bils Bredlijs piedalījies viņam par godu rīkotā pieņemšanā. Bredlijs vēlējās vēl mazliet sviesta, bet nekādi nevarēja sasaukt viesmīli, kurš nesa paplāti. Beidzot viņš pats piegāja pie viesmīļa un paziņoja, ka tas laikam nezina, kas viņš ir. "Es esmu Bils Bredlijs, Roudsa stipendijas ieguvējs, profesionāls basketbolists, ASV senators, un es vēlētos vēl mazliet sviesta." Viesmīlis to visu uzklausīja rāmā garā un atbildēja, ka Bredlijs laikam nezinot, kas ir viņš. Tāpēc viņš to pateica. "Es esmu cilvēks, kurš ir atbildīgais par sviestu." Saprotiet,

Brent, tas, kas ir mūsu rokās, dod mums varu. Un tātad pašlaik es esmu atbildīgais par Magelāna nodaļu.

Vai tad jūs pirms darba Baltajā namā nebijāt korporatīvais lobijs? Bet vēl pirms tam politiskais konsultants? Kas jums tik pēkšņi ļāva kļūt par Tieslietu departamenta visslepenākās izlūkdienesta aģentūras vadītāju?

Tas, ka prezidents augstu vērtē manu viedokli.

Un ari tas, ka jūs viņam katrā izdevīgā brīdī bučojat pakaļu?

Es nenācu šurp strīdēties par piemērotību amatam. Lēmums ir pieņemts. Tātad kur ir Stefānija?

Droši vien viesnīcā.

Esmu izdevis orderi viņas arestam.

Un kurš Tieslietu departamentā palīdzēja jums to panākt?

Formalitātes nokārtoja Baltā nama padomnieks. Šī sieviete ir pārkāpusi vairākus likumus.

Varbūt pateiksiet, kurus tieši?

Ko teiksiet par uzbrukumu ārvalsts pilsonim? Izraēlas misijas darbiniece man apzvērēja, ka Stefānija mēģināja viņu nogalināt. Nejauks puns uz šīs sievietes galvas ir skaidrs pierādījums.

Jūs gatavojaties izvirzīt apsūdzību?

Gatavojos aizsūtīt šo sievišķi kaut kur labi tālu, kur nav žurnālistu.

Un no turienes viņa nekad vairs neatgriezīsies.

Atkal klusums.

Visādi sūdi gadās, Brent.

Tas attiecas arī uz mani?

Vispār jā. Šķiet, ka izraēlieši jūs necieš, bet negrib teikt, kāpēc. Varbūt viņiem krīt uz nerviem jūsu muļķīgā sprediķošana par kristīgo konservatīvismu. Deilijs apklusa. Vai varbūt tāpēc, ka jūs esat tāds idiots. īsti nezinu.

Savādi gan izpaužas jūsu cieņa pret manu amatu.

Es cienu cilvēkus, kuri iecēla mani amatā, un jums arī vajadzētu viņus cienīt. Runāsim skaidru valodu. Mums noderētu iespaidīgs teroristu uzbrukums, un jūs kā tā upuri neviens pārāk neapraudās. Mums tas ir īpaši izdevīgi. Divi zaķi ar vienu šāvienu un tā tālāk. Jūs tiekat novākts. Izraēlieši ir apmierināti. Mūsu popularitātes rādītāji uzlabojas. Visi raugās uz prezidentu kā uz nācijas vadoni. Dzīve ir skaista.

Tātad jūs esat ieradies, lai draudētu Savienoto Valstu ģenerālprokuroram?

Kā jūs varat tā teikt? Es ierados, lai nodotu tālāk draudus. Ir tikai taisnīgi, ja jūs to uzzināt, lai varētu veikt kādus drošības pasākumus. Stefānija arī. Kaut kāda iemesla dēj izraēlieši ir nikni uz viņu.-Bet jūs jau, protams, nezināt, kur viņa atrodas, tāpēc viņu brīdināt nevar. Žēl gan. Bet ar jums ir pavisam citādi. Uzskatiet, ka jums tas ir darīts zināms.

Pieņemu, ka izraēlieši paši nemaz neiesaistīsies slepkavošanā?

Protams, ne. Tā nav teroristu valsts. Taču viņi ir pietiekami attapīgi un prot nolīgt izpildītājus. Viņi ir saistīti ar teiksim tā nejaukiem tipiem. Tāpēc arī jūs tiekat brīdināts.

Stefānija dzirdēja, kā viens no runātājiem pieceļas.

Tas viss pieder pie darba, Brent.

Bet, ja es uzvedīšos labi un nepārkāpšu robežu, tie nejaukie tipi liks man mieru.

To es nevaru droši apsolīt. Bet pamēģiniet, un tad jau redzēs.

Iestājās mokoši ilgs klusums. Stefānija iztēlojās, kā pretinieki raugās viens otrā kā nikni lauvas.

Vai prezidenta slava ir tādu upuru vērta? jautāja Grīns.

Jūs domājat, ka tas viss ir tikai tāpēc? Nepavisam. Tas ir manas labās slavas dēļ. Ko es varu sniegt. Un tāds politiskais kapitāls ir vērtīgāks par zeltu.

Viņa dzirdēja attālināmies soļus uz cietkoksnes grīdas.

Lerij! iesaucās Grīns.

Soļi apstājās.

Es no jums nebaidos.

Bet vajadzētu.

Izmantojiet savu labāko izdevību. Pēc tam es izmantošu savējo.

Jā, kā tad, Brent. Kad būšu izmantojis savu izdevību, jus atgriezīsieties Vermontā sešas pēdas zem zemes.

Neesiet tik pārliecināts.

Deilijs klusi iesmējās. Jocīgākais visā šajā lietā ir tas, ka divi neciešamākie traucēkļi var palīdzēt šai administrācijai izlīst no mēsliem. Ne velti saka jāprot izmantot to, kas ir.

Mēs vēl varam jūs pārsteigt.

Domājiet vien tā. Lai jums jauka diena!

Durvis atvērās un atkal aizvērās.

Viņš ir projām, teica Grīns.

Stefānija iznāca no virtuves un paziņoja:

Tagad laikam jūs vairs nevarat mani izrīkot.

Viņa redzēja pārgurumu Grīna pelēkajās acīs. Arī viņa bija nogurusi.

Beidzot panācāt gan, ka jūs atlaiž.

Par to mums vismazāk jāraizējas, atteica Kasiopeja.

Valdībā ir nodevējs, pavēstīja Grīns. Un es esmu nolēmis viņu atrast.

Varat man ticēt, ģenerālprokurora kungs, brīdināja Kasiopeja. Jums nav ne jausmas, kādi ir šie nejaukie tipi. Deilijam taisnība. Izraēlieši paši nedarīs netīro darbu. Tam viņi nolīgst izpildītājus. Un viņu algotņi ir tiešām bīstami.

Tad mums visiem būs jāievēro īpaša piesardzība.

Stefānija gandrīz pasmaidīja. Brents Grīns bija drosmīgāks, nekā viņa spēja iedomāties. Taču bija vēl kas. Viņa to nojauta jau iepriekš, bet tagad pārliecinājās. Jums ir plāns, vai ne?

Jā gan. Pavisam bezpalīdzīgs neesmu.

42, nodaĻa VĪNE 10:50

Alfrēds Hermans atsveicinājās no Politikas komitejas locekļiem, atvainojās un atstāja ēdamzāli. Viņš bija saņēmis ziņu, ka beidzot ieradies īpašais viesis.

Viņš aizsoļoja pa apakšstāva gaiteņiem un nokļuva plašajā vestibilā tieši tajā bridi, kad Henriks Torvaldsens ienāca pa ārdurvīm. Hermans savilka seju smaidā un sveica viesi angļu valodā:

Henrik! Kāds prieks tevi redzēt!

Torvaldsens arī pasmaidīja, ieraugot namatēvu. Alfrēd! Es biju nolēmis nebraukt, tomēr sapratu, ka ir visi jāapciemo.

Hermans pienāca tuvāk, un abi sarokojās. Viņš pazina Torvaldsenu četrdesmit gadus, un dāņu rūpnieks šajā laikā gandrīz nebija mainījies. Stīvais, greizais mugurkauls jau sen bija sašķiebis augumu kā saspiestu skārdeni. Hermans allaž apbrīnoja Torvaldsena savaldību, izmeklētās, atturīgās manieres, izturēšanos kā spēlējot labi iestudētu lomu. Tam bija nepieciešams talants. Taču Torvaldsens bija ebrejs. Nebija ticīgais vai patriots, tomēr jūds. Vēl ļaunāk viņš bija tuvs draugs Kotonam Malonem, tāpēc Hermans bija pārliecināts, ka Torvaldsens nav ieradies uz asambleju saviesīgi pavadīt laiku.

Priecājos, ka ieradies, teica Hermans. Man ar tevi daudz kas pārrunājams.

Asamblejās viņi bieži pavadīja laiku divatā. Torvaldsens bija viens no nedaudzajiem ordeņa biedriem, kurš bagātības ziņā varēja sacensties ar Hermanu. Viņš bija cieši saistīts ar daudzu Eiropas valstu valdībām, un uzkrātie miljardi eiro daiļrunīgi liecināja par viņa labklājību.

Torvaldsena acis viltīgi iemirdzējās. Gaidu ar nepacietību.

Un kas ir viņš? apjautājās Hermans, ar galvas mājienu norādot uz pusaudzi, kas stāvēja līdzās Torvaldsenam.

Gerijs Malone. Viņš tēva prombūtnes laikā dažas nedēļas pavada kopā ar mani, tāpēc nolēmu paņemt viņu līdzi.

Apbrīnojami! Torvaldsens viņu pārbauda. Lieliski. Mums ir vēl daži tādi jaunieši, kas atbraukuši līdzi ordeņa biedriem. Parūpēšos, lai viņiem būtu pienācīgas izklaides.

Es jau zināju, ka tu tā teiksi.

Ienāca kalpotāji ar bagāžu. Paklausot Hermana mājienam, viņi ar visām somām devās uz otro stāvu. Viņš jau bija norādījis Torvaldsenam paredzēto guļamistabu.

Nāc, Henrik. Iesim uz manu kabinetu, kamēr sanes jūsu mantas. Margarete tevi ļoti gaida.

Bet Gerijs?

Lai nāk līdzi. Viņš netraucēs.

Ēzdams brokastis, Malone centās izdibināt, kas īsti ir aiz ādas šim Džimijam Makolumam, lai gan tas diez vai bija viņa īstais vārds.

Vai atklāsiet, kāda ir jūsu ieinteresētība šajā lietā? jautāja Makolums. Aleksandrijas bibliotēka nav gluži Svētais Grāls. To ir meklējuši arī citi, bet parasti tie ir fanātiķi vai ķertie. Jūs neizskatāties ne pēc vieniem, ne otriem.

Jūs arī ne, atbildēja Pema. Kāda ir jūsu ieinteresētība?

Kas noticis jūsu plecam?

Kāpēc jūs domājat, ka tam kaut kas noticis?

Makolums ar dakšiņu ielika mutē olu kulteņa kumosu.

Jūs to turat tā, it kā tas būtu salauzts.

Varbūt tā ari ir.

Nu labi, ja negribat, nesakiet. Tāda neuzticēšanās cilvēkam, kas izglāba jūsu pakaļas.

Viņa uzdeva labu jautājumu. Kāpēc jūs interesējaties par bibliotēku?

Teiksim tā ja es kaut ko atrastu, tad daži cilvēki par to bagātīgi atlīdzinātu. Es pats to uzskatu tikai par laika izniekošanu. Taču, kad cilvēki sāk cits citu nogalināt, rodas citi jautājumi. Kāds kaut ko zina.

Malone nolēma izmest ēsmu. Jūs pieminējāt varoņa pārbaudījumu. Es par to zinu. Norādes, kas ved uz bibliotēku. Viņš bridi klusēja. It kā.

-Jā, tā ir. Varat man titēt. Citi ari to ir izmēģinājuši. Neesmu ne ar vienu ticies vai runājis, bet esmu dzirdējis par šādu pasākumu. Varoņa pārbaudījums ir īsts tāpat kā'Sargi.

Vēl viens atslēgas vārds. Šis vīrs bija labi sagatavojies. Malone atkal pievērsa uzmanību angļu kēksam un bagātīgi apzieda to ar plūmju ievārījumu. Kā mēs varam viens otram palīdzēt?

Varbūt pastāstiet, kāpēc devāties uz Beinbridža namu?

"Sv. Hieronīma atklāsme".

Tas ir kaut kas jauns. Vai paskaidrosiet?

No kurienes jūs esat? pēkšņi noprasīja Malone.

Makolums klusi iesmējās. Vēl joprojām mani pētāt? Nu

labi, spēlēšu jums līdzi. Esmu dzimis dižajā Kentuki štatā. Luisvilā. Un, pirms jautājat, koledžā neesmu mācījies. Dienēju armijā. īpašajā vienībā.

Tātad, ja es pārbaudītu, tad atrastu jaunkareivi, vārdā Džimijs Makolums? Pietiek spēlēt teātri.

Negribu jūs apbēdināt, taču man ir pase un dzimšanas apliecība, un tur ir atrodams mans vārds. Nodienēju savu laiku. Tiku atvaļināts ar godu. Bet kāda tam visam nozīme? Svarīgākais taču ir tas, kas notiek šeit un tagad.

Ko jūs meklējat? jautāja Malone.

Ceru, ka pēc bibliotēkas atrašanas saņemšu bagātīgu atlīdzību. Bet jūs tā arī neatklājāt, kāda ir jūsu interese.

Pārbaudījums var izrādīties grūts.

Beidzot jūs pateicāt pirmos prātīgos vārdus.

Es gribēju teikt varbūt to meklē ari citi.

Pasakiet kaut ko tādu, ko es nezinu.

Un kā ar izraēliešiem?

Makoluma možajās acīs uz mirkli pazibēja apmulsums, bet tad atklātais skatiens atgriezās reizē ar smaidu. Man patīk grūti uzdevumi.

Laiks pievilkt makšķeri. Mums ir "Sv. Hieronīma atklāsme".

Un kāds no tās labums, ja nezināt tās nozīmi?

Malone piekrita.

Man ir varoņa pārbaudījums, paziņoja Makolums.

Šis atklājums uzreiz lika Malonem saausīties, sevišķi tāpēc, ka Džordžs Hadāds nebija atstājis nekādu šā ceļojuma aprakstu.

Es vēlos zināt, turpināja Makolums, vai jums ir Tomasa Beinbridža romāns?

Pema joprojām darbojās ar augļiem un jogurtu. Viņa, protams, atcerējās juristu zelta likumu nekad neatklāt, ko zini. Tomēr Malone secināja lai kaut ko iegūtu, kaut kas jādod preti. Jā, ir. Un, lai iekārdinātu klausītāju, piebilda: Un ne tikai tas.

Makolums savilka seju apbrīnas grimasē. Es jau zināju, ka bija vērts glābt jūsu ādu.

Hermans vēroja, kā Torvaldsens kopā ar zēnu iziet no kabineta. Margarete stāvēja viņam līdzās. Viņi bija pavadījuši pusstundu patīkamās sarunās.

Ko tu domā? viņš jautāja meitai.

Henriks ir tāds pats kā vienmēr. Daudz vairāk klausās, nekā pasaka pats.

Tāda ir viņa daba. Un arī manējā. Un tev arī tā vajadzētu, viņš nodomāja. Vai kaut kas nešķita aizdomīgs?

Viņa papurināja galvu.

Saistībā ar zēnu nekas? viņš jautāja.

Viņš prot labi uzvesties.

Hermans nolēma, ka jāpastāsta meitai kaut kas, ko viņa vēl nezināja. Henriks ir nedaudz iesaistīts kādā iniciatīvā, ko padome pašlaik īsteno. Tas ir vitāli svarīgi saistībā ar to jautājumu, ko mēs apspriedām brokastu laikā.

Aleksandrijas bibliotēku?

Viņš pamāja ar galvu. Nolikumos iesaistīts kāds viņa tuvs draugs, Kotons Malone.

Operāciju vada Seibrs?

Un gluži veiksmīgi. Viss norit, kā plānots.

Tā zēna uzvārds ir Malone. Viņš arī ir iesaistīts?

Kotona Malones dēls.

Margaretes sejā parādījās izbrīns. Kāpēc viņš ir šeit?

Vispār tas ir gudrs gājiens no Henrika puses. Kad ir klāt visi ordeņa biedri, mums jāuzvedas ļoti rātni. Šī varētu būt visdrošākā vieta viņiem abiem. Protams, nelaimes gadījumi iespējami vienmēr.

Tu nodarītu pāri zēnam?

Hermana skatiens bija bargs. Es darīšu to, kas nepieciešams mūsu interešu aizsardzībai. Un tāpat vajadzētu darīt ari tev.

Margarete neko neatbildēja, un tēvs ļāva viņai brīdi padomāt. Tad viņa noprasīja:

Vai mums vajag, lai notiktu negadījums?

Viņš priecājās, ka meita sāk novērtēt jautājuma nopietnību. Viss atkarīgs no tā, ko iecerējis mūsu dārgais draugs Henriks.

No kurienes jums tāds vārds? brīnījās Makolums. Kotons?

Vispār tas ir… iesāka Pema.

Malone viņu pārtrauca. Pārāk garš stāsts. Parunāsim par to citreiz. Tagad gribu kaut ko uzzināt par varoņa pārbaudījumu.

Vai jūs vienmēr tā uztraucaties par savu vārdu?

Drīzāk uztraucos par izniekotu laiku.

Makolums beidza tiesāt augļu porciju. Malone ievēroja, ka viņš izvēlas veselīgus ēdienus. Auzu putru, zemenes, olas, sulu.

Labi, Malone. Man ir varoņa pārbaudījums. Es to dabūju no kāda aicinātā, kurš pirms došanās ceļā nomira.

Jūsu roku darbs?

Šoreiz ne. Dabiska nāve. Es viņu atradu un nozagu pārbaudījuma tekstu. Nejautājiet, kas viņš ir, jo to es neteikšu. Taču norādes man ir.

Un jūs zināt, ka tās ir īstas?

Makolums klusi iesmējās. Manā darbā to nekad nevar droši zināt, kamēr nenonāk pie mērķa. Bet es esmu gatavs riskēt.

Ko jums īsti vajag? noprasīja Pema. Visā brokastu laikā viņa bija neparasti klusa. Spriežot pēc visa, jūs zināt vairāk nekā mēs. Kāpēc tad tērēt laiku ar mums?

Godīgi sakot, man ir kāda ķibele. Jau vairākas nedēļas es nopūlos ar to pārbaudījumu. Tas ir uzrakstīts kā mīkla. Un es to nespēju atminēt. Es iedomājos, ka varbūt jūs abi varētu palīdzēt. Par to esmu ar mieru atklāt visu, kas man zināms.

Un arī ielaist diviem cilvēkiem lodi pakausi, atgādināja Malone.

Viņi būtu to pašu izdarījuši ar jums. Starp citu, vai tas jums neliek aizdomāties? Kam tas varētu būt izdevīgi?

Lielisks jautājums, nodomāja Malone. No Londonas viņiem neviens nesekoja, par to viņš bija pārliecināts. Nevar būt, ka slepkavas gaidīja viņus Beinbridža namā. Viņš pats tikai dažas stundas iepriekš bija izdomājis doties uz turieni.

Šis pārbaudījums, turpināja Makolums, ir daudz nopietnāks, nekā es sākumā domāju. Un tagad jūs sakāt, ka iesaistīti arī ebreji.

Vakar tika nogalināts kāds mans draugs, un Izraēlas interesei ar to vajadzētu beigties.

Šis draugs kaut ko zināja par bibliotēku?

Tāpēc arī viņu nogalināja.

Viņš nav pirmais.

Malonem bija jāuzdod kāds svarīgs jautājums. Ceru, ka neesat nolēmis iztirgot atrastos manuskriptus dīleriem?

Makolums paraustīja plecus. Es gribu gūt atlīdzību par pūlēm. Jums ir kādi iebildumi?

Ja tie manuskripti vēl pastāv, tie jāsaglabā un jāpēta.

Malone, es neesmu alkatīgs. Protams, ka atradumu vidū būs dažas rakstu driskas, ko es varētu pārdot atlīdzībai par pūlēm. Makolums apklusa. Protams, paturot sev pirmatklājēja godu. Tas vien jau ir liela vērtība.

Slava un bagātība, secināja Pema.

Jau kopš neatminamiem laikiem, piekrita Makolums,

abiem šiem ieguvumiem piemīt kaut kas tīkams.

Malone vairs nevēlējās to klausīties. Sakiet norādes.

Makolums sēdēja viņiem pretī, lepns kā dievība un viltīgs kā dēmons. Ar viņu jāuzmanās. Viņš pārāk viegli spēj nogalināt. Taču viņa rīcībā bija varoņa pārbaudījuma teksts, un varbūt tas bija vienīgais ceļš tālāk.

Makolums pasniedzās kabatā un izņēma papīra lapiņu.

Tas sākas šādi.

Malone paņēma mazo lapiņu un nolasīja:

Cik savādi ir manuskripti, dižais ceļotāj nezināmajā. Tie šķiet atsevišķi, taču ir kā viens vesels tam, kurš zina, ka varavīksnes krāsas saplūstot veido baltu gaismu. Kā atrast šo vienu staru? Tas ir noslēpums, bet iegriezies kapelā līdzās Težo Betlēmē, kas veltīta mūsu svētajam aizbildnim.

Un kur ir pārējais? viņš jautāja.

Makolums klusi iesmējās. Tieciet galā ar šo fragmentu, tad jau redzēs. Visu pamazām. Malone piecēlās.

Uz kurieni? jautāja Makolums.

Pelnīt savu tiesu.

43. NODAĻA VAŠINGTONA 5:30

Stefānija bija pieredzējusi daudz ko,' bet apcietināšanu gan vēl ne. Lerijs Deilijs bija pārspējis visus.

Mums tagad jāuzbrūk Deilijam, viņa paziņoja.

Stefānija, Grīns un Kasiopeja stāvēja virtuvē un gaidīja,

kad uzvārīsies kafija. Sajūtot tās smaržu, Stefānija atcerējās, ka ir izsalkusi.

Kas tev padomā? jautāja Kasiopeja.

Ne reizi divpadsmit gadu laikā Stefānija nebija pārkāpusi Magelāna nodaļas drošību. Zvērests viņai nebija tikai tukši vārdi. Taču tagad, šaubu bezdibeņa priekšā, viņa vairs nezināja, ko darīt. Beidzot secinājusi, ka ir tikai viena iespēja, viņa teica:

Mēs ievācām ziņas par Deiliju.

Grīna sejā atgriezās nopietnība. Paskaidrojiet.

Es gribēju zināt, kādi ir viņa rīcības motīvi, tāpēc norīkoju aģenti to izdibināt. Viņa pētīja šo tipu gandrīz veselu gadu. Es daudz ko uzzināju.

Jūs gan nebeidzat mani pārsteigt, Stefānij. Vai zināt, kas notiktu, ja viņš to uzzinātu?

Droši vien mani atlaistu, bet kāda tagad vairs tam nozīme?

Viņš grib jūs nogalināt. Varbūt ir uzzinājis?

Šaubos. Aģente rīkojās uzmanīgi. Bet Deilijs ir mēslos līdz ausīm. Jūs teicāt, ka neatradāt nekādus likumu pārkāpurnus. Es gan atradu. Un daudz. Kampaņu finansēšana, kukuļošana, krāpšana. Deilijs ir starpnieks bagātu ļaužu darījumos ar Balto namu; tādu ļaužu darījumos, kuri negrib izpaust savus vārdus atklātībā.

Kāpēc viņu neapsūdzējāt?

Es gatavojos to darīt, bet tad notika tā informācijas noplūde. Bija jānogaida.

Un tagad, kļuvis par Magelāna nodaļas vadītāju, viņš uzzinās par šo izmeklēšanu? jautāja Kasiopeja.

Stefānija papurināja galvu. Visas iegūtās ziņas man ir droši noglabātas, un aģente, kas veica izmeklēšanu, jau pirms vairākiem mēnešiem pārcelta darbā citur. Mēs vienīgās par to zinājām.

Grīns ielēja kafiju divās krūzēs. Ko jūs domājat darīt?

Tā kā man šeit ir tik izveicīgs draugs, tad, manuprāt, būtu labi pabeigt izmeklēšanu.

Tas mani biedē, atzinās Kasiopeja.

Grīns norādīja uz kafijas krūzēm. Dāmas, pienu vai cukuru pievienojiet pašas.

Un kā tad jūs? brīnījās Stefānija.

Es nedzeru kafiju.

Kāpēc tad jums ir kafijas automāts?

Pie manis nāk viesi. Viņš apklusa, tad piebilda: Paretam.

Jauneklīga sirsnība uz mirkli nomainīja Grīna cienīgumu un vīrišķīgo nopietnību, un Stefānijai tas patika.

Kāds, ko es pazīstu? viņa apjautājās.

Grīns pasmaidīja.

Jūs nebeidzat vien pārsteigt, viņa secināja.

Tāpat kā vēl kāds mūsu kopīgais paziņa, ieminējās Kasiopeja, malkodama kafiju.

Grīns pamāja ar galvu, šķiet, pateicīgs par sarunas tēmas maiņu. Henriks ir apbrīnojams cilvēks. Vienmēr soli priekšā. Bet ko teiksiet jūs, Stefānij? Kā gatavojaties pabeigt izmeklēšanu?

Stefānija ar baudu iemalkoja aromātisko dzērienu, jūtot, kā siltums ieplūst kaklā. Mums jāiegriežas viņa mājā.

Kāpēc? nesaprata Kasiopeja. Pat ja mums izdotos tur iekļūt, viņa dators ir nodrošināts ar paroli.

Stefānija pasmaidīja. Tas nekas.

Grīns ziņkārīgi viņu nopētīja un vairs nespēja slēpt apbrīnu. Jums nevajag paroli, vai ne?

Viņa papurināja galvu. Laiks piespiest pie sienas to maitasgabalu.

Malone iegāja Savoy biznesa centrā. Plašā telpa bija bagātīgi aprīkota ar datoriem, faksiem un kopētājiem. Viņš paskaidroja centra darbiniekam, ko viņam vajag, un tas uzreiz pavadīja Maloni pie datora, pieskaitot tā izmantošanas maksu Makoluma rēķinam.

Malone jau gribēja apsēsties, bet Pema viņu apturēja.

Vai drīkstu? viņa jautāja.

Malone nolēma neliegt viņai to prieku. Ceļā no kafejnīcas viņš bija pārliecinājies, ka Pema zina, ko viņš vēlas pasākt.

Kāpēc ne? Izmēģini veiksmi.

Viņš pasniedza Pemai papīra lapu ar pārbaudījuma teksta sākumu, tad pievērsās Makolumam. Jūs teicāt, ka ieguvāt to nesen?

Nē, es nemaz nepieminēju laiku. Labs mēģinājums, Malone.

Man tas jāzina. Tas ir svarīgi. Vai dažu pēdējo mēnešu laikā?

Viņu labdaris brīdi vilcinājās, tad pamāja ar galvu.

Malone aizdomājās. Cik man zināms, Sargi jau gadsimtiem ilgi aicina cilvēkus uz bibliotēku. Tātad norādes laika gaitā jāmaina. Jāpielāgo attiecīgajam laikam. Varu saderēt, ka viņi tās pielāgo pat katram aicinātajam. Kāpēc ne? Padara to personisku. Visās citās sava darba jomās viņi pūles nežēlo. Kāpēc arī ne šeit?

Makolums pamāja ar galvu. Izklausās ticami.

Pirmā daļa, turpināja Malone. Cik savādi ir manuskripti, dižais celotāj nezināmajā. Tie šķiet atsevišķi, taču ir kā viens vesels tam, kurš zina, ka varavīksnes krāsas saplūstot veido baltu gaismu. Kā atrast šo vienu staru? Tas viss ir muļķības. Tikai izpušķotā veidā pateikts, ka viņiem ir bagātiga informācija. Bet tālāk. Tas ir noslēpums, bet iegriezies kapelā līdzās Težo Betlēmē, kas veltīta mūsu svētajam aizbildnim. Ar to ari jāsāk.

Ir jau darīts, atsaucās Pema.

Malone pasmaidīja. Pema bija viņu apsteigusi, un tas viņam patika.

Es meklēju ziņas par Težo un Betlēmi.

Vai tas nav pārāk vienkārši? šaubījās Makolums.

Sargi nav akli pret apkārtējo pasauli. Internets pastāv, un viņi taču zina, ka aicinātais to izmantos.

Viņš raudzījās ekrānā. Pema bija atradusi ceļojumiem un tūrismam veltītu Portugāles lapu, kurā bija parādīta Lisabonas un tās apkārtnes apskates objekti.

Belema, viņa paziņoja. Netālu no pilsētas centra. Kur Težo upe ietek jūrā. Belema ir Betlēme portugāļu valodā.

Malone lasīja aprakstu par šo apvidu uz dienvidrietumiem no Lisabonas centra. No turienes senos laikos portugāļu karavelas devās ceļā uz Rietumu pasauli. Da Gama uz Indiju, Magelāns apkārt pasaulei, Diass apkārt Labās Cerības ragam. Belemas pārticība uzplauka, pateicoties bagātībām, galvenokārt garšvielām, kas ieplūda valsti no Jaunās pasaules. Portugāles karalis šeit uzbūvēja sev vasaras pili, un bagātie pavalstnieki steidzās apmesties tās tuvumā. Savulaik tā bija atsevišķa municipalitātes teritorija, bet tagad magnēts tūristiem, pievilinot tos ar veikaliņiem, kafejnīcām un muzejiem.

Ar šo vietu ir saistīts Henrijs Jūrasbraucējs, ieminējās Pema.

Pameklēsim kaut ko par mūsu svētajam aizbildnim veltīto kapelu, ieteica Malone.

Daži peles klikšķi, un Pema norādīja uz ekrānu. Vienmēr soli tev priekšā.

Ekrānu piepildīja milzīga raupju akmeņu ēka. Smalkas torņu smailes slējās mākoņainās debesīs. Ēkas izskatā bija apvienota gotikas un renesanses arhitektūra ar acīm redzamu mauru ietekmi. Akmens fasāde bija rotāta ar izteiksmīgiem attēliem.

Belemas Svētās Marijas klosteris, Malone lasīja.

Pema paritināja lapu uz leju, un viņš izlasīja, ka šis ir viens

no slavenākajiem Portugāles senatnes pieminekļiem, bieži saukts arī par Hieronīma, klosteri. Tajā bija daudzu vēsturisku personu, ari karaļu un karalieņu kapenes.

Kāpēc tas parādījās? viņš jautāja Pemai.

Viņa noklikšķināja uz kādas saites.

Es ierakstīju vairākus atslēgas vārdus, un meklētājs norādīja tieši uz šejieni. 1498. gadā, kad da Gama atgriezās no ceļojuma, kurā bija atklājis ceļu uz Indiju, Portugāles karalis piešķīra naudu klostera būvei. 1500. gadā šī vieta nonāca Sv. Hieronīma ordeņa rokās, un 1501. gada 6. janvāri tika ielikts pamatakmens.

Malone kopš bērnības zināja šā datuma nozīmīgumu. Viņa māte bija katoliete, un viņi regulāri apmeklēja baznīcu, sevišķi pēc tēva nāves. 6. janvāris. Zvaigznes diena.

Ko Hadāds rakstīja savā dienasgrāmatā?

Diži meklējumi bieži sākas ar atklāsmi.

Klostera galvenā kapela, turpināja Pema, vēlāk tika veltīta Sv. Hieronīmam. Koton, vai atceries, ko Hadāds par viņu teica?

Viņš atcerējās. Viens no agrīnajiem baznīcas pamatlicējiem, kas ceturtajā gadsimtā iztulkoja latīņu valodā daudzus Svēto rakstu tekstus, ari Veco derību.

Te ir vēl viena saite uz informāciju par Hieronīmu, teica Pema, un pēc peles klikšķa ekrāna saturs atkal mainījās.

Visi trīs sāka lasīt. Malone to pamanīja pirmais, Viņš ir bibliotēku svētais aizbildnis. Šķiet, ka meklējumi jāsāk Lisabonā.

Nav slikti, Malone.

Mēs pelnām savu daļu.

Kā jau teicu, neprotu minēt mīklas. Jūs gan laikam esat īsti meistari. Bet pārējais uzdevums ir grūtāks.

Viņš pasmaidīja. Varbūt ķeramies klāt visi kopā, lai redzētu, kur tas mūs aizvedīs?

44. NODAĻA VĪNE 13:00

Iznācis no vannasistabas, Torvaldsens vēroja, kā Gerijs izkravā mantas. Viņam nebija citu drēbju, izņemot tās, kuras bija mugurā nolaupīšanas brīdī pirms dažām dienām. Tāpēc Jespers vakar bija devies uz Kopenhāgenu, lai iegādātos dažas nepieciešamākās lietas.

Ši māja ir veca, vai ne? jautāja Gerijs.

Būvēta pirms daudzām paaudzēm, tāpat kā Kristiangāde.

Eiropā ir daudz kā veclaicīga. Ne tā kā pie mums.

Torvaldsens pasmaidīja. Mēs te dzīvojam mazliet ilgāk.

Lepna istaba.

Henriks atzina, ka istaba tiešām ir iespaidīga. Otrajā stāvā. Līdzās pašam namatēvam. Pirmo reizi viņam tāds gods. Eleganta telpa ar sievišķīgi smalkām mēbelēm, kas savulaik droši vien piederējušas ar labu gaumi apveltītai dāmai.

Vai tev patīk vēsture? viņš pajautāja.

Gerijs paraustīja plecus. Agrāk ne pārāk, tikai tagad pēc šīs un pagājušās vasaras. Ir daudz interesantāk, ja var to redzēt savām acīm.

Torvaldsens nolēma, ka pienācis laiks paskaidrot zēnam notiekošo. Kādi tev šķita mūsu namatēvs un viņa meita?

Ne pārāk draudzīgi. Taču izskatās, ka jūs viņiem patīkat.

Es pazīstu Alfrēdu jau sen, taču man ir tādas aizdomas, ka viņš kaut ko perina.

Gerijs apsēdās uz gultas.

Man šķiet, tie bija viņi, kas lika tevi nolaupīt.

Torvaldsens vēroja, kā zēns sāk apjaust viņu sarežģīto stāvokli. Droši zināt?

Viņš papurināja galvu. Tāpēc jau mēs esam šeit. Lai noskaidrotu.

Es ari gribu zināt. Tie tipi apbēdināja manu mammu, un tas man nepatīk.

Vai baidies?

Jūs nebūtu atvedis mani uz šejieni, ja tas būtu bīstami.

Šāda atbilde Torvaldsenam patika. Puisim galva strādā.

Tavu acu priekšā tika nošauti divi cilvēki. Piecpadsmit gadu vecumā to pieredz tikai retais. Kā jūties?

Tas, kuru nošāva tētis, bija to pelnījis. Viņš gribēja aizvest mani projām. Tētis centās mani glābt. Un ko jūs tagad darīsiet?

Vēl īsti nezinu. Taču tuvāko pāris dienu laikā šeit ieradīsies daudz cilvēku. Ietekmīgi cilvēki. No viņiem vajadzētu uzzināt visu, kas mums nepieciešams.

Šis ir tāds kā klubs vai kas tamlīdzīgs?

Tā varētu teikt. Cilvēki ar kopīgām interesēm sapulcējas apspriesties par šim interesēm.

Uz naktsgaldiņa iezvanījās mobilais tālrunis. Torvaldsens piegāja un ieskatījās ekrānā. Jespers. Viņš nospieda atbildes pogu.

Jums zvana. No Telavivas.

Savieno. Paklausīsimies.

Pēc mirkļa klausulē atskanēja dobjš baritons. 1 lenrik, ko jūs esat pasācis?

Kā to saprast?

Nemaz, neizliecieties. Kad jūs vakar zvanījāt, man radās aizdomas, bet tagad es jau esmu pārbijies.

Torvaldsens vakar piezvanīja uz Izraēlas premjerministra biroju. Tā kā viņš ebreju mērķiem ziedoja miljoniem dolāru un finansēja daudzus izraēliešu politiķus, tostarp ari pašreizējo premjerministru, viņa zvans tika uzklausīts. Viņš uzdeva vienkāršu jautājumu kāpēc izraēlieši interesējas par Džordžu Hadādu? Viņš speciāli nerunāja ar pašu premjerministru, bet nodeva jautājumu viņa biroja vadītājam, kurš tagad šķita visai apmulsis. Tāpēc Torvaldsens noprasīja:

Vai atradāt atbildi uz manu jautājumu?

Mossad ieteica mums nebāzt degunu svešās darīšanās.

Tā viņi runā ar svarīgām personām?

Tad, ja vēlas, lai mēs nejaucamies viņu darīšanās.

Tātad jūs nevarat atbildēt?

Tā es neteicu. Viņi vēlas nogalināt Džordžu Hadādu un apturēt Kolonu Maloni. Malone ar savu bijušo sievu pašlaik ir ceļā uz Lisabonu, bet pagājušajā nakti kādā muzejā uz rietumiem no Londonas tika nogalināti četri cilvēki. Interesanti ir tas, ka briti zina, ka Malone ir saistits ar šīm slepkavībām, bet nevajā viņu, ļauj viņam mierīgi izbraukt no valsts. Mūsējie uzskata, tas ir tāpēc, ka viņš rīkojas ar amerikāņu piekrišanu. Viņi domā, ka amerikāņi atgriezušies cīņas arēnā ciktāl tas attiecas uz Džordžu Hadādu.

Kā jūsu darbinieki to zina?

Viņiem ir tiešais ziņu pienesējs par Maloni. Viņi precīzi zina, kur viņš atrodas un ko dara. Turklāt viņi jau kādu laiku bija to bija gaidījuši.

Šķiet, ka visi ir sacelti kajas.

Tas vēl ir maigi teikts. Mēs ar premjerministru augsti vērtējam jūsu draudzību. Jūs esat mūsu valsts patrons. Tāpēc arī es jums zvanu. Mossad gatavojas likvidēt Maloni. Aģenti jau ir ceļā uz Lisabonu. Brīdiniet viņu, ja tas ir iespējams.

Kaut es to varētu, bet diemžēl tādas iespējas nav.

Tad lai Dievs viņu sargā. Tas viņam būs vajadzīgs.

Balss klausulē apklusa.

Torvaldsens nospieda sarunas beigšanas pogu.

Kaut kas noticis? jautāja Gerijs.

Torvaldsens centās saglabāt mieru. Tikai neliela ķibele vienā no maniem uzņēmumiem. Es taču joprojām tos vadu, tu jau zini.

Šķiet, ka zēns šai pasaciņai noticēja. Jūs teicāt, ka mēs esam ieradušies uz kāda kluba saietu, bet tā ari nepateicāt, kā tas viss ir saistīts ar mani.

Lielisks jautājums. Iziesim ārā, un es tev pastāstīšu. Nāc, es tev izrādīšu apkārtni.

Alfrēds Hermans dzirdēja, kā aizveras Henrika Torvaldsena istabas durvis. Guļamistabā uzstādītā noklausīšanās ierīce darbojās teicami. Viņš izslēdza skaļruni un paraudzījās uz pretī sēdošo Margareti.

Tas dānis ir bīstams, viņa secināja.

Pagāja pārāk ilgs laiks, lidz viņa to apjēdza. Protams, Torvaldsens bija šeit ieradies spiegot, bet ko nozīmēja šī telefonsaruna? Viņa senais draugs bija pateicis pārāk maz, lai varētu kaut ko noprast par tās saturu, un Hermans šaubījās, vai tā ir kaut kā saistīta ar viņa uzņēmējdarbību.

Vai viņam taisnība? jautāja Margarete. Vai zēnu nolaupīja ar tavu ziņu?

Viņš tīši bija ļāvis meitai klausīties un tagad pamāja ar galvu. Tas pieder pie mūsu plāna. Taču mēs arī jāvām viņu izglābt. Pašlaik Dominiks kopj mūsu iedēstītās sēklas.

Bibliotēkas lietā?

Hermans pamāja ar galvu. Šķiet, esam tikuši uz pēdām.

Un tu uzticēsi Seibram tādu informāciju?

Viņš ir mūsu emisārs.

Margarete riebumā papurināja galvu. Tēvs, viņš ir alkatīgs oportūnists. Es jau gadiem ilgi pūlos tev to ieskaidrot.

Hermana pacietība bija galā. Ne jau tādēļ es tev visu atklāju, lai tu sāktu strīdu. Man vajadzīga tava palīdzība.

Viņš redzēja, ka meita saklausījusi spriedzi viņa balsi.

Protams. Es negribēju pārkāpt robežu.

Margarete, šī ir sarežģīta pasaule. Jāizmanto tie līdzekļi, kuri ir pieejami. Koncentrējies. Palīdzi man tikt galā ar to, kas mūs sagaida, un ļauj Dominikam pašam raizēties par viņa uzdevumu.

Viņa dziļi ievilka elpu un lēni izpūta gaisu caur sakostiem zobiem kā vienmēr, kad nervozēja. Kas man jādara?

Izej pastaigāties. Nejauši saskrienies ar Henriku. Viņš šeit jūtas droši. Gādā, lai tā būtu arī turpmāk.

45,NODAĻA VAŠINGTONA 10:30

Jaunais izskats Stefānijai nepatika. Sudraboti blondie mati ar Kasiopejas palīdzību bija kļuvuši gaiši kastaņbrūni. Pārvērtības papildināja citāda kosmētika, jaunas drēbes un brilles. Nekas sevišķs, tomēr pietiekami, lai paslēptos ļaužu drūzmā.

Sen neesmu valkājusi Geraldine vilnas bikses, viņa teica Kasiopeja i.

Es samaksāju krietnu summiņu, tāpēc izturies pret tām saudzīgi.

Stefānija pasmaidīja. lt kā tu nevarētu to atļauties.

Komplekta ar biksēm bija blūze ar taisnu plecu līniju un tumši zila žakete. Viņas sēdēja aizmugures sēdeklī taksometrā, kas gausi virzījās caur vēlīnā rīta cēliena satiksmi.

Tevi ir grūti pazīt, atzina Kasiopeja.

Tu gribi teikt, ka parasti es ģērbjos kā vecene?

Nenāktu par ļaunu atjaunot garderobi.

Varbūt aiziesim kopā iepirkties, ja tikšu tam visam sveikā cauri?

Kasiopejas acis priekā iemirdzējās. Stefānijai patika šī sieviete. Viņas pārliecība uzmundrināja.

Viņas brauca uz Lerija Deilija māju. Viņš dzīvoja Klīvlendas parkā greznā rajona netālu no Nacionālās katedrāles. Savulaik tas pilsētniekiem bija vasaras patvērums no karstuma, bet tagad tur lepojās stilīgi veikaliņi, modīgas kafejnīcas un populārs teātris dekoratīvā stila ēkā.

Viņas lika šoferim apturēt auto trīs kvartālus pirms Deilija mājas, samaksāja un izkāpa. Tālāk viņas devās kājām.

Deilijs ir iedomīgs kretīns, ieminējās Stefānija. Domā, ka neviens viņu nenovēro. Taču viņš glabā ierakstus. Manuprāt, tas ir ellīgi stulbi, tomēr viņš tā dara.

Kā tu tiki viņam tik tuvu?

Viņš ir brunču mednieks. Es tikai sagādāju labu ķērienu.

-Gultas sarunas?

Pašas riebīgākās.

Deilija māja bija viena no daudzajām kādreizējām Viktorijas laikmeta vasaras rezidencēm. Stefānija sākumā brīnījās, kā gan viņš spēj maksāt tik milzīgu hipotēkas kredītu, bet pēc tam uzzināja, ka māja tiek īrēta. Uzlīme pirmā stāva loga vēstīja, ka ēkā darbojas signalizācija. Bija darbadienas vidus, un Deilijs droši vien bija Baltajā namā, kur pavadīja vismaz astoņpadsmit stundas. Konservatīvā prese mēdza slavināt viņa čaklumu, taču Stefāniju tas nespēja piemuļķot. Viņš tikai gribēja visu laiku palikt notikumu degpunktā, neatraujoties ne uz mirkli.

Sarunāsim kaut ko, viņa teica.

Kasiopejas sejā parādījās viltīgs smaids. Tu gribi, lai es ielaužos mājā?

Tad es tikšu galā ar signalizāciju.

Seibrs sāka iejusties Džimija Makoluma lomā. Pats vārds gan viņam nepatika. Viņš sen nebija to izmantojis, tomēr nolēma, ka tagad būs prātīgi to pieņemt, jo Malone varētu mēģināt to pārbaudīt. Ja tā, tad armijas reģistros tas parādīsies. Bija arī dzimšanas apliecība, sociālās apdrošināšanas numurs, bet vairāk nekā, jo pēc ierašanās Eiropā viņš vārdu bija mainījis. Dominiks Seibrs izklausījās pārliecinoši un noslēpumaini. Cilvēki, kas viņu nolīga, neko daudz par viņu nezināja, tikai vārdu, tāpēc tam bija jārada vajadzīgais iespaids. To viņš bija atradis kādā Vācijas kapsētā, un tas piederēja 19. gadsimtā mirušam aristokrātam.

Tagad viņš atkal bija Džimijs Makolums.

Māte bija nosaukusi viņu par Džeimsu par godu savam tēvam, kuru Džimijs dēvēja par Lielo tēti un kurš bija viens no nedaudzajiem vīriešiem, kas izturējās pret zēnu ar cieņu. Savu tēvu viņš nekad nebija pazinis un šaubījās, vai māte pati zina, kurš no daudzajiem mīlniekiem ir vainojams. Lai gan viņa bija laba māte un rūpējās par dēlu, viņa bija arī bezcerīga neveiksminiece, kas mētājās no viena vīrieša pie cita, trīsreiz apprecējās un izšķieda visu naudu. Džimijs aizgāja no mājām astoņpadsmit gadu vecumā, lai iestātos armijā. Māte vēlējās, lai dēls mācās koledžā, bet zinības viņu neaizrāva. Tāpat kā māti viņu vilināja izdevīgums.

Taču atšķirībā no viņas Džimijs prata pienācīgi izmantot katru radušos izdevību.

Armija. īpašā vienība. Eiropa. Ordeņa padomnieki.

Sešpadsmit gadus viņš bija vergojis citu labā, izpildīdams viņu pavēles, uzņemdamies risku viņu vietā un samierinādamies ar skopām uzslavām.

Tagad pienācis laiks pacensties pašam savā labā.

Riskanti? Protams.

Taču ordeņa vadība cienīja varu, apbrīnoja gudrību un rēķinājās tikai ar spēcīgiem pretiniekiem. Viņš vēlējās kļūt par ordeņa biedru. Varbūt pat par padomnieku. Vēl vairāk ja zudušajā Aleksandrijas bibliotēkā tiešām bija tas, uz ko cerēja Alfrēds Hermans, viņš varētu ietekmēt visas pasaules likteni.

Tas nozīmēja varu.

Viņa rokās.

Viņam bija jāatrod bibliotēka.

Un viņam palīdzēs vīrietis, kurš sēdēja otrā pusē celiņam lidmašīnā, kas lidoja no Londonas uz Lisabonu.

Kotons Malone un viņa bijusī sieva dažu minūšu laikā bija atrisinājuši varoņa pārbaudījuma uzdevuma pirmo daļu. Viņš bija pārliecināts, ka tikpat labi viņiem veiksies ari ar visu pārējo, un, kad tas būs paveikts, abus varēs novākt.

Taču viņš nebija muļķis. Malone noteikti būs piesardzīgs.

Būs jārīkojas negaidīti.

Stefānija vēroja, kā Kasiopeja atmūķē Lerija Deilija mājas sētas durvju slēdzeni.

Nepagāja pat minūte, viņa nobrīnījās. Nav slikti. Vai to māca Oksfordā?

Vispār tieši tur es pirmo reizi atmūķēju slēdzeni. Ja nemaldos, tas bija dzērienu skapītis.

Viņa atvēra durvis un ieklausījās.

Tuvējā gaitenī skanēja pīkstieni. Stefānija pieskrēja pie signalizācijas pults un ievadīja četrciparu kodu cerībā, ka muļķis Deilijs nebūs to nomainījis.

Pīkstieni apklusa, un sarkano indikatora gaismiņu nomainīja zaļa.

Kā tu zināji?

Mana aģente noskatījās, kā viņš to ievada.

Kasiopeja pašūpoja galvu. Vai viņš ir galīgi stulbs?

To sauc par domāšanu ar nepareizo vietu. Viņš bija pārliecināts, ka šī meiča ir tikai viņa priekam.

Stefānija nopētīja saules apgaismoto interjeru. Moderns noformējums. Daudz melnas, sudrabainas, baltas un pelēkas krāsas. Pie sienām abstrakti mākslas darbi. Nekā personiska. Nekādu emociju. Cik atbilstoši.

Ko mēs meklējam? jautāja Kasiopeja.

Ejam tur.

Pa īsu gaiteni viņa devās uz nišu, kas kalpoja kā mājas birojs. Aģente bija ziņojusi, ka Deilijs visu informāciju lejupielādē ar paroli aizsargātās flash atmiņas kartēs, neatstājot datus ne savā piezīmjdatorā, ne Baltā nama datorā. Meitene pēc izsaukuma, ko aģente bija nolīgusi Deilija pavedināšanai, bija pamanījusi šo savdabīgo rīcību kādā vakarā, kad Deilijs darbojās ar datoru, bet meiča apstrādāja viņu.

Stefānija pastāstīja Kasiopejai, ko viņa zināja. Diemžēl viņa īsti neievēroja, kur atrodas slēptuve.

Bija pārāk aizņemta?

Stefānija pasmaidīja. Katram jādara savs darbs. Un nemaz nenoniecini viņu. Meitenes pēc izsaukuma ir ļoti noderīgas ziņu pienesējas.

Un tu vēl sauc mani par samaitātu…

Jāatrod slēptuve.

Kasiopeja iesēdās koka krēslā, kas zem viņas nelielā svara iečīkstējās un iekrakšķējās. Tai jābūt ērti aizsniedzamai.

Stefānija izpētīja nišu. Uz rakstāmgalda stāvēja vēstuļu prese, zīmuļu un pildspalvu statīvs, galda lampa un fotogrāfijas, kur Deilijs bija redzams kopā ar prezidentu un viceprezidentu. Divas sienas sedza šauri, augsti plaukti. Visa niša bija tikai kādas sešas kvadrātpēdas liela. Grīda tāpat kā visā mājā bija no cietkoksnes.

Nav daudz vietas slēptuvei.

Viņas uzmanību piesaistīja grāmatas plauktos. Šķiet, Deilijs aizrāvās ar politiskiem traktātiem. To nebija pārāk daudz tikai kāds simts. Papīra vāki juku jukām ar cietajiem iesējumiem, daudzas muguriņas nodilušas un ieplaisājušas, liecinot par cītīgu lasīšanu. Viņa pašūpoja galvu. Mūsdienu politikas lietpratējs, kas lasa visu pušu viedokļus.

Kāpēc tu tik ļoti viņu neciet?

Man vienmēr ir bijusi tāda sajūta, ka pēc atrašanās viņa tuvumā jānomazgājas dušā. Nemaz nerunājot par to, ka viņš jau no paša sākuma tīkoja padzīt mani no darba. Viņa apklusa. Un beidzot viņam tas izdevās.

Ārdurvju slēdzenē noskrapstēja atslēga.

Stefānija apcirtās apkārt un ieskatījās gaitenī uz. mājas fasādes pusi.

Durvis atvērās, atskanēja Lerija Deilija balss. Tad ierunājās vēl kāds. Sieviete.

Hetere Diksone.

Stefānija pamāja Kasiopejai, un abas metās pa gaiteni uz kādu no guļamistabām.

Atslēgšu signalizāciju, Deilijs paskaidroja.

īsu bridi valdīja klusums.

Savādi gan, nobrīnījās Deilijs.

Kaut kas noticis?

Stefānija saprata uzreiz. Pēc ienākšanas mājā viņa nebija atkal aktivizējusi signalizāciju.

Es skaidri atceros, ka pirms aiziešanas to ieslēdzu, teica Deilijs.

Atkal neilgs klusums, tad noklikšķēja pistoles aptvere.

Iesim paskatīties, paziņoja Diksone.

46. NODAĻA LISABONA 15:30

Malone vēroja Belemas Svētās Marijas klosteri. Viņš, Pema un Makolums bija atlidojuši no Londonas uz Lisabonu un no lidostas ar taksometru atbraukuši līdz piekrastei.

Lisabona atradās uz plašas pauguru grēdas, kas slējās pār jūrai līdzīgo Težo grīvu. Pilsētu veidoja plati, simetriski bulvāri un koku lapotņu apēnoti laukumi. Vareno upi šķērsoja viens no pasaulē lielākajiem vanšu tiltiem, vedot tieši pretī milzīgajai Kristus statujai, kas ar ieplestām rokām slējās pāri pilsētai austrumu krastā. Malone bija daudzreiz šeit iegriezies, un vienmēr pilsēta viņam atgādināja Sanfrancisko gan pēc izskata, gan pēc lielās noslieces uz zemestrīcēm. Daudzas no tām bija atstājušas pēdas.

Katrā valstī ir savi izcili vēstures pieminekļi. Ēģiptē piramīdas. Itālijā Sv. Pētera katedrāle. Anglijā Vestminsteras abatija. Francijā Versaļa. Klausīdamies taksometra šofera stāstījumu ceļā no lidostas, viņš saprata, ka portugāļiem nacionālais lepnums ir abatija, kas tagad slējās viņa acu priekšā. Tās baltā kaļķakmens fasāde bija garāka par futbola laukumu, laika gaitā nobalojusi veca ziloņkaula krāsā. Tajā bija apvienots mauru, bizantiešu un franču gotikas stils, ar detaļu pārbagātību iedvešot dzīvību augstajos mūros.

Visapkārt drūzmējās cilvēki. Ar fotokamerām apkārušos tūristu straume plūda iekšā un ārā pa durvīm. Otrpus rosīgam bulvārim un dzelzceļa sliedēm, kas stiepās gar iespaidīgo dienvidu fasādi, novietoti kārtīgā rindā kā kuģi ostā, tūristu autobusi gaidīja pasažierus. Uzraksts uz plakāta vēstīja, ka abatija uzcelta 1500. gadā, pildot solījumu, ko karalis Manuels devis Jaunavai Marijai. Tā uzbūvēta vietā, kur kādreiz atradās prinča Henrija Jūrasbraucēja celta klostera viesnīca veciem jūrniekiem. Kolumbs, da Gama un Magelāns savulaik ieradušies šeit lūgt Dievu pirms lielajiem ceļojumiem. Gadsimtu gaitā varenā celtne kalpojusi kā dievnams, veco ļaužu patversme un bāreņu nams. Tagad tas bija pasaules mēroga kultūras piemineklis, atjaunots visai tuvu kādreizējai greznībai.

Baznīca un abatija ir veltītas Hieronīmam, viņš dzirdēja, kā gide itāliešu valocļā stāsta tūristu grupai. Simboliski ir tas, ka gan Hieronīms, gan šis klosteris ir jaunu ceļu sākumpunkti kristietībai. Kuģi no šejienes devās atklāt Jauno pasauli un nest turp Kristus vēsti. Sv. Hieronīms iztulkoja latīņu valodā senos Bībeles tekstus, lai vairāk ļaužu varētu iepazīt tās brīnumu. Viņš redzēja, ka arī Makolums saprot sievietes stāstījumu.

Saproti itāliski?

Pietiekami daudz.

Tev ir daudz talantu.

Pēc vajadzības.

Makolums bija saīdzis un nerunīgs. Kas uzdevumā ir tālāk?

Makolums izņēma vēl vienu papīra lapiņu, uz kuras bija daļa no pirmā fragmenta un vēl dažas noslēpumainas frāzes.

Tas ir noslēpums, bet iegriezies kapelā līdzās Težo Betlēmē, kas veltīta mūsu svētajam aizbildnim. Sāc ceļojumu ēnās un noslēdz to gaismā, kur zvaigzne atkāpjoties atrod rozi, caururbj koka krustu un pārvērš sudrabu zeltā. Atrodi to vietu, kas veido adresi bez vietas, kur ir atrodama cita vieta. Tad tāpat kā Pusēna gleznotos noslēpuma apmulsinātos ganus tevi apmirdzēs iedvesmas gaisma.

Viņš pasniedza papīra lapu Pemai un teica:

Labi. Ieiesim un paraudzīsimies, kas tur atrodams.

Viņi pievienojās blīvajai tūristu straumei, kas plūda uz ieeju. Uzraksts vēstīja, ka ieeja baznīcā ir bez maksas, bet pārējo ēku apskatei nepieciešama biļete.

Baznīcā telpā ar zemiem griestiem un krusta velvēm, kas bija nosaukta par zemāko kori valdīja noslēpumaina krēsla. Pa kreisi vīdēja Vasko da Gamas kapa piemineklis. Tas bija vienkāršs un svinīgs, rotāts ar navigācijas simboliem. Pa labi bija vēl vienas kapenes dzejniekam Luisam de Kamoesam, tām līdzās kristību trauks. Telpas svinīgo un askētisko noskaņu papildināja abu nišu kailās sienas. Nišās drūzmējās cilvēki. Zibēja zibspuldzes. Gidi stāstīja par šeit apglabāto cilvēku nopelniem.

Malone iegāja baznīcas jomā, un kora telpas krēslu nomainīja pārsteidzoši spoža gaisma. Pret debesīm slējās sešas slaidas kolonnas, katra bagātīgi rotāta ar akmenī kaltiem ziediem. Pa lielajiem vitrāžu logiem plūda vēlās pēcpusdienas saule. Gaisma un ēnas ņirbēja uz pelēcīgajām kaļķakmens sienām. Velvētie griesti atgādināja ribas, kolonnas baldahīna balstus, bet tās savienojošie režģi kuģa takelāžu. Malone juta Lisabonā kādreiz valdījušo saracēņu klātbūtni un pamanīja bizantiešu stila ietekmi. Tūkstošiem detaļu rotājās acu priekšā, ne reizi neatkārtojoties.

Apbrīnojami.

Un vēl apbrīnojamāk ir tas, viņš nodomāja, ka senajiem celtniekiem pietika drosmes uzsliet tik varenu būvi uz Lisabonas nedrošās zemes.

Koka solos, kuros savulaik lūgšanās gremdējās mūki, tagad bija sasēduši ziņkārīgie. Baznīcā valdīja klusa balsu murdoņa, ko laiku pa laikam pārskanēja rāma balss skaļruņos, kas dažadās valodās aicināja ievērot klusumu. Malone pamanīja šīs balss īpašnieku krustveida telpas vidū pie draudzes altāra stāvēja priesteris ar mikrofonu rokā. Neviens nepievērsa uzmanību viņa aizrādījumiem, vismazāk jau tūristu gidi, kuri pilnā sparā turpināja apmaksātos stāstījumus.

Brīnišķīga baznīca, jūsmoja Pema.

Malone piekrita. Pie ieejas rakstīts, ka piecos tā tiks slēgta. Lai tiktu pārējās ēkās, vajadzīgas biļetes.

Es iešu nopirkt, piedāvājās Makolums. Bet vai tad norāde neved tieši uz šejieni, uz baznīcu?

Nav ne jausmas. Drošības labad apskatīsim arī visu pārējo.

Makolums spraucās cauri drūzmai uz ieejas pusi.

Ko tu par to domā? jautāja Pema, joprojām turēdama rokā papīra lapiņu.

Par viņu vai par pārbaudījumu?

Abi ir sarežģīti.

Viņš pasmaidīja. Pemai taisnība. Taču, runājot par pārbaudījumu, kaut ko jau var sākt saprast. Sāc ceļojumu ēnās un noslēdz to gaismā. Ieeja tam lieliski atbilst. Sākumā tumšs kā pagrabā, pēc tam gaišs kā pilī.

Priesteris atkal saudzīgi lūdza apmeklētājus ievērot klusumu&gt; un atkal neviens viņā neklausījās.

Viņam gan grūts darbs, ieminējās Pema.

Kā skolēnam, kurš atstāts klasē par atbildīgo, kad skolotājs uz brīdi izgājis.

Tātad, ģēnija kungs, turpināja Pema. Ko teiksi par šo kur zvaigzne atkāpjoties atrod rozi, caururbj koka krustu un pārvērš sudrabu zeltā. Atrodi to vietu, kas veido adresi bez vietas, kur ir atrodama cita vieta?

Malone jau domāja par to, un viņa uzmanību piesaistīja altārtelpa, kur taisnstūraina grīdas plāksne stiepās līdz izliektai sienai aiz augstā altāra. To visu vainagoja pusapaļš kupols, vienkārša velve un griesti ar akmens ornamentiem. Trīs pusēs altārtelpai simetriski slējās joniešu un korintiešu kolonnas, ieskaujot velvētu akmens kambari, kur bija ierīkotas smalki rotātas valdnieku kapenes. Izliekto sienu rotāja pieci gleznojumi, un viss piesaistīja skatienu majestātiskajam baroka stila relikvārijam, kas slējās pašā centrā virs augstā altāra.

Viņš aizspraucās garām tūristiem, kas slaistījās draudzes altāra tālākajā pusē. Ieeju altārtelpā aizžogoja samta virves. Plakāts vēstīja, ka relikvāriju no tīra sudraba izgatavojis zeltkalis Žoans de Sousa laikā no 1674. līdz 1678. gadam. Pat no piecdesmit pēdu attāluma greznais, smalki rotātais trauks izskatījās iespaidīgi.

Viņš pagriezās un raudzījās atpakaļ, cauri baznīcas jomam, garām pīlāriem un soliem, uz zemāko kora telpu, kur viņi bija ienākuši.

Tad viņš to pamanīja. Augšējā korī, aiz masīvas akmens balustrādes, piecdesmit pēdu augstumā virs baznīcas grīdas. Augstu no tālākās aizmugures sienas viņā raudzījās milzīga, spoža acs. Apaļā loga diametrs bija vismaz desmit pēdas. No tā centra stiepās spraišļi un ornamenti. Izliektās jumta ribas sniedzās uz loga pusi un šķita bez ēnām izgaistam spožajā gaismā, kas plūda kā no skatuves prožektora, izgaismojot plašo baznīcas telpu.

Viduslaiku baznīcās bieži sastopams arhitektūras elements. Nosaukts atbilstoši tā neparastajai formai.

Rozes logs.

Vērsts tieši pret rietumiem. Pēcpusdienā. Mirdz kā saule.

Taču tas vēl nebija viss.

Augšējā kora balustrādē slējās liels krusts. Viņš paspēra soli uz priekšu un pamanīja, ka krusts precīzi iekļaujas apaļajā logā un spožie saules stari plūst tam apkārt baznīcas jomā.

Kur zvaigzne atkāpjoties atrod rozi, caururbj koka krustu un pārvērš sudrabu zeltā.

šķiet, viņi bija atraduši īsto vietu.

47, nodaĻa VĪNE 16:30

Torvaldsens ar apbrīnu vēroja krāšņos Hermana īpašumus, ko rotāja puķes, ūdeņi un marmors plašo dārzu, kas izskatījās rūpīgi kopts daudzās paaudzēs. Ēnainas alejas stiepās no nama uz gludiem zālieniem, ķieģeļiem klāto celiņu malās slējās statujas, bareljefi un strūklakas. Ik pa brīdim franču stilu nomainīja skaidri saredzama itāļu ietekme.

Kam tas viss pieder? jautāja Gerijs.

Hermani Austrijā ir sen zināma dzimta tāpat kā mana ģimene Dānijā. Bagāti un ietekmīgi.

Vai viņš ir jūsu draugs?

Interesants jautājums, zinot viņa aizdomas. Vēl pirms dažām dienām es tā domāju. Bet tagad vairs neesmu tik pārliecināts.

Zēna zinātkāre Torvaldsenam bija pa prātam. Viņš zināja visu par Gerija izcelsmi. Kad Malone atgriezās no Amerikas, aizvedis zēnu mājās pēc vasaras ciemošanās, viņš izstāstīja Pemas atklāto noslēpumu. Tovakar, pirmoreiz ieraugot Pemu, Torvaldsens izlikās viņu nepazīstam, lai gan uzreiz saprata, kas viņa ir. Pemas ierašanās viņa mājā kopā ar Maloni liecināja par sarežģījumiem, tāpēc arī viņš lika Jesperam stāvēt sardzē aiz kabineta durvīm. Pema Malone bija satraukta ne pa jokam. Par laimi, vēlāk viņa nomierinājās. Tagad viņai sen jau vajadzētu būt mājās, Džordžijā. Taču zvanītājs no Telavivas bija pavēstījis Malone ar savu bijušo sievu pašlaik ir ceļā uz Lisabonu.

Kas notiek? Kāpēc jādodas uz turieni? Un kur ir Ērgļa nagi?

Mēs esam ieradušies, viņš teica Gerijam, lai palidzētu tavam tēvam.

Tētis neko neteica par braukšanu projām. Viņš lika man palikt pie jums un ievērot piesardzību.

Bet viņš arī lika klausīt mani.

Nu, ja viņš būs nikns uz mani, ceru, ka jūs uzņemsieties vainu.

Torvaldsens pasmaidīja. Labprāt.

Vai esat kādreiz redzējis, kā nošauj cilvēku?

Viņš zināja, ka otrdien piedzīvotais noteikti moka Geriju, lai cik varonīgs viņš censtos izlikties. Vairākas reizes.

Tētis nošāva vienu no tiem svešajiem. Un vai zināt ko? Man bija vienalga.

Torvaldsens pašūpoja galvu, dzirdot šo bravūru. Uzmanies, Gerij. Pie nogalināšanas nedrīkst pierast, lai kā arī dažs labs būtu to pelnījis.

Es jau to nedomāju tā. Tikai viņš bija slikts cilvēks. Viņš draudēja nogalināt mammu.

Viņi apstājās pie marmora kolonnas ar Diānas statuju. Viegls vējiņš glāstīja koku zarus, un lapotņu ēnas ņirbēja uz paugurainā zāliena. Tavs tēvs nevarēja rīkoties citādi. Tas viņam nesagādāja prieku. Vienkārši tā bija jādara.

Es arī rīkotos tāpat.

Pie velna visu ģenētiku! Gerijs ir Malones dēls. Un, lai gan puisim bija tikai piecpadsmit gadu, viņš tāpat kā tēvs spēja iedegties taisnīgās dusmās, sevišķi tad, ja tika apdraudēts tuvs cilvēks. Gerijs zināja, ka vecāki aizbraukuši uz Londonu, bet nezināja, ka arī māte vēl joprojām ir iesaistīta šajā pasākumā. Viņš bija pelnījis zināt patiesību.

Tava māte un tēvs ir ceļā uz Lisabonu.

Telefona zvans bija par to?

Viņš pamāja ar galvu un pasmaidīja, redzot, cik izlēmīgi zēns uzņem šo ziņu.

Kāpēc mamma vēl ir kopā ar viņu? Kad viņa vakar vakarā zvanīja, viņa par to neteica ne vārda. Viņi taču labi nesatiek.

Man nav ne jausmas. Būs jāgaida, līdz kāds no viņiem piezvanīs vēlreiz. Taču arī viņš izmisīgi ilgojās uzzināt atbildi uz šo jautājumu.

Viņš pamanīja pastaigas galamērķi apaļu krāsaina marmora paviljonu ar zeltītu metāla jumtu. No vaļējās balustrādes pavērās skats uz kristāldzidru ezeru, kura rāmo, sudrabaino virsmu klāja ēna.

Viņi iegāja paviljonā, un Torvaldsens piegāja pie margām.

Telpu rotāja masīvas vāzes ar lieliem smaržīgu ziedu pušķiem. Hermans, kā vienmēr, bija parūpējies, lai nams un apkārtne būtu īsts mākslas darbs.

Kāds nāk, paziņoja Gerijs.

Torvaldsens neatskatījās. Tas nebija vajadzīgs. Viņš iztēlē jau redzēja nācēju. Maza, tukla, soļojot skaļi izpūš elpu. Viņš turpināja vērot ezeru, izbaudot burvīgo ziedu un zāles aromātu un šā brīža skaistumu.

Vai viņa nāk ātri?

Kā jūs zinājāt, ka tā ir sieviete?

Gan jau sapratīsi, Gerij, ka uzvarēt var tikai tad, ja kaut daļēji spēj uzminēt pretinieka rīcību.

Tā ir Hermana kunga meita.

Viņš turpināja vērot ezeru, noraudzīdamies, kā pīļu ģimene peld uz krasta pusi. Nesaki viņai neko. Klausies, bet daudz nerunā. Tikai tā var uzzināt to, kas jāuzzina.

Viņš dzirdēja noklaudzam soļus uz paviljona akmens grīdas un pagriezās, kad Margarete piesoļoja pie viņa.

Mājā man teica, ka jūs nāksiet uz šejieni, viņa paziņoja. Un es atcerējos, ka šī ir viena no jūsu iemīļotajām vietām.

Torvaldsens pasmaidīja, saklausot gandarījumu viņas balsī. Šeit neviens netraucē. Tālu projām no nama. Mierīga vieta koku paēnā. Man tiešām te patīk. Atceros, ka arī tavai mātei šī bija iemīļota vieta.

Tēvs lika to uzbūvēt tieši viņai. Šeit viņa pavadīja sava mūža pēdējās dienas.

Vai tu ilgojies pēc viņas?

Viņa nomira, kad es vēl biju maza. Tāpēc mēs tā arī nebijām īsti tuvas. Bet tēvs gan skumst bez viņas.

Jūs neskumstat pēc mātes? brīnījās Gerijs.

Lai gan zēns bija pārkāpis brīdinājumu neiejaukties, Torvaldsens nedusmojās par šo jautājumu. Viņš arī gribēja to zināt.

Protams, es skumstu pēc viņas. Taču mēs nebijām pārāk tuvas kā māte un meita.

Šķiet, ka tu esi sākusi intereseties par ģimenes biznesu un ordeņa lietām.

Viņš vēroja, kā Margaretes galvā rosās domas. Viņa bija vairāk mantojusi tēva raupjos austriešu sejas vaibstus nekā mātes prūšu skaistumu. Ne pārāk izskatīga sieviete tumši mati, brūnas acis, plāns, taisns deguns. Bet kas gan viņš bija, lai uzdrīkstētos par to spriest pats ar greizu mugurkaulu, kuplu matu ērkuli un apvītušu ādu? Viņš iedomājās par preciniekiem, bet tad secināja, ka šī sieviete nespēs nevienam atdot savu roku. Viņa bija pārāk valdonīga.

Esmu vienīgā Hermanu dzimtas atvase. Šos vārdus pavadīja smaids, kas bija iecerēts kā nomierinošs, bet izskatījās drīzāk pikts.

Vai tas nozīmē, ka tu mantosi visu?

Protams. Kāpēc gan ne?

Torvaldsens paraustīja plecus. Man nav ne jausmas, ko domā tavs tēvs. Taču esmu pārliecinājies, ka šajā pasaulē ne par ko nevar būt drošs.

Viņš redzēja, ka šādi mājieni Margaretei nepatīk. Neatvēlot viņai laiku attapties, viņš noprasīja:

Kāpēc tavs tēvs gribēja nodarīt pāri šim zēnam?

Viņš redzēja, ka negaidītais jautājums ir apstulbinājis Margareti. Atšķirībā no tēva viņa nepavisam neprata slēpt savas izjūtas.

Nesaprotu, par ko jūs runājat.

Viņš iedomājās varbūt Hermans neizpauž meitai visus savus plānus?

Tad varbūt nezini ari, ko dara die Klauen der Adler?

Viņš nav manā kompeten… Viņa aprāvās.

Neraizējies, dārgā. Es zinu, kas viņš ir. Gribēju tikai pārliecināties, vai tu ari zini.

Tas cilvēks ir bīstams.

Tagad Torvaldsens saprata, ka Hermana meita nekur nav iesaistīta. Viņa pārāk daudz un brīvi pļāpāja. Piekritu no visas sirds. Bet, kā jau tu teici, mēs par viņu neesam atbildīgi. Tikai padome.

Nezināju, ka ordeņa biedri zina par viņu.

Es zinu daudz ko. Piemēram, par tava tēva plāniem. Un tie arī ir bīstami.

Šķiet, viņa uztvēra pārliecību Torvaldsena balsī. Tuklajā sejā pazibēja nervozs smaids. Atcerieties, Henrik, kur jūs atrodaties. Šī ir Hermanu zeme. Mēs šeit esam noteicēji. Tāpēc jums nevajadzētu raizēties.

Interesants novērojums. Centīšos to neaizmirst.

Man šķiet, ka jums šī saruna būtu jāturpina ar tēvu.

Viņa pagriezās, lai ietu, bet tajā mirklī Torvaldsens aši pacēla roku.

No veco ciprešu resnajiem stumbriem pēkšņi iznira trīs vīri, ģērbušies armijas maskēšanās tērpos. Viņi metās skriet un nokļuva pie paviljona, kad Margaretē izgāja no tā.

Divi vīri viņu sagrāba.

Trešais aizlika plaukstu priekšā mutei.

Viņa pretojās.

Henrik, iesaucās Gerijs. Kā Jespers te nokļuvis?

Trešais uzbrucējs bija Torvaldsena namzinis, kurš bija atlidojis ātrāk un ielavījies savrupnama teritorijā. Iepriekšējos apmeklējumos Torvaldsens bija pārliecinājies, ka pretēji Margaretes lielībai visstingrākā drošība bija tikai pašā namā. Simtiem akru lielā teritorija nebija ne nožogota, ne apsargāta.

Stāvi mierā, viņš pavēlēja.

Viņa pārstāja cīnīties.

Tu iesi līdzi šiem kungiem.

Viņa drudžaini purināja galvu.

Torvaldsens zināja, ka viņa tik viegli nepadosies. Tāpēc viņš pamāja ar galvu, un plaukstu gūsteknes mutes priekšā nomainīja ar nomierinošu līdzekli samitrināts drānas gabals. Tvaiki iedarbojas dažās sekundēs. Sieviete saļima.

Ko jūs darāt? jautāja Gerijs. Kāpēc jūs viņai darāt pāri?

Es nedaru neko ļaunu. Taču vari man ticēt ja tavs tevs nebūtu rīkojies, tad tu būtu dabūjis ciest. Viņš pievērsās Jesperam. Turi viņu drošībā, kā norunāts.

Kalpotājs pamāja ar galvu. Viens no svešiniekiem uzmeta uz pleca Margaretes dūšīgo augumu, un visi trīs atkal pazuda koku ēnā.

Jūs zinājāt, ka viņa nāks uz šejieni? brīnījās Gerijs.

Kā jau teicu pazīsti savu ienaidnieku.

Kāpēc jūs viņu nolaupījāt?

Torvaldsenam patika pamācīt un pietrūka sarunu ar dēlu. Lai brauktu ar auto, nepieciešama apdrošināšana. Arī mūsu ieceres ir saistītas ar risku. Viņa ir mūsu apdrošināšanas polise.

48. NO daĻa VAŠINGTONA

Stefānija sastinga. Hetere Diksone bija bruņota un modra. Kasiopejas skatiens drudžaini šaudījās pa guļamistabu, un viņa zināja, ka draudzene meklē kaut ko, kas varētu noderēt kā ierocis.

Kas ir? Deilijs jautāja Diksonei.

Signalizācija izslēgta. Tas nozīmē, ka šeit kāds ir.

Spožs loģikas sasniegums, vai ne?

Vai tu pirms aiziešanas ieslēdzi signalizāciju?

Sekoja īss klusuma brīdis. Stefānija zināja, ka viņas ir iekritušas slazdā.

Nezinu, atbildēja Deilijs. Varbūt aizmirsu. Nebūtu jau pirmā reize.

Varbūt tomēr drošības pēc ļauj man paskatīties.

Man nav laika ļaut tev spēlēt kariņus, un tas šaujamais tavā rokā mani uzbudina. Tu esi tik seksīga.

Glaimotājs! Tā tu tālu tiksi.

Atkal klusums, tad apslāpēts vaids.

Uzmanīgi, neaiztiec galvu. Tas puns sāp.

Tagad labi? apjautājās Deilijs.

Nošvirkstēja rāvējslēdzējs.

Nomet ieroci, teica Deilijs.

Uz kāpnēm nodunēja soļi.

Stefānija paraudzījās uz Kasiopeju. Nespēju tam noticēt.

Tagad vismaz zinām, kur viņi abi ir.

Laba doma, bet vājš mierinājums. Jāpārbauda.

Kasiopeja satvēra viņas elkoni. Netraucē viņus.

Atšķirībā no iepriekšējām divpadsmit stundām, kad Stefānija pieņēma vismaz apšaubāmus lēmumus, tagad viņas prāts darbojās skaidri. Viņa zināja, kas jādara.

Izlavījusies no guļamistabas, viņa atkal iegāja darbistabā. Turpat līdzās kāpnes veda uz augšu, bet ārdurvis atradās pa labi. Viņa dzirdēja klusas balsis, smieklus un grīdas dēļu čīkstoņu.

Kas tur, ellē, notiek? brīnījās Stefānija.

Vai to tava aģente nenoskaidroja?

Viņa papurināja galvu. Neteica ne vārda. Laikam tas ir kas jauns.

Kasiopeja pazuda gaitenī. Stefānija vēl brīdi uzkavējās un pamanīja uz kāda krēsla to pašu revolveri, ar kuru Hetere Diksone vakar viņai draudēja.

Viņa paņēma ieroci un izgāja no darbistabas.

Malone raudzījās uz rozes logu un ieskatījās pulkstenī 16:40. Tagad, rudenī, saule sāks rietēt apmēram pēc pusotras stundas.

Šī ēka atrodas uz austrumu-rietumu ass, viņš teica Pemai. Tas logs paredzēts vakara saules gaismas uztveršanai. Mums jāiet tur augšā.

Viņš pamanīja durvis, kur bulta norādīja uz augšējo kori. Piegājis pie tām, viņš ieraudzīja pie baznīcas ziemeļu sienas ierīkotas platas akmens kāpnes ar velvētiem griestiem, kas padarīja tās līdzīgas tunelim.

Viņš devās augšup, sekojot citiem apmeklētājiem.

Nonākuši augšā, viņi iegāja korī.

Tur viena otrai pretī atradās divas koka solu rindas ar augstām atzveltnēm, rotātas ar vītnēm un arabeskām. Virs tiem pie sienām karājās baroka stila gleznas, kurās bija attēloti apustuļi. Eja starp soliem veda pie baznīcas rietumu sienas un apaļā loga trīsdesmit pēdu augstumā.

Viņš paraudzījās augšup.

Spožajos saules staros lidinājās putekļu plēksnites. Viņš pagriezās un aplūkoja krustu, kas slējās augšējās kora telpas tālākajā galā. Kopā ar Pemu piegājis pie balustrādes, viņš apbrīnoja kokā grieztā Kristus tēla satriecošo reālismu. Uz plāksnes tā pakājē bija uzraksts divās valodās.

CRISTO NA CRUZ KRISTUS PIE KRUSTA C. 1550

ESCULTURA EM MADEIRA POLICROMA DAUDZKRĀSAINA KOKA SKULPTŪRA

Kur zvaigzne atkāpjoties atrod rozi, caururbj koka krustu, teica Pema. Te tas ir.

Malone piekrita. Taču viņš domāja par nākamajiem vārdiem.

Un pārvērš sudrabu zeltā.

Viņš paraudzījās atpakaļ uz saulē mirdzošo rozes logu un sekoja putekļiem pilnajiem stariem garām krustam un lielajā baznīcas jomā. Lejā gaisma iezīmēja līniju uz grīdas plāksnēm pa centrālo eju starp solu rindām. Cilvēki, staigādami šurpu turpu, to nemaz neievēroja. Gaismas josla stiepās tālāk uz austrumiem, uz draudzes altāri, un iezīmēja tikko manāmu joslu uz tā sarkanā paklāja.

Makolums izgāja no zemākā kora un pa centrālo eju soļoja uz baznīcas fasādes pusi.

Viņš nesapratīs, kur mēs esam pazuduši, ieminējās Pema.

Nekur viņš bez mums nepaliks. Mēs viņam esam vajadzīgi.

Makolums apstājās starp divām pēdējām no sešām kolonnām un paraudzījās apkārt, tad pagriezās un pamanīja viņus. Malone pacēla roku, liekot viņam palikt turpat, tad ar rādītājpirkstu parādīja, ka viņi pēc minūtes nāks lejā.

Viņš Makolumam nebija melojis viņš tiešām labi prata minēt miklas. ŠI mīkla iesākumā šķita nesaprotama, bet tagad, raugoties lejup uz neskaitāmajiem kokgriezumiem, sijām un arkām, līniju un saistītu akmeņu harmoniju, kam laiks, daba un nevērība nebija daudz kaitējuši, viņš bija atradis risinājumu.

Viņa skatiens sekoja rietošās saules stariem, kas šķērsoja altārtelpu, pāršķēla uz pusēm augsto altāri un nonāca pie sudraba relikvārija.

Tas iemirdzējās kā zelts.

Pārvērš sudrabu zeltā.

Viņš redzēja, ka tagad arī Pema ir to pamanījusi.

Apbrīnojami, viņa ierunājās. Kā gaisma to panāk.

Apaļais logs neapšaubāmi bija ierīkots tieši tā, lai rietošā saule vismaz uz dažām minūtēm apgaismotu relikvāriju. Acīmredzot sudraba trauks bija novietots rūpīgi izvēlētā vietā, noņemot vienu no sešām gleznām, kas atradās tam apkārt, un izjaucot viduslaiku celtnieku izloloto simetriju.

Viņš atcerējās pārbaudījuma teksta pēdējo daļu.

Atrodi to vietu, kas veido adresi bez vietas, kur ir atrodama cita vieta.

Un steidzās lejā pa kāpnēm.

Nokļuvis lejā, viņš tuvojās samta virvēm, kuras joprojām aizšķērsoja piekļuvi altārtelpai. Viņš ievēroja, kā melna, balta un sarkana marmora krāsu saskaņa piešķir telpai dižciltības noskaņu gluži atbilstoši, jo altārtelpā atradās karaliskās ģimenes mauzolejs.

Relikvārijs atradās trīsdesmit pēdu attālumā.

Tūristiem nebija ļauts aplūkot to tuvumā. Priesteris pie draudzes altāra mikrofonā paziņoja, ka baznīca un klosteris pēc piecām minūtēm tiks slēgti. Daudzas ekskursantu grupas jau devās un izeju, un arī pārējie sekoja.

Malone jau iepriekš bija pamanījis iegravēto zīmējumu uz relikvārija durvīm, aiz kurām laikam kādreiz ticis glabāts svētais sakraments. Varbūt tur vēl tagad glabājās hostija. Lai gan baznīca bija pasaules kultūras mantojums un vairāk tūrisma objekts nekā dievnams, tomēr tajā noteikti vēl tika rīkotas īpašas ceremonijas, līdzīgi kā Sv. Pāvila katedrālē un Vestminsteras abatijā. Tas arī varētu būt iemesls, kāpēc apmeklētāji nedrīkstēja iet tuvāk pašam krāšņākajam mākslas darbam.

Pienāca Makolums. Es nopirku biļetes.

Malone norādīja uz relikvāriju. Man tas jāapskata tuvāk un bez lieciniekiem.

Tas varētu būt grūti. Kā noprotu, jau pēc pāris minūtēm visus dzīs ārā.

Tu neizskaties pēc cilvēka, kurš klausa visiem aizliegumiem.

Tu arī ne.

Viņš atcerējās Avinjonu un to, ko viņš un Stefānija tur nostrādāja kādā lietainā jūnija naktī.

Tad atradīsim vietu, kur paslēpties, līdz visi būs projām.

Stefānija atkal ielavījās nišā. Bija jāatrod Deilija slēptuve, kamēr mīlnieki augšstāvā nebija beiguši priecāties. Viņa cerēja, ka tiem nav pārāk jāsteidzas, lai gan Deilijs bija izklausījies nepacietīgs.

Kasiopeja klusi turpināja meklējumus.

Ziņojumā bija teikts, ka, pieceļoties no rakstāmgalda, atmiņas kartes pie viņa nebija. Viņš tajās kopēja failus no piezīmjdatora, bet neņēma tās līdzi. Tikai teica meičai, lai iet uz guļamistabu, un viņš arī tūlīt būs klāt, Stefānija čukstēja gandrīz bez skaņas.

Mēs pārāk riskējam, uzkavējoties šeit.

Viņa apklusa un ieklausījās. Šķiet, ka viņiem tur vēl iet jautri.

Kasiopeja atvēra rakstāmgalda atvilktnes, meklējot slepenus nodalījumus. Taču Stefānija neticēja, ka tur kaut kas atradīsies. Tas būtu pārāk acīm redzami. Viņa vēlreiz pārlaida skatienu grāmatplauktam un pamanīja kādu politisku traktātu plānu, pelēkbrūnu sējumu ar ziliem burtiem.

Kriss Metjūss. "Skarbais".

Viņa atcerējās, ko Deilijs bija stāstījis Grīnam, lielīdamies ar tikko iegūto augsto amatu Magelāna nodaļā.

Ko viņš īsti teica?

Tas, kas ir mūsu rokās, dod mums varu.

Viņa pasniedzās pēc grāmatas, atšķīra to un atklāja, ka grāmatas beigās lappuses salīmētas kopā un izgriezts apmēram ceturtdaļcollu dziļš iedobums. Tajā bija paslēptas piecas flash atmiņas kartes, katra apzīmēta ar romiešu ciparu.

Kā tu uzminēji? čukstēja Kasiopeja.

Man pašai bail, ka tā izdevās. Es jau sāku domāt tāpat kā tas idiots.

Kasiopeja devās mājas dziļumā uz sētas durvju pusi, bet Stefānija satvēra viņas roku un norādīja uz parādes durvīm. Kasiopejas izbrīnītais skatiens pauda kāpēc izaicināt nepatikšanas?

Viņas iegāja darbistabā, pēc tam vestibilā.

Signalizācijas pults līdzās ārdurvīm liecināja, ka sistēma joprojām nedarbojas. Stefānijai rokā bija Diksones ierocis.

Lerij! viņa iesaucās.

Klusums.

Lerij! Varētu palūgt jūs uz mirkli?

Augšstāvā nodunēja soļi, un guļamistabas durvīs parādījās Deilijs ar biksēm kājās, bet bez krekla.

Skaista matu krāsa, Stefānij. Jauns stils? Un drēbes. Modīgi.

Tikai jūsu dēļ.

Ko jūs te meklējat?

Stefānija pavicināja grāmatu. Atnācu pēc jūsu krājumiem.

Deilija jauneklīgajā sejā pazibēja bailes.

Pareizi. Laiks pasvīst. Un Hetere? Viņa ierunājās skaļāk. Esmu vīlusies jūsu mīļāko izvēlē.

Diksone kaila lepni iznira no guļamistabas, it nemaz nekaunēdamās. Tu esi līķis.

Stefānija paraustīja plecus. To nevar zināt. Pašlaik tavs šaujamais ir pie manis. Viņa pacēla un parādīja ieroci.

Ko jūs domājat darīt? jautāja Deilijs.

Vēl neesmu izlēmusi. Taču vienu viņa gribēja zināt.

Jūs abi sen jau esat sadziedājušies?

Nav tava darīšana, atcirta Diksone.

Tikai ziņkāre. Es jūs iztraucēju tikai tādēļ, lai paziņotu, ka tagad uz spēles ir likts kaut kas vairāk nekā tikai mana āda.

Jūs laikam šo to zināt, secināja Deilijs. Kas ir jūsu draudzene?

Kasiopeja Vita, paziņoja Diksone.

Jūtos pagodināta, ka pazīstat mani.

Paldies par šautriņu kaklā.

Nav par ko.

Atpakaļ gultā, jūs abi! pavēlēja Stefānija.

Es gan tā nedomāju. Diksone sāka kāpt lejā pa kāpnēm, bet Stefānija pacēla ieroci. Hetere, neizaicini mani. Es tikko esmu zaudējusi darbu, un ir izdots orderis manam arestam.

Izraēliete apstājās, laikam nojauzdama, ka nav īstais brīdis izrādīt varonību.

Uz guļamistabu, izrīkoja Stefānija. Diksone vilcinājās.

Ātri!

Diksone atkāpās augšstāvā. Stefānija savāca visas izraēlietes drēbes un arī kurpes. Jūs neuzdrošinātos riskēt ar publisku atmaskošanu, sekojot mums, viņa teica Deilijam.

Bet viņa gan varētu. Tā es viņu vismaz nedaudz aizkavēšu.

Un viņas devās projām.

49. NODAĻA VĪNE 18:40

Torvaldsens uzvilka purpursarkano mantiju. Asamblejas laikā visiem ordeņa biedriem bija jāģērbjas šādos tērpos. Septiņos sāksies pirmā sēde, kuru viņš gaidīja bez lielas sajūsmas. Kā vienmēr, pārāk daudz runu, pārāk maz rīcības. Viņš spēja sasniegt savus mērķus bez citu palīdzības. Taču viņam patika vakara noslēgums saviesīgā garā.

Gerijs sēdēja vienā no polsterētajiem krēsliem.

Kā es izskatos? Torvaldsens jokojot apvaicājās.

Kā karalis.

Karaliskā samta mantija bija garumā līdz potītēm, uz tās ar zelta diegiem krāšņi izšūta ordeņa devīze ]E L'AY EMPRINS. Es esmu uzdrošinājies. Šis bija piecpadsmitā gadsimta tērps, tāds pats kā sākotnējā Zelta aunādas ordeņa biedriem.

Viņš pasniedzās pēc kakla ķēdes. Tā bija no tīra zelta ar melnas emaljas kramu un liesmām. Vidū karājās grezna zelta aunādas figūriņa.

To uzņemšanas ceremonijā uzdāvina katram ordeņa biedram. Mūsu simbols.

Izskatās dārga.

Tā arī ir.

Vai tas viss jums tiešām ir tik svarīgs?

Torvaldsens paraustīja plecus. Tas man sagādā prieku.

Taču nav nekas līdzīgs reliģijai.

Tētis teica, ka jūs esat ebrejs.

Viņš pamāja ar galvu.

Es neko daudz par ebrejiem nezinu. Tikai to, ka Otrajā pasaules karā miljoniem tika nogalināti. To es īsti nevaru saprast.

Tu neesi vienīgais. Gadsimtiem ilgi daudzi ir brīnījušies par to, kā mēs spējam izdzīvot.

Kāpēc cilvēki ienīst ebrejus?

Torvaldsens bieži bija domājis par šo jautājumu līdz ar filosofiem, teologiem un politiķiem, kuri par to strīdējušies gadsimtiem ilgi. Tas sākās ar Ābrahamu. Viņam bija deviņdesmit deviņi gadi, kad Dievs ieradās pie viņa un noslēdza derību, pasludinot izredzēto tautu ļaudis, kuri mantos Kānaānas zemi. Diemžēl šis gods bija saistīts ar lielu atbildību.

Viņš redzēja, ka zēns klausās ar interesi.

Vai esi kādreiz lasījis Bībeli?

Gerijs papurināja galvu.

Palasi gan. Tā ir lieliska grāmata. No vienas puses, Dievs piešķīra izraēliešiem svētību. Padarī]a par izredzēto tautu. Taču, atbildot uz šo svētību, viņi paši izlēma savu likteni.

Kas notika?

Vecajā derībā teikts, ka viņi sadumpojās, dedzināja vīraku, piedēvēja savu labklājību elkiem, staigāja, kur vien sirds kāroja. Tāpēc Dievs par sodu izmētāja viņus neebreju vidū.

Un tāpēc cilvēki viņus ienīst?

Torvaldsens bija aizpogājis mantiju. Grūti teikt. Taču kopš tiem laikiem ebreji nemitīgi tiek vajāti.

Izklausās, ka šis Dievs ir diezgan dusmīgs.

Vecajā derībā attēlotais Dievs stipri atšķiras no Jaunās derības Dieva.

Diez vai man tāds patiktu.

Tu neesi vienīgais. Viņš apklusa. Ebreji pirmie sāka apgalvot, ka cilvēks pats ir atbildīgs par savu rīcību. Ja dzīve nav izdevusies, tā nav Dieva vaina. Tā ir tava paša vaina.

Un ar to mēs atšķiramies. Kristieši šo domu attīstīja tālāk. Cilvēks pats izpelnījās izraidīšanu no Paradīzes, bet, tā kā Dievs mīlēja cilvēku, viņš to izpirka ar sava dēla asinīm. Jūdu Dievs ir dusmīgs. Viņa mērķis ir taisnā tiesa. Kristiešu Dievs ir žēlsirdības Dievs. Tā ir liela atšķirība.

Dievam jābūt labam, vai tad ne?

Torvaldsens pasmaidīja, tad pārlaida skatienu greznajai istabai. Laiks pievērsties galvenajam. Saki, ko tu domā par to, kas notika paviljonā?

Baidos, Hermana kungam nepatiks, ka jūs nolaupījāt viņa meitu.

Tāpat kā taviem vecākiem nepatika tas, kas notika ar tevi. Atšķirība tikai tāda, ka viņa ir pieaugusi sieviete, bet tu pusaudzis.

Kāpēc tas viss notiek?

Domāju, ka drīz mēs to uzzināsim.

Pēkšņi guļamistabas durvis atvērās un iesteidzās Alfrēds Hermans. Viņš arī bija ģērbies karaliskā mantijā ar zelta medaljonu, bet viņa tērps bija rotāts ar zilu zīdu.

Mana meita ir pie tevis? Hermans noprasīja, zvērojot niknumā.

Torvaldsens stāvēja kā klints. Jā.

Un tu droši vien zini, ka šo istabu noklausās.

Liela gudrība nebija vajadzīga.

Viņš juta, kā spriedze pieaug. Hermans atradās svešā teritorijā.

Henrik, es to nepacietīšu.

Ko tad tu darīsi? Atsauksi Ērgļa nagus izrēķināties ar mani?

Hermans vilcinājās. Vai to tu vēlies?

Torvaldsens piegāja viņam tuvāk. Tu pārkāpi robežu, nolaupot šo jaunekli. Viņš norādīja uz Geriju.

Kur ir Margarete?

Drošībā.

Tev nepietiek dūšas nodarīt viņai pāri.

Man pietiek dūšas darīt visu, kas vien vajadzīgs. Tik daudz tev vajadzētu mani pazīt.

Hermana vērīgais skatiens ieurbās viņā kā bulta. Viņam vienmēr šķita, ka austrieša skarbie sejas vaibsti vairāk piederētos zemniekam, nevis aristokrātam. Un es domāju, ka mēs esam draugi.

Es arī tāpat domāju. Taču laikam tas neko nenozīmēja, kad tu atņēmi šo jaunekli mātei un iznīcināji viņa tēva grāmatveikalu.

Bija laiks sākt asamblejas pirmo sēdi, tāpēc Torvaldsens bija rūpīgi izvēlējies laiku šai atklāsmei. Hermanam kā jau Zilā krēsla padomniekam vienmēr jāizrāda disciplīna un savaldība. Viņš nedrīkst izpaust ordeņa biedriem neko par saviem personiskajiem sarežģījumiem.

Un nedrīkst arī nokavēt.

Jāiet, Hermans beidzot noteica. Bet vēl nekas nav beidzies, Henrik.

Es piekrītu. Tev viss vēl tikai sākas.

50,NODAĻA VAŠINGTONA 13:30

Vai jūs pārāk neizaicinājāt Deiliju? Grīns jautāja Stefānijai.

Viņa un Kasiopeja sēdēja Grīna limuzīnā, kura salonu no šofera atdalīja skaņu necaurlaidīga organiskā stikla starpsiena. Grīns bija sagaidījis abas sievietes pilsētas centrā pēc tam, kad viņas bija atstājušas Deilija māju.

Viņš nebūtu mūs vajājis. Hetere varētu uzvilkt viņa drēbes, bet ne apavus. Šaubos, vai viņa skrietu mums pakaļ basām kājām un neapbruņota.

Grīnu tas, šķiet, nepārliecināja. Droši vien ir kāds iemesls, kāpēc atklājāt Deilijam, ka esat ielauzušās viņa mājā.

To es arī gribētu zināt, ierunājās Kasiopeja. Mēs būtu varējušas izkļūt no mājas tā, ka viņš neko nenojaustu.

Un es joprojām būtu dzīvs mērķis. Tagad viņam būs jāuzmanās. Pie manis ir kaut kas tāds, kas viņam vajadzīgs. Un Deilijs ir tirgonis, ja arī nekas cits.

Grīns norādīja uz grāmatu "Skarbais". Kas tur tik svarīgs?

Stefānija pasniedzās pēc piezīmjdatora, ko bija likusi Grīnam paņemt līdzi. Viņa ielika vienu no atmiņas kartēm brīvā pieslēgumvietā un paroles ailē ierakstīja KRUSTMĀTE B.

To arī uzzināja tava aģente? jautāja Kasiopeja.

Viņa pamāja ar galvu. Ēstuve kaut kur Mērilendā. Deilijs bieži dodas uz turieni nedēļas nogalēs. Ēdieni laucinieku gaumē. Viņš tādus iecienījis. Man tas šķita savādi biju iedomājusies, ka Deilijs ir pieczvaigžņu restorānu gardēdis.

Ekrānā parādījās failu saraksts, un katrs no tiem bija apzīmēts ar vienu vārdu.

Kongress, viņa paziņoja.

Viņa noklikšķināja uz kāda faila.

Es uzzināju, ka Deilijs ir lielisks laiku un datumu pārzinātājs. Kad viņš grib piespiest kādu kongresmeni attiecīgi nobalsot, viņa rīcībā ir precīzas ziņas par visām naudas summām, ko šis kongresmenis jebkad saņēmis. Savādi, jo viņš pats nekad tieši nerīkojas ar naudu. Netīro darbu paveic lobiji, kuriem patik iztēloties, ka viņi ir labi ieredzēti Baltajā namā. Tas man lika pieņemt, ka viņš veic uzskaiti. Tik laba atmiņa nevienam nevar būt. Viņa norādīja uz ekrānu. Šeit ir piemērs. Viņa saskaitīja. Sešu gadu laikā šis vīrs saņēmis četrpadsmit maksājumus, kuru kopsumma ir simt astoņdesmit tūkstoši dolāru. Te ir katra maksājuma datums, vieta un laiks. Viņa pašūpoja galvu. Nekas tā nebiedē politiķus kā detaļas.

Mēs runājam par kukuļiem? jautāja Grīns.

Viņa pamāja ar galvu. Maksājumi skaidrā naudā. Kabatas nauda. Ne tik daudz, lai piesaistītu uzmanību, bet pietiekami, lai saziņas kanāli paliktu atvērti. Vienkārši un jauki, bet Deilijs šādi krāj politisko kapitālu. Un Baltais nams to izmanto. Tā viņi ir pamanījušies pieņemt dažus burvīgus likumus.

Grīns raudzījās ekrānā. Laikam vismaz simts kongresmeņu.

Viņš rīkojas efektīvi. Tas jāatzīst. Nauda tiek izplatīta visur. Abās politisko spēku nometnēs.

Viņa noklikšķināja uz kāda cita faila, kas izrādījās senatoru saraksts. Apmēram trīsdesmit vārdu. Viņam ir savi cilvēki arī federālo tiesnešu vidū. Arī tie mēdz iekļūt naudas grūtībās tāpat kā visi citi, un Deilijam ir cilvēki, kuri labprāt izpalīdz. Es Mičiganā atradu vienu, kurš bija ar mieru runāt. Viņš bija uz bankrota robežas, un tad uzradās draugi ar naudu. Beidzot tomēr sirdsapziņa viņam nelika mieru, sevišķi pēc tam, kad Deilijs gribēja ietekmēt viņa spriedumu. Šķiet, ka advokāts tiesājamajā lietā bija liels ziedotājs partijai un vēlējās nelielu nodrošinājumu savai uzvarai.

Federālās tiesas ir īsts korupcijas perēklis, nomurmināja Grīns. Es to saku jau gadiem ilgi. Ieceliet kādu amatā uz mūžu, un uzreiz sāksies ziepes. Pārāk liela vara, pārāk maza pārraudzība.

Stefānija paņēma vēl vienu atmiņas karti. Ar to vien jau pietiek, lai iesēdinātu vairākus no tiem maitasputniem.

Kāds daiļrunīgs apzīmējums!

Tas ir melno mantiju dēļ. Viņi izskatās pēc maitasputniem, kas tup un gaida, kad varēs noskrubināt kādam upurim visus kauliņus.

Nekādas cieņas pret tiesu sistēmu, Grīns pasmaidīja.

Cieņa ir jānopelna.

Vai drīkstu iejaukties? ieminējās Kasiopeja. Kāpēc mums to visu nenodot atklātībai? Piesaistīt uzmanību? Es parasti tā nerīkojos, bet šoreiz tas varētu iedarboties.

Grīns pašūpoja galvu. Kā jau teicāt, es neko daudz nezinu par izraēliešiem. Bet jūs neizprotat, kāda ir šīs administrācijas sabiedrisko attiecību mašinērija. Viņi visu sagriezīs kājām gaisā un nogremdēs aizmirstībā. Tā mēs zaudēsim gan Deiliju, gan nodevēju.

Viņam taisnība, piekrita Stefānija. Tur nekas nesanāktu. Mums jārīkojas pašiem.

Limuzīns apstājās sastrēgumā, un klusi iezvanījās Grīna mobilais tālrunis. Viņš pasniedzās, izņēma to no kabatas un ieskatījās ekrānā. Tas varētu būt interesanti. Nospiedis divas pogas, viņš atbildēja. Es jau gaidīju jūsu zvanu.

Par to es nešaubos, skaļrunī atsaucās Deilijs.

Varbūt tomēr nenonākšu tajā zārkā Vermontā.

Tāda jau ir šaha spēle. Katrs gājiens kā jauns piedzīvojums. Labi, atzīstu, ka jūsējais bija labs.

Par to uzslava pienākas Stefānijai.

Droši vien viņa ir turpat jums līdzās, tāpēc malacis, Stefānij!

Vienmēr laipni, Lerij.

Tas neko daudz nemaina, paziņoja Deilijs. Manis pieminētie elementi joprojām ir aizkaitināti.

Jums viņi ir jānomierina, atbildēja Stefānija.

Vai vēlaties sākt sarunas? jautāja Deilijs.

Stefānija gribēja kaut ko iebilst, bet Grīns pacēla roku. Un kāds no tā būs labums?

Varētu būt liels. Uz spēles ir likts daudz.

Stefānija nespēja novaldīties. Vairāk nekā jūsu pakaļa?

Daudz vairāk.

Jūs melojāt, kad teicāt, ka neko nezināt par Aleksandrijas saikni, vai ne? noprasīja Grīns.

Meli ir tik skarbs vārds. Pareizāk būtu teikt, ka es noklusēju faktus nacionālās drošības interesēs. Un par to grēku man tagad jācieš?

Tas būtu tikai saprātīgi, ņemot vērā visu.

Stefānija zināja Deilijs apjēgs, ka viņi var nodot atklātībai viņa noslēpumus, kad vien grib. Gan viņai, gan Grīnam bija paziņas žurnālistu vidū, kuri ar lielāko prieku izceltu gaismā administrācijas netīros darījumus.

Nu labi. Deilija balsī iezagās sarūgtinājums. Kā vēlaties tikties?

Stefānija zināja atbildi. Publiskā vietā. Kur ir daudz cilvēku.

Tā nav laba doma.

Mēs esam ar mieru tikai tā.

Telefona skaļrunis brīdi klusēja, tad Deilijs ierunājās:

Sakiet, kur un kad.

51. NODAĻa LISABONA 19:40

Malone pamodās un attapās, ka sēž, atbalstījies pret raupju mūra sienu.

Ir pāri pusastoņiem, Pema čukstēja viņam ausī.

Cik ilgi es nogulēju?

Kādu stundu.

Viņš neredzēja Pemas seju. Viņus apņēma pilnīga tumsa. Malone atcerējās notiekošo. Tur augšā viss kārtībā? viņš jautāja Makolumam.

Klusums un miers.

Neilgi pirms pieciem viņi bija izgājuši no baznīcas un aizlavījušies uz augšējo kori, kur kādas durvis veda uz klosteri. Apmeklētāji nesteidzās atstāt baznīcu, vēlās pēcpusdienas saules staros fotografēdami greznos mauru stila rotājumus. Augšējā galerijā droša slēptuve nebija atrodama, bet apakšstāvā pie baznīcas ziemeļu sienas bija vienpadsmit koka durvis. Uzraksts uz plāksnītes vēstīja, ka mazie kambarīši savulaik kalpojuši grēksūdzēm.

Desmit grēksūdžu telpu durvis bija aizslēgtas, bet vienas Makolumam izdevās atvērt, izmantojot zem aizbīdāmās bultas izurbtu caurumu. Acīmredzot slēdzene bija bojāta, un baznīcas darbinieki bija izurbuši caurumu, lai atvērtu durvis. Makolums izņēma no kabatas iespaidiga izskata nazi un ar to pavirzīja bultu. Kad viņi bija iegājuši telpā, viņš bultu atkal aizbīdīja ciet. Malone nebija iedomājies, ka viņu ceļabiedrs ir apbruņots. Lidmašīnā viņu ar šādu nazi noteikti neielaistu, taču Londonas lidostā Makolums no bagāžas paņēma nelielu somu, kas tagad glabājās skapītī Lisabonas lidostā. Arī Malone turpat Lisabonas lidostā atstāja glabāšanā Hadāda dzīvoklī atrasto ādas mugursomu. Tas, ka Makolums neko nebija teicis par nazi, tikai pastiprināja Malones aizdomas.

Grēksūdzes telpā aiz metāla režģiem atradās vēl viens tumšs kambarītis. Tam bija durvis uz baznīcu, pa kurām varēja ienākt grēku sūdzētāji. Aizbīdāma režģu starpsiena atdalīja abas mazās telpas, lai grēksūdze varētu notikt, kā pienākas.

Uzaudzis katoļu ģimenē, Malone atcerējās līdzīgu, tikai vienkāršāku telpu arī savā baznīcā. Viņš nespēja saprast, kāpēc nedrīkst redzēt priesteri, kas atlaiž viņam grēkus. Kad viņš jautāja mūķenēm, tās atbildēja, ka tā tam jābūt. Viņš bija pārliecinājies, ka katoļu baznīca prot tikai izvirzīt dažādas prasības, bet nevēlas paskaidrot, kāpēc. Tas arī daļēji bija iemesls, kāpēc viņš bija novērsies no reliģijas.

Viņš ieskatījās Pemas TAG pulksteņa spīdošajā ciparnīcā. Gandrīz astoņi. Vēl agrs, bet baznīca bija slēgta jau trīs stundas.

Ārā ir kāda kustība? viņš klusi jautāja Makolumam.

Ne skaņas.

Nu tad aiziet, viņš tumsā nočukstēja. Nav jēgas te ilgāk sēdēt.

Viņš dzirdēja, kā atkal tiek atvāzts Makoluma nazis un tā asmens skrāpējas pret metāla bultu.

Kambarīša durvis čīkstot atvērās.

Viņš piecēlās kājās, bet zemie griesti neļāva izslieties visā augumā.

Makolums atvēra durvis uz iekšpusi. Viņi izgāja apakšējā galerijā, kur vēsais vakara gaiss šķita atspirdzinošs pēc trim šaurajā būcenī pavadītajām stundām. Atklātās krusta ejas otrā pusē augšējā un apakšējā galerija bija blāvi apgaismota ar kvēlspuldzēm, atstājot ēnās smalkos rotājumus starp arkām. Iegājis zem tuvākās arkas, Malone paraudzījās augšup uz naksnīgajām debesīm. Ēnainā krusta eja šķita vēl tumšāka, jo debesīs nebija zvaigžņu.

Viņš devās taisnā ceļā uz kāpnēm, kuras veda uz augšējo kori. Viņš cerēja, ka durvis, pa kurām viņš iepriekš bija iegājis korī, nebūs aizslēgtas.

Ar prieku viņš pārliecinājās, ka tās ir vaļā.

Baznīca bija klusa kā kapenes.

Vitrāžu logus no ārpuses apgaismoja prožektori, kas apspīdēja baznīcas fasādi. Iekšā dažas nelielas spuldzes spēja kliedēt tumsu tikai apakšējā kora telpā.

Naktī viss izskatās citādi, brīnījās Pema.

Malone piekrita un saglabāja modrību.

Viņš devās tieši uz altārtelpu un pārkāpa pāri samta virvēm. Pie augstā altāra viņš uzkāpa piecus pakāpienus un nostājās relikvārija priekšā.

Viņš pagriezās un paraudzījās atpakaļ uz augšējo kori tālākajā galā.

Apaļais logs raudzījās viņam pretī kā blāvi pelēka acs, ko vairs neatdzīvināja saules stari.

Šķiet, Makolums bija paredzējis, kas būs vajadzīgs, jo pienāca, nesdams sveci un sērkociņus. Tie bija nolikti lūdzējiem tur, pie kristību trauka. Es jau iepriekš pamanīju.

Malone paņēma sveci, un Makolums to aizdedzināja. Pielicis blāvo liesmiņu tuvāk relikvārijam, viņš pētīja attēlu uz tā durvīm.

Jaunava Marija sēž ar bērnu klēpī, viņai aiz muguras stāv Jāzeps, visiem trim ap galvu oreoli. Viņus sveic trīs bārdaini vīri, viens no tiem nometies ceļos bērna priekšā. Uz to noraugās trīs citi vīri, un vienam no viņiem galvā tāda kā savāda armijas ķivere. Virs šīs ainas debesīs pašķīrušies mākoņi un spīd piecstaru zvaigzne.

Kristus dzimšana, aiz muguras ierunājās Pema.

Viņš piekrita. Tā izskatās gan. Trīs gudrie, sekojot zvaigznei, ieradušies sveikt jaundzimušo ķēniņu.

Viņš atcerējās pārbaudījumu un to, kas jāmeklē šeit, kur sudrabs pārvēršas par zeltu. Atrodi to vietu, kas veido adresi bez vietas, kur ir atrodama cita vieta.

Viltīga mīkla.

Mums jātiek ārā no šejienes, taču ir vajadzīga šā trauka fotogrāfija. Fotoaparāta nevienam no mums nav. Ko ieteiksiet?

Kad nopirku biļetes, ieminējās Makolums, es uzgāju augšā. Tur ir suvenīru veikaliņš, pilns ar grāmatām un pastkartēm. Tur noteikti jābūt arī šai bildei.

Laba doma, piekrita Malone. Rādi ceļu.

Seibrs uzkāpa pa kāpnēm uz augšējo galeriju, priecādamies par savu pareizo izvēli. Kad Alfrēds Hermans bija viņam uzdevis atrast bibliotēku, slepenais plāns ātri bija gatavs, un izraēliešu sekotāju grupas likvidēšana Vācijā vēl vairāk atviegloja tā īstenošanu.

Hermans nekad nebūtu piekritis tīšai ebreju izaicināšanai, un grūti būtu izskaidrot, kāpēc šīs slepkavības bija nepieciešamas. Vienkārši tādēļ, lai izsistu pretiniekus no līdzsvara uz dažām dienām, kas viņam bija nepieciešamas mērķa sasniegšanai.

Ja vien tas tiešām ir iespējams.

Taču tā varētu būt.

Viens viņš nekad nebūtu spējis atšifrēt varoņa pārbaudījumu, bet, iesaistot kādu citu, nevis Maloni, viņš tikai būtu palielinājis atmaskošanas risku. Vienīgā pareizā rīcība bija pieaicināt Maloni it kā par sabiedroto.

Riskanti, taču panākumi nebija ilgi jāgaida. Puse mīklas jau laikam atrisināta.

Nonācis kāpņu augšgalā, viņš iegāja augšējā galerijā, pagriezās pa kreisi un devās pie stikla durvīm, kuras šajā viduslaiku celtnē bija pavisam neiederīgas. Bikšu kabatā paslēptais mobilais tālrunis bezskaņas režīmā jau bija uzkrājis četrus Alfrēda Hermana zvanus. Seibrs bija apsvēris iespēju piezvanīt Hermanam un nomierināt satraukto veco vīru, taču nolēma, ka tas būtu muļķīgi. Pārāk daudz jautājumu, bet viņš varētu sniegi pārāk maz atbilžu. Viņš bija labi iepazinis ordeni, sevišķi Alfrēdu Hermanu, un uzskatīja, ka izprot viņu stiprās un vājās puses.

Vispirmām kārtām visi ordeņa biedri bija tirgoņi.

Tāpēc pirms spiediena izdarīšanas uz saūdiem un izraēliešiem Zelta aunādas ordenim būs jānoslēdz darījums ar vinu.

Un tas nebūs lēti.

Malone sekoja Pemai un Makolumam augšējā galerijā ar ribu velvēm, apbrīnodams seno celtnieku meistarību. No dzirdētajiem gidu stāstījuma fragmentiem viņš bija uzzinājis, ka Sv. Hieronīma ordenis, kas 1500. gadā pārņēma savās rokās klosteri, bija noslēgta ļaužu grupa, kas veltīja savu dzīvi lūgšanām, kontemplācijai un reformisma idejām. Viņiem nebija tieša evaņģelizācijas vai mācītāju kalpošanas uzdevuma. Viņiem galvenais bija rādīt piemēru citiem, dzīvojot īstena kristieša cienīgu dzīvi, kas veltīta pielūgsmei stipri līdzīgi viņu svētajam aizbildnim Hieronimam, par kuru Malone bija lasījis Beinbridža namā atrastajā grāmatā.

Viņi apstājās pie stikla durvīm, kas bija īpaši pielāgotas vienai no skaistajām arkām.

Diez vai te ir signalizācija, ieminējās Makolums. Ko tad te zags? Suvenīrus?

Biezā stikla durvis rotāja melna metāla eņģes un hromēti rokturi.

Tās veramas uz ārpusi, secināja Malone, tāpēc nevar izgāzt uz iekšpusi. Un stikls ir puscollu biezs.

Kāpēc tu nepārbaudi, vai tās ir aizslēgtas? jautāja Pema.

Viņš satvēra rokturi un pavilka durvis.

Tās atvērās.

Tagad es saprotu, kāpēc klienti tik augstu vērtē tavu viedokli.

Kāpēc lai tās durvis slēgtu ciet? atbildēja Pema. Baznīca ir kā īsts cietoksnis. Turklāt viņam taisnība ko lai te zog? Durvis ir daudz vērtīgākas nekā visas preces.

Malone pasmaidīja par Pemas loģiku. Bija atgriezies arī viņas piktums, bet par to viņš tikai priecājās. Tas neļauj zaudēt asumu.

Viņi iegāja veikaliņā. Tumšā, smacīgā telpa atgādināja grēksūdzes kambari, tāpēc viņš plaši atvēra durvis un nostiprināja tās tāpat kā dienā, kad visu laiku šurpu turpu staigā apmeklētāji.

Ātri pārlaidis veikalam skatienu, viņš ievēroja, ka tas ir apmēram divdesmit kvadrātpēdas liels, pie vienas sienas slejas trīs augstas vitrīnas, pie divām pārējām grāmatu plaukti, bet pie ceturtās sienas bija piespiedies kases aparāts. Telpas vidū atradās ar grāmatām apkrauta lete.

Mums vajag gaismu, viņš ieminējās.

Makolums piegāja pie vēl vienām divviru stikla durvīm, kas veda uz nomelnējušām kāpnēm. Tur pie sienas rēgojās trīs elektrības slēdži.

Mēs esam klostera iekšienē, secināja Malone. Gaismu ārpusē nekur nevarēs redzēt. Tomēr vispirms ātri ieslēdz un izslēdz, lai redzētu, kas notiks.

Makolums nospieda vienu slēdzi. Iedegās četras mazas halogēna spuldzītes, kas apgaismoja stikla vitrīnas. To gaisma bija vērsta uz leju un apspīdēja tikai nelielus laukumus. Viņiem tas bija vairāk nekā pietiekami.

Būs labi, teica Malone. Tagad pameklēsim kādu grāmatu ar bildēm.

Uz letes bija sakrauta kaudze grāmatu cietos vākos portugāļu un angļu valodā, visas ar nosaukumu "Hieronīma Svētās Marijas abatija". Krītpapīra lapas, daudz teksta. Fotogrāfijas arī. Divu blakus sakrautu plānāku grāmatu kaudzītēs bija vairāk attēlu nekā vārdu. Viņš pāršķirstīja pirmās kaudzītes grāmatas, bet Pema otrās. Makolums pārmeklēja plauktus. Izšķirstījis vienu no grāmatām jau pāri pusei,

Malone atrada altārtelpai veltītu nodaļu un relikvārija sudraba durvju krāsainu attēlu.

Viņš piegāja tuvāk gaismai. Fotogrāfija bija uzņemta tuvplānā un detalizēta. Atradu.

Viņš palasīja relikvārija aprakstu, lai redzētu, vai kaut kas tajā varētu būt noderīgs, un uzzināja, ka tas ir izgatavots no koka un pārklāts ar sudrabu. Lai to novietotu uz altāra, bija jānoņem apakšējās rindas centrālā glezna, kas vēlāk pazuda. Šīs pazudušās gleznas attēls tika iegravēts relikvārija durvīs, noslēdzot gleznu kopējo ikonogrāfisko ciklu tās visas bija veltītas Kristus dzimšanai. Uz durvīm bija attēlots Gaspars viens no gudrajiem, pielūdzot jaundzimušo bērnu. Grāmatā bija rakstīts, ka epifānija tiek skaidrota kā laicīgā pakļaušanās dievišķā priekšā, un trīs gudrie simbolizē trīs tolaik zināmās pasaules daļas Eiropu, Āziju un Āfriku.

Tad viņš atrada interesantus vārdus.

Aculiecinieki stāsta, ka noteiktos gada laikos šeit esot vērojama neparasta parādība, ko izraisa baznīcā iespīdošie saules stari. Divdesmit dienas pirms pavasara ekvinokcijas un trīsdesmit dienas pēc rudens ekvinokcijas saules zeltainie stari no vakarlūgšanas stundas līdz saulrietam, ieplūstot no rietumiem un sniedzoties 450 soļu attālumā, virzās taisnā līnijā caur kori un visu baznīcu līdz relikvārijam, pārvēršot tā sudrabu zeltā. Kāds no Belemas draudzes priesteriem, dedzīgs vēstures pētnieks, sendienās bija izteicis šādu novērojumu: "Šķiet, ka saule lūdz Radītājam atļauju uz dažām nakts stundām atstāt godpilno kalpošanas posteni un apsola rītausmā atkal atgriezties un spīdēt."

Nolasījis šo fragmentu, viņš secināja:

Acīmredzot Sargi ir labi izglītoti.

Un prot izvēlēties īsto laiku, piebilda Pema. Pagājušas divas nedēļas pēc rudens ekvinokcijas.

Malone izplēsa attēlu no grāmatas un atcerējās pārējo mīklas tekstu. Atrodi to vietu, kas veido adresi bez vietas, kur ir atrodama cita vieta. Tas ir nākamais uzdevums. Un grūtāks.

Koton, tu noteikti jau esi pamanījis saistību.

Viņš bija pamanījis un priecājās, ka arī Pemai galva strādā.

Kur zvaigzne atkāpjoties atrod rozi, caururbj koka krustu un pārvērš sudrabu zeltā. Atrodi to vietu. Viņa norādīja uz attēlu no grāmatas. Relikvārija durvis. Betlēme. Kristus dzimšana. Šeit ir Belema. Atceries, ko mēs no rīta Londonā lasījām. Belema portugāļu valodā Betlēme. Un ko rakstīja Hadāds? Lieli ceļojumi bieži sākas ar atklāsmi.

Izskatās, ka tu pirmā tiksi cauri visām briesmām līdz uzvarai, viņš uzslavēja.

Tālumā nošķindēja plīstoši stikli.

Tas bija no krusta ejas puses, teica Makolums.

Malone metās pie gaismas slēdža un izslēdza halogēna

spuldzītes. Viņus atkal apņēma tumsa, un pagāja brīdis, līdz acis ar to aprada.

Vēl viens blīkšķis.

Viņš pielavījās pie durvīm un noteica, no kurienes nāk skaņa. Slīpi pāri krusta ejai, tālākajā galā, apakšējā stāvā.

Viņš pustumsā pamanīja kustību un ieraudzīja trīs vīrus iznākam pa kādām stikla durvīm.

Visiem rokās bija ieroči.

Viņi izklīda apakšējā galerijā.

52. Nodaļa VAŠINGTONA 14:45

Stefānija pasniedza kontrolierim biļeti un iegāja Nacionālajā aviācijas un kosmosa muzejā. Grīns viņām līdzi nenāca, jo ģenerālprokurora klātbūtne šādā sabiedriskā vietā nepaliktu nepamanīta. Stefānija bija izvēlējusies šo muzeju tā ēkas daudzo caurspīdīgo stikla sienu dēļ un tāpēc, ka tas bija izslavēts kā pasaulē vislabāk apmeklētais muzejs, tajā bija stingra apsardze un metāla detektori. Viņa šaubījās, vai Deilijs pašlaik uzdrošinātos vērsties pret viņu oficiāli, jo tas izraisītu netīkamus jautājumus, taču viņš varētu paņemt līdzi Heteri Diksoni un viņas jaunos arābu sabiedrotos.

Viņas izspraucās cauri drūzmai un pārlaida skatienu milzīgās, trīs kvartālus garās celtnes interjeram, kas bija veidots no tērauda, marmora un stikla. Angāram līdzīgajā telpā ar gandrīz simts pēdas augstiem griestiem bija parādīta lidošanas vēsture no brāļu Raitu lidaparāta līdz Lindberga Spirit of St. Luis un Apollo 11, kas devās uz Mēnesi.

Daudz cilvēku, nomurmināja Kasiopeja.

Viņas pagāja garām 1MAX kinoteātrim, pie kura stāvēja liela rinda, un iegāja rosības pilnajā Kosmosa zālē. Deilijs stāvēja pie dabiskā lielumā izgatavota zirneklim līdzīga Mēness moduļa, kas bija novietots, it kā nolaižoties uz Mēness virsmas ar astronautu uz kāpnītēm.

Ņemot vērā visu notikušo, Deilijs izskatījās mierīgs. Ierasti elegantajā frizūrā nebija izspūris neviens mats.

Atkal esat apģērbies, Stefānija ierunājās, nākdama tuvāk.

Es jūs pietiekami nenovērtēju, Stefānij. Tā bija kļūda. Tādas es vairs nepieļaušu.

Vai visus pavadoņus atstājāt mājās? Viņa zināja, ka Deilijs reti kaut kur iet bez miesassargiem.

Visus, izņemot vienu.

Viņš pamāja ar roku, un Stefānija un Kasiopeja pagriezās. Shjlab ekspozīcijas tālākajā galā parādījās Hetere Diksone.

Tā nebija runāts, Lerij, Stefānija iebilda.

Jūs jautājāt par Aleksandrijas saikni? Viņa var pastāstīt to, ko jūs vēl nezināt.

Diksone cauri ļaužu pūlim soļoja pie viņiem. Pie Mēness moduļa bija sapulcējies bariņš trokšņainu bērnu, spiežoties pie koka margām, kas iežogoja ekspozīciju. Deilijs piegāja tuvāk šaurajam celiņam moduļa aizmugurē, kas stiepās paralēli stikla sienai, aiz kuras atradās ļaužu pārpilnā muzeja kafetērija.

Tu tomēr esi līķis, Diksone paziņoja Stefānijai.

Es nenācu šurp klausīties draudus.

Bet es esmu te tikai pēc savas valsts valdības pavēles.

Vispirms svarīgāko, atgādināja Deilijs.

Diksone izņēma elektronisku ierīci apmēram mobilā tālruņa lielumā un to ieslēdza. Pēc dažām sekundēm viņa papurināja galvu. Viņām nav mikrofonu.

Stefānija zināja, kā šī ierīce darbojas. Magelāna nodaļas aģenti tādas lietoja katru dienu. Viņa paņēma detektoru un pavērsa pret Diksoni un Deiliju.

Tas neko neuzrādīja.

Viņa pasvieda aparātu Diksonei. Labi, tā kā esam vieni, vari runāt.

Tu esi maita, paziņoja Diksone.

Jauki. Varbūt tagad beidzot vari pievērsties galvenajam.

īsi un skaidri stāsts ir tāds, ierunājās Deilijs. Pirms trīsdesmit gadiem Džordžs Hadāds lasīja Rijādā izdotu

Saūda Arābijas avīzi, pētīja Rietumu Arābijas vietu nosaukumus un tulkoja tos senebreju valodā. Kāpēc viņš tā darīja, man nav ne jausmas. Izklausās bezjēdzīgi. Taču viņš bija sācis ievērot, ka daži nosaukumi ir saistīti ar Bībeli.

Senebreju valoda ir grūta, ieminējās Kasiopeja. Nav patskaņu. Grūti tulkojama un pārpilna ar neskaidrām nozīmēm. Nepieciešama pieredze.

Viņš ir eksperts?

Diez vai.

Hadāds ir eksperts, iebilda Deilijs. Un nelaime ir tāda. Šie viņa pamanītie bībeliskie vietu nosaukumi bija koncentrēti apmēram četrsimt jūdžu garā un simts jūdžu platā zemes joslā Saūda Arābijas rietumdaļā.

Asirā? jautāja Kasiopeja. Tur, kur ir Meka?

Deilijs pamāja ar galvu. Hadāds gadiem ilgi pētīja citas teritorijas, taču šādu senebreju bībelisko vietu nosaukumu koncentrāciju neatrada nekur citur pasaulē, arī pašā Palestīnā ne.

Stefānija apjauta, ka Vecā derība bija seno jūdu vēstures pieraksts. Tātad, ja mūsdienu Rietumu Arābijas vietu nosaukumi tulkojumā senebreju valodā tiešām ir minēti Bībelē, tam būtu satriecošas politiskas sekas. Jūs gribat teikt, ka Svētajā zemē nebija jūdu?

Protams, ne. Mēs tur bijām. Viņš tikai grib teikt, ka Hadāds uzskatīja, ka Vecajā derībā ir aprakstīta jūdu dzīve Rietumu Arābijā. Pirms pārceļošanas uz ziemeļiem, uz tagadējo Palestīnu.

Bībele ir nākusi no Arābijas? brīnījās Stefānija.

Varētu teikt arī tā, atbildēja Deilijs. Hadāda secinājumi apstiprinājās, kad viņš sāka salīdzināt ģeogrāfiju. Vairāk nekā gadsimtu arheologi Palestīnā pūlējās atrast Bībeles aprakstiem atbilstošas vietas. Taču nekas nesaskanēja. Hadāds atklāja, ka, salīdzinot Rietumu Arābijas vietas ar Bībeles ģeogrāfiju, iztulkojot to nosaukumus senebreju valodā, tās visas saskan.

Stefānija joprojām šaubījās. Kāpēc neviens iepriekš nebija to pamanījis? Hadāds taču nav vienīgais, kas saprot senebreju valodu.

Ir pamanījuši, atbildēja Diksone. Trīs cilvēki no 1948. līdz 2002. gadam.

Stefānija uztvēra šo vārdu liktenīgo pieskaņu. Bet jūsu valdība par viņiem parūpējās? Tāpēc arī Hadādu vajadzēja nogalināt?

Diksone neatbildēja.

Iejaucās Kasiopeja. Tas viss ir saistīts ar pretrunīgiem apgalvojumiem, vai ne? Dievs noslēdza derību ar Ābrahāmu un deva viņam Svēto zemi. Pirmajā Mozus grāmatā teikts, ka derība ar Ābrahāma dēla īzāka starpniecību pārgāja pie jūdiem.

Gadiem ilgi tika pieņemts, turpināja Deilijs, ka zeme, ko Dievs dāvāja Ābrahāmam, atrodas tur, kur tagad Paies-, tīna. Bet ja nu tā nebija? Ja nu Dieva norādītā zeme atrodas kaut kur citur? Tālu no Palestīnas? Rietumu Arābijā…

Kasiopeja klusi iesmējās. Jūs esat traks? Tur ir Vecās derības saknes? Pašā islāma sirdī? Dieva apsolītajā ebreju zemē atrodas Meka? Pirms dažiem gadiem islāmisti sacēla traci visā pasaulē par Muhameda karikatūrām. Vai varat iedomāties, ko viņi darītu, ja uzzinātu to?

Deilijs saglabāja mieru. Tāpēc arī saūdi un izraēlieši gribēja nogalināt Hadādu. Viņš teica, ka šīs teorijas pierādījums esot atrodams zudušajā Aleksandrijas bibliotēkā. Un to viņam esot pavēstījis kāds, ko saucot par Sargu.

Tāpat kā iepriekšējiem trim cilvēkiem, piebilda Diksone. Viņus bija apmeklējis sūtnis, saukts par Sargu, kas piedāvājis iespēju atrast bibliotēku.

Kāds pierādījums tur varētu būt? jautāja Stefānija.

Deilijs sāka zaudēt pacietību. Pirms pieciem gadiem

Hadāds paziņoja Palestīnas varasiestādēm, ka, pēc viņa domām, viņa slēdzienus varētu apstiprināt ar seniem dokumentiem. Izšķiroša varētu izrādīties Vecā derība oriģinālajā senebreju valodā, kas sarakstīta pirms Kristus laikiem. Taču mūsdienās tā nav pieejama vecāka par desmito gadsimtu. Hadāds zināja no citiem rakstiem, kas bija saglabājušies, ka Aleksandrijas bibliotēkā bija Bībeles teksti. To atrašana būtu vienīgā iespēja kaut ko pierādīt, jo saūdi nejauj veikt arheoloģiskos izrakumus Asirā.

Stefānija atcerējās, ko Grīns bija teicis agrā otrdienas rītā. "Tāpēc viņi nolīdzināja ar buldozeriem tos ciematus. Viņi baidījās. Negribēja, lai kaut kas tiek atrasts. Nekas tāds, kas būtu saistīts ar ebreju Bībeli."

Tāpēc arī viņi tagad vēlas tavu nāvi, paskaidroja Diksone. Tu iejaucies viņu darīšanās. Viņi negrib riskēt.

Stefānija raudzījās Kosmosa zālē. Tur izvietotās raķetes sniedzās līdz pat griestiem. Sajūsmināti skolēni skraidīja tām apkārt. Viņa uzmeta Diksonei niknu skatienu. Jūsu valdība tam visam tic? Tāpēc tika nogalināti tie trīs vīri. Tāpēc arī vajāja Hadādu.

Viņa norādīja uz Deiliju. Viņš nav nekāds Izraēlas draugs. Viņš liktu lietā jebkādus līdzekļus, lai nospiestu jūsu valdību uz ceļiem.

Diksone iesmējās. Stefānij, tu jau murgo.

Nav ne mazāko šaubu, ka tādi ir viņa motīvi.

Jums nav ne jausmas par maniem motīviem, Deilijs arvien vairāk aizsvilās dusmās.

Es zinu, ka jūs esat melis;

Deilijs raudzījās viņā ar mīklainu skatienu. Viņš šķita pat samulsis, tāpēc Stefānija pārsteigta noprasīja:

Lerij, kas īsti notiek?

Tas, ko jūs nespējat pat iedomāties.

53. NODAĻA LISABONA 20:45

Malone atkāpās suvenīru veikaliņā, neatraujot skatienu no trim bruņotajiem vīriem, kuri veikli tuvojās, šķērsojot apakšējo galeriju. Profesionāļi. Lieliski.

Viņš kā aiz vairoga paslēpās aiz vienas no stikla vitrīnām līdzās atvērtajām durvīm, lika Pemai apmesties līdzās un turpināja vērot krusta eju. Makolums bija notupies aiz letes telpas vidū.

Viņi ir lejā, bet mēs augšā. Tā mēs iegūstam nedaudz laika. Baznīca un galerijas ir lielas. Tās nevar tik ātri pārmeklēt. Tās ir aizslēgtas? viņš jautāja Makolumam, norādot uz otrām stikla durvīm, kas veda ārā no veikala.

Droši vien. Aiz tām kāpnes ved lejā un ārā. Tāpēc tās būtu jāaizslēdz.

Malonem nepatika viņu atrašanās vieta. Mums jātiek ārā no šejienes.

Koton, iečukstējās Pema, un viņš atkal pievērsa uzmanību augšējai galerijai. Viens no svešiniekiem bija uzkāpis pa kāpnēm un nāca uz suvenīru veikaliņa pusi.

Makolums pielavījās Malonem aiz muguras. Aizved Pemu pie kases un paslēpieties aiz letes.

Vīrs, kurš bija ielaidis lodi galvā diviem cilvēkiem un pēc tam ar baudu ieturējis brokastis, bija pelnījis cieņu. Tāpēc Malone nolēma nestrīdēties, satvēra Pemas roku un aizveda viņu līdz letes tālākajam galam.

Viņš redzēja, kā Makolums izvelk nazi.

Starp trim stikla vitrīnām bija pietiekami plata atstarpe, lai viņš varētu tur paslēpties. Tumsa viņu aizsegs līdz brīdim, kad upurim jau būs par vēlu bēgt.

Bruņotais vīrs nāca tuvāk.

Lerijs Deilijs sāka krist Stefānijai uz nerviem. Kā to saprast tas, ko es nespēju pat iedomāties?

Administrācijā ir daži, kuri grib pierādīt Hadāda teoriju, atbildēja Deilijs.

Viņa atcerējās, ko Deilijs teica Brentam Grīnam, nezinādams, ka viņus noklausās. Jūs arī.

Tas nav tiesa.

Stefānija nebija tik lētticīga. Lerij, attopieties! Jūs esat šeit tikai tāpēc, ka man ir jūsu slepenie materiāli.

Deilijs nemaz neapjuka. Stefānij, laiks realitātes pārbaudei. Mūsu mediju ļaudis visiem iestāstīs, ka jūs esat safabricējusi pierādījumus aiz atriebības par darba zaudēšanu. Protams, būs nepatīkami brīži, žurnālisti uzdos jautājumus, taču jums nav pietiekami daudz pierādījumu, lai piespiestu pie sienas mani vai kādu citu. Es nevienam neesmu devis ne graša. Un tie lobiji? Tās būs tikai nomelnošanas sacensības. Kauja, kurā jūs zaudēsiet.

Varbūt. Bet jūs kļūtu radioaktīvs. Jūsu karjerai būtu beigas.

Deilijs paraustīja plecus. Profesijas risks.

Kasiopeja vēroja muzeja zāli, un Stefānija nojauta, ka viņa sāk raizēties, tāpēc pavēlēja Deilijam:

Nenovirzieties no tēmas!

Tēma, iejaucās Diksone, ir tāda, ka mēs vēlamies, lai tas viss nogrimst aizmirstībā. Bet kāds jūsu valdībā negrib to pieļaut.

Pareizi. Viņš. Stefānija norādīja uz Deiliju.

Kasiopeja aizslīdēja līdz Mēness modulim un pusaudžu

bariņam, kas drūzmējās tā pakājē.

Stefānij, iebilda Deilijs, jūs vainojāt mani informācijas noplūdē par Aleksandrijas saikni. Taču jūs neprotat atšķirt draugus no ienaidniekiem, jūs ienīstat šo administrāciju. Domājat, ka prezidents ir idiots. Taču citi ir vēl daudz ļaunāki. Bīstami cilvēki.

Nē, viņa atbildēja. Viņi visi ir fanātiķi. Partijas lojālisti, kuri gadiem ilgi tikai klaigājuši. Tagad viņiem radusies iespēja kaut ko darīt.

Un pašlaik viņu uzmanības centrā ir Izraēla.

Pietiek runāt mīklās, Lerij. Pasakiet skaidri, kas man, jūsuprāt, būtu jāzina.

Aiz tā visa ir viceprezidents.

Vai viņa nepārklausījās? Ko nu stāstāt?!

Viņš ir saistīts ar saūdiem. Tie viņu jau sen finansē. Viņš jau sen ir uz skatuves. Dažus termiņus Kongresā, trīs gadus Valsts kases sekretārs, tagad otrā galvenā persona. Viņš grib tikt pašā augšā, pats to nemaz neslēpj, un partija uzticīgi apsolījusi viņu izvirzīt. Viņam ir draugi, kuriem vajadzīgas labas attiecības ar saūdiem, un šie draugi apgādās viņu ar naudu. Viņam ar prezidentu ir domstarpības Vidējo Austrumu jautājumā. Viņam ir labas attiecības ar Saūda Arābijas karalisko ģimeni, taču viņš tās slēpj. Publiski viņš tos dažas reizes ir nozākājis. Taču viņš parūpējās, lai saūdi uzzinātu par informācijas noplūdi par Aleksandrijas saikni. Pateicībā par labajām attiecībām.

Tas nesaskanēja ar Brenta Grīna teikto, jo ģenerālprokurors pats bija uzņēmies vainu par informācijas noplūdi.

Atgriezās Kasiopeja.

Kas ir? noprasīja Stefānija.

Beidziet pļāpāt.

Kaut kas noticis?

Slikta priekšnojauta.

Tavā dzīvē ir pārāk daudz intrigu, Diksone teica Kasiopejai.

Bet tavā pārāk daudz melu.

Pretrunīgu domu mocīta, Stefānija pievērsās Deilijam. Man šķita, pirms brīža jūs teicāt, ka administrācijā daži grib pierādīt Hadāda teoriju. Bet tagad jūs apgalvojat, ka viceprezidents nopludinājis to saūdiem. Tie vēlas teoriju iznīcināt. Kā tad īsti ir?

Stefānij, tas, ko jūs paņēmāt no manas mājas, mani nobeigtu. Es darbojos ēnā. Tā ir bijis vienmēr. Bet kādam tas ir jādara. Vai gribat izrēķināties ar mani vai uzzināt, kas patiesībā aiz tā visa slēpjas?

Tā nebija atbilde uz viņas jautājumu. Gribu jūs visus.

Tas nav iespējams. Vai jūs beidzot klausīsieties? Var visu dienu dauzīt baļķi ar cirvi, un varbūt izdosies to pārcirst pušu. Bet, ja iedzen vidū ķīli, bajķi var pāršķelt uzreiz.

Jūs tikai cenšaties glābt savu ādu.

Pasaki viņai, Deilijs pievērsās Diksonei.

Jūsu valdībā ir šķelšanās. Jūs vēl joprojām esat mums labvēlīgi, bet daži grib to mainīt.

Stefāniju tas nepārliecināja. Tā ir bijis vienmēr. Visur ir divas puses.

Šoreiz ir citādi, apgalvoja Diksone. Notiek kaut kas vairāk. Un Malone ir Portugālē.

Tas uzreiz piesaistīja Stefānijas uzmanību.

Mossad gatavojas tur ar viņu izrēķināties.

Deilijs ar plaukstu pieglauda matus. Stefānij, šajā spēlē ir divas pretējas nometnes. Vieni arābi, otri izraēlieši. Viņi abi vēlas vienu un to pašu, turklāt šoreiz viņi to vēlas viena kopīga iemesla dēļ. Viceprezidents ir saistīts ar arābiem…

Iekaucās signalizācija, atbalsojoties milzīgajā telpā, bet pēc tam barga balss skaļruņos pavēlēja nekavējoties atbrīvot ēku.

Stefānija sagrāba Deilija roku.

Tā nav mana vaina, viņš aši atbildēja.

Seibrs stāvēja klusi un nekustīgi. Viņš gaidīja, kad vīrs ar ieroci ienāks veikaliņā.

Ienāks.

Viņam tas jādara.

Seibrs iedomājās, kur gan palikuši abi pārējie. Atbilde radās uzreiz aiz durvīm kaut kas pazibēja.

Interesanti.

Laikam šī trijotne pārzināja ēkas ģeogrāfiju un zināja arī, ka meklējamie devušies uz suvenīru veikaliņu.

Vai viņi pamanīja gaismu?

Divi bruņotie vīri pa kreisi no viņa paraustīja durvis, kuras izrādījās aizslēgtas. Tad viņi atkāpās un izšāva stiklā.

Blīkšķis neatskanēja, tikai nodunēja. Kā āmurs naglai uz galvas. Lode atsitās pret stiklu, nobūkšķēja, bet to nesadragāja-

Ložu necaurlaidīgais stikls.

Trešais pistoļvīrs augšējā galerijā ieskrēja veikalā pa atvērtajām durvīm, turēdams ieroci šaušanas gatavībā. Seibrs nogaidīja vilcināšanās brīdi, kad iebrucējs apstājās, lai novērtētu situāciju, tad metās uz priekšu, iespēra tam pa vēderu un ar nazi pārgrieza rīkli. Upuris pat nepaguva apjēgt, kas notiek, kad asmens jau bija dziļi viņa kakla bedrītē.

Apslāpēti iegārdzies, viņš sabruka uz grīdas.

Pret slēgtajām stikla durvīm nodunēja vēl dažas lodes. Arī spērieni durvis neizkustināja. Tad atskanēja soļi, un abi uzbrucēji devās lejā pa kāpnēm.

Seibrs paņēma nogalinātā ieroci.

Sirēna turpināja gaudot. Simtiem apmeklētāju steidzās uz muzeja izeju pusi. Stefānija joprojām neatlaida Deilija roku.

Viceprezidentam ir sabiedrotie, viņš teica. Viens viņš to nespēj.

Viņa klausījās.

Stefānij, Brents Grīns sadarbojas ar viņu. Viņš nav jums draugs. Viņš pievērsās Diksonei, un tā piebalsoja:

Viņš saka patiesību. Kas vēl zināja, ka tu nāksi uz šejieni? Ja mēs vēlētos tevi nogalināt, tikšanās vieta nebūtu šeit.

Stefānija domāja, ka pārvalda situāciju, taču tagad sāka šaubīties. Grīns tiešām vienīgais zināja, ka viņas ir šeit protams, ja Diksone un Deilijs nemeloja.

Viņa atlaida Deiliju, un tas atkal atkārtoja:

Grīns ir viceprezidenta nometnē. Jau kādu laiku. Viņam apsolīts otrs augstākais amats. Brentam nebūtu nekādu cerību uzvarēt vēlēšanās. Šī viņam ir vienīgā iespēja tikt uz augšu.

Balss skaļruņos atkal pavēlēja atstāt ēku. No kafetērijas iznāca apsargs un lūdza viņus iet projām.

Kas notiek? jautāja Deilijs.

Tikai drošības pasākums. Jāatbrīvo ēka.

Stefānija caur stikla sienām redzēja, kā cilvēki dodas projām no ceļa un kokiem, kas atdalīja muzeju no zaļās alejas.

Ir nu gan drošības pasākums.

Viņi steidzās uz galvenās ieejas pusi. Cilvēki joprojām plūda ārā pa durvīm. Skanēja satrauktas balsis, vīdēja raižpilnas sejas. Tie lielākoties bija pusaudži un ģimenes, un visi izteica minējumus, kas noticis.

Atradīsim kādu citu ceļu, ieteica Kasiopeja. Vismaz rīkosimies negaidīti.

Stefānija piekrita. Viņas devās projām. Deilijs un Diksone stāvēja nekustīgi, it kā cenzdamies viņas pārliecināt.

Stefānij! iesaucās Deilijs.

Viņa pagriezās.

Es esmu jūsu vienīgais draugs. Sameklējiet mani, kad būsiet to sapratusi.

Stefānija nenoticēja šiem vārdiem, taču viņu bija pārņēmusi ļoti netīkama nedrošības izjūta.

Jāiet, steidzināja Kasiopeja.

Viņas izskrēja caur vairākām galerijām, kur dižojās spoži lidaparāti, garām suvenīru veikaliņam, kuru strauji atstāja pircēji. Kasiopeja bija stingri nolēmusi doties ārā pa kādu no avārijas izejām laba doma, jo trauksmes signāli skanēja pilnā sparā.

Priekšā, aiz vitrīnas ar maziem lidmašīnu modeļiem, parādījās vīrietis. Gara auguma, ģērbies tumšā, lietišķā uzvalkā. Viņš pacēla labo plaukstu. Stefānija pamanīja, ka no viņa kreisās auss stiepjas tievs, viļņains vadiņš.

Viņas apstājās un pagriezās. Aiz muguras stāvēja vēl divi vīri, tāpat ģērbušies un aprīkojušies ar vadiņiem. Stefānija uzreiz pazina viņu izskatu un izturēšanos.

Slepenais dienests.

Pirmais kaut ko pateica pie žaketes atloka piestiprinātā mikrofonā, un sirēna apklusa.

Nelies kundze, vai varam to nokārtot mierīgi?

Kāpēc gan?

Vīrietis pienāca tuvāk. Jo ar jums vēlas runāt Savienoto Valstu prezidents.

54. NODAĻA lisabona 21:30

Malone apgāja apkārt letei un notupās līdzās Makolumam, kurš pārmeklēja nogalinātā kabatas. Viņš redzēja, cik veikli un prasmīgi šis tā saucamais bagātību meklētājs nonāvē uzbrucēju.

Tie abi izstaigāja baznīcu un nāk atkal šurp, viņš teica.

Saprotu, atbildēja Makolums. Te ir pāris rezerves aptveres un vēl viens ierocis. Vai ir kāda nojausma, kas viņi ir?

Izraēlieši. Visticamāk.

Es domāju, tu teici, ka viņi ir likušies mierā.

Bet es domāju, ka tu esi amatieris. Tu tikko parādīji apskaužaniLi prasmi.

Kad jāglābj sava āda, katrs dara, ko vien spēj.

Malone pamanīja kādu ierīci, kas bija piestiprināta pie nogalinātā jostas. Viņš atāķēja metāla korpusu.

Raidītājs lokators. Viņš tādus bija bieži izmantojis sekošanai ar elektronisku tagu apzīmētam mērķim. Ieslēdzis videoekrānu, viņš redzēja, ka sekošana notiek bezskaņas režīmā. Mirgojošs indikators rādīja, ka mērķis ir tuvu.

Jāiet projām, ierunājās Pema.

Tas būs grūti, atbildēja Malone. Vienīgā izeja ir caur to galeriju. Bet abi pārējie uzbrucēji tagad jau droši vien ir kāpņu tuvumā. Jāatrod cits ceļš lejā.

Viņš ielika izsekošanas ierīci kabatā. Ar ieročiem rokā viņi izslīdēja no veikaliņa.

Abi pistoļvlri izlēca no arkas deviņdesmit pēdu attālumā un sāka šaut.

Krusta ejā atskanēja paukšķi, it kā plīstu baloni.

Malone nometās uz galerijas grīdas, paraujot Pemu sev līdzi. Galerijas stūri nebija taisnā leņķī, bet platāki, veidojot astoņstūra formu. Viņš paslēpās stūrī.

Ejiet uz to pusi, teica Makolums. Es viņus aizkavēšu.

Gar ārējo perimetru stiepās garš akmens sols, kas savienoja arkas, veidojot sarežģītu balustrādi. Zemu pieliekušies, Malone un Pema lavījās projām no veikaliņa, kamēr Makolums apšaudīja abus uzbrucējus.

Lodes atsitās pret akmens sienu desmit pēdas pa kreisi no viņa, citas aiz muguras, citas priekšā. Viņš attapās, kāpēc tā. Viņu klātbūtni nodeva ēnas, kuras krita uz sienas kvēlspuldžu blāvi apgaismotajā galerijā. Viņš apstājās, apturēja Pemu un nometās uz grīdas, nomērķēja un ar trim šāvieniem sašķaidīja spuldzes tālāk priekšā.

Tagad viņus apņēma tumsa.

Makolums bija pārstājis šaut.

Uzbrucēji arī.

Malone pamāja, un viņi steidzās uz priekšu, joprojām pieliekušies, slēpdamies aiz arkām, rotājumiem un akmens sola.

Viņi nonāca galerijas galā.

Pa labi stiepās nākamās galerijas iekšējā siena. Durvju nebija. Tālākajā galā vīdēja vēl viena nepārtraukta siena. Pa kreisi bija divviru stikla durvis, kuru viena puse bija aicinoši pavērta. Uzraksts uz plāksnītes vēstīja, ka šī telpa ir ēdamzāle. Varbūt no tās ir kāda izeja uz ārpasauli?

Viņš pamāja, un viņi iegāja pa durvīm.

Trīs lodes nodunēja, atsitoties pret tām no ārpuses. Neviena netika cauri. Arī šeit bruņustikls. Paldies Dievam par tādu durvju izvēli.

Koton, mēs esam ķezā, paziņoja Pema.

Tumsā, ko kliedēja tikai atsevišķi gaismas stari, kas iespraucās pa logiem, viņš ieraudzīja plašu taisnstūrveida telpu ar ribu velvju griestiem, līdzīgu baznīcas telpai. Visapkārt telpai stiepās zema akmens karnīze, bet zem tās krāsaina flīžu mozaīka. Otru durvju nebija. Logi atradās desmit pēdu augstumā, un piekļūt tiem nebija iespējams.

Viņš pamanīja tikai divas atveres.

Viena bija telpas tālākajā galā, un, aizskrējis tur, viņš pārliecinājās, ka tas ir kādreizējais kamīns, kas tagad bija tikai dekoratīva niša.

Aizmūrēta.

Otra atvere bija mazāka, varbūt kādas četras reiz piecas pēdas liela, trīs pēdu dziļumā ārējā sienā. Tā kā šeit savulaik bija abatijas ēdamzāle, tad tur laikam tika pagatavoti ēdieni pirms pasniegšanas.

Pemai bija taisnība. Viņi bija ķezā.

Rāpies tur iekšā, viņš pavēlēja.

Pema neiebilstot iespraucās uz akmens plaukta virs tukšas akmens bļodas. Laikam biju zaudējusi prātu, nākot šurp.

Mazliet par vēlu to pamanīji.

Viņš nenovērsa skatienu no durvīm, kas veda uz augšējo galeriju. Blāvajā gaismā parādījās ēna. Pārliecinājies, ka Pema ir drošībā, viņš pats arī iekāpa slēptuvē un piespiedās ar muguru pie plaukta, pēc iespējas dziļāk nišā.

Ko tu darīsi? viņa iečukstēja tam ausī.

To, kas jādara.

Seibrs redzēja, ka abi vajātāji pašķiras. Viens sekoja Malonem, bet otrs ielavījās arkā, kas veda atpakaļ uz baznīcu. Nolēmis, ka augšā ir drošāk, Seibrs piesardzīgi virzījās tuvāk tām pašām durvīm, cerēdams, ka tās ved uz augšējo kori, kur bija uzgājis Malone kopā ar savu bijušo sievu.

Viņam patika medības, sevišķi tad, ja medījums bija grūti notverams. Viņš atkal nodomāja, kas varētu būt šie vīri. Vai izraēlieši, kā teica Malone? Varētu būt. No Jonasa viņš bija uzzinājis, ka uz Londonu nosūtīta likvidēšanas vienība, bet Džordžu Hadādu taču jau novāca. Par to viņš bija pārliecinājies, noklausoties ierakstu, un arī Malone to apstiprināja. Ko tad izraēlieši meklēja šeit? Vajāja viņu? Diez vai. Bet kuru tad?

Viņš atrada durvis un ieslīdēja iekšā.

Pa kreisi kāpnes veda lejā uz baznīcu. Melnajā tumsā viņš lejā dzirdēja soļus.

Seibrs iegāja korī, apstājās balustrādes savienojuma vietā ar ārējo sienu un uzmanīgi paraudzījās lejup. Augstu novietotajos baznīcas dienvidu fasādes logos no ārpuses spīdēja gaisma. Melna cilvēka figūra ar ieroci rokā lavījās pa eju starp solu rindām uz ziemeļu sienas pusi, turoties ēnās un virzoties uz apakšējā kori.

Viņš divreiz izšāva.

Klusinātāja apslāpētie paukšķi atbalsojās milzīgajā jomā. Viena lode trāpīja mērķī, un vīrietis iekliedzās, sagrīļojās un atslīga pret solu. Seibrs vēlreiz nomērķēja, kas tumsā bija tikai nedaudz grūtāk, un ar diviem šāvieniem nogāza svešinieku uz grīdas.

Nav slikti.

Izmetis no ieroča aptveri, viņš nomainīja to ar jaunu.

Tad pagriezās, lai ietu projām. Laiks sameklēt Maloni.

Viņa acu priekšā parādījās pistoles stobrs.

Nomet ieroci, kāda balss angļu valodā pavēlēja.

Viņš vilcinājās un mēģināja saskatīt runātāju, taču tumsā

bija redzama tikai ēna. Tad viņš saprata, ka svešajam uz galvas ir kapuce. Vēl viens auksts stobrs pieskārās viņa kaklam.

Divi naidnieki.

Vēlreiz atkārtoju, atkal ierunājās pirmais. Nomet ieroci.

Izvēles nebija. Pistole noklaudzēja uz grīdas.

Pret viņa seju pavērstais stobrs noslīdēja zemāk. Tad gaisā kaut kas pazibēja un atsitās pret viņa deniņiem. Pirms viņš paspēja sajust sāpes, visa pasaule apklusa un pazuda.

55. NODAĻA

Cieši satvēris automātisko pistoli, Malone gaidīja, tad piesardzīgi palūkojās gar nišas malu, kur viņi bija paslēpušies.

Ēna pletās lielāka, jo uzbrucējs tuvojās.

Malone iedomājās, vai vajātājs zina, ka no telpas nav izejas. Droši vien nezina. Jo kāpēc tad tas nāca tuvāk? Varēja mierīgi gaidīt galerijā. Taču viņš sen jau bija pārliecinājies, ka daudzi no tiem, kuri pelna iztiku ar nogalināšanu, mēdz būt nepacietīgi. Ātrāk izdarīt darbiņu un pazust. Gaidīšana tikai palielina iekrišanas risku.

Pema smagi elpoja, bet viņai to nedrīkstēja pārmest. Viņam pašam arī sirds dauzījās kā negudra. Viņš pavēlēja sev nomierināties. Domā! Esi gatavībā!

Tagad ēna stiepās pāri ēdamzāles sienai.

Svešais ieskrēja pa durvīm, mērķēdams ar ieroci.

Skatienam pavērās tukša, tumša telpa bez mēbelēm. Viņa uzmanību uzreiz piesaistīja niša tālākajā galā, bet pēc tam otra atvere sienā. Taču Malone negaidīja, pirms uzbrucējs visu apjēdz. Viņš izvēlās no slēptuves un šāva.

Lode aizlidoja garām mērķim un atlēca no sienas. Iebrucējs uz mirkli apstulba, bet tad ātri atguvās un pavērsa ieroci pret Maloni.

Tātad šī būs divkauja.

Malone izšāva vēlreiz un trāpīja uzbrucējam gurnā.

Tas sāpēs iekliedzās, bet nekrita.

Nākamo lodi Malone ietrieca viņam krūtīs. Svešais sagrīļojās un atmuguriski nogāzās uz grīdas.

Malone, jūs gan grūti novākt, aiz durvīm ierunājās vīrieša balss

Viņš pazina šo balsi. Ādams, kurš bija Hadāda dzīvoklī. Tagad viņš zināja. Izraēlieši. Bet kā tie viņu atrada?

Atskanēja soļi. Kāds skrēja projām.

Brīdi vilcinājies, viņš metās uz durvju pusi, nolēmis pabeigt Londonā iesākto atriebību.

Viņš apstājās un paraudzījās ārā.

Šurp, Malone! sauca Ādams.

Viņš raudzījās pāri plašajai krusta ejai, kur pretējā pusē zem vienas no arkām stāvēja Ādams. Šo seju viņš pazina nekļūdīgi.

Jūs esat labs šāvējs/bet ne tik labs. Tagad esam palikuši tikai mēs abi.

Viņš redzēja, kā Ādams pazūd durvīs, kas ved uz baznīcu.

Pema, paliec te. Ja šoreiz nepaklausīsi, tad pati varēsi tikt galā ar tiem bandītiem.

Viņš izskrēja no ēdamzāles un metās uz priekšu pa galeriju. Kur palicis Makolums? Divi uzbrucēji tika nošauti. Sākumā viņš redzēja tikai trīs. Vai Ādams nogalinājis Makolumu? Tikai mēs abi. Tā šis izraēlietis teica.

Viņš nosprieda, ka sekot Ādamam lejā baznīcā būtu muļķīgi. Jārīkojas negaidīti. Tāpēc viņš pakāpās uz viena no soliem, kas stiepās gar galerijas ārējo malu, un paraudzījās lejup. Krusta ejas rotājumi bija gan iespaidīgi, gan izturīgi. Aizbāzis ieroci aiz jostas, viņš izliecās uz ārpusi, pieķērās pie akmens sola augšpuses, bet ar kājām sameklēja uz āru izvirzītu dekoratīvu lietus notekcaurules rotājumu. Saglabādams līdzsvaru, viņš noliecās, pieķērās pie akmens un pārvietojās uz karnīzes, kas stiepās no kādas arkas balsta. No turienes bija sešas pēdas līdz zālienam klostera dārzā.

Pēkšņi Ādams parādījās no baznīcas puses, skriedams pa tālāko galeriju.

Malone satvēra ieroci un izšāva. Viņš netrāpīja, toties piesaistīja pretinieka uzmanību.

Ādams pazuda, paslēpies aiz tiem pašiem soliem vidukļa augstumā, aiz kuriem bija slēpies arī Malone.

Tad izraēlietis atkal parādījās un izšāva.

Malone nolēca starp diviem rotājumu atbalstiem apakšējā galerijā un smagi atsitās pret grīdas flīzēm. Viņam aizrāvās elpa. Četrdesmit astoņu gadu vecumā izturībai bija savas robežas, lai ko arī viņš agrāk būtu spējis paveikt katru dienu. Paslēpies aiz sola, viņš uzmanīgi palūkojās pāri klostera pagalmam.

Ādams skrēja atkal.

Malone pielēca kājās un metās pa kreisi, ap stūri un tieši pretī Ādamam. Tas pazuda vēl vienās divviru stikla durvīs, kas bija rūpīgi ierīkotas divās greznās arkās ar statujām abās pusēs.

Viņš devās pie tām un apstājās ārpusē.

Uz plāksnītes bija rakstīts, ka tumšā telpa aiz durvīm ir ordeņa sapulču telpa, kur savulaik pulcējušies mūki. Atvērt stikla durvis būtu muļķīgi. Nebija pietiekami gaišs, lai saskatītu, kas ir otrā pusē. Tikai logi divi, skaidri saredzami.

Viņš nolēma rīkoties, paļaujoties uz to, ko zina.

Tāpēc viņš atvēra vienu stikla durvju pusi un paslēpās aiz otras, kam vajadzētu pasargāt viņu no šāvieniem.

Tie neatskanēja.

Augstās astoņstūru telpas vidū slējās milzīgs kapakmens.

Viņš pārlaida skatienu telpai. Nekā. Tad pievērsās logiem. Labās puses loga rūts bija izsista, grīda pilna stikliem, bet gaisā nozibēja virve, ko kāds vilka uz augšu no ārpuses.

Ādams bija aizbēdzis.

Uz akmens grīdas noklaudzēja soļi, un viņš ieraudzīja Pemu un Makolumu skrienam šurp. Izgājis galerijā, viņš jautāja Makolumam:

Kas tev notika?

Iegāza pa galvu. Divi no viņiem. Augšā, korī. Es baznīcā vienu novācu, bet pēc tam viņi mani sagrāba.

Kāpēc tad tu vēl esi dzīvs?

Nezinu, Malone. Varbūt pajautā viņiem.

Malone ātri sarēķināja. Trīs nogalināti. Vēl divi it kā uzbruka Makolumam. Pieci? Tomēr viņš redzēja tikai trīs uzbrucējus.

Viņš nolaida ieroci, ko bija pavērsis pret Makolumu. Tie puiši te iebrūk, dzenas mums pakaļ, mēģina nogalināt mani un Pemu, bet tev tikai iegāž pa pauri un atstāj. Vai nav kaut kā savādi, kā tev šķiet?

Ko tu gribi teikt, Malone?

Viņš izvilka no kabatas lokatoru. Viņi strādā tavā labā. Ieradušies novākt mūs, lai tev pašam tas nebūtu jādara.

Tici man, ja es gribētu jūsu nāvi, jūs jau tagad būtu līķi.

Viņi nāca augšā tieši uz to suvenīru bodīti. Riņķoja ap to kā maitasputni. Viņi pārzina šīs ēkas ģeogrāfiju. Viņš pacēla lokatoru. Un viņi mums sekoja. Augšā es vienu nošāvu un gandrīz nobeidzu arī trešo. Bet pēc tam viņš vienkārši aizmūk projām? Tik dīvainu likvidēšanas vienību es vēl nebiju redzējis.

Viņš ieslēdza ierīci un pavērsa to pret Makolumu. Ieslēdza skaņu, un klusi pīkstieni vēstīja, ka uztvērējs ir atradis mērķi.

Viņi izsekoja tevi. Tūlīt pārliecināsimies.

Uz priekšu, Malone. Dari, kas tev jādara.

Pema klusēdama stāvēja malā. Malone viņu uzrunāja:

Man šķiet, es liku tev palikt augšā.

Es paliku, līdz atnāca viņš. Un, Koton, viņam tiešām ir nejauks puns uz galvas.

Maloni tas nepārliecināja. Viņš ir pietiekami izturīgs un var paciest arī šāvienu no saviem aģentiem, lai mūs piemuļķotu.

Viņš notēmēja lokatoru pret Makolumu, bet pīkstienu ritms nemainījās.

Esi apmierināts? tas noprasīja.

Malone pašūpoja ierīci pa labi un pa kreisi, bet skaņa nemainījās. Makolums nebija meklējamais objekts. Pema pagāja garām, aplūkodama sapulču telpu. Pavēršot ierīci pret Pemu, pīkstieni kļuva straujāki.

Viņa arī to sadzirdēja un pagriezās atpakaļ.

Viņš nolaida ieroci un paspēra divus soļus viņai pretī, joprojām šūpodams ierīci. Pīkstoņa pavājinājās, pavājinājās, tad, pavēršot ierīci tieši pret Pemu, kļuva nepārtraukta.

Bezgala pārsteigta viņa jautāja:

Ko tas nozīmē?

Viņi sekoja tev. Tā arī viņi atrada Džordžu. Tu! Viņu pārņēma dusmas. Viņš nosvieda lokatoru, aizbāza ieroci aiz jostas un sāka aptaustīt Pemu.

Ko, pie joda, tu dari? viņa iekliedzās.

Viņa tiešām bija pārbijusies, taču Malone nedomāja viņu saudzēt.

Pema, pat ja man būs tevi jāizģērbj kailu un jāpārmeklē visas atveres, es atradīšu, ko tu nēsā līdzi. Tāpēc labāk pasaki pati, kur tas ir.

Viņa, šķiet, neko nesaprata. Par ko tu runā?

Par to, kas sūta signālu lokatoram.

Pulkstenis, ieminējās Makolums.

Malone pagriezās. Makolums rādija uz Pemas roku.

Droši vien tas. Darbojas ar bateriju un ir pietiekami liels, lai tajā ievietotu signālu raidītāju.

Malone sagrāba Pemas plaukstu, atāķēja pulksteni un aizsvieda pa galerijas grīdu. Tad pacēla lokatoru un nomērķēja uz to. Nepārtraukts pīkstiens liecināja, ka pulkstenis tiešām ir mērķis. Atkal pavēršot ierīci pret Pemu, pīkstiens pieklusa.

Ak dievs, viņa izdvesa. Manis dēļ nogalināja veco vīru.

56,NODAĻA

Malone iegāja viesnīcas Ritz Four Seasons biznesa centrā. Viņi bija izgājuši no klostera pa galveno ieeju. Tā kā durvis varēja atvērt no iekšpuses, šādi visātrāk varēja tikt ārā.

Pēc tam viņi apgāja apkārt ēkai un atrada vietu, kur Ādams un viņa tautieši bija iekļuvuši iekšā. Sapulču zāles greznie logi, ko rotāja smalki akmens ornamenti, vienīgie nebija aizrestoti. Tie bija sešu pēdu augstumā no zemes un pavērsti pret tumšu sānieliņu. Divi kupli koki iebrucējiem bija lielisks aizsegs.

Pēc tam viņi aizgāja dažus kvartālus uz austrumiem līdz Belemas biznesa rajonam un ar trolejbusu aizbrauca uz Lisabonas centru. No turienes viņi ar taksometru aizvizinājās dažas jūdzes uz ziemeļiem, uz viesnīcu. Brauciena laikā neviens neteica ne vārda. Malone joprojām mocījās neizpratnē. Visu laiku viņš bija domājis, ka Makolums ir bīstams, bet tad izrādījās, ka īstie draudi ir daudz tuvāk. Taču turpmāku izsekošanu viņš izbeidza, iemetot pulksteni bukšu dzīvžogā, kas apņēma klostera dārzu.

Viņam bija jāpadomā.

Tāpēc viņi iegāja vienā no biznesa centra konferenču telpām un aizvēra durvis. Uz galda gaidīja dators un tālrunis, arī papīrs un pildspalvas. Tas viņam Four Seasons patika. Pasaki, ko vēlies, un tas tūlīt tiks sagādāts.

Koton, Pema steidzīgi ierunājās. Tas pulkstenis bija dāvana. Es jau tev teicu. No tā vīrieša, ar kuru es satiekos.

Viņš atcerējās sarunu par to Londonā. TAG. Dārga manta. Visu cieņu. Kas viņš ir?

Jurists citā firmā. Vecākais partneris.

Cik ilgi jūs jau esat kopā? Izklausījās, it kā tas viņu interesēti!, bet tā nebija.

Dažus mēnešus. Beidz, Koton! Kā viņš varēja zināt, ka notiks kaut kas tāds? Viņš man to uzdāvināja jau pirms vairākām nedēļām.

Malone vēlējās viņai ticēt, taču aģentu sievas arī agrāk bija pārgājušas pretinieku pusē. Viņš pasniedzās pēc tālruņa klausules un sastādīja Magelāna nodaļas Atlantas numuru. Nosauca atbildētājam savu vārdu un pateica, ar ko vēlas runāt. Viņam lika uzgaidīt. Pēc pāris minūtēm viņa ausī atskanēja vīrieša balss. Koton, te Brents Grīns. Jūsu zvans tika pāradresēts man.

Man jārunā ar Stefāniju.

Viņa nav atrodama. Te notiek lielas pārmaiņas, jums būs jārunā ar mani.

Kāda gan darīšana ģenerālprokuroram ar Magelāna nodaļu? Parasti jūs no tās turaties pa gabalu.

Koton, tas ir sarežģīti. Stefānija ir atlaista no darba, un mēs abi esam sākuši cīņu.

Maloni tas nepārsteidza. Un tas viss ir saistīts ar to, ko es šeit daru.

Tieši tā. Šajā administrācijā ir daži cilvēki, kuri pakļāva tavu dēlu briesmām.

Kas?

To mēs vēl droši nezinām. Stefānija cenšas to noskaidrot. Vai varat pastāstīt, kas notiek tur?

Svētki. Viena balle pēc otras. Lisabona ir īsts dinamīts.

Vai šādam sarkasmam ir iemesls?

Varu nosaukt simtiem. Bet man ir vajadzīga jūsu palīdzība. levāciet ziņas par vīru, vārdā Džeimss Makolums. Viņš apgalvo, ka dienējis armijā, īpašajā vienībā. Viņš īsumā aprakstīja jaunā paziņas izskatu. Man jāzina, vai tas ir īstais vārds, un kāda ir viņa biogrāfija. Izteikdams šo lūgumu, viņš cieši raudzījās Makoluma sejā, bet tas ne aci nepamirkšķināja. Kas noticis Stefānijai?

Pārāk garš stāsts. Taču mums jāzina, ar ko nodarbojaties jūs. Tas varētu viņai palīdzēt.

Nezināju, ka jums tas ir tik svarīgi.

Nesaprotu, kāpēc visi domā, ka es šo sievieti neciešu. Viņai ir tik daudz labu īpašību. Bet pašlaik viņai ir nepatikšanas. Jau vairākas stundas neesmu saņēmis nekādu ziņu ne no viņas, ne no Vitas kundzes.

Kasiopeja ir tur?

Kopā ar Stefāniju. Viņu aizsūtīja jūsu draugs Henriks Torvaldsens.

Grīnam bija taisnība. Tiešām lielas izmaiņas. Man arī ir nepatikšanas ar bijušo sievu, šķiet, izraēlieši viņu izsekoja.

To mēs zinām. Vīrietis, ar kuru viņa Atlantā satikās, bija izraēliešu atbalstītājs. Mossad lika viņam uzdāvināt Pemai dažas lietiņas. Pulksteni, rokassprādzi, kokteiļu gredzenu. Visas ar GPS funkciju. Droši vien viņi cerēja, ka vismaz kādu no tām viņa nēsās.

Tas nozīmē, ka izraēlieši zināja, ka tiek gatavots uzbrukums manam dēlam, un sagatavojās to izmantot.

Tas ir drošs secinājums. Vai Aleksandrijas saikne vēl ir neskarta?

Nezināju, ka jūs arī par to kaut ko zināt.

Tagad zinu.

Izraēlieši vakar to apklusināja uz visiem laikiem un pirms brīža gandrīz piebeidza arī mūs. Tagad viņam tiešām bija jāpadomā. Man jābeidz runāt. Vai jums ir kāds numurs, pa kuru jūs var sazvanīt tieši? Grīns nosauca numuru. Nekur nepazūdiet. Es drīz atkal ar jums sazināšos.

Koton, ieminējās Grīns. Tas jurists, ar kuru satikās jūsu sieva. Viņš ir miris. Nošauts pirms dažām dienām. Mossad slēpj pēdas.

Malone to iegaumēja.

Iesaku uzmanīt Pemu, piebilda Grīns. Viņa ari ir nevēlama lieciniece.

Vai kas vairāk.

Jebkurā gadījumā viņa ir jāpieskata.

Malone nolika klausuli. Pema raudzījās uz viņu. Tavs mīļākais ir nogalināts. Izraēlieši viņu novāca. Viņš ar tiem sadarbojās.

Pemas seja sāpēs saviebās. Maloni tas nemaz neaizkustināja. Tas vīrietis bija piedalījies pret Geriju vērstā sazvērestībā. Tā notiek, ja grib pieradināt klaburčūsku. Es brīnījos, kā mūs sameklēja viesnīcā Londonā. No Hadāda dzīvokļa mums noteikti neviens nesekoja.

Viņš redzēja, cik apbēdināta ir Pema, taču līdzjūtībai nebija laika. Raizējoties par to, ko nav iespējams mainīt, var ātri aiziet bojā. Viņš pievērsās Makolumam. Tu dzirdēji. Es liku ievākt ziņas par tevi.

Vai beidzi spēlēt teātri? Neaizmirsti, ka viss pārbaudījums vēl nav pabeigts un mēs arī nezinām, uz kurieni doties tālāk.

Kas to teica? Viņš nolika uz galda fotogrāfiju, ko bija izplēsis no grāmatas suvenīru veikalā, un atlocīja to. Atrodi to vietu, kas veido adresi bez vietas, kur ir atrodama cita vieta. Labi, mēs atradām vietu, kur sudrabs tiek pārvērsts zeltā. Šeit. Kristus dzimšana. Betlēme. Belema. Kam ir adrese, bet nav vietas? Viņš norādīja uz datoru. Daudz adrešu, bet ne ar vienu nav saistīta reāla vieta. Interneta adreses.

Viņš apsēdās pie datora.

Sargiem nepieciešama iespēja ietekmēt norādes. Viņi neizskatās pēc tādiem, kas pasviež ēsmu un vairs neliekas par to ne zinis. Kad uzaicinātais svešinieks ir ticis tik tālu, viņiem nepieciešama iespēja apturēt pārbaudījumu, ja tas būtu nepieciešams. Un kur gan tas iespējams vēl labāk nekā internetā?

Viņš ierakstīja BETHLEHEM.COM, taču nonāca komerciālā lapā, pilnā ar reklāmām. Izmēģināja BETHLEHEM.NET un atrada apmēram to pašu. Taču pēc BETHLEHEM.ORG ekrāns kļuva balts un parādījās ar melniem burtiem rakstīts jautājums.

KO TU MEKLĒ?

Kursors mirgoja zem jautājuma, virs melnas līnijas, gaidot atbildi. Malone ierakstīja: ALEKSANDRIJAS BIBLIOTĒKU. Ekrāns nomirgoja, un uzraksts mainījās.

VAIRĀK NEKO?

Viņš ierakstīja atbildi, ko, viņaprāt, vēlējās dzirdēt jautātāji.

ZINĀŠANAS.

Uzraksts ekrānā atkal mainījās.

28° 41.41Z

33° 38.44A

Malone zināja, ko nozīmē šie skaitļi. Atrodi to vietu, kas veido adresi bez vietas, kur ir atrodama cita vieta. Tā ir tā cita vieta.

GPS koordinātas, secināja Makolums.

Malone piekrita, taču vajadzēja noskaidrot, ko tās apzīmē, tāpēc viņš atrada vajadzīgo lapu un ievadīja lajā skaitļus.

Pēc mirkļa parādījās karte.

Viņš uzreiz pazina šo formu otrādi apgrieztu vienādsānu trijstūri kā ķīli, kas atdala Āfriku no Āzijas, unikālu kalnu un tuksnešu valstību, ko no rietumiem apņem šaurais Suecas līcis, no austrumiem vēl šaurākais Akabas līcis, bet no dienvidiem Sarkanā jūra.

Sīnaja pussala.

GPS koordinātas apzīmēja vietu pussalas tālākajos dienvidos, kalnos, tuvu pie otrādi apgrieztā vienādsānu trijstūra virsotnes.

Šķiet, esam atraduši īsto vietu.

Un kā tu domā tur nokļūt? noprasīja Makolums. Tā ir Ēģiptes teritorija, kur patrulē Apvienotās Nācijas. Izraēlas tuvumā.

Malone pasniedzās pēc klausules. Tas nebūs pārāk sarežģīti.

CETURTĀ DAĻA

.

57,NODAĻA vīne 22:30

Sēdēdams pils lielajā zālē, Torvaldsens vēroja Zelta aunādas ordeņa ziemas asamblejas sēdes norisi. Tāpat kā pārējie viņš sēdēja senlaicīgā zeltītā krēslā. Tie bija novietoti rindās pa astoņiem, bet pretī sēdēja padomes locekļi, un pašā vidū Alfrēds Hermans ar zilu zīdu rotātā krēslā. Šķiet, visi nepacietīgi vēlējās izteikties, un sarunas ātri vien pievērsās Vidējiem Austrumiem un Politikas komisijas pavasarī izvirzītajam priekšlikumam. Tad plāni vēl bija tikai aptuveni. Tagad bija citādi. Un visi nebija vienisprātis.

Iebildumu bija pat vairāk, nekā Alfrēds Hermans bija paredzējis. Zilā krēsla padomnieks jau divas reizes bija iejaucies debatēs, lai gan parasti viņš tā nemēdza darīt. Torvaldsens zināja, ka parasti Hermans klusēja.

Ebreju pārvietošana ir neiespējama un muļķīga, paziņoja kāds no zāles. Torvaldsens viņu pazina tas bija norvēģis, Ziemeļatlantijas zvejas magnāts. Hronikās skaidri teikts, ka Dievs izvēlējās Jeruzālemi un tur svētīja Templi. Esmu lasījis Bībeli. Pirmajā Ķēniņu grāmatā teikts, ka Dievs piešķīra Zālamanam vienu cilti, lai Dāvidam būtu gaisma Viņa acu priekšā. Pilsēta, ko Viņš sev izvēlējās. Mūsdienu Izraēlas atjaunošana nebija nejaušība. Daudzi tic, ka to diktējusi dievišķa iedvesma.

Vairāki klātesošie piebalsoja, citējot piemērus no Laiku grāmatām un psalmiem.

Bet ja nu avots, ko jūs citējat, ir nepatiess?

Jautājums atskanēja no zāles priekšas. Zilā krēsla padomnieks piecēlās. Vai atceraties, kad tika izveidota mūsdienu Izraēlas valsts?

Neviens neatbildēja.

1948. gada 14. maijā. Četros un trīsdesmit divās minūtēs pēcpusdienā Dāvids Ben-Gurions, stāvēdams Telavivas muzejā, paziņoja, ka ebreju tautas dabisko un vēsturisko tiesību vārdā tiek nodibināta Izraēlas valsts.

Pravietis Jesaja skaidri pavēstīja, ka valsts tiks radīta vienā dienā, ieminējās kāds no dalībniekiem. Ābrahāma derība. Jūdi atguva savu zemi.

Bet kā mēs zinām par šo derību? jautāja Hermans. Ir tikai viens avots. Vecā derība. Daudzi no jums šodien pieminēja tās vārdus. Ben-Gurions runāja par ebreju tautas dabiskajām un vēsturiskajām tiesībām. Viņš arī atsaucās uz Veco derību. Tā ir vienīgā reālā liecība, kurā pieminētas šīs dievišķās atklāsmes, taču tās autentiskums tiek nopietni apšaubīts.

Torvaldsens pārlaida skatienu zālei.

Ja man būtu pirkuma līgumi par jūsu visu īpašumiem gadu desmitiem veci dokumenti, kurus no jūsu valodām tulkojuši cilvēki, kuri tās neprata un tagad sen jau ir miruši, vai katrs no jums neapšaubītu to īstumu? Vai nepieprasītu drošāku pierādījumu nekā šāds neapstiprināts un nepārbaudīts tulkojums? Hermans apklusa. Taču Veco derību mēs pieņemam bez iebildumiem kā visīstākos Dieva vārdus. Tās teksts vēlāk ietekmēja arī Jauno derību. Tās vārdiem joprojām ir ģeopolitiskas sekas.

Klātesošie gaidīja, kad Hermans nonāks pie galvenā.

Pirms septiņiem gadiem kāds vīrs, vārdā Džordžs Hadāds, Bībeles pētnieks no Palestīnas, uzrakstīja rakstu, ko publicēja Beirūtas universitāte. Tajā viņš apgalvoja, ka Vecā derība pašreizējā tulkojumā ir nepareiza.

Ir nu gan apgalvojums, atskanēja kāda balss. Piecēlās drukna auguma sieviete. Es uzņemu Dieva vārdus nopietnāk nekā jūs.

Hermanu tas, šķiet, uzjautrināja. Tiešām? Ko tad jūs zināt par šiem Dieva vārdiem? Vai zināt to vēsturi? To autoru? Tulkotāju? Šos vārdus pirms gadu tūkstošiem sarakstīja nevienam nezināmi ļaudis senebreju valodā, kas tagad jau vairāk nekā divus tūkstošus gadu ir mirusi. Ko jūs zināt par senebreju valodu?

Sieviete klusēja.

Hermans pamāja ar galvu. Jūsu zināšanu trūkums ir saprotams. Tā bija ļoti fleksīva valoda, kurā vārdu nozīmi noteica drīzāk konteksts, nevis rakstība. Vienam un tam pašam vārdam atkarībā no lietojuma varēja būt un arī bija vairākas atšķirīgas nozīmes. Tikai vairākus gadsimtus pēc Vecās derības sarakstīšanas jūdu zinību vīri pārtulkoja to sava laika ebreju valodā, lai gan paši nemaz nerunāja senebreju valodā. Viņi tikai uzminēja nozīmi vai vēl ļaunāk sagrozīja to. Pagāja gadsimti, un citi zinību vīri, šoreiz kristieši, vēlreiz iztulkoja tos pašus vārdus. Arī viņi arī neprata senebreju valodu, tātad arī nodarbojās ar minēšanu. Visu cieņu jūsu ticībai, taču mums nav ne jausmas, kas īsti ir Dieva vārdi.

Jums nav ticības, paziņoja sieviete.

Šajā ziņā tiešām nav, jo tas nav saistīts ar Dievu. Tas ir cilvēka darbs.

Kādi bija Hadāda argumenti? jautāja kāds vīrietis, un viņa balsī bija jūtama interese.

Viņš pareizi apgalvoja, ka tad, kad pirmoreiz tika pavēstīti stāsti par Dieva derību ar Ābrahāmu, jūdi jau dzīvoja savā Apsolītajā zemē tagadējā Palestīnā. Protams, tas bija daudzus, daudzus gadsimtus pēc tam, kad pats solījums it kā tika izteikts. Saskaņā ar Bībelē teikto Apsolītā zeme it kā esot pletusies no Ēģiptes upes līdz lielajai Eifratas upei. Ir doti daudzi vietu nosaukumi. Bet, kad Hadāds salīdzināja Bībelē minētos vietu nosaukumus, pārtulkojot tos senebreju valodā, ar īstajām teritorijām, viņš atklāja kaut ko pārsteidzošu. Hermans uz brīdi apklusa, kā priecādamies par savu runu. Mozus Apsolītā zeme un Ābrahāma zeme atrodas Saūda Arābijas rietumos, Asiras reģionā.

Tur, kur Meka? zālē kāds iejautājās.

Hermans pamāja ar galvu. Torvaldsens redzēja, ka daudzi klātesošie uzreiz saprata teiktā nozīmīgumu.

Tas nav iespējams, kāds iebilda.

Patiesībā, atbildēja Hermans, es jums varu parādīt.

Viņš pamāja, un no griestiem tika nolaists atritināms ekrāns.

Iedarbojās projektors. Parādījās karte, kur Saūda Arābijas rietumdaļas robainā krasta līnija stiepās no.ziemeļiem uz dienvidiem gar Sarkano jūru. Mēroga atzīme rādīja, ka šis apgabals ir apmēram četrsimt kilometru garš un trīssimt plats. Kalnaini apvidi pletās vairāk nekā simt kilometrus uz austrumiem no krasta, pēc tam pārgāja lielā Arābijas tuksneša līdzenumos.

Es zināju, ka daži no jums neticēs, pasmaidīja Hermans, kad asamblejas dalībnieku vidū atskanēja nervozi smiekli. Šī ir mūsdienu Asira.

Viņš pamāja, un attēls ekrānā mainījās.

Projicējot Bībeles Apsolītās zemes robežas uz kartes, izmantojot Džordža Hadāda precīzi atrasto vietu nosaukumus, ar punktoto līniju apzīmēta Ābrahāma zeme, ar nepārtraukto līniju Mozus zeme. Bībelē minētie vietu nosaukumi, pārtulkojot tos senebreju valodā, nekļūdīgi atbilst šā reģiona upēm, pilsētām un kalniem. Daudzviet pat ir saglabājušies senebreju nosaukumi, protams, pielāgoti arābu valodai. Pajautājiet sev kāpēc nav atrastas paleogrāfiskas vai arheoloģiskas liecības, kas apstiprinātu Bībelē minēto vietu atrašanos Palestīnā? Atbilde ir vienkārša. To tur nav. Tās atrodas simtiem jūdžu uz dienvidiem, Saūda Arābijā.

Un kāpēc neviens to nebija pamanījis agrāk?

Torvaldsens nopriecājās par šo jautājumu, jo tas nodarbināja ari viņu.

Mūsdienās ir dzīvi tikai daži zinātnieki, kuri pietiekami labi saprot senebreju valodu. Un laikam neviens no viņiem, neskaitot Hadādu, nebija pietiekami ziņkārīgs, lai pētītu šo jautājumu. Taču, lai pārliecinātos, es pirms trim gadiem nolīgu vienu no šiem speciālistiem pārbaudīt Hadāda atklājumus. Un viņš tos apstiprināja. Visos sīkumos.

Vai mēs varam aprunāties ar šo speciālistu? kāds aši iejautājās.

Diemžēl viņš jau bija vecs vīrs un pagājušajā gadā nomira.

Droši vien viņam kāds palīdzēja, nodomāja Torvaldsens. Hermanam nepavisam nebija vajadzīgs vēl viens zinātnieks, kas pretendētu uz šo vēsturisko atklājumu.

Taču man ir detalizēts rakstisks ziņojums, ar kuru var iepazīties. Tas ir visai pārliecinošs.

Ekrānā parādījās nākamā karte. Vēl viens Asiras reģiona attēlojums.

Viens no Hadāda atklājuma piemēriem. Soģu grāmatas 18. nodajā izraēliešu Dana cilts izveidoja apmetni pilsētā, ko sauca par Laišu, tāda paša nosaukuma reģionā. Bībelē teikts, ka šī pilsēta atradās tuvu citai pilsētai ar nosaukumu Sidona. Netālu no Sidonas atradās nocietinātā Coras pilsēta. Kristiešu vēsturnieki mūsu ēras ceturtajā gadsimtā it kā identificēja Danu ar ciematu pie Jordānas upes iztekas. 1838. gadā pētnieku grupa meklēja un atrada kapukalnu, kuru pasludināja par bībeliskās Dana apmetnes atliekām. Tagad tā tiek uzskatīta par vispārpieņemto Dana apmetnes atrašanās vietu. Mūsdienās tur atrodas pat plaukstoša izraēliešu apdzīvota vieta ar nosaukumu Dana.

Torvaldsens ievēroja, ka Hermans ar prieku izbauda šo uzstāšanos, it kā sen jau būtu tai gatavojies. Taču tad viņam ienāca prātā, ka varbūt namatēva rīcību paātrinājis negaidītais uzbrukums Margaretei.

Arheologi jau četrdesmit gadus pēta šo kapukalnu. Nav atrasts neviens pierādījums, kas apstiprinātu tā saistību ar

Bībeles Danu. Hermans pamāja, un attēls ekrānā atkal mainījās. Parādījās nosaukumi otrā Asiras kartē.

Tas ir Hadāda atklājums. Bībelē minēto Danu viegli var identificēt ar Rietumarābijas ciematu ar nosaukumu al-Danadinah, kas atrodas piekrastes reģionā, ar nosaukumu alLith, kura galveno pilsētu arī sauc al-Lith. Tulkojumā šis nosaukums precīzi atbilst Bībeles vārdam Laiša. Turklāt turpat netālu līdz pat mūsdienām saglabājies ciemats ar nosaukumu Sidona. Un vēl tuvāk al-Danadinah atrodas al-Sur, kas tulkojumā nozīmē Cora.

Torvaldsens bija spiests atzīt, ka ģeogrāfiskās sakritības ir intriģējošas. Noņēmis bezrāmju brilles, viņš ar pirkstu paberzēja degunā iespiesto rievti, cenzdamies sakopot domas.

Ir arī citas topogrāfiskās atbilstības. 2. Samuela grāmatā 24:6 Danas pilsēta atradās netālu no zemes ar nosaukumu Tahtima. Nekur Palestmā nav saglabājusies vieta ar šādu nosaukumu. Taču Rietumarābijā ciemats ar nosaukumu al-Danadinah atrodas līdzās piekrastes kalnu grēdai ar nosaukumu Jabnl Tahyatayan, kas ir tā pati Tahtima arābu valodā. Tā nevar būt sagadīšanās. Hadāds rakstīja ja arheologi veiktu izrakumus šajā teritorijā, tiktu atrasti pierādījumi, kas apstiprinātu, ka tur bijusi sena jūdu apmetne. Taču tas nebija iespējams. Saūdi stingri aizliedza veikt izrakumus. Turklāt pirms pieciem gadiem, apzinoties Hadāda zinātnisko secinājumu iespējamos politiskos draudus, saūdi iznīcināja šajā apvidū esošos ciematus, izpostot visu tiktāl, lai nebūtu iespējams atrast kādas pārliecinošas arheoloģiskas liecības.

Torvaldsens ievēroja, ka asamblejas dalībnieki sāk ieklausīties uzmanīgāk un pieaug arī Hermana pārliecība par sevi.

Un tas vēl nav viss. Visā Vecajā derībā Jordāna apzīmēta ar ebreju valodas vārdu yarden. Taču nekur šis vārds nenozīmē upi. Tā īsta nozīme ir nolaisties lejā, zemes nogāze. Tomēr visos tulkojumos Jordāna aprakstīta kā upe, un tās šķērsošana ir svarīgs notikums. Palestīnas Jordānas upe nav nekāds dižais ūdens ceļš. Abu krastu iedzīvotāji gadsimtiem ilgi briduši tai pāri. Taču šeit… Viņš norādīja uz kalniem, kas stiepās pāri kartei, …ir lielā Rietumarābijas nogāze. To šķērsot iespējams tikai vietās, kur kalnu grēdas saskaras, un arī tad ar milzu grūtībām. Visos gadījumos, kur Vecajā derībā pieminēta Jordāna, ģeogrāfija un notikumi atbilst šeit attēlotajam apvidum Arābijai.

Jordāna ir kalnu grēda?

Neviens cits tulkojums no senebreju valodas neder.

Hermans ieskatījās klausītājiem acīs un turpināja:

Vietu nosaukumi tiek nodoti no paaudzes paaudzē kā svēta tradīcija. Seni vietu nosaukumi paliek tautas atmiņā, un to izcelsme parasti apstiprinās. Hadāds īpaši skaidri par to pārliecinājās Asirā.

Vai nav bijuši atklājumi, kas saista Palestīnu ar Bībeli?

Tādi ir bijuši. Taču pagaidām neviens no atrastajiem uzrakstiem neko nepierāda. 1868. gadā atrastais Moābiešu akmens [3] liecina par kariem starp Moābu un Izraēlu, kas aprakstīti Ķēniņu grāmatā. Par to pašu liecina vēl kāds artefakts, kas atrasts 1993. gadā Jordānas ielejā. Taču neviens no tienv nepierāda, ka Izraēla atradās Palestīnā. Asīriešu un babiloniešu hronikas stāsta par iekarojumiem Izraēlā, taču nekur nav teikts,-kur atradās Izraēla. Ķēniņu grāmatā teikts, ka Izraēla, Jūdas un Edoma armijas septiņas dienas soļoja pa tuksnesi, kur nebija ūdens. Taču šaurā Palestīnas ieleja, kas parasti tiek uzskatīta par šo tuksnesi, ir pārvarama vienā dienā, un ūdens tur netrūkst.

Tagad Hermana vārdi plūda brīvi, it kā viņš pārāk ilgi būtu glabājis noslēpumā patiesību.

Nav saglabājušās nekādas atliekas no Zālamana tempļa. Nekas nav atrasts, lai gan Ķēniņu grāmatā teikts, ka tika izmantoti lieli akmeņi, dārgi akmeņi, tēsti akmeņi. Kāpēc neviens bluķis nav saglabājies?

Tad viņš pārgāja pie galvenā.

Notika, luk, kas zinātnieki pieļāva, lai aizspriedumi ietekmē interpretāciju. Viņi vēlējās, lai Palestīna būtu Vecajāderībā minētā seno jūdu zeme, un šim mērķim bija pakļauti arī līdzekļi. Īstenībā ir pavisam citādi. Arheoloģiski ir tiešām pierādīts viens fakts tas, ka Vecās derības Palestīnas iedzīvotāji mitinājās ciematos vai mazās pilsētiņās, tie bija trūcīgi zemnieki, un augstākas kultūras pārstāvju bija tikai nedaudz. Zemnieku sabiedrība, nevis pēc Zālamana laikmeta augsti attīstītie izraēlieši. Tas ir zinātnisks fakts.

Kas teikts psalmā? iejautājās kāds ordeņa biedrs. Patiesība izlauzīsies no zemes.

Ko jūs vēlaties darīt? jautāja kāds cits.

Hermanu šī interese iepriecināja. Par spīti saūdu aizliegumam veikt arheoloģiskos pētījumus, Hadāds ticēja, ka viņa teorijai ir arī cits pierādījums. Mēs pašlaik cenšamies sameklēt šo pierādījumu. Ja šo teoriju izdosies apstiprināt vismaz tiktāl, lai varētu apšaubīt Vecās derības solījumu ticamību, iedomājieties par sekām! Tiks destabilizēta ne tikai Izraēla, bet arī Saūda Arābija. Bet tās valdības korumpētība sen jau mūs sarūgtina. Iedomājieties, kā rīkosies turienes radikālie musulmaņi. Viņu vissvētākā vieta patiesībā ir bībeliskā jūdu dzimtene? Tas būtu kaut kas līdzīgs Kalna templim Jeruzālemē, kuru par savu uzskata visas trīs galvenās reliģijas. Tur jau tūkstošiem gadu valda haoss. Rietumarābijas haoss būs tikpat neaprēķināms.

Torvaldsens bija klusējis pietiekami ilgi. Viņš piecēlās. Nevar pieņemt, ka šie atklājumi, pat ja tie tiks pierādīti, izraisīs tik tālejošas sekas. Kas vēl ir tik ļoti ieinteresējis Politikas komiteju?

Hermans raudzījās viņā ar nicinājumu, kura iemesls bija saprotams tikai viņiem abiem. Ordenis bija uzbrucis Kotonam Malonem, nolaupot viņa dēlu. Tagad viņš bija uzbrucis Hermanam. Protams, Zilā krēsla padomnieks nekad neizrādīs savu vājību. Torvaldsens bija veiksmīgi izspēlējis savu spēcīgāko kārti šeit, asamblejā, kur Hermans bija spiests rīkoties piesardzīgi. Taču nojauta brīdināja, ka austrietim vēl kāda kārts ir rezervē.

Tāpēc smaids, kas pavīdēja vecā vīra plānajās lūpās, lika Torvaldsenam apklust.

Tieši tā, Henrik. Ir vēl kāds aspekts. Tas liks ari kristiešiem iesaistīties cīņā.

58. NODAĻA VĪNE 22:50

Alfrēds Hermans aizvēra savu privāto apartamentu durvis, novilka mantiju un noņēma ķēdi. Pārāk smaga nasta viņa nogurušajam ķermenim. Viņš izklāja tērpu uz gultas, apmierināts ar asamblejas norisi. Pēc trim stundām ordeņa biedri beidzot bija sākuši saprast. Ordeņa plāns bija reizē grandiozs un asprātīgs. Tagad bija nepieciešams apstiprinājums solījumam, ka pierādījums drīz būs klāt.

Taču viņš jau bija sācis raizēties.

Pārāk sen nebija saņemta nekāda ziņa no Seibra.

Sirds nemierā sažņaudzās. Neierasta sajūta. Lai nezaudētu laiku, viņš bija pasteidzinājis grafiku. Iespējams, ka šis būs viņa pēdējais lielais pasākums Zilā krēsla padomnieka amatā pilnvaru termiņš tuvojās beigām. Zelta aunādas ordeņa mērķis bija izdevīgums un panākumi. Daudzas valdības tikušas pārveidotas, dažas pat gāztas, lai nodrošinātu šis organizācijas labklājību. Hermana jaunākā iecere varētu nospiest uz ceļiem vēl dažas, varbūt pat amerikāņus, ja vien viņš pietiekami gudri izspēlēs savas kārtis.

Viņš jau iepriekš zināja, ka Torvaldsens varētu traucēt, tāpēc arī bija licis Seibram sagatavot finanšu dosjē. Toreiz, sēdēdams Schmetterlinghaus un vērodams, kā Seibrs neiebilstot uzņemas šo uzdevumu, viņš pat nespēja iedomāties, ka Torvaldsens varētu būt tik agresīvs. Viņi taču bija seni paziņas. Varbūt ne gluži tuvi draugi, bet domubiedri gan. Tomēr dānis pārsteidzoši ātri saskatīja Kopenhāgenas notikumu saistību ar Hermanu un ordeni.

Viņš nebija domājis, ka ir kāda norāde.

Tas atkal lika aizdomāties par Seibru.

Cik neuzmanīgi viņš ir rīkojies?

Vai varbūt tīši?

Atmiņā atausa Margaretes brīdinājumi par šo cilvēku. Pārāk liela brīvība. Pārāk liela uzticēšanās. Kāpēc šis darbonis nezvana? Pēdējo ziņu no Seibra viņš bija saņēmis, kad tas devās uz Londonu meklēt Džordžu Hadādu, pa ceļam iegriežoties Rotenburgā. Hermans vairākkārt bija zvanījis aģentam, bet neveiksmīgi. Seibrs viņam bija vajadzīgs. Šeit. Tagad.

Pie durvīm klusi pieklauvēja.

Viņš šķērsoja istabu un pagrieza durvju rokturi.

Laiks izrunāties kārtīgi, paziņoja Torvaldsens.

Hermans piekrita.

Torvaldsens ienāca un aizvēra aiz sevis durvis. Alfrēd, tu taču to visu nedomā nopietni. Vai spēj iedomāties, kādas tam var būt sekas?

Henrik, tu runā kā ebrejs. Tas ir tavs trūkums. Tev aptumšojuši skatu iedomātie Dieva solījumi par to, kas tev it kā pienākas.

Es runāju kā cilvēks. Kā var zināt, vai Vecā derība ir pareiza? Man par to nav ne jausmas. Taču islāma pasaule nepacietīs nekādus mājienus par to, ka viņu svētāko zemi aptraipījis jūdaisms. Viņi nikni pretosies.

Saūdiem, atbildēja Hermans, pirms informācijas nodošanas atklātībai tiks dota iespēja patirgoties. Tā mums ir pieņemts. Un tu to zini. Bruņota pretošanās būs viņu vaina, nevis mūsu. Mūsu mērķis ir tikai peļņa. Politikas komisija uzskata, ka varēs iegūt daudzas mūsu ordeņa biedriem izdevīgas koncesijas. Un es piekrītu.

Tas ir vājprāts! iesaucās Torvaldsens.

Un ko tu gatavojies darīt?

Visu, kas nepieciešams.

Tev nav tik stiprs mugurkauls, Henrik.

Es vēl varu tevi pārsteigt.

Hermans nobrīnījās, tāpēc nolēma izaicināt sarunas biedru. Varbūt tev vajadzētu vairāk pievērst uzmanību savām darīšanām. Es ievācu ziņu par tavu finansiālo stāvokli. Kas to būtu domājis, ka stikla ražošana ir tik nedroša. Tava Adelgade Glasvaerker panākumi ir atkarīgi no veselas virknes nepastāvīgu faktoru.

Un tu domā, ka vari tos ietekmēt?

Esmu gluži pārliecināts, ka varu izraisīt sarežģījumus.

Mana tīrā vērtība ir tāda pati kā tava.

Hermans pasmaidīja. Bet tu augstu vērtē labu reputāciju. Būtu kaut kas neiedomājams, ja kādu no taviem uzņēmumiem sāktu vajāt neveiksmes.

Vari mēģināt, Alfrēd, ja vēlies.

Hermans iedomājās, ka viņiem katram pieder miljardiem eiro, ko lielākoties uzkrājušas iepriekšējās paaudzes, un viņi šo bagātību tagad uzticīgi sargā. Un neviens no viņiem nav muļķis.

Atceries, atgādināja Torvaldsens, pie manis ir tava meita.

Hermans paraustīja plecus. Bet pie manis esi tu un zēns.

Tiešām? Tu esi gatavs riskēt ar viņas dzīvību?

Hermans vēl nebija izlēmis, kā atbildēt uz šo jautājumu,

tāpēc noprasīja:

Vai tas viss ir Izraēlas dēļ? Es zinu, ka tu iedomājies sevi par patriotu.

Bet es zinu, ka tu esi liekulis.

Hermanu pārņēma dusmas. Tā tu vēl nekad nebiji ar mani runājis.

Tavi uzskati man nav nekas jauns. Tavs antisemītisms ir acīm redzams. Tu centies to neizrādīt ordenī tomēr ir vairāki ebreji -, taču tas nav noslēpjams.

Laiks atmest izlikšanos. Tava reliģija ir traucēklis. Tā ir bijis vienmēr.

Torvaldsens paraustīja plecus. Ne vairāk kā kristietība. Mēs tikai atteicāmies no karošanas un vērojām, kā kristieši Augšāmcēlušā Kunga vārdā nogalina arvien vairāk cilvēku.

Es neesmu reliģiozs cilvēks. Tu to zini, Henrik. Mani mērķi ir politika un peļņa. Un ordeņa biedri ebreji? Viņu intereses ari ir tādas pašas. Asamblejā neviens neizteica iebildumus. Izraēla ir traucēklis progresam. Cionisti baidās no patiesības.

Ko tu domāji ar to, ka iesaistīsies arī kristieši?

Ja Aleksandrijas bibliotēka tiks atrasta, tur ir teksti, kas varētu atmaskot visas Bībeles melīgumu.

Torvaldsenu tas nepārliecināja. To nebūs viegli panākt.

Vari man ticēt, Henrik. Es esmu visu sīki pārdomājis.

Kur ir Ērgļa nagi?

Hermans uzmeta viņam atzinīgu skatienu. Visu cieņu. Bet par viņu tu neesi noteicējs.

Toties tu gan esi.

Viņš nolēma runāt bez aplinkiem. Tu nevari uzvarēt. Pie tevis ir mana meita, bet tas mani neapturēs.

Varbūt man jāizsakās skaidrāk. Mana ģimene Dānijā pārcieta nacistu okupāciju. Daudzi tika nogalināti, un mēs nogalinājām daudzus vāciešus. Esmu bieži sastapies ar briesmām. Margarete man ir vienaldzīga. Viņa ir augstprātīga, izlutināta, dumja sieviete. Man visvairak rūp mans draugs Kotons Malone, viņa dēls un mana pieņemtā dzimtene. Ja vajadzēs nogalināt Margareti, es to izdarīšu.

Hermans bija raizējies par draudiem no ārpuses, taču vislielākie sarežģījumi bija radušies paša mājās. Šis vīrs jānomierina. Vismaz uz neilgu laiku.

Es varu tev kaut ko parādīt.

Tev tas jāaptur.

Uz spēles ir likts daudz kas vairāk nekā tikai mūsu biznesa intereses.

Tad parādi.

Likšu to sagatavot.

59. NODAĻA MĒRILENDA 16:50

Stefānija sēdēja Suburban aizmugures sēdeklī, Kasiopeja viņai līdzās. Auto bez apstāšanās iejoņoja pa galvenajiem vārtiem, garām bruņotajiem sargiem. Viņi bija izbraukuši no Vašingtonas ziemeļu virzienā, nokļūstot paugurainā Mērilendas lauku apvidū. Stefānija uzreiz uzminēja, kas ir viņu ceļamērķis.

Kempdeivida. Prezidenta brīvdienu rezidence.

Pabraucis garām vēl dažiem sargiem un vēl vienam kontrolpunktam, apvidus auto apstājās pie glīta baļķu namiņa koku paēnā ar apjumtu lieveni visapkārt. Slepenā dienesta aģents, kas bija atvedis viņas no muzeja, pamāja ar roku, un mājas durvis atvērās.

No mājas iznāca prezidents Roberts Edvārds Danielss jaunākais.

Stefānija zināja, ka prezidents nekad nelieto savu kristīto vārdu. Viņš jau sen bija pieņēmis segvārdu Denijs. Būdams līksma un sabiedriska rakstura cilvēks ar skanīgu baritona balsi, Denijs Danielss bija apveltīts ar talantu uzvarēt vēlēšanās. Pirms kandidēšanas prezidenta amatam viņš bija pavadījis trīs termiņus gubernatora amatā un vienu senatora krēslā. Pārvēlēšana uz otru termiņu pagājušajā gadā bija viegla uzvara.

Stefānij, cik labi, ka atbraucāt, iesaucās Danielss, nolēkdams no lieveņa pakāpieniem. Viņš bija ģērbies džinsos, rievota auduma kreklā un zābakos.

Saņēmusi drosmi, viņa spēra soli uz priekšu. Vai man bija izvēle?

Diez vai. Tomēr labi, ka esat šeit. Dzirdēju, ka jums ir nepatikšanas.

Danielss māksloti iesmējās, taču Stefānijai nebija noskaņojuma uz jokiem pat no brīvās pasaules līdera puses. Pateicoties jūsu ļaudīm.

Prezidents kā padodoties pacēla rokas. To mēs vēl redzēsim, jūs vēl neesat dzirdējusi, ko vēlos jums teikt. Kāds jums jauns tēls! Frizūra un tērps! Man patīk.

Neļaujot Stefānijai atbildēt, viņš pievērsās Kasiopejai.

Jūs laikam esat Vitas kundze. Esmu daudz par jums dzirdējis. Jums gan ir aizraujoša dzīve. Jūs atjaunojat pili Francijā? To gan es gribētu redzēt.

Atbrauciet ciemos, parādīšu.

Esmu dzirdējis, ka jūs liekat to būvēt tieši tāpat kā sešpadsmitajā gadsimtā. Apbrīnojami!

Stefānija saprata, ka Danielss šādi liek viņai kaut ko noprast. Viņas ir šeit, viņš visu zina, tāpēc var nomierināties.

Lai tā būtu. Laiks noskaidrot, ko tas viss īsti nozīmē.

Pretēji jūsu domām, Stefānij, Danielss paziņoja, es neesmu idiots.

Viņi sēdēja uz lieveņa namiņa priekšā koka šūpuļkrēslos ar augstām atzveltnēm. Danielss šūpojās tik sparīgi, ka grīdas dēļi čīkstēja zem viņa spēcīgā, sešas pēdas un trīs collas garā auguma svara.

Nedomāju gan, ka būtu kādreiz nosaukusi jūs par idiotu, viņa atbildēja.

Mans tēvs mēdza teikt mātei, ka viņš to nekad atklāti nav nosaucis par kuci. Viņš uzmeta Stefānijai bargu skatienu. Un tā bija taisnība.

Viņa neatbildēja.

Es sacēlu lielu troksni, lai izdabūtu jūs ārā no muzeja. Tā ir viena no manām iemīļotajām vietām. Man ļoti patīk lidmašinas un kosmoss. Jaunībā daudz par to lasīju. Un cik izdevīgi būt prezidentam! Varu noskatīties kosmosa kuģa palaišanu, kad vien vēlos. Danielss sakrustoja kājas un atlaidās šūpuļkrēslā. Man ir kāda problēma, Stefānij. Nopietna problēma.

Tad jau mēs esam līdzīgi. Es esmu palikusi bez darba un, kā apgalvo jūsu nacionālās drošības padomdevēja vietnieks, man draud arests. Un vai tieši jūs neatlaidāt mani?

Jā. Lerijs mani palūdza, un es piekritu. Taču tas bija jādara, lai jūs tagad varētu atrasties šeit.

Kasiopeja paliecās uz priekšu. Man bija tādas aizdomas. Bet tagad es zinu. Jūs sadarbojaties ar izraēliešiem, vai ne? Es visu laiku pūlējos izgudrot. Tagad viss saskan. Viņi vērsās pie jums.

Esmu dzirdējis, ka jūsu tēvs bija viens no gudrākajiem vīriem Spānijā. No pašiem pamatiem izveidoja finanšu impēriju. Un tagad to vadāt jūs.

Tā nav mana stiprākā puse.

Bet, cik man zināms, jūs esat talantīga, neticami drosmīga un ar ģēnija cienīgu IQ.

Bet pašlaik esmu iepinusies politiskā ķezā.

Danielsa acis uzjautrināti iezibējās. Ķezā. Tieši tur mēs visi esam iekūlusies. Un jums taisnība, Izraēlas pārstāvji sazinājās ar mani. Viņi ir noskaitušies uz Kotonu Maloni.

Stefānija zināja, ka Danielss ciena Maloni. Pirms diviem gadiem Malone bija iesaistīts slepkavības lietas izmeklēšanā Meksikā. Upuris narkotiku apkarošanas aģentūras vadītājs, Danielsa koledžas laika istabas biedrs bija aukstasinīgi nošauts. Stefānija bija aizsūtījusi Maloni uzraudzīt vainīgā notiesāšanu, taču pusdienas pārtraukumā izcēlās apšaude, kurā lika nogalināts meksikāņu prokurors un Henrika Torvaldsena dēls. Malone nošāva uzbrucējus, atgriezās mājās ar lodi plecā, taču panāca slepkavas notiesāšanu. Kad viņš kā atlīdzību par paveikto vēlējās ātrāku atvaļināšanu no dienesta, Danielss personiski parūpējās, lai viņš saņemtu flotes virsnieka pensiju.

Un jūs, ser? viņa jautāja. Ari esat noskaities uz Maloni?

Ser? Tas ir kas jauns. Līdz šim retajās reizēs, kad esam sarunājušies, esmu pamanījis, ka jūs šo vārdu nelietojat.

Nebiju domājusi, ka jūs visam tik ļoti pievēršat uzmanību.

Stefānij, es daudz kam pievēršu lielu uzmanību. Piemēram, pavisam nesen Kotons Malone zvanīja uz Magelāna nodaļu. Protams, jūs pēdējā laikā esat ļoti aizņemta, tāpēc zvans tika pāradresēts Brentam Grīnam pēc ģenerālprokurora personiska rīkojuma.

Es domāju, ka Deilijs tagad ir priekšnieks.

Es arī tā domāju. Kāpēc Grins tā darīja?

Kā jūs zināt, ka tā bija? jautāja Kasiopeja.

Vina telefonus noklausās.

Vai Stefānija nepārklausījās? Jūs noklausāties viņa telefonus?

Tieši tā. Viņu un vēl dažus citus. Un, starp citu, viens no tiem ir Lerijs Deilijs.

Stefānija apjuka un pūlējās sakopot domas. Laikam šo mozaīku veidoja daudz gabaliņu.

Stefānij, es visu mūžu smagi strādāju, lai nokļūtu šeit. Šajā amatā viens cilvēks tiešām var paveikt daudz. Un man ir, ar ko palepoties. Bezdarba līmenis ir zemākais trīsdesmit gadu laikā. Inflācijas nav. Procentu likmes ir mērenas. Pirms diviem gadiem man pat izdevās panākt nodokļu samazināšanu.

Nav jau grūti, ja Lerijs Deilijs dancina kongresu, kā tik vajag. Stefānija nevarēja novaldīties. Lai gan šis vīrs bija prezidents, viņa pašlaik nespēja mierīgi uzklausīt stulbu muldēšanu.

Danielss savā krēslā šūpojās klusēdams, raudzīdamies biezajos mežos. Vai atceraties filmu "Rokijs-3"?

Stefānija neatbildēja.

Man šīs filmas ļoti patika. Rokijs vienmēr cīnījās līdz spēku izsīkumam, bet tad atskanēja tā lieliskā mūzika trompetes un tā tālāk. Viņš uzreiz skaidri visu saskata, atgūst otro elpu un sadauza pretinieku lupatās.

Stefānija uzjautrināta klausījās.

Filmā "Rokijs-3" viņš uzzina, ka viņa treneris Mikijs gādā, lai cīņas būtu vieglas. Drošas uzvaras. Lai Rokijs paturētu savu titulu un nedabūtu ciest. Stallone lieliski to nospēlēja. Viņš grib cīnīties ar misteru T., bet Mikijs saka nē, viņš tevi nositīs. Rokijs kļūst nikns, kad apjēdz, ka varbūt nemaz nav tik lielisks, kā pats domā. Protams, vēlāk Mikijs mirst un Rokijs uzvar misteru T.

Prezidenta vārdos skanēja patiesa cieņa.

Deilijs ir mans Mikijs, viņš pavēstīja gandrīz čukstus. Viņš sarunāja manas cīņas. Es esmu līdzīgs Rokijam. Man tas nepatīk.

Un jūs to nezinājāt? jautāja Stefānija.

Viņš papurināja galvu reizē dusmīgi un ziņkāri. Es pats gribēju viņu piespiest pie sienas, bet tad uzzināju, ka jūs esat sākusi izmeklēšanu. Nolīgāt prostitūtu? Laba doma. Mani ļaudis nerīkojas tik radoši. Jāatzīst, kad es to uzzināju, mans viedoklis par jums mainījās vienā mirklī.

Viņai tas bija jānoskaidro. Kā jūs uzzinājāt, ka es to daru?

Maniem puišiem patīk noklausīšanās un videokameras. Tā nu viņi klausījās un skatījās. Mēs zinām par flash atmiņas kartēm. Un arī par slēptuvi. Mēs tikai nogaidījām.

Tā izmeklēšana notika pirms vairākiem mēnešiem. Kāpēc nevērsāties pret viņu?

Un jūs?

Atbilde bija pašsaprotama. Es nevaru viņu atlaist. Jūs varat.

Danielss uzcēla kājas uz margām un balansēja uz šūpuļkrēsla malas. Skandāls ir bīstams pasākums, Stefānij. Neviens visā valstī nenoticēs, ka es nezināju, ko Deilijs dara. Man viņš bija jāizmet no spēles, neatstājot pirkstu nospiedumus.

Tātad Deilijam tas bija jāizdara pašam, secināja Kasiopeja.

Danielss ieskatījās viņai acīs. Tā būtu vislabāk. Taču Deilijs ir īsts izdzīvotājs. Jāatzīst, ka tas viņam tiešām izdodas.

Un kas viņam ir par jums? noprasīja Stefānija.

Viņas nekaunība prezidentu drīzāk iepriecināja nekā aizkaitināja. Ja neskaita kompromitējošas bildes ar kazu, tad nekā.

Viņa pasmaidīja. Man bija tas jāpajautā.

Jā, bija. Saprotu, kāpēc par jums tā runā. Jūs protat krist uz nerviem. Varbūt atgriezīsimies pie mana jautājuma, kas jums abām nešķiet svarīgs. Kāpēc Brents Grīns gribēja pats runāt ar Kotonu?

Stefānija atcerējās, ko Deilijs bija teicis muzejā. Deilijs teica, ka Brents grib kļūt par viceprezidentu.

Un te nu mēs nonākam pie šīs tikšanās mērķa. Danielss atlaidās krēslā un atkal sāka šūpoties. Man patīk būt vecā labā zēna lomā. Tas ir manī no Tenesī lauku audzināšanas. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc esmu iemīļojis Kempdeividu. Tā man atgādina mājas. Bet tagad laiks būt prezidentam. Kāds piekļuva mūsu slepenajiem failiem un redzēja Aleksandrijas saikni. Pēc tam šī informācija tika nopludināta divām ārvalstu valdībām, kuras tagad sacēlušas traci. Izraēlieši ir nikni ne pa jokam. Jā, oficiāli izskatās, ka mēs esam uz nažiem. Bet personiski man šie ļaudis patīk. Neviens, pavisam nopietni neviens neaiztiks izraēliešus, kamēr es esmu amatā. Diemžēl kādam manā administrācijā ir citādi uzskati.

Stefānija gribēja jautāt, kurš tas ir, bet nolēma labāk nepārtraukt.

Ir kaut kāda sazvērestība, kas sākās ar Kotona Malones dēla nolaupīšanu. Par laimi, šie ļaudis ir pārrēķinājušies ar Maloni un paši nezina, ar ko saķērušies. Viņš tiem parādīs velnu. Tas mums dod iespēju izvērst darbību. Viens no maniem tēvočiem mēdza teikt: "Gribi iznīcināt čūskas? Tas ir vienkārši. Aizdedzini krūmus un gaidi, kad šīs līdīs ārā. Tad varēsi visām nocirst galvas." Tā mēs darīsim arī tagad.

Kasiopeja papurināja galvu. Kā jau teicu, prezidenta kungs, tā ir ista ķeza. Es tajā esmu iesaistīta tikai pāris dienu, bet vairs nespēju atšķirt patiesību no meliem.

Tas attiecas ari uz mani?

Kasiopejas smaragdzaļo acu skatiens kļuva nopietnāks. Arī uz jums.

Tas labi. Jums viss jāuztver ar aizdomām. Viņa balsī ieskanējās patiesa sirsnība. Bet man ir vajadzīga jūsu palīdzība. Tāpēc es jūs atlaidu, Stefānij. Jums nepieciešama rīcības brīvība. Tagad jums tā ir.

Un kas man jādara?

Jāatrod mans nodevējs.

60. NODAĻA VĪNE 23:20

Torvaldsens veda Geriju no pils otrā stāva uz apakšstāvu. Pēc neilgās šāvakara sarunas viņš vairs nebija saņēmis nekādu ziņu no Alfrēda Hermana. Gerijs bija pavadījis vakaru kopā ar dažiem citiem viesiem. Divi ordeņa biedri bija atveduši savus pusaudžu vecuma bērnus, un Hermans bija sarīkojis viņiem vakariņas siltumnīcā nama aizmugurē.

Tas bija superīgi, jūsmoja Gerijs. Tauriņi lidinās tieši šķīvī.

Torvaldsens vairākas reizes bija redzējis tauriņu māju, un arī viņam tā šķita burvīga. Viņš pat bija apsvēris iespēju ierīkot tādu Kristiangādē.

-Tās ir apbrīnojamas radībiņas, kam nepieciešama rūpīga kopšana.

Tur bija kā īstā tropu mežā.

Viņi abi nespēja aizmigt. Acīmredzot arī Gerijs bija naktsputns. Tāpēc viņi devās uz Hermana bibliotēku.

Torvaldsens bija dzirdējis, ka Zilā krēsla padomnieks gatavojas tikties ar Ekonomikas komiteju. Šīs sarunas ilgs kādu laiku, un viņš paspēs izlasīt vajadzīgo un sagatavoties. Rītdienas asamblejā tiks pieņemts lēmums. Debatēm jābūt konkrētām un precīzām. Svētdien visi brauks projām. Asamblejas nekad nevilkās ilgi. Darbinieki un komisijas sašaurināja apspriežamo jautājumu loku, atstājot tikai tos, kuru izlemšanai nepieciešams visu ordeņa biedni balsojums. Tie ari tika izteikti, apspriesti un atrisināti noteikts ordeņa darbības virziens turpmākajiem mēnešiem lidz pavasarim.

Tāpēc viņam bija jāsagatavojas.

Milzīgā bibliotēka bija divu stāvu augstumā, ar spīdīgiem riekstkoka sienu paneļiem. Vienu sienu aizņēma melns marmora kamīns ar baroka figūriņām un franču gobelēniem malās. Visas pārējās sienas no grīdas līdz griestiem klāja iebūvēti grāmatu plaukti, bet augstos griestus rotāja izteiksmīgs gleznojums, kas atgādināja atklātu debesjumu.

Uz augšējiem plauktiem veda vītņu kāpnes. Pieķēries pie gludajām dzelzs margām, viņš lēni sāka kāpt pa šaurajiem pakāpieniem.

Ko mēs te meklējam? jautāja Gerijs, kad viņi bija nokļuvuši augšā.

Man kaut kas jāizlasa.

Viņš zināja par Hermana bibliotēkā goda vietā novietoto grezno Bībeli. Hermans lepojās, ka šis esot viens no vecākajiem drukātajiem izdevumiem. Atradis seno sējumu, Torvaldsens ar cieņu aplūkoja smalki izrotāto vāku.

Bībele bija pirmā grāmata, kas tika iespiesta, kad piecpadsmitajā gadsimtā šī metode beidzot tika izstrādāta un pilnveidota. Gūtenbergs izdeva daudzas Bībeles. Šī ir viena no tām. Kā jau teicu, tev vajadzētu to palasīt.

Gerijs raudzījās uz grāmatu, un Torvaldsens zināja, ka zēns īsti nespēj novērtēt tās nozīmi. Tāpēc viņš piebilda:

Šie vārdi pārvērta cilvēces vēstures gaitu. Tie izmainīja sabiedrības attīstību un izveidoja politiskās sistēmas. Bībeli un Korānu varētu atzīt par divām vissvarīgākajām grāmatām uz šīs planētas.

Kā vārdi var būt tik svarīgi?

Gerij, tie nav tikai vārdi. Tā ir rīcība, ko tie izraisa. Pēc tam kad Gūtenbergs sāka drukāt grāmatas lielos daudzumos, tās ātri izplatījās. Tās nebija lētas, tomēr 1500. gadā vairs nebija nekāds retums. Labāka piekļuve informācijai nozīmēja lielāku viedokļu dažādību, pamatotākus strīdus, plašāku valdošo aprindu kritiku. Informācija pārvērta pasauli. Padarīja to citādu. Viņš norādīja uz Bībeli. Un ši grāmata izmainīja visu.

Viņš uzmanīgi atvēra vāku.

Kādā valodā tā ir? jautāja Gerijs.

Latīņu.

Jūs protat tajā lasīt?

Torvaldsens pasmaidīja, saklausot Gerija neticību. To es apguvu jau bērnībā. Viņš papliķēja zēnam pa plecu. Tev arī vajadzētu iemācīties.

Un kāds no tā būtu labums?

Piemēram, varētu izlasīt šo Bībeli.

Viņš ieskatījās satura rādītājā. Trīsdesmit deviņas grāmatas. Ebreji godā pirmās piecas no Pirmās līdz Piektajai Mozus grāmatai. Tās stāsta par senās Izraēlas tautas vēsturi, sākot no pasaules radīšanas, grēku plūdiem, iziešanas no Ēģiptes, klejojumiem tuksnesī līdz Likuma nodošanai Mozum Sīnajā. Varens eposs.

Viņš zināja, ka ebrejiem šie raksti nozīmē daudz. Tāpat kā nākamās praviešu Jozua, Soģu, Samuēla un Ķēniņu grāmatas -, kuras turpina vēstījumu par izraēliešiem no Jordānas upes šķērsošanas līdz Kānaānas iekarošanai, par daudzu karaļvalstu uzplaukumu un krišanu, un sakāvi no asiriešu un babiloniešu rokas.

Tiek uzskatīts, viņš paskaidroja Gerijam, ka šis grāmatas stāsta par Izraēlas tautas vēstures attīstību tūkstošiem gadu pirms Kristus. Šīs tautas liktenis bija tieši saistīts ar Dievu un Viņa dotajiem solījumiem.

Bet tas bija tik sen!

Torvaldsens pamāja ar galvu. Pirms četriem tūkstošiem gadu. Un tomēr arābi un ebreji kopš tiem laikiem karo savā starpā, cenzdamies pierādīt šo vārdu patiesumu.

Viņš lēni atšķīra Pirmo Mozus grāmatu un atrada meklēto nodaļu. Un tas Kungs teica Ābrahāmam: "Pacel savas acis un raugies no tās vietas, kurā tu atrodies, ziemeļu virzienā un dienvidu virzienā, uz austrumiem un rietumiem, jo visas tās zemes, ko Es tev rādu, Es uz mūžīgiem laikiem došu tev un taviem pēcnācējiem." Viņš bridi klusēja. Šo vārdu dēļ miljoniem cilvēku zaudējuši dzīvību.

Viņš klusībā vēlreiz pārlasīja sešus vissvarīgākos vārdus.

Ko tas nozīmē? jautāja Gerijs.

Torvaldsens raudzījās uz zēnu. Cik reižu Kajs bija viņam jautājis to pašu? Būdams ebreju ticības piekritejs, dēls bija iemācījies arī latīņu valodu un izlasījis Bībeli. Viņš bija krietns cilvēks, taču kļuva par kārtējo bezjēdzīgas varmācības upuri.

Patiesība ir svarīga, viņš teica drīzāk pats sev, nevis Gerijam.

No tās vietas, kurā tu atradies.

Vai esi saņēmis kādas ziņas no tēta? jautāja Gerijs.

Torvaldsens uzmeta viņam skatienu un papurināja galvu.

Ne vārda. Viņš ir devies meklēt kaut ko līdzīgu tam, ko mēs redzam šeit. Bibliotēku. Tajā varētu būt atslēga, kas ļautu saprast šos Bībeles vārdus.

Viņa uzmanību piesaistīja kāda skaņa lejā. Bibliotēkas durvis atvērās, ierunājās divas balsis. Vienu viņš pazina tas bija Alfrēds Hermans.

Viņš pamāja zēnam, un abi paslēpās loga nišā aiz plauktiem. Telpu lejā blāvi apgaismoja dažas spuldzes, bet augšējo balkonu griestos paslēpti gaismekļi. Viņš deva zīmi Gerijam būt klusam. Zēns pamāja ar galvu.

Viņš klausījās.

Otrs vīrietis runāja angliski.

Amerikānis.

Tas ir svarīgi, Alfrēd. Pat vēl vairāk nekā svarīgi. Dzīvības un nāves jautājums.

Man ir zināma jūsu situācija, atbildēja Hermans. Taču tā nav kritiskāka par mūsējo.

Malone ir ceļā uz Sīnaju. Jūs teicāt, ka viss būs kārtībā.

Būs arī. Vai drīkstu ieliet vēl konjaku?

Mēģināt mani nomierināt?

Es mēģinu ieliet jums vēl konjaku.

Torvaldsens ar rokas mājienu lika Gerijam palikt turpat, bet pats izlavījās no nišas un piesardzīgi pameta skatienu pāri greznajām dzelzs margām. Lejā stāvēja Alfrēds Hermans, liedams no karafes konjaku. Viņam līdzās bija jaunāks vīrietis, varbūt nedaudz pāri piecdesmit gadiem, ģērbies tumšā uzvalkā. Viņa galvu rotāja kupli, gaiši mati. Gludi skūtā seja izstaroja enerģiju un labvēlību kā portretu gleznotāja modelim vai aktierim.

Un tas nemaz nebija tālu no patiesības.

Torvaldsens pazina šo cilvēku.

Tas bija Savienoto Valstu viceprezidents.

61. NODAĻA kempdeivida, mērilenda

Stefānija pūlējās aptvert prezidenta teikto. Kā to saprast jūsu nodevēju?

Danielss uzmeta viņai bažīgu skatienu. Daži šajā valdībā rīkojas man aiz muguras. Perina intrigas, virza savus plānus, domādami, ka es esmu pārāk slinks, pārāk neattapīgs vai stulbs, lai to pamanītu. Nav jābūt gaišreģim, lai noteiktu, kurš ir viņu vadonis. Mans tā saucamais uzticīgais viceprezidents. Godkārīgais maita.

Prezidenta kungs… ierunājās Stefānija.

Tas ir kas jauns prezidenta kungs! Varbūt mūsu attiecības beidzot sāk uzlaboties.

Man bija zināmas šaubas par jums un šo administrāciju.

Tāda nelaime piemīt visiem birokrātiem karjeristiem. Mēs, politiķi, nākam un ejam. Bet jūs, ļautiņi, paliekat vēl un vēl. Tas nozīmē, ka jums ir, ar ko salīdzināt. Man par nožēlošanu, šajā ziņā, jums, Stefānij, taisnība. Man apkārt ir nodevēji. Viceprezidents ir tā iekārojis manu amatu, ka nevar vien nociesties. Un, lai to iegūtu, ir gatavs noslēgt darījumu ar pašu nelabo. Danielss apklusa, un Stefānija viņu nepārtrauca. Ar Zelta aunādas ordeni.

Vai viņa nepārklausījās?

Viņš ir tur. Pašlaik, l iekas ar ordeņa vadītāju. Vīru, vārdā Alfrēds Hermans.

Stefānija bija pārāk zemu novērtējusi Deniju Danielsu. Tāpat kā Brentu Grinu. Viņi abi bija gluži labi informēti. Kasiopeja šūpojās krēslā, bet Stefānija redzēja, ka viņa uzmanīgi klausās. Viņa bija pastāstījusi Kasiopejai par ordeni.

Mans tēvs bija tā biedrs, paziņoja Kasiopeja.

Sarunā ar Stefāniju viņa to nebija pieminējusi.

Daudzus gadus viņš kopā ar Henriku apmeklēja ordeņa tikšanās. Pēc tēva nāves nolēmu nepārņemt šo dalību.

Pareiza izvēle, atbildēja Danielss. -Šis grupējums ir saistīts ar daudziem starptautiskiem konfliktiem. Un viņi rīkojas prasmīgi. Neatstāj pirkstu nospiedumus. Protams, galvenie spēles dalībnieki parasti iet bojā. Kā katrai kārtīgai bandai, viņiem ir arī savs izsitējs tips ar segvārdu Ērgļa nagi. Kā jau īstiem eiropiešiem. Algots slepkava ar lepnu vārdu. Viņi arī nolaupīja Malones dēlu.

Un jūs tikai tagad mums to sakāt?

Jā, Stefānij. Viena no priekšrocībām, esot brīvās pasaules līderim, varu darīt, ko vien iedomājos. Viņš uzmeta Stefānijai caururbjošu skatienu. Notiek daudz kas svarīgs. Notikumi risinās strauji. Visās frontēs, šajos apstākļos esmu darījis visu, kas iespējams.

Atgriežoties pie galvenā, viņa jautāja:

Kāpēc viceprezidents tiekas ar Zilā krēsla padomnieku?

Zilā krēsla padomnieku? Redzu, ka jūs arī kaut ko zināt. Es jau cerēju, ka tā būs. Viceprezidents pārdod savu dvēseli. Tas ordenis ir iekārojis ne vairāk, ne mazāk kā Aleksandrijas bibliotēku. Viņi meklē pierādījumu kādai teorijai, un, lai gan, manuprāt, tas viss ir kaut kāds murgs, acīmredzot tur slēpjas kas vairāk.

Ko saka izraēlieši? jautāja Kasiopeja.

Viņi negrib, lai kaut kas tiktu atrasts. Un punkts. Lai viss paliek, kā bijis. Izskatās, ka ordenis gadu desmitiem ir izdarījis spiedienu uz Saūda Arābijas karalisko ģimeni un tagad nolēmis sacelt lielu troksni, satracināt ebrejus un arābus ne pa jokam. Nav slikts plāns. Mēs savulaik esam darījuši to pašu. Bet šis tracis izvērtīsies plašumā. Fanātiķu rīcību nevar paredzēt vienalga, vai tie ir arābi vai izraēlieši… Viņš apklusa. Vai amerikāņi.

Un kas man būtu jādara? jautāja Stefānija.

Ļaujiet man pastāstīt vēl kaut ko, ko jūs nezināt. Kotons vēlreiz piezvanīja Grīnam. Viņš lūdza pakalpojumu. Tā nu Grīns atļāva Malonem, viņa bijušajai sievai un vēl vienam vīrietim ar kara lidmašīnu lidot ja spējat tam noticēt uz Sīnaju. Pašlaik viņi ir ceļā. Mēs domājam, ka trešais ceļabiedrs ir tas ordeņa algotnis. Malone lūdza Grīnam arī pārbaudīt kāda cilvēka identitāti, bet to ģenerālprokurors neņēma vērā. Nemaz nesāka ievākt ziņas. Mēs gan painteresējāmies. Malone nosauca vārdu Džeimss Makolums. Apraksts neatbilst, bet ir atrodams cilvēks ar šādu vārdu bijušais armijnieks, specdienesta kareivis, tagad brīvs algotnis. Šķiet piemērota biogrāfija, lai strādātu ordeņa labā, vai ne?

Kā viņš satikās ar Maloni? jautāja Kasiopeja.

Danielss papurināja galvu. Nezinu, bet man prieks, ka

Kotons ir kopā ar viņu. Diemžēl mēs nekādi nespējam palīdzēt.

Varam sazināties pa rāciju ar to lidmašīnu, ieminējās Kasiopeja.

Prezidents papurināja galvu. Nevar. Nedrīkstam nevienam izrādīt, ka esam iesaistīti. Man jānotver nodevēji. Un, lai tiktu tiem klāt, jārīkojas piesardzīgi.

Un finālisti ir, paziņoja Stefānija, Lerijs Deilijs un Brents Grīns.

Danielss piešķieba galvu. Uzvarētājs balvā saņems apmaksātu ceļojumu taisni uz federālo cietumu. Kad es pats būšu viņam iespēris pa pakaļu.

Bija atgriezies viņa ieradums visus izrīkot.

Jūs abas esat vienīgās, kam varu uzticēt atrisināt šo jautājumu. Nevienu citu aģentūru nevaru iesaistīt acīm redzamu iemeslu dēļ. Es ļāvu visām intrigām attīstīties, lai jums būtu izdevība. Stefānij, es zināju, ka jūs vajājāt Deiliju, bet, par laimi, nevērsāties pret viņu. Tagad mums jāatrod patiesība.

Jūs tiešām domājat, ka iesaistīts ģenerālprokurors? jautāja Kasiopeja.

Nav ne jausmas. Brents tik veiksmīgi tēlo svētuļa lomu un varbūt arī ir istens dievbijīgs kristietis. Taču viņš arī nevēlas zaudēt ietekmīgu amatu un kļūt par konsultantu vai drīzāk izkārtni kādai Vašingtonas juristu firmai. Tāpēc viņš palika arī otru termiņu. Pie velna, visi pārējie aizmuka no kuģa uzspodrināja savas biogrāfijas ar lepnu pieredzi valdības darbā un devās izmantot iegūtās pazīšanās. Taču Brents ne.

Stefānija juta, ka nedrīkst to noklusēt. Viņš teica, ka pats esot nopludinājis informāciju par Aleksandrijas saikni, lai varētu meklēt nodevēju.

Varbūt tā arī bija, nezinu. Toties zinu to, ka mans nacionālās drošības padomnieka vietnieks nodarbojas ar Kongresa uzpirkšanu. Mans viceprezidents perina intrigas kopā ar dažiem no pasaulē bagātākajiem cilvēkiem. Un divas valstis Vidējos Austrumos, kuras parasti ir uz nažiem, pašlaik sadarbojas, lai nepieļautu tūkstoš piecsimt gadu vecas bibliotēkas atrašanu. Vai tāds apkopojums derēs, Stefānij?

Jā, prezidenta kungs. Mēs saprotam.

Tad atrodiet manu nodevēju!

Un kā jūs iesakāt to darīt?

Danielss pasmaidīja par jautājuma apņēmīgo toni.

Es esniu daudz par to domājis. Vispirms kaut ko uzēdīsim, pēc tam jums abām mazliet jāpaguļ. Jūs izskatāties pārgurušas. Šeit varēsiet atpūsties drošībā.

Tas nevar gaidīt līdz rītam, iebilda Stefānija.

Būs jāpagaida. Vai zināt, kā var pagatavot labu putru? Nevārot. Ļaujot tai sutināties katlā zem vāciņa uz lēnas uguns. Tā kukurūzas miltus var pārvērst par dievu ēdienu. Lai intrigas arī dažas stundas pasutinās, pec tam es jums pastāstīšu, kas man padomā.

62.NODAĻA VĪNE

Torvaldsens atkāpās loga nišā, bet turpināja ieklausīties lejā notiekošajā sarunā. Amerikas viceprezidenta ierašanās Hermana namā izraisīja daudz jautājumu. Viņš aši uzmeta skatienu Gerijam un pielika pirkstu pie lūpām, liekot saglabāt klusumu.

Lejā nošķindēja glāzes.

Par mūsu draudzību, teica Hermans.

Tas man jūsos patīk, Alfrēd. Uzticība. Tā šajos laikos ir liels retums.

Varbūt jūsu priekšnieks domā tāpat.

Amerikānis iesmējās. Danielss ir muļķis. Viņš pārāk vienkāršoti raugās uz dzīvi un pasauli.

Un jūs teiktu, ka esat uzticīgs?

Pilnīgi. Piecus gadus es piecietu Deniju Danielsu, paklausīju viņam itin visā. Smaidīju. Aizstāvēju viņu. Viņa vietā uzņēmos dažas vētras. Bet vairs nevaru to izturēt. Amerikāņi nevar to izturēt.

Ceru, ka laiks netika pavadīts veltīgi.

šo gadu laikā es veidoju koalīcijas. Ieguvu draugus. Izlīgu ar ienaidniekiem. Man ir viss nepieciešamais…

Izņemot naudu.

Es gan tā neteiktu. Man netrūkst uzticamu atbalstītāju. Arābu draugi ir visai dāsni.

Arī ordenis prot novērtēt tos, kas atbalsta tā mērķus. Jūsu prezidents nav labvēlīgs pret pasaules biznesu. Viņam laikam patīk tarifi, tirdzniecības ierobežojumi, atklāta banku darbība.

Un tā ir vēl viena svarīga problēma. Varat man ticēt, Vašingtonā daudzi nav vienisprātis ar Danielsu.

Lejā nočīkstēja krēsli, liecinot, ka abi sarunas biedri apsēžas. Torvaldsens pielavījās tuvāk margām. Hermans sēdēja krēslā, bet viceprezidents uz viena no dīvāniņiem. Rokās viņiem bija glāzes.

Izraēla cenšas noskaidrot, kas notiek, ieminējās viceprezidents. Viņi zina, ka saikne ir atklāta.

To es zinu, atbildēja Hermans. Kāds mans sabiedrotais tieši pašlaik ar to nodarbojas.

Mans biroja vadītājs ziņoja, ka Vācijā esot pazudusi izraēliešu novērošanas grupa, turklāt viens no viņu Ārlietu ministrijas ierēdņiem, kurš turēts aizdomās par informācijas pārdošanu, atrasts nogalināts Rotenburgā. Uz Londonu nosūtīta likvidēšanas vienība. Savādi, ka Telaviva tiešām vēlējās, lai mēs to uzzinātu.

Arī to, mans draugs, es jau zinu.

Tad jūs droši vien zināt arī to, ka viens no mūsu bijušajiem aģentiem, Kotons Malone, ir cejā uz Sīnaju, turklāt pārsteidzošā kārtā kopā ar savu bijušo sievu un vēl vienu vīrieti.

Atbildes nebija.

Mums tas šķita interesanti, turpināja viceprezidents. Tāpēc mēs noņēmām šā vīrieša pirkstu nospiedumus no trapa margām, kam viņš pieskārās, kāpjot kara lidmašīnā uz Sīnaju. Viņš ir amerikānis. Džeimss Makolums. Vai pazīstat tādu?

Otrs vina vārds ir Dominiks Seibrs. Viņš strādā mūsu labā.

Un, tā kā jūs, Alfrēd, esat mans draugs, tad teikšu ar cieņu jūs esat īsts blēdis. Es to redzēju jūsu acīs. Jūs nezinājāt, ka šis jūsu cilvēks dodas uz Sīnaju.

Atkal klusums.

Viņam nav man jāatskaitās par katru soli. Svarīgi ir tikai rezultāti.

Nu tad pasakiet, kāpēc viņš ir kopā ar Kotonu Maloni un vai viņš atradis to bibliotēku?

Jus teicāt uz Sinaju. Tā, bez šaubām, varētu būt īstā vieta. Pietiekami tuvu Aleksandrijai, lai senajos laikos butu iespējams pārvadāt manuskriptus, bet arī pietiekami apslēpta. Tirdzniecības ceļi tur pastāvēja gan pirms, gan pēc Kristus laikiem. Faraoniem tur bija vara un tirkīza raktuves. Ēģiptieši Sīnaju labi pazina.

jūs pārzināt vēsturi.

Zināšanas ir liela vērtība. Sevišķi šeit.

Alfrēd, šis nav īstais brīdis intelektuāliem vingrinājumiem. Es cenšos būtiski izmainīt Amerikas ārpolitiku. Mēs ar Danielsu esam par to strīdējušies. Tagad es beidzot varu kaut ko darīt lielas labā. Pienācis laiks izrādīt arābiem tādu pašu labvēlību, kādu esam vienmēr atvēlējuši izraēliešiem. Un tāpat kā jums attiecībā pret jūsu algotņiem, arī mani interesē rezultāti, jūs ar savu grupējumu vēlaties gūt peļņu. Es gribu kļūt par noteicēju.

Un mēs vēlamies, lai jūs būtu šajā amatā.

Tad sakiet man, Alfrēd kad Savienoto Valstu prezidents mirs?

Dzirdot šos vārdus, pār Torvaldsena stīvo muguru pārskrēja auksti drebuļi.

Šķiet, jūs sākat atbalstīt šo ieceri.

-Jūs mani pārliecinājāt.

Viss ir nokārtots, atbildēja Hermans. Danielsa slepenajam braucienam uz Kabulu būs spožs noslēgums.

Kad viņa lidmašīna būs pacēlusies gaisā, teica viceprezidents, es likšu visu apstiprināt, kā jau vienojāmies. Pagaidām tiek plānots, ka viņš dodas ceļā nākamajā ceturtdienā. To zina tikai četri cilvēki. Viņš, es un mūsu abu biroju vaditāji. Pat Afganistānas prezidents nezina par viņa ierašanos. Viņam tiks paziņots neilgi pirms lidmašīnas nosēšanās. Viss šis pasākums ir Baltā nama sabiedrisko attiecību darboņu iecerēts teātris. Prezidenta popularitātes celšana ar iedvesmojošu vizīti pie kareivjiem.

Raķetes jau ir tur, paziņoja Hermans. Darījums tika noslēgts ar vienu no galvenajiem bin Ladena vietniekiem. Viņš bija ļoti atsaucīgs. Šis būs viņu pirmais nozīmīgais uzbrukums Amerikai vairāku gadu laikā. Mēs jau iepriekš esam sadarbojušies ar šiem velniem, vienmēr ar apdomu un piesardzīgi, bet veiksmīgi.

Man tomēr kaut kas nedod mieru. Arābi nogalinās Danielsu. Bet mani draugi Arābijā uzskata, ka arī bin Ladens tur visiem ir apnicis. Viņi labprāt no tā atbrīvotos. Viņa izlēcieni neļauj mainīt pasaules viedokli. Viņi vienkārši nespēj saistīties ar mums, kamēr Izraēlas nostāja ir tik kategoriska. Bet, kad Danielsa vairs nebūs un politikas virziens mainīsies, viņi pievienosies mums, lai izrēķinātos ar bin Ladenu.

Mana Politikas komiteja uzskata, ka ar arābiem vienoties nebūs grūti.

Viņi to zina? viceprezidents pārsteigts jautāja.

Protams, ne. Viņi tikai pēta dažādus scenārijus, un viens no tiem ir Amerikas ārpolitikas maiņa. Mēs jau sen pēc tās ilgojamies.

Vai zināt, Alfrēd, par ko es raizējos?

Hermans klusi iesmējās. Nekādu pēdu nebūs. Sūtņi, kas mūsu uzdevumā apspriedās ar bin Ladenu par šo darījumu, nākamnedēļ tiks aizsūtīti pie Allāha. Par to parūpēsies jūsu pieminētais aģents. Nekāda saistība nebūs atrodama.

Jūs gan šim cilvēkam ļoti uzticaties, ieminējās viceprezidents.

Viņš nekad nav mūs pievīlis.

Svarīgi, lai viņš tagad to nesāktu. Danielsa izbraukšanas dienā es būšu Čikāgā. Baltais nams neko nepaziņos. Visi domās, ka prezidents Vašingtonā strādā, un pēkšņi viņu parāda ziņās no Afganistānas. Tad mani paslēpj, līdz viņš atgriezīsies. Standarta procedūra pēc 11. septembra.

Un ko jūs darīsiet pēc tam, kad lidmašīna būs notriekta? jautāja Hermans.

Nodošu zvērestu un valdīšu turpmākos trīs gadus. Pēc tam kandidēšu vēlēšanās, palikšu vēl četrus gadus, bet pēc tam pacelšu cepuri.

Jums jāsaprot ja izdosies atrast pazudušo bibliotēku, tad nekavējoties sāksim īstenot savu plānu.

Protams! Jo ātrāk, jo labāk. Man vajag, lai Izraēla un arābi tiktu izsisti no līdzsvara. Es viņus pažēlošu, bet jīis sitīsiet. Saūdiem būs jāmeklē vienošanās. Viņi nevar atļauties savas valsts sagrāvi. Un es tikpat ļoti kā jūs vēlos naftas cenu pazemināšanos. Daži dolāri par barelu izmainīs mūsu valsts iekšējo kopproduktu par miljardiem dolāru. Es mobilizēšu Ameriku atriebties par Danielsa nāvi. Tur man neviens neuzdrošināsies iebilst. Mums pievienosies visa pasaule. Arābi karāsies mata galā, lūgdamies pēc palīdzības. Tad viņi iekāps mūsu kuģī, un mēs visi uzvarēsim.

Mana Politikas komiteja uzskata, ka destabilizācija būs plaša.

Vai nav vienalga? Mans reitings celsies līdz debesīm. Nekas tā neiedvesmo amerikāņus kā vienotība ap karogu. Un es gatavojos turēt to savās rokās turpmākos septiņus gadus. Arābi ir tirgoņi. Viņi sapratīs, ka pienācis laiks sadarboties, jo īpaši tad, ja tas kaitēs Izraēlai.

Jūs gan esat visu labi pārdomājis.

Dažus pēdējos mēnešus neesmu domājis gandrīz ne par ko citu. Mēģināju pierunāt Danielsu mainīt kursu, bet viņš attiecībā pret Izraēlu ir nelokāms. Tā sasodītā valstiņa, kas ir tikai tāda ASV apgabala lielumā, mūs visus piebeigs. Ret to es negribu pieļaut.

Kad mēs tiksimies nākamreiz, teica Hermans, jūs jau būsiet Savienoto Valstu prezidents.

Alfrēd, neskaitot teroristus, kuri dos liktenīgo triecienu, mēs esam vienīgie cilvēki uz šis planētas, kuri zina, kas notiks. Es par to parūpējos.

Es arī.

Nu tad lai tas notiek, un baudīsim ieguvumu.

63. NODAĻA

Hermans mēģināja novērtēt pretī sēdošo vīrieti. Tas tiešām bija Savienoto Valstu viceprezidents, taču bija tāds pats kā neskaitāmie politiķi, kurus viņš bija pircis un pārdevis visās pasaules malās, varaskāri vīrieši un sievietes bez mazākās sirdsapziņas. Amerikāņi parasti mēdza izlikties labāki, taču godkāre bija nepārvarama ikvienam, kurš nobaudījis varas saldumu. Arī šis vīrs, kas ziemas asamblejas vakarā sēdēja šeit, bibliotēkā, nebija nekāds izņēmums. Runāja par augstiem politiskiem mērķiem un ārpolitikas kursa maiņu, taču jau no paša sākuma bija gatavs nodot savu valsti, savu prezidentu un sevi pašu.

Paldies Dievam.

Zelta aunādas ordenis prata izmantot sev par labu citu morāles trūkumus.

Alfrēd, ierunājās viceprezidents. Paskaidrojiet man. Vai tiešām iespējams, ka ir pierādījumi tam, ka Izraēlai nav bībelisku tiesību uz Svēto zemi?

Protams. Vecā derība bija viena no galvenajām pētījumu tēmām Aleksandrijas bibliotēkā. Arī topošā Jaunā derība tika sīki analizēta bibliotēkas pastāvēšanas beigu periodā. To mēs zinām no manuskriptiem, kas ir saglabājušies. Ir tikai saprātīgi pieņemt, ka vēl joprojām pastāv abi teksti un Bībeles analīzes darbi oriģinālajā senebreju valodā.

Viņš atcerējās, ko Seibrs bija ziņojis no Rotenburgas. Izraēlieši bija nogalinājuši vēl trīs cilvēkus. Pie katra no tiem bija ieradies Sargs. Viņi bija nodarbojušies ar Vecās derības pētījumiem. Arī Hadāds bija saņēmis uzaicinājumu. Kāpēc gan citādi viņam būtu izrādīts tāds gods? Un kāpēc izraēlieši mēģināja šo palestīnieti nogalināt?

Saikne noteikti bija.

Es nesen biju Anglijā, turpināja viceprezidents, un redzēju Sīnajas Bībeli. Man stāstīja, ka tā esot no ceturtā gadsimta, viens no senākajiem mūsdienās pieejamajiem Vecās derības izdevumiem. Sarakstīta grieķu valodā.

Tas ir lielisks piemērs, atbildēja Hermans. Vai zināt tās vēsturi?

Tikai aptuveni.

Hermans pastāstīja viesim par vācu zinātnieku Tišendorfu, kurš 1844. gadā apceļoja Austrumus, meklējot senus manuskriptus. Iegriezies svētās Katrīnas klosteri Sīnajā, viņš pamanīja grozu ar četrdesmit trim lappusēm ar tekstu sengrieķu valodā. Mūki paskaidroja, ka tās domātas krāsns kurināšanai tāpat kā citas pirms tam. Tišendorfs atklāja, ka lappuses ir no Bibeles, un mūki atļāva viiiam tās paturēt. Pēc piecpadsmit gadiem viņš vēlreiz devās uz svētās Katrīnas klosteri, šoreiz Krievijas cara uzdevumā. Viņam izdevās atrast pārējās Bībeles lapas un aizvest tās uz Krieviju. Vēlāk, pēc revolūcijas, komunisti pārdeva manuskriptu britiem, kuri to izrāda līdz pat šai dienai.

Sīnajas Bībele, piebilda Hermans, ir viens no senākajiem manuskriptiem, kas ir saglabājies. Daži ir izteikuši pieņēmumus, ka tās sagatavošanu pasūtījis pats Konstantīns. Taču neaizmirstiet tā ir sarakstīta grieķu valodā, tātad to no senebreju valodas tulkojis kāds mums pilnīgi nezināms cilvēks no tikpat nezināma oriģinālā manuskripta. Ko tas mums vēsta?

To, ka svētās Katrīnas klostera mūki joprojām, pec vairāk nekā simts gadiem, ir nikni par to, ka Bībele viņiem netika atdota. Gadu desmitiem viņi prasa, lai Savienotās Valstis sauc britus pie kārtības. Tāpēc ari es devos apskatīt to grāmatu. Gribēju redzēt, kāpēc īsti ir sacelts tāds tracis.

Es esmu pateicīgs Tišendorfam par šo rīcību. Mūki būtu manuskriptu sadedzinājuši vai ļāvuši tam satrūdēt. Diemžēl šāds liktenis piemeklējis daudzas zināšanu liecības. Atliek tikai cerēt, ka Sargi bijuši rūpīgāki glabātāji.

Jūs tiešām ticat tam visam, vai ne?

Hermans brīdi apdomāja, vai teikt ko vairāk. Notikumi risinājās strauji, un šim cilvēkam, kurš drīz būs prezidents, bija jāizprot situācija.

Viņš piecēlās.

Vēlos jums kaut ko parādīt.

Torvaldsens pārbijās, kad Alfrēds Hermans piecēlās no krēsla un nolika glāzi uz galda. Vēlreiz uzmanīgi palūkojies lejā, viņš redzēja, ka nama saimnieks kopā ar viceprezidentu soļo pa cietkoksnes grīdu uz vītņu kāpņu pusi. Aši nopētījis augšējo galeriju, viņš redzēja, ka cita ceļa lejup nav. Pie pārējām trim sienām starp plauktiem bija tādas pašas logu nišas, taču tajās viņš ar Geriju nevarēja meklēt slēptuvi.

Viņus uzreiz pamanītu.

Taču Hermans un viceprezidents pagāja garām kāpnēm un apstājās pie stikla vitrīnas.

Hermans norādīja uz apgaismoto vitrīnu. Tajā atradās sens sējums robainos, it kā kukaiņu sagrauztos koka vākos.

Tas arī ir ceturtā gadsimta manuskripts. Traktāts par agrīnajām baznīcas mācībām, ko sarakstījis pats Augustīns. Mans tēvs to nopirka pirms daudziem gadu desmitiem. Tam nav nekādas vēsturiskas nozīmes tam ir arī kopijas -, taču tas izskatās iespaidīgi.

Pasniedzies aiz paaugstinājuma, viņš nospieda pogu, kas bija nomaskēta kā viena no nerūsējošā tērauda skrūvju galviņām. Vitrīnas augšējā trešdaļa pagriezās ap stūrī ierīkotu asi, atdaloties no pārējās daļas. Apakšējās daļas slēptuvē glabājās deviņas trausla papirusa loksnes.

Turpretī šie ir pat ļoti vērtīgi. Tos ari mans tēvs iegādājās pirms daudziem gadu desmitiem no tā paša cilvēka, kurš pārdeva Augustīna traktātu. Dažus no tiem sarakstījis Eisēbijs Hieronīms Sofronijs, kas dzīvoja ceturtajā un piektajā gadsimtā. Viens no baznīcas pamatlicējiem. Viņš iztulkoja Bībeli no senebreju valodas latiņu valodā, un šis darbs ar nosaukumu Vulgate vēlāk tika atzīts par noteicošo. Vēsturē viņš pazīstams ari ar citu vārdu. Hieronīms.

Jūs esat savāds cilvēks, Alfrēd. Jūsmojat par visdīvainākajām lietām. Kā gan šīm vecajām, sačākstējušajām loksnēm varētu būt kāda nozīme mūsdienās?

Varat man ticēt, tās ir pat ļoti svarīgas. Varbūt pat pietiekami, lai mainītu mūsu uzskatus. Daži ir arī Augustīna rokraksti. Tās ir vēstules, ko Hieronīms un Augustīns rakstīja viens otram. Viņš redzēja, ka amerikānis joprojām ir tikpat vienaldzīgs.

Vai tajos laikos bija pasts?

Primitīvā veidā. Vēstules pārvadāja ceļotāji, kuri devās attiecīgajā virzienā. Dažas no to laiku labākajām vēstures liecībām ir iegūtas tieši no sarakstes.

Tas gan ir interesanti.

Hermans pievērsās galvenajam. Vai esat kādreiz aizdomājies, kā radusies Bībele?

Ne pārāk.

Bet ja nu tas viss bija meli?

Alfrēd, tas ir ticības jautājums. Kāda tam nozīme?

Pat ļoti liela. Bet ja nu senie baznīcas pamatlicēji tādi cilvēki kā Hieronīms un Augustīns, kuri ietekmēja reliģisko uzskatu attīstību, nolēma sagrozīt faktus? Atcerieties, kāds bija viņu laiks. Četrsimt gadu pēc Kristus, ilgi pēc tam, kad Konstantīns sankcionēja jauno kristīgo reliģiju, laiks, kad veidojās baznīca un tika apkaroti tās mācībai pretēji uzskati. Jaunā derība tikko sāka veidoties. Tika apkopoti dažādi evaņģēliji un sakārtoti vienotā vēstījumā. Galvenokārt par to, ka Dievs ir žēlsirdīgs un Kristus ir atnācis. Taču bija arī

Vecā derība. To lasīja jūdi. Kristieši vēlējās arī to pievienot savai reliģijai. Par laimi šiem senajiem baznīcas tēviem, Vecās derības tekstu nebija daudz un tie visi bija senebreju valodā.

Bet jūs teicāt, ka šis Hieronīms pārtulkoja Bībeli latīņu valodā.

Tieši tā. Pasniedzies vitrīnā, viņš izcēla vienu brūno loksni. Tā ir sarakstīta grieķu valodā Hieronīma laika valodā. Zem pergamenta bija apdrukātas papīra lapas. Viņš tās izcēla. Es liku pārtulkot vēstules trim dažādiem speciālistiem, lai varētu pārliecināties par pareizību. Vēlos jums kaut ko nolasīt, tad jūs noteikti sapratīsiet, ko es gribēju teikt.

Es zinu, cik grūti pārliecināt lepnos, cik liels ir pazemības tikums, kas mūs ceļ godā nevis ar ļaužu augstprātību, bet ar Dieva žēlsirdību. Mūsu uzdevums ir gādāt, lai cilvēka gars tiek pacilāts un vēsts nodota skaidri ar Kristus vārdiem. Tavi gudrie padomi, ko devi man, kad es sāku šo darbu, izrādījās pareizi, šis darbs, kam es veltu savas pūles, būs pirmais seno rakstu atveidojums valodā, ko spēj saprast pat visneizglītotākie. Šķiet tikai saprātīgi, ka senajiem un jaunajiem rakstiem jābūt saistītiem, ļa šo rakstu starpā nebūs atbilstības, tas tikai kaitēs, jo jūdu filosofija nonāks izdevīgākā stāvoklī, jo tā pastāvēja daudz senāk par mūsu ticību. Kopš mūsu iepriekšējās sarakstes es esmu turpinājis cīņu ar seno tekstu. Manu darbu apgrūtina tas, ka pārāk daudziem vārdiem ir dažādas nozīmes. Atkal lūdzu tavu padomu ļoti svarīgā jautājumā. Jeruzaleme ir senajā tekstā minētā svētā pilsēta. Vārds "yeruwshalayim" bieži tiek lietots, lai apzīmētu kādu vietu, taču esmu pamanījis, ka nekur senajos rakstos nav lietoti vārdi "(yur yeruwshalayim", kas skaidri nozīmētu "Jeruzalemes pilsēta". Ļauj paskaidrot, kādi sarežģījumi radušies. Senebreju valodā Ķēniņu grāmatā jahve saka Zālamanam: "Jeruzaleme, pilsēta/galvaspilsēta, ko esmu izvēlējies tajā." Tālāk Jahve paziņo: "Tā, lai pilsēta Jeruzalemē, kas glabā atmiņas par Dāvidu pirms manis pilsēta, kur esmu nolēmis iedibināt savu vārdu tiek saglabāta." Mans brāli, vai redzi šo pretrunu? Senajā tekstā Jeruzaleme minēta nevis kā pilsēta, bet kā apgabals. Vienmēr tiek pieminēta "pilsēta Jeruzalemē", nevis pati Jeruzaleme. Samuēls tiešām runā par to kā par apvidu, kur senebreju valodā "ķēniņš ar saviem vīriem devās uz ļeruzālemi pret jebusiešiem, kas apdzīvoja šo apvidu". Esmu nopūlējies ar tulkojumu cerībā, ka atklāsies kāda kļūda, taču itin visur senebreju valodā nosaukums lietots šādi. Vārds "yeruwshalaim" Jeruzaleme vienmēr attiecas uz apvidu, kur ir daudzas pilsētas, nevis uz vienu pilsētu ar šādu nosaukumu.

Beidzis lasīt, Hermans paskatījās uz viceprezidentu. Hieronīms rakstīja to Augustīnam tajā laikā, kad tulkoja Veco derību no senebreju valodas latīņu valodā. Tagad nolasīšu, ko Augustīns kādā brīdī rakstīja Hieronīmam.

Viņš sameklēja kādu citu tulkojuma lapu.

Mans skolotais brāli, tavs darbs šķiet gan smags, gan cēls. Cik apbrīnojami ir celt gaismā to, ko pierakstījuši sen aizsaulē aizgājuši ļAudis, un veikt to, pateicoties mūsu visaugstākā Dieva vadībai un gādībai. Tev noteikti ir zināms, kādas grūtības mums visiem jāpārvar šajos bīstamajos laikos. Pagānu dievi izzūd aizmirstībā. Kristus vēsts pieņemas spēkā. Viņa vārdi par mieru, žēlsirdību un mīlestību atrod dzirdīgas ausis. Daudzi atklāj mūsu jauno vēsti tikai tāpēc, ka tā tagad ir pieejama. Un tas piešķir vēl lielāku svarīgumu taviem pūliņiem atdzīvināt senos vārdus. Savās vēstulēs tu skaidri esi apgaismojis sarežģīto jautājumu, ar ko esi saskāries. Taču no mums ir atkarīga šīs baznīcas un mūsu Dieva nākotne. Senlaiku vēstījuma pielāgošana, pieskaņošana jaunajam nav nekāds grēks. Kā jau pats teici, daudziem vārdiem ir vairākas nozīmes, tāpēc kurš noteiks, kura ir pareizā? Ne jau nu tu vai es. Tu lūdzi padomu, un es to dodu. Pieskaņo senos vārdus jaunajiem. Jo, ja senie būs atšķirīgi no jaunajiem, tas noteikti izraisīs neizpratni un apjukumu ticīgo vidū un uzkurinās nesaskaņas, palīdzot mūsu daudzajiem ienaidniekiem. Tev uzticēts dižs uzdevums. Ļoti svarīgi ir gādāt, lai visi varētu izlasīt seno rakstu vārdus. Tad zinību vīri un rabīni nebūs vienīgie noteicēji pār tik svarīgiem tekstiem. Tāpēc, mans brāli, strādā cītīgi, un mēs zināsim, ka tu veic Dieva darbu.

Jūs gribat teikt, ka viņi apzināti izmainīja Veco derību? jautāja viceprezidents.

Tieši tā. Labs piemērs ir šī atsauce uz Jeruzālemi. Hieronīma tulkojumā, ko vēl šodien atzīst par pareizu, Jeruzāleme ir minēta kā pilsēta. Hieronīma tulkotajā Ķēniņu grāmatā ir teikts ļeruzāleme, pilsēta, ko esmu izvēlējies. Tas ir pilnīgi pretēji tam, ko pats Hieronīms rakstīja vēstulē ļeruzāleme, pilsēta/galvaspilsēta, ko esmu izvēlējies tajā. Milzīga atšķirība, vai piekrītat? Un šis Jeruzālemes raksturojums ir visā Hieronīma tulkojumā. Vecās derības Jeruzāleme pārvērtās par pilsētu Palestīnā, jo Hieronīms tā gribēja.

Tas ir neprāts, Alfrēd. Neviens tam nenoticēs.

Tas nemaz nav nepieciešams. Kad pierādījums tiks atrasts, neko vairs nevarēs noliegt.

Kāds pierādījums?

Vecās derības manuskripts, kas sarakstīts pirms Kristus. Tad mēs varētu izlasīt īstos vārdus bez kristiešu sagrozījumiem.

Vēlu veiksmi.

Vai zināt ko? Es atstāšu jūsu ziņā Amerikas pārvaldīšanu, bet jūs atstājiet manā ziņā šo lietu.

Torvaldsens vēroja, kā Hermans ieliek loksnes vitrīnā un aizver slepeno nodalījumu. Abi vīri vēl brīdi uzkavējās, tad izgāja no bibliotēkas. Bija vēls, bet miegs viņam nebija ne prātā.

Viņi grib nogalināt prezidentu, satraukti čukstēja Gerijs.

Es zinu. Nāc, jātiek projām.

Viņi nokāpa pa metāla kāpnēm.

Bibliotēkā joprojām dega gaisma. Torvaldsens atcerējās, kā Hermanam patika lielīties ar to, ka viņam pieder ap divdesmit pieciem tūkstošiem grāmatu, lielākoties gadsimtiem seni pirmizdevumi.

Viņš Gerijam pa priekšu devās pie rokrakstu vitrīnas. Zēns nebija redzējis to, ko bija novērojis viņš. Pasniedzies aiz vitrīnas, viņš meklēja .slēdzi, bet neko nevarēja sataustīt. Noliekties būtu grūti. Tāda nelaime piemīt greizai mugurai.

Ko jūs meklējat? jautāja Gerijs.

Mēģinu atvērt vitrīnu. Paskaties, vai lejā nav kāda poga.

Gerijs nometās ceļos un sāka meklēt.

Droši vien būs paslēpta. Viņš tramīgi pameta skatienu uz durvīm, tad atkal uz vitrīnu. Atradi kaut ko?

Atskanēja klikšķis, un vitrīnas augšējā trešdaļa viegli novirzījās sāņus.

Gerijs piecēlās. Viena no skrūvēm. Smalka viltība. Kamēr to neaiztiek, neko nevar pateikt.

Malacis!

Atvēris slepeno nodalījumu, viņš ieraudzīja stīvās papirusa loksnes, aprakstītas no vienas malas līdz otrai, un saskaitīja tās. Deviņas. Pametis skatienu uz plauktiem, viņš pamanīja dažus liela formāta atlantus un norādīja uz tiem. Atnes vienu no tām lielajām grāmatām.

Gerijs paklausīja. Torvaldsens uzmanīgi ieslidināja papirusus un tulkojumus starp lappusēm, lai tos paslēptu un pasargātu.

Tad viņš atkal aizvēra vitrīnu.

Kas tie ir? jautāja Gerijs.

Ceru, ka tieši tas, ko mēs meklējām.

64. NODAĻA piektdiena, 7. oktobris 9:15

Malone atlaidās pret starpsienu milzīgajā transportlidmašīnā C13ŪH. Brents Grīns bija rīkojies ātri, sarunājot viņiem vietu gaisa karaspēka piegādes lidmašīnā, kas no Anglijas lidoja uz Afganistānu. Tā nolaidās Lisabonā, Montižo karabāzē, it kā nelielam remontam, ļaujot viņiem iekāpt, neviena nemanītiem. Viņiem bija sagatavots apģērbs Malone, Pema un Makolums saņēma armijas formastērpus ar dažādu toņu bēšiem, zaļiem un brūniem raibumiem, tuksneša zābakus un izpletņus. Ieraugot izpletni, Pema sāka bažīties, taču bija ar mieru pieņemt paskaidrojumu, ka tas pieder pie standarta ekipējuma.

Lidojums no Lisabonas līdz Sīnajai ilga astoņas stundas, un Malonem bija izdevies uz brīdi aizmigt. Viņš bez mazākās sajūsmas atcerējās citus lidojumus transportlidmašinās, un aviācijas degvielas smaka atsauca atmiņā laikus, kad viņš bija jaunāks. Gandrīz nekad nebija mājās. Pieļāva kļūdas, kas sāpēja vēl tagad.

Pirmās trīs lidojuma stundas Pema neslēpa nepatiku. Tas arī bija saprotams, jo kara aviācijā pasažieru komforts nav svarīgākais. Taču beidzot viņa samierinājās un aizmiga.

Makolums turpretī jutās kā zivs ūdenī. Kā īsts lietpratējs viņš uzlika mugurā somu ar izpletni. Varbūt viņš tiešām ir dienējis specvienibā. Malone nebija saņēmis no Grīna nekādas ziņas par Makolumu. Taču, lai ko viņš būtu uzzinājis, tam drīz vairs nebūs lielas nozīmes. Drīz viņi atradīsies tuksneša vidū, bez saziņas iespējām.

Viņš raudzījās ārā pa logu.

Uz visām pusēm stiepās sakaltusi, putekļaina zeme, neauglīgs līdzenums, kura reljefs pamazām slējās augšup, Sīnaja pussalai sašaurinoties, līdz pārgāja robainos bruņos, pelēkos un sarkanos granīta kalnos. Šeit lejā it kā esot liesmojis ērkšķu krūms un Dievs parādījies Jehovam. Otrajā Mozus grāmatā aprakstītais varenais un skarbais plašums. Mūki un vientuļnieki gadsimtiem ilgi izvēlējās to par patvērumu, it kā, būdami vieni, varētu nokļūt tuvāk debesīm. Varbūt var arī. Nezin kāpēc prātā ienāca Sartra lugas "Aiz slēgtām durvīm" vīzija.

Elle ir apkārtējie cilvēki.

Pagriezies projām no loga, viņš vēroja, kā Makolums beidz runāt ar kravas pārzini un nāk atpakaļ, lai apsēstos uz alumīnija režģa, kas stiepās gar starpsienu. Pema gulēja desmit pēdas tālāk, pie pretējās sienas, joprojām aizmigusi. Malone ēda armijas konservus bifšteku ar sēnēm un dzēra ūdeni no pudeles.

Paēdi? viņš jautāja Makolumam.

Kamēr tu gulēji. Cāļa fajitas. Nebija ne vainas. Armijas barība man vēl pārāk labā atmiņā.

Tu laikam te jūties kā mājās.

Neesmu pirmo reizi ar pīpi uz jumta.

Viņi abi bija izņēmuši ausu aizbāžņus, kas tikai nedaudz spēja pasargāt no nemitīgās motoru rūkoņas. Lidmašīna bija piekrauta ar autodetaļām uz paliktņiem, ko veda uz Afganistānu. Malone iedomājās, ka šādi lidojumi droši vien notiek vairākas reizes nedēļā. Kādreiz piegādes tika veiktas ar zirgu vilktiem ratiem, dzelzceļa vagonos un autofurgonos, bet tagad ar gaisa un jūras transportu tas bija daudz ātrāk un drošāk.

Tu gan arī neizskaties pēc jauniņā šajā jomā, ieminējās Makolums.

Jā, tas kaut ko atsauc atmiņā.

Viņš piesardzīgi izvēlējās vārdus. Tas, ka Makolums bija palīdzējis viņiem sveikiem un veseliem izkļūt no Belemas, vēl neko nenozīmēja. Viņš tomēr bija noslēpumains tips. Un nogalināja prasmīgi, bez mazākās žēlastības. Kāda bija viņa labā īpašība? Pie viņa bija varoņa pārbaudījuma uzdevums.

Tev gan ir pazīšanās augstās aprindās, turpināja Makolums. To nokārtoja pats ģenerālprokurors?

Man ir draugi.

Tad jau tu esi no CIP, militārās izlūkošanas vai kaut kā tamlīdzīga.

Neviens no minētajiem. Turklāt es esmu atvaļināts.

Makolums iesmējās. Savu pasaciņu tu neaizmirsti. Tas

man patīk. Atvaļināts. Ko neteiksi! Tu esi pāri galvai iekūlies kādā jezgā.

Beidzis ēst, Malone pamanīja, ka kravas pārzinis viņu vēro. Viņš atcerējās, ka šie ļaudis mēdz dusmoties par konservu kārbu izmešanu, kur pagadās. Kravas pārzinis pamāja ar roku, un Malone saprata. Atkritumu tvertne sola tālākajā galā.

Tad kravas pārzinis četras reizes pacēla gaisā izplestu plaukstu.

Divdesmit minūtes.

Viņš pamāja ar galvu.

65, nodaĻa vīnē 8:30

Sēdēdams tauriņu mājā, Torvaldsens atšķīra atlantu. Viņi ar Geriju bija pamodušies pirms stundas, nomazgājušies dušā un paēduši vieglas brokastis. Uz Schmetterlirtghaus viņš bija atnācis ne tikai tādēļ, lai izvairitos no elektroniskajām noklausīšanās ierīcēm, bet arī, lai gaidītu nenovēršamo. Hermans, protams, atklās zādzību tas bija tikai laika jautājums.

Rīta cēliens ordeņa biedriem bija brivais laiks, jo nākamā asamblejas sēde bija paredzēta tikai vēlā pēcpusdienā. Visu nakti Torvaldsens glabāja atlantu ar tajā paslēptajiem rokrakstiem zem gultas. Tagad viņš dega nepacietībā uzzināt kaut ko vairāk. Lai gan viņš prata lasīt latīņu valodā, viņa grieķu valodas zināšanas bija niecīgas, bet sengrieķu valodu, kurā, visticamāk, bija rakstītas Hieronīma un Augustīna vēstules, viņš neprata nemaz. Viņš bija pateicīgs Hermanam par sagādātajiem tulkojumiem.

Gerijs sēdēja krēslā viņam pretī. Jūs vakarnakt teicāt, ka tas varētu būt tas, ko mēs meklējām.

Torvaldsens nosprieda, ka zēns ir pelnījis uzzināt patiesību. Tevi nolaupīja, lai piespiestu tavu tēvu atrast kaut ko, ko viņš pirms daudziem gadiem bija paslēpis. Man šķiet, ka šie rokraksti ir ar to saistīti.

Kas tie ir?

Divu zinību viru Augustīna un Hieronīma vēstules. Viņi dzīvoja ceturtajā un piektajā gadsimtā un palīdzēja izveidot kristīgo reliģiju.

Vēsture. Man tā sāk patikt, taču brīžiem tās jau šķiet par daudz.

Henriks pasmaidīja. Un šodien nelaime ir tāda, ka mums ir pārāk maz dokumentu no tiem laikiem. Kari, politika, laika zobs un cilvēku ļaunprātība iznīcinājuši vēstures liecības. Taču šīs ir divu zinību vīru pašrocīgi pierakstītas domas.

Viņš par tiem nedaudz zināja. Augustīns bija dzimis Āfrikā, viņa māte bija kristiete, bet tēvs pagāns. Kļuvis pieaudzis, viņš pieņēma kristīgo ticību un savu jaunību aprakstīja grāmatā "Atzīšanās". Torvaldsens zināja, ka daudzās universitātēs tā vēl joprojām ir obligātās literatūras sarakstā. Augustīns kļuva par Hipo bīskapu, Āfrikas katolicisma intelektuālo līderi un nelokāmu stingras ticības aizstāvi. Viņš tiek uzskatīts par lielas daļas baznīcas agrīno teoriju pamatlicēju.

Arī Hieronīms bija dzimis pagānu ģimenē un izlaidīgi pavadījis jaunību. Viņš arī bija izglītots un tika godāts kā intelektuālākais no visiem baznīcas pamatlicējiem. Viņš dzīvoja kā vientuļnieks un trīsdesmit gadus veltīja Bībeles tulkošanai. Kopš tiem laikiem viņa vārds vienmēr tika saistīts ar bibliotēkām, un viņš pat tika pasludināts par to svēto aizbildni.

No naktī noklausītās sarunas Torvaldsens noprata, ka abi šie zinību vīri, kas dzīvoja dažādās senās pasaules malās, Hieronīma mūža darba tapšanas laikā apmainījās ar vēstulēm. Hermans bija paskaidrojis viceprezidentam par Bībeles manipulācijām, bet Torvaldsens vēlējās izprast to pilnībā. Tāpēc viņš sameklēja tulkojuma lappuses un sāka skaļi lasīt angļu tekstu.

Mans skolotais brāli Augustiņ, bija laiks, kad es ticēju, ka "Septuagint" ir brīnumains darbs. Es to izlasīju Aleksandrijas bibliotēkā. Uzzinot seno rakstītāju domas,

kas paustas stāstījumā par izraēliešu grūto likteni, ticība, kas pilda manu dvēseli, uzliesmoja jaunā spēkā. Taču tagad šim priekam sekoja apjukums. Strādājot pie senā teksta tulkojuma, arvien vairāk pārliecinos, kāda vaļība pieļauta "Septuagint". Veselas lappuses iztulkotas nepareizi. ļeruzāleme nav atsevišķa apdzīvota vieta, bet apgabals, kur atrodas daudzas apdzīvotas vietas. Vissietākā no upēm jordāna nav upe, bet gan kalnu grēda. Arī vietu nosaukumi lielākoties ir nepareizi. Grieķu tulkojums neatbilst senebreju oriģinālam. Izskatās, ka ir mainīts viss vēstījums, un nevis nezināšanas pēc, bet tīši.

Hieronīm, mans draugs, tev uzticēts grūts uzdevums, ko vēl vairāk sarežģī mūsu dižā misija. Tas, ko tu atklāji, nav palicis nepamanīts arī citiem. Es arī esmu daudz laika pavadījis Aleksandrijas bibliotēkā. Daudzi no mums ir lasījuši šos manuskriptus. Es izlasīju llerodota aprakstu par ceļojumu uz Palestīnu piektajā gadsimtā pirms mūsu Kunga dzimšanas. Viņš redzēja, ka šajā persiešu pārvaldītajā apgabalā dzīvo sīrieši. Viņš neatrada neko, kas liecinātu par izraēliešu vai jūdu klātbūtni. Nebija ne Jeruzalemes, ne Jūdas. Tas man šķita visai pārsteidzoši, ņemot vērā, ka vecajā tekstā minēts, ka tieši tajā laikā Jeruzalemē ticis pārbūvēts jūdu templis un Jūda bija liela un varena province, ļa tā būtu, tad šis grieķu zinību vīrs būtu to pamanījis, jo viņš ir izslavēts kā dedzīgs vērotājs. Es izpētīju, ka pirmoreiz senās Izraēlas atrašanās vietu tagadējā Palestīnā minējis romietis Strabo. Viņa darbā "Vēsture" viss ir sīki aprakstīts, un man bija izdevība izlasīt to bibliotēkā. Strabo darbs tika pabeigts divdesmit trīs gadus pēc mūsu Kunga dzimšanas, tātad viņš to rakstīja laikā, kad Kristus dzīvoja. Strabo atzīmē, ka vārds "Jūdeja" pirmoreiz tiek attiecināts uz Palestīnu grieķu valdīšanas laikā, jo grieķu valodā jūdu apzīmētu zemi apzīmē ar vārdu "loudaia". Tas bija tikai gadsimtu pirms mūsu Kunga dzimšanas. Tātad kādā brīdi, starplaikā starp Herodota un Strabo ceļojumu, kurus šķīra kādi četrsimt gadi, jūdi apmetās Palestīnā. Pats Strabo rakstīja par lielu skaitu izraēliešu, kuri aizbēga no kādas zemes dienvidos un apmetās Palestīnā. Viņš skaidri nepateica, no kādas zemes, taču, ņemot vērā Ēģiptes tuvumu un vieglo piekļūšanu tai, iziešana droši vien notikusi no turienes uz Palestīnu. Taču šim secinājumam nav nekādu pierādījumu. Strabo rakstīja, ka šo stāstu uzzinājis no Aleksandrijas jūdiem, ar kuriem kopā pavadījis daudz laika. Viņš brīvi pārvaldīja ebreju valodu un savā grāmatā "Vēsture" minēja, ka atradis kļūdas "Septuagint". Viņš rakstīja, ka Aleksandrijas bibliotēkas zinātnieki, kuri pārtulkoja veco tekstu grieķu valodā, vienkārši saistīja šo tekstu ar to, ko uzzināja no saviem laikabiedriem jūdiem. Strabo rakstīja, ka Aleksandrijas jūdi bija aizmirsuši savu pagātni un tāpēc mierīgā garā veidoja to no jauna.

Mans skolotais brāli Augustiņ, esmu izlasījis ļosifa Flāvija darbus. Šī jūda rakstiem ir liels svars. Viņš dzīvoja gadsimtā pēc mūsu Kunga dzimšanas. Viņš skaidri norāda, ka Palestīna ir vecajā tekstā minētā zeme, un piezīmē, ka šis apvidus ir vienīgais viņam zināmais, kur pastāvēja jūdu politiska sistēma. Vēlākā laikā Cēzarejas Eisēbijs mūsu visaugstākā imperatora Konstantīna vārdā piešķīra vecajā tekstā minētos nosaukumus vietām Palestīnā. Esmu lasījis viņa darbu "Par vietu nosaukumiem Svētajos rakstos". Taču pēc vecā senebreju teksta izpētes skaidri redzams, ka Eisēbija darbā ir kļūdas. Viņš, šķiet, brīvi piemērojis vietvārdiem nozīmes un dažos gadījumos vienkārši minējis, tomēr viņa darbam ir liela nozīme. Dievbijīgi un ticīgi svētceļnieki izmanto to kā ceļvedi.

Hieronīm, mans draugs, šis uzdevums mums jāveic ar lielu uzcītību. Mūsu reliģija vēl tikai veidojas, un no

visām pusēm to apdraud briesmas. No taviem centieniem ir atkarīga mūsu izdzīvošana. Vecā teksta tulkojums latīņu valodā ļaus to izlasīt daudziem. Lūdzu tevi nemainīt to, ko iesākuši "Septuagint" radītāji. Mūsu Kungs Kristus dzīvoja Palestīnā. Vēstī, ko mēs gatavojamies paust jaunajā derībā, mums jābūt vienotiem. Es saprotu, ko tu vēlies pateikt ka vecajā tekstā laikam nav aprakstīta izraēliešu dzīve zemē, ko mēs tagad saucam par Palestīnu. Kāpēc lai tas būtu tik svarīgi? Mūsu mērķis ir pavisam citāds nekā "Septuagint" radītājiem. Mūsu Jaunajai derībai jābūt Vecās piepildījumam. Tikai šādi tās vēstījums tiks pacelts augstākā pakāpē nekā Vecajai derībai. Savienojot Veco ar ļauno, mēs pierādīsim, cik liela nozīme bija mūsu Kungam Kristum un cik svarīga ir Viņa vēsts. Kļūdas, ko esi pamanījis "Septuagint", nevajag labot. Kā jau pats teici, jūdi, kuri palīdzēja tulkotājiem, bija aizmirsuši savu pagātni. Viņi neko nezināja par savas tautas dzīvi senos laikos, bet tikai to, kas ar tiem notika viņu pašu laikā. Tāpēc tavā tulkojumā Palestīnai, kuru mēs pazīstam, jāpaliek tādai pašai abās derībās. Tāds ir mūsu uzdevums, dārgais brāl, mūsu misija. No mums atkarīga mūsu reliģijas un mūsu Kunga Kristus nākotne, un Viņš mūs iedvesmo izpildīt Viņa gribu.

Torvaldsens beidza lasit.

Šeit bija skaidri redzams, ka divi baznīcas pamatlicēji, iespējams, gudrākie un izcilākie, nodarbojas ar Vecās deribas latīņu tulkojuma sagrozīšanu. Hieronīma rīcībā nenoliedzami bija oriģinālais senebreju valodā sarakstītais manuskripts, un viņš bija pamanījis kļūdas tā iepriekšējā tulkojumā grieķu valodā. Augustīns zināja par Herodotu un Strabo. Pirmais no tiem tiek uzskatīts par vēstures, otrais ģeogrāfijas pamatlicēju. Viens grieķis, otrs romietis. Vīri, kuri dzīvoja dažādos gadsimtos un būtiski izmainīja vēsturi. Strabo "Ģeogrāfija" pastāvēja vēl joprojām un tika uzskatīta par vienu no vērtīgākajiem senajiem tekstiem, kas daudz ko atklāj par tā laika pasauli, bet "Vēsture" bija zudusi.

Nebija saglabājusies neviena kopija.

Tomēr Augustīns to bija lasījis.

Aleksandrijas bibliotēkā.

Ko tas viss nozīmē? jautāja Gerijs.

Ļoti daudz.

Ja senā baznīca viltojusi Vecās derības tulkojumu, pielāgojot tās vārdus atbilstoši saviem mērķiem, tam varētu būt graujošas sekas.

Hermanam bija taisnība. Kristieši noteikti iesaistīsies cīņā.

Domas drudžaini šaudījās Torvaldsena galvā, pūloties aptvert Zilā krēsla padomnieka plānus. Šajos gados viņš no sarunām bija nopratis, ka Hermans nav ticīgs. Viņš uzskatīja reliģiju par politisku instrumentu, bet ticību par spieķi vājajiem. Viņš ar lielu prieku noskatīsies triju galveno reliģiju mokās, uzzinot, ka Vecā derība ir pavisam citāda, nekā visi domājuši līdz šim.

Lappuses Torvaldsena rokās bija neizsakāmi vērtīgas. Tās bija daļa no Hermana pierādījumiem. Taču Zilā krēsla padomniekam bija vajadzīgs vēl kas vairāk. Un tāpēc tik svarīga bija Aleksandrijas bibliotēka. Ja tā vēl pastāvēja, tā varēja būt vienīgā vieta pasaulē, kur atrodams mīklas atminējums. Taču tās atrašana bija Malones ziņā, ja jau viņš bija ceļā uz Sīnaju.

Viņš novēlēja draugam veiksmi.

Taču nedrīkstēja aizmirst Savienoto Valstu prezidentu. Nākamajā ceturtdienā bija plānots viņu nogalināt.

To novērst gan bija Torvaldsena ziņā.

Viņš izvilka no kabatas mobilo tālruni un sastādīja numuru.

66,NODAĻA sīnaja pussala

Malone pamodināja Pemu. Viņa piecēlās sēdus uz sola un izņēma ausu aizbāžņus.

Esam klāt, viņš paziņoja.

Pema izberzēja miegu no acīm un izslējās. Vai nolaižamies?

Esam klāt, viņš atkārtoja, pārkliedzot motora troksni.

Cik ilgi es gulēju?

Dažas stundas.

Pema piecēlās, vēl joprojām ar izpletņa somu pie muguras. C130 lēkādams lauzās caur rīta gaisu. Vai drīz nolaidīsimies?

Tūlīt jau liksim ārā. Vai esi ēdusi?

Viņa papurināja galvu. Ne uz to pusi. Man kuņģis bija sakāpis kaklā, bet tagad tas beidzot nomierinājies.

Iedzer ūdeni. Viņš norādīja uz kasti.

Viņa atvēra pudeli un iedzēra pāris malku. Šī grabaža ir kā kravas vagons.

Malone pasmaidīja. Labs salīdzinājums.

Vai tu esi ar tādām lidojis?

Visu laiku.

Tev bija grūts darbs.

Šī bija pirmā reize, kad Pema tik saprotoši izteicās par viņa bijušo darbu. Es pats to izvēlējos.

Es tikai tagad sāku to apjēgt. Vēl joprojām esmu kā apstulbusi par to pulksteni ar spiegošanas ierīci. Muļķīgi bija domāt, ka es tiešām patiku šim tipam.

Varbūt tomēr patiki.

Kā tad! Viņš mani izmantoja, Koton.

Šī atziņa bija sāpīga. Cilvēku izmantošana ir šā darba neatņemama daja. Brīdi klusējis, viņš piebilda: Man tas nekad nav paticis.

Pema iedzēra vēl ūdeni. Es izmantoju tevi, Koton.

Viņai bija taisnība. Tā bija.

Vajadzēja pateikt tev par Geriju. Bet es noklusēju. Kā es drīkstu kādu tiesāt?

Tagad nebija īstais laiks šādām sarunām. Taču viņš redzēja, ka viss notikušais ir dziļi skāris Pemu. Nesaspringsti. Tiksim galā ar šo visu un pēc tam parunāsim.

Es nesaspringstu. Tikai gribēju, lai tu zini, kā es jūtos.

Tas arī bija kas jauns.

Lidmašīnas pakaļgalā ar netīkamu kaucienu atvērās aizmugures rampa. Kravas nodalījumā iebrāzās auksta gaisa šalts.

Kas notiek? viņa jautāja.

Saimniecības darbi. Atceries, ka mēs esam tikai pasažieri. Aizej uz pakaļgalu un nostājies tur, kur stāv kravas pārzinis.

Kāpēc?

Tāpēc, ka viņi tā lika. Es arī iešu tev līdzi.

Kā uzvedas mūsu draugs?

Ziņkārīgs. Mums abiem viņš jāpieskata.

Viņš vēroja, kā Pema dodas uz lidmašīnas pakaļgalu. Tad piegāja pie pretējās starpsienas un teica Makolumam:

Laiks izkāpt.

Viņš bija pamanījis, ka Makolums vēro viņa sarunu ar Pemu.

Viņa zina?

Vēl ne.

Mazliet nežēlīgi, vai tev tā nešķiet?

Ja tu viņu pazītu, tad tā neteiktu.

Makolums pašūpoja galvu. Atgādini man, ka nevajag ar tevi naidoties.

Vispār tas ir ļoti vērtīgs padoms.

Viņš redzēja, ka mājiens saprasts. Protams, Malone. Es taču tikai izglābu tev dzīvību.

Un tāpēc ari tu esi šeit.

Cik augstsirdīgi no tavas puses, ņemot vērā, ka pārbaudījuma teksts ir pie manis.

Malone pacēla darbarīku maisu, kurā bija sabāzis Džordža Hadāda atstātās mantas un grāmatu par Sv. Hieronimu. Pirms došanās ceļā viņi bija to paņēmuši no Lisabonas lidostas. Viņš piesprauda saini pie drēbēm uz krūtīm. Bet pie manis ir šis. Tāpēc esam līdzīgi.

Makolums arī piestiprināja pie drēbēm mugursomu. Krājumus, kas viņiem var noderēt. Ūdeni, pārtiku, GPS lokatoru. Spriežot pēc kartes, trīs jūdžu attālumā no viņu mērķa atradās ciemats. Ja neko neizdosies atrast, viņi varēs doties turp, bet no turienes ceļš ved divdesmit jūdzes uz dienvidiem, uz lidostu, kas atrodas līdzās Mozus kalnam un Sv. Katrīnas klosterim, kas ir populāri tūrisma objekti.

Uzlikuši brilles un ķiveres, viņi devās uz pakaļgalu.

Ko viņi dara? jautāja Pema, kad Malone pienāca pie viņas.

Viņam bija jāatzīst, ka armijas kombinezonā viņa izskatās lieliski. Viņiem jāveic izpletņu operācija.

Ar kravu? Viņi to kaut kur nometīs?

Lidmašīna samazināja ātrumu līdz 120 mezgliem, ja viņš atcerējās pareizi, un priekšgals pacēlās uz augšu.

Viņš uzlika Pemai galvā Kevlar ķiveri un veikli aizsprādzēja siksniņu ap kaklu.

Ko tu dari? Viņas balsī skanēja patiess apjukums.

Viņš uzlika tai uz acīm brilles un paskaidroja:

Aizmugures rampa ir atvērta. Mums visiem tās jāuzliek. Drošības pasākums.

Viņš pārbaudīja Pemas izpletni un pārliecinājās, ka visas četras siksnas piesprādzētas pie ātrās atvēršanas skavas.

Savu izpletni viņš jau bija pārbaudījis. Viņš piestiprināja savu un Pemas izpletni pie troses.

Viņš redzēja, ka Makolums jau ir piesprādzējies.

Kā var nolaisties, ja rampa ir vaļā? iesaucās Pema.

Malone ieskatījās viņai acīs. Nenolaidīsies.

Viņš redzēja, kā tajās parādās apjausma. Ko tu runā? Tu taču nedomā, ka es…

Tas atvērsies automātiski. Tikai turies un izbaudi lidojumu. Šis ir lēns izpletnis. Paredzēts iesācējiem. Kad nokritīsi zemē, tas būs kā lēciens no triju vai četru pēdu augstuma.

Koton, tu esi prātu zaudējis! Man vēl sāp plecs. Es nevaru…

Kravas pārzinis pamāja, ziņojot, ka sasniegtas norādītās GPS koordinātas. Nebija laika strīdēties. Viņš no aizmugures pacēla Pemu un pastūma uz priekšu.

Viņa mēģināja izrauties brīvībā. Koton, lūdzu! Es nevaru. Lūdzu!

Viņš nosvieda Pemu no rampas.

Viņas kliedziens ātri attālinājās.

Viņš zināja, ko Pema tagad pārdzīvo. Pirmās piecpadsmit pēdas ir īsts brīvais kritiens, bezsvara stāvoklis, kamēr izritinās trose. Viņai noteikti tagad sirds kāpj pa muti ārā. Pēc tam viņa sajutīs rāvienu, kad trose atbrīvos izpletni no somas. Malone vēroja, kā Pemas izpletnis uzplaukst rita debesīs.

Viņas augums noraustījās, kad izpletnis nonāca uz gaisa viļņa.

Jau pēc piecām sekundēm viņa tuvojās zemei.

Viņa būs nikna! Makolums iekliedza viņam ausī.

Malone neatrāva skatienu no Pemas.

Jā. Bet es vienmēr esmu vēlējies to izdarīt.

67.NODAĻA

Karādamies trosēs, Seibrs izbaudīja lidojumu lejup. Rīta gaiss un modernais izpletnis palēnināja kritienu. Malone bija stāstījis par jauno kupolu, kas tik ļoti atšķīrās no vecajiem, ar kuriem cilvēks krita kā akmens, cerēdams, ka nesalauzis kāju.

Viņi abi sekoja Pemai ārā no lidmašīnas, kas tagad ātri attālinājās austrumpuses debesīs. Komandai vairs nerūpēja, vai viņi sveiki un veseli nokļūs zemē. Viņu uzdevums bija izpildīts.

Seibrs raudzījās uz skarbo apvidu.

Uz visām pusēm pletās smiltīm un akmeņiem klāts bezgalīgs līdzenums. Viņš bija dzirdējis Alfrēda Hermana stāstus par Sīnajas dienviddaļu. It kā vissvētākais tuksnesis pasaulē. Civilizācijas šūpulis. Tilts, kas savieno Āfriku un Āziju. Taču nemitīgi karu plosīts. Visvairāk uzbrukumus pārcietusi teritorija pasaulē. To iekarojuši sīrieši, bitīti, asīrieši, persieši, grieķi, romieši, krustneši, turki, franči, angļi, ēģiptieši un izraēlieši. Viņš bija daudzkārt klausījies Hermana spriedelēšanu par šā reģiona lielo nozīmi. Tagad viņš to redzēs pats savām acīm.

Viņš bija kādas tūkstoš pēdas virs zemes. Pema planēja zem viņa, Malone virs. Klusums zvanīja ausīs dīvaina sajūta pēc nemitīgā lidmašīnas trokšņa. Viņš atcerējās šo klusumu ari no citiem lēcieniem. Motora rēkoņa pagaist, atslajot aiz sevis tukšumu. Bezgalīgu mieru, ko var iztraucēt tikai vējš, bet šodien pat tas nebija pamodies.

Ceturtdaļjūdzi uz austrumiem kailo līdzenumu nomainīja drūmas granīta klintis, kas neizteiksmīgi slējās juku jukām, virsotnēm mijoties ar nogāzēm. Vai Aleksandrijas bibliotēka bija tur? Visas zīmes nenoliedzami rādija uz to.

Viņš turpināja planēt lejup.

Kādas robainas klints pakājē apmēram ceturtdaļjūdzes attālumā viņš pamanīja nelielu ēku. Viņš pavilka stūrēšanas troses, virzīdamies tuvāk vietai, kur gatavojās nolaisties Pema Malone. Gluda tuksneša smilšu josla. Bez akmeņiem. Tas labi.

Pametis skatienu augšup, viņš redzēja, ka Malone seko viņa piemēram.

Šo novākt būs grūtāk, nekā viņš bija domājis sākumā. Toties viņš bija apbruņots. Viņš tāpat kā Malone bija paturējisklosterī paņemto pistoli kopā ar rezerves patronām. Baznīcā, pamostoties no bezsamaņas pēc sitiena pa galvu, ierocis vēl bija pie viņa. Tas viņam šķita savādi.

Kāda jēga bija tam uzbrukumam?

Vai nav vienalga?

Vismaz viņš bija gatavs uz visu.

Malone parāva virves, lai virzītu nolaišanos. Instruktors Lisabonas gaisa karabāzē teica, ka jaunie izpletņi ir citādi, un viņam bija taisnība. Lēna, līgana nolaišanās. Armijnieki nebija sajūsmā par Pemu iesācēja, kas līdz pat pēdējam brīdim nemaz nezinās, ka būs jālec -, taču rīkojums sadarboties bija saņemts no Pentagona, tāpēc viņi neiebilda.

Koton, tu maitasgabal! viņš izdzirdēja Pemas ķērcienu. Tu, nolādētais maita!

Viņš paraudzījās lejup.

Pema bija piecsimt pēdas virs zemes.

Piezemējoties saliec ceļus, viņš uzsauca. Tev labi sanāk. Viss būs kārtībā.

Ej dirst! viņa bļāva.

Tas nelīdzēs. Uzmanies! Gatavojies!

Viņš vēroja, kā Pema nokrīt un aizslīd pa smiltīm, un izpletnis saplok viņai aiz muguras. Viņš redzēja, kā Makolums atsprādzē somu, kas atritinājās viņa priekšā, un piezemējas, paliekot stāvus.

Malone pievilka stūrēšanas auklas un palēnināja nolaišanos, gandrīz apturot to. Viņš atlaida piesprādzēto somu un juta, kā zābaki pieskaras smiltīm.

Viņš arī palika uz kājām.

Krietns laiks bija pagājis kopš iepriekšējā lēciena, taču viņš ar prieku pārliecinājās, ka vēl spēj to paveikt. Atsprādzējis slēdžus, viņš atbrīvojās no izpletņa saitēm.

To pašu darīja arī Makolums.

Pema joprojām gulēja zemē. Viņš piegāja klāt, jau iepriekš zinādams, kas tagad sekos.

Viņa pielēca kājās. Tu, sūdabrāli! Tu izmeti mani no tās velna lidmašīnas. Viņa gribēja uzklupt Malonem, taču nebija atbrīvojusies no izpletņa, un tas tagad kā enkurs ierobežoja viņas kustības.

Viņš turējās drošā attālumā.

Nojūdzies esi? viņa auroja. Tu neteici ne pušplēsta vārda, ka būs jālec.

Kā tad citādi mēs šeit nokļūtu? viņš mierīgi apjautājās.

Vai esi ko dzirdējis par nolaišanos?

Šī ir Ēģiptes teritorija. Pietiekami bīstami jau bija lēkt dienā. Taču naktī lēkt pat man šķita par traku.

Pemas zilajās acīs uzliesmoja tāds niknums, kādu viņš vēl nebija redzējis.

Mums bija jānokļūst šeit tā, lai izraēlieši neko neuzzinātu. Nolaisties nebūtu iespējams. Ceru, ka viņi vēl joprojām seko tam tavam pulkstenim, kas viņus neaizvedīs nekur.

Tu esi idiots, Koton. Pilnīgi nojūdzies kretīns. Tu izmeti mani no lidmašīnas.

Izmetu gan, vai ne?

Viņa trīcošām rokām ķērās pie slēdžiem, pūlēdamās atbrīvoties no izpletņa.

Pema, vai tu nomierināsies?

Viņa turpināja meklēt īsto sprādzi, tad pārtrauca.

Mums bija jānokļūst šeit, viņš turpināja. Lidmašīna bija lieliski piemērota. Mēs tikai pa ceļam izlēcām, un neviens neko neuzzināja. Šis ir diezgan neapdzīvots apvidus, mazāk par trim cilvēkiem uz kvadrātjūdzi. Šaubos, vai mūs kāds redzēja. Un, kā jau teicu tu vienmēr gribēji zināt, ko es īsti daru. Lūdzu. Tagad tu redzi.

Vajadzēja atstāt mani Portugālē.

Tā nebūtu laba doma. Izraēliešiem tu būtu nevēlama lieciniece. Tev drošāk bija pazust kopā ar mums.

Ne. Tu man neuzticies. Tāpēc tev labāk paturēt mani sev tuvumā.

Jā, tas arī man ienāca prātā.

Kādu bridi viņa klusēja, it kā sākdama kaut ko apjaust. Nu labi, Koton, viņa ierunājās pārsteidzoši mierīgi. Tu pierādīji savu taisnību. Mēs esam šeit. Sveiki un veseli. Vai tagad tu varētu atbrīvot mani no tiem pinekļiem?

Viņš piegāja un atsprādzēja Pemas izpletņa siksnas.

Viņa pacēla rokas un ļāva izpletņa somai noslīdēt zemē. Tad ar labo ceļgalu iespēra viņam pa kājstarpi.

Apdullinošas sāpes izšāvās caur mugurkaulu un ietriecās smadzenēs. Kājas sagrīļojās, un viņš sabruka zemē.

Elpa aizžņaudzās.

Sen viņš nebija dabūjis tādu kāvienu.

Saliecies embrija pozā, viņš gaidīja, kad mokošās sāpes pierims.

Ceru, ka tas tev nāca par labu, aiziedama noteica Pema.

68. NODAĻA vīne 9:28

Hermans iegāja bibliotēkā un aizvēra durvis. Viņš nebija īsti labi gulējis, taču, kamēr Torvaldsens nebija pieļāvis kļūdu, neko nevarēja pasākt. Kad tas notiks, viņš būs gatavs. Seibrs varbūt ir pazudis, bet Hermanam bija ari citi vīri, kuri darīs visu, ko vien viņš liks. Viņa apsardzes priekšnieks itālietis sen jau skaidri bija licis saprast, ka labprāt vēlētos Seibra amatu. Viņš nekad nebija pievērsis uzmanību šim ierosinājumam, taču, tā kā Ērgļa nagu tuvumā nebija un viņam bija vajadzīga palīdzība, viņš bija licis itālietim būt gatavībā.

Vispirms jāizmēģina diplomātiski līdzekļi. Tie vienmēr ir labāki. Varbūt izdosies vienoties ar Torvaldsenu, kad tas būs pārliecinājies, ka Vecās derības sagrozījumu pierādīšana pasaulei ir iedarbīgs politikas instruments, ja ar to pareizi rīkojas. Vēsture liecina, ka sajukums un haoss daudzkārt ir veiksmīgi pārvērsts peļņā. Visi satricinājumi Vidējos Austrumos ietekmē naftas cenas. Zināt, kas sekos, būtu nenovērtējami, bet pašiem ietekmēt notiekošo kaut kas neiedomājams. Ordeņa biedri gūs bagātīgu peļņu.

Un savs labums atlēks ari jaunajam sabiedrotajam Baltajā namā.

Taču, lai to visu panāktu, bija vajadzīgs Seibrs.

Ko viņš meklēja Sīnajā?

Un kopā ar Kotonu Maloni…

Tās abas viņam šķita labas zīmes. Seibra plāns bija iekārdināt Maloni doties meklēt Aleksandrijas saikni. Pēc tam veiksme bija atkarīga no Malones. Seibrs vai nu izspiedīs no viņa visu, ko tas zina, un pēc tam viņu novāks, vai arī metīsies ar Maloni uz vienu roku, lai redzētu, uz kurieni viņš aizvedīs. Laikam Seibrs bija izvēlējies otro variantu.

Vairākus gadus Hermans bija domājis, kas notiks, kad viņa vairs nebūs, jo saprata, ka Margarete nesīs ģimenei postu. Vēl ļaunāk viņa pati neapzinājās savu muļķību. Viņš bija mēģinājis meitu izglītot, taču visi pūliņi bija veltīgi. Patiesību sakot, viņš priecājās, ka Torvaldsens nolaupījis Margareti. Varbūt izdosies atbrīvoties no šā traucēkļa? Taču par to viņš šaubījās. Dānis nebija slepkava, lai cik bravūrīgi arī izrunātos.

Seibrs viņam tiešām bija iepaticies. Daudzsološs jauns cilvēks. Viņš labi prata klausīties un rīkojās ātri, bet nekad neapdomīgi. Hermans bieži bija iedomājies, ka Seibrs varētu būt lielisks augstā amata pārņēmējs. Hermanu dzimtā neviens cits nebija palicis. Un viņam bija jānodrošina bagātības saglabāšana.

Bet kāpēc Seibrs nebija pieteicies?

Vai notika vēl kaut kas?

Aizgaiņājis šaubas, viņš pievērsās steidzamākajam jautājumam. Drīz būs nākamā asamblejas sēde. Vakar viņš bija iekārdinājis ordeņa biedrus ar savu plānu. Šodien viņš pateiks visu līdz galam.

Viņš piegāja pie atvilktnes, kas bija iebūvēta grāmatplaukta apakšējā daļā. Tur viņš glabāja karti, kuras izgatavošanu bija pasūtījis pirms trim gadiem. Tas pats zinātnieks, kuram viņš bija uzdevis pārbaudīt Hadāda teoriju, bija arī atzīmējis savus atklājumus kartē. Viņš bija pavēstījis, ka daudzi bībeliskie vietu nosaukumi lieliski iederas Asiras ģeogrāfijā.

Taču Hermans vēlējās redzēt pats savām acīm.

Salīdzinot Svētajos rakstos minētās vietas ar vietu nosaukumiem ebreju valodā gan Vecajā derībā, gan dabā, eksperts

bija atradis tādas Bībelē minētas vietas kā Gilgala, Sidona, al-Laiša, Dana, Hebrona, Beršeba un Dāvida pilsēta. Viņš izņēma karti.

Tās attēls jau bija saglabāts arī sapulču zāles datorā. Drīz ordeņ? biedri redzēs to, ko viņš pats apbrīnoja jau sen.

Tika atrisināts pat jautājums par Jeruzālemes divdesmit sešiem vārtiem, kas minēti Laiku, Ķēniņu, Cakarijas un Nehemijas grāmatā. Mūru ieskautai pilsētai parasti bija ne vairāk par četriem vārtiem pa vieniem uz katru debesspusi. Tāpēc divdesmit seši šķita apšaubāmi jau no paša sākuma.

Taču visur Vecajā derībā vārtu apzīmēšanai bija lietots vārds shaar. Šim vārdam tāpat kā daudziem citiem bija vairākas nozīmes, un viena no tām bija kalnu pāreja. Interesanti bija tas, ka kalnu grēdā, kas atdalīja jaunatklāto Jeruzālemes teritoriju no jūdas, bija tieši divdesmit sešas vienādas ejas. Viņš atcerējās savu pārsteigumu, to uzzinot. Ķēniņa vārtus, Cietuma vārtus, Strūklakas vārtus, Ielejas vārtus un citus, kas aprakstoši apzīmēti Vecajā derībā, gandrīz pilnīgi precīzi vadoties pēc to atrašanās vēl joprojām esošu ciematu tuvumā varēja saistīt ar kalnu pārejām Jordānas kalnu grēdā, kas atrodas Asirā.

Bet Palestīnā nebija nekā pat attāli līdzīga.

Pierādījumi šķita neapgāžami.

Vecās derības notikumi nerisinājās Palestīnā. Tas viss notika simtiem jūdžu uz dienvidiem Arābijā. To zināja ari I Iieronīms un Augustīns, taču tīši atļāva Septuagint kļūdām ne tikai saglabāties, bet arī izvērsties, vēl vairāk pārveidojot Veco derību, lai tās vārdi kļūtu par neapstrīdamiem pareģojumiem viņu Jaunās derības evaņģēlijiem. Jūdiem nebūs ļauts tas prieks baudīt monopoltiesības uz Dieva vārdu. Lai jaunā reliģija varētu uzplaukt, kristiešiem bija vajadzīga saistība.

Tāpēc viņi to izveidoja.

Vislabāk butu atrast Bībeli senebreju valodā no pirmskristietības laikiem, taču arī Strabo "Vēsturē" atrastos atbildes uz daudziem jautājumiem. Ja bibliotēka vēl pastāv, viņam atlika tikai cerēt, ka vismaz viena vai abas šīs grāmatas būs saglabājušās.

Viņš piegāja pie vitrīnas, ko vakarnakt bija rādījis viceprezidentam. Amerikānis nebija sajūsmā, bet vai nav vienalga? Jaunais Amerikas prezidents pieredzēs šo atklājumu izraisīto haosu. Tomēr viņš cerēja, ka Torvaldsens gan pratīs novērtēt šos senos rokrakstus. Pasniedzies apakšā, viņš nospieda slepeno pogu. Atverot vitrīnu, viņš pirmajā mirklī neticēja savām acīm.

Tukšums.

Vēstules un tulkojumi bija pazuduši. Kā? Taču ne jau viceprezidents. Viņš redzēja, kā tas ar visu autoeskortu atstāj pili. Neviens cits par šo slēptuvi nezināja.

Bija tikai viens iespējams izskaidrojums.

Torvaldsens.

Dusmās viņš pieskrēja pie rakstāmgalda, pacēla tālruņa klausuli un lika izsaukt apsardzes priekšnieku. Tad izņēma no atvilktnes revolveri.

Lai Margarete iet pie velna!

69. NODAĻA sīnaja pussala

Malonem vēl joprojām ļodzījās kājas un smeldza kājstarpe. Pema pēc niknā strīda klusēja, bet Makolums tālredzīgi turējās nomaļus un neiejaucās. Taču Malone nedrīkstēja žēloties. Viņš pats bija Pemu izaicinājis, un viņa tikai pienācīgi atbildēja.

Viņš paraudzījās uz visām pusēm vientulīgajos plašumos. Saule ātri cēlās augstāk un gaiss sakarsa kā cepeškrāsns. Izņēmis no somas GPS ierīci, viņš pārliecinājās, ka mērķa precīzā atrašanās vieta 28° 41.41Z, 33° 38° 38.44A ir nepilnas jūdzes attālumā.

Labi, Makolum. Kas tālāk?

Tas izņēma no kabatas papīra lapiņu un nolasīja: "Tad tāpat kā Pusēna gleznotos noslēpuma apmulsinātos ganus tevi apmirdzēs iedvesmas gaisma. Pārkārto četrpadsmit akmeņus, pēc tam liec lietā kvadrātu un kompasu, lai atrastu taku. Pusdienlaikā sajūti sarkanās gaismas klātbūtni, skati bezgalīgos līkumos izvijušos čūsku, niknumā sarkani kvēlojošu. Taču pievērs uzmanību burtiem. Briesmas draud tam, kurš ierodas lielā ātrumā, ja izraudzītais ceļš būs pareizs, ceļojums būs drošs."

Tas arī ir viss pārbaudījums, viņš paziņoja.

Malone domās atkārtoja mīklainos vārdus.

Pema apsēdās zemē un iedzēra malku ūdens. Anglijā lapenē bija Pusēna gleznas attēls. Kas tur bijn? Kapakmens ar uzrakstu? Acīmredzot arī Tomass Beinbridžs atstājis mums dažas norādes.

Arī Malone jau bija iedomājies to pašu.

Vai nolaižoties redzēji to ēku? viņš jautāja Makolumam. Kādu ceturtdaļjūdzi uz rietumiem. Koordinātas norāda uz turieni.

šķiet, ka virziens ir skaidrs.

Malone uzmeta plecā mugursomu. Pema piecēlās. Viņš pajautāja:

Vai esi pietiekami izgāzusi dusmas?

Viņa paraustīja plecus. Izmet vēlreiz mani no lidmašīnas, tad redzēsi.

Jūs abi vienmēr tā plēšaties? brīnījās Makolums.

Malone sāka iet. Tikai tad, kad esam kopā.

Malone tuvojās ēkai, ko bija redzējis no gaisa. Nekāda izcilā tā nebija. Zema, strupa, ar izdrupušu dakstiņu jumtu, izļodzītiem pamatiem, kas it kā pamazām grima zemē. Ārējās sienas bija tikpat platas, cik augstas, un tās rotāja tikai divi logi bez stikliem apmēram desmit pēdu augstumā. Biezās, satrunējušās ciedru koka durvis greizi karājās melnās dzelzs eņģēs.

Viņš atvēra tās ar kājas spērienu.

Viņus sveica tikai ķirzaka, metoties bēgt pār zemes klona grīdu.

Koton!

Viņš pagriezās. Pema rādīja uz kādu klinti. Viņš piegāja tuvāk, sausajai zemei čirkstot zem kājām.

Izskatās līdzīga kapakmenim tajā iekaltajā attēlā Beinbridža namā.

Labs novērojums. Viņš nopētīja augsto akmens taisnstūri ar noapaļoto augšmalu. Aplūkoja sānus, meklēdams kalumus, sevišķi uzrakstu Et in areadia ego. Nekā nebija. Tas nebija nekāds brīnums, jo tuksnesis sen būtu izdzēsis visas zīmes.

Mēs esam īstajā vietā, un šis bluķis tiešām izskatās pēc kapakmens lapenes attēlā.

Viņš atcerējās varoņa pārbaudījuma vārdus. Tad tāpat kā Pusēna gleznotos noslēpuma apmulsinātos ganus tevi apmirdzēs iedvesmas gaisma.

Viņš atbalstījās pret izdrupušajiem akmeņiem.

Ko tagad, Malone? jautāja Makolums.

Ziemeļpusē slējās pakalni, pamazām pārejot akmeņainos

kalnos, kur šauras takas stiepās dziļi starp melnām klintīm. Saule cēlās augstāk, tuvojoties dienas vidum, un debesis kvēloja kā uguns.

Viņš atkal pārcilāja atmiņā pārbaudījuma vārdus.

Pārkārto četrpadsmit akmeņus, pēc tam liec lietā kvadrātu un kompasu, lai atrastu taku. Pusdienlaikā sajūti sarkanās gaismas klātbūtni, skati bezgalīgos līkumos izvijušos čūsku, niknumā sarkani kvēlojošu.

Belemā viss bija tik acīm redzams vēstures un tehnoloģijas maisījums, kas laikam bija Sargu raksturīgākais paņēmiens. Turklāt mērķis taču bija panākt, lai aicinātajam izdodas izturēt pārbaudījumu. Šī daļa bija grūtāka.

Bet ne neiespējama.

Viņš pārlaida skatienu pussabrukušajai ēkai un primitīvajam kapakmenim.

Tad viņš tos pamanīja un saskaitīja.

Četrpadsmit.

Seibrs gudroja, ka varbūt jau ir laiks tos abus novākt. Vai viņš bija pietiekami tuvu, lai pats izgudrotu pārējo? Malone bija atvedis viņu tik tālu un, kā jau viņš bija cerējis, izmantojis savus līdzekļus, lai nokļūtu no Anglijas uz Portugāli un pēc tam uz šejieni.

Taču vēl nedrīkstēja steigties.

Viens viņš nekad nebūtu ticis galā ar šo uzdevumu, kur nu vēl tik ātri. Zilā krēsla padomnieks tagad droši vien jau viņu meklē. Pašlaik noritēja asambleja, un viņš cerēja, ka tā piesaistīs visu Hermana uzmanību. Taču viņš zināja, cik joti Hermans ilgojās uzzināt, vai viņš ir uz pareizā ceļa. Viņš zināja arī, ko vēl vecais vīrs iecerējis un cik svarīga nākamnedēļ būs viņa piedalīšanās. Sarunās ar bin Ladenu piedalījās trīs sūtņi. Viņš apciemos visus trīs, bet nogalinās divus, vienu atstājot dzīvu.

Šis cilvēks un bibliotēka būs viņa vērtīgākās kārtis.

Tiesa gan, pieņemot, ka šeit kaut kas ir atrodams.

Ja ne, tad viņš novāks Maloni un viņa bijušo sievu un cerēs, ka izdosies kaut ko samelot un paglābties no nepatikšanām.

Malone raudzījās uz vienu no grausta sienām. Desmit pēdu augstumā rēgojās tukšā loga atvere. Apgājis apkārt, viņš atrada tādu arī otrā pusē tādā pašā augstumā.

Viņš atgriezās pie Pemas un Makoluma un paziņoja:

Laikam esmu izgudrojis. Ēka ir kvadrātveidīga, tāpat arī tie abi logi.

Liec lietā kvadrātu un kompasu, atkārtoja Pema.

Viņš teica:

Tās abas aklās logu ailes ir atslēga.

Kā tu to domā? jautāja Makolums. Tur būs diezgan grūti uzrāpties.

Ne pārāk. Paskaties apkārt. Smiltīs bija izmētāti akmeņi un klints bluķi. Vai vari ievērot kaut ko īpašu?

Pema piegāja pie akmeņiem un notupās. Viņš vēroja, kā viņa aptausta to sānus. Kvadrātveidīgi. Apmēram pēdu garas malas.

Es arī tā domāju. Atceries norādi. Pārkārto četrpadsmit akmeņus, pēc tam liec lietā kvadrātu un kompasu, lai atrastu taku. Te mētājas tieši četrpadsmit akmeņi.

Pema pieceļas. Acīmredzot pārbaudījumā iekļauta ari fizisko spēju pārbaude. Kurš katrs nevarētu tos akmeņus pārkārtot. Tie droši vien palīdzēs nokļūt līdz logiem?

Malone nometa mugursomu smiltīs.

Tāpat darīja arī Makolums, piebilzdams:

Ir tikai viena iespēja to uzzināt.

Pagāja divdesmit minūtes, kamēr viņi savāca četrpadsmit kvadrātveida akmeņus un sakrāva tos piramīdā ar plakanu virsotni seši apakšā, pēc tam četri, augšējā kārtā trīs. Ja vajadzēs augstāku, vienu no šiem trim varēs uzlikt uz abiem pārējiem, taču Malone nosprieda, ka krāvums jau ir pietiekami augsts.

Viņš uzkāpa uz piramīdas un nostājās virsotnē.

Makolums un Pema raudzījās, lai tornis nesāktu jukt ārā.

Malone ieskatījās kvadrātveida loga ailē grausta sienā. Caur pretējo logu, kas atradās divdesmit pēdu attālumā, viņš pamanīja kalnus pusjūdzi no šejienes. Pusdienlaikā sajūti sarkanās gaismas klātbūtni, skati bezgalīgos līkumos savijušos čūsku, niknumā sarkani kvēlojošu.

Noplukuši ēka ar iegruvušo jumtu speciāli bija novietota pret austrumiem un rietumiem.

Tā nebija dzīvojamā māja. Nē. Tāpat kā rozes logs Belema, kas arī bija pavērsts pret austrumiem un rietumiem, šī ēka bija kompass.

Liec lietā kvadrātu un kompasu, lai atrastu taku.

Viņš ieskatījās pulkstenī.

Pēc stundas viņš tieši tā arī darīs.

70, nodaĻa mērilenda 7:30

Stefānija sēdēja pie stūres prezidenta Danielsa atvēlētajā Suburban. Viņš bija arī izsniedzis divus slepenā dienesta revolverus un rezerves aptveres. Viņa vēl īsti nesaprata, kur viņas ir iesaistījušās, taču prezidents acīmredzot vēlējās, lai dāmas būtu labi sagatavojušās.

Vai saproti, ka šis auto noteikti tiek elektroniski izsekots? ieminējās Kasiopeja.

Jācer, ka tā ir.

Un vai saproti arī, ka viss šis pasākums ir bezjēdzīgs? Mums nav ne jausmas, kam var uzticēties, ieskaitot ari Savienoto Valstu prezidentu.

Protams. Mēs esam bandinieki uz šaha galdiņa. Taču bandinieks var nosist karali, ja ir īstajā pozīcijā.

Stefānij, mēs esam ēsma.

Viņa piekrita, tomēr neko neteica.

Viņas iebrauca mazā pilsētiņā apmēram trīsdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Vašingtonas, vienā no neskaitāmajiem guļamrajoniem, kas apņēma galvaspilsētu. Sekojot saņemtajām norādēm, viņa pazina restorānu, kura stiklotā fasāde gozējās kuplu koku lapotnes paēnā.

"Krustmāte B".

Viena no Lerija Deilija iecienītajām vietām.

Viņa apturēja auto, un abas sievietes iegāja restorānā, kur viņas sagaidīja cepta šķiņķa un kartupeļu asā smarža.

Apmeklētāji bija kāri apstājuši garaiņu ieskauto ēdienu izsniegšanas leti. Viņas pagāja garām kasei un pamanīja Deiliju vienu sēžam pie galdiņa.

Paņemiet kaut ko ēdamu, viņš ieteica. Es cienāju. Viņam priekšā bija šķīvis, piekrauts ar ceptām olām, auzu putru un cūkgaļas kotleti.

Kā viņas bija norunājušas, Kasiopeja apsēdās pie cita galdiņa, no kurienes varēja pārskatīt visu telpu. Stefānija apsēdās pie Deilija. Nē, paldies. Viņa pamanīja virs letes plakātu ar divām milzīgām rozā cūkām un uzrakstu ATGŪSTI SAVUS TAUKUS PIE KRUSTMĀTES 13. Viņa norādīja uz to. Vai tāpēc jūs nākat šeit ēst? Lai atgūtu taukus?

Man te patīk. Atgādina mātes gatavotos ēdienus. Zinu, ka jums būs grūti noticēt, bet es esmu dzīvs cilvēks.

Kāpēc nevadāt Magelāna nodaļu? jūs taču tagad esat galvenais.

Ar to nodarbojas citi. Mums ir kāds svarīgāks uzdevums.

Piemēram, glābt savu pakaļu.

Deilijs sagrieza cūkgaļas kotleti. Tās gan ir gardas, leēdiet kaut ko, Stefānij. jums arī derētu mazliet atgūt taukus.

Cik jauki, ka pamanījāt manu slaido figūru. Kur ir jūsu draudzene?

Nav ne jausmas. Viņa laikam gulēja ar mani tikai tādēļ, lai kaut ko uzzinātu. Taču tas viņai neizdevās. Un arī mans mērķis bija tāds pats. Atkal, lai ko jūs Stefānij, domātu, es neesmu pilnīgs idiots.

Pēc Danielsa ieteikuma viņa pirms divām stundām bija piezvanījusi Deilijam un ierosinājusi tikties. Viņš dedzīgi piekrita. Stefānija nesaprata tikai vienu ja jau Danielss vēlējās, lai viņa runā ar Deiliju, kāpēc tad pārtrauca tikšanos muzejā? Taču šo neskaidro jautājumu atlika tikai pievienot citiem tādiem pašiem. Mēs nepabeidzām sarunu.

Stefānij, laiks realitātes pārbaudei. Materiāli, kas ir pie jums? Varat tos paturēt. Varat izmantot. Man vienalga. Ja es kritīšu, prezidents man sekos. Patiesību sakot, es pat gribēju, lai jūs tos atrastu.

Stefānijai bija grūti tam noticēt.

Es zinu visu par jūsu izmeklēšanu. Tā ielene, ko piespēlējāt man? Es neesmu tik vājš. Vai domājat, ka šī bija pirmā reize, kad sieviete mēģina kaut ko no manis uzzināt? Es zināju, ka jūs okšķerējat, tāpēc atviegloju jums iespēju atrast meklēto. Un tomēr jūs tik ilgi kavējāties.

Laba pasaciņa, Lerij. Taču es neesmu no muļķu mājām.

Viņš ķērās pie ceptajām olām un auzu putras. Es zinu,

ka jūs neticēsiet nevienam manam vārdam. Taču vienreiz mēģiniet aizmirst, cik ļoti mani ienīstat, un ieklausieties.

Tāpēc arī viņa bija atnākusi.

Es tā mazliet paspiegoju. Briest visādi sūdi. Dīvainas lietas. Es nepiederu pie prezidentam tuvākajām aprindām, tomēr esmu pietiekami tuvu, lai kaut ko saostu. Kad atklāju, ka jūs ievācat par mani ziņas, nospriedu, ka pienāks bridis, kad gribēsiet piespiest mani pie sienas, un tad mēs varēsim vienoties.

Kāpēc vienkārši nepalūdzāt manu palīdzību?

Ko niekus! Jūs taču nespējat atrasties ar mani vienā telpā. Vai tad būsiet ar mieru palīdzēt? Es iedomājos ja ielūrēsiet pa logu un redzēsiet, kas notiek, tad arī daudz labprātīgāk ieklausīsieties. Kā tagad.

Vai jūs vēl kukuļojat Kongresu?

Jā. Es un vēl kāds tūkstotis citu lobiju. Pie velna, tas jau ir gandrīz vai olimpiskais sporta veids.

Stefānija uzmeta skatienu Kasiopejai, bet nekādi trauksmes signāli netika doti. Daudzus galdiņus bija aizņēmušas ģimenes un paveci pāri.

Aizmirstiet to visu. Tā ir mazākā no mūsu galvassāpēm.

Es nezināju, ka mums ir galvassāpes.

Notiek vēl daudz kas. Viņš kāri iedzēra dažus malkus apelsīnu sulas. Velns, viņi liek klāt cukuru. Bet garšīga gan.

Ja jūs tik daudz ēdat, kā varat palikt tik tievs?

Stress. Labākā diēta pasaulē. Viņš nolika glāzi uz galda. lr sākta sazvērestība, Stefānij.

Ar kādu mērķi?

Mainīt prezidentu.

Tas bija kaut kas jauns.

To var izskaidrot tikai tā. Viņš atstūma šķīvi. Viceprezidents atrodas Eiropā, ekonomikas samita. Bet man ziņoja, ka viņš vēlu pagājušajā naktī atstāja viesnīcu un devās satikties ar cilvēku, vārdā Alfrēds Hermans. It kā pieklājības vizītē. Taču viceprezidents nav tas cilvēks, kas kaut ko darītu tikai pieklājības pēc. Viņš visu dara ar noteiktu mērķi. Viņš jau iepriekš ir ticies ar šo Hermanu. Es pārbaudīju.

Un atklājāt, ka Hermans vada organizāciju ar nosaukumu Zelta aunādas ordenis.

Deilija sejā parādījās izbrīns. Es zināju, ka jūs palīdzēsiet. Tātad jūs jau to zinājāt.

Es tikai gribu zināt, kāpēc tas ir tik svarīgi.

Šis grupējums nodarbojas ar politisku ietekmēšanu un jau ir aptvēris visu pasauli. Hermans un viceprezidents ir draugi jau kādu laiku. Esmu dzirdējis baumas par viņu un ordeni, taču viceprezidents nav no runīgajiem. Es zinu, ka viņš grib kļūt par prezidentu, gatavojas kandidēt vēlēšanās, taču, manuprāt, viņš meklē īsāku ceļu.

Par to Danielss nebija teicis ne vārda.

Vai jums vēl ir tās atmiņas kartes, ko paņēmāt no manas mājas?

Viņa pamāja ar galvu.

Vienā no tām ir digitāli telefonsarunu ieraksti. Tikai daži, bet sasodīti interesanti. Tās ir viceprezidenta biroja vadītāja sarunas īsts sūdabrālis, ne pielikt, ne atņemt. Viņš nopludināja Aleksandrijas saikni taisnā ceļā Alfrēdam Hermanam.

Un kā jūs to uzzinājāt?

Es tur biju.

Stefānijas sejā nepakustējās ne vaibsts.

Biju klāt, tieši līdzās viņam. Tāpēc ierakstīju visu sarunu. Mēs pirms pieciem mēnešiem Ņujorkā satikāmies ar Hermanu. Atdevām viņam visu. Tad arī es iesaistīju Diksoni.

Arī tas bija kas jauns.

Jā. Es devos pie viņas un pastāstīju, kas notiek ar saikni. Pateicu arī par tikšanos ar Hermanu.

Tas nebija diez ko saprātīgi.

Tobrīd šķita, ka tā vajag. Izraēlieši bija vienīgie sabiedrotie, ko es varēju sadabūt. Taču viņi nodomāja, ka Hermans to visu iecerējis, lai radītu viņiem sarežģījumus. Un tāpēc dabūju sev uz kakla Diksoni kā auklīti. Viņš iedzēra vēl sulu. Bet tas nemaz nebija tik slikti.

Es tūlīt apvemšos.

Deilijs papurināja galvu. Pēc tam, kādu mēnesi vēlāk, mēs ar viceprezidenta biroja vadītāju bijām divatā. Lai kāds sūdabrālis būdams, viņš tomēr ir arī lielībnieks. Tieši tas arī pazudina šādus tipus. Mēs iedzērām pa glāzei, un viņš sāka pļāpāt. Tad man jau bija radušās aizdomas, tāpēc kabatā nēsāju diktofonu. Tovakar izdevās ierakstīt interesantas lietiņas. t

Kasiopeja piecēlās no galdiņa un piegāja pie stikla sienas. Ārā, ēnainajā stāvlaukumā, mašīnas piebrauca un aizbrauca.

Viņš runāja par divdesmit piekto labojumu. Kā viņš to pētījis, iedziļinājies visos sīkumos. Jautāja, ko es par to zinu, bet tas nebija daudz. Es izlikos vienaldzīgs un piedzēries, lai gan nebiju ne tāds, ne tāds.

Stefānija zināja, kas teikts Konstitūcijas divdesmit piektajā labojumā.

Ja prezidents tiek atlaists no amata, kā arī viņa nāves vai atkāpšanās gadījumā par prezidentu kļūst viceprezidents.

71. NODAĻA sīnaja pussala

Malone ieskatījās pulkstenī. 11:58. Viņš jau vienreiz bija ielūkojies caur loga ailēm, bet nekas nebija redzams. Pema un Makolums stāvēja lejā un noraudzījās, kā viņš balansē uz četrpadsmit akmeņiem.

Pienāca pusdienlaiks, un tālumā ieskanējas baznīcas zvanu melodija.

Cik spocīgi, ieminējās Pema. Šeit, tuksneša vidū.

Viņš piekrita. Izklausās savādi. Kā no debesim, viņš nodomāja.

Saule cepināja. Armijas formastērps bija sviedriem piemircis.

Viņš atkal ieskatījās logu ailēs.

Acu priekšā parādījās vesela virkne punktu, kas stiepās pār kalnu grēdas muguru. Kā melnas acis tie iespējams, vientuļnieku alas izraibināja klinšu sienu. Tad viņš kaut ko pamanīja. Uz viena kalna nogāzes augšup stiepās akmeņaina taka. Kamieļu ceļš? Pirms aizbraukšanas viņš Lisabonā bija uzzinājis, ka šā reģiona kalnos slēpjas ieplakas ar auglīgu zemi, ko vietējie beduīni sauc par farsh. Parasti tur ir atrodams ūdens, un tieši tur arī apmetas nedaudzie šā apvidus iedzīvotāji. Sv. Katrīnas klosteris dienvidos, pie Mozus kalna, atradās šādā farsh. Viņš pieņēma, ka apkart jābūt ari citām šādām ielejām.

Viņš vēroja, kā ēnas izgaist un granīta kalnu krāsa no zilganpelēkas pārvēršas par biešu sarkanu. Līkumainā taka uz kalna nogāzes, tagad tumši sarkanbrūna, atgādināja čūskas siluetu. Abas logu ailes apņēma šo skatu kā gleznas rāmis.

Skati bezgalīgos līkumos izvijušos čūsku, niknumā sarkani kvēlojošu.

Kaut ko redzi? prasīja Pema.

Visu.

Stefānija sašutusi paskatījās uz Leriju Deiliju. Jūs gribat teikt, ka viceprezidents gatavojas noslepkavot prezidentu?

Manuprāt, tieši tas pašlaik notiek.

Un kā gan var būt, ka jūs vienīgais visā pasaulē esat to pamanījis?

Nezinu, Stefānij. Varbūt vienkārši esmu tik gudrs. Taču zinu, ka kaut kas briest.

Stefānijai bija jāuzzina vairāk. Tāpēc arī Danielss bija viņu sūtījis.

Lerij, jūs tikai cenšaties glābt savu ādu.

Stefānij, jūs rīkojaties kā tajā anekdotē, kur cilvēks meklē pazaudētu monētu zem ielas laternas. Iet garām kāds cits un jautā, ko viņš dara. Tas atbild: "Meklēju pazudušo naudas gabalu." Otrs jautā: "Kur tu to pazaudēji?" Pirmais norāda tālumā un saka: "Tur kaut kur." Otrs brīnās: "Kāpēc tad meklē šeit?" Tas atbild: "Tāpēc, ka te ir gaisma." Tā ir arī jūsu kļūda, Stefānij. Beidziet meklēt tur, kur ir gaisma, un skatieties tur, kur jāskatās.

Tad dodiet kādu konkrētu pierādījumu.

Kaut es varētu. Ir tikai tādi sīkumi, kas papildina cits citu. Tikšanās, no kurām viceprezidents izvairās, lai gan kā kandidātam viņam tās būtu vajadzīgas. Naidojas ar cilvēkiem, kuri viņam vēlāk būtu noderīgi. Neliekas ne zinis par partiju. Nekā uzkrītoša. Tikai tādi sīkumi, kurus es kā pieredzējis politikas vilks pamanu. Tas viss ir zināms tikai dažiem administrācijas ļaudīm. Bet tie neko nemēdz izpaust.

Vai Brents Grīns ir viens no viņiem?

Nav ne jausmas. Brents ir savāds cilvēks. Svešinieks visiem. Es vakar mēģināju viņu mazliet ietekmēt. Piedraudēju. Taču viņš nenobijās. Es gribēju redzēt, kā viņš to uzņems. Pēc tam kad jūs uzradāties manā mājā un atradāt to grāmatu, es sapratu, ka jūs būsiet mana sabiedrotā.

Kļūdījāties, Lerij. Es neticu nevienam jūsu vārdam. Prezidentu nogalināt nav viegli.

Es gan tā nedomāju. Katrs, kurš izdarījis vai mēģinājis izdarīt atentātu pret prezidentu, bijis vājprātīgs, fanātiķis vai veiksminieks. Iedomājieties, ko varētu paveikt profesionāļi.

Tur viņam bija taisnība.

Kur tad ir tās atmiņas kartes?

Pie manis.

Es ceru, ka tā, jo, ja tās ir pie kāda cita, mums ir ziepes. Viņi zinās, ka esmu tiem uz pēdām. Būs grūti izskaidrot, kāpēc ierakstīju sarunas ar viceprezidenta biroja vadītāju. Man vajag tās kartes, Stefānij.

Nedabūsiet, Lerij. Man ir šāds ieteikums. Varbūt vienkārši piesakieties pats, atzīstieties, ka uzpirkāt kongresmeņus, un lūdziet federālo aizsardzību. Tad varēsiet stāstīt šīs pasaciņas visiem, kam nebūs slinkums klausīties.

Deilijs atlaidās krēslā. Vai zināt, man šķita, ka mēs abi beidzot varēsim parunāt kā cilvēki. Taču nē, jūs atkal paliekat pie sava. Es darīju to visu tāpēc, ka tā vēlējās prezidents.

Tas jau bija interesantāk.

Viņš zināja, kā jūs izrīkojaties ar Kongresu?

Kā gan citādi es Baltajā namā tik strauji varēju virzīties uz augšu? Viņš gribēja, lai lēmumi tiktu pieņemti, un es gādāju, lai tas notiek. Prezidentam bija labi panākumi Kongresā, un tas arī izskaidro, kāpēc viņš tik viegli tika pie otrā termiņa.

Vai jums ir kādi pierādījumi, ka viņš ir tajā iesaistīts?

Danielsa sarunu ieraksti? Nē. Tikai realitāte, Stefānij. Kādam jāgādā, lai viss notiek. Tā tas pasaulē iekārtots. Es esmu Danielsa cilvēks. Es to zinu, un viņš to zina.

Stefānija pameta skatienu uz Kasiopeju un atcerējās, ko viņa bija teikusi, braucot šurp. Viņas tiešām nezināja, kam var uzticēties, ieskaitot prezidentu.

Deilijs piecēlās no galda un nosvieda pāris dolāru dzeramnaudai. Jūs ar Grīnu līdz šim domājāt, ka tas notiek Danielsa politiskā mantojuma dēļ. Es jums sastāstīju to, ko jūs vēlējāties zināt, lai iemidzinātu jūsu modrību. Deilijs papurināja galvu. Runa ir par to, vai Danielss paliks pie dzīvības. Nav vērts ar jums tērēt laiku. Es ar to tikšu galā citādi.

Malone soļoja pa priekšu pa drūmo kalnu nogāzi. Virs galvas lidinājās ērgļi un maitasputni. Zeltainā saules gaisma cepināja galvu un karsēja sasvīdušo ķermeni. Uz takas bija sabiruši sīki akmeņi, cieto augsni veidoja sakaltis māls un smiltis.

Pa līkumaino čūskas taku viņi uzkāpa līdz virsotnei, kur trīs sagāzušies klints bluķi veidoja tuneli pāri kalna korei. No akmeņiem nobira smalki putekļi, nošalcot kā ūdens. Par spīti karstajai saulei, koridorā bija vēsi. Viņš ēnā atviegloti uzelpoja. Izeja vīdēja trīsdesmit pēdu attālumā.

Pēkšņi priekšā nozibēja kaut kas sarkans.

Redzējāt? viņš jautāja.

Jā, atbildēja Pema.

Viņi apstājās un vēroja, kā zibsnis atkārtojas.

Tad viņi saprata, kas notiek. Pusdienlaika saules stari, iespraucoties plaisās starp trim klinšu bluķiem, apspīdēja sārto granītu un iekrāsoja tuneli tumši sarkanā krāsā.

Neparasta parādība.

Skati bezgalīgos līkumos izvijušos čūsku, niknumā sarkani kvēlojošu.

Acīmredzot, viņš ieminējās, šajā apvidū ir daudz niknu sarkanu čūsku.

Pusceļā viņš pamanīja granītā iegrebtus vārdus. Viņš apstājās, nolasīja latīņu vārdus un iztulkoja tos angliski.

Nenāc tuvāk! Novelc savas kurpes no savām kājām, jo tā vieta, kur tu stāvi, ir svēta zeme. Viņš zināja šos vārdus. No Otrās Mozus grāmatas. To Dievs teica Mozum no degošā ērkšķu krūma.

Vai tas notika šeit? jautāja Pema.

To neviens nezina. Visas trīs reliģijas pieņem, ka īstā vieta bija Džebel Musa kalns kādas divdesmit jūdzes uz dienvidiem no šejienes. Bet kas gan to var zināt?

Tuneļa galā viņu sagaidīja pēkšņs silta gaisa vilnis, un viņš ielūkojās izliektajā farsh, kur zaļoja cipreses. Dzidri zilajās debesis slīdēja viegli, balti mākonīši kā sausas zāles kušķi. Viņš kā ķirzaka piemiedza acis zvērojošajā saulē.

Cieši pie pretējās nogāzes milzīgu krauju paēnā slējās mūri un celtnes, kas šķita izaugušas no pašām klintīm. To krāsas dzeltena, brūna un balta kā maskēšanās tērps saplūda ar apkārtni. Sargtorņi slējās mākoņos. Zaļie slaido ciprešu silueti izcēlās pret oranžajiem jumta dakstiņiem. Celtņu izmēros un formās nebija vērojama skaidra loģika. Savādais ēku sablīvējums Malonem atgādināja Itālijas kalnu pakājē redzēta zvejnieku ciemata mežonīgo burvību.

Klosteris? jautāja Pema.

Kartē bija norādīts, ka šajā apvidū tādi ir tris. Un neviens nav īpaši slepens.

Akmens pakāpienu taka veda lejup. Pakāpieni bija stāvi, pa trim kopā starp slīpiem gludas klints posmiem. Apakšā cita taka stiepās pāri ieplakai, garām mazam ezeriņam ciprešu paēnā un līkločiem vijās augšup uz klostera ieeju.

Šī ir īstā vieta.

Stefānija vēroja, ka Deilijs iziet no restorāna. Kasiopeja pienāca, apsēdās pie galdiņa un apjautājās:

Uzzināji ko noderīgu?

Viņš apgalvo, ka Danielss zinājis, ko viņš dara.

Ko citu viņš varēja teikt?

Deilijs nepieminēja to, ka mēs vakar bijām Kempdeividā.

Neviens mūs neredzēja, tikai tie aģenti un Danielss.

Tā tiešām bija. Viņas vienas pārnakšņoja namiņā, kur pie

durvīm dežurēja divi aģenti. Kad viņas piecēlās, cepeškrāsnī bija sagatavotas brokastis. Danielss pats viņām piezvanīja un lika sarunāt tikšanos ar Deiliju. Tātad Deilijs tiešām to nezināja vai izlikās nezinām.

Kāpēc lai prezidents vēlētos, lai mēs tiekamies ar Deiliju, zinot, ka tas var pateikt kaut ko pretēju viņa apgalvojumiem? viņa jautāja drīzāk pati sev, nevis Kasiopejai.

Pievieno šo jautājumu pārējo neskaidrību sarakstam.

Pa lielo skatlogu Stefānija vēroja, kā Deilijs smagi soļo pa

grantēto stāvlaukumu pie sava Ltind Rover. Šis cilvēks viņai nekad nebija paticis. Beidzot atradusi pierādījumus viņa netīrajiem darījumiem, viņa juta patiesu gandarījumu.

Taču tagad viņa sāka šaubīties.

Atradis auto stāvlaukuma tālākajā galā, Deilijs iesēdās pie stūres.

Viņām arī bija jādodas projām. Laiks sameklēt Brentu Grīnu un noskaidrot, ko viņš uzzinājis. Danielss nebija licis runāt ar Grīnu, taču viņas nolēma, kas tas būs noderīgi.

Jo īpaši tagad.

Norībēja sprādziens, satricinot ēku.

Pārbīli nomainīja apjausma, ka restorāns nav cietis. Skaļie izsaucieni un daži kliedzieni pieklusa, kad arī pārējie atskārta, ka ēka stāv kā stāvējusi.

Viss bija kārtībā.

Tikai ne ārā.

Pa lielo fasādes logu viņa vēroja liesmu apņemto Lerija Deilija Land Rover.

72, nodaĻa sīnaja pussala

Malone piegāja pie koka vārtiem ar metāla apkalumiem. Saulē sakarsuši granīta mūri, kuru pamati balstījās uz milzīgiem kontrforsiem, pārgāja slīpās terasēs, kur auga cipreses, apelsīnu, citronu un olīvu kociņi. Pamati bija cieši apvīti ar vīnstīgām. Silts vējš dzenāja smiltis.

Nevienas dzīvas dvēseles.

Virs vārtiem Malone pamanīja vēl vienu latīņu uzrakstu, šoreiz no 118. psalma, un nolasīja šo vēstījumu.

ŠIE IR TAISNĪBAS VĀRTI, TAISNIE PA TIEM IEIES.

Ko darīsim? jautāja Pema. Malone bija pamanījis, ka naidīgās apkārtnes ietekmē arī viņas oma kļuva arvien drūmāka.

Tā droši vien domāta apmeklētājiem. Viņš norādīja uz zvana auklu.

Augstu virs vārtiem koka tornī karājās dzelzs zvans. Viņš piegāja un parāva auklu. Zvans nošķindēja vairākas reizes. Viņš jau gatavojās paraut vēlreiz, kad augstu vārtu tornī atvērās logs un parādījās bārdains jauns vīrietis ar salmu cepuri galvā.

Kā varu jums palīdzēt? viņš angļu valodā jautāja.

Mēs esam atnākuši uz bibliotēku, atbildēja Makolums.

-Šis ir tikai klosteris, vientuļš patvērums. Mums nav bibliotēkas.

Malone jau bija iedomājies, kā Sargi nodrošinās pret viltvāržiem. Ceļojums varēja prasīt daudz laika, un nevienā pārbaudījuma posmā nebija noteikts ilguma ierobežojums. Tāpēc droši vien bija vēl kāds pēdējais uzdevums, kas nebija minēts pārbaudījuma tekstā.

Mēs esam aicinātie un esam izturējuši pārbaudījumu, viņš paziņoja. Mēs meklējam ieeju bibliotēkā.

Torņa logs aizvērās.

Tas bija rupji, pukojās Pema.

Malone noslaucīja no pieres sviedrus. Viņi nesteidzas vērt vaļā vārtus katram, kas var te atklīst.

Logs atvērās atkal, un jaunais vīrietis jautāja:

Jūsu vārds?

Makolums jau gribēja atbildēt, bet Malone satvēra viņa roku. Ļauj man, viņš čukstēja. Pacēlis skatienu augšup, viņš paziņoja:

Džordžs Hadāds.

Un kas ir šie cilvēki?

Mani draugi.

Vīrietis stingri raudzījās viņā, it kā pūlēdamies noteikt, vai var viņam uzticēties.

Vai drīkstu jautāt?

Protams.

Jūsu ceļš uz šejieni. Izstāstiet to.

Vispirms uz Belemu un Sv. Hieronīma klosteri, pēc tam uz Bethlehem.org un beidzot uz šejieni.

Logs aizvērās.

Malone dzirdēja, kā no vārtiem tiek noņemti aizbīdņi, pēc tam smagās koka vērtnes mazliet pavērās un iznāca bārdainais jauneklis. Viņš bija ģērbies platās, apakšdaļā sašaurinātās biksēs, rūsganā apmetni, kas bija sabāzts aiz bikšu jostas un apsiets ar auklu. Kājās viņam bija sandales.

Nostājies Malones priekšā, viņš paklanījās. Esiet sveicināts, Džordž Hadād. Jūs esat izturējis pārbaudījumu. Vai vēlaties redzēt bibliotēku?

Jā gan.

Jauneklis pasmaidīja. Tad nāciet iekšā un atrodiet meklēto.

Viņi pa vienam sekoja iekšā pa vārtiem, tumšā koridorā ar augstām akmens sienām, kas aizsedza sauli. Trīsdesmit soļi, pēc tam pagrieziens taisnā leņķī, un viņi atkal bija nokļuvuši dienas gaismā mūru iekšienē, zaļojošā dārzā, kur auga cipreses, palmas, vīnstīgas, ziedi un pat pastaigājās pāvs.

Skanēja maiga flautas melodija. Malone pamanīja ari pašu spēlētāju, kas sēdēja uz viena no balkoniem, kas bija uzcelti uz masīviem koka balstiem. Ēkas bija saspiedušās cieši kopā, visas dažāda lieluma un izskata. Viņš pamanīja pagalmus, kāpnes, dzelzs margas, velvētas arkas, smailus jumtus un šauras galerijas. Miniatūrā akveduktā no vienas laukuma puses uz otru plūda ūdens. Visas celtnes šķita nejauši saradušās cita citai līdzās. Tas atgādināja viduslaiku ciematu.

Viņi sekoja Salmcepurim.

Ja neskaita flautistu, nebija redzams neviens cilvēks, bet visapkārt valdīja tīrība un kārtība. Saules stari apspīdēja aizkarus pie logiem, taču aiz rūtīm nebija manāma nekāda kustība. Terasveidīgās sakņu dobēs bagātīgi sārtojās tomāti. Tad viņš pamanīja vēl kaut ko. Pie jumtiem bija nemanāmi piestiprināti saules paneļi un vairāki satelīta antenu šķīvji, paslēpti aiz koka vai akmens nojumēm, kas šķita pilnīgi piederīgas šīm ēkām. Kā Disnejlendā, viņš nodomāja, kur tehniskas lietas nepamana, pat ja tās ir acu priekšā.

Salmcepuris apstājās pie koka durvīm un atslēdza tās ar lielu misiņa atslēgu. Viņi iegāja milzīgā ēdamzālē, ko rotāja Mozum veltīti sienu gleznojumi. Smaržoja pēc desām un skābiem kāpostiem. Griestu dēļi bija pamīšus šokolādes brūni un sviesta dzelteni, bet vidū tos rotāja blāvi zils dimanta formas panelis ar zeltainām zvaigznēm.

Jūsu ceļojums noteikti bija ilgs, teica Salmcepuris. Mums ir ēdiens un dzēriens.

Uz viena galda stāvēja paplāte ar brūniem maizes klaipiem un trauki ar tomātiem, sīpoliem un eļļu. Citā traukā bija dateles. Vēl vienā trīs lieli granātāboli. No tējkannas cēlās tvaiki un uzvirmoja tējas smarža.

Cik laipni no jūsu puses, pateicās Malone.

Ļoti laipni, piebilda Makolums. Bet mēs vēlētos redzēt bibliotēku.

Jaunekļa kalsnajā sejā pavīdēja īgnums, bet tikai uz mirkli. Mēs ieteiktu vispirms paēst un atpūsties. Turklāt pirms ieiešanas jums vajadzētu nomazgāties.

Makolums paspēra soli. uz priekšu. Mēs esam izturējuši jūsu pārbaudījumu. Tagad vēlamies redzēt bibliotēku.

Vispār jau pārbaudījumu izturēja Hadāda kungs, un viņš arī ir pelnījis ieejas tiesības. Jums vai sievietei uzaicinājums netika izteikts. Salmcepuris pievērsās Malonem. Par šo cilvēku iesaistīšanu jūsu uzaicinājums būtu zaudējis spēku.

Kāpēc tad es esmu šeit?

Tika pieļauts izņēmums.

Kā jūs zinājāt, kas es esmu?

-Jūs pateicāt pārbaudījumā minēto ceļu uz šejieni.

Neteicis vairs ne vārda, Salmcepuris izgāja no ēdamzāles un aizvēra aiz sevis durvis.

Viņi stāvēja klusēdami.

Beidzot Pema ierunājās: Es esmu izsalkusi.

Malone piekrita. Viņš nolika mugursomu uz galda. Nu tad pieņemsim viņu viesmīlību.

73, nodaĻa mērilenda

Stefānija un Kasiopeja izskrēja no restorāna. Lerijam Deilijam vairs nevarēja līdzēt. Viņa auto bija pārvērties melnā, vēl degošā lūžņu kaudzē. Sprādziens bija iznīcinājis tikai šo vienu mašīnu, gandrīz nemaz neskarot blakus stāvošās.

Uzbrukums noteiktam mērķim.

Pazūdam, mudināja Kasiopeja.

Stefānija piekrita.

Viņas pieskrēja pie Suburbart un ielēca iekšā, Stefānija pie stūres. Ielikusi atslēgu aizdedzē, viņa tomēr vilcinājās un noprasīja: Kā tev šķiet?

Ja vien prezidents nav ielicis šajā vāģī spridzekli, mums nekas nedraud. Kamēr bijām iekšā, neviens pie tā nepienāca.

Stefānija pagrieza atslēgu. Motors iedarbojās. Braucot projām, viņas redzēja, kā policijas auto nogriežas ap stūri un iebrauc stāvlaukumā.

Ko viņš tev pastāstīja? jautāja Kasiopeja.

Stefānija īsuniā atstāstīja sarunu. Es nodomāju, ka viņš gvelž muļķības. Par sazvērestībām, lai nogalinātu Danielsu. Bet tagad…

Pa pretējo joslu garām aizjoņoja ātrās palīdzības auto.

Tiem nav kur steigties, viņa noteica. Viņš aizgāja bojā, pat nepaguvis attapties.

Tik dramatiski, ieminējās Kasiopeja. Ir arī daudz klusāki veidi, kā viņu novākt.

Ja vien tīši nevēlas piesaistīt tam uzmanību. Nacionālās drošības padomnieka vietnieks uzspridzināts savā automašīnā… Tā būs liela sensācija.

Stefānija brauca mierīgi, daudz lēnāk par atjauto ātrumu, virzīdamās ārā no pilsētas, uz šoseju. Pie krustojuma viņa apstājās un pagriezās uz dienvidiem.

Uz kurieni tagad? jautāja Kasiopeja.

Jāatrod Grīns.

Pēc piecām jūdzēm atpakaļskata spogulī parādījās kāds auto, kas strauji tuvojās. Stefānija domāja, ka tas tūlīt viņu panāks un aizjoņos tālāk pa gandrīz tukšo divjoslu brauktuvi. Taču pelēkais Ford turējās cieši aiz Suburban. Viņa pamanīja priekšējā sēdeklī divus cilvēkus.

Mums ir aste.

Viņas brauca ar ātrumu sešdesmit jūdzes stundā pa līkumainu ceļu mežainā lauku apvidū. Tīrumu un mežu vidū vīdēja tikai retas lauku mājas.

Ford pasažieru puses logā parādījās pistole. Nopaukšķēja šāviens, un lode atsitās pret apvidus auto aizmugures vējstiklu, taču tas nesaplīsa.

Lai Dievs svētī slepeno dienestu, noteica Stefānija. Necauršaujams stikls.

Bet riepas gan ne.

Kasiopejai bija taisnība. Stefānija piedeva gāzi, bet arī sekotāji neatpalika. Viņa strauji parāva stūri pa kreisi un iegriezās pretējā joslā, samazinot ātrumu, lai vajātāji pabrauktu garām. Tie, garām braukdami, raidīja vairākus šāvienus Suburban sānos, bet lodes atlēca no mašīnas.

Mums ir arī bruņu pārklājums virsbūvei, secināja Kasiopeja.

Vislabāk derētu tanks. Vai ir kāda doma, kas tie varētu būt?

Tas, kurš šāva, toreiz dzinās mums pakaļ alejā. Man šķiet, mūs atraduši saūdi.

Laikam sekoja Deilijam, un pēkšņi parādījāmies mēs.

Kā mums paveicās!

Stefānija atkal pagrieza Suburban dienvidu virziena joslā un tagad brauca aiz Foni. Kasiopeja atvēra logu un ar diviem šāvieniem sašķaidīja tā aizmugures vējstiklu. Ford vadītājs mēģināja veikt līdzīgu manevru, iebraucot pretējā joslā, taču bija spiests atgriezties savējā, lai izvairītos no sadursmes ar pretī braucošu kravas furgonu. Izmantojot šo bridi, Kasiopeja raidīja vēl vienu lodi vajātāju aizmugures logā.

Ford pasažieris nomērķēja pa izsisto logu, taču Kasiopeja izšāva pirmā.

-Šie nav vienīgie, paziņoja Stefānija. Vēl viens auto. Aizmugurē.

Otrs vajātāju auto turējās cieši aiz Suburban aizmugures bampera. Tajā arī bija divi vīrieši. Stefānija turpināja braukt apstājoties viņas nonāktu četru bruņotu uzbrucēju varā.

Kasiopeja paskatījās atpakaļ, lai novērtētu stāvokli, un izlēma. Sašaušu priekšā braucošajam riepas. Pēc tam tiksim galā ar sekotājiem.

Ārpusē atskanēja paukšķis, tam sekoja blīkšķis.

Stefānija pēkšņi sajuta, kā Suburban pakaļgals sagrīļojas pa labi, un uzreiz saprata, kas noticis. Bija sašauta riepa. Nospiedusi bremžu pedāli, viņa savaldīja automobili.

Vēl viens paukšķis, un auto pakaļgals sašķiebās pa kreisi.

Viņa zināja, ka ar parastām lodēm nevar sašaut riepas tā, lai tās pārsprāgtu. Taču gaiss strauji izplūda, un jau pēc dažām minūtēm riepas būs tukšas. Viņa ļāva automobilim slidēt pa peļķēm cerībā iegūt vēl vismaz kādu jūdzi.

Kasiopeja pasniedza viņai pistoli un nomainīja aptveri savam ierocim. Sākumā viņas varēs patverties Suburban nocietinātajā salonā, bet pēc tam sāksies apšaude. Agrā rīta stunda un nomaļais apvidus ļaus uzbrucējiem justies pārāk droši.

Automobiļa pakaļgals noslīga uz ceļa un ar skaļu būkšķi pavēstīja, ka brauciens beidzies.

Stefānija nobremzēja un satvēra ieroci.

Priekšā braucošais autos apstājās pie ceļa nomales.

Aizmugurē braucošais sekoja tā piemēram.

No abām mašīnām izlēca bruņoti vīri.

Malone beidza tiesāt granātābolu, kas bija viens no viņa iecienītākajiem augļiem, un izdzēra vēl vienu tasi rūgtās tējas. Viņi jau kādas četrdesmit piecas minūtes bija vieni, taču viņš nespēja atvairīt sajūtu, ka viņus kāds novēro. Viņš rūpīgi nopētīja telpu, pūlēdamies noteikt, vai tajā nav paslēptas videokameras. Visi galdi bija tukši, tāpat arī bufete pie sienas. Viņš iztēlojās klusu, apvaldītu dakšiņu šķindoņu pret šķīvjiem un sarunas dažādās valodās, kas droši vien pavadīja šejienes iemītnieku maltītes. Telpas tālākajā galā bija aizvērtas durvis, kuras laikam veda uz virtuvi. Ēdamzālē bija vēsi laikam biezo mūra sienu dēļ.

Atvērās ārdurvis un ienāca Salmcepuris.

Malone bija ievērojis, ka šis jaunais vīrietis izturas līdzīgi sulainim, it kā katrā brīdī būtu spējīgs pievērsties tikai vienai domai.

Hadāda kungs, vai esat gatavs ieiet bibliotēkā?

Malone pamāja ar galvu. Vēders pilns, un esmu atpūties.

Tad varam iet.

Makolums pielēca no krēsla. Malone jau bija gaidījis, ka viņš kaut ko izdomās. Vai mēs drīkstētu vispirms aiziet uz labierīcībām?

Salmcepuris pamāja ar galvu. Es varu jūs aizvest. Bet pēc tam jums būs jāatgriežas šeit. Hadāda kungs ir aicinātais.

Makolums atmeta ar roku. Lai tā būtu. Tikai aizvediet mani uz labierīcībām.

Salmcepuris jautāja: Hadāda kungs, vai jums arī jāapmeklē labierīcības?

Malone papurināja galvu. Jūs esat Sargs?

Jā, esmu.

Viņš nopētīja vīrieša jauneklīgo seju. Viņa āda bija neparasti gluda, augstie vaigu kauli un ovālās acis radīja austrumniecisku iespaidu. Kā jūs tiekat galā ar visu saimniecību tikai daži cilvēki? Mēs ienākot redzējām tikai vienu.

Pavisam vienkārši.

Bet kā ar iebrucējiem? jautāja Makolums.

Hadāda kungs ir izglītots cilvēks. Mums nav no kā baidities.

Malone neko neiebilda. Vediet viņu uz labierīcībām. Mēs pagaidīsim.

Sargs pievērsās Pemai.

Nē, paldies, viņa atbildēja.

Mēs tūlīt atgriezīsimies.

Stefānija saņēma drosmi cīņai. Kāds bija nogalinājis Leriju Deiliju un tagad vajāja viņu. Viņa bija dusmīga, ka viņas dēļ arī Kasiopeja tagad pakļauta briesmām, taču tā bija draudzenes brīva izvēle. Un viņa Kasiopejas acīs neredzēja ne bailes, ne nožēlu, bet tikai apņēmību.

Četri vajātāji tuvojās Suburban.

Tu ņem abus priekšējos, izrīkoja Kasiopeja. Es pievērsīšos aizmugurējiem.

Stefānija pamāja ar galvu.

Viņas abas gatavojās atvērt durvis un šaut. Tas šķita cerīgāk nekā sēdēt dīkā un ļaut vajātājiem uzbrukt pirmajiem. Varbūt pārsteiguma moments dos viņām kādu priekšrocību. Viņa slēpsies aiz durvīm un loga kā aiz vairoga, cik vien ilgi varēs.

Atskanēja arvien pieaugoša dunoņa, un auto sāka drebēt.

Stefānija ieraudzīja, ka abi priekšējie uzbrucēji pašķiras, pāršalc vēja brāzma un virs galvas parādās helikopters.

Tad piebrauca kāds auto un, bremzēm kaucot, apstājās.

Sāka rībēt šāvieni.

Abu priekšējo uzbrucēju ķermeņi sagriezās kā vilciņi. Viņa ieskatījās atpakaļskata spoguli. Aizmugures sekotāju auto mēģināja braukt projām. Viens no tā vīriem nošauts gulēja zemē.

Auto apgriezās pretējā virzienā.

Helikopters karājās gaisā piecdesmit pēdu augstumā.

Atvērās sānu durvis un parādījās vīrs ar šauteni. Helikopters panāca bēgošo auto, un Stefānija redzēja, bet nedzirdēja šāvienus. Auto strauji pagriezās pa kreisi un ietriecās kokā.

Abi priekšējie uzbrucēji asins peļķē gulēja uz asfalta.

Viņa atvēra Suburban durvis.

Jums viss kārtībā? noprasīja vīrieša balss.

Viņa pagriezās un ieraudzīja muzejā satikto slepenā dienesta aģentu stāvam pie mašīnas, kas bija apstājusies aizmugurē.

Ja. Viss labi.

Suburban salonā iezvanījās mobilais tālrunis. Viņa to paķēra un atbildēja.

Es nodomāju, ka jums varbūt vajadzīga palīdzība, teica Danielss.

Seibrs sekoja Sargam ārā pa durvīm un cauri klusu ēku labirintam. Saules apspīdētie jumti meta garas ēnas pāri nelīdzenajai ielai. Rēgu pilsētiņa, viņš nodomāja. Izmirusi, tomēr dzīva.

Viņu aizveda uz citu ēku, kurā atradās tualete ar metāla grīdu. Ūdens uzliešanai kalpoja pie griestiem piekārts skārda trauks. Viņš nosprieda, ka pienācis īstais laiks, tāpēc izņēma klosterī paņemto ieroci, atkāpās no tualetes un iegrūda stobru jauneklim sejā.

Uz bibliotēku!

Jūs neesat aicinātais.

Viņš runāja skaidru valodu. Un ko teiksi par to? Es tev iešauju galvā un pats to atrodu.

Jauneklis šķita drīzāk apmulsis nekā nobijies.

Sekojiet man.

74. NODAĻA vīne

Hermans drīz vien uzzināja, ka Torvaldsens devies uz Schmetterlinghaus. Apsardzes priekšnieks, drukna auguma virs ar melnīgsnēju ādas krāsu un dedzīgu raksturu, sekoja Hermanam uz turieni. Ordeņa vadītājs nevēlējās lieki piesaistīt uzmanību, tāpēc soļoja mierīgi, smaidīdams un bezrūpīgi sveicinādams viesus, kas pastaigājās rožu dārzā pie mājas.

Torvaldsena atrašanās vieta bija viņam pa prātam. Tauriņu māja bija pietiekami tālu, lai varētu klusi un nemanāmi nokārtot netīkamo jautājumu.

Un tieši tas arī bija vajadzīgs.

Torvaldsens cauri augiem un stikla sienām redzēja, ka tuvojas namatēvs. Viņš pamanīja tā stingro gaitu un apņēmīgo izturēšanos. Pazina arī apsardzes priekšnieku.

Gerij, nāk Hermana kungs. Aizej tālākajā galā un paslēpies aiz tām puķēm. Viņš droši vien būs nikns, un man būs jātiek ar viņu galā. Tu nedrīksti iejaukties, kamēr es tevi nepasaukšu. Vai apsoli?

Zēns pamāja ar galvu.

Nu tad ej un stāvi klusu.

Zēns aizlavījās pa taciņu mākslīgi veidotajā tropu mežā un pazuda lapotnē.

Hermans apstājās ārpusē. Gaidi šeit, viņš pavēlēja apsardzes priekšniekam. Gādā, lai neviens man netraucē.

Tad viņš atvēra koka durvis un iespraucās iekšā garām ādas priekškaram. Tauriņi klusi lidinājās šurpu turpu siltajā gaisā. Mūzika vēl nebija ieslēgta. Torvaldsens bija iekārtojies vienā no krēsliem, kuros pēdējās sarunas laika sēdēja Hermans un Seibrs. Uzreiz pamanījis vēstules, Hermans izvilka no kabatas ieroci.

Pie tevis ir mans īpašums, viņš stingri paziņoja.

Jā, ir. Un tu droši vien vēlies dabūt to atpakaļ.

Henrik, tas vairs nav smieklīgi.

Pie manis ir tava meita.

Esmu nolēmis, ka varu dzīvot ari bez viņas.

Par to es nešaubos. Tikai diez vai viņa arī to zina?

Man vismaz vēl ir mantinieks.

Šis bija sāpīgs dūriens. Vai tev kļuva labāk, to pasakot?

Daudz labāk. Bet, kā tu trāpīgi norādīji, Margarete nesīs postu šai ģimenei, kad manis vairs nebūs.

Varbūt viņa ir līdzīga savai mātei? Cik atceros, viņa ari bija emocionāla sieviete.

Daudzējādā ziņā. Taču es neļaušu Margaretei kaitēt mūsu panākumiem. Ja esi nolēmis nodarīt viņai ko ļaunu, lai notiek. Man vajag manu īpašumu.

Torvaldsens pacilāja vēstules. Tu droši vien esi tās lasījis.

Daudzreiz.

Runājot par Bībeli, tu vienmēr izteicies ļoti stingri. Tavi iebildumi bija trāpīgi un, jāatzīst, labi pamatoti. Torvaldsens brīdi klusēja. Es tā padomāju… Pasaulē ir divi miljardi kristiešu, mazliet vairāk par miljardu musulmaņu un apmēram piecpadsmit miljoni ebreju. Un šajās lappusēs rakstītie vārdi sadusmos viņus visus.

Tāds ir reliģijas trūkums. Nekādas cieņas pret patiesību. Viņiem visiem ir vienalga, kāda ir īstenība, viņiem pietiek ar to, kas tiek par tādu uzdots.

Torvaldsens paraustīja plecus. Kristiešiem būs jāuzzina netīkamais fakts, ka viņu Bībele gan Vecā, gan Jaunā derība ir sagrozīta, jūdi uzzinās, ka Vecā derība ir stāsts par viņu senču dzīvi citur, nevis Palestīnā. Bet musulmaņi atklās, ka viņu svētā zeme, vissvētākā vieta pasaulē, sākotnēji bija ebreju dzimtene.

Henrik, man nav laika tādām runām. Atdod vēstules, un mans apsardzes priekšnieks pavadīs tevi projām no mana īpašuma.

Un kā tu to paskaidrosi ordeņa biedriem?

Tevi izsauca uz Dāniju. Steidzamās darba darīšanās. Viņš paraudzījās apkārt. Kur ir Malones dēls?

Torvaldsens paraustīja plecus. Kaut kur klaiņo pa parku. Es viņam pieteicu neiekulties nepatikšanās.

Tev pašam vajadzētu klausīt šādam padomam. Es zinu par tavu saistību ar Izraēlu un pieņemu, ka esi jau paziņojis viņiem par mūsu plāniem. Taču, kā jau droši vien esi dzirdējis, viņi zina, ka mēs tāpat kā viņi meklējam Aleksandrijas bibliotēku. Viņi ir mēģinājuši mūs aizkavēt, taču līdz šim tas nav izdevies. Bet tagad jau ir par vēlu.

Tu Joti uzticies savam darbiniekam. Viņš var tevi pievilt.

Hermans nedrīkstēja izrādīt šaubas. Viņš lepni paziņoja:

Nekad!

Malone piecēlās no galda un izvilka no mugursomas ieroci.

Es jau domāju, cik ilgi tu tā sēdēsi? teica Pema.

Pietiekami ilgi, lai saprastu, ka mūsu draugs neatgriezīsies.

Viņš uzlika plecā mugursomu un atvēra ārdurvis. Ne cilvēku balsu. Ne pakavu klaudzoņas. Ne flautas skaņas. Klosteris šķita reizē svēts un rēgains.

Zvani ieskandēja trešo pēcpusdienas stundu.

Viņš devās uz priekšu gar dažādām ēkām, kuru sienām bija sakaltušu lapu krāsa un izskats. Dzeltenbrūns tornis ar izliektu jumtu svinīgi slējās debesīs. Nelīdzenais ielas segums liecināja par tās lielo vecumu. Vienīgās dzīvības pazīmes bija drēbes apakšveļa, zeķes, bikses -, kas žāvējās uz kāda balkona.

Ap stūri sinpēdu attālumā viņš pamanīja Makolumu un Salmcepuri šķērsojam nelielu laukumu ar strūklaku. Acīmredzot klosterim bija pieejama aka, ja jau ūdens netrūka. Tāpat arī elektrības, spriežot pēc saules enerģijas paneļu un satelītu antenu skaita.

Makolums turēja pie Salmcepura galvas pistoles stobru.

Prieks apzināties, ka esam pareizi novērtējuši savu sabiedroto, viņš čukstēja.

Viņš laikam grib redzēt to brīnumu pirmais.

Tas gan ir rupji. Vai iesim?

Seibrs turēja ieroci pie Sarga pakauša. Viņi pagāja garām vēl dažām ēkām un devās arvien dziļāk klosterī, kur cilvēka roku darinājums saplūda ar dabu.

Šis rēgainais klusums viņam bija pretīgs.

Cieši pie klints sienas atradās pieticīga baznīca prīmulu dzeltenā krāsā. Tās velvētais joms ar dabisko apgaismojumu bija pārpildīts ar ikonām, altārgleznām un freskām. Vesels sudraba un zelta svečturu mežs slējās pār bagātīgām mozaīkām rotāto grīdu. Šāds krāšņums pārsteidzoši atšķīrās no baznīcas necilās fasādes.

Šī nav bibliotēka, viņš iebilda.

Pie altāra parādījās kāds vīrs. Viņš arī bija melnīgsnējs, bet mazāks augumā un ar pelēcīgi sirmiem matiem. Un vecāks. Varbūt ap septiņdesmit.

Laipni lūdzu, viņš ierunājās. Es esmu Bibliotēkas glabātājs.

Atbildīgais par to?

Man ir tas gods.

Gribu redzēt bibliotēku.

Tad jums vispirms jāatbrīvo cilvēks, kuru esat sagrābis.

Seibrs atgrūda Sargu. Labi. Viņš pievērsa stobru Bibliotēkas glabātājam. Vediet mani.

Protams.

Malone un Pema iegāja baznīcā. Divas rindas balti krāsotu monolīta granīta kolonnu ar zeltītiem kapiteļiem un Vecās derības praviešu un Jaunās derības apustuļu medaljoniem. Freskās pie sienām attēlots, kā Mozus saņem Derības šķirstu un ierauga degošo ērkšķu krūmu. Stikla vitrīnās glabājās relikvāriji, svētā vakarēdiena šķīvji, vīna kausi un krusti.

No Makoluma un Salmcepura nebija ne vēsts.

Nišā labajā pusē Malone pamanīja divas bronzas lādes. Vienā bija simtiem nodzeltējušu galvaskausu, sakrautu baisā grēdā. Otrā lādē bija atbaidošā juceklī sasviesti visdažādākie cilvēku kauli.

Sargi? jautāja Pema.

Droši vien.

Saules apgaismotajā jomā vēl kaut kas piesaistīja viņa uzmanību. Nebija solu. Viņam ienāca prātā, vai varbūt tā ir pareizticīgo baznīca. Pēc rotājumiem bija grūti spriest, jo tie šķita raibs dažādu reliģiju sajaukums.

Viņš šķērsoja mozaīkas grīdu un devās pie pretējās nišas.

Tur uz akmens plaukta spoža vitrāžas loga fonā sēdēja cilvēka skelets izšūtā purpurkrāsas mantijā ar kapuci, it kā jautājoši piešķiebis galvu. Kaulainajos pirkstos, uz kuriem vēl bija saglabājušās sakaltušas miesas un nagu atliekas, viņš bija sažņaudzis zizli un rožukroņi. Granīta pamatnē bija iekalti trīs vārdi.

CVSTOS RERVM PRVDENTIA

Apdomība ir lietu sargs, viņš pārtulkoja, taču, pietiekami labi saprazdams grieķu valodu, viņš zināja, ka pirmo vārdu varētu tulkot ari kā gudrība. Vēstījuma jēga bija skaidra abējādi.

Baznīcas priekšpusē aiz ikonostasa atskanēja troksnis, it kā atvērtos un aizvērtos durvis. Turēdams ieroci gatavībā, viņš spēra soli uz priekšu un ieslīdēja pa durvīm grezni rotāta paneja vidū.

Tālākajā galā atradās vienkāršas durvis.

Viņš piegāja tuvāk.

Paneļi bija no ciedru koka, un tajos bija iegriezti 118. psalma vārdi ŠIE IR TAISNĪBAS VĀRTI, TAISNIE PA TIEM IEIES.

Viņš satvēra virvju rokturi un pavilka. Durvis atvērās, griezīgi čīkstot. Taču viņš pamanīja vēl kaut ko. Senais panelis bija papildināts ar mūsdienīgu piedevu otrā pusē ierīkotu elektronisku bloķēšanas bultu. Vads stiepās līdz eņģei, tad pazuda akmeni izurbtā atverē.

Arī Pema to pamanīja.,

Ērmīgi, viņa noteica.

Viņš piekrita.

Ieskatoties pa durvīm, viņa apjukums pieauga vēl vairāk.

75. NODAĻA mērilenda

Stefānija izlēca no helikoptera, kas bija atvedis viņu un Kasiopeju uz Kempdeividu. Danielss viņas sagaidīja nolaišanās laukumā. Stefānija apņēmīgi soļoja pie viņa, kamēr helikopters pacēlās rīta debesīs un pazuda virs koku galotnēm.

Lai gan jūs esat Savienoto Valstu prezidents, viņa asi paziņoja, jūs tomēr esat īsts maitasgabals. Aizsūtījāt mūs uz turieni, zinot, ka mums uzbruks.

Danielss neticīgi raudzījās viņā. Kā es to varēju zināt?

Un helikopters ar snaiperi nejauši gadījās tuvumā? noprasīja Kasiopeja.

Prezidents pamāja ar roku. Aiziesim pastaigāties.

Viņi sāka soļot pa platu celiņu. Divdesmit jardu attālumā viņiem sekoja trīs slepenā dienesta aģenti.

Pastāstiet, kas notika, teica Danielss.

Stefānija nomierinājās, atcerējās visu no rīta notikušo un nobeigumā piebilda:

Viņš domāja, ka kāds gatavojas jūs nogalināt. Cik savādi runāt par Deiliju pagātnes formā.

Viņam taisnība.

Viņas apstājās.

Man pietiek, paziņoja Stefānija. Es vairs pie jums nestrādāju, bet jūs liekat man rīkoties pilnīgā tumsā. Kā lai es, jūsuprāt, tieku ar to galā?

-Jūs droši vien gribētu atgriezties savā amatā, vai ne?

Stefānija uzreiz neatbildēja, bet klusēšana, lai kā viņa to nevēlējās atzīt, liecināja, ka tā tiešām ir. Viņa bija izveidojusi Magelāna nodaļu un vadījusi to visā tās darbības laikā. Pašlaik notiekošais sākumā neattiecās uz viņu, bet tagad viņu izmantoja cilvēki, par kuriem viņa nemaz nejūsmoja. Tāpēc viņa atbildēja prezidentam vaļsirdīgi:

-Ja man tāpēc jābučo jums pakaļa, tad ne. Viņa uz brīdi apklusa. Vai ja Kasiopeja atkal jāpakļauj briesmām.

Danielss neizrādīja ne mazāko pārsteigumu. Nāciet man līdzi.

Viņi klusēdami soļoja caur mežu uz vēl vienu namiņu. Iegājis iekšā, prezidents paņēma portatīvu CD atskaņotāju.

Paklausieties šo.

Brent, es nevaru izskaidrot visu, bet varu tikai teikt, ka vakar vakarā noklausījos jūsu viceprezidenta sarunu ar Alfrēdu Hermanu. Ordenis vai, precīzāk, Hermans gatavojas nogalināt jūsu prezidentu.

Vai dzirdējāt kaut ko konkrētāku? jautāja Grīns.

Danielss nākamnedēļ dodas neizziņotā vizītē uz Afganistānu. Hermans ir nolīdzis bin Ladena ļaudis un piegādājis raķetes lidmašīnas notriekšanai.

Tā ir nopietna apsūdzība, Henrik.

Ar kādām es nemēdzu svaidīties. Es to dzirdēju pats savām ausīm, un Kotona Malones dēls ari. Vai varat brīdināt prezidentu? Lai viņš atceļ šo braucienu. Tā tiks atrisināta steidzamākā problēma.

Protams. Kas tur īsti notiek, Henrik?

Vairāk, nekā es varu izstāstīt. Es vēl piezvanīšu.

Tas tika ierakstīts pirms piecām stundām, paskaidroja Danielss. Mans uzticamais ģenerālprokurors nav devis nekādu ziņu. Vismaz mēģināt taču vajadzēja. It kā mani būtu tik grūti sazvanīt.

Stefānijai nelika mieru kāds jautājums. Kas nogalināja Deiliju?

Lerijs, lai Dievs mielo viņa dvēseli, pats parakstīja sev nāves spriedumu. Viņš acīmredzot pārāk okšķerēja. Zināja, ka kaut kas notiek, un nolēma cīnīties viens pats. Tā bija viņa kļūda. Ļaudis, pie kuriem ir tās atmiņas kartes? Viņi arī nogalināja Leriju.

Stefānija saskatījās ar Kasiopeju. Beidzot viņa noteica:

Grīns.

Laikam būsim atraduši uzvarētāju konkursā "Kurš ir nodevējs?".

Tad apcietiniet viņu, teica Stefānija.

Danielss papurināja galvu. Mums vajag ko vairāk. Konstitūcijas trešās nodaļas trešajā punktā ir skaidri teikts: "Nodevība pret Savienotajām Valstīm ir palīdzības un atbalsta sniegšana ienaidniekam." Cilvēki, kuri grib mani nogalināt, ir mūsu ienaidnieki. Taču apsūdzēt nodevībā var tikai uz divu liecinieku liecības pamata par šādu atklātu rīcību. Mums vajag kaut ko vairāk.

Tad varbūt jūs varat aizlidot uz Afganistānu, un, kad jūsu lidmašīna būs notriekta, tā arī būs atklātā rīcība. Mēs ar Kasiopeju būsim tās divas liecinieces.

Nikni gan, Stefānij. Nu labi. Jūs bijāt ēsma. Bet es liku jūs piesegt.

Cik laipni no jūsu puses.

Nevar izdzenāt putnus no krūma bez laba suņa. Bet šaušana pirms tam ir tikai ložu tērēšana.

Stefānija saprata. Viņa pati arī daudzkārt bija devusi šādus rīkojumus.

Kas mums jādara?

Viņa šķita samierinājusies ar nenovēršamo.

Jāsatiekas ar Brentu Grīnu.

Malone ieraudzīja dīvainu skatu. Durvis no baznīcas veda tieši klints sienā. Priekšā bija taisnstūrveida telpa, apmēram piecdesmit pēdas gara un plata. Sudraba svečturos degošu elektrisko sveču blāvi apgaismotās granīta sienas bija gludas kā spoguļi, grīdu rotāja skaista mozaīka, griestus sarkanas un brūnas apmales un arabeskas. Telpas pretējā malā slējās sešas rindas pelēki melnu marmora pīlāru, ap kuriem bija apsietas bāli dzeltenas lentes. Starp pīlāriem bija septiņas durvis kā tumšas mutes. Virs katrām durvīm bija romiešu burts VSOVODA. Virs burtiem bija vēl viens Bībeles cilāts. No Jāņa atklāsmes grāmatas. Latīņu valodā.

Viņš iztulkoja.

"Neraudi! Redzi, uzvarējis ir lauva nu Jūdas cilts, Dāvida sakne, lai atvērtu grāmatu un tās septiņus zīmogus."

Viņš dzirdēja soļus atbalsojamies aiz kādām durvīm, taču nebija iespējams noteikt, aiz kurām.

Makolums ir tur iekšā, secināja Pema. Bet kur?

Malone iegāja pa vienām durvīm. Aiz tām klintī iesniedzās tunelis, ko apgaismoja ik pēc divdesmit pēdām izvietotas nelielas elektriskas svecītes. Viņš ielūkojās blakus durvīs, aiz kurām ari bija eja klintī, tikai citā virzienā.

Interesanti gan. Vēl viens pārbaudījums. Septiņi dažādi ceļi, pa kuriem iet. Viņš nometa no pleciem mugursomu. Kur palikuši lie laiki, kad pielika ar lasītāja karti?

Varbūt turpat, kur izkāpšana no lidmašīnas, kad tā ir nolaidusies.

Viņš pasmaidīja. Bet tu tiešām labi nolēci.

Neatgādini.

Viņš raudzījās uz septiņām durvīm.

Tu zināji, ka Makolums rīkosies, vai ne? Tāpēc arī ļāvi viņam iet kopā ar lo Sargu.

Viņš nav nācis uz šejieni meklēt zinātniskus atklājumus. Un nav arī bagātību meklētājs. Šis tips ir profesionālis.

Tāpat kā tas jurists, ar kuru es satikos, nebija tikai jurists.

Izraēlieši tevi izmantoja. Nebedā tik ļoti. Viņi izmantoja arī mani.

Tu domā, ka tas viss bija sarīkots?

Viņš papurināja galvu. Lielāka mēroga manipulācija. Mēs pārāk viegli atguvām Geriju. Varbūt jau bija paredzēts, ka es nogalināšu tos nolaupītājus? Pēc tam, kad devos pie Džordža, viņi vienkārši sekoja. Protams, tu biji kopā ar mani, un tev sekoja izraēlieši. Tāpēc viņi gādāja, lai es tevi ņemtu līdzi, biedējot mani lidostā un viesnīcā. Viss saskan. Izraēlieši nogalina Džordžu, un viņiem pasakums ir galā. Gerija nolaupītājs apvienojas ar mums, lai atrastu šo bibliotēku. Tas nozīmē, ka nolaupītāju plāni ir pavisam citādi nekā izraēliešiem.

Tu domā, ka Makolums nolaupīja Geriju?

Viņš vai vismaz kāds, kura labā viņš strādā.

Un ko mēs darīsim?

Malone izvilka no somas rezerves aptveres un ielika formastērpa kabatā. Sekosim viņam.

Pa kurām durvīm?

Uz šo jautājumu tu jau atbildēji Lisabonā, kad teici, ka Tomass Beinbridžs atstājis norādes. Es lidmašīnā izlasīju viņa romānu. Tur nav nekā pat attāli līdzīga mūsu pieredzētajam. Viņa pazudusī bibliotēka atrodas Ēģiptes dienvidos. Nav nekāda varoņa pārbaudījuma. Nekā. Bet tā lapene dārzā tas ir pavisam kas cits. Es visu laiku domāju par Makoluma iedotā pārbaudījuma pēdējo daļu. Nebūtu jēgas, nokļūstot šeit, tā vienkārši iesoļot iekšā.

Ja vien nepieliek kādam pie pieres ieroci.

Tas tiesa. Tomēr kaut kas nav kārtībā. Viņš norādīja uz durvīm. Ar šādu nodrošinājumu iebrucēju var viegli maldināt. Un kur visi pazuduši? Viss klosteris kā izmiris.

Viņš vēlreiz pārlasīja burtus virs durvīm.

VSOVODA

Un tad viņš saprata.

Tu visu laiku man neliki mieru, prašņādama, kāds labums no eidētiskās atmiņas.

Nē. Es tikai gribēju zināt, kāpēc tu neatceries manu dzimšanas dienu vai mūsu kāzu jubileju.

Viņš pasmaidīja. Šoreiz laba atmiņa lieti noder. Pārbaudījuma pēdējā daļa. Pievers uzmanību burtiem. Lapene Beinbridža namā. Romiešu burti.

Viņš skaidri iztēlojās tos acu priekšā.

D O. V. O. S. V. A. V. V. M

Atceries, tu jautāji, kāpēc D un M atdalīti no pārējiem astoņiem. Viņš norādīja uz durvīm. Tagad mēs zinām. Ar vienu var iekļūt iekšā. Ar otru laikam izkļūt ārā. Par vidējo daļu man nav īstas skaidrības, bet to mēs uzzināsim.

76. nodaĻa vīne

Torvaldsens novērtēja situāciju. Viņam bija jāpārspēj Hermans, un tieši tāpēc viņš bija zem svītera paslēpis ieroci. Sv. Augustīna un Sv. Hieronīma vēstules joprojām bija viņa rokā. Taču ari Hermanam bija ierocis.

Kāpēc tu nolaupīji Geriju Maloni? viņš jautāja.

Nevēlos, lai tu mani pratini.

Varbūt darīsi man to prieku, ja jau es drīz dodos projām?

Lai viņa tēvs darītu to, kas vajadzīgs mums. Un tas iedarbojās. Malone aizveda mūs taisnā ceļā uz bibliotēku.

Torvaldsens atcerējās viceprezidenta pieņēmumus iepriekšējā vakarā un nolēma uzstāt. Tu to zini?

Es vienmēr zinu, Henrik. Tāda ir mūsu atšķirība. Tāpēc arī es vadu šo organizāciju.

Tās biedriem nav ne jausmas par taviem plāniem. Viņi tikai domā, ka saprot. Viņš mēģināja izdibināt vēl kaut ko. Viņš bija aizsūtījis Geriju paslēpties divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tādēļ, lai nejauši netiktu izpausts iepriekšējā vakarā noklausītais. Tad viņiem abiem draudētu vislielākās briesmas. Un otrkārt viņš zināja, ka Hermans būs bruņots, tāpēc viņam bija jāstājas tam pretī vienam.

Viņi uzticas padomei, teica Hermans. Un mēs nekad neesam viņus pievīluši.

Torvaldsens pacilāja vēstules. Vai šīs tu vēlējies man rādīt?

Hermans pamāja ar galvu. Es cerēju, ka, pārliecinājies par Bībeles nepatiesumu, kļūdām pašā tās būtībā, tu sapratīsi, ka mēs tikai gatavojamies pavēstīt pasaulei to, ko vajadzēja uzzināt jau pirms tūkstoš piecsimts gadiem.

V&amp;i pasaule ir tam gatava?

Par to es negribu strīdēties, Henrik. Viņš draudoši pavērsa ieroča stobru pret Torvaldsenu. Toties gribu, lai tu pasaki, kā uzzināji par šīm vēstulēm.

Tāpat kā tu, Alfrēd, es vienmēr visu zinu.

Ieroča stobrs nepakustējās. Es tevi nošaušu. Šī ir mana dzimtene, un es pratīšu visu noklusināt, kad tevis vairs nebūs. Tā kā pie tevis jau ir mana meita, es to izmantošu savā labā. Izgudrošu kādu pasaciņu par neveiksmīgu izpirkuma izspiešanas plānu. Tas nav tik svarīgi. Tev jau būs vienalga.

Tu laikam tiešām vēlies manu nāvi.

Bez šaubām. Tā daudz ko atvieglotu.

Tajā bridi Torvaldsens izdzirdēja steidzīgus solus un ieraudzīja, kā Gerijs izlec no krūmiem un metas virsū Alfrēdam Hermanam. Zēns bija gara auguma, slaids un spēcīgs. Ar savu svaru viņš nogāza veco vīru no kājām, un pistole izslīdēja tam no rokas.

Gerijs atrāvās no pretinieka un paķēra ieroci.

Uzbrukuma pārsteigtais Hermans pieslējās uz ceļiem, pūlēdamies atgūt elpu.

Torvaldsens piecēlās un paņēma no Gerija ieroci. Stingri to satvēris, viņš, neļaudams Hermanam piecelties, iesita tam pa galvu ar pistoles spalu.

Austrietis apdullināts nogāzās zemē.

Tas bija muļķīgi, Torvaldsens norāja Geriju. Es pats būtu ticis galā.

Kā? Viņš uz jums mērķēja ar ieroci.

Torvaldsens negribēja atzīt, ka tiešām bija nonācis bezizejas situācijā, tāpēc tikai saspieda zēna plecu. Labi teikts, puis. Tikai citreiz gan tā nedari.

Labi, Henrik. Kā teiksiet. Citreiz ļaušu, lai jūs nošauj.

Torvaldsens pasmaidīja. Tāds pats kā tēvs.

Ko tagad? Tur ārā ir vēl viens tips.

Viņš aizveda Geriju līdz durvīm un pačukstēja:

Izej ārā un saki viņam, ka Hermana kungs viņu sauc. Tad ļauj viņam ienākt. Es par viņu parūpēšos.

Malone iegāja tunelī, kas bija apzīmēts ar burtu D. Tas bija šaurs, divu cilvēku platumā, un stiepās dziļi klints iekšienē. Ceļš divreiz pagriezās. Tuneli apgaismoja nelielas elektriskas svecītes. Vēsajā, noslēpumainajā gaisā bija jaušams kāds kodīgs aromāts, kas dzēla acīs. Vēl pēc dažiem pagriezieniem viņi iegāja telpā, ko rotāja krāšņi sienu gleznojumi. Malone ar apbrīnu nopētīja mākslas darbus. Pastarā tiesa, kur elles liesmas gāžas upē, jesaja koks. Tajā pusē, no kuras viņi bija iznākuši, bija izkaltas septiņas durvis ar vienu romiešu burtu virs katrām no tām. Arī pretējā sienā bija septiņas durvis, katras apzīmētas ar vienu burtu.

DM VSOAI

Mēs iesim pa O durvīm, vai ne? jautāja Pema.

Viņš pasmaidīja. Tu esi apķērīga. Lapenē parādīts šā labirinta plāns. Vēl būs septiņi šādi krustpunkti. V O S V A V V. Tie vēl ir atlikuši. Tomass Beinbridžs atstāja svarīgu norādi, taču tai nav nekādas nozīmes, kamēr nenokļūst šeit. Tāpēc Sargi trīssimt gadu nelikās par to ne zinis. Tā neko nenozīmē.

Kamēr nenonāk šajā žurku alu labirintā.

Viņi devās arvien tālāk pa līkumainām ejām, maldinošiem gaiteņiem un strupceļiem. Malone nespēja aptvert, kāds laiks un izdoma veltīti šo tuneļu izbūvei. Taču Sargi ar to nodarbojās vairāk nekā divtūkstoš gadu pietiekami daudz laika gan atjautībai, gan pamatīgumam.

Viņi nonāca vēl septiņās krustcelēs, un Malone ar gandarījumu katrā no tām virs kādām durvīm ieraudzīja vajadzīgo burtu. Viņš turēja ieroci gatavībā, bet priekšā nekas nebija dzirdams. Katru krustceļu telpu rotāja citādi brīnumaini hieroglifi, ēģiptiešu ornamenti, alfabēta burtu gravējumi un ķīļraksta simboli.

No septītajām krustcelēm ieejot kārtējā tunelī, viņš zināja, ka atlicis pēdējais ceļa posms.

Viņi nogriezās ap stūri, un gaisma, kas plūda no pretējām durvīm, bija daudz spilgtāka nekā pārējās krustcelēs. Varbūt tur gaidīja Makolums, tāpēc viņš lika Pemai turēties aiz muguras un lavījās uz priekšu.

Gaiteņa galā viņš, turēdamies ēnā, ielūkojās pa durvīm.

Telpa bija plaša, kādas četrdesmit kvadrātpēdas liela, to apgaismoja kroņlukturi pie griestiem. Divdesmit pēdas augstās sienas bija klātas ar mozaīku kartēm. Ēģipte. Palestīna. Jeruzāleme. Mezopotāmija. Vidusjūra. Kartes nebija detalizētas, krasta līnijas izzuda nezināmās tālēs, un uzraksti bija grieķu, arābu un ebreju valodā. Pie pretējās sienas atkal bija septiņas durvis. Ar burtu M apzīmētās droši vien arī bija ieeja pašā bibliotēkā.

Viņi iegāja telpā.

Esiet sveicināts, Malones kungs, ierunājās vīrieša balss.

No tumšajām pārējo durvju ailēm iznira divi vīri. Viens bija Sargs, kuram pirms brīža Makolums draudēja ar pistoli, tikai tagad bez salmu cepures. Otrs bija Hadāda dzīvoklī un Lisabonas klosterī sastaptais Ādams.

Malone pacēla ieroci.

Sargs un Ādams nepakustējās, tikai raudzījās viņā ar raižpilnu skatienu.

Es neesmu jūsu ienaidnieks, teica Ādams.

Kā jūs mūs atradāt? jautāja Pema.

Es neatradu. Jūs atradāt mani.

Malone atcerējās, ka pretī stāvošais vīrs bija nošāvis Džordžu Hadādu. Tad viņš pamanīja, ka viņš ir ģērbies tāpat kā jaunākais Sargs platās biksēs, aiz jostas aizbāztā apmetnī, ap vidu apsieta aukla, kājās sandales.

Ieroču nevienam no viņiem nebija.

Malone nolaida pistoli.

jūs esat Sargs? viņš jautāja Ādamam.

Uzticīgs kalps.

Kāpēc nogalinājāt Džordžu Hadādu?

Es nenogalināju.

Malones uzmanību piesaistīja kustība abiem vīriešiem aiz muguras. Pa durvīm iznāca vēl kāds.

Hadāda dzīvoklī sastaptā Ieva. Dzīva un vesela.

Malones kungs, viņa ierunājās. Es esmu Bibliotēkas glabātāja palīdze, un mēs esam jums parādā paskaidrojumu, tikai tam jābūt pavisam īsam.

Malone saglabāja mieru.

Mēs bijām ieradušies Londonā radīt ilūziju. Bija ļoti svarīgi, lai jūs turpinātu rīkoties, un Bibliotēkas glabātājs uzskatīja, ka šāds triks būs vislabākais līdzeklis, lai to panāktu.

Bibliotēkas glabātājs?

Viņa pamāja ar galvu. Viņš mūs vada. Mūsu nav daudz, bet vienmēr tas ir bijis pietiekami bibliotēkas nosargāšanai. Šeit ir kalpojuši daudzi Sargi. Jus noteikti redzejat baznīcā viņu kaulus. Taču pasaule mainās. Mums kļūst arvien grūtāk veikt savu misiju. Mums drīz beigsies nauda, un arī cilvēkus piesaistīt vairs neizdodas. Turklāt mums draud briesmas.

Malone gaidīja paskaidrojumu.

Jau vairākus gadus kāds mūs meklē. Iesaistot pat valdības. Incidents ar Džordžu Hadādu pirms pieciem gadiem, kad jums izdevās viņu paslēpt, nodeva atklātībai uzaicinātā vārdu un pakļāva viņu briesmām. Līdz šim tas vēl nekad nebija noticis. Visi iepriekšējie uzaicinātie bija pildījuši klusēšanas solījumu, neskaitot vienu Tomasu Beinbridžu. Taču mums laimējās tādā ziņā, ka viņa pārkāpums izrādījās noderīgs. Beinbridža vājība palīdzēja jums doties meklējumos.

-Jūs zinājāt, ka mēs nākam? jautāja Pema.

Mēs jums palīdzējām ceļojuma gaitā, taču izraēlieši izmisīgi pūlējās jūs atrast. Iesaistījās pat amerikāņi, taču laikam cita iemesla dēļ. Visi centās dabūt mūs nost no ceļa. Bibliotēkas glabātājs nolēma ķerties pie pašiem riskantākajiem līdzekļiem, lai atvestu svarīgākos spēles dalībniekus tieši uz šejieni.

Kā tas iespējams? jautāja Malone.

Jūs taču esat šeit, vai ne?

Mēs ieradāmies Londonā, paskaidroja Ādams, lai liktu jums rīkoties. Izmantojām dažus teatrālus efektus, lai pārliecinātu, ka šaušana ir īsta. Viņš pievērsās Pemai. -Jums trāpīju netīšām. Negaidīju, ka iznāksiet ārā.

Tāpat kā es, piebilda Malone. Taču tas vēl nebija viss. Viņš pievērsās Ievai. Džordžs jūs sašāva. Es paņēmu viņa ieroci. Tas bija pielādēts ar kaujas patronām.

Jā, paldies Dievam, ka viņš prot labi mērķēt. Vēl mazliet sāp, taču bruņu veste nepievīla.

Mēs devāmies uz Lisabonu, turpināja Ādams, lai liktu jums virzīties uz priekšu un aizkavētu izraēliešus. Mums vajadzēja, lai jūs trīs šeit ierastos vieni. Pārējie, kas bija abatijā, bija no Mossad likvidēšanas vienības. Taču jūs viņus nogalinājāt.

Malone paraudzījās uz Pemu. Izrādās, ka tu nepavisam nebiji vienīgā, kurn vazāja aiz deguna.

Vīrieti, kurš devās jums līdzi, sauc Dominiks Seibrs, pavēstīja Ieva. Taču viņa īstais vārds tiešām ir Džeimss Makolums. Viņš strādā Zelta aunādas ordeņa labā. Viņš ir ieradies pārņemt bibliotēku.

Un es viņu atvedu, dusmojās Malone.

Nē, iebilda Ādams. Mēs ļāvām jums viņu atvest.

Kur ir tas Bibliotēkas glabātājs? noprasīja Pema.

Ādams norādīja uz durvīm. Tur iekšā. Viņš iegāja kopā

ar Seibru. Ar pistoles stobru pie deniņiem.

Koton, iesaucās Pema. Vai apjēdz, ko viņi saka? Ja Ieva nav nogalināta, tad…

Bibliotēkas glabātājs ir Džordžs Hadāds.

Ieva pamāja ar galvu, un viņai acīs bija asaras. Viņu nošaus.

Viņš ieveda Seibru iekšā, zinādams, ka neatgriezīsies, teica jaunākais Sargs.

Kā viņš to zina? jautāja Malone.

Ordenis vai Seibrs pats vēlas piesavināties bibliotēku. Kurš īsti? Tas vēl nav skaidrs. Taču mūs visus nogalinās. Tā kā mūsu ir tik maz, to izdarīt nebūs grūti.

Ieroču šeit nav?

Ādams papurināja galvu. Tie šeit nav atļauti.

Vai bibliotēkas krājumi ir tā vērti, lai atdotu dzīvību? jautāja Pema.

Bez šaubām, atbildēja Ādams.

Malone saprata, kas notiek. Jūsu Bibliotēkas glabātajs savulaik nogalināja Sargu. Tagad viņš domā, ka ar savu nāvi izpirks šo grēku.

Es zinu, atbildēja Ieva. Šorīt viņš vēroja, kā jūs nolēcāt ar izpletņiem, un zināja, ka šī ir viņa pēdējā diena. Viņš teica, kas viņam jādara. Viņa paspēra soli uz priekšu. Asaras tagad plūda pār vaigiem. Viņš teica, ka jūs apturēsiet notiekošo. Tāpēc glābiet viņu. Viņš nedrīkst mirt. Glābiet mūs visus!

Malone pagriezās pret durvīm ar M burtu un stingri sažņaudza rokā ieroci. Nometis mugursomu uz grīdas, viņš pavēlēja Pemai:

Paliec te.

Nē, viņa iebilda. Es eju tev līdzi.

Viņš ieskatījās Pemai acīs. Šī sieviete, kuru viņš reizē mīlēja un ienīda, šķiet, bija nonākusi krustcelēs tāpat kā Hadāds.

Es gribu palīdzēt, viņa uzstāja.

Malone nevarēja paredzēt, kas notiks klinšu ejās. Gerijam vajadzīgs vismaz viens no vecākiem.

Pema nenovērsa skatienu. Vecajam vīram arī mēs esam vajadzīgi.

77. Nodaļa mērilenda

Stefānija klausījās Fox Neius radio. Jau bija paziņots par uzspridzināto auto, pārbaudīts tā numurs un pazīts Deilijs. Restorāna apmeklētāji bija aprakstījuši viņa izskatu un raksturojuši arī sievieti, ar kūru viņš sēdējis kopā. Liecinieki pastāstīja, ka šī sieviete kopā ār vēl vienu tumšādainu aizbēgusi no notikuma vietas pirms policijas ierašanās.

Nebija nekāds brīnums, ka ziņās neko neteica par bruņoto vīru līķiem, kas atrasti uz ceļa dažas jūdzes no sprādziena vietas. Slepenais dienests visu bija sakopis ātri un rūPīgi-

Viņas brauca ar vel vienu Danielsa atvēlētu valdības dienesta auto, Chevy Tahoe. Prezidents gribēja, lai viņas pirms zvanīšanas atstāj Kempdeividu. Tagad viņas jau bija septiņdesmit jūdzes uz dienvidiem, Vašingtonas ziemeļu priekšpilsētās. Stefānija paņēma tālruni un piezvanīja Grīnam uz mobilo.

Es jau gaidīju, atsaucās Grins. Vai dzirdējāt par Deiliju?

Mēs to redzējām no labākajām vietām. Stefānija pastāstīja par restorānā notikušo.

Ko jūs tur meklējāt?

Brokastojām. Viņš izmaksāja.

Vai šādai jūsu vieglprātībai ir kāds iemesls?

Redzot, kā acu priekšā iet bojā cilvēks, mainās attieksme pret dzīvi.

Kas notiek? jautāja Grīns.

Tie paši, kas nogalināja Deiliju, mēģināja nogalināt arī mani un Kasiopeju. Bet mums izdevās izglābties. Viņi acīmredzot bija sekojuši Deilijam un pēc tam pievērsās mums, tikko bijām atstājušas restorānu.

Jums, Stefānij, laikam ir vairākas dzīvības.

Brent, Deilijs man kaut ko pastāstīja. Daudz kas notiek. Viņš to zināja. Viņam bija arī pierādījumi.

Vai viņš bija nodevējs?

Diez vai. Tas gods pienākas viceprezidentam. Deilijs bija par viņu savācis bagātīgus pierādījumus.

Neatraudama skatienu no ceļa, viņa ieklausījās klusumā klausulē.

Droši pierādījumi?

Pietiekami labi Washington Post. Viņš bija pārbijies. Tāpēc ari tikās ar mani. Viņš lūdza palīdzību. Viņš man kaut ko iedeva.

Tad tagad jūsu dzīvība ir apdraudēta, Stefānij.

To jau mēs pašas esam sapratušas. Tagad mums vajadzīga jūsu palīdzība.

Protams. Palīdzēšu. Kas man jādara?

Tās atmiņas kartes no Deilija mājas. Tās ir saistītas ar pierādījumiem, kas ir pie manis. Ar to visu kopā pietiek, lai piespiestu viceprezidentu pie sienas. Kad viņš kritīs, mēs uzzināsim visu pārējo, jo šaubos, vai viņš cēlsirdīgi uzņemsies vainu viens. Par nodevību pienākas bargs sods. Līdz pat nāvessodam.

Atkal klusums.

Nezināt, vai Kotons ir devis kādu ziņu? viņa painteresējās.

Vismaz man nekas nav teikts. Man neviens nav zvanījis. Un kā Torvaldsens? Vai ir devis kādu ziņu Kasiopejai?

Ne vārda.

Stefānijas sirds sažņaudzās, apjaušot, ka arī Brents Grīns ir iesaistīts notiekošajā. Sāpju izteiksme viņas sejā pavēstīja Kasiopejai par Grīna nodevību.

Brent, mums jāsatiekas. Bez lieciniekiem. Tikai jūs, es un Kasiopeja. Vai esat ļoti aizņemts?

Nav nekā tāda, ko nevarētu atcelt.

Tas labi. Deilijam bija ari citi pierādījumi. Viņš teica, ka tie neapgāžami parādītu, kas vēl ir iesaistīti. Viņš tos vāca jau krietnu laiku. Atmiņas kartēs, kas ir pie jums, ir ierakstītas viceprezidenta biroja vadītāja sarunas, kur viņš apspriež varas maiņu pēc prezidenta nāves. Taču ir vēl kas. Mums jāsatiekas Deilija mājā. Vai varat aizbraukt uz turieni?

Protams. Jūs zināt, kur paslēpta informācija?

Viņš man to pateica.

Nu tad liksim ar to galā.

Tāds arī ir mans plāns. Tiekamies tur pēc pusstundas.

Viņa beidza sarunu.

Man ļoti žēl, teica Kasiopeja.

Stefānija negribēja apcerēt vilšanos. Mums jāsaglabā modrība. Grīns lika nogalināt Deiliju. To mēs tagad zinām. Viņš arī plāno nogalināt prezidentu.

Un mūs, atgādināja Kasiopeja. Tie šāvēji strādāja saūdu labā. Acīmredzot saūdi domā, ka Grīns un viceprezidents ir viņu pusē. Taču viceprezidents sadarbojas arī ar ordeni. Tas nozīmē, ka saūdi tiks piekrāpti. Visu ieguvumu dabūs ordenis un varēs to izmantot, kā vien vēlas.

Tuvojoties Vašingtonas centram, satiksme kļuva blīvāka. Stefānija samazināja Tahoe ātrumu un noteica:

Cerēsim, ka arābi to sapratis, pirms sadomās izrēķināties ar mums.

78. NODAĻA sīnaja pussala

Džordžs Hadāds ieveda savu bendi Aleksandrijas bibliotēkā. Spoži apgaismotā pazemes telpa pirmajā brīdī varēja apžilbināt. Uz sienām košās mozaīkās bija attēlotas ikdienas dzīves ainas bārddzinis skuj bārdu, darbojas pedikīra meistars, gleznotājs, audēji. Viņš joprojām atcerējās savu pirmo apmeklējumu, taču bruņotais iebrucējs palika vienaldzīgs.

No kurienes nāk elektrība?

Vai jums ir vārds? apjautājās Hadāds.

Tā nav atbilde.

Hadāds apjukumā sarauca kuplās uzacis. Es esmu vecs vīrs, diez vai varu jūs apdraudēt. Es tikai gribēju zināt.

Mans vārds ir Dominiks Seibrs.

Vai esat nācis savā vai citu uzdevumā?

Savā. Esmu nolēmis kļūt par bibliotekāru.

Hadāds pasmaidīja. Jūs redzēsiet, ka tas nav viegls darbs.

Seibrs mazliet nomierinājās un paraudzījās apkārt. Telpa bija milzīga kā katedrāle, ar slīpām sienām un velvētiem griestiem. Pulētais granīts spīdēja kā dārgakmens. Kolonnas slējās no grīdas līdz griestiem, izkaltas no klints, izrotātas ar burtiem, sejām, augu un dzīvnieku tēliem. Visas šīs telpas un tuneļi savulaik bija faraonu raktuves, kas pamestas daudzus gadsimtus pirms Kristus dzimšanas, bet vēlākajos gadsimtos tās atjaunojuši dedzīgi zinību glabātāji. Toreiz gaismas avots bija tikai lāpas un eļļas lampas. Tikai pēdējos simts gados tehnoloģijas jāva notīrīt sodrējus, atklājot telpu sākotnējo skaistumu.

Seibrs norādīja uz lielu mozaīkas emblēmu pie tālākās sienas. Kas tas ir?

Ēģiptiešu ragavu priekšgals, rotāts ar šakāļa galvu, un smags akmens bluķis ragavās. Hieroglifs apzīmē brīnumu. Katrai bibliotēkas zālei ir savs simbols, kas ir arī tās nosaukums. Šī ir Brīnumu zāle.

jūs tā arī nepateicāt, no kurienes nāk elektrība.

Saules enerģija. Spriegums ir zems, bet pietiekams apgaismojumam, datoriem un saziņas ierīcēm. Vai zinājāt, ka saules enerģijas ideja radās pirms vairāk nekā divtūkstoš gadiem? Gaismas pārvēršana enerģijā. Taču tā tika aizmirsta, līdz tikai pēdējo piecdesmit gadu laikā tā kādam atkal ienāca prātā.

Seibrs norādīja ar ieroci. Uz kurieni ved tās durvis?

Uz četrām pārējām zālēm. Uz Darbības, Mūžības, Dzīvības zāli un Lasītavu. Katrā ir rokrakstu tīstokļi, kā jau redzat, šajā zālē to ir ap desmit tūkstošiem.

Hadāds nesteidzīgi āizsoļoja uz zāles centru. Garās rindās sakrautās uz sāniem novietotās dimanta formas akmens tvertnēs bija vaļīgi sakrauti rokrakstu ruļļi. Daudzi no tiem vairs nav salasāmi. Laika zobs darījis savu. Taču ir vēl daudz vairāk. Matemātiķa Eiklīda darbi. Herofila raksti par medicīnu. Maneto "Vēsture" par pirmajiem faraoniem. Dzejnieks un gramatiķis Kallimahs.

Jūs gan daudz runājat.

Es tikai iedomājos, ja jau jūs gatavojaties kļūt par Bibliotēkas glabātāju, jums būtu jāiepazīstas ar tās krājumiem.

Kā tie visi saglabājās?

Pirmie Sargi ļoti pareizi izvēlējās šo vietu. Kalns ir sauss. Sīnajā mitrums ir retums, bet ūdens ir rakstīta vārda lielākais ienaidnieks protams, neskaitot uguni. Viņš norādīja uz ugunsdzēšamajiem aparātiem, kas vienādos attālumos bija novietoti pie sienām. Šādai nelaimei esam sagatavojušies.

Parādiet pārējās zāles.

Protams. Jums jāredz viss.

Viņš apmierināts veda Seibru uz durvju pusi.

Šis iebrucējs acīmredzot pat nenojauta, kas viņš ir.

Tas vismaz izlīdzinās viņu izredzes.

Hermans atvēra acis. Uz žaketes piedurknes sēdēja trīs tauriņi, viņa roka bija izstiepta uz Schmetterlinghaus zemes grīdas. Sāpēja galva, un viņš atcerējās Torvaldsena sitienu. Viņam nebija ne jausmas, ka šis dānis ir spējīgs uz tādu vardarbību.

Pieslējies kājās, viņš ieraudzīja apsardzes priekšnieku garšļaukus zemē divdesmit pēdu attālumā.

Viņa ierocis bija pazudis.

Viņš piesteberēja pie gulošā, pateikdamies liktenim, ka tuvumā neviena nebija, un ieskatījās pulkstenī. Viņš nesamaņā bija pavadījis divdesmit minūtes. Deniņi kreisajā galvas pusē sāpīgi pulsēja, un viņš ar pirkstiem piesardzīgi sataustīja punu.

Torvaldsens par šo uzbrukumu dārgi samaksās.

Visa pasaule joprojām grīļojās, tomēr viņš saņēmās un notrauca zemi no drēbēm, pieliecās un sapurināja apsardzes priekšnieku.

-Jāiet, viņš paziņoja.

Tas paberzēja pieri un piecēlās.

Hermans izslējās un pavēlēja:

Nevienam par to ne vārda!

Apsardzes priekšnieks pamāja ar galvu.

Hermans piegāja pie telefona un pacēla klausuli. Lūdzu, sameklējiet Henriku Torvaldsenu.

Viņam par pārsteigumu, atskanēja atbilde, ka meklējamā atrašanās vieta jau ir zināma.

Ārā, pie galvenajām durvīm. Gatavojas doties projām.

79. NODAĻA sīnaja pussala

Seibrs nespēja noticēt tik pārsteidzošai veiksmei. Viņš bija atradis Aleksandrijas bibliotēku! Visapkārt bija ruļļi, papirusi, pergamenti un grāmatas, ko vecais virs sauca par kodeksiem nelieli sējumi ar trauslām, nobrūnējušām lapām, saguldīti plauktos cits citam līdzās kā līķlši.

Kāpēc gaiss ir tik svaigs? viņš jautāja.

Ventilatori pievada sauso gaisu no ārpuses, bet šeit kalns to atvēsina. Tas arī ir viens no pēdējo gadu desmitu jauninājumiem. Mani priekšteči Sargi bija izdomas bagāti. Viņi ļoti nopietni izturējās pret saviem pienākumiem. Vai jūs arī tā darīsiet?

Viņi stāvēja trešajā telpā ar nosaukumu Mūžības zāle. Augstu pie sienas lepojās vēl viens mozaīkas hieroglifs tupošs vīriņš ar augstu paceltām rokām kā futbola tiesnesim. Visā telpas garumā ar šaurām ejām stiepās plaukti ar kodeksiem. Bibliotēkas glabātājs bija paskaidrojis, ka šīs ir septītā gadsimta grāmatas no laikiem neilgi pirms tam, kad īsto Aleksandrijas bibliotēku pēdējoreiz izlaupīja musulmaņi.

Daudz kas tika izglābts pēdējos mēnešos pirms politiskās varas maiņas, stāstīja Bibliotēkas glabātājs. Šo vārdii vairs nav nekur citur uz šis planētas. Ja tos izpētītu, mainītos daudzi fakti un notikumi, ko pasaule uzskata par vēsturi.

Šādas runas Seibram' patika. Tas viss nozīmēja vienu varu. Viņam bija jāuzzina vairāk, turklāt airi. Malone droši vien jau piespiedis kādu citu Sargu izvest viņu caur labirintu. Taču sāncensis varēja ari vienkārši gaidīt, kamēr viņš iznāks ārā. Tas šķita pat ticamāk. Seibrs bija iezīmējis katras durvis, pa kurām viņi izgāja, ieskrāpējot akmenī krustiņu. Atrast atpakaļceļu nebūs grūti. Un tad viņš tiks galā ar Maloni.

Bet vispirms bija jānoskaidro jautājums, kas nelika mieru Alfrēdam Hermanam.

Vai šeit ir kādi manuskripti par Veco derību?

Hadāds nopriecājās, ka viesis beidzot nonācis pie sava apmeklējuma mērķa. Viņš bija ļoti nopūlējies, lai to panāktu. Pēc savas nāves inscenēšanas Londonā viņš gaidīja, vai ar noklausīšanās mikrofoniem un videokamerām aprīkotajā dzīvoklī iegriezīsies vēl kāds. Un, protams, šis pats vīrs, kurš tagad draudēja viņam ar ieroci, atrada datorā atstāto informāciju un audiokaseti.

Beinbridža namā Hadāds gaidīja Maloni, jo zem gultas paslēptajos materiālos bija skaidra norāde uz turieni. Seibra ierašanās bija pārsteigums. Tas, ka viņš nogalināja divus vīrus, kurus pats bija iesūtījis namā, tikai apstiprināja aizdomas par viņa jaunajiem nodomiem.

Viens no Sargiem sekoja Malonem uz viesnīcu Savoy un redzēja, kā tas brokasto kopā ar Seibru. Pēc tam tas pats Sargs novēroja, kā abi šie vīrieši un Malones bijusī sieva iekāpj lidmašīnā uz Lisabonu. Tā kā Malones pārbaudījuma tekstu bija sarakstījis pats Hadāds, viņš lieliski zināja, uz kurieni dodas trijotne.

Tāpēc uz Lisabonu tika aizsūtīti Ādams un Ieva. Pārliecināties, ka nekas netraucēs Malonem un viņa jaunajam sabiedrotajam doties uz Sīnaju.

Hadāds bija domājis, ka viņus apdraud valdības Izraēlas, Saūda Arābijas un ASV -, taču tagad viņš saprata, ka vislielākās briesmas draud no divu metru attālumā stāvošā cilvēka. Viņš cerēja, ka Seibrs darbojas pats uz savu galvu. Un nepacietība iebrucēja vārdos un rīcībā lika ticēt, ka briesmas ir novēršamas.

Mums ir daudz tekstu par Bībeli, viņš atbildēja. Šai tēmai bija svarīga vieta bibliotēkas pētījumos.

Vecā derība. Senebreju valodā. Vai tādi manuskripti šeit ir?

-Trīs. Divi tiek uzskatīti par senāku tekstu kopijām. Viens oriģināls.

Kur?

Hadāds norādīja uz durvīm, pa kurām viņi bija ienākuši. Pirmajā telpā. Darbības zālē. ja vēlaties kļūt par Bibliotēkas glabātāju, jums jāzina, kur atrodas materiāli.

Kas ir teikts tajās Bībelēs?

Hadāds izlikās nesaprotam. Kādā ziņā?

Es esmu redzējis vēstules. No Hieronīma un Augustīna. Tajās ir rakstīts, ka Vecā derība tikusi izmainīta. Tulkojumi pārveidoti. Šo jautajumu pētīja arī citi aicinatie četri cilvēki. Viens no tiem, palestīnietis, pirms pieciem gadiem apgalvoja, ka Vecā derība nav stāsts par jūdu tautas dzīvi Palestīnā, bet kaut kur citur, Saūda Arābijā. Ko jūs par to zināt?

Daudz ko. Un tiem cilvēkiem ir taisnība. Vispārpieņemtie Bībeles tulkojumi ir nepareizi. Vecā derība tiešām vēsta par jūdu dzīvi citur, nevis Palestīnā. Arābijas rietumos. Esmu šeit, bibliotēkā, izlasījis daudzus manuskriptus, kas to pierāda. Esmu pat redzējis senās Arābijas kartes, kurās norādīti Bībelē minēti vietu nosaukumi.

Ieroča stobrs atkal pavērsās tieši pret viņu. Parādiet!

Tie jums neko nenozīmēs, ja vien neprotat lasīt senebreju vai arābu valodā.

Saku vēlreiz, vecais! Parādi, vai arī es tevi nošaušu un pēc tam ķeršos klāt taviem darbiniekiem.

Hadāds paraustīja pleus. Es tikai cenšos palīdzēt.

Seibram nebija ne jausmas, vai viņa priekšā noliktās rokrakstu loksnes un sējumi ir tas, ko meklēja Alfrēds Hermans.

Tas nebija tik svarīgi. Viņš bija nolēmis pārņemt savā ziņā visu šo saimniecību.

Tie ir traktāti, ko otrajā gadsimtā sarakstījuši filosofi, kas Aleksandrijā nodarbojās ar pētījumiem, stāstīja Bibliotēkas glabātājs. Tad judi sāka veidoties par politisku spēku, piesaucot savas it kā vēsturiskās saknes, pieprasot tiesības uz zemi. Izklausās pazīstami? Šie zinātnieki noskaidroja, ka nekādu vēsturisko sakņu nav. Viņi izpētīja Vecās derības tekstus senebreju valodā, kas glabājās bibliotēkā, un noteica, ka stāsti, ko jūdi tajos laikos vēstīja mutiski, stipri atšķiras no rakstītajiem tekstiem, sevišķi pašiem senākajiem. Šķiet, ka laika gaitā stāsti arvien vairāk un vairāk tika pielāgoti jūdu toreizējai dzimtenei, par kādu bija kļuvusi Palestīna. Viņi vienkārši bija aizmirsuši savu pagātni Arābijā. Ja nebūtu vietu nosaukumu, kas palika nemainīgi, un senebreju valodā rakstītās Vecās derības, šie vēstures fakti nekad netiktu atklāti.

Bibliotēkas glabātājs norādīja uz vienu sējumu.

Šis ir daudz vēlāks. Piektais gadsimts. Kad kristieši nolēma, ka vēlas, lai Vecā derība tiktu iekļauta viņu Bībelē. Šajā traktātā skaidri pateikts, ka tulkojumi tikuši izmainīti, lai saskaņotu Veco derību ar topošo Jauno. Apzināts mēģinājums sagrozīt vēstījumu, izmantojot vēsturi, reliģiju un politiku.

Seibrs raudzījās uz grāmatām.

Bibliotēkas glabātājs norādīja uz kādu pergamentu kaudzīti caurspīdīgā plastmasas kastē. Šī ir visvecākā Bībele, kāda mums ir. Sarakstīta četrsimt gadus pirms Kristus dzimšanas. Visa senebreju valodā. Nekur pasaulē nav nekā tamlīdzīga. Cik man zināms, visvecākā Bībele ārpus šīm sienām ir tapusi deviņsimt gadus pēc Kristus dzimšanas. Vai to jūs meklējat?

Seibrs klusēja.

-Jūs esat savāds cilvēks, pēkšņi paziņoja Bibliotēkas glabātājs.

Kā to saprast?

Vai zināt, cik aicināto uzdrošinājušies šeit iekļūt? Daudzi tūkstoši gadsimtu gaitā. Mūsu viesu saraksts ir iespaidīgs. Tas sākās divpadsmitajā gadsimtā ar arābu filosofu Averoesu, kurš savos darbos kritizēja Aristoteli un izaicināja Augustīnu. Viņš šeit pētīja rakstus. Tālaika Sargi izlēma, kad ir pienācis laiks dalīties zināšanās, bet rūpīgi izvēloties tā cienīgos. Daudzi no tiem ir cilvēki, par kuriem neviens neko nezina, vienkārši cilvēki, vīrieši un sievietes ar izcilām prāta spējām, kas bija nonākuši Sargu uzmanības lokā. Šie gaišie prāti deva savu ieguldījumu mūsu zināšanu krājumā. Laikos, kad vēl nebija radio, televīzijas un datoru, Sargi dzīvoja visās lielākajās pilsētās, vienmēr modri raugoties pēc aicināmajiem. Akvinas Toms, Dante, Petrarka, Bokačo, Pusēns, Čosers visi šie dižie cilvēki ir bijuši šajā telpā. Montēns Šeit sarakstīja savas "Esejas". Frensiss Bēkons šeit, Darbības zālē, izteica savu slaveno paziņojumu: "Mana darbības joma ir visas zināšanas."

Vai tas viss kaut kādā ziņā attiecas uz mani?

Vecais vīrs paraustīja plecus. Es tikai cenšos izskaidrot jūsu pienākumus. Jūs teicāt, ka vēlaties būt Bibliotēkas glabātājs. Tādā gadījumā jums tiks piešķirts liels gods. Ļaudis, kuri šeit kalpojuši agrāk, tikušies ar Koperniku, Kepleru, Dekartu, Robespjēru, Bendžaminu Frenklinu. Pat Ņūtonu! Un visi šie dižie vīri šeit smēlās jaunas zinības un savos darbos dāvāja tās pasaulei.

Un neviens no viņiem neteica ne vārda, ka bijis šeit?

Kāpēc gan? Mēs netīkojam pēc atzinības. Slavu gūst viņi. Mēs viņiem palīdzējām. Tas ir mūsu pienākums. Apbrīnojams sasniegums nosargāt šo tradīciju. Vai jūs spēsiet to turpināt?

Tā kā Seibram pat prātā nenāca vēl kādam rādīt šīs bagātības, viņš jautāja to, ko tiešām vēlējās uzzināt. Cik Sargu ir šeit?

Deviņi. Mūsu rindas ir ļoti sarukušas.

Kur viņi ir? Es ārā redzēju tikai vienu.

Klosteris ir liels. Viņi devušies savos darbos. Seibrs pamāja ar ieroci. Iesim atpakaļ uz pirmo zāli. Man ir jāredz vēl kaut kas.

Vecais vīrs pagriezās, lai ietu.

Seibrs apsvēra iespēju nogalināt viņu tūlīt. Taču tagad jau Malone droši vien bija apjēdzis, kas notiek. Viņš vai nu gaidīja pie labirinta izejas, vai bija ceļā caur to. Jebkurā gadījumā večuks vēl varēja noderēt.

80. NODAĻA

Malone nogriezās ap pēdējo stūri un ieraudzīja durvis, ko ieskāva divi spārnoti lauvas ar cilvēku galvām. Viņš pazina šos simbolus. Cilvēka prāts, zvēra spēks un putna brīvība. Marmora durvis bronzas eņģēs bija atvērtas.

Viņi iegāja pa tām un pārsteigti raudzījās uz lielo bagātību.

Viņš iedomājās cik ilgs laiks bija vajadzīgs, lai izveidotu kaut ko tik apbrīnojamu? Uz flīžu grīdas rindās ar šaurām ejām starp tām bija novietotas diagonālas lādes, ar kaudzi pilnas ar rokrakstu ruļļiem. Piegājis pie vienas no tām, viņš izvilka augšējo rulli. Dokuments bija lieliski saglabājies, taču viņš neuzdrošinājās to atritināt. Ieskatījies rulli, viņš redzēja, ka teksts vēl ir salasāms.

Nevarēju iedomāties, ka kaut kas tāds pastāv, brīnījās Pema. Prātam neaptverami.

Malone bija redzējis daudz ko pārsteidzošu, taču nekas nevarēja sacensties ar šo brīnumaino telpu. Augstu pie vienas no sarkanajām sienām viņš ieraudzīja latiņu vārdus. AD COMMUNEM DELECTATIONEM. Visu priekam. Sargi ir paveikuši neiedomājamu darbu.

Viņš pamanīja griezumus vienā sienā. Piegājis tuvāk, Malone atklāja, ka tas ir pārējo telpu plāns ar to nosaukumiem latiņu valodā. Viņš pārtulkoja tos Pemai.

Piecas telpas, viņš secināja. Viņi var būt jebkur.

Viņa uzmanību piesaistīja kustība pie tālākajām durvīm.

Viņš ieraudzīja Makolumu, pēc tam Džordžu Hadādu.

-Slēpies, viņš pavēlēja Pemai un pacēla ieroci.

Makolums viņu pamanīja, nogrūda Hadādu uz grīdas, nomērķēja pāri telpai un izšāva. Malone nometās uz grīdas, paslēpdamies aiz plauktiem. Lode atsitās pret granīta kolonnām viņam aiz muguras.

Jūs gan esat veikli, Makolums noteica.

Negribējām atstāt tevi vienu.

Mani izklaidē Bibliotēkas glabātājs.

Vai esat jau iepazinušies?

Viņš pārāk daudz runā, taču pārzina savu saimniecību.

Malone gribēja zināt. Ko tagad?

Tev un kundzītei diemžēl būs jāmirst.

Es brīdināju, ka nevajag ar mani naidoties.

Beidz, Malone. Es esmu nonācis tik tālu un nedomāju tagad zaudēt. Vai zini ko spēlēsim godīgi! Mēs abi viens pret otru. šeit. Ja uzvarēsi, večuks un kundzīte būs drošībā. Sarunāts?

Tu izvirzi noteikumus. Rīkojies saskaņā ar tiem.

Hadāds klausījās Seibra un Malones sarunu. Tiem abiem bija jānokārto rēķini, bet viņam pašam bija jāatmaksā parāds. Viņš atkal atcerējās Sargu, ko satika toreiz, pirms daudziem gadu desmitiem, jauno vīrieti, kas apņēmīgi un bez bailēm raudzījās viņam sejā. Viņš toreiz neko nesaprata. Taču tagad, redzējis bibliotēku un kļuvis par tās Glabātāju, viņš saprata, kas toreiz, 1948. gadā, bija prātā nelaimīgajam vēstnesim.

Viņš bija bez iemesla nogalinājis krietnu cilvēku.

Un nožēloja to visu mūžu.

Piecelieties, Seibrs pavēlēja Bibliotēkas glabātājam un noraudzījās, kā vecais virs pieslejas kājās. Labi, Malone. Es rīkojos. Viņš nāk. Viņš pamāja ar ieroci. Ejiet.

Bibliotēkas glabātājs lēni devās pa eju starp diagonālajām lādēm. Seibrs palika turpat, paslēpies aiz rindas gala.

Nogājis trīsdesmit pēdas, Bibliotēkas glabātājs apstājās, pagriezās un ieskatījās viņam sejā ar caururbjošu skatienu. Seibrs nevarēja izprast šo veco vīru. Kaut kas viņā vēstīja par briesmām, it kā viņš jau būtu paredzējis tādu notikumu attīstību un tāpēc nebaidījās. Atkal radās doma nogalināt Bibliotēkas glabātāju, taču tas pārāk sakaitinātu Maloni.

Un to viņš nevēlējās.

Vēl ne.

Malone bija vienīgais atlikušais šķērslis. Kad tas būs novākts, bibliotēka piederēs viņam.

Tāpēc viņš atviegloti nopūtās, kad sirmgalvis beidzot bija aizgājis.

81,NODAĻA vašingtona

Stefānija novietoja auto netālu no Lerija Deilija mājas un atlikušo ceļu kopā ar Kasiopeju nogāja kājām. Nebija manāms ne Brents Grins, ne kāds cits. Viņas piegāja pie galvenajām durvīm, kur Kasiopeja atkal atmūķēja slēdzeni un Stefānija atslēdza signalizāciju. Viņa ievēroja, ka kods nebija mainīts Deilijs nebija tam ķēries klāt pat pēc viņu iekļūšanas mājā. Muļķība vai vēl viens pierādījums, ka viņa bija šo cilvēku novērtējusi nepareizi.

Namā valdīja klusums. Kasiopeja izstaigāja visas istabas, lai pārliecinātos, ka viņas ir vienas. Stefānija iegriezās darbistabas nišā, kur viņas bija atradušas atmiņas kartes. Tad viņas abas gaidīja pie ārdurvīm.

Pēc desmit minūtēm pie mājas apstājās auto.

Palūkojusies pa aizkaru spraugu, Stefānija redzēja, kā Grīns izkāpj no vadītāja vietas un nāk uz. durvju pusi.

Viens.

Viņa pamāja ar galvu Kasiopejai un atvēra durvis.

Grīns, kā vienmēr, bija ģērbies tumšā uzvalkā ar kaklasaiti. Kad ģenerālprokurors bija ienācis, Stefānija aizvēra un aizslēdza durvis. Kasiopeja nostājās pie viena loga.

Nu tā, Stefānij. Vai varat pastāstīt, kas notiek?

Vai atnesāt atmiņas kartes?

Pasniedzies žaketes kabatā, viņš tās izņēma.

Noklausījāties ierakstus?

Viņš pamāja ar galvu. Protams. Interesanta saruna, bet nav inkriminējoša. Runas par divdesmit piekto labojumu, bet ne vairāk. Tikai runas. Nekāda sazvērestība netiek apspriesta vai netieši pieminēta.

Tāpēc Deilijs savāca arī citus pierādījumus, atbildēja Stefānija. Viņš teica, ka esot dzinis pēdas jau labu laiku.

Kam dzinis pēdas?

Viņa ģenerālprokurora balsī saklausīja aizkaitinājuma pieskaņu.

Sazvērestībai, Brent. Viceprezidents gatavojas nogalināt Danielsu. Viņš iecerējis to paveikt nākamnedēļ, prezidenta pārsteiguma vizītes laikā Afganistānā. Viņa vēroja, kā Grīns uzņem vārdus, kuri liecināja, ka viņa tiešām zina, ko runā.

Grīns saglabāja mieru. Kādus pierādījumus Deilijs atrada?

Vēl citas sarunas. Viņš pat ierīkoja mikrofonus viceprezidenta privātajā kabinetā. Tas nemaz nebija tik grūti, jo tieši viņa pienākums bija gādāt, lai noklausīšanās nebūtu. Šķiet, ka viceprezidents ir saistīts ar Zelta aunādas ordeni. Tā vadītājs Alfrēds Hermans organizējis raķešu uzbrukumu prezidenta lidmašīnai. Pats vienojies ar bin Ladena ļaudīm.

Stefānij, es ceru, ka viņš savācis pietiekami pārliecinošus pierādījumus. Šādi apgalvojumi ir neticami.

Jūs teicāt, ka visa administrācija ir atejas bedre. Teicāt, ka vēlaties visus atmaskot. Tagad jums ir izdevība.

Kā mēs to pierādīsim?

Ieraksti ir šeit. Deilijs man par tiem pastāstīja. Viņš teica, ka tie ļauj apsūdzēt visus sazvērestībā iesaistītos. Mēs gatavojāmies braukt uz šejieni, kad uzsprāga viņa auto.

Grīns stāvēja foajē kāpņu priekšā, turpat, kur vakar atradās Deilijs un Hetere Diksone. Viņš šķita dziļi iegrimis domās. Tāda bija viņa maska. Protams, lai gan viņš bija melojis par Torvaldsenu un nebija paziņojis prezidentam par Henrika atklājumiem, Stefānijai bija nepieciešami droši viņa nodevības pierādījumi.

Es zinu, kur viņš slēpa ierakstus, viņa piebilda.

Beidzot Grīna acīs parādījās interese. Kasiopeja palika

drošā attālumā pie loga.

Stefānija veda Grīnu uz mājas biroja nišu ar mazo rakstāmgaldu un šaurajiem grāmatplauktiem. Uz viena no tiem stāvēja kompaktdisku rinda plastmasas vāciņos. Tikai instrumentāla mūzika no dažādām pasaules malām, arī daži diski ar gregoriāņu dziedājumiem, kas viņai šķila savādi. Pasniegusies pēc diska "Tibetas brīnumi", viņa atvēra vāciņus. Mūzikas albuma vietā tajos atradās pavisam cits disks. Izņēmusi disku no vāciņiem, viņa noteica:

Viņam patika glabāt šādas lietas pa rokai.

Kas tieši tajā ierakstīts?

Viņš teica, ka pierādījums par šīs sazvērestības dalībniekiem. Teica, ka tās patiesais apjoms nevienam pat sapņos nav rādījies. Viņas sirds sāka sisties straujāk. Vēlaties paklausīties?

Grīns neatbildēja.

Kāpēc jūs nopludinājāt Aleksandrijas saiknes failu? viņa jautāja.

Es jau teicu. Lai atrastu nodevēju. Tā mēs guvām vairākas norādes. Atklājām izraēliešu saistību ar Pemu Maloni. Faila nopludināšana visu iekustināja.

Un jums bija piekļuve?

Kāpēc jūs tā jautājat, Stefānij?

Jo nemaz nenojautu, ka jūs vispār zināt par Aleksandrijas saikni, kur nu vēl tādus sīkumus, kas jautu to izmantot par ēsmu izraēliešiem.

Grīns jautājoši piešķieba galvu. Kaut kas negaidīts. Tāda pratināšana.

Stefānija pat nedomāja piekāpties. Tikai ne tagad. Kad mēs pirmoreiz runājām par to visu, jūs skaidri pateicāt, ka tīši nopludinājāt failu, ka tajā nebija nekā daudz vairāk par norādi, ka Malone zina, kur dzīvo Džordžs Hadāds. Un tomēr jūs konkrēti pieminējāt Ābrahāma derību. Kā jūs to zinājāt?

Fails nemaz nebija tik ļoti slepens.

Tiešām? Deilijs gan teica kaut ko citu. Viņš apgalvoja, ka tajā iekļautā informācija ir liels retums un zināma tikai dažām augstām amatpersonām. Viņa runāja tīši nekaunīgā tonī. Jūs neesat to vidū, tomēr tik daudz zināt.

Grīns iznāca no nišas un devās atpakaļ uz foajē pusi.

Stefānija sekoja.

Kasiopeja bija pazudusi.

Stefānija noraizējusies palūkojās apkārt.

Par viņu parūpējās mani darbinieki, paskaidroja Grīns.

Stefānijai tas nepalika. Un kas parūpēsies par mani?

Grīns pasniedzās žaketes iekškabatā un izvilka ieroci.

Tas ir mans uzdevums. Taču vispirms man jāparunā ar jums divatā.

Lai noskaidrotu, cik daudz es zinu? Cik daudz zina Kasiopeja? Un kas vēl zina?

Šaubos, vai jums kāds palīdz. Galu galā, Stefānij, jūs neesat valdībā vislabāk ieredzētais cilvēks. Deilijs mēģināja ar jums saprasties, taču tas neizdevās.

Jūsu darbs?

Grīns pamāja ar galvu. Mēs uzstādījām mašīnā spridzekļus un gaidījām īsto brīdi. Tas viss pieder pie plaša mēroga teroristu uzbrukuma šai valstij, kas sākās ar Deiliju un beigsies ar Danielsu. Tiks sacelts milzīgs tracis.

Un viceprezidents to izmantos savā labā, kad būs nodevis zvērestu. Pēc tam viņam vajadzēs viceprezidentu, un pienāks jūsu slavas brīdis.

Nav vairs daudz izdevību tikt uz augšu, Stefānij. Jāizmanto tas, kas tiek piedāvāts. Es bušu ideāls kandidāts krīzes situācijā. Mani apstiprinās vienbalsīgi.

Cik nožēlojami.

Grīns savilka seju pazemīgā grimasē. Es to pieņemšu. Galu galā jums vairs nav atlicis ilgi dzīvot. Starp citu, jums arī bija jākļūst par uzbrukuma upuri. Kad jūs parādījāties tajā restorānā, es nolēmu papildināt šo pasākumu, bet jūs kaut kā pamanījāties izvairīties no uzsūtītajiem vajātājiem. Vēl tagad nesaprotu, kā jums tas izdevās.

Laba apmācība. Tā arī visu izšķir.

Grīns viņai vēsi uzsmaidīja. Man pietrūks jūsu asprātības.

Vai apzināties, kur jūs iesaistāties? Likumīgi ievēlēta prezidenta varmācīgā gāšanā?

Cik man zināms, to sauc par nodevibu. Taču Denijs Danielss ir vājš, nemākulīgs cilvēks, kurš nesaprot, kas šai valstij vajadzīgs. Viņš ir nelokāms Izraēlas atbalstītājs, un tas vien ir sašķobījis mūsu situāciju Vidējos Austrumos. Laiks mainīt Amerikas labvēlību. Arābi var piedāvāt daudz vairāk.

Un tas tiks panākts ar Aleksandrijas saikni?

Viņš paraustīja plecus. Es nezinu. Tā būs jaunā prezidenta rūpe, un viņš apgalvo, ka viss tiekot kontrolēts.

Jūs tik ļoti gribat turēties pie viņa?

Es gan nesauktu Savienoto Valstu viceprezidenta amatu par turēšanos. Tā kā būšu sniedzis tik svarīgu palidzību varas maiņai, mans stāvoklis būs ipašs. Liela vara un liela slepenība.

Stefānija norādīja uz ieroci. Jūs mani nogalināsiet?

Nav citas izvēles. Šajā diskā noteikti ir pierādījumi arī pret mani. Es nevaru izlaist to no rokām un nevaru arī atbrīvot jūs.

Viņa gudroja, uz kurieni gan aizvesta Kasiopeja. Nekas vairs nenotika saskaņā ar plānu. Un viņa nebija paredzējusi, ka Grīns būs bruņots. Prātā ienāca tikai viena doma.

Novilcināt.

Savienoto Valstu ģenerālprokurors grib mani nogalināt?

Es domāju par to visu dienu. Diemžēl citas iespējas nav.

Un kā tad kristīgās vērtības, par kurām jūs allaž runājat?

Cīņas karstumā noteikumi ir citādi. Tas ir izdzīvošanas jautājums, Stefānij. Kā jau teicu, es noklausījos ierakstus, ko Deilijs bija saglabājis atmiņas kartēs. Viceprezidenta biroja vadītājs daudz pļāpāja par prezidenta amata mantošanu. Pārāk daudz. Tas nav inkriminējoši, taču izraisīs jautājumus. Deilijs acīmredzot veica izmeklēšanu. Šajā diskā, kas jums rokās, ir vēl kas vairāk. Tam visam tūdaļ jāpieliek punkts. Protams, jūsu līķi nekad neatradīs. Saūda Arābijas vēstniecībā jau ir sagatavots zārks. Miris viens no viņu darbiniekiem, kurš vēlējās tikt apglabāts dzimtenē. Jūs kopā ar viņu ceļosiet uz Arābiju ar diplomātisko reisu.

Viss ir pārdomāts, vai ne?

Draugi labi noder. Sāku par to pārliecināties. Ilgu laiku darbojos viens, bet tagad man patīk būt komandā. Saūdi vēlas tikai Izraēlas iznīcināšanu. Mēs viņiem to apsolījām. Izraēlieši domā, ka šajā lietā saūdi sadarbojas ar viņiem. Taču tā nav. Viņi sadarbojas ar mums. Jau no paša sākuma.

Viņi pat nenojauš, kādi nodevīgi sūdabrāļi jūs visi esat. Jums vajadzīga tikai nauda un vara. Nekas cits.

Vai vēlaties teikt vēl kaut ko?

Viņa papurināja galvu.

Un norībēja šāviens.

82. NODAĻA vīne

Torvaldsens ar Geriju stāvēja pie durvīm. Viņš tūlīt pēc iziešanas no tauriņu mājas bija piezvanījis Jesperam un licis atsūtīt auto ar šoferi. Kad viņš un zēns būs cejā uz Kopenhāgenu, viņš dos rīkojumu savam palīgam atbrīvot Margareti. Torvaldsens nekavējās, lai paņemtu no istabas drēbes. Nebija laika. Toties viņam bija no bibliotēkas paņemtais atlants, kurā bija paslēptas Sv. Hieronīma un Sv. Augustīna vēstules.

Pa ceļu caur parku uz galvenajiem vārtiem mašīnas braukāja šurpu turpu. Visi ordeņa biedri nebija apmetušies Hermana pili. Daudzi apciemoja draugus vai bija izvēlējušies savas iecienītākās Vīnes viesnīcas. Pazinis dažus atbraucējus, viņš brīdi ar tiem patērzēja. Tas viņam Jāva arī labāk paslēpties apkārtējā rosībā. Taču viņiem bija jātiek projām ar vēstulēm, pirms Hermans atgūsies.

Vai mums draud briesmas? jautāja Gerijs.

īsti nezinu. Tā arī bija.

Jūs tiem abiem pamatīgi iegāzāt.

Torvaldsens saklausīja apbrīnu zēna balsī. Iegāzu gan, vai ne?

Es negribētu būt klāt, kad viņi atjēgsies.

Viņš tam varēja tikai piekrist. Mums jāpatur šis vēstules, bet baidos, ka īpašnieks to neparko nepieļaus.

Un kā tad viņa meita? Viņam laikam vienalga, kas ar to notiek.

Tā tas bijis vienmēr. Viņas nolaupišana vienkārši bija negaidīts pavērsiens, kas viņu uz bridi apmulsināja, ļaujot mums rīkoties. Viņš atcerējās savu bojāgājušo dēlu. Tādiem cilvēkiem kā Hermans ģimene nerūp.

Cik gan tas ir briesmīgi. Viņš skuma pēc savas sievas un dēla. Redzot, kā Gerijs Malone metas viņam palīgā, viņš bija gan nobijies, gan iepriecināts. Viņš viegli uzsita zēnam pa plecu.

Kas ir? tas brīnījās.

Tavs tēvs ar tevi lepotos.

Ceru, ka viņam viss kārtībā.

Es arī.

Pa galvenajiem vārtiem iebrauca trīs automobiļi un iegriezās bruģētajā celiņā. Tie apstājās pie pils durvīm, un no pirmās un trešās mašīnas izkāpa tumšos uzvalkos ģērbušies vīri. Viņi aši pārlaida skatienu apkārtnei, tad viens atvēra vidējā auto aizmugures durvis.

Pēcpusdienas saules apspidēts, izkāpa Savienoto Valstu viceprezidents, ģērbies vienkāršā tumšzilā vējjakā un svīterī.

Stāvēdami divdesmit jardu attālumā, Torvaldsens un Gerijs vēroja, kā drošības dienesta aģenti nostājas abās pusēs viceprezidentam un visi kopā dodas uz pils galveno ieeju. Pusceļā viceprezidents apstājās un pagriezās uz citu pusi.

Devās tieši pie viņiem.

Torvaldsens vēroja nācēju ar dusmām un riebumu. Šis godkārīgais muļķis laikam bija gatavs uz visu.

Klusē, puis, viņš piekodināja Gerijam. Atceries ausis vaļā, muti ciet.

To jau es zinu.

jūs laikam esat Henriks Torvaldsens, sacīja viceprezidents, pienācis un nosaucis savu vārdu.

Jā. Priecājos iepazīties, ser.

Tikai nekādus serus, labi? Jūs esat viens no bagātākajiem cilvēkiem pasaulē, bet es esmu tikai politiķis.

Kā mēdz teikt tikai viena sirdspuksta attālumā no prezidenta goda?

Amerikānis iesmējās. Tā jau gan. Tomēr tas ir diezgan garlaicīgs darbs. Toties var daudz ceļot, un man ļoti patīk apmeklēt šādas vietas.

Un kas jūs šoreiz šurp atvedis?

Alfrēds Hermans ir mans draugs. Ierados apliecināt viņam savu cieņu.

Pa piebraucamo ceļu tuvojās vēl viens auto gaišs BMVJ ar šoferi formastērpā. Torvaldsens pamāja, un auto pieripoja pie viņa.

Vai jūs aizbraucat? jautāja viceprezidents.

Mums jādodas uz pilsētu.

Amerikānis norādīja uz Geriju. Un kas ir viņš?

Torvaldsens viņus iepazīstināja, nosaucot Gerija īsto vārdu, un abi sarokojās.

Vēl nekad nebiju saticis viceprezidentu, teica Gerijs.

BMW apstājās, šoferis izkāpa, apgāja apkārt mašīnai un

atvēra aizmugures durvis.

Bet es vēl nebiju saticis Kotona Malones dēlu, atbildēja viceprezidents.

Torvaldsens saprata, ka tagad viņi ir sprukās. To vēl vairāk apstiprināja Alfrēda Hermana parādīšanās kopā ar apsardzes priekšnieku.

Viceprezidents paziņoja:

Brents Grīns sūta jums sveicienus.

Un Torvaldsens viņa drūmajā skatienā ieraudzīja Grīna nodevību.

Baidos, ka nekur jūs nebrauksiet, viceprezidents klusi noteica.

Pienāca Hermans un aizcirta auto aizmugures durvis. -Torvaldsena kungam nevajadzēs mašīnu. Varat braukt projām.

Torvaldsens gribēja iebilst, sacelt traci, taču pamanīja, ka apsardzes priekšnieks nostājies Gerijam aiz muguras. Zem žaketes paslēpta ieroča stobrs bija pavērsts tieši pret zēnu.

Viss bija skaidrs. Viņš uzrunāja šoferi:

Tieši tā. Paldies, ka atbraucāt.

Hermans paņēma no viņa atlantu. Tavas izredzes strauji sarūk, Henrik.

Tā gan, piekrita viceprezidents.

Hermans nesaprata. Kāpēc jūs esat šeit? Kas notiek?

Ievediet viņus abus iekšā, un es visu pastāstīšu.

83.NODAĻA Sīnaja pussala

Malone nogaidīja, līdz Džordžs Hadāds bija drošībā aiz grāmatplaukta gala, kur viņš un Pema bija iekārtojušies aizsardzības pozīcijās.

Esat atgriezies no mirušajiem? viņš noprasīja Hadādam.

Augšāmcelšanās var būt tik brīnišķīga.

Džordž, tas cilvēks grib jūs visus nogalināt.

Tā jau es sapratu. Labi, ka jūs esat šeit.

Bet ja nu es nespēšu viņu apturēt?

Tad visi šie centieni būs veltīgi.

Viņam bija jāzina. Kas ir tur tālāk?

Vēl trīs zāles un Lasītava. Visas telpas līdzīgas šai. Nav daudz vietu, kur paslēpties.

Viņš atcerējās telpu plānu. Un man tagad ir viņš jāuzvar divkaujā?

Es jūs šurp atvedu. Nepieviliet mani.

Viņu pārņēma dusmas. To varēja panākt arī vienkāršāk. Varbūt viņš atvedis papildspēkus.

Šaubos. Bet man ārā ir novērotāji, kas raugās, vai vēl kāds ienāks fnrsh. Esmu pārliecināts, ka viņš ir viens un tā arī paliks.

Kā jūs to varat zināt? Izraēlieši mūs vajāja visu laiku.

To vairs nav. Hadāds norādīja pāri zālei. Viņš vienīgais ir palicis.

Malone pamanīja, kā Makolums izskrien caur arku un pazūd bibliotēkas dzijumā. Vēl trīs zāles un Lasītava. Viņš tūlīt pārkāps veselu virkni noteikumu, kas palīdzēja izdzīvot divpadsmit gadus Magelāna nodaļas dienestā. Viens bija skaidrs nekad neej iekšā, ja nezini, kā tiksi ārā. Taču prātā ienāca vēl viena patiesība, par ko viņš bija pārliecinājies. Grūtā situācijā viss var nākt par ļaunu, ari bezdarbība.

Ja gribat zināt, piebilda Hadāds, šis cilvēks nolaupīja jūsu dēlu. Viņš arī iznicināja jūsu grāmatveikalu. Viņš arī ir vainojams pie tā, ka jūs esat šeit. Ja vajadzētu, viņš būtu nogalinājis Geriju. Un ar lielāko prieku nogalinās jūs.

Kā jūs zināt par Geriju? jautāja Pema.

Sargiem ir pieejama bagātīga informācija.

Un kā jūs kļuvāt par Bibliotēkas glabātāju? jautāja Malone.

Sarežģīts stāsts.

Par to es nešaubos. Kad tad viss būs beidzies, mūs gaida ilga saruna.

Hadāds pasmaidīja. Jā, draugs, noteikti izrunāsimies.

Malone norādīja uz Pemu un teica Hadādam:

Gādājiet, lai viņa paliek šeit. Viņa nemaz negrib klausīt pavēlēm.

Ej vien, atbildēja Pema. Mums nekas nenotiks.

Viņš nolēma beigt strīdēties un metās skriet pa eju starp

plauktiem. Pie durvīm viņš apstājās, turēdamies malā. Divdesmit pēdu attālumā skatienam pavērās vēl viena telpa. Atkal augstas sienas, akmens plaukti, burti, attēli un mozaīkas no grīdas līdz griestiem. Viņš lavījās uz priekšu, turēdamies pie koridora gludajām sienām. Iegājis nākamajā zālē, viņš atkal paslēpās aiz kādas plauktu rindas gala. Telpa bija izteiktākā kvadrāta formā nekā pirmā, un viņš pamanīja, ka tajā ir gan rokrakstu ruļļi, gan kodeksi.

Nekāda kustība nebija manāma. Sasodīti muļķīgi. Viņu cenšas ievilināt dziļāk. Kādā bridi Makolums pēkšņi uzradīsies un sāks cīniņu pēc saviem noteikumiem.

Bet kad?

Hadāds vēroja Pemu Maloni. Londonā viņš bija pūlējies izprast šo sievieti, nesaprazdams, kāpēc vispār viņa devusies turp. Sargi bija savākuši ziņas par Kotona Malones personisko dzīvi, daudz ko tādu, ko Hadāds nezināja, jo Malone nemēdza runāt par sievu un ģimeni. Viņu draudzībai bija tīri zinātnisks raksturs, to veicināja abu mīlestība pret grāmatām un cieņa pret zināšanām. Taču tagad viņš zināja gana daudz, un bija pienācis laiks to izmantot.

Mums jāiet atpakaļ, viņš paziņoja.

Kotons teica palikt tepat.

Hadāds izturēja viņas ciešo skatienu. Mums jāiet atpakaļ. Lai uzsvērtu savus vārdus, viņš no apmetņa apakšas izvilka pistoli.

Kā par brīnumu, Pema nemaz nenobijās. Es jau to redzēju, kad jūs skatījāties uz Makolumu.

Tā viņš sevi nosauca?

Pema pamāja ar galvu.

Viņa vārds ir Seibrs, un viņš ir slepkava. Londonā es teicu patiesību. Man ir jāatmaksā kāds parāds, un nevēlos, lai Kotons to izdara manā vietā.

Es to redzēju jūsu acīs. Jūs gribējāt, lai viņš šauj. Taču zinājāt, ka viņš lo nedarīs.

Tādi cilvēki kā Seibrs skopojas ar drosmi. Viņi taupa to brīdim, kad tā tiešām būs vajadzīga. Kā tagad.

Jūs zinājāt, ka tā notiks?

Viņš paraustīja plecus. Zināju, domāju, cerēju. Nezinu. Mēs visu laiku gaidījām Seibru. Zinājām, ka viņš Kopenhāgenā kaut ko perina, un, kad viņš nolaupīja Geriju, sapratām, ka viņš cenšas sameklēt mani. Tad arī es nolēmu iesaistīties spēlē. Manu otro zvanu uz Rietumkrastu pārķēra Izraēlas spiegi, un tas beidzot pamudināja viņus rīkoties. Pēc tam Lisabonā parūpējos, lai jūs visi trīs nokļūtu šeit bez izraēliešiem.

Jūs paveicāt to visu tikai tādēļ, lai varētu nomirt?

Es to darīju, lai aizsargātu bibliotēku. Seibrs darbojas kādas organizācijas labā, kura neapšaubāmi vēlas izmantot šīs zināšanas saviem politiskajiem un ekonomikas mērķiem. Viņi jau kādu laiku vāc ziņas par mums. Taču jūs dzirdējāt, ko viņš teica. Viņš ieradies pats savā vārdā. Nevis viņu uzdevumā. Apturiet viņu, un viss būs apturēts.

Ko jūs domājat darīt?

Es ne. Jums ari tas būs jādara.

Man?

Jūs esat vajadzīga Kotonam. Vai pagriezīsiet viņam muguru?

Viņš vēroja, kā Pema apdomā šo sarunu. Viņš zināja, ka šī sieviete ir gudra, drosmīga un straujas dabas. Taču arī viegli ievainojama. Un bieži mēdz kļūdīties. Visu mūžu viņš bija pētījis cilvēkus un cerēja, ka ari Pemu Maloni bija izpratis pareizi.

Nu nē, viņa atbildēja.

Atstājis Darbības zāli, Seibrs iegāja Lasītavā, kurā bija vairāk galdu un mazāk plauktu. No iepriekšējās apskates viņš zināja, ka nākamā telpa, Mūžības zāle, ved uz pēdējo telpu, un visa bibliotēka ir burta U formā. Viltus logi un nišas, ko rotāja tālu ainavu gleznojumi, kā ari īpašs apgaismojums radīja mānīgu iespaidu par skatu uz ārpasauli. Visu laiku bija jāatgādina sev, ka šeit ir pazeme.

Lasītavā viņš apstājās.

Laiks izmantot to, ko viņš bija pamanījis jau iepriekš.

Malone devās uz priekšu, turēdams ieroci gatavībā. Viņš bija ielādējis pēdējo rezerves aptveri, taču tagad viņa rīcībā bija deviņas lodes. Vēl trīs bija palikušas kabatā paslēptajā aptverē. Tātad viņam bija divpadsmit iespēju apturēt Makolumu.

Skatiens šaudījās no vienas sienas uz citu, no griestiem uz grīdu, uzmanība sasprindzināta līdz pēdējam. Uz muguras un krūtīm bija izspiedušies sviedri, un vēsais pazemes gaiss uzdzina drebuļus. Izgājis cauri otrajai zālei, viņš devās pa gaiteni uz nākamo apgaismoto telpu, kas atzarojās taisnā leņķi. Nekas nebija dzirdams, un šis klusums viņu biedēja. Viņu dzina uz priekšu Hadāda vārdi Makolums bija nolaupījis Geriju. Šis maitasgabals bija aizskāris viņa dēlu. Aizvedis projām. Piespiedis Maloni nogalināt cilvēku. Šādi nodarījumi nepaliks nesodīti. Makolums gribēja cīnīties. Nu tad pacīnīsimies arī.

Viņš nonāca pie ieejas trešajā zālē.

Lasītavā.

Starp plauktiem pa visu zāli bija izvietoti kādi divdesmit galdi, darināti no bieziem, raupji apstrādātiem dēļiem, kas bija tumši un apdiluši.

Pie pretējās sienas viņš pamanīja izejas durvis.

Šī telpa bija lielāka par abām pārējām, taisnstūraina, apmēram sešdesmit pēdas gara. Pie sienām bija bizantiešu akmens plāksnes un reljefi, un mozaīkas, kurās bija attēlotas sievietes. Vienas vērpa un auda, bet citas nodarbojās ar sportu. Atrāvis skatienu no mākslas darbiem, Malone atkal pievērsa uzmanību savam uzdevumam.

Viņš gaidīja, ka Makolums kuru katru bridi izlēks aiz kāda galda. Viņš bija sagatavojies. Taču nekas nenotika.

Viņš apstājās.

Kaut kas nebija kārtībā.

Tad otrā telpas pusē, tālākās sienas pakājē, viņš pamanīja tumšu atspulgu spoži sārtajā granītā. Rēgainu tēlu, kas vīdēja spoguļgludajās virsmas, kā raugoties caur burbuļūdens pudeli.

No grīdas.

Aiz galdiem.

Un tad viņš saprata.

84. NODAĻA Vašingtona

Stefānija dzirdēja šāvienu, bet lode viņai netrāpīja. Tad viņa pamanīja brūci Brenta Grīna deniņos un saprata, kas noticis.

Viņa pagriezās.

Tur stāvēja Hetere Diksone ar ieroci rokā.

Grīna ķermenis nogāzās uz cietkoksnes grīdas, bet viņa turpināja raudzīties uz Diksoni, kura nolaida ieroci.

Izraēlietei aiz muguras parādijās Kasiopeja.

Viss beidzies, paziņoja Diksone.

Stefānija pievērsās Kasiopejai. Kas notika?

Kad tu ar Brentu iegāji darbistabā, parādījās viņa. Mums bija taisnība. Grīns bija atvedis līdzi dažus draugus, kas gaidīja pie sētas puses durvim. Slepenais dienests saņēma viņus ciet, un tad… Kasiopeja norādīja uz Diksoni. Viņa gāja iekšā.

Stefānija saprata. Tu strādā prezidenta labā?

Tā vajadzēja. Tas maita gribēja mūs visus nodot. Tas, ko viņš un jusu viceprezidents bija iecerējuši, varētu izraisīt trešo pasaules karu.

Kaut kas viņas toni lika Stefānijai jautāt:

Kas tev īsti bija ar Deiliju?

Man Lerijs patika. Viņš mums lūdza palīdzību, pastāstīja, kas notiek, un tā mēs satuvinājāmies. Tici vai ne, bet viņš gribēja to visu apturēt. Tas nu ir jāatzīst.

Būtu bijis daudz vieglāk, ja jūs abi vienkārši atnāktu pie manis ar visiem pierādījumiem.

Diksone papurināja galvu. Tā ir tava nelaime, Stefānij. Tu dzīvo savā iedomu pasaulē. Tu necieti Leriju. Tev nepatika Grīns. Tu domāji, ka Baltais nams tevi neieredz. Kā gan tu būtu varējusi palīdzēt?

Taču viņa bija lieliska ēsma, ieminējās Kasiopeja. Vai ne?

Katrai makšķerei vajadzīja ēsma, un šoreiz jūs abas par tādu kalpojāt.

Stefānija joprojām turēja rokā kompaktdisku, ko pati bija novietojusi Deilija kabinetā. Disks bija tukšs. Tas bija vajadzīgs tikai Grīna izaicināšanai. Vai viss ir ierakstīts? Pirms aizbraukšanas no Kempdeividas viņas drēbēs bija paslēpts mikrofons.

Kasiopeja pamāja ar galvu. Jā, viss.

Un kā ar saūdiem? viņa jautāja Diksonei. Mūsu pirmās sarunas laikā tu sadarbojies ar tiem.

Tipiski arābi. Spēlē abās pusēs. Sākotnēji viņi bija uz vienu roku ar viceprezidentu, cerēdami, ka tas palīdzēs apturēt visu, kas notiek saistībā ar Aleksandrijas saikni. Tad viņi saprata, ka tam nevar ticēt, tāpēc atgriezās pie mums, un mēs noslēdzām darījumu. Toreiz alejā viņu uzdevums bija tikai pamudināt tevi rīkoties, nekas vairāk. Protams, neviens no mums nenojauta, ka tev parādījusies sabiedrotā. Viņa ar ieroci norādīja uz Kasiopeju. Es vēl esmu tev parādā par to šautriņu.

Varbūt kādreiz varēsi atmaksāt.

Diksone pasmaidīja. Varbūt.

Stefānija raudzījās uz Brenta Grīna nedzīvo ķermeni. Viņa atcerējās, kā Grīns bija izrādījis interesi par viņu, un viņai kādu brīdi tas šķita patīkami. Viņš Stefāniju aizstāvēja, it kā pat bija ar mieru aiziet no amata, lai varētu viņai palīdzēt, un viņa bija sākusi pārvērtēt savu viedokli par šo cilvēku.

Taču tas viss bija tikai teātris.

Prezidents atsūtīja mani visu izbeigt, Diksone pārtrauca viņas pārdomas. Bez tiesas. Bez preses. Ģenerālprokurors bija nonācis depresijā un padarija sev galu. Viņa līķis tiks kremēts, un armijas medicīnas eksperti izrakstīs miršanas apliecību. Pašnāvība. Viņam sarīkos greznas bēres un pieminēs ar labu vārdu. Stāsta beigas.

Un Aleksandrijas saikne?

Džordžs Hadāds ir pazudis. Mēs ceram, ka Malone ir kopā ar viņu. Hadāds zvanīja uz Palestīnu pirms dažiem mēnešiem un atkal pirms pāris dienām. Pēc pirmās reizes un pēc tam, kad Lerijs bija man visu izstāstījis, mēs pievērsāmies Pemai Malonei. Mossad gatavojās nolaupīt Geriju Maloni. Taču mūsu premjerministrs to negribēja piejaut. Un tad ordenis mūs apsteidza. Kad Pemai Malonei bija iemānītas viltus dāvanas, mēs viņai sekojām, taču tas neizdevās tik labi. Pēc tam notika viss šis tracis. Danielss apgalvoja, ka mums nekas nedraudot. Mūsu valdība viņam uzticas.

Vai ir saņemta kāda ziņa no Kotona?

Diksone papurināja galvu. Pēdējais, ko mes zinām, ir tas, ka viņš nolēca ar izpletni kaut kur Sīnaja pussalā. Bet tas nav svarīgi. Ja kaut kas tiks atrasts, mēs par to nekad neuzzināsim.

Bet kad Danielss vairs nebūs prezidents?

Līdz tam laikam visi jau būs par to aizmirsuši. Ja ne, tad izraēlieši rīkosies tāpat kā līdz šim gadsimtiem ilgi. Cīnīsies kā lauvas. Mēs to spējām līdz šim un spēsim turpmāk.

Tam Stefānija ticēja. Taču bija vēl kas. Viceprezidents. Kas būs ar viņu?

Cik mums zināms, tikai Grīns, viceprezidents un Alfrēds Hermans zināja, kas tieši noliks. Kad Grīns noklausījās Lerija ierakstīto sarunu ar viceprezidenta biroja vadītāju, viņš krita panikā un lika saūdiem novākt Deiliju. Kā jau vienmēr, viņi mums par to neteica ne vārda, citādi mēs būtu viņus apturējuši. Taču arābiem uzticēties nedrīkst. Diksone apklusa. Kad parādījāties jūs abas un satikāties ar

Leriju, Grīns krita panikā un pierunāja saūdus uzbrukt ari jums. Kad Danielss apturēja uzbrukumu, nogalinot visus algotņus, un arī Grīna vairs nav, viss ir beidzies.

Stefānija norādīja uz Grīnu. Un kā ar šo?

Mūsu ļaudis gaida, lai aizvestu šo mēslu atpakaļ uz viņa māju, kur viņš vēlāk tiks atrasts. Lerija nāve netiks saistīta ar teroristu uzbrukumu, kā bija plānojis Grīns.

Tas var būt grūti. Mašīna taču uzsprāga.

Šī lieta vienkārši paliks neatrisināta. Taču tā palīdzēs izdarīt dažus secinājumus, kas noderēs Danielsam, piemēram, par to idiotu plāniem. Lerijam tas droši vien patiktu. Viņš vēl varēs palīdzēt, pat gulēdams kapā.

Tu tomēr nepaskaidroji, iebilda Kasiopeja, kā iespējams visu noklusēt, ja viceprezidents vēl ir dzīvs?

Diksone paraustīja plecus. Tā ir Danielsa rūpe. Tad izraēliete sameklēja mobilo tālruni, nospieda pogu un teica:

Prezidenta kungs, Grīns ir miris, kā jūs vēlējāties.

8 5. nodaļa

sīnaja pussala

Seibrs no četrdesmit pēdu attāluma izšāva uz Malones kājām. Pie galdiem nebija krēslu, tāpēc redzamība bija laba. Viņš vēlējās savainot pretinieka kājas, lai varētu vieglāk viņu nogalināt.

Viņš Malones raidīja virzienā trīs lodes.

Taču kājas bija pazudušas.

Velns parāvis!

Viņš izvēlās no viena galda apakšas, paslēpās zem nākamā un piesardzīgi paraudzījās pāri tā malai, taču Malone nekur nebija redzams.

Tad viņš saprata.

Malone nojauta, ka Makolums grib sašaut viņa kājas, tāpēc uzlēca uz tuvākā galda īsu mirkli pirms tam, kad zālē norībēja trīs šāvieni. Ar troksni nogāzās zeltaina kvarca vēstuļu preses. Makolums uzreiz sapratīs, kur palicis Malone, tāpēc viņš nolēma rikoties, lai gūtu pārsvaru.

Brīdi nogaidījis, viņš nolēca un ieraudzīja Makolumu paslēpušos aiz kāda galda. Viņš nomērķēja un divreiz izšāva, taču Makolums atstāja šo slēptuvi un patvērās aiz viena no biezajiem pjedestāliem.

Šī šaušanas galerija bija pārāk atklāta.

Viņš metās aiz plauktu rindām kreisajā pusē.

Nav slikti, Malone, uzslavēja pretinieks otrā telpas pusē.

Cenšos.

Tu netiksi ārā no šejienes.

Tad jau redzēsim.

Esmu novācis ari veiklākus par tevi.

Malone nezināja, vai šīs runas ir lielība vai prāta spēles.

Taču viņam tas bija vienalga.

I ladāds veda Pemu Maloni caur bibliotēku, dodoties pretējā virzienā Seibram un Malonem. Viņi jau dzirdēja šāvienus. Bija jāpasteidzas. Viņi iegāja piektajā telpā ar atbilstošu nosaukumu Dzīvības zāle, ko simbolizēja mozaīkas krusts, kura augšējās vertikālās līnijas vietā bija olveidīgs ovāls.

Izsteidzies tai cauri, viņš nonāca Mūžības zālē un apstājās pie izejas durvīm. Gaitenī aiz taisnā leņķa pagrieziena skanēja balsis. Acīmredzot divkauja notika Lasītavā. Daudz galdu, mazāk plauktu, vairāk brīvas vietas. Seibrs bija izstaigājis bibliotēku, lai izlūkotu apstākļus, un bija pamanījis visu, ko vajadzēja. Viņš pats savulaik rīkojās tāpat, cīnīdamies pret ebrejiem. Vienmēr pazīsti kaujas lauku.

Šo viņš pazina pat ļoti labi.

Pirms pieciem gadiem viņš bija slepus paveicis varoņa pārbaudījumu, pirms vērsās pie Kotona Malones pēc palīdzības. Pirmoreiz ieradies šeit, iekļuvis bibliotēkā un uzzinājis, ka visas viņa aizdomas attiecībā uz Bībeli ir apstiprinājušās, viņš bija sajūsmas pārņemts. Bet, kad Sargi lūdza viņa palīdzību, viņš nopriecājās vēl vairāk. Daudzi Sargi bija nākuši no aicināto vidus, un visi toreizējie Sargi bija vienisprātis, ka viņam jākļūst par Bibliotēkas glabātāju. Viņi pastāstīja par draudošajām briesmām, un Hadāds apņēmās tās novērst. Taču galu galā arī viņam pašam bija vajadzīga palīdzība. Un tāpēc tika iesaistīts Malone.

Pacietība un zināšanas bija viņam labi noderējušas.

Viņš tikai cerēja, ka nav kļūdījies savos pieņēmumos.

Viņš joprojām stāvēja pie Mūžības zāles izejas durvīm, viņam aiz muguras Pema Malone.

Gaidiet te, viņš čukstēja.

Viņš aizlavījās pa gaiteni, pagriezās ap stūri un zaglīgi ielūkojās Lasītavā. Bija manāma kustība pa kreisi un pa labi. Viens cilvēks paslēpies aiz plauktiem, otrs aiz galdiem.

Viņš atgriezās pie Pemas Malones un pasniedza viņai ieroci.

Man jāiet tur iekšā, viņš klusi paskaidroja.

Uz neatgriešanos?

Viņš pamāja ar galvu. Tas ir viss.

-Jūs apsolījāt Kotonam ilgu sarunu.

Es sameloju. Viņš apklusa. Un jūs to zinājāt.

Mans juristes prāts.

Nē, jūsu cilvēcīgā dyēsele. Mēs visi pieļaujam kļūdas, kas vēlāk jānožēlo. Arī es tādas esmu pieļāvis. Taču vismaz pašās mūža beigās esmu spējis nosargāt šo bibliotēku. Viņš ieraudzīja sievietes acīs sapratnes dzirksti. Jūs zināt, ko es domāju, vai ne?

Viņa pamāja ar galvu.

Tad jūs zināt, kas jādara.

Pamanījis Pemas apjukumu, viņš viegli uzsita sievietei pa plecu. Jūs redzēsiet, kad būs pienācis īstais brīdis. Viņš norādīja uz ieroci. Vai esat ar tādu šāvusi?

Viņa steidzīgi papurināja galvu. Nē.

Tikai nomērķējiet un nospiediet gaili. Būs atsitiens, tāpēc turiet stingri.

Pema neko neteica, taču Hadāds redzēja, ka viņa ir visu sapratusi.

Lai jums labi klājas. Sakiet Kotonam, ka vienmēr esmu viņu cienījis.

Tad viņš pagriezās un devās uz Lasītavas pusi.

Mēs nevaram te sēdēt visu dienu, sauca Malone.

Tu esi ķezā līdz ausīm, atbildēja Makolums. Mazliet ierūsējis, vai ne?

Es tev vēl parādīšu.

Makolums iesmējās. Vai zini, ko es darīšu? Laikam iešu atpakaļ un nošaušu tavu bijušo kundzīti. Es būtu novācis arī puiku, ja tu nebūtu nošāvis tos idiotus, ko es nolīgu. Un, starp citu, domā, ka tas bija tavs nopelns? Es pats visu sarīkoju, un tu sekoji kā suns pa lapsas pēdām. Rezerves plāns būtu novākt puiku. Jebkurā gadījumā es būtu atradis Džordžu Hadādu.

Malone saprata, ko Makolums cenšas panākt. Nokaitināt viņu. Izsist no līdzsvara. Piespiest rīkoties. Taču tad viņam ienāca prātā kaut kas cits. Vai tu vispār atradi Hadādu?

Nē. Tu taču biji klāt, kad izraēlieši viņu novāca. Es dzirdēju to visu ierakstā.

Dzirdēja? Tad jau Makolumam nav ne jausmas, kas ir Bibliotēkas glabātājs. Tāpēc viņš jautāja:

Kur tu dabūji to pārbaudījumu?

Es viņam to iedevu.

Tā bija Džordža Hadāda balss.

Malone ieraudzīja palestīnieti stāvam tālākajās durvīs.

Seibra kungs, es jūs vazāju aiz deguna tāpat kā jūs Kotonu. Es atstāju audiokaseti un informāciju datorā, lai jūs varētu to atrast, arī pārbaudījumu, ko biju sarakstījis pats. Varat man ticēt, ceļojums, ko veicu es, lai pirmoreiz nokļūtu šai vietā, bija daudz grūtāks.

Melīgais sūdabrālis! dusmojās Makolums.

Pārbaudījumam vajadzēja būt nopietnam. Pārāk viegls, un jūs to noturētu par lamatām. Pārāk grūts, un jūs nespētu to paveikt. Taču jūs bijāt tik nepacietīgs. Es pat atstāju pie datora flash atmiņas karti, un jums arī tas nešķita aizdomīgi. Vēl viena ēsma lamatās.

Malone redzēja, ka no vietas, kur stāv Hadāds, ir labi pārskatāma Makoluma slēptuve. Taču abas Hadāda rokas bija tukšas. To noteikti bija pamanījis ari pretinieks.

Džordž, ko jūs darāt? viņš uzsauca.

Pabeidzu iesākto.

Hadāds spēra soli uz Makoluma pusi.

Uzticieties savējiem, Koton. Viņa jūs nepievils.

Un senais draugs sojoja tālāk.

Seibrs vēroja, kā Bibliotēkas glabātājs viņam tuvojas. Šis virs bija Džordžs Hadāds? Un viss notiekošais bija tīši sarīkots? Viņš bija apmuļķots?

Kā vecais to nosauca? Lamatas? Nu, diez vai.

Tāpēc viņš izšāva.

Bibliotēkas glabātāja galvā.

Malone iekliedzās "Nē!", kad lode ieurbās Džordža Hadāda galvā. Viņš vēlējās tam uzdot tik daudz jautājumu, tik daudz bija palicis neskaidrs. Kā vecais virs nokļuva no Rietumkrasta Londonā, bet pēc tam šeit? Kas īsti notika? Ko Hadāds bija uzzinājis, kas bija tādu upuru vērts?

Dusmu pārņemts, viņš divreiz izšāva uz Makoluma pusi, taču lodes tikai izsita robus tālākajā sienā.

Hadāds nekustīgi gulēja, un ap viņa galvu izplūda asiņu peļķe.

Večukam gan bija drosme, iesaucās Makolums. Taču es būtu viņu nošāvis tik un tā. Varbūt viņš to jau zināja?

Tu esi līķis! atcirta Malone.

Otrā zāles pusē atskanēja klusi smiekli. Vai tik ne tu pats? Tev būs grūti tikt man klāt.

Viņš zināja, ka tas viss jāizbeidz. Sargi paļāvās uz viņu. Hadāds bija paļāvies uz viņu.

Tad viņš ieraudzīja Pemu.

Izejas durvis. Ēnā, kur Makolums viņu neredzēja.

Viņai rokā bija ierocis.

Uzticies savējiem.

Hadāda pēdējie vārdi.

Viņš un Pema bija pavadījuši kopā lielāko daļu savas dzīves, pēdējos piecus gadus ienistot viens otru. Taču viņi bija kā viens otra daļa un vienmēr būs saistīti. Ja ne ar Geriju, tad ar kādu citu neredzamu spēku, ko viņi nespeja izskaidrot. Ja ne ar mīlestību, tad pieķeršanos. Viņš nepieļautu, lai Pemai notiktu kas slikts, un cerēja, ka art viņa rīkosies tāpat.

Viņa jūs nepievils.

Viņš izņēma no pistoles aptveri, tad nomērķēja uz Makolumu un nospieda gaili. Cilindrā palikusi lode atsitās pret kāda galda virsmu.

Pēc tam klikšķis. Vēl viens.

Un vēl viens, lai būtu pārliecinošāk.

Spēlīte cauri, Malone! uzsauca Makolums.

Malone piecēlās, cerēdams, ka pretinieks gribēs izbaudīt uzvaru. Ja Makolums šaus no slēptuves, tad neglābsies ne viņš, ne Pema. Taču viņš pazina savu ienaidnieku. Makolums piecēlās un, turēdams ieroci gatavībā, tuvojās, virzīdamies garām Pemas slēputvei. Tagad viņš bija ar muguru pret durvīm. Un pakausī acu viņam nebija.

Viņš bija jāaizkavē. Tavs vārds ir Seibrs?

To es izmantoju darba. Mans īstais vārds ir Makolums.

Ko tu domā darīt?

Apšaut te visus un paturēt visu bagātību sev. Pavisam vienkārši.

Tev nav ne jausmas, kas te ir. Ko tu ar to visu iesāksi?

Atradīšu cilvēkus, kuri zina. Varu saderēt, ka labumu te netrūkst. Vecā derība vien ļaus man kļūt par lielu viru.

Pema nebija pakustējusies. Viņa noteikti dzirdēja klikšķus un zina, ka tagad viņš ir pakļauts Makoluma žēlastībai. Viņš iztēlojās, cik ļoti viņa ir pārbijusies. Dažu pēdējo dienu laikā viņa bija redzējusi cilvēkus mirstam. Tagad viņa droši vien ir šausmu pārņemta, zinot, ka pašai būs jānogalina. Viņš pats bija izjutis šo mokošo nedrošību. Nav viegli nospiest gaili. Šai rīcībai būs sekas, un bailes no tām var laupīt spēku. Viņš tikai cerēja, ka sirdsbalss būs stiprāka.

Makolums pacēla ieroci. Pasveicini Hadādu no manis.

Pema izskrēja no arkas, un viņas soļi uzreiz piesaistīja Makoluma uzmanību. Viņš aši pagrieza galvu pa labi un laikam ar acs kaktiņu pamanīja kustību. Malone izmantoja šo mirkli, lai ar kājas spērienu izsistu ieroci no pretinieka rokas. Pēc tam viņš iegāza tam ar dūri pa seju, liekot Makolumam sagrīļoties. Viņš atkal uzklupa nelietim ar dūrēm, bet tas jau bija attapies un metās pretī. Viņi abi uzgāzās uz kāda galda un noripoja no tā. Malone iespēra pretiniekam ar celi pa vēderu un juta, kā tam aizraujas elpa.

Viņš piecēlās un paslēja Makolumu no grīdas, domādams, ka tas būs zaudējis spēkus. Taču tas sāka atkauties ar dūrēm.

Visa pasaule acu priekšā sagriezās, un sāpes apdullināja smadzenes.

Pagriezies viņš ieraudzīja Makoluma rokā nazi.

To pašu, kas bija Lisabonā.

Viņš sagatavojās.

Taču nepaspēja neko pasākt.

Atskanēja šāviens.

Makolums šķita pārsteigts. Tad no brūces labajos sānos sāka plūst asinis. Vēl viens šāviens, un viņš savicināja rokas un atmuguriski sagrīļojās. Pēc tam trešais, ceturtais, un viņa ķermenis sasvērās uz priekšu, acis izvalbijās pret debesīm, no mutes sāka gāzties asinis, un viņš smagi nogāzās ar seju uz grīdas.

Malone pagriezās.

Pema nolaida ieroci.

Bija jau pēdējais laiks, viņš paziņoja.

Taču Pema neteica neko, tikai raudzījās plati ieplestām acīm. Malone piegāja un satvēra viņas roku ar pistoli. Viņas skatiens bija sastindzis un nedzīvs.

No durvju ēnām iznira cilvēku stāvi.

Lēni tuvojās deviņi vīrieši un viena sieviete.

Viņu vidū bija arī Ādams un Salmcepuris. Ieva raudādama nometās ceļos pie Hadāda līķa.

Pārējie nometās ceļos viņai līdzās.

Pema nekustīgi stāvēja un skatījās. Malone arī.

Beidzot tomēr nācās pārtraukt atvadu brīdi. Jums droši vien ir kādas saziņas ierīces?

Ādams pacēla skatienu un pamāja ar galvu. Man tās vajadzēs.

86 . nodaĻa VĪne

Torvaldsens ar Geriju bija atgriezušies bibliotēkā, tikai šoreiz Hermans un viceprezidents zināja par viņu klātbūtni. Viņi bija vieni, durvis aizvērtas, aiz tām stāvēja drošības dienesta aģenti.

Viņi pagājušajā nakti bija šeit, satraukts stāstīja viceprezidents. Droši vien tur kaut kur. Viņš norādīja uz augšējiem plauktiem. Te jau ir kā sasodītā koncertzālē. Viņš piezvanīja ģenerālprokuroram un visu izstāstīja.

Vai tas ir slikti? jautāja Hermans.

Paldies Dievam, nē. Kad tas būs noticis, Brents būs mans viceprezidents. Viņš manas prombūtnes laikā uzrauga visu Vašingtonā. Vismaz tajā pusē briesmas nedraud.

Tas tur, Hermans norādīja uz Torvaldsenu, vakar nolaupīja manu meitu. Viņš to izdarīja vēl pirms vakarnakts noklausīšanās.

Viceprezidents satraucās vēl vairāk. Tas izraisa milzumdaudz jautājumu. Alfrēd, es neapšaubu jūsu rīcību. Jūs gribējāt Aleksandrijas saikni un dabūjāt to. Es par to parūpējos. Nezinu, kā jūs izmantojāt šo informāciju, un nevēlos zināt, taču acīmredzot ir radušies sarežģījumi.

Hermans berzēja deniņus. Henrik, tu dārgi samaksāsi par to, ka man iesiti. To vēl neviens nebija uzdrošinājies.

Torvaldsens ne aci nepamirkšķināja. Varbūt bija pienācis laiks.

Un tu, jaunais cilvēk!

Torvaldsenam aizžņaudzās elpa. Viņš negribēja pakjaut Geriju briesmām.

Alfrēd, turpināja viceprezidents, plāna īstenošana ir iesākta. Jums būs jātiek galā ar šo situāciju.

Apjaušot šo vārdu nozīmi, Torvaldsenam uz pieres izspiedās sviedri.

Tie abi vairs neteiks ne vārdiņa.

Tu nogalinātu zēnu? jautāja Torvaldsens.

Tu nogalinātu manu meitu? Nu un tad? Jā, es nogalinātu zēnu. Hermans nikni ievilka elpu, un viņa acīs zvēroja neslēptas dusmas.

Neesi pie tā pieradis, Alfrēd, vai ne?

Ar nicīgām piezīmēm tu neko nepanāksi.

Taču šādi Torvaldsens varēja iegūt laiku, un nekādu citu glābiņu viņš nevarēja iedomāties. Viņš pievērsās viceprezidentam. Brents Grīns bija labs cilvēks. Kas ar viņu noticis?

Neesmu viņa biktstēvs, tāpēc nezinu. Droši vien saprata, cik izdevīgi būs pārņemt manu amatu. Amerikai vajadzīga spēcīga vadība, vīri, kuriem pieder vara un kuri nebaidās to izmantot. Brents tāds ir. Un arī es.

Un kā ar terorismu?

Tas ir pārāk stipri teikts. Man labāk patīk to uztvert kā Savienoto Valstu sadarbību ar pasaules biznesa aprindām abpusēji izdevīgu mērķu sasniegšanai.

Jūs esat slepkava, atcirta Gerijs.

Pie durvīm klusi pieklauvēja, un Hermans gāja tās atvērt. Viens no viceprezidenta apsardzes vīriem viņam kaut ko pačukstēja. Vecā vīra sejā parādījās apmulsums, tad viņš pamāja ar galvu, un apsardzes vīrs aizgāja.

Zvana prezidents, paziņoja Hermans.

Viceprezidenta seja pauda milzu izbrīnu. Kāda velna

pēc?

Slepenais dienests palīdzēja viņam jūs atrast. Jūsu eskorts ziņoja, ka jūs esat šeit kopā ar mani un diviem citiem, no kuriem viens ir zēns. Prezidents vēlas runāt ar mums visiem.

Torvaldsens saprata, ka viņiem nav citas izvēles. Prezidents droši vien zināja daudz.

Viņš ari jautāja, vai man ir telefons ar skaļruni, piebilda Hermans, pieiedams pie rakstāmgalda un nospiezdams divas pogas.

Labdien, prezidenta kungs, sveicināja Hermans.

Mēs laikam neesam tikušies. Zvana Denijs Danielss no Vašingtonas.

Nē, ser. Neesam tikušies. Patīkami iepazīties.

Vai mans viceprezidents ir tur? Ar Malones dēlu?

Viņš ir kopā ar mani,atbildēja Torvaldsens.

Vispirms man ir traģiski jaunumi. Pats vēl nespēju atgūties. Brents Grīns ir miris.

Torvaldsens pamanīja pārbīli viceprezidenta sejā. Pat Hermans sarāvās.

Pašnāvība, paskaidroja Danielss. Iešāva sev galvā. Man par to paziņoja tikai pirms dažām minūtēm. Briesmīgi. Mēs gatavojam paziņojumu presei, kamēr avīžnieki nav sacēluši troksni.

Kā tas notika? jautāja viceprezidents.

Nezinu, kā, bet notika, un viņa vairs nav. Arī Lerijs Deilijs ir miris. Uzspridzināts mašīnā. Nav zināms, kas ir vainīgie.

Izmisums viceprezidenta sejā pieauga, viņa pleci nedaudz saguma.

Situācija ir tāda, turpināja Danielss. Šādos apstākļos es nākamnedēļ nevarēšu doties uz Afganistānu. Es Amerikai esmu vajadzīgs šeit, tāpēc manā vietā jālido viceprezidentam.

Viceprezidents klusēja.

Vai jūs mani dzirdat? Danielss noprasīja jau skaļāk.

Jā, ser, atsaucās viceprezidents. Es klausos.

Labi. Atgriezieties šodien un nākamnedēļ esiet gatavs doties ceļā. Protams, ja nevēlaties apciemot kareivjus, varat iesniegt atlūgumu. Jūsu izvēle. Taču man labāk patiktu, ja jūs dotos uz turieni.

Kā to saprast?

Šī nav droša līnija, tāpēc šaubos, vai jūs vēlaties, lai es saku to, ko tiešām domāju. Labāk pastāstīšu nelielu pasaku. To man mēdza stāstīt tēvs. Kāds putns rudenī lidoja uz dienvidiem, bet iekļuva ledainā vētrā un nokrita zemē. Tas nosala, bet tad pienāca govs un uzkakāja tam virsū. Siltie mēsli atkausēja putnu, un tas no lieliem priekiem sāka čivināt. Pienāca kaķis palūkoties, kas notiek, pajautāja, vai nevajag palīdzēt, saprata, ka tas ir ēdamais, un aprija putnu. Šim stāstiņam ir šāda morāle ne visi, kas tev kakā uz galvas, ir tavi ienaidnieki. Ne visi, kas nāk un piedāvā palīdzību, ir tavi draugi. Un, ja esi siltā, ērtā vietiņā, kaut vai sūdu kaudzē, turi muti ciet. Vai sapratāt manu domu?

Protams, ser, atbildēja viceprezidents. Un kā lai es izskaidroju savu demisiju?

Parastais variants gribu vairāk laika veltīt ģimenei šoreiz nederēs. Tik augstus amatus ģimenes dēļ neatstāj. Padomāsim… Iepriekšējam viceprezidentam, kurš atkāpās, draudēja apsūdzība. Tas arī nederēs. Protams, nevar teikt patiesību, ka jūs tikāt pieķerts valsts nodevībā. Varbūt varētu šādi mēs ar prezidentu vairs neredzam iespēju strādāt kopā? Zinot, cik pieredzējis politiķis jūs esat, nešaubos, ka jūs ļoti rūpīgi izvēlēsieties vārdus, jo, ja es dzirdēšu kaut ko tādu, kas man nepatīk, es izstāstīšu visu, kā ir. Runājiet par problēmām, uzsveriet mūsu domstarpības, sauciet mani par idiotu. Tas nekas. Taču neko tādu, ko es negribu dzirdēt.

Torvaldsens vēroja viceprezidentu. Šķiet, tas vēlējās kaut ko iebilst, taču gudri saprata, ka tas būtu veltīgi.

Prezidenta kungs, ierunājās Torvaldsens. Kā klājas Stefānijai un Kasiopejai?

Viņām viss kārtībā, Henrik. Vai drīkstu jūs tā saukt?

Bez šaubām.

Viņas man ļoti palīdzēja šeit visu atrisināt.

Un mana mamma un tētis? nenocietās Gerijs.

Tas laikam ir Kotona dēls. Priecājos iepazīties, Gerij. Tavai mammai un tētim klājas labi. Es tikko pirms brīža runāju ar tavu tēvu. Un tāpēc man ir kas sakāms ari jums, Hermana kungs.

Torvaldsens prezidenta balsī saklausīja nicinājumu.

-Jūsu aģents Seibrs atrada Aleksandrijas bibliotēku. Pareizāk sakot, to izdarīja Kotons, bet Seibrs mēģināja to atņemt. Seibrs ir miris. Un jūs esat zaudējis. Bibliotēka paliek mums, un varat man ticēt, ka neviena dzīva dvēsele neuzzinās, kur tā atrodas. Savukārt jūs, Hermana kungs, gādāsiet, lai Henriks un zēns netraucēti atstāj jūsu namu, un es vairs nevēlos dzirdēt no jums nevienu vārdu, vai arī izraēlieši un saūdi uzzinās, kurš to visu bija sarīkojis. Tad jums būs milzīgas nepatikšanas. Nekur visā pasaulē nevarēsiet paslēpties.

Viceprezidents nespēkā atkrita krēslā.

Un vēl kas, Herman. Nesakiet ne vārda bin Ladenam un viņa ļaudīm. Mēs gribam nākamnedēļ viņus salikt, kad viņi gaidīs manu lidmašīnu. Ja viņi tur nebūs gatavībā ar raķetēm, es sūtīšu savus kaujiniekus jūs iznīcināt.

Hermans klusēja.

Pieņemu, klusēšana liecina, ka esat sapratis. Tādas priekšrocības ir brīvās pasaules līderim. Man ir daudz cilvēku, kuri labprāt izpilda manas pavēles. Cilvēki ar dažādiem talantiem. Jums ir nauda, bet man ir vara.

Torvaldsens nebija salicis Amerikas prezidentu, bet jau tagad tas viņam patika.

Gerij, turpināja prezidents. Tavs tētis pēc pāris dienām atgriezīsies Kopenhāgenā. Un, Henrik, paldies jums par visu.

Es gan šaubos, vai varēju īsti palīdzēt.

Mēs taču uzvarējām, vai ne? Un tas šajā spēlē ir galvenais.

Atskanēja klikšķis, un saruna bija galā. Hermans neteica ne vārda.

Torvaldsens norādīja uz atlantu. Tām vēstulēm nav nekādas vērtības, Alfrēd. Tās neko nepierāda.

Vācies!

Labprāt.

Danielsam bija taisnība. Spēle beigusies.

87. NODAĻA vašingtona pirmdiena, 10. oktobris, 8:30

Stefānija sēdēja Ovālajā kabinetā. Viņa tur bija viesojusies jau daudzkārt un parasti jutusies nelāgi. Taču šodien bija citādi. Viņa un Kasiopeja bija ieradušās uz tikšanos ar prezidentu Danielsu.

Vakar Vermontā ar pienācīgu godu bija apglabāts Brents Grīns. Prese slavēja viņa godīgumu un sasniegumus. Demokrāti un republikāņi apgalvoja, ka skumšot pēc viņa. Pats Danielss teica aizkustinošu atvadu runu. Lerijs Deilijs klusā ceremonijā tika apglabāts Floridā. Tikai ģimene un tuvākie draugi. Stefānija un Kasiopeja ari bija klāt.

Savādi gan, kā viņa bija nepareizi novērtējusi abus šos vīrus. Deilijs, protams, nebija nekāds svētais, taču nebija arī slepkava un nodevējs. Viņš centās apturēt notiekošo. Diemžēl notiekošais apturēja viņu.

Vēlos, lai jūs atgrieztos Magelāna nodaļā, paziņoja Danielss.

To būs grūti izskaidrot.

Man nevienam nekas nav jāpaskaidro. Es nekad neesmu gribējis atlaist jūs no amata, bet toreiz nebija citas izvēles.

Stefānija gribēja atgriezties darbā. Viņai tas patika. Taču bija vēl kāds jautājums. Un kas būs ar kongresmeņu kukuļošanu?

Es jau teicu, Stefānij. Es neko par to nezināju. Bet tagad viss ir beidzies un cauri. Taču valstij tāds skandāls par labu nenāks tāpat kā ar Grīnu. Pieliksim tam punktu un iesim tālāk.

Stefānija nebija īsti pārliecināta par Danielsa vienkāršajiem risinājumiem, taču bija jāpiekrīt. Tā bija pareizākā riciba.

Neviens tā arī neuzzinās, kas noticis? jautāja Kasiopeja.

Danielss sedeja pie rakstāmgalda, uzcēlis kājas uz tā malas un atbalstījis garo augumu pret krēsla atzveltni. Neviena vārda.

Viceprezidents sestdien bija atkāpies no amata, kā iemeslu minot politiskas domstarpības ar administrāciju. Žu rnalisli izmisīgi centās pierunāt viņu sniegt interviju televīzijā, bet pagaidām neveiksmīgi.

Es pieļauju, turpināja Danielss, ka mans bijušais viceprezidents centīsies kļūt par tādu kā slavenību. Mēs atļausimies dažus publiskus strīdus par politiku vai ko tamlīdzīgu. Varbūt viņš pat mēģinās startēt nākamajās vēlēšanās. Taču es nebaidos no tādas cīņas. Un, runājot par cīņām uzmaniet Zelta aunādas ordeni! Tie ļautiņi var būt bīstami. Pagaidām mēs viņiem izsitām pamaļu zem kājām, taču driz viņi atkal piecelsies.

Un izraēlieši? jautāja Kasiopeja. Kā būs ar tiem?

Esmu devis viņiem solījumu, ka nekādās ziņas par bibliotēku netiks izpaustas atklātībā. Kotons un viņa bijusī sieva vienīgie zinās, kur tā atrodas, bet es to pat nekur neatzīmēšu. Lai tā sasodītā padarīšana paliek apslēpta. Danielss paraudzījās uz Stefāniju. Vai salīgāt mieru ar Heteri?

Vakar bērēs. Viņai Deilijs tiešām patika. Viņa man pastāstīja par viņu daudz, ko tādu, ko es nezināju.

Redzat nu, nevajag tā tiesāt cilvēkus. Grīns lika nogalināt Deiliju, kad bija izpētījis atmiņas kartes. Tās norādīja uz sazvērestības vājajām vietām, kas bija jālikvidē. Hetere ir laba aģente. Viņa dara savu darbu. Grīns un viceprezidents būtu iznīcinājuši Izraēlu. Viņiem nerūpēja nekas, tikai pašu labums. Un jūs domājāt, ka es neesmū uzticams.

Stefānija pasmaidīja. Arī šajā ziņā es kļūdījos, prezidenta kungs.

Danielss pievērsās Kasiopejai. Atgriezīsieties Francijā būvēt savu pili?

Kādu laiku esmu bijusi projām. Darbinieki droši vien nesaprot, kas ar mani noticis.

Ja jūsējie ir tādi paši kā mani, tad viņiem viss vienalga, kamēr vien pienāk algas čeki. Danielss piecēlās. Paldies jums abām par visu, ko paveicāt.

Stefānija palika sēžot. Viņa kaut ko nojauta. Ko jūs vēl noklusējat?

Danielsa acis iezibējās. Varbūt daudz ko.

Par bibliotēku. Vēl pavisam nesen jūs bijāt tik dedzīgs tās aizstāvis. Jūs taču neļausiet tai palikt slepenībā, vai ne?

To neizlemšu es. Par bibliotēku ir atbildīgs kāds cits, un mēs visi zinām, kurš tas ir.

Malone klausījās, kā Kopenhāgenas zvani ieskandina trešo pēcpusdienas stundu. Hojbro laukumā valdīja parastā ikdienas kņada. Viņš, Pema un Gerijs sēdēja pie āra galdiņa un tikko bija paēduši pusdienas. Viņš un Pema vakar bija atlidojuši no Ēģiptes, kur bija pavadijuši dienu kopā ar Sargiem, atvadoties no Džordža Hadāda.

Viņš pamāja, lai atnes rēķinu.

Torvaldsens stāvēja piecdesmit jardu tālāk, vērodams Malones veikala pārbūvi, kas tika sākta iepriekšējā nedēļā, kamēr viņi paši bija projām. Tagad četrstāvu ēkas fasādi sedza sastatnes un strādnieki rosījās gan iekšā, gan ārā.

Aiziešu atsveicināties no Henrika, paziņoja Gerijs un aizsteidzās cauri pūlim.

Cik žēl, ka Džordžam bija tā jāmirst, teica Pema.

Malone zināja, ka viņu nomoka vēl daudz skumju domu.

Viņi nebija neko daudz runājuši par bibliotēkā notikušo.

Kā jūties? viņš apjautājās.

Es nogalināju cilvēku. Viņš bija pēdējais maitasgabals, taču es viņu nogalināju.

Viņš neatbildēja.

Tu piecēlies, viņa turpināja. Nostājies viņam pretī, zinādams, ka es esmu viņam aiz muguras. Tu zināji, ka es šaušu.

Es nebiju pārliecināts. Taču zināju, ka tu kaut ko darīsi, un ar to man pietika.

Es pirms tam nekad nebiju šāvusi. Kad Hadāds iedeva man to ieroci, viņš tikai pateica, ka vajag mērķēt un šaut. Viņš zināja, ka es to izdarīšu.

Pema, beidz mocīties. Tu darīji to, kas bija jādara.

Tāpat kā tu visus tos gadus. Viņa apklusa. Man tev kaut kas jāsaka, bet tas nav viegli.

Viņš gaidīja.

Lūdzu, piedod man. Piedod par visu. Es pat nespēju iedomāties, kas viss tev tajā darbā bija jāpārcieš. Es domāju, ka tā ir tikai tāda bravūra, mačo lielīšanās. Bet tagad saprotu. Man nebija taisnība. Daudzos jautājumos.

Es varu teikt to pašu. Es arī lūdzu piedošanu. Par visu, kas tajos gados sagāja greizi.

Viņa padodoties pacēla rokas. Labi, manuprāt, tagad mums jau pietiek emociju.

Malone pastiepa roku. Miers?

Viņa to satvēra. Miers.

Bet tad viņa pieliecās un viegli noskūpstīja viņu uz lūpām. Tas bija tik negaidīti, ka pār muguru pārskrēja skudriņas.

Ko tad tas nozīmē?

Nemaz nesasapņojies. Manuprāt, mums ir labāk būt šķirtiem, taču tas nenozīmē, ka esmu visu aizmirsusi.

Tad varbūt abi visu atcerēsimies?

Tas būtu labi, viņa atbildēja. Pēc brīža viņa piebilda: Un kā būs ar Geriju? Ko darīsim? Viņam jāzina patiesība.

Malone bija par to domājis. Un viņš to uzzinās. Lai paiet vēl kāds laiks, un pēc tam visi trīs izrunāsimies. Nezinu gan, vai tas kādam no mums kaut ko mainīs. Taču tev taisnība viņam ir tiesības zināt patiesību.

Viņš samaksāja rēķinu, un viņi abi devās pie Torvaldsena.

Man tā puikas pietrūks, teica Henriks. Mēs bijām laba komanda.

Malone un Pema jau bija dzirdējuši visu par Austrijā notikušo.

Manuprāt, tagad viņam pietiek piedzīvojumu ilgam laikam, teica Pema.

Malone piekrita. Jāatgriežas skolā. Jau tā tev bija jāpārcieš pārāk daudz. Viņš redzēja, ka Torvaldsens saprot, ko viņš domā. Viņi vakar bija to apsprieduši. Un, lai gan doma par to, ka Gerijs uzbrūk bruņotam vīrietim, Maloni biedēja, tomēr klusībā viņš lepojās. Zēna dzīslās neplūda Malones asinis, tomēr viņš bija mantojis viņa raksturu. Viņu kopība bija nenoliedzama. Jums laiks doties ceļā.

Viņi aizsoļoja uz laukuma galu, kur gaidīja Jespers ar Torvaldsena auto.

Jums arī pietika piedzīvojumu? Malone jautāja Jesperam.

Tas pasmaidīja un pamāja ar galvu. Torvaldsens vakar bija teicis, ka divas dienas kopā ar Margareti Hermanu Jesperam bijušas kā ļauns murgs. Viņa tika atbrīvota sestdien, kad Torvaldsens un Gerijs aizlidoja uz Dāniju. Spriežot pēc Torvaldsena teiktā par Hermanu, tēva un meitas attiecības nebija apskaužamas. Viņus gan vienoja asinssaites, bet nekas vairāk.

Malone apkampa dēlu. Es tevi mīlu. Sargā mammu.

Viņai tas nav vajadzīgs.

Neesi tik pārliecināts.

Viņš pievērsās Pemai. Ja esmu tev vajadzīgs, tu zini, kur mani var atrast.

Tu tāpat. Ja ne vairāk, tad mēs zinām, kā vienam otru aizstāvēt.

Viņi nebija pastāstījuši Gerijam par Sīnajā notikušo un nekad arī nestāstīs. Torvaldsens bija piekritis ņemt bibliotēku savā aizgādnībā un nodrošināt līdzekļus klostera un bibliotēkas uzturēšanai. Jau sāka veidoties ieceres par manuskriptu elektronisku arhivēšanu. Tiks pieaicināti ari piemēroti cilvēki, lai papildinātu Sargu rindas līdz vajadzīgajam skaitam. Dāņu rūpnieks ar sajūsmu uzņēma šo iespēju palīdzēt un nepacietīgi vēlējās redzēt bibliotēku pats savām acīm.

Taču visam jāpaliek noslēpumā.

Torvaldsens bija apsolījis Izraēlai, ka nekas netiks izpausts, un, tā kā to pašu apgalvoja arī amerikāņi, ebreji, šķiet, bija ar to mierā.

Pema un Gerijs iekāpa mašīnā. Malone pamāja un noraudzījās, kā auto pazūd satiksmes straumē, virzoties uz lidostas pusi. Tad viņš izspraucās cauri pūlim pie Torvaldsena, kas vēroja, kā strādnieki aizvāc gružus no ēkas.

Vai tagad miers? jautāja Henriks.

Malone zināja, ko draugs ar to domā. Dēmons izdzīts.

Pagātne tiešām var saēst dvēseli.

Viņš piekrita.

Vai arī kļūt par labāko draugu.

Viņš saprata, ko Torvaldsens gribēja pateikt. Cik brīnumaini būs uzzināt, kas glabājas tajā bibliotēkā.

Nevar pat iedomāties, kādas bagātības mūs gaida.

Viņš vēroja, kā vīri uz sastatnēm ar tvaika strūklu tīra

sodrējus no sešpadsmitā gadsimta ēkas fasādes.

Izskatīsies kā jauna, solīja Torvaldsens. Tagad tavs uzdevums ir atjaunot krājumus. Daudz grāmatu, ko pirkt.

Viņš to gaidīja ar prieku. Tas bija viņa darbs. Tirgot grāmatas. Taču dažās pēdējās dienās viņš bija kaut ko iemācījies. Viņš atkal atcerējās, kā visiem trim Malones ģimenes

locekļiem draudēja briesmas un kas bija vissvarīgākais. Viņš norādīja uz ēku.

Taču nekam no tā visa nav lielas nozīmes. Vecais virs viņam saprotoši uzsmaidīja.

Tās ir tikai lietas, Henrik. Un viss. Tikai lietas.

AUTORA PIEZĪME

Lai sarakstītu šo grāmatu, es daudz ceļoju. Devos uz Dāniju, Angliju, Vāciju, Austriju, Vašingtonu un Portugāli. Galvenā iecere radās kādās vakariņās Dienvidkarolīnā, kad viens no to rīkotājiem Kenets Hārvijs jautāja, vai esmu kaut ko dzirdējis par libāniešu zinātnieku Kamālu Salībī. Kad es teicu, ka ne, Kens iedeva man četras viņa grāmatas. Apmēram pēc gada radās doma par šo romānu. Kā vienmēr, šis stāsts ir faktu un izdomas apvienojums.

Tagad laiks norādīt robežu starp tiem.

Prologā aprakstītā nakba ir pat pārāk reāla traģēdija, kas joprojām posta attiecības Vidējos Austrumos.

8. un 34. nodaļā aprakstītajam piemineklim par ierosmi kalpoja īsta marmora lapene, kas atrodas Šagboro namā Anglijā. Neiv Age un sazvērestības teoriju piekritēji gadu desmitiem lauzuši šķēpus par tās nozīmi. 8. nodaļā aprakstītā preses konference tiešām notika Šagboro namā, un piedāvātie pieminekļa skaidrojumi atbilst īstu ekspertu izteiktajām versijām. Doma, ka romiešu burti ir kartes apzīmējumi, ir mans izgudrojums.

Kā jau teicu, doma, ka Vecā derība ir vēstījums par seno jūdu dzīvi citā vietā, nevis Palestīnā, nepieder man. 1985. gadā Salībī šo teoriju aprakstīja grāmatā The Bible Came from Arabia ("Bībele ir nākusi no Arābijas"). Salībī izvērsa šīs teorijas vēl trijās citās grāmatās Who Was jesus ("Kas bija Jēzus", 1988), Secrets of the Bible People ("Bībeles tautas noslēpumi", 1988) un The Historiciti/ of Biblical Israel ("Bībeles Izraēlas vēsturiskums", 1998). Džordža Hadāda atklājums Bībeles saistība ar Rietumarābiju kas aprakstīts 52. nodaļā, ir Salībī atklājuma attēlojums. Turklāt pēc Salībī pirmās grāmatas iznākšanas Saūda Arābijas valdība tiešām lika ar buldozeru nolīdzināt veselus ciematus. Un vēl līdz pat šai dienai saūdi neļauj Asirā veikt arheoloģiskus izrakumus.

57. un 68. nodaļā redzamās kartes ir ņemtas no Salībī pētījumiem. Doma, ka zeme, ko Dievs apsolīja Ābrahāmam, atrodas tik tālu no mūsdienu Palestīnas, ir, maigi izsakoties, strīdīga. Taču, kā norādīja Salībī un Džordžs Hadāds, šo teoriju varētu viegli pierādīt vai apgāzt ar arheoloģijas palīdzību. Vēl jāpiemin ari valoda. Grāmatā senās ebreju Bībeles valoda nosaukta par senebreju valodu. Par tās pareizrakstību, gramatiku, sintaksi vai idiomām mūsdienās nav daudz zināms. Tā bija mācīto ļaužu valoda, reti lietota sarunās, kas izzuda no ikdienas lietošanas sestajā vai piektajā gadsimtā pirms mūsu ēras. Apzīmējums senebreju valoda pretstatā Bībeles vai rabīnu ebreju valodai vai vēl kādam citam aprakstošam apzīmējumam izvēlēts tikai, lai lasītājam būtu vieglāk saprast.

20., 23. un 57. nodaļā minētās neatbilstības Bībelē nav nekas jauns. Zinātnieki jau gadsimtiem ilgi strīdas par šiem jautājumiem. Bībele ir dzīvs un plūstošs dokuments, kuras interpretācijā katra paaudze devusi savu ieguldījumu.

Stāsts par Dāvidu Ben-Gurionu 22. nodaļā atbilst patiesībai. Mūsdienu Izraēlas pamatlicējs tiešām pēc 1965. gada radikāli mainīja savu politiku, kļūstot arvien piekāpīgāks pret arābiem. Tāpēc viņš tika izstumts no Izraēlas politiskās darbibas līdz pat savai nāvei 1973. gadā. Protams, bibliotēkas apmeklējums bija mans izgudrojums.

Stāsts par Nikolā Pusēnu 29. nodaļā ir patiess. Arī viņa dzīvē notika dramatisks pavērsiens. Gleznas "Arkādijas gani" liktenis aprakstīts atbilstoši patiesībai, un fragments no vēstules, kur aprakstīts, ko Pusēns varēja nejauši uzzināt, ir īsts. Kāpēc Pusēns radīja darbu "Arkādijas gani II", pirmās gleznas spoguļattēlu (kas iekalts piemineklī Šagboro namā) tā joprojām ir mīkla.

Sargiem nav reālu prototipu. Ja tādi būtu bijuši, tad varbūt Aleksandrijas bibliotēka būtu izglābta. 21. nodaļā sniegtais bibliotēkas izskata apraksts ir labākais, kāds bija pieejams. Izskaidrojums 21. nodaļā, kā varēja pazust vairāk nekā miljons manuskriptu, ir ticamākais no ekspertu minējumiem. 23. nodaļā aprakstītie zinību vīri visi ir dzīvojuši, taču diemžēl, tā kā bibliotēka tika iznīcināta, neviens viņu darbs nav saglabājies. 32. nodaļā minētā Piri Reisa karte joprojām pastāv un sniedz nelielu ieskatu par zudušajām bagātībām.

Varoņa pārbaudījums,ir izgudrojums, kuram par pamatu izmantots kāds noslēpumains manuskripts ar nosaukumu "Sarkanā čūska". To es atradu Rennes-le-Cliateau, veicot pētījumus grāmatai The Templar l.egacy.

Zelta aunādas ordenis bija viduslaiku biedrība Francijā, kas tika izveidota, kā aprakstīts 18. nodaļā. Sabiedrisks ordenis ar šādu nosaukumu joprojām pastāv Austrijā, taču tam nav nekā kopīga ar šajā grāmatā aprakstīto izdomāto organizāciju. Grāmatā aprakstītos ordeņa biedru tērpus un rotājumus iedvesmojuši 15. gadsimta vēstures materiāli.

Belemas Svētās Marijas klosteris atrodas Lisabonā. Es to apmeklēju divas reizes, un tā vēsturiskums un majestātiskums, kas aprakstīti 46., 48., 51., 53. un 54. nodaļā, atbilst patiesībai. Tas ir apbrīnojams piemineklis tāpat kā pati Lisabona.

Relikvārijs, kam ir tik svarīga loma varoņa pārbaudījumā, atrodas klosterī Belemā. Sudraba virsmas izskata pārvēršanās zeltā, kad to apspīd saule, ir pamanīta jau pirms daudziem gadsimtiem. Mūsdienās, lai šis efekts būtu pastāvīgs, sudrabs tiek apgaismots ar starmešiem. Protams, grāmatā tas netiek pieminēts.

Nacionālais aviācijas un kosmosa muzejs ir viena no manām iecienītākajām vietām, un es priecājos, ka beidzot radās izdevība iekļaut to grāmatā. Kronborgas pils (9. nodaļa), Helsingora (11. un 14. nodaļa), Baumeisterhaus Rotenburgā (22. nodaļa) un Reinas ieleja un tilts, kas šķērso Mozeles upi Vācijas vidienē (27. nodaļa), visi ir reāli.

Sv. Hieronīma un Sv. Augustīna vēstules (63. un 65. nodaļa) ir mans izgudrojums. Šie abi zinību vīri aktīvi piedalījās agrīnās baznīcas veidošanā. Vēstulēs parādīts, kā Hieronīma Vecās derības tulkojums no senebreju valodas latīņu valodā varēja tikt sagrozīts, lai kalpotu topošās baznīcas mērķiem. Norādītās neatbilstības Hieronīma tulkojumā ir Salībī, nevis mans atklājums, taču tās tiešām izraisa interesantus jautājumus.

Es nekad neesmu lēcis ar izpletni no C130H, bet pulkvedis Berijs Kings ir to darījis un pastāstīja man savus iespaidus.

Abatija Sīnajā (72. nodaļa) ir daudzu šajā nomaļajā reģionā izvietoto abatiju apvienojums. Saglabātās Aleksandrijas bibliotēkas atrašanās pazemē zem tās (78. nodaļa) nav nemaz tik neiespējama. Senie ēģiptieši šajos kalnos veica plašus rakšanas darbus, un tuneļi varēja saglabāties arī līdz laikam pēc Kristus dzimšanas.

Stāsts par Sīnajas Bībeli (63. nodaļa) atbilst patiesībai. Alepo kodekss (23. nodaļa) no mūsu ēras 900. gada ir izlikts apskatei Jeruzālemē un joprojām ir visvecākais saglabājies Vecās derības manuskripts. Tomēr Bībele, kas tapusi pirms Kristus dzimšanas kā 79. nodaļā aprakstītā bez šaubām, izmainītu visu, kas ir zināms par Veco derību.

Konflikts Vidējos Austrumos turpinās. Apbrīnojami, kā trīs pasaules lielākās reliģijas jūdaisms, islams un kristietība pielūdz vienu un to pašu vietu Jeruzālemē. Divus tūkstošus gadu šīs karojošās ideoloģijas cīnījušās par prioritāti, taču, kā teikts 7. nodaļā, pašos pamatos šī cīņa nav par zemi, brīvību vai politiku. Patiesībā tās centrā ir pavisam citas vērtības.

Dieva vārds.

Katrai no šīm trim reliģijām ir sava versija. Un katra de dzīgi tic, ka abām pārējām nav taisnība.

Un tieši tas daudz labāk nekā visi citi argumenti izskaid ro, kāpēc konflikts turpinās.

PAR AUTORU

STĪVS BERIJS ir Neiv York Times bestselleru The Templar Legacy, The Third Secret, The Romnnov Prophecij un The Amber Room autors. Viņa grāmatas tulkotas trīsdesmit piecās valodās un tiek pārdotas trīsdesmit četrās valstīs. Viņš ir jurists, daudz ceļojis pa Eiropu, Meksiku, Kārību jūras reģionu un Krieviju, dzīvo Džordžijas piekrastē. Pašlaik viņš strādā pie nākamās grāmatas. Iegriezieties viņa mājaslapā vvvvvv.steveberry.org .

Stīvs Berijs

ALEKSANDRIJAS SARGS

Redaktore Inga Žebere Korektore Inguna Sudmale Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LVRīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 27328519.

S. Berijs

Be 560 Aleksandrijas sargs / No angļu vai. tulk. Aija Čerņevska. R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. 509 lpp.

ISBN 978-9984-35-350-0

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvija aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] colton kokvilna (miglu vai.).

[2] Magna Caria Lielā harta, Anglijas likumu krājums, izdots 1215. gadā. Tam bija liela ietekme uz vēsturiskajiem procesiem, kas noveda pie konstitucionālo likumu iedibināšanas.

[2] Epcot (Experime&gt;ītal Prototļ/pe Commuiūli/ of Tomorrmv) eksperimentāls rītdienas sabiedrības prototips starptautiskai kultūrai un tehnoloģiskam inovācijam veltīts tematisks parks Floridā, ASV, kūrortā Wnll Dismy World.

[3] moābiešu akmens (saukts ari Mešas stela) melns bazalta akmens ar 9. gs. p. m. ē. moābiešu valdnieka Mešas uzrakstu, atklāts 1868. gadā. Uzraksts ir 34 rindas garš, lielakais atrastais senas Izraēlas uzraksts, senebreju alfabēta. Akmens uzstādīts ap 850. g. p. m. e. Pašlaik atrodas Luvras muzejā.

Content

Berijs Stīvs Aleksandrijas sargs

PATEICĪBAS

PROLOGS PALESTINA 1948. GADA APRĪLIS

1 DAĻA

1, NODAĻA KOPENHĀGENA. MŪSDIENAS OTRDIENA, 4. OKTOBRIS, 1:45

2 . NODAĻA VĪNE 2:12

3. NODAĻA KOPENHĀGENĀ

4. NODAĻA

5. NODAĻA 4:00

6. NODAĻA VAŠINGTONA PIRMDIENA, 3. OKTOBRIS, 22:30

7. NODAĻA VAŠINGTONA OTRDIENA. 4. OKTOBRIS, 4:00

8. NODAĻA OKSFORDŠĪRA, ANGLIJA 9:00

9. NODAĻA KRONBORGAS PILS 10:20

10. NODAĻA VAŠINGTONA 4:40

11 .NODAĻA VĪNE 11:20

12, NODAĻA OKSFORDŠĪRA, ANGLIJA 10:30

13,NODAĻA VAŠINGTONA 5:45

14. Nodaļa KOPENHĀGENA 12:15

1 5. nodaĻa VAŠINGTONA 7:20

16.NODAĻA

2 DAĻA

17, NODAĻA VĪNE TREŠDIENA, 5. OKTOBRIS, 13:30

18. NODAĻA VAŠINGTONA 19:30

19, NODAĻA LONDONA 12:30

20. NODAĻA LONDONA 13:20

21. NODAĻA VĪNE 14:45

22. Nodaļa ROTENBURGA. VĀCIJA 15:30

23. NODAĻA LONDONA 14:30

24. N odala VAŠINGTONA 9:50

25. NODAĻA LONDONA

26. NODAĻA VAŠINGTONA

27, . nodaļa REINAS IELEJA, VĀCIJA 17:15

28. NODAĻA VAŠINGTONA

29, nodaĻa LONDONA 19:30

30. NODAĻA LONDONA 21:00

31. NODAĻA

32,NODAĻA VAŠINGTONA 21:00

33. NODAĻA CETURTDIENA, 6. OKTOBRIS LONDONA 3:15

34. NODAĻA BEINBRIDŽA NAMS, ANGLIJA 5:20

35. N odaĻa VAŠINGTONA

36,N odaĻa VAŠINGTONA

TREŠĀ DAĻA

37, nodaĻa 7:40

38.NODAĻA VĪNE 8:00

39. NODAĻA VAŠINGTONA 3:30

40. NODAĻA LONDONA 8:15

41. NODAĻA VAŠINGTONA

42, nodaĻa VĪNE 10:50

43. NODAĻA VAŠINGTONA 5:30

44. NODAĻA VĪNE 13:00

45,NODAĻA VAŠINGTONA 10:30

46. NODAĻA LISABONA 15:30

47, nodaĻa VĪNE 16:30

48. NO daĻa VAŠINGTONA

49. NODAĻA VĪNE 18:40

50,NODAĻA VAŠINGTONA 13:30

51. NODAĻa LISABONA 19:40

52. Nodaļa VAŠINGTONA 14:45

53. NODAĻA LISABONA 20:45

54. NODAĻA lisabona 21:30

55. NODAĻA

56,NODAĻA

CETURTĀ DAĻA

57,NODAĻA vīne 22:30

58. NODAĻA VĪNE 22:50

59. NODAĻA MĒRILENDA 16:50

60. NODAĻA VĪNE 23:20

61. NODAĻA kempdeivida, mērilenda

62.NODAĻA VĪNE

63. NODAĻA

64. NODAĻA piektdiena, 7. oktobris 9:15

65, nodaĻa vīnē 8:30

66,NODAĻA sīnaja pussala

67.NODAĻA

68. NODAĻA vīne 9:28

69. NODAĻA sīnaja pussala

70, nodaĻa mērilenda 7:30

71. NODAĻA sīnaja pussala

72, nodaĻa sīnaja pussala

73, nodaĻa mērilenda

74. NODAĻA vīne

75. NODAĻA mērilenda

76. nodaĻa vīne

77. Nodaļa mērilenda

78. NODAĻA sīnaja pussala

79. NODAĻA sīnaja pussala

80. NODAĻA

81,NODAĻA vašingtona

82. NODAĻA vīne

83.NODAĻA Sīnaja pussala

84. NODAĻA Vašingtona

86 . nodaĻa VĪne

87. NODAĻA vašingtona pirmdiena, 10. oktobris, 8:30

AUTORA PIEZĪME

PAR AUTORU