Brauns Dens

Da Vinči kods

Dens Brauns

Da Vinči kods

Denam Braunam ir visas izredzes kļūt par labāko, erudītāko un veiksmīgāko rakstnieku. „Da Vinči kods" ir galvas tiesu pārāks pārgudru spriedzes romānu. Tas ir gluži vienkārši ģeniāls.

„Da Vinči kods" ir viena no visu laiku pieprasītākajām grāmatām. Jau kopš pirmās izdošanas nedēļas „l)a Vinči kods" ierindojies The New ork Times pirmajā vietā/nemainīgi atrazdamies arī The Wall Street ļournnl, PiiblisheG$ Weekly un San l'rakascot Chronide sarakstu pašā augšgalā. Pēc šā romāna tiek rakstīts scenārijs filmai.

Nelsons de Mills

Intrigas un draudi savijas vienā no labākajām detektīvmistērijām, kādas jebkad esmu'lasījis. Pārsteidzošs sižets piramidālā kompozīcijā ceļš uz galvenā noslēpuma atslēgu ved no mīklām caur secīgu un neprognozējamu notikumu ķēdēm.

Klaivs Kaslers

Un atkal… Blaitai. Vairāk nekā jebkad.

Da Vinči kods

DENS BRAUNS

Pateicība

Pirmkārt un galvenokārt īpaša pateicība pienākas manam draugam un redaktoram Džeisonam Kaufmenam par lielo ieguldījumu šajā projektā un grāmatas jēgas patieso izpratni. Arī nesalīdzināmajai Heidei Langei nerimtīgajai "Da Vinči koda" censonei, aģent extraordinairel un uzticamajai draudzenei.

Trūkst vārdu, lai pilnībā izteiktu pateicību lieliskajai "Doubleday" komandai par viņu augstsirdību, ticību un nenovērtējamo atbalstu. īpašs paldies Billam Tomasam un Stīvam Rūbinam, kuri ticēja šai grāmatai jau no paša sākuma. Izsaku pateicību arī pirmajiem atbalstītājiem izdevniecībā ar Maiklu Pālgonu, Sūzanu Hercu, Dženelu Moburgu, Džekiju Everliju un Eidrienu Spārku priekšgalā, talantīgajiem "Doubleday" pārdošanas nodaļas darbiniekiem un Maiklam Vindzoram par lielisko apvāku.

Par nesavtīgu palīdzību grāmatas sagatavošanas gaitā pateicos Luvras muzejam, Francijas Kultūras ministrijai, "Gūtenberga projektam", Francijas Nacionālajai bibliotēkai, Gnostiskās biedrības bibliotēkai, Luvras Glezniecības izpētes nodaļai un Dokumentācijas dienestam, "Catholic Worlci News", Griničas Karaliskajai observatorijai, Londonas Vēstures biedrībai, Vestminsteras abatijas arhīvam, Džonam Paikam un Amerikas Zinātnieku federācijai, kā arī pieciem "Opus Dei" biedriem (trim patlabanējiem, diviem bijušajiem), kuri dalījās savos iespaidos, gan pozitīvajos, gan negatīvajos, par "Opus Dei".

Pateicos arī Voterstrītas grāmatnīcai par atbalstu, sagādājot tik daudzās izpētei nepieciešamās grāmatas, savam tēvam Ričardam Braunam, matemātikas skolotājam un mācību grāmatu autoram, par palīdzību, izskaidrojot Dievišķo proporciju un Fibonači skaitļu virkni, Stenam Plentonam, Silvijai Bodlokai, Pīteram Makgīgenam, Frānsisam Makinernijam, Mārdžijai Vahtelei, Andrē Vernē, Kenam Keleheram no "Anchorball Web Media", Kērai Sotekai, Kārenai Popemai, Esterei Sangai, Mirjamai Abramovicai, Viljamam Tanstelam-Pīdo un Grifinam Vudenam Braunam.

Un, visbeidzot, romānā, kurā tik daudz uzmanības veltīts svētajai sievišķībai, nevaru nepieminēt divas izcilas sievietes, kas ietekmējušas manu dzīvi. Pirmām kārtām savu māti Koniju Braunu kolēģi rakstniecībā, audzinātāju, mūziķi un grāmatas varones prototipu. Un savu sievu Blaitu mākslas vēsturnieci, gleznotāju, galveno redaktori un neapšaubāmi vispārsteidzošāk apdāvināto sievieti no visām, kuras jebkad esmu pazinis.

.

FAKTI

Sionas Priorija slepena brālība, kas dibināta Eiropā 1099. gadā, ir reāla organizācija. Parīzes Nacionālajā bibliotēkā 1975. gadā atrasts uz pergamenta rakstīts dokuments, kas nosaukts par "Les Dossiers Secrets"2 ; tajā minēti daudzi Sionas Priorijas biedri, arī sers Izaks Ņūtons, Botičelli, Viktors Igo un Leonardo da Vinči.

Vatikāna prelatūra, kuru dēvē par "Opus Dei", ir dziļi dievbijīga katoļu sekta, kas pēdējā laikā saistījusi pretrunīgu sabiedrības interesi, izskanot ziņām par "smadzeņu skalošanu", piespiedu ietekmēšanu un bīstamu praksi, kuru dēvē par miesas mērdēšanu. Ņujorkā, Leksingtonas avēnijā-243, nešen pabeigta "Opus Dei" Nacionālā mītne, kuras celtniecības izdevumi bija četrdesmit septiņi miljoni dolāru.

Visi romānā minēto mākslas darbu, arhitektūras, dokumentu un slepeno rituālu apraksti atbilst īstenībai.

Prologs

Luvras muzejs Parīzē

22:46

Slavenais muzeja pārzinis Žaks Sonjērs streipuļodams steidzās pa muzeja Lielās galerijas velvēto eju. Ar klupienu viņš sniedzās pēc tuvākās gleznas, Karavadžo darba. Sagrābis apzeltīto rāmi, septiņdesmit sešus gadus vecais vīrs vilka glezniecības meistardarbu klāt, līdz atrāva to no sienas. Sonjērs sabruka zem audekla.

Kā jau viņš bija cerējis, turpat netālu dārdēdams gāzās lejup dzelzs režģis, norobežojot eju. Parketa grīda nodrebēja. Tālumā atskanēja trauksmes zvans.

Pārzinis brīdi gulēja, pūlēdamies atgūt elpu un izvērtēdams situāciju. Vēl jau esmu dzīvs. Viņš izrāpās no audekla apakšas; acis šaudījās, meklējot, kur noslēpties.

Pavisam tuvu atskanēja balss.

"Nekustieties!"

Pārzinis tā arī sastinga četrrāpus. Viņš lēni pagrieza galvu.

Nieka piecu soļu atstatumā aiz režģa slējās uzbrucēja milzīgais stāvs. Garš, platiem pleciem, līķa bālu seju un plāniem baltiem matiem. Sārtas varavīksnenes ar tumšsarkanām zīlītēm. Albīns izvilka pistoli un tēmēja caur režģi uz pārzini.

"Nevajadzēja bēgt." Viņš runāja ar nenosakāmu akcentu. "Un nu sakiet, kur tas ir."

"Es jau teicu," pārzinis stostījās, bezpalīdzīgi sakņupis uz galerijas grīdas. "Nevaru ne iedomāties, par ko jūs runājat."

"Jūs melojat." Vīrietis nenolaida no viņa skatienu, sejā ne vaibsts nekustējās, vienīgi spokainās acis zibsnīja. "Jūs un jūsu biedri slēpjat ko tādu, kas jums nepieder."

Pārzinis satrūkās. Kā gan viņš var to zināt?

"Šovakar amatā stāsies likumīgie sargātāji. Pasakiet, kur tas ir, un paliksiet dzīvs." Vīrietis nolaida šaujamo zemāk, mērķēdams pārziņa galvā. "Vai šis noslēpums ir jūsu dzīvības vērts?"

Sonjērs ne paelpot nespēja.

Vīrietis tēmēja, galvu pieliecis.

Sonjērs kā aizsargādamies pacēla roku.

"Pagaidiet," viņš teica pavisam lēni. "Es jums pateikšu to, ko gribat zināt." Tad viņš sāka runāt, apdomādams katru vārdu. Meli, kurus viņš klāstīja, bija iekalti, daudzas reizes atkārtojot… ikreiz lūdzot Dievu, lai nekad nepienāktu bridis, kad tie būtu jāizsaka.

Kad pārzinis bija pabeidzis savu sakāmo, uzbrucējs apmierināts pasmaidīja.

"Jā. Tieši to pašu man teica ari pārējie."

Sonjērs sarāvās. Pārējie?

"Es viņus ari uzmeklēju." Milzis dzēlīgi pasmīnēja. "Visus trīs. Viņu teiktais pilnībā sakrīt ar to, ko nupat izstāstījāt."

Tas nevar būt! Pārziņa, tāpat kā viņa triju senčchau.r3 , patiesā identitāte bija gandrīz tikpat neaizskarama kā viņu aizsargājamais senais noslēpums. Sonjērs aptvēra, ka viņa senčchaux, ievērojot stingros priekšrakstus, pirms nāves atkārtojuši tos pašus melus. Tieši tā, kā tas bija paredzēts.

Uzbrucējs atkal mērķēdams nolaida pistoli zemāk.

"Pēc jūsu aiziešanas es būšu vienīgais, kurš zinās patiesību."

Patiesība. Vienā acumirklī pārzinis aptvēra situācijas šausmas. Ja miršu, neviens nekad neuzzinās patiesību. Viņš neviļus mēģināja trausties prom, drošībā.

Nodārdēja šāviens, pārzinis sajuta dedzinošu triecienu, lodei ieurbjoties vēderā. Viņš gāzās uz priekšu… pārvarēdams sāpes. Tad pagriezās uz sāniem un lūkojās uz to pusi, kur aiz restēm stāvēja uzbrucējs.

Tagad viņš rūpīgi tēmēja Sonjēram galvā.

Baiļu un nožēlas pārņemts, Sonjērs aizvēra acis.

Atskanēja klikšķis.

Muzeja pārzinis atvēra acis.

Vīrietis aplūkoja savu ieroci; tas, ka patronas beigušās, viņu gandrīz uzjautrināja. Viņš jau sniedzās pēc rezerves aptveres, taču tad, šķita, pārdomāja un vīpsnādams nopētīja vietu, kur bija trāpījis Sonjēram.

"Savu esmu padarījis."

Pārzinis nolieca galvu un ieraudzīja lodes atstāto caurumu baltajā linu kreklā. Nedaudz zem krūškaula uz krekla izspiedušās asinis veidoja nelielu apli. Mans kuņģis. Lode nebija trāpījusi sirdī tas bija nežēlīgi. Pēc Alžīrijas kara pieredzes Sonjērs zināja, ka viņu sagaida mokpilna, lēna nāve. Atlicis vien stundas ceturksnis, un pa šo brīdi kuņģa skābes iesūksies krūšu dobumā, nesteidzīgi saindējot viņu no iekšienes.

"Sāpes nāk par labu, mesjē," vīrietis noteica.

Un aizgāja.

Palicis viens, Žaks Sonjērs atkal pievērsa skatienu dzelzs režģim. Viņš bija iekļuvis lamatās, un vismaz minūtes divdesmit režģi nebūs iespējams pacelt. Kamēr kāds atsteigsies palīgā, viņš jau būs miris. Taču pat tādā brīdī šausmas, ko viņš juta, bija daudz stiprākas par bailēm no nāves.

Man jāuztic noslēpums.

Uztrausies kājās, viņš iztēlojās trīs noslepkavotos brāļus, iedomājās iepriekšējos glabātājus… viņiem uzticēto uzdevumu.

Nepārtraukta informācijas ķēde.

Un pēkšņi, par spīti piesardzībai… par spīti drošībai… Žaks Sonjērs bija pēdējā vēl dzīvā saikne, pēdējais, kam zināms viens no cilvēces vēsturē varenākajiem noslēpumiem.

Viscaur trīcēdams, viņš piecēlās kājās.

Kaut kas jāizdomā…

Viņš bija Lielās galerijas gūsteknis, un visā pasaulē bija tikai viens vienīgs cilvēks, kuram viņš varēja nodot stafeti. Sonjērs aplūkoja sava greznā cietuma sienas. Pasaules slavenāko gleznotāju darbi sveica viņu kā vecu paziņu.

Sāpēs saviebies, viņš izmisis saņēma visus spēkus un spējas. Sonjērs zināja, ka šim uzdevumam veltīs ikvienu savas atlikušās dzīves sekundi.

1 . nodaļa

Roberts Lengdons gausi iznira no miega.

Tumsā zvanīja tālrunis svešāda, metāliska tirkšķēšana. Uztaustījis naktslampiņu, viņš nospieda slēdzi. Pašķielējis sānis, Lengdons ieraudzīja Luija XVI stilā mēbelētu plīša guļamistabu, freskas uz sienām un milzīgu mahagonija gultu.

Kur es īsti atrodos?

Gultas stabam pārmesto žakarda halātu rotāja monogramma "HOTEL RITZ PARIS".

Prāts pamazām noskaidrojās.

Lengdons pacēla klausuli.

"Hallo?"

"Mesjē Lengdon?" atskanēja vīrieša balss. "Ceru, ka neesmu jūs uzmodinājis."

Lengdons apjucis palūkojās pulkstenī uz naktsskapīša. Tas rādīja trīsdesmit divas minūtes pāri pusnaktij. Viņš bija nogulējis tikai stundu, taču jutās pilnīgi beigts.

"Jums zvana administrators, mesjē. Atvainojiet, lūdzu, par traucējumu, bet jums ir viesis. Saka, steidzamā jautājumā."

Lengdons nespēja attapties. Viesis? Acis pievērsās saburzītai afišai uz naktsskapīša.

PARĪZES AMERIKĀŅU UNIVERSITĀTEI

ir tas gods paziņot par tikšanos ar ROBERTU LENGDONU,

HĀRVARDA UNIVERSITĀTES RELIĢISKĀS SIMBOLOĢIJAS PASNIEDZĒJU

Lengdons nostenējās. Iespējams, vakar nolasītā lekcija diapozitīvu demonstrējums par Šartras katedrāles mūros slēpto pagānisko simboliku nav bijusi pa prātam kādam konservatīvi noskaņotam klausītājam. Droši vien kāds ticīgs prātvēders atnācis, lai piekasītos.

"Atvainojiet," Lengdons teica, "taču esmu ļoti noguris un…"

"Mais, monsieur,"* administrators neatlaidās, nu jau satraukti čukstēdams. "Jūsu viesis ir visai svarīga persona."

Tas Lengdonu nemaz nepārsteidza. Viņa grāmatas par ikonogrāfiju un kultu simboliku bija nodrošinājušas negribētu slavu mākslas pasaulē, bet pirms gada Lengdona vārds ieguva simtkārt plašāku pazlstamību pēc viņa iesaistīšanās plaši aprakstītā skandālā Vatikānā. Kopš tā laika nevarēja ne atkauties no uzpūtīgiem vēsturniekiem un mākslas mīļotājiem.

"Vai jūs nevarētu pavaicāt," Lengdons ar pūlēm valdīja dusmas, "kā sauc šo cilvēku, pierakstīt tālruņa numuru un pateikt, ka mēģināšu piezvanīt līdz otrdienai, kad izlidošu no Parīzes? Pateicos." Viņš nolika klausuli, negaidīdams administratora iebildes.

Piecēlies gultā sēdus, Lengdons sarauca uzacis, uzlūkojot "Viesu grāmatu" ar plātīgu uzrakstu uz vāka: GULIET KĀ BĒRNS GAISMAS PILSĒTĀ. SALDUS SAPŅUS PARĪZES VIESNĪCĀ "RITZ". Viņš pagriezās un gurdi noraudzījās lielajā spogulī pie pretējās sienas. Pretī lūkojās sveša saņurcīta, nogurusi seja.

Tev, Robert, jāņem atvaļinājums.

Iepriekšējais gads nebija no vieglajiem, un tā apliecinājums spoguli diez cik neiepriecināja. Parasti vērīgās zilās acis šonakt gurdi vērās pretī kā caur miglu. Melni bārdas rugāji klāja vaigus un enerģisko zodu ar bedrīti. Deniņos varēja manīt sudrabainus pavedienus-zogamtes dziļāk aso melno matu biezoknī. Lai gan darbabiedres apgalvoja, ka sirmums tikai nākot viņa mācīta cilvēka izskatam par labu, Lengdonam bija citāds viedoklis.

Diez ko gan tagad "Boston Magazine" par mani uzrakstītu?

Pirms mēneša, sagādājot Lengdonam ne vienu vien nepatīkamu mirkli, "Boston Magazine" iekļāva viņu pilsētas desmit interesantāko cilvēku skaitā apšaubāms gods, kam sekoja nebeidzama kolēģu ķircināšanās. Šovakar trīs tūkstošus jūdžu prom no mājām slavas dziesma viņam tika nodziedāta pirms lekcijas, ko viņš gatavojās nolasīt.

"Dāmas un kungi…" Amerikāņu universitātes pārstāve uzrunāja pārpildīto auditoriju Parīzes Dofina paviljonā. "Lai pieteiktu mūsu šāvakara viesi, nekāds īpašs ievads nav vajadzīgs. Viņš ir daudzu grāmatu autors. "Slepeno sektu simboloģija", "Apgaismoto māksla", "Zudusī ideogrammu valoda", un, pavisam nopietni, viņš sarakstījis ari grāmatu "Reliģiskā ikonoloģija". Daudzi no jums izmanto viņa mācību grāmatas."

Vairākums jaunāko klausītāju dedzīgi pamāja.

"Biju plānojusi jūs iepazīstināt ar viņu, nolasot iespaidīgo darba gaitu aprakstu. Taču…" Viņa uzmeta šķelmīgu skatienu Lengdonam, kas sēdēja uz skatuves. "Viens no jums man tikko iedeva, varētu teikt… ievadu, kas intriģē daudz vairāk."

Paceltajā rokā bija tas pats "Boston Magazine" numurs.

Lengdons nepatikā sarāvās. Kur, ellē ratā, viņa to izrāvusi?

Universitātes pārstāve sāka lasīt fragmentus no muļķīgā raksta, bet Lengdons arvien dziļāk iegrima krēslā. Nepagāja ne puse minūtes, kad klausītāji jau plati smaidīja, bet tā sieviete nemaz negrasījās mest mieru.

"Un mistera Lengdona nevēlēšanās izteikties par savu neparasto lomu Vatikāna konklāvā neapšaubāmi piešķir mūsu intrigai asumu." Runātāja uzkurināja sanākušos. "Lasīt vēl?"

Zāle aplaudēja.

Vai viņa tiešām nemitēsies, Lengdons sašutis nodomāja, bet lasītāja atkal pievērsās rakstam.

"Lai gan pasniedzējs Lengdons nebūt nelīdzinās smukulītim kā dažs labs no mūsu jaunākajiem pretendentiem, šim aptuveni četrdesmit gadus vecajam mācību spēkam piemīt kas vairāk nekā zinātnieka valdzinājums vien. Nevar neļauties viņa negaidīti zemās īsta baritona balss burvībai. Meitenes dēvējot to par šokolādi ausīm."

Smiekli pāršalca visu auditoriju.

Lengdons izmocīja neveiklu smaidu. Viņš zināja, kas sekos kaut kādas muļķības par "Herisonu Fordu Herisas tvīdā" -, un, tā kā šovakar viņš bija cerējis, ka te gan droši var vilkt ierasto "Harris" tvīda uzvalku un "Burberry" svīteri ar augsto apkakli, neatlika nekas cits kā iejaukties.

"Paldies, Monika," Lengdons sacīja, negaidot piecēlies kājās, un gandriz vai stumšus nostūma runātāju no mikrofona.

""Boston Magazine" ļaudīm izdomas netrūkst, tas nu ir

skaidrs." Vainīgi nopūties, viņš pievērsās auditorijai. "Un, ja man izdosies noskaidrot, kurš no jums pagādāja to rakstu, lūgšu konsulāro dienestu viņu deportēt."

Zālē atskanēja smiekli.

"Nu, draugi, kā jau jums zināms, esmu ieradies, lai pastāstītu par simbolu varenību…"

Lengdona viesnīcas istabas klusumu atkal pārtrauca tālruņa zvans.

Neticīgi nostenējies, viņš pacēla klausuli.

"Jā?"

Kā jau varēja iedomāties, tas bija administrators.

"Mister Lengdon, vēlreiz atvainojiet. Gribu paziņot, ka viesis ir ceļā uz jūsu numuru. Nolēmu, ka vajadzētu jūs brīdināt."

Miegs pazuda, kā nebijis, Jūs tā vienkārši ielaidāt svešu cilvēku, lai iet uz manu nuVļ muru?"

Vļ "Es atvainojos, mesjē, bet tas ir tāds cilvēks… Man nav tiesīgi bu viņu neielaist."

"Kas īsti tas ir?"

Taču administrators jau bija nolicis klausuli.

Gandrīz tajā pašā brīdī pie Lengdona durvīm kāds valdonīgi pieklauvēja.

Pārsteigtais Lengdons izslīdēja no gultas, juzdams, ka pēdas dziļi iegrimst mīkstajā paklājā. Uzmetis viesnīcas ritasvārkus, viņš devās pie durvīm.

"Kas tur ir?"

"Mister Lengdon? Man ar jums jārunā." Vīrietis runāja angliski ar akcentu. Balss skanēja asi, kā cilvēkam, kas radis pavēlēt. "Te leitnants Žeroms Kolē. Drošības policijas Galvenā pārvalde."

Lengdons apmulsa. Drošības policija? Francijā tas bija aptuveni tas pats, kas FIB Amerikas Savienotajās Valstīs.

Drošības ķēdi neatkabinājis, Lengdons nedaudz pavēra durvis. Spraugā varēja saskatīt kalsnu, nogurušu seju. Neiedomājami kārnais vīrs bija tērpies zilā formastērpā, kā jau varas pārstāvis.

"Vai drīkstu ieiet?" aģents jautāja.

Lengdons vilcinājās, nezinādams, kā rīkoties; atnācēja iekaisušās acis viņu nopētīja.

"Kas noticis?"

"Manam capitaine nepieciešama jūsu konsultācija kādā slepenā lietā."

"Tūdaļ pat?" Lengdons atguvās. "Ir jau pāri pusnaktij."

"Vai tiesa, ka jums šovakar bija paredzēta tikšanās ar Luvras muzeja pārzini?"

Lengdonu pārņēma pēkšņs nemiers. Pēc šāvakara lekcijas viņam patiešām bija norunāta tikšanās ar cienījamo muzeja pārzini Žaku Sonjēru, taču Sonjērs neieradās.

"Pareizi. Un kā jūs to zināt?"

"Atradām ierakstu viņa piezīmju grāmatiņā."

"Ceru, ka nekas ļauns nav noticis."

Aģents drūmi nopūtās un parādīja pa durvju spraugu polaroīda momentuzņēmumu.

Attēlu ieraugot, Lengdons sastinga.

"Tas uzņemts pirms nepilnas stundas. Luvrā, pašā muzejā."

Savādo attēlu vērojot, Lengdona pārsteigumu un riebumu pēkšņi un nepārvarami nomainīja dusmas.

"Kas to varēja izdarīt?"

"Ņemot vērā jūsu zināšanas simboloģijā un paredzēto tikšanos, cerējām, ka uz šo jautājumu jūs varēsiet atbildēt."

Lengdons blenza attēlā, šausmām mijoties ar nāves bailēm. Attēls bija baigs, kaut kas pilnīgi neiedomājams, taču tas izraisīja nemierpilnu dejā vu izjūtu. Pirms nepilna gada Lengdons bija saņēmis līķa fotogrāfiju un līdzīgu lūgumu palīdzēt. Dienu vēlāk Vatikānā viņš gandrīz zaudēja dzīvību. Šī fotogrāfija bija pavisam citāda, taču kaut kas šajos notikumos bija satraucoši līdzīgs.

Aģents palūkojās pulkstenī.

"Mans capitaine gaida, mesjē."

Lengdons gandrīz nesaprata teikto. Viņš nespēja atraut skatienu no attēla.

"Šis simbols un tas, ka ķermenis tik savādi…"

"Novietots?" aģents pateica priekšā.

Lengdons pamāja, šermuļi pārskrēja pār muguru, un viņš novērsās no fotogrāfijas.

"Nevaru pat iedomāties, kā kaut ko tādu var cilvēkam nodarīt."

Aģents drūmi raudzījās pretī.

"Jūs nesaprotat, mister Lengdon. Tas, kas šeit nofotografēts…" Viņš apklusa. "Mesjē Sonjērs to izdarīja pats."

2. nodaļa

Jūdzi tālāk lempīgais albīns, vārdā Sīļa, ieklamzāja pa lepna smilšakmens nama parādes durvīm Labrijēra ielā. Augšstilbā nežēlīgi griezās ap to savilktajā siksnā iestiprinātie dzelkšņi, bet dvēsele gavilēja priekā par Dievam tīkamo darbu.

Sāpes nāk par labu.

Ēkā ieejot, viņš ar sarkanajām acīm vērīgi pārlūkoja priekštelpu. Tukšs. Sīļa klusu uzkāpa pa kāpnēm, lai neuzmodinātu kādu no iemītniekiem. Viņa guļamistabas durvis bija atvērtas: šajā namā slēdzenes nebija paredzētas. Iegājis iekšā, Sīļa aizvēra durvis.

Istabas iekārtojums bija spartisks dēļu grīda, priedes kumode, kaktā brezenta maša gulēšanai. Tas bija viņa miteklis tikai nedēļu, bet jau daudzus gadus viņam bija tā laime mājot līdzīgā patvērumā Ņujorkā.

Tas Kungs devis man pajumti un dzīves jēgu.

Nu beidzot, Sīļa sprieda, viņš bija sācis atmaksāt parādu. Piesteidzies pie kumodes, viņš sameklēja apakšējā atvilktnē noslēpto mobilo tālruni un piezvanīja.

"Klausos!" atsaucās vīrieša balss.

"Esmu atgriezies, Skolotāj."

"Stāsti!" balss pavēlēja; tajā jautās prieks par zvanu.

"Visi četri pagalam. Trīs senechaivc un tielmestrs ari."

Uz brīdi iestājās klusums, iespējams, pateicības lūgsnai.

"Tātad, jādomā, esi visu noskaidrojis?"

"Visi četri stāstīja vienu un to pašu. Pilnīgi saskan. Turklāt katrs atsevišķi."

"Un tu noticēji?"

"Tik liela sakritība nevarētu būt vienkārša sagadīšanās."

Pretējā līnijas galā kāds atviegloti uzelpoja.

"Lieliski. Baidījos, ka tik brālības izslavētā slepenība visu neizjauktu."

"Nāves draudi ir labs pamudinājums."

"Nu, manu Skolniek, stāsti, kas man jāzina!"

Sīļa nešaubījās, ka no upuriem iegūtā ziņa ir pārsteidzoša.

"Skolotāj, visi četri runāja par clef de voūte… tātad teiksmainais slēgakmens pastāv.

Skolotājam vai elpa aizrāvās no uztraukuma.

"Slēgakmens! Tā jau mēs domājām."

Valdīja uzskats, ka brālība izveidojusi akmens karti clef de voūte… jeb slēgakmeni plāksni, uz kuras atzīmēta brālības vislielākā noslēpuma glabātavas atrašanās vieta. Un šī informācija bija tik svarīga, ka tās sargāšana bija brālības pastāvēšanas pamats.

"Kad slēgakmens būs rokā," Skolotājs skaļi prātoja, "atliks tikai viens solis."

"Esam tam daudz tuvāk, nekā jūs domājat. Slēgakmens ir šeit, Parīzē."

"Parīzē? Neticami! Nebiju to gaidījis."

Sīļa aprakstīja vakara notikumus… kā visi četri upuri bridi pirms nāves bija mēģinājuši izpirkt savas bezdievīgās dzīvības par noslēpuma cenu. Visi runāja vienu: ka slēgakmens viltīgi noslēpts vienā no Parīzes senākajiem dievnamiem Svētā Sulpīcija baznīcā.

"Tieši dievnamā!" Skolotājs iesaucās. 'Tā taču gluži vienkārši ir ņirgāšanās par mums!"

"Un tas turpinās simtiem gadu."

Skolotājs apklusa, kā ļaudamies uzvaras brīža priekam. Beidzot viņš ierunājās.

"Tu esi lieliski strādājis Dievam par godu. Mēs to gaidījām simtiem gadu. Tev jādabū tas slēgakmens. Tūlīt pat. Šonakt. Saproti, cik tas ir svarīgi."

Sīļa nešaubījās, ka likmes ir prātam neaptveramas, taču Skolotāja prasība šķita neizpildāma.

"Bet baznīca taču ir īsts cietoksnis! Naktī jo īpaši. Kā lai tur tiek iekšā?"

Ar ārkārtīgi ietekmīga cilvēka pārliecību Skolotājs paskaidroja, kas darāms.

Nolicis tālruni, Sīļa nepacietībā vai trīcēja.

Viena stunda, viņš sev teica. Cik labi, ka Skolotājs bija devis viņam šo stundu grēku nožēlai pirms došanās uz dievnamu! Dvēsele jāattīra no šīs dienas grēkiem. Tiem jau nu gan bija svētīts mērķis. Simtiem gadu ildzis karš pret Dieva ienaidniekiem. Piedošana nodrošināta.

Taču, lai atbrīvotos no grēka, bija vajadzīgs upuris.

Aizvilcis aizkarus, Sīļa izģērbās un nometās ceļos istabas vidū. Pieliecis galvu, viņš apskatīja augšstilbam apsieto dzelkšņaino siksnu. Visi īstenie Ceļa gājēji valkāja šo ierīci ādas siksnu ar asiem dzelzs dzelkšņiem, kas dūrās miesā, pastāvīgi atgādinot Kristus ciešanas. Šīs sāpes arī palīdzēja pretoties miesas iegribām.

Sīļa tajā dienā bija valkājis savu siksnu ilgāk nekā obligātās divas stundas, taču tā nebija parasta diena. Saņēmis sprādzi, viņš savilka siksnu par vienu caurumu ciešāk un saviebās, dzelkšņiem iespiežoties daiļāk miesā. Lēnām izelpojis, Sīļa veldzējās sāpju rituālā, kas viņu attīrīja.

Sāpes nāk par labu, Sīļa čukstēja Tēva Hosēmarijas Eskrivas visu Skolotāju Skolotāja svētos vārdus. Lai gan Eskriva bija miris jau 1975. gadā, viņa gudrība palika, viņa vārdus joprojām atkārtoja tūkstošiem uzticamu kalpu lūpas visā pasaulē, kad tie metās ceļos par "miesas mērdēšanu" dēvētās svētās darbības veikšanai.

Sīļa pievērsa skatienu uz grīdas kārtīgi saritinātajai smagajai virvei tajā bija iesieti mezgli. Disciplīna. Mezglus klāja sažuvušas asinis. Alkdams caur mokām attīrīties, Sīļa steidzīgi noskaitīja lūgšanu. Tad, satvēris virvi aiz gala, aizvēra acis un spēcīgi atvēzējās pāri plecam; mezgli triecās pret muguru. Vēl viens sitiens, šaustot miesu. Viņš pātagoja sevi vēl un vēl.

Castigo corpus meum.5

Beidzot viņš sajuta asinis plūstam pār muguru.

3. nodaļa

Spirgts aprīļa gaiss sitās "Citroen ZX" atvērtajā logā; garām aizslīdēja Opera, tad Vandomas laukums. Šaujoties cauri pilsētai pasažiera sēdeklī, Roberts Lengdons pūlējās sakārtot domas. Pēc veicīgās dušas un skūšanās atguvis pieņemamu izskatu, viņš joprojām nespēja nomierināties. Muzeja pārziņa līķa biedējošais tēls neatstājās.

Žaks Sonjērs ir miris.

Šī nāve radīja dziļu zaudējuma izjūtu. Lai gan Sonjēra vientuļnieka daba nevienam nebija noslēpums, viņu cienīja par nesavtīgo kalpošanu mākslai. Lekcijās Lengdons bieži izmantoja citātus no viņa grāmatām par Pusēna un Tenīrsa gleznās slēptajiem slepenajiem kodiem. Tikšanos Lengdons bija ļoti gaidījis un, saprazdams, ka muzeja pārzinis neieradīsies, juties ļoti vīlies.

Prātā vēlreiz uzplaiksnīja fotouzņēmumā redzētais. Žaks Sonjērs to izdarīja pats? Lengdons pagriezās sānis un lūkojās pa logu, cenšoties nedomāt par attēlu.

Pilsēta tikai tagad gatavojās mieram ielu tirgotāji stūma ratiņus ar iecukurotiem augļiem, viesmīļi stiepa atkritumu maisus pie ietves malas, aizkavējušies mīlnieki centās sasildīties, ciešāk piekļaujoties viens otram jasmīnziedu smaržas pūsmās. "Citroen" valdonīgi brāžas tam visam garām, un nakts noskaņai neatbilstīgā divu toņu sirēna šķēla satiksmi kā ass nazis.

"Le capitaine priecājās, ka palikāt Parīzē pa nakti," aģents ierunājās, pirmo reizi pārtraukdams klusumu kopš iziešanas no viesnīcas. "Laimīga sakritība."

Lengdonam gan tas, kas notika, ne ar ko laimīgu nesaistījās, un tādām nejaušām sakritībām viņš vispār neticēja. Kā jau cilvēks, kas visu mūžu pētījis šķietami nesavienojamu simbolu un pasaules uzskatu slpptās savstarpējās sakarības, Lengdons uztvēra pasauli kā cieši saistītu norišu un notikumu tīklu. Saistība var būt neredzama, viņš bieži atkārtoja simboloģijas lekcijās Hārvarda universitātē, taču tā vienmēr pastāv, slēpjoties tepat, zem acīmredzamā.

"Ja nemaldos," Lengdons teica, "to, kurā viesnīcā mani meklēt, jūs uzzinājāt Parīzes Amerikāņu universitātē."

Vadītājs papurināja galvu.

"Interpolā."

Interpolā, Lengdons nodomāja. Nu protams. Viņš bija aizmirsis, ka šķietami nevainīgais visu Eiropas viesnīcu lūgums uzrādīt pasi, reģistrējoties viesnīcā, nebija untumaina formalitāte tas bija likums. Interpolā darbinieki ik brīdi varēja droši noteikt, kur kāds izvēlējies naktsmājas. Diez vai vajadzēja vairāk par pāris sekundēm, lai noskaidrotu, ka viņš apmeties "Ritz".

Automobilim traucoties pilsētas dienviddaļas virzienā, drīz vien labajā pusē parādījās Eifeļa torņa izgaismotais stāvs. Ieraugot to, Lengdons atcerējās Vitoriju un abu rotaļīgo apņemšanos tikties ik pēc sešiem mēnešiem kādā no zemeslodes romantiskajām vietām. Laikam gan viena no tādām būtu arī Eifeļa tornis. Diemžēl kopš viņu atvadu skūpsta trokšņainajā Romas lidostā bija pagājis vairāk nekā gads.

"Vai esat tur uzkāpis?" aģents apvaicājās.

Lengdons, īsti nesapratis jautājumu, pagrieza galvu.

"Kā, lūdzu?"

"Skaists, vai ne?" Aģents rādīja Eifeļa torņa virzienā. "Vai esat tur uzkāpis?"

Lengdons papurināja galvu.

"Nē, tajā tornī neesmu kāpis."

"Tas ir Francijas simbols. Pati pilnība, tā es domāju."

Lengdons izklaidīgi pamāja ar galvu. Simbologi nereti uzsvēra, ka Francija ar tās plaši pazīstamo mačismu, brunču medniekiem un sīkuļiem vadoņiem Napoleonu un Pipinu īso, uz kuriem nevarēja paļauties, nemaz nespēja izvēlēties atbilstošāku nacionālo simbolu par failu trīssimt metru garumā.

Kad viņi piebrauca pie krustojuma ar Rivoli ielu, dega sarkanā gaisma, taču "Citroen " nepalēnināja ātrumu. Tas pāršāvās pāri, nonākot kokiem apstādītajā Kastiljones ielā, kas veda pie slavenā Tilerī dārza Centrālparka versijas Parīzē ziemeļu vārtiem. Vairākums tūristu kļūdās, saistot Jardins des Tuileries ar ziedošu tulpju tūkstošiem, taču īstenībā Tuileries apzīmē kaut ko stipri vien mazāk romantisku. Senos laikos parka vietā bija milzīgs, piedrazots karjers, kur Parīzes būvuzņēmēji ieguva mālus slaveno sarkano dakstiņu jeb tuiles ražošanai.

Iebraucot tukšajā parkā, aģents pasniedzās zem vadības paneļa un izslēdza aurojošo sirēnu. Pēkšņajā klusumā Lengdons atviegloti nopūtās. Halogēna lukturi apgaismoja parka grantēto ceļu, riepu skarbā švīkstoņa intonēja hipnotisku ritmu. Lengdonam Tilerī vienmēr šķita saistīts ar ko svētu. Šajā parkā Klods Monē eksperimentēja ar krāsu un formu, burtiski iedvesmodams impresionisma dzimšanu. Taču tagad, naktī, visam pāri klājās svešāda, ļauna priekšnojauta.

Braucējs strauji pagrieza stūri; nu viņi lidoja rietumu virzienā pa parka galveno bulvāri. Apbraukuši apaļu dīķi, abi šķērsoja tukšu aleju, nonākot plašā, četrstūrainā laukumā. Varēja saskatīt milzīgu akmens arku, tur Tilerī dārzs beidzās.

Karusēla arka.

Par spīti Karusēla arkas apkaimē senlaik piekoptajiem trakulīgajiem rituāliem, mākslas cienītājus šī vieta vilināja pavisam citu apsvērumu dēļ. No esplanādes, kas atradās Tilerī dārza galā, varēja saskatīt vairākus izcilus pasaules mākslas muzejus… katru savā debess pusē.

Labajā pusē, raugoties uz dienvidiem pāri Sēnai un Voltēra krastmalai, Lengdons redzēja Orsē muzeja, bijušās dzelzceļa stacijas, spilgti apgaismoto fasādi. Pa kreisi varēja sazīmēt slejamies pārmoderno Pompidū centru. Tur atradās Modernās mākslas muzejs. Lengdons zināja, ka aizmugurē, rietumu virzienā, kokiem pāri paceļas Ramzesa statuja, turpat bija mākslas izstāžu galerija ]eu de Paume.

Bet tieši priekšā, austrumos, aiz arkas jau vīdēja masīvā renesanses pils, kas bija kļuvusi par slavenāko mākslas muzeju pasaulē.

Luvras muzejs.

Jau kuro reizi Lengdons apbrīnodams pūlējās ietvert skatienā visu ēku kompleksu. Neticami plašā laukuma pretējā pusē Luvras iespaidīgā fasāde ietiecās Parīzes debesīs kā nesa tricināms cietoksnis. Milzu pakava veidā plānotā Luvra bija Eiropas garākā celtne, tā stiepās vairāk nekā triju Eifeļa torņu garumā. Fasādes grandiozos apmērus nespēja mazināt pat deviņdesmit tūkstošu kvadrātmetru plašais laukums starp tās spārniem. Kādreiz Lengdons bija pārsteigts, nosoļojis nepilnus piecus kilometrus garo ceļu apkārt Luvrai.

Lai gan šajā ēkā izstādīto sešdesmit piecu tūkstošu trīssimt mākslas darbu pienācīgai aplūkošanai apmeklētājiem vajadzētu vismaz piecas nedēļas, vairākums tūristu mēdza izvēlēties saīsināto variantu, kuru Lengdons dēvēja par "Louvre Lite" ašu skrējienu muzejam cauri, lai redzētu trīs šedevrus "Monu Lizu", "Milosas Veneru" un "Spārnoto uzvaru". Arts Buli vaids6 esot lielījies, ka paspējis aplūkot visus trīs meistardarbus nieka piecu minūšu un piecdesmit sešu sekunžu laikā.

Vadītājs sadabūja rāciju un zibenīgi nobēra franciski:

"Monsieur Langdon est arrive. Deux minūtes."7

Traucējumu pēc Lengdons varēja vien minēt, kāda bija atbilde.

Aģents nolika rāciju un pagriezās pret Lengdonu.

"Kapteinis gaidīs pie galvenās ieejas."

Neievērodams aizlieguma zīmi, viņš piedeva gāzi un pārbrauca pāri apmalei. Tālumā jau varēja saskatīt Luvras lepno fasādi ar septiņiem trīsstūrveida baseiniem, no kuriem šļācās apgaismotas strūklakas.

La Pyramide.

Parīzes Luvras jaunais ieejas ansamblis bija kļuvis gandrīz tikpat slavens kā pats muzejs. Ķīniešu izcelsmes amerikāņu arhitekta Jeo Minpeja projektētā stikla piramīda neomodernisma stilā joprojām izraisīja tradīciju glabātāju nicinājumu tā graujot renesanses pagalma cēlo kompozīciju. Gēte bija dēvējis arhitektūru par ledū kaltu, sasaldētu mūziku, bet Minpeja kritiķi piramīdu salīdzināja ar švīkām uz skolas tāfeles. Taču mūsdienīgāk noskaņoti mākslas cienītāji uzteica vairāk nekā divdesmit vienu metru augsto caurspīdīgo piramīdu par veiksmīgo senās celtnes un mūslaiku metodes sakausējumu simbolisku saikni starp veco un jauno, kas sekmējot Luvras ieiešanu jaunajā gadu tūkstotī.

"Kā patīk mūsu piramīda?" aģents apvaicājās.

Lengdons sarauca pieri. Gandrīz vai visi franči uzplijās amerikāņiem ar šo jautājumu. Protams, tas bija viltīgs. Atzīstot, ka patīk, tu uzreiz tiktu piepulcināts bezgaumīgo amerikāņu skaitam, bet ar nepatikas izteikšanu aizvainotu visu franču tautu.

"Miterāns bija drosmīgs cilvēks," Lengdons laipoja. Piramīdas projektu bija pasūtījis pats nelaiķis prezidents, kam piedēvēja "Faraona kompleksu". Vienpersoniski izlemdams jautājumu par Parīzes apgādāšanu ar ēģiptiešu obeliskiem, mākslas priekšmetiem un kultūras un vēstures pieminekļiem, Fransuā Miterāns tik nevaldāmi aizrāvās ar Ēģiptes kultūru, ka franči vēl joprojām, viņu pieminot, mēdz teikt Sfinksa.

"Kā sauc kapteini?" Lengdons mainīja sarunas tematu.

"Bezū Fašs," vadītājs atbildēja, tuvojoties piramīdas galvenajai ieejai. "Mēs viņu saucam par le Taureau".

Lengdons izbrīnījies palūkojās uz viņu, prātojot, vai visiem frančiem būtu kāds dzīvnieku valsts epitets.

"Savu kapteini esat iesaukuši par bulli?"

Vīrietis uzrauca uzacis augšup.

"Rādās, jūs daudz labāk saprotat franciski, nekā teicāt, mesjē Lengdon."

Ar franču valodu iet kā pa celmiem, Lengdons nodomāja, taču ar zodiaka zīmēm viss ir kārtībā. Taurus vienmēr nozīmējis bulli. Astroloģijas simboli visā pasaulē ir vienādi.

Aģents apturēja mašīnu un norādīja uz lielajām durvīm piramīdas sānos, tās varēja saskatīt starp divām strūklakām.

"Jāiet tur. Visu labu, mesjē."

"Jūs nenāksiet?"

"Man lika jūs atvest uz šejieni. Ir ari citi darbi."

Lengdons smagi nopūtās un izkāpa no mašīnas. Kā kungi vēlas.

Ierūcās motors, mašīna spēji aiztraucās. Palicis viens, Lengdons noraudzījās tās gabaritugunīs un sprieda, ka tikpat labi varētu pārdomāt, aiziet no pagalma, paķert taksi un atgriezties viesnīcā. Taču kaut kas lika saprast, ka tā nebūtu prātīga rīcība.

Tuvojoties strūklaku radītajai migliņai, Lengdonu pārņēma neomulīga sajūta: bija tā, it kā viņš pārkāptu reālās pasaules slieksni. Notikumi, kas risinājās ar viņu, atkal sāka atgādināt sapni. Pirms pārdesmit minūtēm viņš mierīgi gulēja savā viesnīcas gultā, bet nu stāvēja Sfinksas ierīkotas caurspīdīgas piramīdas priekšā, gaidot par Bulli iesauktu policistu.

Nu gan iekūlies, gluži kā Salvadora Dali gleznā, viņš nodomāja.

Lengdons piegāja pie galvenās ieejas milzīgām virpuļdurvīm. Aiz tām redzamā priekštelpa bija trūcīgi apgaismota un tukša.

Vai būtu jāpieklauvē?

Diez vai kāds no cienījamiem Hārvarda universitātes ēģiptologiem būtu iedomājies klauvēt pie piramīdas parādes durvīm un gaidīt kādu tās atveram. Roka cēlās pieklauvēt pie durvju stikla, taču no tumsas iznira kāds stāvs, nākdams augšā pa vītņu kāpnēm. Masīvs, tumšu seju, tas atgādināja neandertālieti ar platiem, tumšā divrindu žaketē iespīlētiem pleciem. Sperdams garus soļus ar strupajām, spēcīgajām kājām, vīrietis strauji tuvojās, pauzdams nepārprotamu varas apziņu. Iedams viņš runāja pa mobilo tālruni, taču beidza runāt, pirms sasniedza durvis; tad ar rokas mājienu aicināja Lengdonu iekšā.

"Bezū Fašs," viņš pavēstīja," sagaidījis Lengdonu ienākam pa virpuļdurvīm. "Drošības policijas Galvenās pārvaldes kapteinis." Balss bija atbilstoša zema rūkoņa… it kā tuvotos negaiss.

Lengdons sasveicinādamies sniedza roku.

"Roberts Lengdons."

Faša milzīgā plauksta gandrīz saņurcīja Lengdona roku.

"Redzēju fotogrāfiju," Lengdons teica. "Jūsu aģents sacīja, ka Žaks Sonjērs pats…"

"Mister Lengdon," Faša melnās acis kā piekaltas sekoja Lengdona sejas izteiksmei, "fotogrāfijā redzams tikai sākums tam, ko izdarīja Sonjērs."

4. nodaļa

Kapteinis Bezū Fašs patiešām atgādināja saniknotu vērsi platie pleci izriezti, zods cieši piespiests pie krūtīm. Tumšie mati saeļļoti un atglausti atpakaļ, uz izvirzītās pieres veidojot bultai līdzīgu ķīli, kas atgādināja karakuģa priekšgalu. Šķita, ka tumšo acu zibšņi izgaismo katru sīkumu, viešot ikvienā pilnīgu skaidrību par nepielūdzamu bardzību visos jautājumos.

Lengdons sekoja kapteinim pa slavenajām marmora kāpnēm lejup uz pazemes zāli zem stikla piramīdas. Viņi pagāja garām apsardzei, diviem ar ložmetējiem bruņotiem Drošības policijas darbiniekiem. Varēja noprast, ka tonakt it nevienam nebija lemts ne iekļūt muzejā, ne iziet no tā ārā bez kapteiņa Faša svētības.

Lejā nokļuvis, Lengdons centās atvairīt piepeši uzmākušās bailes. Faša izturēšanās nebūt nebija draudzīga, un Luvrai tik vēlā stundā bija gandrīz vai kapulauka aura. Trepes apgaismoja neuzkrītoši, katrā pakāpienā ierīkoti gaismeklīši kā kinoteātra ejā, seansam sākoties. Varēja dzirdēt paša soļus atbalsojamies pret stiklu virs galvas. Paraudzījies augšup, Lengdons saskatīja strūklaku ūdens blāvi mirdzošo dūmaku uzšļācamies un izklīstam uz caurspīdīgā stikla jumta.

"Jums patīk?" Faša platais zods pavērsās augšup.

Lengdons nopūtās, pārāk noguris, lai minētu mīklas.

"Jā, jūsu piramīda ir lieliska."

"Kā rēta Parīzes sejā," noņurdēja Fašs.

Viens nulle. Varēja noprast, ka šim cilvēkam nebūs viegli izdabāt. Diez vai Fašam bija kaut mazākā nojauta, ka saskaņā ar prezidenta Miterāna norādījumiem piramīda veidota tieši no sešsimt sešdesmit sešām stikla plāksnēm savāda prasība, par ko daudzus šķēpus lauzuši zemtekstu meklētāji, kuri uzskatīja to par sātana skaitli.

Lengdons nosprieda, ka tādas lietas labāk necelt gaismā.

Kāpjot dziļāk pazemes zālē, pamazām atklājās tās plašums. Septiņpadsmit metru zem zemes izbūvētā sešus tūkstošus trīssimt kvadrātmetru plašā telpa atgādināja milzīgu alu. Luvras medus krāsas fasādei pieskaņotā gaišbrūni dzeltenīgā marmora telpa parasti bija saules gaismas un tūristu pilna. Taču tonakt tukšā zāle slēpās tumsā, radot visai drūmu, kapenēm atbilstošu gaisotni.

"Un muzeja pastāvīgais drošības dienests?" Lengdons ievaicājās.

"En (ļuarantaine,"8 Fašs atbildēja tādā tonī, it kā Lengdons būtu apšaubījis viņa komandas godīgumu. "Acīmredzot šonakt te iekļuvis kāds, kuram šeit nevajadzēja atrasties. Visi Luvras naktsmaiņas sargi tiek nopratināti. Šonakt muzeju apsargā mani aģenti."

Lengdons pamāja, cenšoties neatpalikt.

"Vai labi pazināt Žaku Sonjēru?" kapteinis jautāja.

"Taisnību sakot, nemaz. Nebijām ne reizi tikušies."

Fašs izskatījās pārsteigts.

"Vakar būtu jūsu pirmā tikšanās?"

"Jā. Bijām plānojuši tikties Amerikāņu universitātes rīkotajā pieņemšanā pēc manas lekcijas, taču viņš neatnāca."

Fašs kaut ko ieskricelēja mazītiņā piezīmju grāmatiņā. Garāmiedams Lengdons uzmeta aci Luvras mazāk pazīstamajai piramīdai Im Pyramide Inversee milzīgam, uz leju vērstam veidojumam, kas bija ierīkots, lai nodrošinātu apgaismojumu pazemē, un karājās lejup kā stalaktīts. Fašs noveda Lengdonu pa kāpnēm līdz ieejai velvetā tunelī, virs kura bija uzraksts DENON. Denona spārns bija slavenākais no trim galvenajām Luvras daļām.

"Kas bija tikšanās iniciators?" Fašs pēkšņi ievaicājās. "Jūs vai viņš?"

Jautājums šķita savāds.

"Misters Sonjērs," Lengdons atbildēja brīdī, kad viņi iegāja tunelī. "Viņa sekretāre pirms pāris nedēļām sazinājās ar mani pa e-pastu. Rakstīja, ka muzeja pārzinis uzzinājis par manām lekcijām Parīzē un gribot ar mani aprunāties, kamēr esmu šeit."

"Aprunāties par ko?"

"Nezinu. Droši vien par mākslu. Mums bija kopīgas intereses."

Šķita, ka Fašs tam netic.

"Jums nav ne jausmas, ko viņš gribēja apspriest?"

To Lengdons patiešām nezināja. Sākumā viņam gan gribējās noskaidrot, taču jautāt šķita nepieklājīgi. Godājamā Žaka Sonjēra noslēgtība bija vispārzināma, viņš ļoti reti ar kādu tikās. Lengdons priecājās par tādu iespēju.

"Mister Lengdon, vai jūs vismaz nemēģinātu izteikt kādu minējumu par to, ko nogalinātais vakar būtu gribējis pāmināt ar jums? Tas, iespējams, mums varētu noderēt."

Jautājuma tiešums Lengdonu samulsināja.

"Es nudien nespēju iedomāties. Nemaz to nevaicāju. Jutos pagodināts tāpēc vien, ka viņš ar mani sazinājās. Esmu mistera Sonjēra darbu cienītājs. Nodarbībās bieži atsaucos uz viņa viedokli."

Teiktais tika iegrāmatots Faša piezīmēs.

Abi gājēji bija sasnieguši Denona spārna ieejas gaiteņa vidu, un tā galā Lengdons saskatīja divus eskalatorus; neviens no tiem nedarbojās.

"Tātad jums ar viņu bija kopīgas intereses?" Fašs jautāja.

"Jā. Patiesībā gandrīz visu pēdējo gadu gatavoju uzmetumu grāmatai, kas veltīta mistera Sonjēra pamatspecialitātei. Cerēju, ka viņš mani apskaidros."

Fašs ielūkojās Lengdona sejā.

"Kā, lūdzu?"

Acīmredzot frančiem šī idioma bija sveša.

"Cerēju, ka man izdosies noskaidrot viņa viedokli par to."

"Sapratu. Viedokli kādā jautājumā?"

Lengdons vilcinājās, īsti nezinot, kā izteikties.

"Būtībā manuskripts veltīts dievietes kulta ikonogrāfijai sievietes svētumam un ar to saistīto mākslu un simboliem."

Faša gaļīgā delna pieglauda matus.

"Un Sonjērs šajā jomā bija speciālists?"

"Kā neviens cits."

"Skaidrs."

Lengdonam šķita, ka Fašam nebija vis skaidrs. Žaku Sonjēru uzskatīja par gudrāko cilvēku dievietes ikonogrāfu pasaulē. Viņš ne vien pats aizrāvās ar auglību, dieviešu kultiem un svēto sievišķību saistītām relikvijām, bet arī, divdesmit gadus kalpodams par muzeja pārzini, bija palīdzējis Luvrai sagādāt bagātāko dievietei veltīto mākslas darbu krājumu pasaulē cirvīšus no priesterieņu senākās svētnīcas Delfos, zelta zižļus, simtiem anku mazu eņģeļu veidā, grabuļus, kurus Senajā Ēģiptē lietoja ļauno garu patriekšanai, un brīnišķīgu statuju kolekciju: dieviete Izīda ar Horu pie krūts.

"Iespējams, Žaks Sonjērs zināja par jūsu manuskriptu," Fašs minēja. "Un norunāja tikšanos, lai piedāvātu palīdzību grāmatas sagatavošanā."

Lengdons papurināja galvu.

"Taisnību sakot, par manuskriptu vēl neviens nezina. Pagaidām tas ir tikai uzmetums, un neesmu to nevienam rādījis vienīgi redaktoram."

Fašs apklusa.

Lengdons noklusēja iemeslu, kāpēc nevienam citam nebija rādījis manuskriptu. Trīssimt lappušu garais uzmetums ar pagaidu nosaukumu "Zaudētās svētās sievišķības simboli" piedāvāja vairākas visai negaidītas vispāratzītās reliģiskās ikonogrāfijas interpretācijas, kuras neapstrīdami izraisītu pretrunīgu reakciju.

Un tad, jau piegājis pie nekustīgajiem eskalatoriem, Lengdons piepeši apjauta, ka Faša vairs nav blakus. Palūkojies atpakaļ, viņš ieraudzīja to stāvam pie dienesta lifta.

"Brauksim ar liftu," Fašs sacīja, lifta durvīm atveroties. "Jūs jau droši vien zināt kājām līdz galerijai diezgan ilgi jāiet."

Lai gan Lengdons saprata, ka ar liftu aiztaupīsies garais kāpiens uz Denona spārnu, kas bija divus stāvus augstāk, viņš nekustējās.

"Kas noticis?" Fašs nepacietīgi pieturēja durvis.

Lengdons izelpoja, ar ilgām lūkodamies uz eskalatoriem. Nekas nav noticis, viņš centās apmānīt sevi, vilkdamies atpakaļ, uz liftu. Zēna gados Lengdons bija iekritis pamestā akā un gandrīz nomiris, mīņādamies ūdenī stundām ilgi, līdz sagaidīja glābiņu. Kopš tā laika viņu vajāja bailes no slēgtām telpām liftiem, metro, skvoša laukumiem. Lifta mehānisms ir pilnīgi drošs, Lengdons vienmēr centās sev iegalvot, nekad tam nenoticēdams. Tā ir tikai maza, slēgtā šahtā iekārta metāla kaste! Elpu aizturējis, viņš iekāpa liftā un, durvīm aizslīdot ciet, sajuta labi pazīstamo adrenalīna triecienu.

Divi stāvi. Desmit sekundes.

"Tātad jūs abi ar misteru Sonjēru," Fašs iesāka, liftam sakustoties, "vispār neesat sarunājušies? Ne ari sarakstījušies? Nekad neesat sūtījuši pasta sūtījumus?"

Savādi jautājumi. Lengdons papurināja galvu.

"Nē. Nekad."

Fašs pielieca galvu, kā atzīmējot kaut ko prātā. Neko nebildis, viņš blenza hromētajās durvīs.

Augšupceļā Lengdons mēģināja sakopot domas par ko citu, nevis četrām sienām, starp kurām bija iekļuvis. Lifta durvīs atspoguļojās kapteiņa kaklasaites piespraude sudraba krucifikss ar iestrādātiem trīspadsmit melna oniksa gabaliņiem. Tas nedaudz pārsteidza. Šo simbolu krustu ar trīspadsmit dārgakmeņiem dēvēja par crux gemmata, kristiešiem tā bija Kristus un viņa divpadsmit apustuļu ideogramma. Šķita nedaudz neparasti, ka Francijas policijas virsnieks tik klaji izrāda savu reliģisko pārliecību. Taču tā galu galā bija Francija: kristietība te bija ne tik daudz reliģija, kā mantojums.

"Tas ir crux gemmata," Fašs pēkšņi sacīja.

Pārsteigtais Lengdons ieraudzīja durvīs atspīdam viņam pievērstās Faša acis.

Lifts ar grūdienu apstājās, un durvis atvērās.

Lengdons veicīgi izkāpa gaitenī, atkal plašumā, kur cerēja ieraudzīt Luvras gleznu galeriju izslavētos augstos griestus. Taču viņš bija nokļuvis pavisam citā pasaulē.

Pārsteigums bija tik liels, ka viņš sastinga.

Fašs paraudzījās uz viņu.

"Ja nemaldos, mister Lengdon, jūs nekad neesat redzējis Luvru pēc darba laika."

Laikam gan, Lengdons nodomāja, pūlēdamies saprast, kur atrodas.

Parasti nevainojami apgaismotās Luvras galerijas bija neticami tumšas. No augšas neplūda ierastā baltā gaisma; spīdums nāca no lejas šur tur pa blāvam sarkanam plankumiņam uz flīžu grīdas.

Drūmo gaiteni pētīdams, Lengdons saprata, ka to jau varēja paredzēt. Gandrīz visās gleznu galerijās naktī izmantoja ne īpaši spilgtu sarkano apgaismojumu vajadzīgajās vietās zemu bija ierīkoti apgaismes ķermeņi, lai darbinieki varētu pārvietoties un vienlaikus būtu nodrošināti gleznām tādi uzglabāšanas apstākļi, kas mazinātu gaismas balinošo iedarbību. Tobrīd muzejs radīja gandrīz vai nomācošu iespaidu. Visās malās vīdēja garas ēnas, un augstajos velvētajos griestos turpat vai virs galvas sākās melns tukšums.

"Nāciet līdzi!" Fašs teica un pagriezās pa labi; bija jāiziet cauri vairākiem savstarpēji saistītiem gaiteņiem.

Lengdons viņam sekoja, pamazām aprazdams ar tumsu. Visapkārt kā milzīgā fotolaboratorijā vīdēja lieli audekli… tajos attēloto cilvēku acis pavadīja viņus ar skatienu. Varēja just pazīstamo muzeja gaisu sausu, dejonizētu aromātu ar vieglu ogles piegaršu, kas liecināja par cauru diennakti ieslēgtām žāvēšanas iekārtām ar ogļu filtriem, lai mazinātu apmeklētāju izelpotā oglekļa dioksīda iedarbību.

Augstu pie sienām piestiprinātās novērošanas kameras runāja atklātu valodu ar apmeklētājiem. Mēs visit redzam. Nekur nepieskarieties.

"Vai kāda darbojas?" Lengdons rādīja uz kamerām.

Fašs purināja galvu.

"Protams, nē."

Lengdonu tas nepārsteidza. Tik milzīgos muzejos videonovērošanas sistēmas bija pārāk dārgas un neefektīvas. Vajadzētu vairākus simtus tehnisko darbinieku, lai uzraudzītu šīs iekārtas. Lielajos muzejos pārsvarā izmantoja tā sauktos aizturēšanas drošības pasākumus. Nav jācenšas kavēt zagļu iekļūšanu. Tos nedrīkst laist ārā. Aizturēšanas sistēmas ieslēdza pēc darba laika beigām, un, ja nelūgtais viesis mēģinātu nozagt kādu mākslas priekšmetu, attiecīgo galerijas telpu tās norobežotu no visām pusēm, zagli ietupinot aiz restēm jau pirms policijas ierašanās.

Tālumā, marmora gaiteņa galā, atbalsojās kāda saaina. Runātāji, šķita, atradās lielā nišā pa labi. No turienes gaitenī iesniedzās spilgts gaismas kūlis.

"Muzeja pārziņa kabinets/' kapteinis paziņoja.

Kopā ar Fašu pieejot tuvāk, Lengdons ieraudzīja mazu koridoru, kas veda Sonjēra greznajā kabinetā, kur bija īstas koka mēbeles, vecmeistaru gleznas, milzīgs antīks rakstāmgalds ar prāvu bruņinieka modeli pilnā kaujas ietērpā uz tā. Iekšā rosījās vairāki policijas aģenti daži runāja pa tālruni, citi kaut ko pierakstīja. Viens sēdēja pie Sonjēra galda, kaut ko rakstīdams klēpjdatorā. Acīmredzot muzeja pārziņa kabinets bija pielāgots par Drošības policijas Galvenās pārvaldes pagaidu komandpunktu.

"Messieurs!" Fašs uzsauca, un visi paraudzījās uz viņu. "Ne nous derangez pos sous aucun pretexte. Enteiidu ? "9

Visi, kas bija kabinetā, saprotoši pamāja.

Lengdons bija karinājis pietiekami daudz NE PAS DERANGER zīmes uz viesnīcas istabu durvju rokturiem, lai saprastu kapteiņa pavēles jēgu. Fašu un Lengdonu nekādā ziņā nedrīkstēja traucēt.

Atstājis mazo aģentu draudzi, Fašs veda Lengdonu dziļāk tumšajā gaiteni. Nepilnus trīsdesmit metrus tālāk no tumsas iznira ieeja Luvras vispopulārākajā nodaļā La Grande Galerie šķietami bezgalīgā telpā, kur atradās vērtīgākie itāliešu gleznotāju darbi. Lengdons jau bija sapratis, ka tieši tur ir Sonjēra līķis; Lielās galerijas slavenais parkets bija labi saskatāms uzņēmumā.

Piegājis tuvāk, -Lengddns pamanīja, ka galeriju norobežo milzīgs tērauda režģis, kas atgādināja ap viduslaiku pilīm ierīkotos nožogojumus, lai pasargātos no laupītāju armijām.

"Aizturēšanas garantija," Fašs teica.

Arī tumsā varēja noprast, ka tāda barikāde pat tankam būtu nopietns šķērslis. Lengdons starp režģa stieņiem raudzījās vāji apgaismotās Lielās galerijas alās.

"Lūdzu, ejiet, mister Lengdon," Fašs mudināja.

Lengdons pagriezās. Uz kurieni tad?

Fašs rādīja uz režģa apakšdaļu.

Lengdons palūkojās lejup. Tumsā viņš to nebija pamanījis. Režģis bija pacelts aptuveni pusmetra augstumā, radot ne visai pievilcīgu spraugu zem tā.

"Šajā teritorijā Luvras apsardzi joprojām neielaižam," Fašs teica. "Mani palīgi, tehniskie eksperti, no Police Technicļue et Scicntificjue tikko pabeiguši darāmo." Viņš norādīja uz spraugu. "Lūdzu, lieniet cauri."

Lengdons blenza uz šauro spraugu lejā un tad augšā, uz masīvo režģi. Tas būtu joks, vai? Barikāde atgādināja giljotīnu, kas gatava sadragāt nelūgtu viesi.

Fašs kaut ko norūca franciski un paraudzījās pulkstenī. Tad nometās ceļos un pašļūca ar visu savu masīvo rumpi zem režģa. Nokļuvis otrpus nožogojuma, viņš piecēlās kājās un raudzījās uz Lengdonu.

Tas nopūtās. Tad, atspiedies ar plaukstām pret pulēto parketu, nogūlās uz vēdera un vilkās uz priekšu. Brīdī, kad viņš bija zem režģa, tvīda uzvalka apkakle aiz tā aizķērās, un viņš atsita galvu pret dzelzs stieni.

Nu smalki, Robert, viņš nodomāja, bridi pastīvējās un beidzot izlīda otrā pusē. Iztaisnojies Lengdons sāka aprast ar faktu, ka nakts varētu būt visai gara.

5. nodaļa

Marijhilpleisa jaunā "Opus Dei" galvenā mītne un konferenču centrs atrodas Ņujorkā, Leksingtonas avēnijas 243. ēkā. Tornis, kas izmaksājis nedaudz vairāk par četrdesmit septiņiem miljoniem ASV dolāru, ietērpts sarkanos ķieģeļos un Indiānas kaļķakmenī. Šajā arhitektu biroja "May &amp; Pinska" projektētajā celts nē ir vairāk nekā simt guļamistabu, sešas ēdamzāles, bibliotēkas, dzīvojamās istabas, sapulču telpas un biroji. Otrajā, astotajā un sešpadsmitajā stāvā uzbūvētas koka un marmora kapelas. Septiņpadsmitajā stāvā ir tikai dzīvojamās telpas. Vīriešiem ēkā jāiet pa galvenajām durvīm no Leksingtonas avēnijas puses; sievietēm no sānieliņas, un mītnē viņas vienmēr ir "vizuāli un akustiski nodalītas" no vīriešiem.

Pirms dažām stundām bīskaps Manuels Aringarosa sava pasaulei nepieejamā augšstāva dzīvokļa drošībā bija sakravājis nelielu ceļasomu un uzvilcis tradicionālo melno sutanu. Parasti viņš apjozās ar purpurkrāsas jostu, taču tovakar bija jādodas ceļā, ļaudīs, un viņš nevēlējās pievērst uzmanību savam augstajam amatam. Tikai vērīga acs pamanītu bīskapa četrpadsmit karātu zelta gredzenu ar purpursarkanu ametistu un prāviem dimantiem. Izcils juveliermākslas darbs. Uzmetis ceļasomu plecā, viņš klusi noskaitīja lūgšanu, i'zgāja no dzīvokļa un devās lejup uz vestibilu, kur gaidīja šoferis, lai aizvestu viņu uz lidostu.

Un nu, sēžot pasažieru lidmašīnā ceļā uz Romu, Aringarosa pa iluminatoru vēroja tumšo Atlantijas okeānu. Saule jau bija aiz apvāršņa, bet viņa zvaigzne tikai uzlēkusi. Šovakar mani gaida uzvara, viņš nodomāja; neticami, ka pirms pāris mēnešiem viņš jutās tik bezspēcīgs pret tiem, kas draudēja iznīcināt viņa impēriju.

Bīskaps Aringarosa, "Opus Dei" ģenerālprezidents, pēdējos desmit gadus izplatīja "Dieva darba" no latīņu valodas "Opus Dei" vēsti. Šī spāņu garīdznieka Hosēmarijas Eskrivas 1928. gadā dibinātā draudze aicināja atgriezties pie konservatīvajām katolicisma vērtībām un mudināja tās locekļus nesavtīgi upurēt sevi, lai darītu Dieva darbu.

"Opus Dei" stingrā sekošana tradīcijām aizsākās Spānijā pirms Franko režīma, bet pēc Hosēmarijas Eskrivas iedvesmojošās grāmatas "Ceļš 999 jautājumi pārdomām par Dieva darba veikšanu ikdienas dzīvē" iznākšanas Eskrivas idejas zibensātrumā izplatījās visā pasaulē. Tagad, kad bija izdoti vairāk nekā četri miljoni "Ceļa" eksemplāru četrdesmit divās valodās, "Opus Dei" bija ieguvusi ietekmi visā pasaulē. Tās apmešanās vietas, mācību centri, pat universitātes atradās gandrīz visās lielākajās pasaules valstu galvaspilsētās. "Opus Dei" strauji attīstījās un bija finansiāli drošākā katoļu organizācija pasaulē. Diemžēl Aringarosam bija kļuvis zināms, ka šajā reliģiskā cinisma, dažādu kultu un televīzijas evaņģēlistu laikmetā "Opus Dei" bagātība, kura arvien auga, kā magnēts piesaistīja aizdomas.

"Daudzi uzskata "Opus Dei" par kultu, kas praktizē smadzeņu skalošanu," ar šādām frāzēm bieži uzmācās reportieri. "Citi dēvē jūs par galēji konservatīvu kristiešu slepeno biedrību. Kas jūs īsti esat?"

""Opus Dei" nav ne viens, ne otrs," bīskaps mēdza pacietīgi skaidrot. "Esam katoļu draudze, kura par savu galveno mērķi izvēlējusies sekot katolicismam tik stingri, cik vien tas iespējams mūsu ikdienas dzīvē."

"Vai Dieva darbs patiešām prasa šķīstības zvērestu, desmito tiesu un grēku izpirkšanu, sevi šaustot un valkājot dzelkšņu siksnu?"

"Jūs runājat par visai nelielu "Opus Dei" piekritēju daļu," Aringarosa atbildēja. "Ir daudzi līdzdalības veidi. Tūkstošiem "Opus Dei" locekļu ir precējušies, dzīvo ģimenēs un veic Dieva darbu savās dzīvesvietās. Citi izvēlas askētisku dzīvi mūsu vientuļniekiem domātās apmešanās vietās. Šī izvēle ir katra paša ziņā, taču "Opus Dei" visiem ir viens kopīgs mērķis darīt pasauli labāku, veicot Dieva darbu. Tas nu noteikti ir slavējams uzdevums."

Taču ne jau visi klausīja saprāta balsij. Plašsaziņas līdzekļi tiecās pēc skandāliem, bet "Opus Dei", kā jau daudzās lielās organizācijās, gadījās dažas noklīdušas dvēseles, kas meta ēnu uz visiem.

Pirms diviem mēnešiem kādā ASV universitātē "Opus Dei" grupu pieķēra, iebarojot jaunpienācējiem meskallnu, kas izraisa eiforiju, un tādējādi vēloties jauniņajiem radīt pārliecību, ka patīkamās izjūtas modina reliģiski pārdzīvojumi. Kādas citas universitātes students valkāja savu dzelkšņaino siksnu ilgāk nekā ieteiktās divas stundas dienā, ierosinot gandrīz letālu infekciju. Pavisam nesen Bostonā jauns investīciju baņķieris, piedzīvojis vilšanos, novēlēja "Opus Dei" visus mūža ietaupījumus pirms pašnāvības mēģinājuma.

Nomaldījušās avis. Aringarosa nopūtās, ar visu sirdi juzdams tām līdzi.

Protams, vislielākās nepatikšanas sagādāja plaši aprakstītā F1B spiega Roberta Hansena prāva. Tiesas prāvā atklājās, ka šis ievērojamais organizācijas "Opus Dei" loceklis bijis ar seksuālām novirzēm. Uzstādījis slēptas videokameras savā guļamistabā, viņš ierakstīja dzimumaktus ar sievu un demonstrēja tos draugiem.

"Diez vai tāds laika kavēklis piedien dziļi ticīgam katolim," tiesnesis bija teicis.

Diemžēl visi šie atgadījumi veicināja uzraudzības organizācijas izveidi. To nosauca par "Opus Dei" Apzināšanas padomi. Grupas populārā mājaslapa wzoio.odap.org ziņoja par bijušo "Opus Dei" piekritēju stāstītiem šausminošiem notikumiem un brīdināja tajā neiesaistīties. Plašsaziņas līdzekļos "Opus Dei" sāka dēvēt par "Dieva.mafiju" un "Kristus kultu".

Mūs biedē nepazīstamais, Aringarosa sprieda, diez vai kāds no kritiķiem iedomājas, cik daudzas dzīves "Opus Dei" ir bagātinājusi. Draudze bauda pilnīgu Vatikāna atbalstu un svētību. "Opus Dei" ir paša pāvesta personiskā prelatūra.

Taču pēdējā laikā "Opus Dei" bija sācis apdraudēt kāds par plašsaziņas līdzekļiem nesalīdzināmi varenāks spēks… negaidīts naidnieks, no kura nevarēja izvairīties. Pirms pieciem mēnešiem varas pamati bija satricināti, un zeme vēl šūpojās zem Aringarosas kājām.

"Viņi nesaprot, pret ko sākuši karu," Aringarosa čukstēja pats sev, pa iluminatoru vērojot tumsā grimstošo okeānu tālu lejā. Uz brīdi acis pievērsās paša nepievilcīgās sejas atspīdumam stiklā tumša, garena, ar saplacinātu, līku degunu, ko Spānijā bija sakropļojusi kāda dūre toreiz, kad viņš vēl bija jauns misionārs. Fiziskajai nepilnībai viņš gandriz nepievērsa uzmanību. Aringarosa dzīvoja garīguma, nevis miesīgajā pasaulē.

Pārlidojot pāri Portugāles krastam, Aringarosas sutanas kabatā klusinātā režīmā ievibrējās mobilais tālrunis. Lai gan aviosabiedrību noteikumi aizliedza izmantot mobilos tālruņus lidojuma laikā, Aringarosa saprata, ka uz šo zvanu nedrīkst neatbildēt. Tālruņa numurs bija tikai vienam cilvēkam, tam pašam, kurš tālruni viņam bija atsūtījis pa pastu.

Satrauktais bīskaps klusu atsaucās. "Jā." V.

"Sīļa ir atradis slēgakmeni," zvanītājs teica. 'Tas ir Parīzē. Svētā Sulpīcija baznīcā."

Bīskaps Aringarosa pasmaidīja.

"Tad jau esam tuvu."

"Mēs varam to paņemt tūlīt. Taču nepieciešama jūsu palīdzība."

"Protams. Sakiet, kas jādara."

Izslēdzis tālruni, Aringarosa juta, cik stipri dauzās sirds. Viņš atkal pievērsa skatienu naksnīgajai tumsai, domādams par lielajiem notikumiem, ko bija iekustinājis.

Piecu tūkstošu jūdžu attālumā par Sīļu dēvētais albīns stāvēja, noliecies pār nelielu bļodu ar ūdeni, un uzmanīgi skaloja no muguras asinis, vērodams sarkanos rakstus, kas veidojās ūdenī. Šķīsti mani no grēkiem ar izopu, lai es topu šķīsts, viņš lūdzās, murminādams psalmu, mazgā mani, lai es topu baltāks par sniegu!

Sīļa juta tādu saviļņojumu, kādu nebija pieredzējis kopš iepriekšējās dzīves. Tas viņu gan pārsteidza, gan uzmundrināja. Pēdējos desmit gadus viņš bija gājis šo Ceļu, attīrīdamies no grēkiem… pārveidodams dzīvi… dzēsdams pagātnē atstāto varmācību. Un nu vienā rāvienā viss atgriezās. Naids, ko viņš tik ļoti pūlējās aizmirst, bija klāt. Neticami, cik ātri iznira pagātne. Un tai līdzi, protams, viss, ko viņš mācēja. Nedaudz ierūsējušas, bet itin labi izmantojamas prasmes.

Jēzus mācība ir miera… nevardarbības… mīlestības mācība. ŠI vēsts Silā bija iesēta jau pašā sākumā, tā bija viņa sirdī. Taču šo mācību Kristus pretinieki gribēja iznīcināt. Tie, kas apdraud Dievu ar spēku, apkarojami ar spēku. Nesatricināmu un stingru spēku.

Divus gadu tūkstošus kristiešu karavīri aizsargājuši savu ticību pret tās grāvējiem. Šonakt pienākusi Sīlas kārta.

Nosusinājis brūces, viņš uzvilka garo apmetni ar kapuci. Raupjajā tumšas vilnas apmetnī seja un mati izskatījās vēl baltāki. Apsējis virvi ap vidu, viņš uzlika kapuci un sarkanīgajām acīm aplūkoja sevi spogulī. Pienācis laiks.

6. nodaļa

Izspraucies pa aizsargrežģa apakšu, Roberts Lengdons atradās pašā Lielās galerijas sākumā. Priekšā pavērās garš, dziļš kanjons. Tā abās pusēs slējās varenas deviņus metrus augstas sienas; augšā tās slēpās tumsā. Apgaismojuma sarkanīgā atblāzma zagās augšup, metot svešādu spīdumu uz pārsteidzošo, pie griestiem trosēs iekārto darbu izlasi. Da Vinči, Ticiāna un Karavadžo klusās dabas, reliģiskas ainas un ainavas mijās ar augstmaņu un politiķu portretiem.

Lai gan Lielajā galerijā atradās Luvras slavenākie itāliešu gleznotāju mākslas darbi, vairākumam apmeklētāju spilgtākā atmiņā palika tās izslavētā parketa grīda. Diagonāli ieklātie ozola dēlīši veidoja pārsteidzošu ģeometrisku rakstu, radot apmeklētājos iespaidu, ka viņi slīd caur galeriju pa virsmu, kas ik uz soļa mainās.

Tiklīdz Lengdona-skatiens pievērsās grīdas rakstam, tas atdūrās pret pavisam negaidītu priekšmetu, kas policijas norobežotajās lentes ielokā gulēja pāris'soļu pa kreisi. Viņš pagriezās pret Fašu.

"Vai tas tur, uz grīdas… ir Karavadžo?"

Fašs pamāja, pat nepalūkojies uz to pusi.

Glezna droši vien maksāja vairāk nekā divus miljonus dolāru, un šeit tā gulēja zemē kā nevienam nevajadzīgs plakāts.

"Kāda velna pēc tā mētājas uz grīdas?"

Fašs raudzījās drūmi, taču negrasījās apvainoties.

"Šī ir nozieguma vieta, mister Lengdon. Mēs neko neesam aiztikuši. Šo audeklu no sienas norāva muzeja pārzinis. Tā viņš iedarbināja drošības sistēmu."

Atskatījies uz režģi, Lengdons mēģināja iztēloties, kas šeit noticis.

"Muzeja pārzinim uzbruka viņa kabinetā, viņš bēga uz Lielo galeriju un ieslēdza drošības sistēmu, noraudams gleznu no sienas. Režģis krītot nožogoja galeriju. Šeit ir vienīgā ieeja un izeja, citas nav."

Lengdons apmulsa.

"Tātad muzeja pārzinis ieslodzīja uzbrucēju Lielajā galerijā?"

Fašs papurināja galvu.

"Drošības režģis nošķīra Sonjēru no uzbrucēja. Slepkava palika tur, gaitenī, un nošāva Sonjēru caur režģi." Fašs norādīja uz oranžu birku uz viena no režģa stieņiem. "Mūsu eksperti atrada dūmgāzu pēdas. Šauts tieši starp stieņiem. Sonjērs mira vienatnē."

Lengdons atcerējās Sonjēra līķa uzņēmumu. Viņš pats to esot izdarījis. Tad palūkojās uz priekšu plašajā telpā.

"Kur tad viņa līķis?"

Fašs palaboja kaklasaites krustveida piespraudi un sāka iet.

"Kā jau jums droši vien zināms, Lielā galerija ir visai gara."

Garums, ja vien Lengdonu nevīla atmiņa, bija aptuveni četrsimt piecdesmit metru, tikpat, cik būtu, ja trīs Vašingtona pieminekļus saliktu citu aiz cita. Iespaidīgs bija arī galerijas platums, kas ļautu tajā blakus iebraukt diviem pasažieru vilcieniem. Telpas vidū šur tur bija novietota kāda statuja vai milzīga porcelāna vāze, kas citā reizē neuzbāzīgi šķīra apmeklētāju pretējo virzienu plūsmas.

Veicīgi soļodams pa plašā gaiteņa labo pusi, Fašs klusēja, cieši raudzīdamies uz priekšu. Tāda steiga, pat neuzmetot skatienu kādam no daudzajiem mākslas darbiem, Lengdonam lika vai sakaunēties par necieņu.

It kā varētu kaut ko saredzēt tādā apgaismojumā, viņš mierināja sevi.

Blāvais tumšsarkanais apgaismojums, kā par nelaimi, atgādināja Lengdonam piedzīvojumu Vatikāna Slepenajā arhīvā, kur ari bija īpašs, krātuvei piemērots apgaismojums. Vienā naktī jau otru reizi kaut kas lika atminēties atgadījumu Romā, kad no nāves viņu šķīra viens solis. Viņš atkal atcerējās Vitoriju. Mēnešiem ilgi nebija redzējis viņu sapnī. Lengdonam negribējās ticēt, ka pagājis tikai gads, kopš viņš bija Romā; šķita, ka apritējuši gadu desmiti. Pavisam cita dzīve. Pēdējā ziņa no Vitorijas pienāca decembri atklātne ar vēsti par došanos ceļā uz Javas jūru, lai turpinātu pētījumus fizikas jomā… kaut kas par mākslīgo pavadoņu izmantošanu mantu10 migrācijas ceļu noteikšanā. Lengdons nekad nebija sapņojis par laimīgu kopdzīvi ar tādu sievieti kā Vitorija Vētra universitātes pilsētiņā, taču iepazīšanās Romā atraisīja viņā negaidītas jūtas. Tā satricināja viņa seno pārliecību par vecpuiša dzīves priekšrocībām, tās dāvāto neatkarību… radās neizprotama tukšuma izjūta, kas aizvadītajā gadā arvien pastiprinājās.

Viņi joprojām gāja ātrā solī, taču līķa nebija.

"Vai Žaks Sonjērs aizgāja tik tālu?"

"Misteru Sonjēru ievainoja vēderā. Viņš mira ļoti ilgi. Iespējams, pagāja piecpadsmit, divdesmit minūtes. Acīmredzot viņš bija īpaši stiprs cilvēks."

Lengdons šausmās pagrieza seju pret kapteini.

"Apsardzei vajadzēja piecpadsmit minūtes, lai nokļūtu šurp?"

"Protams, nē. Luvras apsardze nekavējoties reaģēja uz trauksmes signālu un konstatēja, ka Lielā galerija norobežota. Caur režģi viņi dzirdēja kādu kustamies gaiteņa galā, taču nevarēja saredzēt, kas tas ir. Esot saukuši, bet neviens neesot atbildējis. Secinājuši, ka tas varētu būt vienīgi noziedznieks, viņi saskaņā ar instrukciju izsauca Drošības policiju. Mēs ieņēmām pozīcijas pēc piecpadsmit minūtēm. Kad ieradāmies, pacēlām režģi tiktāl, lai varētu palīst apakšā, un es iesūtīju tur duci bruņotu vīru. Viņi pārbaudīja visu galeriju, meklēdami ļaundari."

"Un?"

"Iekšā nevienu neatrada. Vienīgi…" Fašs izstiepa roku, "viņu."

Lengdons palūkojās Faša paceltā rādītājpirksta virzienā. Vispirms viņš nodomāja, ka Fašs rāda uz lielu marmora statuju gaiteņa vidū. Taču, pagājis tālāk, Lengdons saskatīja kaut ko aiz statujas. Soļus trīsdesmit uz priekšu grīdu apspīdēja pārnēsājamā statīvā iestiprināts starmetis, veidojot baltu apli tumšsarkanajā galerijā. Apļa vidū, kā kukainis zem mikroskopa, uz parketa grīdas gulēja kails muzeja pārziņa līķis.

"Fotogrāfiju jūs redzējāt," Fašs sacīja, "tātad jau zināt."

Līķim tuvojoties, Lengdonam šermuļi skrēja pār kauliem. Tas bija neparastākais skats, kādu viņš jebkad bija redzējis.

Žaka Sonjēra bālais līķis gulēja uz parketa grīdas tieši tāpat kā fotoattēlā. Piegājis tam klāt, Lengdons, no spilgtās gaismas vairīdamies, satriekts atgādināja sev, ka Sonjērs veltījis dzīves pēdējos mirkļus, lai novietotu savu ķermeni tik neparastā veidā.

Varēja spriest, ka Sonjērs bijis savam vecumam izcili labā sportiskajā formā… viņa muskulatūra bija kā uz delnas. Viņš bija novilcis pilnīgi visas drēbes, kārtīgi nolikdams tās turpat blakus uz grīdas, un apgūlies uz muguras tieši platā gaiteņa vidū, precīzi novietodamies uz garās telpas ass. Rokas un kājas viņš bija izvērsis uz sāniem kā bērni, kad veido cilvēciņus sniegā… bet varbūt piemērotāk bija salīdzināt mirušo ar cilvēku, kuru neredzams spēks rauj uz četrām pusēm.

Zem Sonjēra krūškaula asiņains traips liecināja, ka tur viņa miesā ieurbusies lode. Brūce bija neparasti maz asiņojusi, palicis tikai mazs samelnējušu asiņu pikucītis.

Asinīm notriepts bija arī Sonjēra kreisās rokas rādītājpirksts, acīmredzot to viņš bija mērcis asinīs, lai radītu šo dīvaino savas drausmīgās nāves gultas akcentu; izmantodams asinis par tinti un paša kailo vēderu par audeklu, Sonjērs uz savas miesas bija uzzīmējis vienkāršu simbolu piecas taisnas līnijas, kas vidū krustojās, veidojot piecstaru zvaigzni.

Piecstūris.

Asiņainā zvaigzne, kuras centrā atradās Sonjēra naba, piešķīra līķim īpaši spokainu auru. Lengdona redzētais fotouzņēmums bija baiss, taču tagad, savām acīm skatot mirušo Sonjēru, viņam kļuva arvien neomūlīgāk.

Viņš to pats izdarīja.

"Mister Lengdon?" Faša tumšās acis atkal pētīja viņu.

"Tas ir piecstūris," Lengdons sacīja; balss milzīgajā telpā skanēja dobji. "Viens no senākajiem simboliem cilvēces vēsturē. To izmantoja vairāk nekā četrus tūkstošus gadu pirms Kristus."

"Un ko tas nozīmē?"

Uz šo jautājumu Lengdons nekad nevarēja atbildēt bez vilcināšanās. Kā gan var pateikt, ko nozīmē kāds simbols? Tikpat labi varētu jautāt, kādas izjūtas raisa dziesma katram tas ir citādi. Baltā kukluksklana galvassega liek domāt par naidu un rasismu Amerikas Savienotajās Valstīs, bet tieši tāds pats tērps Spānijā apliecina reliģisko pārliecību.

"Simboliem var būt atšķirīga nozīme dažādās vidēs," Lengdons teica. "Piecstūris pirmām kārtām ir pagānu reliģijas simbols."

Fašs pamāja.

"Sātana kults."

"Nē," Lengdons iebilda, tūdaļ pat saprazdams, ka rūpīgi jāizvēlas ik vārds. Termins "pagānisks" bija kļuvis gandrīz vai par sinonīmu velna pielūgšanai pilnīgi nepareizs priekšstats. Vārda sakne īstenībā meklējama latīņu valodā, kur paganus nozīmē "lauku iedzīvotājs". "Pagāni", burtiski, bija neizglītoti laucinieki, kas turpināja senās Dabas pielūgšanas tradīcijas. Baznīca, jāatzīst, tik ļoti baidījās no tiem, kas dzīvoja lauku vilies, ka sākotnēji neko ļaunu nevēstošais apzīmējums "ciema iedzīvotājs", vilain, ieguva nozīmi "nelietīgs cilvēks". "Piecstūris," Lengdons skaidroja, "ir simbols, kas radies pirms kristietības un saistīts ar Dabas pielūgšanu. Senās tautas uzskatīja, ka pasaule sastāv no divām daļām vīrišķās un sievišķās. Viņu dievi un dievietes darbojās, uzturot spēku līdzsvaru. Iņ un jan. Ja vīrišķais un sievišķais bija līdzsvaroti, pasaulē valdīja saskaņa. Ja līdzsvars izjuka, sākās haoss." Lengdons norādīja uz Sonjēra vēderu. "Piecstūris pārstāv visu lietu sievišķo pusi priekšstats, ko reliģijas vēsturnieki dēvē par "svēto sievišķību" jeb "dievišķīgo dievieti". Sonjērs jau nu gan to zināja."

"Sonjērs uzzīmējis sev uz vēdera dievietes simbolu?"

Lengdonam bija vien jāatzīst, ka tas izskatās savādi.

"Precīzi formulējot, piecstūris simbolizē Veneru sievietes dzimummīlestības un skaistuma dievieti." Fašs paraudzījās uz kailo ķermeni un nokrekšķinājās. "Pirmsākumos reliģija balstījās uz Dabas dievišķo kārtību. Dieviete Venera un planēta Venera bija viens un tas pats. Dievietei bija sava vieta naksnīgajās debesīs, un viņu dēvēja dažādi par Veneru, Austrumu zvaigzni, Ištaru, Astarti -, tie visi bija vareni, ar Dabu un Māti Zemi saistīti sievišķības simboli."

Nu jau Fašs izskatījās satraukts; šķita, ka viņš kaut kādā ziņā labāk pieciestu velna pielūgšanu.

Lengdons izlēma neatklāt piecstūra brīnumaināko īpašību tā grafisko saistību ar Veneru. Jaunībā, astronomiju apgūstot, Lengdonu pārsteidza tas, ka planēta Venera savā riņķojumā ap Sauli ik astoņus gadus izveido nevainojamu piecstūri. Šī parādība tik ļoti pārsteidza senās tautas, ka Venera un tās piecstūris kļuva par pilnības, skaistuma un dzimummīiestības cikliskā rakstura simboliem. Aiz cieņas pret Veneras burvību senie grieķi organizēja savas Olimpiskās spēles ik pēc puscikla, četriem gadiem. Visai nedaudzi apzinās, ka mūsdienu Olimpiskās spēles joprojām rīko ik pēc četriem gadiem saskaņā ar Veneras cikliem. Vēl mazāk ir tādu, kas zina, ka piecstarainā zvaigzne gandrīz kļuva par oficiālo olimpisko emblēmu, taču pēdējā mirklī lēmumu grozīja un tās piecus starus nomainīja ar pieciem savienotiem apļiem, tā pilnīgāk atspoguļojot spēļu vienības un saskaņas garu.

"Mister Lengdon," Fašs ierunājās, "acīmredzot piecstūris tomēr ir saistīts arī ar velnu. Jūsu, amerikāņu, šausmu filmās tas pavisam skaidri parādīts."

Lengdons sarauca pieri. Paldies, Holivuda. Piecstaru zvaigzne bija kļuvusi par klišeju filmās par sātaniskiem sērijslepkavām; parasti tā bija uztriepta uz kāda sātanista dzīvokļa sienas, blakus pārējām par demoniskiem simboliem uzskatītām zīmēm. Lengdonu vienmēr sarūgtināja šā simbola izmantošana tādā nozīmē; piecstūra patiesā izcelsme īstenībā bija pavisam nevainīga.

"Varu apliecināt," Lengdons sacīja, "ka, par spīti tam, ko rāda filmās, piecstūra dēmoniskā interpretācija nav vēsturiski pierādīta. Senlaiku sievišķīgais skaidrojums ir pareizs, taču piecstūra simbolika gadu tūkstošos ir izkropļota. Šajā gadījumā caur asinsizliešanu."

"Es ne visai labi saprotu."

Lengdons uzmeta skatienu Faša krucifiksam, īsti nezinādams, kā izteikties.

"Tā ir Baznīcas vaina. Simboli ir ārkārtīgi noturīgi, bet agrīnā Romas Katoļu baznīca mainīja piecstūra nozīmi. Vatikāna uzsāktā kampaņa, lai izskaustu pagāniskās ticības un masveidā pievērstu neticīgos kristietībai, ietvēra arī pagānu dievu un dieviešu nomelnošanu, noraidot to dievišķos simbolus kā ļaunumu."

"Un tad?"

"Kā parasti juku laikos/' Lengdons turpināja, "jaunās varas mēdz pārņemt simbolus un soli pa solim mazināt to vērtību vai nomelnot pavisam, lai izdzēstu šo simbolu nozīmi. Gņā starp pagānu simboliem un kristiešu simboliem pagāni zaudēja. Poseidona trijžuburis kļuva par velna dakšām, gudrās sieviņas cepure ar smailu galu kļuva par raganas simbolu, bet Veneras piecstūris par velna simbolu." Lengdons ievilka elpu. "Diemžēl Savienoto Valstu militāristi ari pielikuši savu artavu piecstūra nozīmes sagrozīšanai: tas kļuvis par mūsu spilgtāko kara simbolu. To uzkrāso uz visiem iznīcinātājiem un uzkar ģenerāļiem plecos." Tas nu būtu par mīlestības un skaistuma dievieti.

"Interesanti." Fašs pamāja uz līķa pusi. "Un ķermeņa novietojums? Kas jums par to sakāms?"

Lengdons paraustīja plecus.

"Šī poza tikai uzsver norādi uz piecstūri un svēto sievišķību."

Faša seja apmācās.

"Nesapratu."

"Tas ir atkārtojums. Simbola atkārtota parādīšana ir vienkāršs veids, kā pastiprināt tā nozīmi. Žaks Sonjērs mirdams ar savu pozu attēloja piecstarainu zvaigzni." Viens piecstūris labs, bet divi vēl labāk.

Faša acis izsekoja visus piecus Sonjēra veidotos starus rokas, kājas un galvu, tad vēlreiz nobraucīja gludi pieglaustos matus.

"Interesanta analīze." Viņš uz brīdi iegrima pārdomās. "Bet kailums?" Šo vārdu viņš izrunāja ar nepatiku, it kā pauzdams nosodījumu tam, ka pavecais vīrietis atkailinājies. "Kāpēc bija jānoģērbjas?"

Tas nu gan ir labs jautājums, Lengdons nodomāja. Tieši par to ari viņš brīnījās jau kopš momentuzņēmuma apskatīšanas. Pagaidām labākais minējums bija tas, ka neapsegts cilvēka ķermenis ir vēl viens Veneras mīlas dievietes simbola apstiprinājums. Lai gan mūsdienu audzināšanas ietekmē Veneras saistība ar vīrieša un sievietes fizisko tuvību bija lielā mērā padzisusi, vērīgs etimologs vēl varētu rast Veneras sākotnējo nozīmi vārdā "venerisks". Taču tam Lengdons negribēja pievērsties.

"Mister Faš, es, protams, nevaru jums pateikt, kāpēc misters Sonjērs uzzīmējis sev uz vēdera šo simbolu un nogūlies tādā pozā, taču droši varu apgalvot, ka Žaks Sonjērs uztvēris piecstūri kā sieviešu kārtas dievības zīmi. Sakarību starp šo simbolu un svēto sievišķību plaši pazīst mākslas vēsturnieki un simbolikas pētnieki."

"Labi. Kāpēc viņš zvaigznes zīmēšanai izmantoja asinis?"

"Droši vien nebija nekā cita, ar ko zīmēt."

Kādu brīdi Fašs klusēja.

"Atklāti sakot, man šķiet, ka viņš zīmēja ar asinīm, lai policijai vajadzētu veikt zināmas tiesu medicīnas analīzes."

"Kā, lūdzu?"

"Paskatieties, kas viņam ir kreisajā rokā."

Lengdons aplūkoja visu muzeja pārziņa līķa roku līdz pat plaukstai, taču neko nemanīja. Tad, neizpratnē apgājis līķim apkārt un pietupies, viņš ievēroja tā pirkstos lielu flomāsteru ar filca uzgali.

"Tas bija rokā, kad mēs viņu atradām." Fašs pagāja dažus soļus tālāk pie dažādiem instrumentiem, vadiem un elektroniskām ierīcēm apkrauta saliekamā galda. "Kā jau jums teicu," viņš sacīja, kaut ko uz galda pārcilādams, "neko neesam aiztikuši. Vai zināt, kas tas par rakstāmo?"

Lengdons pieliecās zemāk, lai saskatītu uzrakstu uz flomāstera.

STYLO DE LUMIERE NOĪRĒ.

Pārsteigumā viņa galva parāvās augšup.

"Melnās gaismas" jeb luminiscences zīmulis bija īpašs muzeja darbiniekiem, restauratoriem un policistiem paredzēts flomāsters, ar kuru nemanāmi iezīmēt dažādus priekšmetus. Tajā izmantoja nekaitīgu, spirtā šķīstošu tinti, kas bija saskatāma tikai ultravioletajā apgaismojumā. Muzeju darbiniekiem ikdienas apgaitās vienmēr bija līdzi šāds flomāsters, lai iezīmētu ar neredzamiem punktiņiem to gleznu ietvarus, kuras nepieciešams restaurēt.

Kad Lengdons iztaisnojās, Fašs piegāja pie starmeša un to izslēdza. Galerija pēkšņi ienira tumsā.

Uz brīdi zaudējot redzi, Lengdons saspringa. Tad viņš saskatīja Faša stāvu purpursarkanajā gaismā. Fašs tuvojās, rokā turēdams pārnesamu lukturi, kura gaisma ietina viņu violetā dūmakā.

"Jūs jau droši vien zināt," Fašs iesāka, acīm blāzmojot savādajā gaismā, "ka policija izmanto ultravioleto apgaismojumu, lai meklētu pierādījumus asinis un citas vielas nozieguma vietā. Tātad varat iedomāties, kā mūs pārsteidza…" Viņš pēkšņi novirzīja gaismu uz līķi.

Lengdons nolieca galvu un satriekts atsprāga atpakaļ.

Sirdij neprātīgi dauzoties, viņš centās aptvert neiedomājamo skatu, kas atklājās uz parketa grīdas. Muzeja pārziņa līķim blakus spīdēja luminiscentiem burtiem uzšvīkātie pēdējie vārdi. Raudzīdamies mirgojošajā tekstā, Lengdons juta, ka migla, kas biezēja ap viņu visu šo nakti, ietin viņu vēl ciešāk.

Tad viņš izlasīja uzrakstīto un palūkojās uz Fašu.

"Ko tas galu galā īsti nozīmē?"

Faša acis gailēja.

"Tieši uz 5o jautājumu, mesjē, mēs gaidām jūsu atbildi."

Netālu no viņiem, Sonjēra kabinetā, ar noklausīšanās iekārtu darbojās leitnants Kolē, kas jau bija atgriezies Luvrā. Iekārta bija novietota tieši uz muzeja pārziņa milzīgā rakstāmgalda. Ja nebūtu dīvainās, robotam līdzīgās viduslaiku bruņinieka lelles, kas šķita noraugāmies uz viņu no galda malas, Kolē justos visai ērti. Viņš noregulēja austiņas un pārbaudīja ieejas signālu ierakstam cietajā diskā. Viss bija darba kārtībā. Mikrofoni darbojās bez aizķeršanās, skaņa bija kristāltīra.

Le moment de veriteViņš pasmaidīja.

Pievēris acis, Kolē iekārtojās ērtāk, lai ierakstītu un pilnībā izbaudītu turpinājumu sarunai, kas risinājās Lielajā galerijā.

7. nodaļa

Pieticīgi iekārtotais miteklis Svētā Sulplcija baznīcā atradās otrajā stāvā, pa kreisi no kora balkona. Šajās divās istabās ar akmens grīdu un dažām mēbelēm māsa Sandrine Bieija bija pavadījusi vairāk nekā desmit gadu. Viņas oficiālā dzīvesvieta bija tuvējā klosterī, taču viņa deva priekšroku baznīcas klusumam. Ar gultu, tālruni un sildītāju pilnīgi pietika.

Baznīcas conservatrice d'affairēs11 amatā māsa Sandrine pārraudzīja jautājumus, kas nebija saistīti ar reliģiju; ēkas uzturēšana kārtībā, palīgu un gidu nolīgšana, ēkas drošība pēc darba laika un baznīcas vīna un oblātu sagāde.

Viņa jau bija aizmigusi savā šaurajā gultā, kad spalgi iezvanījās tālrunis. Roka gurdi pacēla klausuli.

"Soeur Sandrine. Eglise Saint-Sulpice."13

"Sveicināta, māsa," vīrieša balss teica.

Māsa Sandrine apsēdās. Cik pulkstenis? Balss bija pazīstama; tas bija viņas priekšnieks, taču piecpadsmit darba gados viņš nekad nebija zvanījis naktī. Abats bija dziļi dievbijīgs cilvēks un devās pie miera uzreiz pēc vakara dievkalpojuma.

"Atvainojiet, ja jūs uzmodināju." Abata balss nedaudz trīsēja kaut kas viņu bija satraucis. "Gribu jums ko lūgt. Man tikko piezvanīja ietekmīgs bīskaps no Amerikas. Varbūt zināt tādu? Manuels Aringarosa."

""Opus Dei" vadītājs?" Protams, zinu. Kurš katolis tad viņu nepazīst? Aringarosas konservatīvā prelatūra pēdējo gadu laikā bija krietni pieņēmusies spēkā. Izaugsmi īpaši veicināja tas, ka 1982. gadā Romas pāvests Jānis Pāvils II to negaidīti pasludināja par "Pāvesta personisko prelatūru", oficiāli sankcionējot tās darbību. Aizdomas rosināja fakts, ka "Opus Dei" paaugstināšana notika gadā, kad paklīda baumas par turīgās sektas pārskaitītajiem līdzekļiem gandrīz vienu miljardu dolāru Vatikāna Reliģisko darbu institūtam, kuru parasti sauc par Vatikāna banku, glābjot to no neglīta bankrota. Otrs pāvesta negaidītais solis bija "Opus Dei" dibinātāja ietveršana "pirmajā sarakstā", samazinot nereti simt gadu ilgo kanonizācijas gaidīšanas laiku līdz nieka divdesmit gadiem. Sandrine nespēja apklusināt aizdomas, ka "Opus Dei" reputācija ir apšaubāma, taču ar Pāvesta Krēslu nemēdza strīdēties.

"Bīskaps Aringarosa piezvanīja, lai izteiktu lūgumu." Abats jūtami nervozēja. "Viens no viņa cilvēkiem šonakt ir Parīzē…"

Uzklausījusi savādo vajadzību, māsa Sandrine pavisam apjuka.

"Piedodiet ja pareizi sapratu, atbraucējs nevar pagaidīt līdz rītam?"

"Baidos, ka ne. Viņš izlido agri no rīta. Vienmēr esot sapņojis kādreiz redzēt Svētā Sulpīcija baznīcu."

"Bet dienā baznīca ir daudz skaistāka. Saules gaisma jumta atverē, Saules pulkstenis tieši tas ir neatkārtojamais Svētā Sulpīcija baznīcā."

"Piekrītu, māsa, un tomēr es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs viņu ielaistu šonakt. Viņš varētu ierasties ap… vieniem? Tātad pēc divdesmit minūtēm."

Māsa Sandrine sapīka.

"Protams. Ar prieku."

Abats pateicās un nolika klausuli.

Apmulsusi māsa labu bridi pasēdēja siltajā gultā, gaiņādama miega pinekļus. Sešdesmit gadus vecais ķermenis vairs neprata pamosties tik veikli kā agrāk, lai gan nakts zvans bija nepārprotami uzjundījis maņu orgānus. "Opus Dei" viņā nekad neizraisīja simpātijas. Prelatūra ne vien neatmeta slepenos miesas mērdēšanas rituālus, bet viņu attieksme pret sievietēm bija tāda pati kā viduslaikos. Māsu Sandrīni satrieca ziņa, ka sievietēm bija par brīvu jāuzkopj vīriešu dzīvojamās telpas, kamēr vīrieši gāja uz dievkalpojumu; sievietes gulēja uz dēļu grīdas, bet vīriešiem bija salmu paklājiņi; turklāt sievietēm bija smagāki miesas mērdēšanas noteikumi… un tas viss par iedzimto grēku. Varētu domāt, ka par Ievas uzdrīkstēšanos nogaršot ābolu no zināšanu koka sievietes bija notiesātas uz mūžiem. Diemžēl laikā, kad Katoļu baznīca kopumā pakāpeniski risināja sieviešu tiesību jautājumu, "Opus Dei" draudēja noārdīt sasniegto. Taču māsai Sandrīnei bija jāpilda uzdotais.

Nolaidusi kājas no gultas, viņa lēnītēm nostājās uz grīdas; aukstās akmens plāksnes stindzināja pēdas. Aukstumam iespiežoties dziļāk miesā, negaidīti uzradās drūma nojauta.

Sievietes intuīcija?

Dieva pielūdzēja būdama, māsa Sandrine prata rast mieru savas dvēseles mierinošajās balsīs. Taču tonakt šīs balsis klusēja tāpat kā tukšā baznīca viņai apkārt.

8. nodaļa

Lengdons nespēja novērsties no teksta, kas purpursarkans kvēloja uz parketa grīdas. Žaka Sonjēra pirmsnāves ziņa nemaz neatgādināja atvadu vēstuli.

Teksts bija šāds:

13-3-2-21-1-1-8-5 O, Draconian devil!

Oh, lame saitit!u

Kaut gan Lengdons nebūt nespēja iedomāties uzskricelētā vēstījuma nozīmi, tagad viņš saprata Faša nojautu, ka piecstūrim ir kāds sakars ar velna pielūgšanu.

O, Draconian devil!

Sonjērs bija atstājis burtisku atsauci uz velnu. Un kādu klibu svēto pieminējis. Skaitļu rinda bija ne mazāk neparasta.

"Viena daļa izskatās pēc skaitļu koda."

"Jā," Fašs piekrita. "Mūsu kriptogrāfi jau ķērušies klāt. Iespējams, šie skaitļi norāda uz slepkavu. Telefona centrāles numurs vai kāds sociālās apdrošināšanas numurs. Vai jums šie skaitļi pauž kādu simbolisku nozīmi?"

Vēlreiz aplūkojis ciparus, Lengdons saprata, ka simboliskas nozīmes atrašana prasītu daudzas stundas. Ja vien Sonjērs tur bija tādu ietvēris. Izskatījās, ka skaitļi ir pilnīgi nejauši. Viņš bija radis strādāt ar simboliskām progresijām, kurās varēja saskatīt zināmu jēgu, bet šeit itin viss piecstūris, teksts, skaitļi šķita pilnīgi nesaistīts.

"Jūs minējāt," Fašs teica, "ka visas šīs Sonjēra izdarības veiktas, lai kaut ko paziņotu… dievietes pielūgšana vai kaut kas tādā garā. Kā tajā iederas tas teksts?"

Jautājums, protams, bija retorisks. Neparastais ziņojums acīmredzami neiederējās Lengdona variantā par dievietes pielūgšanu.

O, Draconian devil! Oh, lame saint!

"Šis teksts izskatās pēc tādas kā apsūdzības. Vai jūs tā nedomājat?" Fašs jautāja.

Lengdons mēģināja iztēloties muzeja pārziņa pēdējās minūtes vienatnē nāves gaidās Lielās galerijas slazdā. Jautājums bija loģisks.

"Domāju, ka norāde uz slepkavu būtu ticama."

"Mans uzdevums, protams, ir uzzināt tās personas vārdu. Gribu jums ko jautāt, mister Lengdon. Kas, ja neņem vērā skaitļus, šajā tekstā ir neparasts?"

Neparasts? Mirstošs cilvēks aizbarikadējies gleznu galerijā, uzzīmējis sev uz vēdera piecstūri un uzskricelējis noslēpumainu apsūdzību uz grīdas. Kas šajos notikumos bija parasts?

"Vārds "Draconian"?" viņš minēja, nosaukdams pirmo prātā ienākušo domu. Bija diezgan droši, ka atsaukšanās uz Drakonu nežēlīgo atēniešu likumdevēju, kas dzīvojis septītajā gadsimtā pirms Kristus, nebija mirstošajam prātā. ""Draconian devil" šķiet dīvains izteiksmes veids."

"Draconian?" Faša tonī varēja nojaust nelielu nepacietību. "Izteiksmes veids diez vai te ir galvenais jautājums."

Lengdons īsti nesaprata, kāds jautājums Fašam prātā, bet secināja, ka Drakons un Fašs varētu labi saprasties.

"Sonjērs bija francūzis." Fašs runāja bez aplinkiem. "Dzīvoja Parīzē. Un tomēr izlēma rakstīt vēstuli…"

"Angliski," Lengdons sacīja, tikai tagad apjauzdams, kas kapteinim prātā. , t

Fašs pamāja.

"Precisement.15 Varat iedomāties, kāpēc?"

Lengdons zināja, ka Sonjērs runāja nevainojamā angļu valodā, taču nespēja iedomāties, kāpēc tas bija izlēmis rakstīt pēdējo vēstuli angliski. Viņš paraustīja plecus.

Fašs norādīja uz Sonjēra vēderu uz piecstūra zīmi.

"Tam nav nekāda sakara ar sātana kultu? Joprojām esat pārliecināts?"

Lengdons vairs ne par ko nebija pārliecināts.

"Simbolika un teksts, šķiet, nesader. Diemžēl neko vairāk nevaru pateikt."

"Iespējams, šis viesīs skaidrību." Fašs atkāpās tālāk no līķa un vēlreiz pacēla ultravioletās gaismas lukturi, apspidinadams plašāku loku. "Un tagad?"

Lengdonam par pārsteigumu, muzeja pārziņa ķermenim apkārt iegailējās kaut kas aplim līdzīgs. Acīmredzot Sonjērs bija nogūlies un vilcis sev apkārt vairākus lokus, tādējādi ietverdams sevi aplī.

Vienā mirklī doma kļuva skaidra.

"Vitrūvija cilvēks?" Lengdons izdvesa. Sonjērs bija izveidojis Leonardo da Vinči slavenākā uzmetuma kopiju dabiskā lielumā.

Par sava laika anatomiski visprecīzāko zīmējumu uzskatītais da Vinči "Vitrūvija cilvēks" mūsdienās bija kļuvis par kulta tēlu un tika atainots uz plakātiem, datorpeļu paliktņiem un T krekliem visā pasaulē. Slavenais uzmetums attēloja nevainojamu apli ar kailu vīried vidū… atmestām rokām un kājām.

Da Vinči. Lengdonam aiz izbrīna pārskrēja trīsas pār muguru. Sonjēra domas skaidrība bija nenoliedzama. Dzīves pēdējos brīžos viņš bija noģērbies un miris, ar ķermeņa pozu nepārprotami atdarinot Leonardo da Vinči "Vitrūvija cilvēku".

Būtiskā trūkstošā daļa līdz šim bija aplis. Ar apli sievišķo aizsardzības simbolu ap kailā vīrieša ķermeni da Vinči ideja par vīrieša un sievietes harmoniju bija izteikta līdz galam. Taču tagad vajadzēja saprast, kāpēc Sonjērs bija attēlojis slaveno zīmējumu.

"Mister Lengdon," Fašs iesāka, "jums jau nu gan zināms, ka Leonardo da Vinči bija nosliece uz melno maģiju."

Lengdonu pārsteidza Faša informētība par da Vinči, un tā lielā mērā izskaidroja kapteiņa aizdomas par sātana kultu. Da Vinči vienmēr bijis delikāts temats vēsturniekiem, īpaši kristīgo tradīciju gaismā. Viņš bija iztēles ģēnijs, bet tajā pašā laikā atklāts homoseksuālists un Dabas dievišķās kārtības pielūdzējs, abējādi apgrēkodamies Dieva priekšā. Mākslinieka savādās izdarības, protams, radīja ap viņu dēmonisku auru: da Vinči ekshumēja līķus, lai pētītu cilvēka anatomiju; rakstīja dienasgrāmatu nesalasāmā spoguļrakstā; uzskatīja, ka spēj pārvērst svinu zeltā un pat apkrāpt Dievu, radot dzīvības eliksīru; turklāt starp viņa izgudrojumiem bija briesmīgi, neiedomājami ieroči un spīdzināšanas rīki.

Neizpratne rosina neuzticību, Lengdons nodomāja.

Da Vinči milzīgais pienesums kristīgās mākslas jomā tikai vairoja mākslinieka garīgās divkosības izpausmes iespējas. Uzņemoties simtiem izdevīgu Vatikāna pasūtījumu izpildi, da Vinči gleznoja kristīgos motīvus, ne jau pauzdams savus personiskos uzskatus; šai darbībai bija vairāk darījuma raksturs, jo tā deva iespēju nopelnīt līdzekļus izšķērdīga dzīvesveida nodrošināšanai. Diemžēl da Vinči mīlēja pajokot un bieži uzjautrinājās, paslepus ielaizdams nagus rokā, no kuras ēda. Daudzās kristīgajai tematikai veltītajās gleznās viņš iekļāva slēptu simbolismu, kas nebūt nebija kristīgs, tādējādi apliecinot savus uzskatus un neuzkrītoši izjokodams Katoļu baznīcu. Lengdons reiz Londonā, Nacionālajā galerijā, bija lasījis lekciju "Leonardo slepenā dzīve: pagāniskais simbolisms kristīgajā mākslā".

"Es saprotu jūsu bažas," Lengdons atbildēja, "bet da Vinči īstenībā nekad nav nodarbojies ar melno maģiju. Viņš bija izcili garīga personība, kaut arī pastāvīgā pretrunā ar Baznīcu." To sakot, Lengdonam iešāvās prātā dīvaina doma. Viņš vēlreiz palūkojās uz grīdu. O, Draconian devil! Oh, lame saint!

'Turpiniet!" Fašs mudināja.

Lengdons apdomāja katru vārdu.

"Manuprāt, Sonjēram ar da Vinči bija daudz kopīga garīgās ideoloģijas jomā, ari bažas par to, ka Baznīca izskaudusi svēto sievišķību no mūslaiku reliģijas. Iespējams, ka, atdarinādams pazīstamu da Vinči zīmējumu, Sonjērs gluži vienkārši gribēja uzsvērt viņus vienojošo nemieru par to, ka Baznīca mūsdienās demonizē dievieti."

Faša acis piemiedzās.

"Vai gribat teikt, ka Sonjērs salīdzina Baznīcu ar klibu svēto un negantu velnu?"

Lengdonam bija jāatzīst, ka tādam apgalvojumam nav nekāda pamata, taču zināmā mērā piecstūris, šķita, uzvedināja uz domām par tādu iespēju.

"Gribu teikt, ka misters Sonjērs ir veltījis savu dzīvi dievietes vēstures pētniecībai un neviens nav cīnījies par šīs vēstures iznīdēšanu tik sparīgi kā Katoļu baznīca. Šķiet loģiski, ka Sonjērs atvadoties vēlējās izteikt savu vilšanos."

"Vilšanos?" Fašs dusmīgi noprasīja. "Sašutumu, nevis vilšanos! Vai tad jums tā nešķiet?"

Lengdona pacietība izsīka.

"Kaptein, jūs gribējāt dzirdēt manu minējumu par to, ko Sonjērs gribējis paziņot, un to es arī izsaku."

"Ka te apsūdz Baznīcu?" Fašs sakoda zobus. "Mister Lengdon, esmu redzējis daudz nogalinātu cilvēku un gribu jums ko teikt. Ja kāds zaudē dzīvību no slepkavas rokas, nedomāju, ka mirēja pēdējā vēlēšanās ir uzrakstīt aizplīvurotu garīgu paziņojumu, kuru neviens nesapratīs. Manuprāt, viņam var būt tikai viena doma," Fašs zīmīgi čukstēja, "la vengeance16 . Domāju, ka Sonjērs uzrakstīja šo, lai mēs uzzinātu, kas ir viņa slepkava."

Lengdons izbrīnījies iepleta acis.

"Bet tas ir bezjēdzīgi!"

"Bezjēdzīgi?"

"Protams," Lengdons attrauca; nogurums un vilšanās ņēma virsroku. "Jūs teicāt, ka Sonjēram kabinetā uzbrucis cilvēks, kuru viņš acīmredzot bija uzaicinājis."

"Jā."

"Tātad var uzskatīt, ka muzeja pārzinis pazina uzbrucēju."

Fašs pamāja.

"Es klausos."

"Ja jau Sonjērs pazina savu slepkavu, kas tad tā par apsūdzību?" Viņš norādīja uz grīdu. "Ciparu kods? Klibi svētie? Velni negantnieki? Piecstūris uz vēdera? Viss ir pārāk mīklains."

Fašs sarauca pieri, it kā tikai tagad būtu to sapratis.

"Jums taisnība."

"Ievērojot lietas apstākļus," Lengdons sacīja, "jādomā, ka Sonjērs būtu uzrakstījis kāda cilvēka vārdu, ja viņš gribētu jums paziņot, kas viņu nogalinājis."

Klausīdamies Lengdona teiktajā, Fašs pirmo reizi pašapmierināts pasmaidīja.

"Precisement," viņš teica. "Precisement."

***

Tas tik ir meistars, nodomāja leitnants Kolē un piespieda austiņas ciešāk klāt, uzmanīgi ieklausoties Faša teiktajā. Aģent superieur17 zināja, ka tieši tādi brīži kā šis bija nodrošinājuši kapteinim goda vietu Francijas tiesībsargāšanas sistēmas virsotnē.

Fašs ir spējīgs uz to, ko neviens cits neiedrošinātos.

Smalkā cajoler18 māksla, kas prasīja ārkārtīgu pacietību sarežģītā spriedzes situācijā, mūsdienu tiesībsargāšanas iestādēs jau bija izzudusi. Ļoti nedaudziem pietika savaldības šādam darbam, bet Fašs, kā likās, bija tam radīts. Piesardzīgs un pacietīgs kā robots.

Viņš vadīja izmeklēšanu ar tik lielu apņēmību, it kā pats personiski būtu ieinteresēts aizturēšanā. Pirms stundas viņš savus aģentus bija instruējis īsi un pārliecinoši. Es zinu, kas ir laka Sonjēra slepkava, Fašs bija paziņojis. Jūs zināt, kas jādara. Kļūdīties nedrīkst.

Un pagaidām neviens nebija kļūdījies.

Kolē vēl nebija informēts par pierādījumiem, uz kuriem bija dibināta Faša pārliecība par aizdomās turētā vainu, taču Buļļa intuīciju viņš pat neiedomājās apšaubīt. Dažkārt Faša nojauta bija pilnīgi pārdabiska. Viņam pats Dievs palīdz, kāds no aģentiem bija paziņojis pēc kāda īpaši iespaidīga Faša intuīcijas apstiprinājuma. Ja Dievs ir, tad Bezū Fašs noteikti ir starp izredzētajiem, vismaz Kolē tā sprieda. Kapteinis centīgi apmeklēja dievkalpojumus un gāja pie bikts daudz biežāk nekā citi valsts ierēdņi, kas to darīv ja svētdienās un svētku dienās, kā pienākumu pildot, pozitīva

tēla radīšanai. Pirms dažiem gadiem pāvesta vizītes laikā Fašs izmantoja visas iespējas, lai tiktu pagodināts ar audienci. Tagad / viņa kabinetā karājās fotoattēls, kur Fašs bija redzams kopā ar pāvestu. Pāvesta bullis, aģenti slepus smīkņāja.

Leitnantam šķita savādi, ka viena no Faša retajām publiskajām viedokļa izteikšanas reizēm bija viņa asā reakcija, nosodot Katoļu baznīcas pedofilijas skandālu. Tos garīdzniekus vajadzētu divreiz pakārt! Tā Fašs bija paziņojis. Pirmo reizi par noziegumu pret bērniem. Un otru reizi par Katoļu baznīcas labā vārda apkaunošanu. Kolē šķita, ka Fašu vairāk satrauca otrs nodarījums.

Pievērsies savam klēpjdatoram, Kolē pārbaudīja, kā darbojas pozicionālās izsekošanas sistēma. Monitorā bija sīks Denona spārna attēls, ko viņš bija lejupielādējis no Luvras apsardzes dienesta mājaslapas. Pārlūkojis galeriju un gaiteņu tīklojumu, Kolē atrada meklējamo.

Pašā Lielās galerijas sirdī mirgoja sarkans punktiņš.

La maTCļiie.™

Šoreiz Fašs savu medījumu turēja ļoti ciešā saitē. Pareizi vien bija. Roberts Lengdons bija pierādījis, ka nav ar pliku roku ņemams.

9. nodaļa

Lai neviens netraucētu sarunu ar misteru Lengdonu, Bezū Fašs bija atslēdzis mobilo tālruni. Diemžēl tas bija viens no dārgākajiem, ar rācijas funkciju, kuru pretēji norādījumiem kāds no aģentiem izmantoja, lai viņu izsauktu.

"Capitaine?" Tālrunis krakšķēja kā portatīva rācija.

Fašs sakoda zobus aiz niknuma. Kas gan varēja būt tik svarīgs, ka Kolē iedrošinājās pārtraukt surveillance cachee20 īpaši tik kritiskā posmā.

Viņš mierīgi uzlūkoja Lengdonu.

"Vienu sekundi, atvainojos." Viņš izņēma tālruni no jostas somiņas un nospieda rācijas radio transmission pogu. "Oui?"21

"Capitaine, un aģent du Departement de Cryptograpue est arrive. "n

Dusmas acumirklī izplēnēja. Kriptogrāfs? Kaut nelaikā, taču tā, iespējams, bija laba ziņa. Atradis uz grīdas Sonjēra slepenrakstu, Fašs pa e-pastu bija aizsūtījis visas nozieguma vietas fotogrāfijas uz Kriptogrāfijas nodaļu, cerēdams, ka varēs kāds pateikt, ko Sonjērs gribējis paziņot. Ja jau atšifrētājs ieradies, tad droši vien viņš bija izlasījis Sonjēra rakstīto.

"Pašlaik esmu aizņemts," Fašs paziņoja tādā tonī, ka bija skaidrs pārkāpta noteiktā robeža. "Palūdziet kriptogrāfu uzgaidīt komandpunktā.' Aprunāšos ar to aģentu, kad šeit pabeigšu."

"Tā ir aģente," balss precizēja. "Aģente Nevē."

Ar katru sarunas bridi Faša garastāvoklis pasliktinājās. Sofija Nevē bija viena no Drošības policijas Galvenās pārvaldes lielākajām kļūdām. Šo jauno parīzieti, dēchiffreuse23 , kas studējusi kriptogrāfiju Anglijā, Fašam iegrūda pirms diviem gadiem, kad ministrijā organizēja kampaņu ar mērķi palielināt sieviešu pārstāvību policijā. Fašs gan pretojās, uzsverot, ka ministrijas pūliņi politkorektuma arēnā vājinās nodaļu. Sievietes nederēja darbam policijā ne vien fizisko rādītāju pēc; jau viņu klātbūtne vien bīstami novērsa policistu vīriešu uzmanību operatīvās darbības laikā. Kā jau Fašs bija bažījies, Sofija Nevē pievērsa daudz lielāku vīriešu uzmanību nekā vairākums sieviešu.

Savos trīsdesmit divos gados viņa bija tik neiedomājami apņēmīga, ka tas jau atgādināja ietiepību. Vienmēr un visur pieminot jaunākās Lielbritānijā izmantotās kriptogrāfijas metodes, viņa aizvainoja pieredzējušos kolēģus. Taču visvairāk Fašu uztrauca neizbēgamā vispāratzītā patiesība, ka pievilcīgas, jaunas sievietes klātbūtne novērš kolēģu, īpaši pusmūža vīriešu, uzmanību, kavējot tiešo darba pienākumu izpildi.

Zvanītājs turpināja:

"Aģente Nevē uzstāja, ka viņai esot nekavējoties jātiekas ar jums. Mēģināju viņu aizturēt, taču viņa jau dodas uz galeriju."

Fašs pārsteigumā sarāvās.

"Neparko! Es taču skaidri…"

Vienu brīdi Roberts Lengdons domāja, ka Bezū Fašu ķērusi trieka. Kapteinis aprāvās pusvārdā, žoklis sastinga, acis izspiedās. Niknais skatiens kā piekalts vēroja kaut ko Lengdonam aiz muguras. Lengdons nepaspēja pagriezt galvu, lai redzētu, kas tas ir, kad ieskanējās patīkama sievietes balss.

"Excusez-moi, messieurs. "24

Pagriezies atpakaļ, Lengdons ieraudzīja tuvojamies jaunu sievieti. Viegliem, līganiem soļiem viņa nāca pa gaiteni… droši, kā cilvēks, kurš nešaubās par savas rīcības pareizību.Viņa bija ģērbusies ikdienišķi garā krēmkrāsas īru svīterī, kas sniedzās līdz ceļiem, un melnās, apspīlētās biksēs. Pievilcīga sieviete ap trīsdesmit. Kuplie sarkanbrūnie mati slīga līdz pleciem, ieskaujot patīkamu seju. Atšķirībā no bezpersoniskajām, valšķīgajām blondīnēm, kas rotāja Hārvarda universitātes studentu istabu sienas, šai sievietei piemita veselīgs, neizskaistināts daiļums un patiesīgums, un viņa izstaroja neparastu pašpārliecību.

Lengdonam par pārsteigumu, sieviete pienāca viņam klāt un pieklājīgi sniedza roku.

"Mesjē Lengdon, esmu aģente Nevē no Drošības policijas Galvenās pārvaldes Kriptogrāfijas nodaļas." Teiktais izskanēja ar tikko manāmu angļu izcelsmes franču akcentu. "Priecājos, jūs satiekot."

Lengdons saņēma viņas maigo plaukstu un acumirklī sajuta sev pievērsto vērīgo skatienu. Olīvzaļās acis raudzījās pretī asi un skaidri.

Fašs caur zobiem ievilka elpu, gatavodamies lasīt notāciju.

"Lūdzu, piedodiet par traucējumu," aši pagriezusies, viņa apsteidza kapteini, "bet es…"

"Ce nest pas le momentZ"25 Fašs nobuldurēja.

"Mēģināju jums piezvanīt," Sofija turpināja angliski, kā gribēdama būt pieklājīga pret Lengdonu. "Bet jūsu mobilais bija izslēgts."

"Tam bija nopietns iemesls!" kapteinis šņāca. "Es runāju ar misteru Lengdonu."

"Es atšifrēju ciparu kodu," viņa paziņoja.

Lengdons izbrīnījās. Vai tiešām viņa būtu uzlauzusi kodu?

Fašs īsti nezināja, ko teikt.

"Es paskaidrošu," Sofija sacīja, "bet vispirms man kas jāpaziņo misteram Lengdonam."

Fašs izskatījās dziji nobažījies.

"Misteram Lengdonam?"

Viņa pamāja, tad atkal pievērsās Lengdonam.

"Mister Lengdon, jums jāsazinās ar ASV vēstniecību. Esot steidzama ziņa no Savienotajām Valstīm."

Pārsteigtais Lengdons uz brīdi aizmirsa šifrus un kodus, viņu pārņēma nemiers. Steidzama ziņa no Savienotajām Valstīm? Viņš pat iedomāties nespēja, kas to varētu sūtīt. To, ka viņš bija Parīzē, zināja tikai daži kolēģi.

Arī Fašu ziņa bija pārsteigusi.

"Ar ASV vēstniecību?" Viņa balss bija aizdomu pilna. "Kā viņi zināja, ka viņš ir šeit?"

Sofija paraustīja plecus.

"Droši vien piezvanīja uz viesnīcu un administrators pateica, ka viņu aizvedis Drošības policijas aģents."

Fašs nelikās mierā.

"Un vēstniecība zvanīja uz Kriptogrāfijas nodaļu?"

"Nē, protams," Sofija pacietīgi skaidroja. "Kad zvanīju uz Drošības policiju, lai sazinātos ar jums, viņi pateica, ka misteram

Lengdonam esot kaut kas jāpaziņo, un lūdza mani to izdarīt, ja vien jūs atradīšu."

Fašs izbrīnījies sarauca pieri, neko nesaprazdams. Viņš jau pavēra muti, taču Sofija jau bija pagriezusies pret Lengdonu.

"Mister Lengdon," viņa teica, izvilkusi no kabatas nelielu lapiņu, "te ir jūsu vēstniecības automātiskā atbildētāja numurs, viņi lūdza piezvanīt pēc iespējas ātrāk." Joprojām cieši raudzīdamās Lengdonam acīs, viņa pasniedza papīriņu. "Kamēr aprunāšos ar kapteini Fašu par kodu, piezvaniet uz turieni."

Lengdons ielūkojās lapiņā. Tur bija Parīzes tālruņa numurs ar papildu cipariem.

"Paldies," viņš satraukts teica. "No kurienes var piezvanīt?"

Sofija jau vilka no svītera kabatas savu tālruni, bet Fašs noliedzoši papurināja galvu. Nu jau viņš vārījās kā putras katls. No Sofijas skatienu nenovērsdams, viņš sadabūja savu mobilo tālruni un pasniedza Lengdonam.

"Pa šo var zvanīt droši, mister Lengdon. Ņemiet, lūdzu."

Faša niknums uz jauno sievied likās neizprotams. Lengdons apjucis paņēma kapteiņa tālruņi. Fašs uzreiz aizveda Sofiju dažus soļus tālāk un pusbalsī sāka viņu strostēt. Juzdams pret kapteini arvien lielāku nepatiku, Lengdons novērsās no savādās sarunas un ieslēdza mobilo tālruni. Uzmeds skatienu numuram, viņš nospieda taustiņus un gaidīja savienojumu.

Atskanēja signāls.

Viens signāls… divi signāli… trīs signāli…

Beidzot bija savienojums.

Lengdons domāja, ka atbildēs vēstniecības operators, bet saprata, ka ieslēdzies automātiskais atbildētājs. Ierakstā dzirdamā balss, Lengdonam par lielu pārsteigumu, bija pazīstama. Tā bija Sofijas Nevē balss.

"Bonjour, vous ētes bien chez Sophie Neveu, " sievietes balss teica. "Je suis absentc puur le moment, mais…"2b

Lengdons apjucis pagriezās pret Sofiju.

"Piedodiet, mis Nevē. Vai tikai neesat man iedevusi…"

"Nē, numurs ir pareizs," Sofija ātri atbildēja, it kā būtu gaidījusi Lengdona jautājumu. "Vēstniecībā ir automātiska ziņojumu meklēšanas sistēma. Jāuzgriež otrs kods, lai saņemtu ziņu."

Lengdons neizpratnē blenza pretī.

"Bet…"

"Tur tie trīs papildu cipari uz lapiņas, ko iedevu."

Lengdons atvēra muti, lai noskaidrotu neparasto pārpratumu, taču Sofija tā palūkojās uz viņu, ka viņš uzreiz apklusa. Zaļās acis runāja nepārprotamu valodu.

Neko nejautājiet. Zvaniet, un viss.

Lengdons, joprojām apmulsis, nospieda pārējos taustiņus: 454.

Sofijas balss acumirklī apklusa, un varēja dzirdēt automātu pavēstām franciski: "Jums ir vēl viens paziņojums." Acīmredzot 454 bija numurs, kas Sofijai bija jāpievieno savam mājas tālruņa numuram, ja viņa gribēja noklausīties ziņas automātiskajā atbildētājā, mājās neesot.

Vai man būs jānoklausās šai sievietei domāts paziņojums?

Varēja dzirdēt lenti attinamies atpakaļ. Tad tā apstājās un aparāts ieslēdzās atkal. Lengdons ieklausījās balsī. Tā atkal bija Sofija.

"Mister Lengdon," viņa čukstēja, "nereaģējiet uz šo ziņu. Klausieties mierīgi. Jums šobrīd draud briesmas. Precīzi izpildiet manus norādījumus."

10.nodaļa

Sila sēdēja pie melna "Audi" stūres to viņam bija noorganizējis Skolotājs un vēroja milzīgo Svētā Sulplcija baznīcu. Daudzo starmešu no lejas apspīdētie zvanu torņi kā divi stalti sargkareivji stāvēja baznīcas garā ķermeņa sardzē. Abos sānos kā skaista dzīvnieka ribas izspiedās gludo kontrforsu rindas.

Pagāni izmanto Dieva namu, lai slēptu savu slēgakmeni. Brālība kārtējo reizi bija pierādījusi savu krāpniecisko un nodevīgo dabu. Sīļa dega nepacietībā, gribēdams ātrāk atrast akmeni un nodot to Skolotājam, lai kopā atgūtu to, ko brālība senā pagātnē bija nozagusi ticīgajiem.

Cik liela un varena tad kļūs "Opus Dei"!

Novietojis "Audi" tukšajā Place Saint-Sulpice, Sila izelpoja, pūlēdamies atbrīvot prātu uzticētajam uzdevumam. Platā mugura joprojām sūrstēja pēc pārciestās šaustīšanas, taču viņš zināja, ka sāpes nav nekas salīdzinājumā ar ciešanu pilno dzīvi, no kuras "Opus Dei" bija viņu izglābusi.

Taču atmiņas joprojām vajāja dvēseli.

Atbrīvo savu sirdi, Sīļa pavēlēja sev. Piedod tiem, kas tev darījuši pāri!

Lūkodamies uz Svētā Sulplcija torņiem, Sīļa cīnījās ar labi pazīstamo pretstraumi… spēku, kas bieži rāva viņa domas atpakaļ, ieslogot no jauna cietumā viņa jaunības dienu pasaulē. Atmiņas par šķīstītavu, kā vienmēr, uzjundīja izjūtas, maņas… puvušu kāpostu smirdoņa, nāves, mīzalu un izkārnījumu smaka. Bezpalīdzīgi palīgā saucieni, kurus dzird tikai Pireneju vējš, un aizmirstu cilvēku klusie šņuksti.

Andora, viņš nodomāja, muskuļiem saspringstot.

Neticami, bet tieši tajā neauglīgajā, pamestajā lēņu valstī starp Spāniju un Franciju savā kamerā trīcošais, nāvi alkstošais Sīļa tapa glābts.

Tolaik viņš to nemaz neapjauta.

Gaisma nāca daudz vēlāk par pērkonu.

Tad viņu vēl nesauca par Sīļu, lai gan vecāku doto vārdu viņš tik un tā neatcerējās. Viņš bija pametis mājas septiņu gadu vecumā. Dzērājs tēvs, drukns kuģu remontstrādnieks, pēc dēla albīna ierašanās pasaulē vai ik dienas sita zēna māti, vainodams viņu dēla neparastajā izskatā. Kad puisēns mēģināja aizstāvēt māti, sukas dabūja ari viņš.

Kādu vakaru kāviens bija īpaši nežēlīgs, un māte vairs nepiecēlās. Pie mātes nekustīgā ķermeņa stāvot, zēnu pārņēma neizturama vainas apziņa ka pieļāvis ko tādu.

Tā ir mana vaina!

Kā ļaunā gara vadīts, zēns aizgāja uz virtuvi un, paķēris lielu nazi, transā iegāja guļamistabā. Tēvs gulēja gultā dzēruma nemaņā. Ne vārda neteicis, dēls trieca nazi viņam mugurā. Tēvs sāpēs iekliedzās un mēģināja pārveides otrādi, taču zēns dūra vēl un vēl, līdz dzīvoklī iestājās klusums.

Puisēns aizbēga no mājām, taču drīz vien pārliecinājās, ka Marseļas ielās neklājas vieglāk. Neparastā izskata pēc starp jaunajiem bezpajumtniekiem viņš bija izstumtais, tāpēc bija spiests dzīvot viens sagrautas fabrikas pagrabā, pārtikdams no piestātnē zagtiem augļiem un jēlām zivīm. Viņa vienīgie biedri bija atkritumos atrastie žurnāli, un pamazām viņš patstāvīgi apguva lasītmāku un augdams pieņēmās spēkā. Kad viņam bija divpadsmit gadu, cits klaiņotājs divreiz vecāka meitene izsmēja viņu un mēģināja nozagt viņa pārtiku. Daudz netrūka, lai zēns nosistu pāridarītāju. Kad policisti atrāva puiku no pusdzīvās meitenes, viņam ļāva izvēlēties pamest Marseļu vai iet nepilngadīgajiem noziedzniekiem paredzētā cietumā.

Zēns gar piekrasti devās uz Tulonu. Laika gaitā nožēlas pilnos pretimnācēju skatienus bija nomainījušas bailes. Zēns bija kļuvis par spēcīgu jaunekli. Cilvēki uz ielas sačukstējās viņam aiz muguras. Spoks, tie atkārtoja, bailēs pētīdami viņa balto ādu. Spoks ar sātana acīm!

Pretimnācēji šķita raugāmies viņam cauri.

Astoņpadsmit gadu vecumā divi jūrnieki notvēra viņu brīdī, kad viņš mēģināja nozagt žāvētu šķiņķi no kuģa kravas tilpnes. Abi viņu sita un smirdēja pēc alus tieši tāpat kā tēvs. Baiļu un naida atmiņas cēlās kā briesmonis no jūras dzīlēm. Puisis kailām rokām pārlauza vienam jūrniekam sprandu, un tikai policijas ierašanās glāba otru no līdzīga likteņa.

Pēc diviem mēnešiem, roku dzelžos saslēgtu, viņu atveda uz Andoru.

Tu tak esi balts kā spoks! Cietumnieki ļauni smējās, kad sargi ieveda kailo un nosalušo jauniņo kamerā. Mira el espectro!27 Šitāds spoks var iet cauri sienām!

Divpadsmit gadu laikā viņa miesa un dvēsele pilnīgi izžuva, un viņš pats saprata, ka kļuvis caurspīdīgs.

Esmu spoks.

Neko nesveru.

Yo soy un espectro… palido como un fantasma…28

Kādu nakti spoku uzrāva kājās spalgi ieslodzīto kliedzieni. Viņš nezināja ne to, kāds neredzams spēks drebina grīdu, uz kuras bija viņa guļvieta, ne arī to, kam pieder varenā roka, kura drupināja viņa kameras mūra sienas, taču tieši tajā brīdī, kad viņš pielēca kājās, liels laukakmens nogāzās tur, kur vēl pirms mirkļa atradās viņa galva. Paraudzījies augšup, no kurienes bija izvēlies akmens, viņš ieraudzīja caurumu drebošajā sienā un skatu, ko nebija redzējis vairāk nekā desmit gadu. Mēnesi.

Zeme vēl joprojām zvalstījās, bet spoks jau spraucās laukā pa šauro atveri, izstreipuļoja plašumā, kūleņodams vēlās lejup pa klinšaino nogāzi uz meža pusi. Viņš nemitējās skriet visu nakti, bada un noguruma neprāta pārņemts.

Apziņai uz bridi atgriežoties, no rīta viņš atjēdzās izcirtumā, kuru šķērsoja dzelzceļa sliedes. Kā sapnī bēglis turpināja ceļu gar sliedēm. Ieraudzījis tukšu kravas vagonu, ierāpās tajā, alkdams pajumtes un atpūtas. Kad viņš pamodās, vilciens kustējās. Cik ilgi? Uz kurieni? Iekšās viss smeldza. Vai mirstu? Viņš atkal iemiga, bet drīz vien uztrūkās no kliedzieniem un sitieniem viņu izmeta no vagona. Asinīm noplūdis, nelaimīgais ieklīda kāda ciemata nomalē, velti meklēdams ēdienu. Beidzot viņš bija tā novārdzis, ka ķermenis atsacījās klausīt; viņš nogūlās ceļmalā un iegrima nemaņā.

Gaisma atausa lēni, un spoks nespēja iedomāties, cik ilgi bijis bez dzīvības. Dienu? Trīs? Tam nebija nozīmes. Gulta bija mīksta kā mākonis, visapkārt saldi smaržoja pēc svecēm. Tas bija Jēzus, kas raudzījās viņā. Esmu šeit, Jēzus sacīja. Akmens novelts malā, un tu esi no jauna piedzimis.

Viņš atkal aizmiga un atkal atmodās. Viņš nekad nebija ticējis debesīm, bet Jēzus tomēr par viņu rūpējās. Gultai blakus uzradās ēdiens, un spoks to ēda, gandrīz burtiski izjuzdams, kā uz kauliem aug miesa. No jauna aizmiga. Un, kad pamodās, atkal redzēja Jēzus smaidu, dzirdēja Viņu sakām: tu esi glābts, mans dēls. Svētīti tie, kas seko man.

Viņš vēlreiz aizmiga.

Sāpju kliedziens izrāva spoku no snaudas. Viņa augums izlēca no gultas un metās pa gaiteni turp, kur kliedza. Viņš ieskrēja virtuvē un ieraudzīja lielu vīrieti nežēlīgi sitam mazāku. Nedomādams, kāpēc to dara, spoks sagrāba lielāko un trieca viņu atmuguriski pret sienu. Negantnieks aizbēga, bet spoks palika stāvam pie jauna vīrieša priestera drēbēs, kurš gulēja uz grīdas ar lauztu degunu. Pacēlis asiņojošo priesteri, spoks aiznesa viņu un noguldīja uz kušetes.

"Paldies, draugs," priesteris teica lauzītā franču valodā. "Ziedojumu nauda kārdina zagļus. Tu miegā runāji franciski. Vai proti ari spāņu valodu?"

Spoks papurināja galvy.

"Kā tevi sauc?" priesteris turpināja franciski.

Vecāku doto vārdu spoks neatcerējās. Vienīgais, ko viņš zināja, bija cietumsargu ņirdzīgās iesaukas.

Priesteris pasmaidīja.

"No hay problēmaMani sauc Manuels Aringarosa. Esmu misionārs no Madrides. Mani atsūtīja šurp, lai uzceltu baznīcu Obra de Diosx ."

"Kur es esmu?" Balss skanēja negaidīti dobji.

"Ovjedo. Spānijas ziemeļos."

"Kā es tiku šurp?"

"Kāds atstāja tevi pie manām durvīm. Tu biji slims. Es tevi baroju. Tu jau sen esi šeit."

Spoks uzlūkoja savu jauno glābēju. Tik daudzus gadus neviens nebija izturējies pret viņu laipni.

"Paldies, Tēvs."

Priesteris aptaustīja asiņojošo lūpu.

"Man jāpateicas tev, draugs."

No rīta pamodies, spoks daudz skaidrāk saskatīja apkārtni. Pie sienas gultai blakus viņš ieraudzīja krucifiksu. Lai gan šis tēls viņu vairs neuzrunāja, apziņa, ka tas ir tepat, blakus, nomierināja. Piecēlies sēdus, viņš pārsteigts pamanīja avīzes izgriezumu uz naktsskapīša. Tā bija franču avīze, kādu nedēļu veca. Rakstu lasot, viņu sagrāba neizsakāmas šausmas. Tas bija par zemestrīci kalnos, kas sagrāvusi cietumu. Daudzi bīstami noziedznieki izlauzušies brīvībā.

Sirds vai kaklā kāpa. Priesteris zina, kas es esmu! Viņš juta ko tādu, ko jau sen nebija izjutis. Kaunu. Vainas apziņu. Turklāt bailes, ka viņu varētu notvert. Viņš pielēca kājās. Uz kurieni lai bēg?

"Apustuļu darbi," kāds teica, nākdams iekšā pa durvīm.

Spoks bailēs pagriezās.

Smaidīdams tuvojās jaunais priesteris. Viņa deguns bija nemākulīgi apsaitēts, rokās veca Bībele.

"Atradu tev franciski. Atzīmēju nodaļu, ko izlasīt."

Spoks neizpratnē paņēma Bībeli un atvēra priestera iezīmēto vietu.

16. nodaļa

Vārsmās bija aprakstīts cietumnieks Sīļa, kas gulējis kails un piekauts savā kamerā, teikdams Dievu slavas dziesmās. Sākot lasīt 26. pantu, spokam aizrāvās elpa.

"Piepeši notika liela zemestrīce, tā ka cietuma pamati sakustējās; tūdaļ atvērās durvis, un visiem nokrita važas."

Viņš uzlūkoja priesteri.

Tas laipni smaidīja.

"No šīs dienas, draugs, ja tev nav cita vārda, es tevi saukšu par Silu."

Spoks tikai pamāja. Sīļa. Viņš bija iemiesojies. Mans vārds ir Sīļa.

"Laiks brokastot," priesteris sacīja. "Tev vajag speķu, ja jau esi ieradies, lai palīdzētu man uzcelt šo baznīcu."

Sešu kilometru augstumā virs Vidusjūras "Alitalia" laineri (reiss nr. 1618) nedaudz sakratīja vētras brāzma, un aizmigušie pasažieri nervozi sarāvās. Bīskaps Aringarosa gandrīz neko nemanīja. Domās viņš bija "Opus Dei" nākamībā. Nepacietībā degdams, viņš alka uzzināt, kas notiek Parīzē, un piezvanīt Sīlam. Taču to nedrīkstēja. Tā bija noteicis Skolotājs.

"Tas jūsu pašu drošībai," Skolotājs bija skaidrojis angliski ar franču akcentu. "Es pārāk labi pārzinu elektroniskos sakarus, lai nešaubītos, ka tos var pārtvert. Un jums viss var izjukt."

Aringarosa saprata, ka Skolotājam ir taisnība. Viņš likās ārkārtīgi piesardzīgs. Tā arī nebija Aringarosam atklājis savu īsto vārdu, tomēr pierādījis, ka viņam var uzticēties un paklausīt. Galu galā tieši viņš bija kaut kādā veidā ieguvis ļoti slepenu informāciju. Četru galveno brālības locekļu vārdus! Tas bija viens no pierādījumiem, kas pārliecināja bīskapu par Skolotāja spēju sadabūt neticami vērtīgo balvu, kuru viņš solīja atrast.

"Esmu visu sagatavojis, bīskap," Skolotājs bija teicis. "Lai mans plāns izdotos, lieciet Sīlam klausīt tikai mani. Jūs abi nedrīkstat sazināties. Es uzturēšu ar viņu tādus sakarus, ko nevar pārtvert."

"Izturēsieties pret viņu ar cieņu?"

"Ticīgs cilvēks pelna visaugstāko cieņu."

"Lieliski. Tad es saprotu. Mēs ar Sīļu nesazināsimies, līdz tas būs padarīts."

"Man tā jārīkojas, lai saglabātu slepenībā jūsu vārdu, Sīlas vārdu un savu ieguldījumu."

"Kādu ieguldījumu?"

"Ja jūs nepacietības dēļ, gribēdams visu noskaidrot, nokļūsiet cietumā, nevarēsiet man samaksāt."

Bīskaps pasmaidīja.

"Pareiza doma. Mūsu vēlmes sakrīt. Ar dievpalīgu."

Divdesmit miljonu eiro, bīskaps domāja, raudzīdamies pa lidmašīnas logu. Tas ASV dolāros būtu aptuveni Hkpat daudz. Graši salīdzinājumā ar kaut ko tik nozīmīgu.

Pārliecība, ka Skolotājs un Sīļa neizgāzīsies, atgriezās. Nauda un ticība ir spēcīgi dzinuļi.

11.nodaļa

"Uneplaisanierie numērique?" Bazū Fašs nobālēja, neticīgi raudzīdamies Sofijā Nevē. Skaitļu joks? "Tātad tas ir jūsu profesionālais viedoklis par Sonjēra kodu? Ka tas ir kaut kāds matemātisks joks?"

Fašs nespēja apjēgt šīs sievietes nekaunību. Viņa ne vien iegāžas te bez atļaujas, bet vēl mēģina ieskaidrot, ka Sonjērs savas dzīves atvadu mirkļos tiktāl sasparojies, ka atstājis viņiem matemātisku joku.

"Šifrs," Sofija ātri turpināja franciski, "ir vienkāršs līdz nejēdzībai. Žaks Sonjērs apzinājās, ka mēs to atminēsim tūdaļ pat." Izvilkusi no svītera kabatas mazu papīra lapiņu, viņa to pasniedza Fašam. 'Te būs atšifrējums."

Fašs raudzījās uz lapiņu.

1-1-2-3-5-8-13-21

"Un tas ari viss?" viņš strupi noprasīja. "Jūs tikai salikāt skaitļus augošā kārtībā?"

Jāatzīst, ka Sofijai pietika dūšas savaldīgi pasmaidīt.

"Tieši tā."

Fašs gandrīz ierēcās.

"Vai zināt, aģerlte Neve, man nav ne jausmas, ko jūs gribat teikt, bet labāk nevelciet garumā." Viņš bažīgi palūkojās uz Lengdonu; tas stāvēja netālu, mobilo tālruni pie auss piespiedis acīmredzot klausījās ziņu no ASV vēstniecības. Pēc pelnpelēkās sejas izteiksmes varēja secināt, ka vēsts nebija no labajām.

"Redziet, kapteini," Sofija izaicinoši sacīja, "skaitļu rinda, kas jums rokā, izrādās, ir viena no ievērojamām cilvēcei zināmajām matemātiskajām progresijām."

Fašam ne prātā nebūtu ienācis, ka pastāv matemātiska progresija, kuru dēvē par ievērojamu, un Sofijas nevērīgais tonis viņam nemaz nepatika.

"Tā ir Fibonači sekvence, skaitļu virkne," viņa pavēstīja, pamādama uz papīra lapiņu Faša pirkstos. "Progresija, kurā katrs skaitlis ir vienāds ar divu iepriekšējo summu."

Fašs pētīja virkni. Katrs skaitlis patiešām bija divu iepriekšējo summa, taču saprast, kāds tam sakars ar Sonjēra nāvi, viņš nespēja.

"Matemātiķis Leonardo Fibonači izgudroja šo skaitļu virkni trīspadsmitajā gadsimtā. Skaidrs, ka ne jau sakritības pēc visi Sonjēra uzrakstītie skaitļi iederas šajā ievērojamā Fibonači sekvencē."

Fašs labu brīdi blenza uz jauno sievieti.

"Labi. Ja jau tā nav sakritība, pasakiet man, kāpēc Sonjērs to uzrakstīja? Ko viņš gribēja paziņot? Ko tas nozīmē?"

Viņa paraustīja plecus.

"Absolūti neko. Tur jau ir tā lieta. Tas ir vienkāršs kriptogrāfisks joks. Tāpat kā, piemēram, var sajaukt vārdu kārtību pazīstamā dzejoļa pantā, lai pārbaudītu, vai kāds var noteikt, kas šiem vārdiem kopīgs."

Fašs draudīgi pagāja uz priekšu, gandrīz piegrūzdams seju Sofijai klāt.

"Es tomēr ceru, ka jums ir kāds labāks izskaidrojums nekā tāds vien."

Sofijas maigajā sejā mieru nomainīja pārsteidzoša nopietnība.

"Zinot, kas šonakt te noticis, cerēju, novērtēsiet ziņu, ka Žaks Sonjērs, iespējams, ir jūs iesaistījis kādā spēlē. Tagad redzu, ka ne. Paziņošu Kriptogrāfijas nodaļas vadītājam, ka mūsu palīdzība jums nav vajadzīga."

To pateikusi, viņa apcirtās un aizgāja uz to pusi, no kurienes bija atnākusi.

Pārsteigtais Fašs vēroja viņu pazūdam tumsā. Jukusi, vai? Sofija Nevē bija nupat pieteikusi le suicide professionneP] .

Kapteinis paraudzījās uz Lengdonu, kas joprojām uzmanīgi klausījās, tālruni pie auss piespiedis. ASV vēstniecība. Bezū Fašam daudz kas nepatika… bet nebija daudz tāda, kas izraisītu viņā lielāku niknumu kā ASV vēstniecība.

Fašs regulāri saķildojās ar vēstnieku par valstiskiem jautājumiem, un visbiežāk domstarpības izraisīja amerikāņu likumpārkāpumi Francijā. Drošības policija vai ik dienas aizturēja amerikāņu studentus, kas pēc apmaiņas programmām mācījās Francijā, par narkotiku glabāšanu, ASV biznesmeņus par nepilngadīgu prostitūtu izmantošanu, amerikāņu tūristus par sīkām zādzībām veikalos vai īpašuma bojāšanu. Saskaņā ar likumu ASV vēstniecība varēja iejaukties un aizsūtīt vainīgos pilsoņus atpakaļ uz Savienotajām Valstīm, kur viņi nesaņēma nekādu sodu, tikai draudzīgu aizrādījumu.

Un vēstniecība vienmēr rīkojās tieši tā.

L'emasculation de la Police Judiciaire,32 tā to Fašs arī sauca. Nesen "Paris Match" publicēja karikatūru, kur Fašs bija attēlots kā policijas suns, kas mēģina iekost amerikāņu noziedzniekam, taču nespēj to aizsniegt, jo pieķēdēts pie ASV vēstniecības sienas.

Ne jau tagad, Fašs mierināja sevi. Likme ir pārāk nopietna.

Beidzis runāt, Lengdons izskatījās pavisam savārdzis.

"Vai viss kārtībā?" Fašs apvaicājās.

Lengdons nevarīgi purināja galvu.

Mājās kaut kas atgadījies. Fašs paņēma savu tālruni, ievērodams, ka Lengdons nedaudz nosvīdis.

"Nelaimes gadījums," Lengdons stostījās, ar savādu sejas izteiksmi lūkodamies uz Fašu. "Draugs…" Viņš aprāvās. "Rīt no paša rīta jālido atpakaļ."

Fašs nešaubījās, ka Lengdona pārdzīvojums ir neviltots, taču manīja arī ko citu amerikāņa acīs bija pavīdējusi baiļu ēna.

"Jūtu līdzi." Fašs cieši vēroja Lengdonu. "Varbūt apsēdīsieties?" Viņš norādīja uz vienu no galerijas viesiem paredzētajiem soliem.

Lengdons izklaidīgi pamāja, iedams uz sola pusi. Tad apstājās; apjukums viņu pārņēma arvien vairāk.

"Man laikam vajadzētu aiziet uz tualeti."

Fašs sarauca pieri, viņam negribējās vilkt iesākto garumā.

"Uz tualeti. Nu protams. Ņemsim nelielu pārtraukumu." Viņš pavicināja roku virzienā, no kurienes viņi bija atnākuši. "Tualetes ir tur, aiz muzeja pārziņa kabineta."

Lengdons vilcinājās, tad parādīja uz pretējo pusi, uz Lielās galerijas galu.

'Te ir tuvāk, tajā galā ar! ir tualetes."

Fašs saprata, ka Lengdonam ir taisnība. Viņi bija nogājuši divas trešdaļas gaiteņa, un Lielās galerijas galā tiešām bija tualetes.

"Vai man jāiet līdzi?"

Lengdons papurināja galvu, viņš jau devās prom.

"Nevajag. Man dažas minūtes jāpaliek vienam."

Doma, ka Lengdons viens pats aizklīdis līdz galam, Fašu nesajūsmināja, taču viņu mierināja apziņa, ka Lielā galerija tur arī beidzās strupceļā. Vienīgā izeja bija pretējā galā, kur viņi bija izlīduši režģim pa apakšu. Saskaņā ar Francijas ugunsdrošības noteikumiem tik plašām telpām, protams, bija ierīkotas vairākas avārijas kāpnes, taču, drošības sistēmu iedarbinot, Sonjērs bija tās visas slēdzis. Ja sistēmu ieslēgtu no jauna, visas avārijas durvis atdarītos, taču tam nebija nozīmes atverot ārdurvis, ieslēgtos ugunsgrēka signalizācija, turklāt ārpusē izejas apsargāja Drošības policijas Galvenās pārvaldes aģenti. Lengdons nevarēja aiziet nemanīts.

"Man uz brīdi jāaiziet uz mesjē Sonjēra kabinetu," Fašs sacīja. "Lūdzu, pēc tam atnāciet uz turieni. Man ar jums vēl jāaprunājas."

Lengdons klusuciezdams pamāja un nozuda tumsā.

Pagriezies pretējā virzienā, Fašs sparīgi devās atpakaļ. Piegājis pie režģa, viņš izlīda tam pa apakšu, izgāja no Lielās galerijas un steidzās pa gaiteni uz Sonjēra kabinetu. Komandpunktā viņš iebrāzās kā vēja nests.

"Kas atļāva ielaist Sofiju Nevē?" Fašs ieaurojās.

Pirmais attapās Kolē.

"Viņa sargiem pie durvīm pateica, ka atšifrējusi kodu."

Fašs palūkojās visapkārt.

"Vai viņa jau ir prom?"

"Vai tad viņa nav pie jums?"

"Aizgāja." Fašs paskatījās uz aptumšoto gaiteni. Acīmredzot Sofijai atpakaļceļā nebija vēlēšanās ieiet šeit, lai patērzētu ar pārējiem virsniekiem.

Uz brīdi Fašs iedomājās, ka jāpaziņo sargiem starp pirmo un otro stāvu, lai aptur Sofiju un atved atpakaļ, kamēr viņa vēl nav izgājusi. Tad pārdomāja. Tā tikai tāda lepnība… vienmēr gribas pateikt pēdējo vārdu. Nē, šonakt pietiks.

Ar aģenti Nevē tiksim galā vēlāk, viņš nosprieda, jau izlēmis jautājumu par viņas atbrīvošanu no darba.

Izmetis Sofiju no prāta, Fašs brīdi aplūkoja miniatūro bruņinieku, kas stāvēja uz Sonjēra galda. Tad pagriezās pret Kolē.

"Vai redzi viņu?"

Kolē aši pamāja ar galvu un pabīdīja klēpjdatoru uz Faša pusi. Sarkanais punktiņš bija skaidri saskatāms stāva plāna shēmā tas vienmērīgi mirgoja telpā ar uzrakstu TOILETrES PUBLIQUES.

"Labi," Fašs teica, tad aizdedzināja cigareti un izgāja gaitenī. "Man jāpiezvana. Pieskati, lai viņš nekur citur neietu."

12.nodaļa

Roberts Lengdons vilkās pa Lielo galeriju kā apdullis. Ausīs vēl un vēlreiz skanēja Sofijas paziņojums. Gaiteņa galā apgaismotas norādes ar tradicionālajiem cilvēciņiem izvadīja viņu caur galerijas vidū uzstādītajiem stendiem ar itāliešu mākslinieku darbiem. Tie bija asprātīgi izvietoti tā, ka aizsedza skatam tualetes.

Atradis vīriešu labierīcības, viņš atvēra durvis un, iegājis iekšā, ieslēdza gaismu.

Telpā neviena nebija.

Piegājis pie izlietnes, viņš apslacināja seju ar aukstu ūdeni, vēlēdamies, lai šis murgs ātrāk beigtos. Flīzēs atstarojās spilgtais apgaismojums, nāsīs iesitās amonjaka smaka. Rokas slaucīdams, viņš izdzirdēja durvis atveramies un apsviedās.

Nācēja bija Sofija Nevē, viņas zaļās acis bailēs zibsnīja.

"Paldies Dievam, atnācāt. Mums ir ļoti maz laika."

Lengdons sastinga pie izlietnes, blenzdams uz kriptogrāfijas eksperti Nevē. Pirms pavisam īsa brīža viņš bija klausījies pa tālruni viņas ierunāto paziņojumu, spriezdams, ka jaunajai kriptogrāfei nav visi mājās. Taču, atkārtoti noklausoties, radās nojausma, ka viņas teiktais jāņem nopietni. Nereaģējiet uz šo ziņu. Klausieties mierīgi, jums šobrīd draud briesmas. Precīzi izpildiet manus norādījumus. Neizpratnes pārņemtais Lengdons bija nolēmis rīkoties tieši tā, kā lika Sofija. Pateica Fašam, ka saņēmis ziņu par negadījumu ar kādu draugu ASV. Un tad lūdza atļauju aiziet uz tualeti Lielās galerijas galā.

Tagad Sofija stāvēja viņa priekšā, joprojām aizelsusies pēc straujā gājiena. Spilgtajā gaismā Lengdonu pārsteidza šīs drosmīgās sievietes negaidīti maigie sejas vaibsti. Ass bija tikai skatiens, un tāds pretstats uzbūra Renuāra daudzslāņaina portreta tēlus… aizplīvurotus, taču pietiekami skaidrus, izteiksmīgus, tomēr ar noslēpumainības vēsmu.

"Gribēju jūs brīdināt, mister Lengdon…" Sofija vēl bija aizelsusies, "ka jūs esat sous surveillance cachee. Tiekat slepeni novērots." Ar akcentu izrunātie vārdi dobji atbalsojās flīzētajā telpā.

"Bet… kāpēc?" Lengdons brīnījās. Sofija jau bija paskaidrojusi to savā paziņojumā, taču gribējās dzirdēt to vēlreiz no viņas mutes.

"Tāpēc," viņa pagājās Lengdonam tuvāk, "ka Faša galvenais aizdomās turamais šīs slepkavības lietā esat jūs."

Teiktais Lengdonam vairs nebija jaunums, taču tas izklausījās pavisam smieklīgi. Saskaņā ar Sofijas versiju Lengdonu naktī izrāva no gultas un atveda uz Luvru nevis kā simbolikas zinātnieku, bet kā aizdomās turamo. Neko nenojauzdams, viņš bija pakļauts vienai no Drošības policijas Galvenās pārvaldes iecienītajām izmeklēšanas metodēm surveillance cachēe -, veiklam māņu gājienam, kad aizdomās turamo uzaicina uz nozieguma vietu un turpat izjautā, cerot, ka viņš zaudēs savaldīšanos un nejauši atklās savu vainu.

"Pārbaudiet žaketes kreiso kabatu," Sofija ieteica. "Tad noticēsiet, ka tiekat novērots."

Lengdona bažas arvien auga. Pārbaudiet kabatu? Tas jau izklausījās pēc lēta burvju trika.

"Tikai pārbaudiet."

Pagalam apjucis, Lengdons iebāza roku tvīda žaketes kreisajā sānkabatā, kuru nekad neizmantoja. Pataustījis viņš tur neko neatrada. Un kam tad tur bija jābūt? Vai tikai Sofija patiešām nebūs jukusi? Tad pirksti atdūrās pret kaut ko negaidītu. Mazītiņu, cietu. Saņēmis sīko krikfeīti pirkstos, Lengdons izvilka to laukā un aplūkoja, neticēdams savām acīm. Viņš turēja pogai līdzīgu metāla priekšmetu pulksteņa baterijas lielumā. Neko tamlīdzīgu viņš nebija redzējis.

' "Kas tas…?"

"GPS izsekošanas elements," Sofija paskaidroja. "Tas pastāvīgi noraida savu atrašanās vietu uz globālās pozicionēšanas satelītu, un Drošības policija to var kontrolēt. Spēj noteikt, kur tas atrodas, ar pusmetra precizitāti. Jūs esat elektroniskā pavadā. Aģents, kas jūs atveda no viesnīcas, iebāza to jums kabatā, kad vēl bijāt viesnīcā."

Lengdons mēģināja atcerēties notikumus viesnīcas istabā… Viņš ātri noskalojās dušā, noskuvās, apģērbās, aģents pieklājīgi pasniedza viņam tvīda žaketi pirms iziešanas. Ārā auksts, viņš teica. Pavasaris Parīzē nemaz nav tik jauks kā jūsu dziesmā. Lengdons pateicās un uzvilka žaketi.

Sofija nopētīja viņu.

"Paziņojumā neko neteicu par izsekošanas elementu, jo baidījos, ka sāksiet pārbaudīt kabatas Faša degunpriekšā. Viņš nedrīkst zināt, ka tas uziets."

Lengdonam nebija ko teikt.

"Ar GPS jūs izseko, jo domā, ka jūs varētu bēgt." Viņa apklusa. "Atklāti sakot, cer, tas būtu jūsu vainas apstiprinājums."

"Kāpēc man jābēg?" Lengdons sašutis iesaucās. "Neesmu vainīgs!"

"Fašam ir citas domas."

Lengdons dusmīgs piegāja pie atkritumu tvertnes, grasīdamies izsekošanas elementu izmest.

"Nē!" Sofija satvēra viņa roku, nejaudama no tā atbrīvoties. "Lai paliek kabatā. Ja to izsviedīsiet, signāls vairs nekustēsies, un viņi sapratīs, ka.esat izmetis elementu. Fašs tikai tāpēc ļāva jums vienam aiziet, jo ir pārliecināts, ka var noteikt, kur esat. Ja viņš sapratīs, ka zināt, kas viņam prātā…" Sofija nepabeidza domu. Viņa izņēma metāla disku no Lengdona pirkstiem un ieslidināja to tvīda žaketes kabatā. "Lai ir pie jums. Vismaz pagaidām."

Lengdons neko nesaprata.

"Kā gan Fašs var iedomāties, ka esmu noslepkavojis Žaku Sonjēru?"

"Viņam ir visai pārliecinošs iemesls turēt jūs aizdomās." Sofija viņā nopietni paraudzījās. "Ir kāds lietiskais pierādījums, ko neesat redzējis. Fašs jums to nerādīja." Lengdons bija pārsteigts. "Vai atceraties tās trīs rindiņas, ko Sonjērs uzrakstīja uz grīdas?"

Lengdons pamāja. Skaitļi un vārdi bija iespiedušies dziļi atmiņā.

Sofija piepeši ierunājās čukstus.

"Diemžēl visu tekstu jūs neredzējāt. Bija ceturtā rinda, un to Fašs nodzēsa pēc fotografēšanas."

Lengdons zināja, ka ūdenī šķīstošo luminiscento flomāstera rakstu var viegli izdzēst, taču viņš nevarēja iedomāties, kāpēc Fašam vajadzēja atbrīvoties no lietiskiem pierādījumiem.

"Tieši pēdējo rindu," Sofija sacīja, "Fašs jums negribēja rādīt." Viņa apklusa. "Vismaz, kamēr nebūs ticis ar jums skaidrībā." Sofija svītera kabatā sadabūja fotogrāfijas datorizdruku un sāka to atlocīt. "Fašs nosūtīja nozieguma vietas attēlus uz Kriptogrāfijas nodaļu, cerēdams, ka mēs varētu atšifrēt, ko Sonjērs gribējis paziņot. Lūk, tas ir pilns teksts." Viņa pasniedza izdruku Lengdonam.

Lengdons apmulsis raudzījās attēlā. Tur bija uz parketa grīdas kvēlojošais vēstījums tuvplānā. Pēdējās rindas saturs gluži kā sitiens ietriecās Lengdonam pakrūtē.

13-3-2-21-1-1-8-5 O, Draconian devil!

Oh, lame saint!

P. S. Sameklē Robertu Lengdonu.

13.nodaļa

Mirkli Lengdons ar neizpratni blenza Sonjēra rakstītajā postskriptā. P. S. Sameklē Robertu Lengdonu. Šķita, ka grīda zem kājām sagrīļojas. Sonjērs piebildē minējis manu vārdu? Iemeslu nevarēja iedomāties pat ar vislielāko iztēles piepūli.

"Vai tagad saprotat," Sofija jautāja, pētoši acis piemiegusi, "kāpēc Fašs izsauca jūs uz šejieni un kāpēc jūs esat galvenais aizdomās turamais?"

Vienīgais, kas Lengdonam kļuva skaidrs, bija Faša apmierinātais izskats brīdī, kad Lengdons bija ieminējies, ka Sonjērs varētu norādīt slepkavas vārdu.

Sameklē Robertu Lengdonu.

"Bet kāpēc viņš tā uzrakstīja?" Lengdons sašutis jautāja, viņa apmulsumu nomainīja dusmas. "Kāpēc gan man būtu viņš jānogalina?"

"Fašs pagaidām nav noskaidrojis motīvu, bet viņš ierakstījis visu sarunu, cerēdams, ka šonakt jūs varētu to atklāt." Lengdons pavēra muti, taču nebilda ne pušplēsta vārda. "Viņam ir miniatūrs mikrofons," Sofija paskaidroja. "Tas pieslēgts kabatas raidītājam, kas nogādā signālu komandpunktā."

"Tā taču nedrīkst!" Lengdons vairs nespēja lāgā parunāt. "Man ir alibi! Pēc lekcijas aizbraucu taisnā ceļā uz viesnīcu. Viesnīcā var noskaidrot."

"Fašs to jau pārbaudīja. Viņam zināms, ka jūs paņēmāt atslēgu no administratora aptuveni pusvienpadsmitos. Diemžēl slepkavība notikusi ap vienpadsmitiem. Jūs varējāt iziet no viesnīcas, neviena nemanīts."

"Kaut kas traks! Fašam nav nekādu pierādījumu!"

Sofijas acis iepletās, kā jautājot: nekādu pierādījumu?

"Mister Lengdon, jūsu vārds rakstīts uz grīdas blakus līķim, un Sonjēra kalendārā atzīmēta tikšanās ar jums aptuveni slepkavības laikā." Viņa brīdi klusēja. "Fašam ir vairāk pierādījumu, nekā nepieciešams, lai jūs apcietinātu un nopratinātu."

Lengdonam piepeši kļuva skaidrs, ka viņam vajadzīgs advokāts.

"Es to neizdarīju."

Sofija nopūtās.

"Tas nav amerikāņu seriāls, mister Lengdon. Francijā likums aizstāv policijas, nevis noziedznieku intereses. Diemžēl jāņem vērā arī plašsaziņas līdzekļi. Žaku Sonjēru Parīzē daudzi pazina un ieredzēja, rīt visi runās par viņa slepkavību. Fašs būs spiests sniegt paziņojumu presei un televīzijai, un viņa izredzes ir daudz labākas, ja aizdomās turamais jau apcietināts. Vai nu esat vainīgs, vai ne, Drošības policijas Galvenā pārvalde jūs neapšaubāmi aizturēs, līdz noskaidros, kas īsti noticis."

Lengdons jutās kā slazdā.

"Kāpēc jūs man to stāstāt?"

'Tāpēc, mister Lengdon, ka uzskatu jūs neesat vainīgs." Sofija uz mirkli novērsās un tad ielūkojās viņam acīs. "Un arī tāpēc, ka pati esmu daļēji vainīga jūsu nelaimē."

"Kā, lūdzu? Jūs esat vainīga tajā, ka Sonjērs mēģinājis mani nepatiesi apsūdzēt?"

"Sonjērs nemēģināja jūs apsūdzēt. Tas ir pārpratums. Teksts uz grīdas bija domāts man."

Kaut ko tādu Lengdons uzreiz nespēja aptvert.

"Piedodiet, es nesaprotu."

"Tas vēstījums nebija rakstīts policijai. Tas bija domāts man. Acīmredzot Sonjērs bija spiests visu padarīt tik lielā laika trūkumā, ka gluži vienkārši neiedomājās, kā šo tekstu uztvers policija." Viņa apklusa. "Ciparu kodam nav nekādas nozīmes. To Sonjērs pievienoja, lai izmeklēšanā iesaistītu kriptogrāfus; lai par to, kas noticis, nekavējoties uzzinātu arī es."

Lengdons saprata arvien mazāk. To, vai Sofija Nevē bija vai nebija jukusi, varētu pētīt arī vēlāk, taču Lengdons vismaz nojauta, kāpēc viņa cenšas palīdzēt. P. S. Sameklē Robertu Lengdonu. Viņa acīmredzot nospriedusi, ka muzeja pārzinis atstājis viņai mistisku lūgumu sameklēt Lengdonu.

"Kāpēc jūs domājat, ka vēsts bija paredzēta jums?"

"Vitrūvija cilvēks," viņa bez vilcināšanās atbildēja. "Šis uzmetums vienmēr bijis mans iemīļotākais da Vinči darbs. Un Sonjērs izmantoja to, lai pievērstu manu uzmanību."

"Pag, pag! Ja nekļūdos, muzeja pārzinis zināja, kurš da Vinči darbs jums visvairāk patīk. Vai tā ir?"

Viņa pamāja.

"Piedodiet. Vajadzēja sākt no sākuma. Mēs ar Žaku Sonjēru…"

Sofijas balss pārtrūka, un Lengdons uztvēra viņas pēkšņās skumjas, ko laikam gan izraisīja sāpīgas atmiņas. Acīmredzot Sofijai ar Sonjēru bijušas kādas īpašas attiecības. Lengdons uzmanīgi nopētīja daiļo sievieti, zinot, ka pavecāki franču vīrieši bieži uztur jaunas mīļākās. Taču Sofija Nevē kaut kā neiederējās "uzturamu" sieviešu kategorijā.

"Pirms desmit gadiem mēs saķildojāmies," Sofija klusu sacīja. "Kopš tās reizes gandrīz ne vārdu nepārmijām. Šonakt, kad kriptogrāfiem pienāca ziņa par slepkavību un ieraudzīju, kādā pozā ir līķis, un izlasīju uzrakstu uz grīdas, es sapratu, ka viņš pūlējies nosūtīt man ziņu."

"Izmantojot "Vitrūvija cilvēku"?"

"Jā. Un burtus P. S."

"Post scriptum?"

Viņa papurināja galvu.

"Tie ir mani iniciāļi."

"Jūs taču sauc Sofija Nevē."

Viņa novērsās.

"Par P. S. viņš sauca mani, kad dzīvojām kopā." Viņa pietvīka. "Tas nozīmēja Princese Sofija."

Lengdonam nebija ko teikt.

"Muļķīgi, protams," viņa sacīja. "Bet tas bija sen. Bērnībā."

"Jūs pazināt viņu kopš mazotnes?"

"Visai labi," Sofija apstiprināja, un viņas acīs sariesās asaras. "Žaks Sonjērs bija mans vectēvs."

14.nodaļa

"Kur Lengdons?" Fašs noprasīja, izpūzdams pēdējo cigaretes dūmu pirms ieiešanas komandpunktā.

"Joprojām vīriešu tualetē, kapteiņa kungs." Leitnants Kolē bija gaidījis šo jautājumu.

"Izskatās, ka viņam nekur nav jāsteidzas," Fašs noņurdēja.

Kapteinis pār Kolē plecu palūkojās uz GPS punkdņu, un Kolē gandrīz vai sadzirdēja griežamies ritentiņus viņa smadzenēs. Fašs ar pūlēm valdījās, lai neietu pārbaudīt, ko Lengdons tur dara. Ideālā variantā novērojamai personai deva iespējami vairāk laika un brīvības, šādi iemidzinot tās modrību. Vajadzēja, lai Lengdons atgrieztos no brīva prāta. Taču bija pagājušas gandrīz desmit minūtes.

Pārāk ilgi.

"Vai nevarētu būt tā, ka Lengdons kaut ko nojautis?"

Kolē papurināja galvu.

"Var manīt nelielas kustības vīriešu tualetē, tātad ierīce joprojām ir pie viņa. Varbūt viņam palicis slikd? Ja Lengdons būtu atradis ierīci, viņš to izmestu un mēģinātu bēgt."

Fašs paraudzījās pulkstenī.

"Nu labi."

Taču viņš nebūt neizskatījās nomierinājies. Kolē visu vakaru juta kapteiņa neparasto spriedzi. Pat kritiskos brīžos objektīvais un mierīgais priekšnieks šajā naktī bija tik ļoti satraukts, ka šķita viņš ir personiski ieinteresēts visā, kas notiek.

Nav jau nekāds brīnums, Kolē nodomāja. Šis arests Fašam vajadzīgs gluži kā ēst. Pavisam nesen Ministru kabinets un plašsaziņas līdzekļi sāka atklātāk kritizēt Faša agresīvos paņēmienus, viņa nemitīgās ķildas ar lielvalstu vēstniecībām, budžeta līdzekļu pārtēriņu, iegādājoties jaunākās tehnoloģijas. Augstā tehniskā līmenī veikts pazīstama amerikāņa arests beidzot apklusinātu Faša kritizētājus, palīdzētu saglabāt darbu vēl dažus gadus līdz nodrošinātai pensijai. Dievs vien zina, cik ļoti viņam vajadzīga tā pensija, Kolē prātoja. Faša aizraušanās ar jaunākajām tehnoloģijām bija kaitējusi viņam gan profesionālā, gan personiskā ziņā. Runāja, ka pirms pāris gadiem kapteinis ieguldījis visus līdzekļus tehnoloģijas jomā un palicis gandrīz vai bez biksēm. Un Fašs ir vīrs, kas valkā tikai dārgas bikses…

Taču nakts vēl bija gara. Sofijas Nevē savādā iejaukšanās, kaut arī nepatīkama, bija nenozīmīgs sīkums. Viņa jau bija prom, bet Fašam vēl bija palikuši daži trumpji. Viņš pavēstīs Lengdonam, ka upuris uzskricelējis viņa vārdu. P. S. Sameklē Robertu Lengdonu. Amerikāņa reakcija uz šo nelielo pierādījumu varētu dot visai nozīmīgu pavērsienu.

"Kapteini!" viens no aģentiem, kas strādāja kabinetā, negaidīti uzsauca. "Varbūt paņemiet klausuli." Viņš izstiepa roku ar klausuli, izskatīdamies visai noraizējies.

"Kas zvana?" Fašs jautāja.

Aģents sadrūma.

"Mūsu Kriptogrāfijas nodaļas vadītājs."

"Nu un?"

"Par Sofiju Nevē. Kaut kas īsti neesot kārtībā."

15.nodaļa

Bija pienācis laiks.

Izkāpjot no melnā "Audi", Sila jutās stiprs un pārliecināts. Nakts vējš plivināja plato tērpu. Pārmaiņu vējš nesīs jaunus laikus. Viņš zināja, ka šis uzdevums prasīs vairāk izveicības nekā spēka, tāpēc atstāja šaujamo mašīnā. Arī to, "Heckler &amp; Koch USP 40" ar trīspadsmit patronu aptveri, bija sagādājis Skolotājs.

Nāves ierocim nav vietas dievnamā.

Šajā stundā laukums baznīcas priekšā bija tukšs, vienīgās dzīvās dvēseles Svētā Sulplcija laukuma otrā pusē bija divas pusaudzes prostitūtas, tās izrādīja savu preci vēlajiem tūristiem. Kairos augumus ieraugot, Sila juta gurnos pazīstamās ilgas. Augšstilba muskulis instinktīvi sarāvās, liekot siksnas dzelkšņiem sāpīgi iedurties ādā.

Iekāre acumirklī izplēnēja. Nu jau desmit gadus Sīļa bija liedzis sev jebkurus dzimumdzīves priekus, pat pašapmierināšanos. Tāds bija Ceļš. Viņš apzinājās, ka daudz ziedojis, nododamies "Opus Dei", taču saņēmis pretī daudz vairāk. Atturēšanās un atteikšanās no jebkura veida privātīpašuma jau nebija nekāds upuris. Pēc nabadzības, no kuras viņš bija nācis, un cietumā pārciestajām netiklības šausmām celibāts bija vēlama pārmaiņa.

Tagad, pirmo reizi atgriezies Francijā pēc aresta un nosūtīšanas uz cietumu Andorā, Sīļa juta, ka dzimtene viņu pārbauda, tā uzjundīja varmācīgas atmiņas viņa šķīstītajā dvēselē. Tu esi no jauna piedzimis, viņš atkārtoja. Kalpošana Dievam šodien bija prasījusi nokaut, un tas bija tāds upuris, kuru vajadzēs nest sirdī mūžību.

Tavas ticības mērs ir paciešamo sāpju mērs, Skolotājs bija teicis. No sāpēm Sīļa nebaidījās un alka pierādīt savu uzticību Skolotājam, tam, kurš bija apgalvojis, ka viņa rīcību nosakot augstāka vara.

"Hago la obra de Dios,"33 Sīļa čukstēja, tuvodamies durvīm.

Apstājies masīvā portāla ēnā, viņš ievilka dziļu elpu. Tikai tobrīd viņš patiesi aptvēra, ko sagatavojies paveikt un kas viņu gaida iekšpusē.

Slēgakmens. Tas aizvedīs mūs līdz galamērķim.

Pacēlis spocīgi balto roku, viņš trīsreiz piebungoja pie durvīm.

Pēc neilga brīža milzīgo koka durvju aizbīdnis sakustējās.

16.nodaļa

Sofija prātoja, pēc cik ilga laika Fašs aptvers, ka viņa nav izgājusi no muzeja. Lengdons bija tik satriekts, ka Sofija neviļus sev vaicāja, vai viņa rīkojusies pareizi, iedzīdama to strupceļā vīriešu tualetē.

Un kā tad man bija jārīkojas?

Acu priekšā vēl rēgojās vectēva kailais, uz grīdas gluži kā izplātais ķermenis. Bija laiks, kad šis cilvēks bija viņai dārgākais pasaulē, taču Sofiju pārsteidza tas, ka viņa gandrīz nejuta pret veco vīru ne mazāko žēlumu. Žaks Sonjērs bija svešs cilvēks. Viņu attiecības izkūpēja vienā acumirklī kādā marta naktī; tad viņa bija dkai divdesmit divus gadus veca. Pirms desmit gadiem. Sofija bija atgriezusies mājās no Anglijas, kur mācījās universitātē, dažas dienas agrāk, nekā paredzēts, un nejauši redzēja vectēvu nodarbojamies ar ko tādu, kas viņai gluži noteikd nebija jāredz. Pat tagad tādam skatam bija grūti noticēt. Ja vien es nebūtu to savām acīm redzējusi…

Pārāk nokaunējusies un apstulbusi, lai paciestu vectēva mokošos mēģinājumus paskaidrot redzēto, Sofija nekavējoties paņēma iekrāto naudu, pameta mājas un pārvācās uz kādu dzīvokli, ko īrēja kopā ar pāris meitenēm. Viņa nosolījās nekad ne ar vienu par to nerunāt. Vectēvs izmisīgi pūlējās sazināties ar viņu, sūtīja atklātnes un vēstules, lūgdams Sofiju satikties, lai varētu visu paskaidrot. Kā paskaidrot? Sofija tā arī neatbildēja, tikai vienu vienīgu reizi, kad aizliedza vectēvam zvanīt viņai vai mēģināt viņu sadkt. Sofija baidījās, ka izskaidrojums varētu būt briesmīgāks par pašu notikumu.

Neticami, taču Sonjērs tā ari nebija atteicies no viņas, un Sofijas tualetes galdiņa atvilktnē glabājās desmit gados no viņa saņemto vēstuļu kolekcija. Vectēvam par godu bija jāatzīst, ka viņš ne reizi nebija ignorējis viņas prasību nezvanīt.

Līdz vakardienai.

"Sofij?" Automātiskā atbildētāja ierakstā viņa balss skanēja negaidīti vecišķi. "Esmu paklausījis tavām prasībām Hk ilgi… un man ir grūti zvanīt, bet man ar tevi jāsatiekas. Noticis kaut kas šausmīgs."

Sava Parīzes dzīvokļa virtuvē stāvēdama, Sofija sastinga, pēc tik daudziem gadiem atkal izdzirdot vectēvu. Maigā balss uzjundīja jauku bērnības atmiņu gūzmu.

"Lūdzu, paklausies, Sofij." Viņš runāja angliski, tāpat kā viņas bērnībā. Vingrinies franču valodā, kad esi skolā. Vingrinies angļu valodā, kad esi mājās. "Nevar taču dusmoties mūžīgi. Vai tiešām neesi lasījusi vēstules? Es tev visus šos gadus esmu rakstījis… Kā tu nesaproti?" Viņš apklusa. "Mums jāsatiekas. Lūdzu, izpildi vienu vienīgu vectēva vēlēšanos. Piezvani man uz Luvru. Nekavējoties. Es nojaušu, ka tev un man draud lielas briesmas."

Sofija blenza uz automātisko atbildētāju. Briesmas? Par ko viņš runā?

"Princesīt…" Vectēva balss saviļņojumā aizlūza, un Sofija netika gudra, kāds tam varētu būt iemesls. "Zinu, ka esmu daudz ko no tevis slēpis, zinu, ka tāpēc esmu zaudējis tavu mīlestību. Bet tagad tev jāuzzina patiesība. Lūdzu! Man tev jāizstāsta patiesība par tavu ģimeni."

Sofija piepeši sadzirdēja sayus sirdspukstus. Mana ģimene? Sofijas vecāki gāja bojā, kad viņai bija tikai četri gadi. Viņu mašīna iegāzās no tilta straujā kalnu upē. Tajā bija ari vecmāmiņa un jaunākais brālis, visa Sofijas ģimene vienā acumirklī tika izrauta no viņas dzīves. Viņa glabāja avīžrakstu izgriezumus ar nelaimes gadījuma aprakstiem.

Vectēva teiktais lika ilgām ieplūst katrā auguma šūniņā. Mana ģimene! Vienā atmiņas uzzibsnījumā atgriezās bērnības sapņa ainas, kas neskaitāmas reizes lika uztrūkties no miega. Mani mīļie ir dzīvi! Viņi pārnāks! Taču, tāpat kā sapnī, šie tēli pazuda aizmirstībā.

Tavi tuvinieki ir miruši, Sofija. Viņi vairs neatgriezīsies.

"Sofija…" vectēvs bija turpinājis. "Tik daudzus gadus gaidīju, kad pienāks tā reize, lai tev visu atklātu. Gaidīju īsto brīdi, taču vairs nav laika. Piezvani man uz Luvru. Tiklīdz šo noklausīsies, piezvani. Gaidīšu visu nakti. Baidos, ka mums abiem draud briesmas. Tev daudz kas jāuzzina."

Aparāts apklusa.

Pēkšņajā klusumā Sofija tā ari bija palikusi stāvam, satraukumā trīcēdama. Pārdomādama vectēva teikto, viņa secināja, ka ir tikai viena iespēja; viņa patiesais nolūks bija skaidrs kā uz delnas.

Vectēvs cerēja, ka viņa uzķersies.

Skaidrs, ka vectēvs izmisīgi gribēja viņu satikt. Bija gatavs uz visu. Nepatika pret šo cilvēku pastiprinājās. Iespējams, uzzinājis, ka viņu apdraud nāvējoša kaite, un nolēmis izspēlēt jebkuru kārti, lai tikai pēdējo reizi redzētu Sofiju. Ja tā, tad bija trāpīts desmitniekā.

Mani tuvinieki.

Un nu spilgti apgaismotajā vīriešu tualetē Luvrā Sofijas ausīs skanēja dienā dzirdētais brīdinājums. Baidos, ka mums abiem draud briesmas. Piezvani man.

Viņa tā ari nepiezvanīja. Pat negrasījās to darīt. Taču tagad viņas neticība bija saņēmusi smagu triecienu. Vectēvs noslepkavots gulēja savā muzejā uz grīdas. Un uz šīs grīdas bija atstājis šifrētu vēstījumu.

Vēstījumu viņai. Par to nebija šaubu.

Par spīti atstātā teksta mīklainībai, Sofija bija pārliecināta, ka tas domāts viņai. Sofijas profesijas izvēle un aizraušanās ar kriptogrāfiju bija izskaidrojama ar to, ka viņu savulaik audzināja Žaks Sonjērs dažādu kodu, vārdu spēļu un mīklu fanādķis. Cik svētdienu veltīts avīzēs 'ievietoto krustvārdu mīklu risināšanai un mīklu minēšanai?

Divpadsmit gadu vecumā Sofija bez citu palīdzības spēja pievārēt "Le Monde" krustvārdu mīklas, un vectēvs mudināja viņu risināt krustvārdu mīklas angļu valodā, matemātiskās mīklas un ierādīja šifrēšanu ar aizstāšanas metodi. Sofija to visu vai ritin aprija. Ar laiku aizraušanās pārtapa par profesiju, un viņa sāka strādāt Drošības policijas Kriptogrāfijas nodaļā.

Šajā naktī Sofija ar profesionālu interesi bija apbrīnojusi prasmi, ar kādu vectēvs bija izmantojis vienkāršu kodu, lai apvienotu divus pilnīgi svešus cilvēkus Sofiju Nevē un Robertu Lengdonu.

Jājautā kāpēc?

Diemžēl amerikāņa apjukušais izskats liecināja, ka tam nav vairāk skaidrības kā viņai, kāpēc vectēvs abus savedis kopā.

Viņa vēlējās to saprast.

"Jums ar manu vectēvu šovakar bija paredzēta tikšanās. Par ko jūs grasījāties runāt?"

Izskatījās, ka Lengdonam par to nav ne jausmas.

"Viņa sekretāre piedāvāja tikšanos, bet neminēja nevienu konkrētu jautājumu, un es arī nevaicāju. Acīmredzot, padzirdējis, ka lasīšu lekciju par pagānisko ikonogrāfiju Francijas katedrālēs, viņš, interesēdamies par šo jautājumu, vēlējās satikties un patērzēt pēc lekcijas."

Sofija tam neticēja. Iemesls bija pārāk miglains. Vectēvs pārzināja pagānisko ikonogrāfiju labāk nekā jebkurš cits. Turklāt Sonjērs, ārkārtīgi noslēgts cilvēks, diez vai būtu vēlējies patērzēt ar kaut kādu amerikāņu profesoru bez nopietna iemesla.

Sofija dziji ieelpoja un turpināja izprašņāšanu.

"Mans vectēvs Vakar piezvanīja un teica, ka viņam un man draudot lielas briesmas. Vai tas jums kaut ko izsaka?"

Lengdona zilās acis pauda bažas.

"Nē, taču, ņemot vērā to, kas noticis…"

Sofija pamāja. Ņemot vērā nakts notikumus, būtu muļķīgi nebaidīties. Juzdamās pilnīgi iztukšota, viņa piegāja pie nelielā spoguļstikla loga tualetes pretējā sienā un klusējot raudzījās caur stiklā iekausēto signalizācijas režģi. Logs bija augstu no zemes vismaz divpadsmit metru.

Viņa nopūtusies vēroja Parīzes žilbinošo panorāmu. Kreisajā pusē, Sēnas otrajā krastā, slējās izgaismotais Eifeļa tornis. Tieši priekšā Triumfa arka. Un pa labi, augstu Monmartras virsotnē, Svētās Sirds bazilika no balta pulēta akmens ar graciozo kupolu mauru stilā mirdzēja kā grezna svētnīca.

Šeit, Denona spārna rietumu gala, Place du CarrouselM maģistrāle, kas ved virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem, ierīkota gandrīz gar pašu Luvru, no ielas muzeju atdala pavisam šaura ietve. Tālu lejā, kā parasti naktī, virknējās dažādi piegādes transporta līdzekļi, gaidot luksofora gaismas signālu; to uguntiņas mirgoja, kā gribēdamas kaitināt Sofiju.

"Nezinu, ko lai saku." Lengdons bija pienācis klāt no aizmugures. "Skaidrs, ka jūsu vectēvs mēģināja mums kaut ko paziņot. Diemžēl es neko nevaru palīdzēt."

Sofija novērsās no loga, saklausījusi Lengdona zemajā balsī patiesu nožēlu. Lai gan iekūlies nepatikšanās, šis cilvēks gribēja viņai palīdzēt. Skolotāja daba, viņa nodomāja; Drošības policijas Galvenā pārvalde bija sagatavojusi pārskatu par aizdomās turamo. Zinību vīrs, kas neviltoti pārdzīvoja, ja kaut ko nespēja izprast.

Tas mums ir kopīgs, viņa nosprieda.

Sofijas darbs bija atšifrēšana, un viņa pelnīja iztiku, izlobīdama jēgu no šķietami nesakarīgiem vārdiem. Šonakt ticamākais minējums par Lengdonu bija viens viņš, iespējams, pašam nezinot, glabā kādu viņai ārkārtīgi svarīgu informāciju. Princese Sofija, sameklē Robertu Lengdonu. Vai vectēvs varētu izteikties vēl skaidrāk? Sofijai tikai vajadzēja vairāk laika. Jādomā. Viņiem vajadzēja būt kopā, lai atminētu noslēpumu. Diemžēl laika vairs nebija.

Palūkojusies uz Lengdonu, Sofija pateica vienīgo, kas ienāca prātā.

"Bezū Fašs jūs var apcietināt kuru katru brīdi. Es varu izvest jūs no muzeja. Taču jārīkojas nekavējoties."

Lengdona acis iepletās.

"Gribat, lai es bēgu?"

"Tas būtu gudrākais, ko tagad var izdarīt. Ja pieļausiet, ka Fašs jūs apcietina, nedēļām ilgi sēdēsiet Francijas cietumā, kamēr Drošības policijas Galvenā pārvalde un ASV vēstniecība cīnīsies par to, kura tiesa izskatīs jūsu lietu. Taču, ja izkļūsim ārā, es aizvedīšu jūs uz vēstniecību un jūsu tiesības aizsargās jūsu valdība, turklāt mēs pierādīsim, ka neesat saistīts ar šo slepkavību."

Lengdons neizskatījās tik pārliecināts.

"Par to nevar būt ne runas! Fašs norīkojis bruņotu apsardzi pie visām durvīm! Pat ja mūs bēgot nesašaus, bēgšana tikai vairos pārliecību, ka esmu vainīgs, jums jāpasaka Fašam, ka vēstījums uz grīdas domāts jums un ka neesmu minēts, lai norādītu uz nozieguma vaininieku."

"Tā arī darīšu" Sofija nobēra, "bet tikai tad, kad būsiet drošībā, ASV vēstniecībā. Tā nav tālu no šejienes, un mana mašīna stāv gandrīz pie paša muzeja. Mēs pārāk riskēsim, ja mēģināsim tagad izskaidroties ar Fašu. Vai jūs nesaprotat? Fašam prātā tikai tas, kā pierādīt jūsu vainu. Vienīgais, kāpēc viņš vilcinājās ar arestu, bija šī novērošana, lai krimināllietai savāktu pārliecinošus pierādījumus."

"Tieši tā. Piemēram, bēgšana."

Pēkšņi iezvanījās mobilais tālrunis Sofijas svītera kabatā. Droši vien Fašs. Viņa iebāza roku kabatā un izslēdza tālruni.

"Mister Lengdon," viņa steigšus runāja, "man jums ir vēl viens jautājums." Un no tā, iespējams, ir atkarīga visa jūsu nākotne. "Vēstījums uz grīdas neapšaubāmi nav jūsu vainas pierādījums, taču Fašs padotajiem teicis, ka esot pārliecināts par jūsu vainu. Vai varat iedomāties kādu citu iemeslu, kas liktu viņam uzskatīt jūs par vainīgu?"

Lengdons bridi klusēja.

"It nevienu."

Sofija nopūtās. Tas nozīmē, ka Fašs melo. Kāpēc, to viņa nespēja iedomāties, taču patlaban tas nebija izšķirošais. Skaidrs, ka Bezū Fašs bija izlēmis ietupināt Robertu Lengdonu aiz restēm par katru cenu. Lengdons bija vajadzīgs Sofijai, un šī dilemma piedāvāja tikai vienu loģisku secinājumu.

Lengdons jānogādā /4SV vēstniecībā.

Pagriezusies pret logu, Sofija raudzījās caur signalizācijas režģi lejup, kur iespaidīgi tālu, divpadsmit metm zemāk, bija ietve. Lēciens no šejienes Lengdonam nozīmētu lauztas kājas. Labākajā gadījumā.

Taču Sofija jau bija pieņēmusi lēmumu.

Robertam Lengdonam bija jāizbēg no Luvras neatkarīgi no tā, vai viņš to gribēja vai negribēja.

17. nodaļa

"Kā lai to saprot neatbild?" Fašs brīnījās. "Tu taču viņai zvani uz mobilo, vai ne? Es zinu, ka tas viņai bija līdzi."

Kolē jau krietnu brīdi pūlējās sazvanīt Sofiju.

"Iespējams, baterija izlādējusies. Vai zvans atslēgts."

Jau pēc sarunas ar Kriptogrāfijas nodaļas vadītāju Fašs izskatījās nomākts. Viņš devās pie Kolē un lika tam piezvanīt aģentei Nevē. Kolē neveicās, un nu Fašs riņķoja pa kabinetu kā iesprostots lauva.

"Kāpēc kriptogrāfi zvanīja?" Kolē ievaicājās.

Fašs apstājās.

"Lai paziņotu, ka nav atraduši nekādu izskaidrojumu Sonjēra atstātajam tekstam."

"Un viss?"

"Nē. Viņi nupat noteikuši, ka skaitļu kods esot Fibonači skaitļu virkne, bet, viņuprāt, tai neesot nekādas nozīmes."

Kolē izskatījās pārsteigts.

"Bet viņi taču atsūtīja aģenti Nevē, lai to paziņotu!"

Fašs purināja galvu.

"Viņi nesūtīja Nevē."

"Ko?"

"Vadītājs saskaņā ar maniem norādījumiem esot sasaucis visus nodaļas aģentus un parādījis no manis saņemtās fotogrāfijas. Kad ieradusies aģente Nevē un ieraudzījusi Sonjēra fotogrāfiju un šifrēto vēstījumu, viņa, nevienu nebrīdinot, aizgājusi prom. Vadītājs neesot brīnījies par tādu izturēšanos, jo fotogrāfijas viņu, protams, satriekušas."

"Satriekušas? Vai tad viņa pirmo reizi līķi redz?"

Labu brīdi Fašs klusēja.

"Kāds Nevē kolēģis pastāstījis, ka viņa esot Žaka Sonjēra mazmeita. Es to nemaz nezināju, un, šķiet, vadītājs arī ne." Kolē nespēja attapties. "Vadītājs sacīja, ka Nevē ne reizi neesot ieminējusies par Sonjēru. Viņš domā, ka Nevē negribēja, lai pret viņu būtu īpaša attieksme slavenā vectēva dēļ."

Nav jābrīnās, ka fotogrāfijas viņu satrieca. Tik briesmīga sagadīšanās mazmeitai jāatšifrē Jiogalināta ģimenes locekļa vēstījums, Kolē domāja. Un tomēr viņas rīcība nebija saprotama.

"Bet viņa taču bija konstatējusi, ka de cipari ir Fibonači skaitļu virkne, jo ieradās šurp, lai mums to paziņotu. Tikai nesaprotu, kāpēc viņa aizgāja, nevienam to nepateikuši jau nodaļā."

Kolē iedomājās tikai vienu neparasto notikumu izskaidrojumu: Sonjērs bija uzrakstījis skaitļu kodu uz grīdas, cerēdams, ka Fašs izsauks kriptogrāfus, un tādējādi izmeklēšanā piedalīsies arī mazmeita. Vai pārējā vēstījuma daļa nevarētu būt Sonjēra mēģinājums sazināties ar mazmeitu? Un, ja tā, nebija skaidrs, ko viņa saprata. Un kā tajā visā iederējās Lengdons.

Atbildes Kolē vēl nebija izdomājis, kad tukšā muzeja klusumu pāršķēla trauksmes signāls. Izklausījās, ka tas nāk no Lielās galerijas.

"Alarmel" iesaucās viens no aģentiem, lūkodamies monitorā, kur bija redzama Luvras signalizācijas shēma. "Grande galerie! Toitettes Messieurs!"35 •

Fašs pieskrēja pie Kolē.

"Kur Lengdons?"

"Joprojām tualetē!" Kolē rādīja uz mirgojošo punkdņu sava klēpjdatora monitorā. "Laikam izsids logu!" Kolē nešaubījās, ka Lengdons necik tālu nevarēs tikt. Lai gan ugunsdrošības noteikumi Parīzē noteica, ka publisko ēku logiem, sākot no piecpadsmit metru augstuma, jābūt no plīstoša stikla, lai tos varētu izsist ugunsnelaimē, izkļūšana no Luvras pa otrā stāva logu bez virves vai kāpnēm būtu pielīdzināma pašnāvībai. Turklāt Denona spārna rietumu pusē nebija ne koku, ne zāliena, kas atvieglotu piezemēšanos, toties tieši blakus ārsienai bija dzīva satiksme divās joslās pa Place du Carrousel. "Ak dievs!" Kolē skatiens urbās monitorā. "Lengdons tuvojas logam!"

Bet Fašs jau skrēja uz durvīm. Izrāvis savu revolveri "Manurhin MR-93" no maksts, kapteinis izbrāzās no kabineta.

Pārsteigtais Kolē vēroja ekrānā mirgojošo punktiņu; sasniedzis palodzi, tas izdarīja ko pilnīgi negaidītu. Atrāvās no ēkas sienas un… jau atradās ārpusē.

Kas notiek? Leitnants neko nesaprata. Vai nu Lengdons stāv uz palodzes, vai arī…

"Kungs Jēzu!" Kolē uzlēca kājās, jo punkts metās uz priekšu, prom no sienas. Signāls brīdi trīsēja un tad pilnīgi aprima aptuveni desmit soļus no sienas.

Paklabinājis taustiņus, Fašs sameklēja Parīzes karti un pārkalibrēja GPS. Izvēlējies vajadzīgo kvadrātu, viņš precīzi noteica signāla devēja atrašanās vietu.

Punktiņš vairs nekustējās.

Ierīce bija pašā Place du Carrousel vidū.

Lengdons bija izlēcis pa logu.

18.nodaļa

Skriedams pa Lielo galeriju, Fašs izdzirdēja Kolē balsi sava mobilā tālruņa rācijas režīmā pārkliedzam tālīno trauksmes sirēnu.

"Viņš izlēca!" Kolē auroja. "Redzu signālu ārā, uz Place du Carrousell Pa tualetes logu! Nemaz vairs nekustas! Ak kungs, izskatās, ka Lengdons nupat izdarījis pašnāvību!"

Fašs dzirdēja atsevišķus vārdus, taču tam nebija nozīmes. Viņš nepārtrauca skrējienu. Šķita, ka gaitenis nekad nebeigsies. Aiztraucies garām Sonjēra līķim, viņš raudzījās tikai uz stendiem Denona spārna tālajā galā. Trauksmes sirēna skanēja arvien skaļāk.

"Pag!" Tas atkal bija Kolē. "Viņš kustas! Mans Dievs, dzīvs! Lengdons kustas!"

Fašs skrēja, ik uz soļa lādēdamies par galerijas garumu.

"Lengdons kustas ātrāk!" rācijā nemitējās kliegt Kolē. "Viņš skrien pa Karusēlu! Kas tas… Ātrums palielinās! Viņš kustas pārāk ātri!"

Stendus sasniedzis, Fašs ižlīkumoja starp tiem un ieraudzīja tualetes durvis. Viņš metās tām klāt.

Kolē kliedzienus gandrīz apslāpēja sirēna.

"Droši vien brauc ar mašīnu! Noteikti brauc ar mašīnu! Nevaru…"

Turpinājums izgaisa apdullinošajā sirēnas gaudoņā, kad Fašs beidzot iebrāzās tualetē ar revolveri rokā. No spalgās kaukšanas saviebies, viņš ātri pārmeklēja telpu.

Neviena nebija, visas malas tukšas. Fašs uzreiz ievēroja, ka pats pēdējais logs izsists. Pieskrējis pie tā, viņš pārliecās dzegai pāri. Lengdona nekur nebija. Fašs pat iedomāties nespēja, kā kaut ko tādu varēja dabūt gatavu. Protams, lecot no šāda augstuma, bija risks gūt nopietnus savainojumus.

Beidzot sirēna apklusa, un Kolē balss skanēja pavisam skaidri.

"Dodas dienvidu virzienā… palielina ātrumu… pārbrauc Sēnu pa Pont du Carrousel36 !"

Fašs palūkojās pa kreisi. Vienīgais transporta līdzeklis uz Pont du Carrousel bija milzīgs "Trailor" kravas automobilis, kas brauca dienvidu virzienā, attālinoties no Luvras. Tā kravas kaste bija pārsegta ar vinila pārsegu un nedaudz atgādināja milzim domātu šūpuļtīklu. Fašs notrīsēja, drūmas nojautas pārņemts. Šis pats smagais automobilis pirms dažiem mirkļiem, iespējams, bija apstājies pie sarkanās gaismas tieši zem tualetes loga.

Neprātīgs risks, Fašs nosprieda. Lengdons taču nevarēja zināt, kas atradās kravas kastē zem pārsega. Un ja nu armatūras stieņi? Vai cements? Būvgruži? Lēciens no divpadsmit metru augstuma? Gatavais neprāts.

"Punkdņš pagriežas!" Kolē ziņoja. "Pa kreisi uz Pont des Saints-Pēresv "

Un tiešām tas pats automobilis, kurš tikko bija šķērsojis tiltu, samazināja ātrumu un pagriezās pa labi, uzbraucot uz Pont des Saints-Peres. Lai nu tā būtu, Fašs nodomāja. Pārsteigts viņš noraudzījās, kā kravas automobilis nozūd aiz stūra. Kolē jau sazinājās pa rāciju ar aģentiem, kas stāvēja ārpusē sardzē, un lika tiem atstāt posteņus ap Luvru un doties uz patruļmašīnām, lai sekotu automobilim, nepārtraukti pārraidīdams tā atrašanās vietu un virzienu, kā savādā spēlē.

Viss skaidrs. Tur nu vairs nebija ko šaubīties. Pēc pāris minūtēm vīri apturēs kravas automobili. Lengdonam neizdosies aizmukt.

Šaujamo iebāziš maksti, Fašs izgāja no tualetes un pavēlēja Kolē:

"Manu mašīnu! Man jābūt klāt aizturēšanas brīdī."

Skrienot atpakaļ pa Lielo galeriju, Fašs minēja, vai Lengdons palicis dzīvs pēc kridena.

Lai gan tas nebija galvenais.

Lengdons bēga. Vainīgs, kā jau viņš bija teicis.

Soļus piecpadsmit no tualetes telpas durvīm Lielās galerijas tumsā, muguras piespieduši pie plata stenda, kas aizsedza tualetes durvis, stāvēja Lengdons un Sofija. Viņi tik tikko bija paspējuši noslēpties, kad garām ar ieroci rokā paskrēja Fašs un atrāva tualetes durvis vaļā.

Iepriekšejas pārdesmit sekundes bija paskrējušas vienā mirklī.

Lengdons tualetē bija stīvējies pretī, atsakoties bēgt no nozieguma vietas, jo neesot vainīgs. Tad Sofija pievērsās logam ar spoguļstiklā ievietoto signalizācijas stiepļu režģi un palūkojās lejup, uz ielu, kā noteikdama attālumu.

"Ja labi notēmē, varētu tikt ārā no šejienes," viņa sacīja.

Notēmē? Lengdons bailīgi paraudzījās ārā pa logu.

Luksoforam zem viņu loga tieši tobrīd tuvojās varen liels kravas automobilis ar astoņpadsmit riteņiem. Tā kravas kastei pāri bija nostiepts zils vinila pārsegs, zem kura varēja nojaust kaut kādu kravu. Lengdons cerēja, ka Sofija nedomāja darīt to, ko varēja secināt no viņas vārdiem.

"Sofij, es neparko nelēk…"

"Dodiet izsekošanas elementu."

Pārsteigtais Lengdons čamdījās pa kabatu, līdz sataustīja mazītiņo metāla ripiņu. Sofija, to paņēmusi, devās pie izlietnes. Tur uz prāva ziepju gabala viņa uzlika ripiņu un, iespiedusi ar īkšķi to iekšā, izlīdzināja mīkstās ziepes; nu GPS devējs bija droši nostiprināts.

Pasniegusi ziepes Lengdonam, Sofija no izlietnes apakšas izvilka smagu atkritumu tvertni. Lengdons nepaspēja ne iebilst, kad Sofija metās pret logu, satvērusi tvertni kā tarānu mūru graušanai. Triekdama tvertnes dibenu tieši loga vidū, viņa izsita stiklu.

Pie griestiem pēkšņi un neizturami skaļi ieaurojās sirēna.

"Dodiet ziepes!" Sofija mēģināja pārkliegt sirēnas decibelu straumi.

Lengdons iespieda ziepju gabalu viņai plaukstā.

Cieši to satvērusi, Sofija caur izsisto logu vēroja tukšgaitā rūcošo kravas mašīnu. Mērķis nebija no mazajiem iespaidīgs, plats pārsegs -, un tas atradās metrus trīs no ēkas sienas. Mirkli pirms luksofora signāla maiņas Sofija dziļi ievilka elpu un meta ziepju gabalu tumsā.

Ziepes lidoja lejup automobiļa virzienā, nokrita pie pārsega priekšējā stiprinājuma, tad noslīdēja zemāk, līdz palika guļam pašā pārsega vidū. Iedegās zaļā gaisma.

"Apsveicu!" Sofija teica, saņēmusi Lengdona roku, un devās uz durvīm. "Jūs nupat izbēgāt no Luvras."

Izgājuši no tualetes, viņi paspēja noslēpties aiz stenda, pirms ieradās Fašs.

Kad ugunsgrēka trauksmes signāli bija apklusuši, Lengdons sadzirdēja policijas mašīnu sirēnas attālināmies no Luvras. Policija aizvācas. Ari Fašs aizskrēja, un Lielā galerija bija viņu abu rīcībā.

"Metrus piecdesmit tālāk ir avārijas izeja no Lielās galerijas," Sofija teica. "Ja sargi ir prom, mēs tiksim laukā."

Lengdons nosprieda, ka gudrāk būs paklusēt. Sofija Nevē bija nepārprotami pārāka šajā spēlē.

19.nodaļa

Uzskata, ka Svētā Sulplcija baznīcai ir visneparastākā vēsture no visām Parīzes celtnēm. Šī baznīca, kas uzbūvēta uz sena ēģiptiešu dievietei Izīdai veltīta tempļa drupām, arhitektūras ziņā atgādina Notre Dame. Šajā svētnīcā kristīti marķīzs de Sads un Bodlērs, laulājies Viktors Igo. Garīgais seminārs, kas atrodas tai blakus, izsenis ieguvis jaunu vēsmu atbalstītāja slavu un kādreiz bijis daudzu slepenu biedrību pulcēšanās vieta. Tajā naktī Svētā Sulpīcija baznīcas milzīgais joms bija kluss kā kaps, vienīgā dzīvības pazīme bija tikko manāmā vīraka smarža pēc vakara dievkalpojuma. Sīļa juta māsas Sandrines nemieru, kad tā ielaida viņu iekšā. Tas nepārsteidza. Sīļa bija pieradis pie tā, ka viņa izskats citus mulsina.

"Jūs esat amerikānis," viņa sacīja.

"Francūzis no dzimšanas," Sīļa atbildēja. "Spānijā sadzirdēju savu aicinājumu, bet-tagad studēju Savienotajās Valstīs."

Māsa Sandrine pamāja. Viņa bija maza auguma, ar rāmu skatienu.

"Un nekad neesat bijis Svētā Sulpīcija baznīcā?"

"Atzīstos, ka tas vien jau ir grēks."

"Dienā te ir skaistāk."

"Nešaubos. Taču pateicos jums par iespēju šonakt te pabūt."

"To jau abats teica. Acīmredzot jums ir ietekmīgi draugi."

Pat iedomāties nevarat, Sīļa nodomāja.

Sekojot māsai Sandrīnei pa galveno eju, Sīļu pārsteidza svētnīcas askētiskums. Pretstatā Notre Dame ar tās daudzkrāsainajām freskām, apzeltīto altāri un koka apdari Svētā Sulpīcija baznīca bija neizrotāta un auksta un radīja gandrīz tikpat vēsu gaisotni kā Spānijas askētiskās katedrāles. Neizgreznotais interjers it kā paplašināja telpu, un Sīļa, raudzīdamies augstajos arkveida griestos, iztēlojās, ka stāv zem milzīga, otrādi apgāzta kuģa korpusa.

Piemērots salīdzinājums, viņš sprieda. Brālības kuģis nonāks dzelmē uz mūžiem. Gribēdams ātrāk paveikt savu darāmo, Sīļa gaidīja, kad māsa atstās viņu vienu. Ar šo mazo sievieti viņš tiktu galā pavisam viegli, taču bija zvērējis lietot vardarbību tikai galējas nepieciešamības reizē. Viņa ir klostera māsa, un nav vainojama tajā, ka brālība izvēlējusies šo baznīcu par sava slēgabnens slēptuves vietu. Viņa nav pelnījusi sodu par citu grēkiem.

"Jūtos neērti, māsa, ka jūs manis dēļ uzmodināja."

"Nu ko jūs! Parīzē esat uz īsu brītiņu. Svēto Sulpīciju noteikti vajag apskatīt. Jūs vairāk interesē baznīcas arhitektūra vai vēsture?"

"Atklāti sakot, man ir vienīgi garīgas intereses."

Māsa jauki iesmējās.

"Tas nu būtu pats par sevi saprotams. Es tikai gribēju zināt, no kurienes sāksim apskati."

Sīlas skatiens pievērsās altārim.

"Nevajag nekādu apskati. Jūs esat pārāk laipna. Tikšu galā pats."

"Man jau nav grūti," viņa sacīja. "Galu galā tāpat neguļu."

Sīļa apstājās. Viņi bija nonākuši līdz pirmajai solu rindai, no kurienes līdz altārim bija aptuveni piecpadsmit soļu. Sila pagriezās ar visu iespaidīgo augumu pret mazo sievieti un atkal juta viņas nemieru, kad sieviete raudzījās viņa sarkanajās acīs.

"Ceru, ka neuztversiet to par nepieklājību, bet neesmu radis tā vienkārši ieiet Dieva namā un kā tūrists visu aplūkot. Vai jums nekas nebūtu pretī, ja es kādu bridi palūgšos vienatnē un pastaigāšu pa baznīcu pēc tam?"

Māsa Sandrine vilcinājās.

"Nu protams. Es jūs pagaidīšu tur, pie durvīm."

Saudzīgi uzlicis uz mūķenes pleca smago roku, Sīļa cieši ielūkojās viņai acīs.

"Es jau tā jūtos vainīgs, ka iztraucēju jūs. Nevēlos pieļaut, ka neizgulēsieties. Lūdzu, ejiet pie miera. Varu pats apskatīt dievnamu, un pats varu tikt ārā."

Viņa nezināja, ko teikt.

"Vai nejutīsieties pamests?"

"It nemaz. Lūgšana sniedz prieku arī vienatnē."

"Kā jums tīk."

Sila noņēma roku no viņas pleca.

"Arlabunakti, māsa. Lai Dieva miers ir ar jums-."

"Un ar jums ari." Māsa Sandrine devās uz kāpņu pusi. "Lūdzu, pārbaudiet, vai durvis ir ciet, kad iesiet prom."

"Noteikti." Sila noraudzījās, kā viņa uzkāpj pa kāpnēm un nozūd skatienam. Tad viņš pagriezās un nometās ceļos pirmajā solā, dzelkšņi uzreiz iedūrās kājā.

Mīļais Dievs, upurēju Tev darbu, kas man šodien veicams…

Nostājusies kora balkona ēnā, augstu virs altāra, māsa Sandrine klusuciezdama vēroja vienatnē lūgšanā iegrimušo mūku ar apmetni mugurā. Pēkšņās bailes ar pūlēm pārvarēdama, viņa piespieda sevi nekustēties no vietas. Uz mirkli prātā iešāvās doma, ka noslēpumainais viesis ir ienaidnieks, par kuru viņa bija brīdināta, ka viņai, iespējams, būs jāizpilda daudzus gadus glabātie norādījumi. Viņa apņēmās palikt turpat tumsā un uzraudzīt ikvienu svešinieka soli.

20.nodaļa

Izniruši no tumsas, Lengdons un Sofija zagšus devās pa tukšo Lielās galerijas gaiteni uz avārijas durvju pusi.

Lengdons jutās tā, it kā mēģinātu salikt atjautības spēles attēlu ņo maziem gabaliņiem pilnīgā tumsā. Jaunākā atziņa mīklainajos notikumos bija visai satraucoša: Drošības policijas kapteinis pūlas nepatiesi apsūdzēt mani slepkavībā.

"Vai nevarētu būt tā," viņš čukstēja, "ka to tekstu uz grīdas uzrakstīja Fašs pats?"

Sofija pat nepagriezās.

"Tas nav iespējams."

Lengdons tik drošs vis nebija.

"Izskatās, ka viņš pavisam nopietni cenšas panākt, lai es izskatītos vainīgs. Un, ja nu viņš nolēma, ka, uzrakstot manu vārdu uz grīdas, viss izskatīsies ticamāk?"

"Fibonači skaitļu virkni? To P. S.? Da Vinči un dievietes simboliku? Tas noteikti bija mans vectēvs."

Bija jāatzīst, ka viņai ir taisnība. Norādījumu simbolika bija precīza piecstūris, "Vitrūvija cilvēks", da Vinči, dieviete, pat Fibonači skaitļu virkne. Saskaņots simbolu salikums, ikonogrāfu valodā izsakoties. Viss nesaraujami saistīts.

"Un vēl viņš man vakar vakarā zvanīja," Sofija piemetināja. "Teica, ka gribot kaut ko paziņot. Skaidrs, ka viņa vēstījums Luvrā ir pēdējais mēģinājums pateikt man kaut ko svarīgu, kaut ko tādu, ko jūs varētu izskaidrot."

Lengdons sarauca pieri. O, Draconian devil'. Oh, lame saint! Kaut varētu izprast, ko tas viss nozīmē! No tā bija atkarīgs gan Sofijas, gan viņa paša liktenis. Kopš brīža, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja noslēpumainos vārdus, situācija nenoliedzami bija pasliktinājusies. Imitējot bēgšanu pa tualetes logu, viņš katrā ziņā neuzlaboja savu tēlu Faša acīs. Diez vai Francijas policijas kapteinis pratīs novērtēt izaicinājumu sadzīt rokā un aizturēt ziepju gabaliņu, un vēl jo mazāk ticams, ka viņš to uzskatīs par labu joku.

"Durvīm jābūt tepat netālu/' Sofija sacīja.

"Vai jums nešķiet, ka skaitļi jūsu vectēva vēstījumā varētu būt atslēga pārējā teksta izprašanai?" Kādreiz Lengdons bija pētījis vairākus manuskriptus, kuros zināmas epigrāfiskā šifra rindas norādīja uz pārējo rindu atšifrēšanas atslēgu.

"Es visu laiku domāju par tiem skaitļiem. Summēju, dalu, reizinu. Neko nespēju atrast. Matemātiskā ziņā tie izvietoti pilnīgi bez jebkādas jēgas. No kriptogrāfijas viedokļa absolūta ķīniešu ābece."

"Un tomēr tie visi ir daļa no Fibonači skaitļu virknes. Tā nevar būt nejauša sakritība."

"Nevar gan. Ar Fibonači sekvenci vectēvs dod signālu man tāpat, kā rakstīdams angliski vai attēlodams manu iemīļoto mākslas darbu, vai uzzīmēdams sev uz vēdera piecstūri. Tas viss domāts, lai pievērstu manu uzmanību."

"Piecstūris jums kaut ko nozīmē?"

"Jā. Nepaspēju jums izstāstīt piecstūris mums ar vectēvu bija īpašs simbols, kad vēl biju maza. Mēs pa jokam spēlējām taro, un vienmēr izrādījās, ka mana masts kārts ir no piecstūru komplekta.

Lengdons satrūkās. Spēlēja taro? No Itālijas viduslaikiem nākusī kāršu spēle bija tik pārpilna ar slēptu ķecerīgu simbolismu, ka Lengdona jaunajā manuskriptā tai bija atvēlēta vesela nodaļa. Spēlē bija divdesmit divas kārtis, piemēram, priesteriene, imperatore, zvaigzne. Sākotnēji taro noderēja Baznīcas aizliegto ideoloģiju izplatīšanai. Mūsdienās taro mistiskās īpašības izmanto zīlnieki.

Taro spēlē sievišķās dievības masts ir piecstūrainie diski, Lengdons domāja, secinādams ja Sonjērs joka pēc sajauca mazmeitai kārtis, piecstūri bija zinātājam saprotams joks.

Viņi bija pienākuši pie avārijas izejas, un Sofija uzmanīgi pavēra durvis. Nekas nenotika. Signalizācijai acīmredzot bija pieslēgtas tikai ārdurvis. Sofija pa šaurajām kāpnēm aizsteidzās pirmā.

"Vai jūsu vectēvs," Lengdons jautāja, teciņus sekodams Sofijai, "stāstot par piecstūri, minēja dievietes kultu vai nosodīja Katoļu baznīcu?"

Sofija papurināja galvu.

"Es vairāk interesējos par tā visa matemātisko pusi dievišķo proporciju, PH1, Fibonači skaitļu virkni, kaut ko tādā garā."

Lengdons brīnījās.

"Un vectēvs jums arī PHI skaitli iemācīja?"

"Protams. Dievišķā attiecība." Viņa samulsa. "Viņš pat mēdza jokot, ka esmu daļēji dievišķīga… nu, jo tie burti ir manā vārdā39 ."

Lengdons brīdi padomāja, tad nostenējās.

s-o-PHI-e.

Joprojām skrienot lejā pa kāpnēm, Lengdons atkal iedomājās PHI. Viņš apjauta, ka Sonjēra mājieni bijuši pat konsekventāki, nekā sākumā licies.

Da Vinči… Fibonači skaitļi… piecstūris.

To visu apvienoja kāds mākslas vēsturē tik nozīmīgs jēdziens, ka Lengdons bieži vien tam veltīja vairākas nodarbības.

PHI.

Pēkšņi viņš iztēlē bija Hārvarda universitātē, kur ritēja nodarbība par simbolismu mākslā, un rakstīja uz tāfeles savu iemīļoto skaitli.

Lengdons pagriezās pret ieinteresētajiem studentiem.

"Vai kāds man pateiks, kas tas ir par skaitli?"

Izstīdzējis matemātikas students pēdējā rindā pacēla roku.

"Tas ir PHI skaitlis. Izrunā fi."

"Labi teikts, Stetner," puisis saņēma Lengdona uzslavu. "Tātad iepazīstieties ar PHI."

"Tikai nejauciet ar PI," Stetners piemetināja ar smaidu. "Mums matemātikā mēdz teikt, ka fī ir par veselu H pārāks nekā pī."

Lengdons iesmējās, bet neviens cits, šķita, joku nesaprata.

Stetners noskuma.

"Tātad PHI skaitlis," Lengdons turpināja, "Viens, komats, seši viens astoņi. Mākslā tam ir ļoti liela nozīme. Vai kāds var pateikt, kāpēc?"

Stetners mēģināja celt savu reitingu.

"Par skaistām acīm."

Visi iesmējās.

"Patiesībā," Lengdons sacīja, "Stetneram atkal ir taisnība. PHI uzskata par visdaiļāko Visuma skaitli."

Smiešanās aprima, bet Stetners gavilēja.

Ieslēdzis diapozitīvu projektoru, Lengdons paskaidroja, ka PHI skaitlis atvasināts no Fibonači skaitļu virknes progresijas, kas slavena ne vien ar to, ka blakus skaitļu summa vienāda ar nākamo skaitli, bet arī tāpēc, ka blakus skaitļu dalījums pārsteidzošā veidā tuvs skaitlim 1,618 jeb PHI

PHI tātad ir šķietami mistiska matemātiskā izcelsme, Lengdons skaidroja, bet prātam kas neaptverams ir PHI loma dabā. Gan augiem, gan dzīvniekiem, pat cilvēkiem dimensijas ar mīklainu precizitāti atbilst PHI attiecībai pret 1.

"PHI visuresme dzīvajā dabā," Lengdons turpināja, izslēdzis projektoru, "nepārprotami pārsniedz sakritības robežas, tādējādi senajās kultūrās uzskatīja, ka PHI skaitli noteicis Visuma Radītājs. Zinātnes pirmsākumos skaitli viens, komats, seši viens astoņi nodēvēja par Dievišķo proporciju."

"Pagaidiet!" iesaucās meitene no pirmās rindas. "Es studēju bioloģiju un nekad neesmu sastapusies ar tādu Dievišķo proporciju dabā."

"Ak nē?" Lengdons smaidīja. "Vai esat kādreiz lasījusi par attiecību starp sievišķās un vīrišķās kārtas īpatņiem bišu populācijā?"

"Protams. Sievišķās kārtas bišu ir vairāk."

"Pareizi. Bet vai jūs zināt, ka, dalot sievišķās kārtas bišu skaitu ar vīrišķās kārtas bišu skaitu jebkurā stropā jebkurā pasaules valstī iegūst to pašu skaitli?"

"Patiešām?"

"Tieši tā. PHI."

Meitene izbolīja acis.

"NEVAR BŪT!"

"Var!" Lengdons attrauca un smaidot parādīja spirālveida jūras gliemežnīcas attēlu. "Vai pazīstat šo?"

"Tas ir nautils," bioloģijas studente atbildēja. "Galvkājis molusks, kas iesūknē gaisu gliemežnīcas nodalījumos, regulējot peldspēju."

"Pilnīgi pareizi. Un vai varat uzminēt, kāda ir katras nākamās spirāles attiecība pret iepriekšējo?"

Meitene pētīja nautila spirāles koncentriskos lokus.

Lengdons pamāja.

"PHI. Dievišķā proporcija. Viens, komats, seši viens astoņi pret vienu."

Meitene izskatījās pārsteigta.

Lengdons paņēma nākamo attēlu saulespuķes galviņas tuvplānu.

"Saulespuķei sēklas kārtojas pretējās spirālēs. Vai varēsiet uzminēt katra nākamā apļa diametra attiecību pret iepriekšējo?"

"PHI?" Auditoriju pāršalca vienbalsīgs jautājums.

"Bingo!" Uz ekrāna cits citam sekoja Lengdona sagatavotie attēli priežu čiekurā spirālveida sarindojušās sēkliņas, ziedlapas, lapu izkārtojums uz augu stumbriem, kukaiņu segmentācija visur varēja redzēt pārsteidzošu padevību Dievišķajai proporcijai.

'Tas nu gan ir brīnums!" kāds iesaucās.

"Nūjā," novilka cits, "bet kāds tam visam sakars ar mākslu?"

"Nu beidzot!" Lengddns teica. "Paldies par jautājumu." Viņš sadabūja nākamo diapozitīvu uz bāldzeltena pergamenta uzzīmēto Leonardo da Vinči slaveno plikni, "Vitrūvija cilvēku", tā nodēvētu par godu Markam Vitrūvijam, izcilajam romiešu arhitektam, kurš cildinājis Dievišķo proporciju savā darbā "De Architectura". "Neviens labāk par da Vinči nepārzināja cilvēka ķermeņa uzbūves dievišķo būtību. īstenībā da Vinči ekshumēja līķus, lai noteiktu kaulu uzbūves pareizās attiecības. Viņš pirmais pierādīja, ka cilvēka ķermenis sastāv no daļām, kuru izmēru attiecība vienmēr atbilst PHIl"

Viņam pievērsās neticīgi skatieni.

"Ak neticat?" Lengdons noprasīja. "Kad iesiet dušā, paņemiet mērlenti."

Pāris futbolistu ieķiķinājās.

"Un ne jau jūs vien, neticīgie tomiņi," Lengdons turpināja. "Jūs visi. Puiši un meitenes. Pamēģiniet! Izmēriet atstatumu no galvvirsas līdz grīdai. Tad izdaliet to ar atstatumu no nabas līdz grīdai. Uzminiet, kāds skaitlis iznāks!"

"Nevar būt, ka PHI" viens no puišiem neticīgi iesaucās.

"Tieši PHI," Lengdons atbildēja. "Viens, komats, seši viens astoņi. Vēl piemēru? Izmēriet atstatumu no pleca līdz pirkstgaliem un izdaliet to ar atstatumu no elkoņa līdz pirkstgaliem. Atkal PHI. Vēl? No gurna līdz grīdai, dalīts ar atstatumu no ceļgala līdz grīdai. Atkal PHI. Pirkstu locītavas. Kāju pirksti. Mugurkaula daļas. PHI. PHI. PHI. Draugi mīļie, ikviens no jums ir staigājošs Dievišķās proporcijas apliecinājums."

Visā auditorijā varēja jaust studentu pārsteigumu. Lengdona krūtīs ielija pazīstams siltums. Tāpēc jau viņam patika pasniedzēja darbs.

"Kā redzam, aiz pasaules haosa slēpjas noteikta kārtība. Kad senās civilizācijas atklāja PHI, viņi nešaubījās, ka uzgājuši Dieva radītas pasaules ķieģelīti, tāpēc pielūdza Dabu. To var saprast. Dieva roka Dabā redzama visur, un līdz pat mūsdienām pastāv pagāniskas, Māti Dabu godinošas reliģijas. Lielisks piemērs ir Maija svētki, kad svin pavasara atnākšanu… kad zeme atmostas, lai atkal sniegtu savas veltes. Dievišķajai proporcijai piemītošā noslēpumainā maģija aprakstīta jau senlaikos. Cilvēks gluži vienkārši dzīvo pēc Dabas likumiem, un, tā kā māksla ir cilvēka centieni atdarināt Radītāja rokas veidoto daiļumu, varat iedomāties, cik daudzus Dievišķās proporcijas piemērus mākslas jomā iepazīsim šajā semestrī."

Nākamajā pusstundā Lengdons rādīja Mikelandželo, Albrehta Dīrera, da Vinči un daudzu citu meistaru darbus, un tie pauda šo mākslinieku apzinātu un ciešu uzticību Dievišķajai proporcijai kompozīcijas plānojumā. Lengdons parādīja PHI Grieķijas Partenona, Ēģiptes piramīdu, pat Apvienoto Nāciju Organizācijas ēkas Ņujorkā arhitektoniskajās dimensijās. PHI bija manāms Mocarta sonātu, Bēthovena Piektās simfonijas, kā arī Bartoka, Debisī un Šūberta darbu uzbūvē. Lengdons pastāstīja, ka PHI skaitli izmantojis Stradivāri, slavenais vijoļu meistars.

"Nobeigumā," Lengdons teica, tuvojoties tāfelei, "mēs atgriežamies pie simboliem." Viņš novilka piecas līnijas, kas, savstarpēji krustodamās, veidoja piecstaru zvaigzni. "Šo simbolu uzskata par vienu no varenākajiem tēliem, ko iepazīsim šajā kursā. Formāli saukts par pentagrammu vai piecstūri, kā to dēvēja senajie, šis simbols daudzās kultūrās uzskatīts gan par dievišķu, gan maģisku. Vai kāds var pateikt, kāds tam ir iemesls?"

Matemātikas students Stetners atkal pacēla roku.

"Zīmējot pentagrammu, līnijas automātiski sadalās segmentos saskaņā ar Dievišķo proporciju."

Lengdons atzinīgi pamāja puisim.

"Labi teikts. Jā, visu līniju segmentu attiecības pentagrammā atbilst Dievišķajai proporcijai, padarot šo simbolu par vispilnīgāko Dievišķās proporcijas izpausmi. Šā iemesla pēc piecstarainā zvaigzne vienmēr bijusi ar dievieti un svēto sievišķību saistīts skaistuma un pilnības simbols."

Meitenes auditorijā staroja.

"Viena piebilde. Šodien tikai mazliet skārām da Vinči daiļradi, bet šajā semestrī tiksimies ar viņu vēl daudzkārt. Leonardo bija izteikts dievietes senā kulta piekritējs. Rīt parādīšu jums viņa fresku "Svētais vakarēdiens", kuru var droši nosaukt par vienu no lieliskākajiem svētāt sievišķības pielūgsmes apliecinājumiem."

"Jūs taču jokojat, vai ne?" kāds jautāja. "Es domāju, ka "Svētais vakarēdiens" attiecas uz Jēzu!"

Lengdons pamirkšķināja.

"Daži simboli slēpjas visai neiedomājamās vietās."

"Ašāk, ašāk!" Sofija čukstēja. "Kas noticis? Tūlīt būsim ārā!"

Lengdons pameta skatienu visapkārt, atgriezdamies no tālām domām, un saprata, ka apstājies uz kāpnēm, pēkšņas atklāsmes satriekts. ,

O, Draconian devil! Oh, lame saint!

Sofija atskatījās.

Nevar būt, ka tik vienkārši, Lengdons nodomāja.

Taču jau zināja, ka tā tas ir.

Tur, Luvras vēderā… Domu par PHI un da Vinči pārņemts, Roberts Lengdons pēkšņi un negaidīti bija atšifrējis Sonjēra mīklu.

"O, Draconian devil!" viņš iesaucās. "Oh, lame saint! Tas taču ir pats vienkāršākais šifra veids!"

Sofija apstājās pāris pakāpienu zemāk, ar neizpratni lūkodamās viņā.

Šifrs? Viņa bija neskaitāmas reizes pārcilājusi šos vārdus prātā, tā ari neatklājot nekādu šifru. Pat visvienkāršāko.

"Jūs pati tā teicāt." Lengdona balss satraukumā trīcēja. "Fibonači skaitļiem ir nozīme vienīgi tad, ja tie ir pareizā secībā. Citādi tās ir matemātiskas blēņas."

Sofija nespēja apjaust, par ko viņš runā. Fibonači skaitļi? Viņa bija pārliecināta, ka to nolūks bijis vienīgi panākt kriptogrāfijas nodaļas iesaistīšanu. Tiem varētu būt cita nozīme? Iegrūdusi roku kabatā, viņa izvilkaizdruku, lai vēlreiz nopētītu vectēva vēstījumu.

13-3-2-21-1-1-8-5

O, Draconian devil!

Oh, lame saint!

Kā tur bija ar skaitļiem?

"Fibonači sekvence ir pavediens," Lengdons teica, izdruku saņemdams. "Skaitļi norāda, kā atšifrēt pārējo vēstījuma daļu. Viņš uzrakstījis skaitļu virkni jauktā kārtībā, lai mēs saprastu, ka tas pats princips jālieto ari visam tekstam. O, Draconian devil? Oh, lame saint? Šie teikumi neko nenozīmē. Tie ir tikai jauktā secībā uzrakstīti burti."

Sofijai vajadzēja tikai mirkli, lai aptvertu Lengdona domu, un viņai tā šķita neticami vienkārša.

"Jūs domājat, ka šis vēstījums ir… une amgramme?" Viņa pētoši raudzījās Lengdonam acīs. "Kā no avīzes juku jukām izgriezti vārdi?"

Lengdons pamanīja Sofijas sejā neticību un, protams, saprata. Retais zina, ka anagrammām, kas mūsdienās pazīstamas kā parasts laika kavēklis, ir svarīga vieta svētā simbolisma vēsturē.

Kabalas mistiskās mācības lielā mērā pamatotas uz anagrammām burtu kārtības maiņu vārdos, tā iegūstot jaunas nozīmes. Francijas karaļi renesanses laikmetā tik ļoti ticēja anagrammu burvju spēkam, ka iecēla īpašā amatā cilvēkus, kuru uzdevums bija palīdzēt rast gudrākos lēmumus, analizējot vārdus svarīgos dokumentos. Senie romieši anagrammu pētniecību sauca par ars magna "lielo mākslu".

Lengdons palūkojās uz Sofiju, un viņu acis sastapās.

"Jūsu vectēva sakāmais visu laiku bija mums tepat, acu priekšā, un viņš atstājis pat vairākus norādījumus, kā to ieraudzīt."

Vairs ne vārda neteikdams, Lengdons izvilka no žaketes kabatas pildspalvu un pārkārtoja burtus katrā rindiņā.

O, Draconian devil!

Oh, lame saint!

bija nevainojama…

Leonardo da Vinci!

The Mona Lisa!

anagramma.

21.nodaļa

"Mona Liza".

Apstājusies uz kāpnēm, Sofija uz bridi aizmirsa, ka pūlas iziet no Luvras.

Pārsteigumu par anagrammu varēja salīdzināt vienīgi ar kaunu, ka pati nebija atšifrējusi vēstījumu. Sofija, pieredzējusi sarežģītu šifru analītiķe, pārmeta sev, ka nebija iedomājusies vienkāršo vārdu spēli. Viņai vajadzēja to pamanīt. Galu galā anagrammas viņai nebija nekas svešs īpaši angļu valodā.

Bērnībā vectēvs bieži izmantoja anagrammu spēles, lai pilnveidotu viņas zināšanas angļu valodas vārdu rakstībā. Reiz viņš uzrakstīja angļu vārdu "planēts" un pastāstīja Sofijai, ka ar šiem pašiem burtiem varot sastādīt iespaidīgu skaitu citu vārdu, veselus deviņdesmit divus. Trīs dienas Sofija neizlaida no rokām angļu valodas vārdnīcu, līdz atrada visus.

"Nespēju iedomāties," Lengdons sacīja, pētīdams izdruku, "kā jūsu vectēvs varēja izdomāt tik sarežģītu anagrammu nedaudzajās pirmsnāves minūtēs."

Sofija zināja izskaidrojumu un tāpēc jutās vēl sliktāk. Kā es to varēju nepamanīt! Tagad viņa atcerējās, ka vectēvs vārdu spēļu cienītājs un mākslas mīļotājs jaunībā bija izklaidējies, veidodams slavenu mākslas darbu nosaukumu anagrammas. Īstenībā ar vienu no tām viņš pat iekūlās nepatikšanās, kad Sofija vēl bija maza. Intervijā amerikāņu mākslas žūrnālam Sonjērs bija paudis nepatiku pret moderno kubismu, piezīmējot, ka Pikaso meistardarba "Les Demoiselles d'Avignon"40 nosaukums esot lieliska vile meaningless doodles1 anagramma. Pikaso mākslas pielūdzēji nebūt nebija par to sajūsmā.

"Iespējams, ka "Monas Lizas" anagrammu viņš bija izdomājis jau sen." Sofija palūkojās uz Lengdonu. Un šonakt viņš bija spiests izmantot to par kodu. Vectēva balss viņu uzrunāja ar stindzinošu tiešumu.

Leonardo da Vinci!

The Mona Lisa!

Sofija netika gudra, kāpēc viņš pēdējos vārdos piesaucis slaveno gleznu. Bija tikai viena iespēja. Satraucoša iespēja.

Tie nebija viņa pēdējie vārdi.

Vai viņai būtu jāaiziet pie "Monas Lizas"? Vai vectēvs viņai tur atstājis vēstījumu? Doma šķita pilnīgi ticama. Galu galā slavenā glezna karājās Šalle des Etats42 atsevišķā telpā, kurā iekļūt varēja vienīgi no Lielās galerijas. Sofija atcerējās, ka ieeja tajā zālē atradās tikai metrus divdesmit no vietas, kur vectēvu atrada mirušu.

Visai ticams, ka viņš paspēja apciemot "Monu Lizu" pirms nāves.

Sofija palūkojās augšup, uz kāpnēm, īsti nezinādama, ko iesākt. Protams, vajadzēja nekavējoties izvest Lengdonu no muzeja, taču intuīcija mudināja rīkoties pretēji. Atceroties savu pirmo Denona spārna apmeklējumu, viņa saprata ja vectēvs gribētu viņai uzticēt noslēpumu, diez vai visā zemes virsū atrastos piemērotāka vieta par Leonardo da Vinči "Monu Lizu".

"Viņa ir drusciņ tālāk," vectēvs bija čukstējis, saņēmis Sofiju aiz rokas. Viņš veda meitenīti caur muzeju pēc apmeklētāju aiziešanas.

Sofijai bija seši gadi. Maza un neievērojama viņa skatījās bezgala augstajos griestos, tad zem kājām, galvu reibinošajā grīdā. Tukšais muzejs viesa bailes, lai gan viņa to pat nedomāja izrādīt. Cieši zobus sakodusi, viņā atlaida vectēva roku.

"Tur, priekšā, ir Šalle des Etats," vectēvs sacīja, kad viņi tuvojās Luvras ievērojamākai zālei. Lai gan vectēvs pauda lielu sajūsmu, viņa gribēja dodes mājup. "Monas Lizas" attēlus Sofija bija redzējusi mākslas grāmatās, un tā viņai nemaz nepadka. Sofija nespēja aptvert, kāpēc visi tā sajūsminās.

"C'est ennuyeux," Sofija noņurdēja.

"Garlaicīga," vectēvs izlaboja. "Franču valoda skolā. Angļu valoda mājās."

"Le Louvre, c'est pas chez moi!"43 viņa protestēja.

Vectēvs samierinādamies pasmaidīja.

"Tev taisnība. Tad runāsim angliski prieka pēc."

Sofija uzmeta lūpu un gāja tālāk. Ieejot Šalle des Etats, viņa nopētīja šauro telpu. Skatiens atdūrās pret acīmredzamo goda vietu labajā pusē pašā sienas vidū aiz caurspīdīga aizsargekrāna vientuļš karājās portrets. Vectēvs, apstājies durvīs, rādīja uz gleznu.

"Ej vien, Sofij. Nav daudz tādu, kam izdevies viņu redzēt vienatnē."

Bažas atvairīdama, Sofija lēni šķērsoja telpu. Pēc visa, kas bija dzirdēts par "Monu Lizu", viņa jutās tā, it kā tuvotos karaļa ģimenes loceklim. Nostājusies organiskā aizsargstikla priekšā, Sofija aizturēja elpu un raudzījās uz augšu, mēģinot uztvert visu uzreiz.

Sofija īsti nezināja, ko bija gaidījusi, taču izjūtas bija patiešām neparastas. Viņa nenotrīcēja aiz pārsteiguma. Nesastinga apbrīnā. Slavenā seja lūkojās pretī tāda pati kā grāmatās. Šķita, veselu mūžību viņa klusēdama stāvēja gleznas priekšā, kaut ko gaidīdama.

"Nu, ko tagad teiksi?" vectēvs čukstus jautāja, pienācis klāt. "Skaista, vai ne?" •

"Pārāk maza."

Sonjērs smaidīja.

"Tu esi maza un skaista."

Neesmu skaista, viņa sprieda. Sofija neieredzēja savus sarkanos matus un vasaras raibumus, turklāt viņa bija garāka par visiem zēniem savā klasē. Vēlreiz paskatījusies uz "Monu Lizu", viņa papurināja galvu. "Vēl neglītāka nekā grāmatās. Seja tāda… brumeux".

"Miglaina," vectēvs sacīja.

"Miglaina," Sofija atkārtoja, zinot, ka saruna neturpināsies, līdz viņa būs atkārtojusi jauno vārdu.

"Tas ir sfumato gleznošanas paņēmiens," vectēvs skaidroja, "un tas ir ļoti grūts. Leonardo da Vinči to bija apguvis labāk nekā jebkurš cits."

Sofijai glezna tik un tā nepatika.

"Izskatās, it kā viņa kaut ko zinātu… kā skolas bērni, kad viņiem negribas izpļāpāt noslēpumu."

Vectēvs smējās.

"Tāpēc arī viņa ir tik slavena! Cilvēkiem patīk minēt, par ko viņa smaida."

"Un tu zini par ko?"

"Var jau būt." Vectēvs viņai pamirkšķināja. "Kādu dienu es tev to izstāstīšu."

Sofija piecirta kāju.

"Es taču teicu, ka nevaru ciest visādus noslēpumus!"

"Princesīt," viņš smaidīja, "dzīve ir noslēpumu pilna. Visus uzreiz nevar uzzināt."

"Man jāiet atpakaļ." Sofijas balss kāpņu telpā skanēja svešādi.

"Pie "Monas Lizas"?" Lengdons brīnījās. "Tūdaļ pat?"

Sofija apsvēra risku.

"Neesmu aizdomās turamā par slepkavību. Ja nu paveicas? Man jāzina, ko vectēvs gribējis man paziņot."

"Un kā ar vēstniecību?"

Sofija jutās neērti, ka likusi Lengdonam bēguļot tādēļ vien, lai tagad viņu pamestu, taču cita ceļa nebija. Viņa norādīja lejup, uz metāla durvīm.

"Dodieties ārā pa tām durvīm, tad sekojiet gaismas norādēm uz izeju. Zīmes aizvedīs jūs līdz vienvirziena tumiketam. Tas veras tikai uz āru." Viņa pasniedza Lengdonam mašīnas atslēgas. "Manējā ir sarkana "SmartCar" dienesta stāvvietā. Uzreiz aiz stūra. Vai ceļu uz vēstniecību atradīsiet?" Lengdons pamāja, pētīdams atslēgas savā saujā. "Paklausieties," Sofijas balss atmaiga, "es domāju, ka vectēvs ir atstājis man ziņu pie "Monas Lizas" kādu norādi uz to, kas viņu nogalinājis vai arī kas man draud." Vai arī, kas notika ar manu ģimeni. "Man jāiet pārbaudīt."

"Bet, ja viņš gribēja paziņot, kas jums draud, varēja gluži vienkārši uzrakstīt turpat uz grīdas, kur sagaidīja nāvi. Kāpēc šī sarežģītā vārdu spēle?"

"Lai arī ko vectēvs mēģināja man paziņot, nedomāju, ka viņš gribēja, lai to uzzina kāds cits. Pat policija." Vectēvs nepārprotami bija izdarījis visu, kas bija viņa spēkos, lai nodotu ziņu tieši viņai. Lietojis šifru, izmantojis viņas slepenos iniciāļus, licis atrast Robertu Lengdonu prātīgs norādījums, to apliecināja tas, ka amerikānis, simbolu pētnieks, bija atminējis viņa vēstījumu. "Tas var izklausīties savādi," Sofija turpināja, "bet man šķiet, viņš gribēja, lai es nokļūstu pie "Monas Lizas", pirms tur bijis kāds cits."

"Es ari iešu."

"Nē! Mēs nezinām, cik ilgi Lielajā galerijā neviena nebūs. Jums jāiet prom."

Varēja redzēt, ka Lengdons vilcinās. Pētnieka zinātkāre draudēja pārmākt veselo saprātu un grūda viņu atpakaļ Faša nagos.

"Ejiet. Tūdaļ pat." Sofija veltīja viņam pateicīgu smaidu. 'Tiksimies vēstniecībā, mister Lengdon."

Lengdons izskatījās neapmierināts.

"Satikšos ar jums tur, ja ievērosiet vienu nosacījumu," viņš stingri atbildēja.

Sofija brīnījās.

"Kādu tad?"

"Jūs vairs nesauksiet mani par misteru Lengdonu."

Sofija manīja smaida ēnu pārslīdam viņa sejai un neviļus pasmaidīja arī pati.

"Labu veiksmi, Robert."

Kad Lengdons sasniedza apakšējo kāpņu laukumiņu, nāsīs iesitās nepārprotama linsēklu eļļas un ģipša pulvera smarža. Priekšā dega uzraksts SOR77E/IZEJA, tā bulta norādīja uz garu gaiteni.

Lengdons sāka pa to iet.

Labajā pusē pavērās tumša restauratoru darbnīca, no kuras uz viņu noraudzījās vesels pulks statuju dažādās atjaunošanas stadijās. Pa kreisi redzēja mākslinieku darbnīcas, kas atgādināja tēlotājmākslas nodarbību telpas Hārvardā molbertu rindas, paletes, gleznas, ierāmēšanas darbarīki -, īsts tēlotājmākslas konveijers.

Steigdamies pa gaiteni, Lengdonam ienāca prātā, ka tas viss ir sapnis un viņš uztrūksies no miega savā gultā Kembridžā. Viss vakars kā savāds sapnis. Tagad es iziešu no Luvras… kā izbēdzis noziedznieks.

Prātā joprojām bija Sonjēra atjautīgā anagrammas vēsts, turklāt viņam gribējās zināt, kas sagaida Sofiju pie "Monas Lizas"… ja tur vispār kaut kas ir atstāts. Viņa šķita pārliecināta, ka vectēvs gribējis, lai viņa vēlreiz aizietu pie slavenās gleznas. Lai ari cik ticams šāds skaidrojums likās, Lengdonu tirdīja smags jautājums.

P. S. Sameklē Robertu Lengdonu.

Sonjērs bija uzrakstījis viņa vārdu uz grīdas, likdams Sofijai viņu sameklēt. Bet kādēļ? Tādēļ vien, lai viņš atminētu anagrammu?

Visai neticami.

Sonjēram nebija pamata uzskatīt, ka Lengdons būtu īpaši veikls anagrammu jomā. Mēs nekad neesam tikušies. Turklāt Sofija bija skaidri paziņojusi, ka viņai pašai vajadzējis to atminēt. Tieši Sofija ievēroja Fibonači skaitļu virkni; nebija šaubu, ka viņa būtu atšifrējusi vēsti bez jebkādas Lengdona palīdzības, ja vien viņas rīcībā būtu nedaudz vairāk laika.

Sofijai bija pašai jāatmin anagramma. Lengdons arvien vairāk jutās par to pārliecināts, taču secinājums radīja acīmredzamu robu Sonjēra rīcības loģikā.

Kāpēc es? Lengdons brīnījās, aši soļodams izejas virzienā. Kāpēc Sonjēra pēdējā vēlēšanās bija, lai mazmeita, kura jau sen bija viņu pametusi, atrastu mani? Kas varētu būt tas, ko, pēc Sonjēra domām, es zinu ?

Pēkšņi, kā pret sienu ātdūries, Lengdons apstājās. Acis iepletis, viņš parakņājās kabatā, izrāva datorizdruku un ieurbās ar skatienu Sonjēra vēstījuma pēdējā rindiņā. P. S. Sameklē Robertu Lengdonu.

Viņš pievērsās diviem burtiem.

P.S.

Vienā acumirklī Lengdonam atklājās Sonjēra mīklainais simbolu apvienojums. Kā zibens spēriens viss simbolikas un vēstures laukā savāktais gāzās pār viņu. Žaka Sonjēra darbības piepeši ieguva skaidru jēgu.

Domas šaudījās Lengdona prātā. Viņš pūlējās izprast notikumu zemtekstu. Apcirties viņš raudzījās virzienā, no kurienes bija nācis.

Vai var paspēt?

Viņš zināja, ka tas nav galvenais.

Ne mirkli nešaubīdamies, Lengdons metās atpaka), pie kāpnēm.

22.nodaļa

Nometies cejos pirmajā solā, Sīļa izlikās skaitām lūgšanu, bet viņa acis pētīja svētnīcas iekārtojumu. Svētā Sulpīcija baznīca, kā lielākā daļa baznīcu, bija uzcelta milzu latīņu krusta veidā. Tās garā vidējā daļa joms veda tieši uz galveno altāri, kur to perpendikulāri šķērsoja īsāka, par šķērsjomu saukta daļa. Joms un šķērsjoms krustojās tieši zem galvenā kupola, un šo krustojumu uzskatīja par baznīcas sirdi… tās vissvētāko un brīnumaināko vietu.

Taču ne šoreiz, Sīļa nosprieda. Svētais Sulpīcijs savus noslēpumus glabā citur.

Viņš pagrieza galvu pa labi un raudzījās uz dienvidu šķērsjomu; tur, kur beidzās solu rindas, bija redzama grīda un viņa upuru aprakstītais priekšmets.

Tur tas ir.

šaura pelēkajā granīta grīdā iestrādāta pulēta misiņa sloksne laistījās akmenī… it kā baznīcas grīdu ieslīpi šķērsotu zelta līnija. Līnijai bija iedaļas, kā lineālam. Tas esot gnomons, pagānu astronomijas ierīce. Līdzīga Saules pulkstenim. Tūristi, zinātnieki, vēsturnieki un pagāni no visas pasaules brauca uz Svētā Sulpīcija baznīcu, lai aplūkotu šo līniju.

Rozes līniju.

Sīlas skatiens lēnām izsekoja misiņa sloksnes ceļu pa grīdu no vienas puses uz otru. Priekšā tā meta neveiklu līkumu, kas nebūt neatbilda baznīcas simetrijai. Šķeldama galveno altāri, līnija Sīlam atgādināja cirtiena rētu daiļā sejā. Tā pārdalīja komūnijas margas uz pusēm un tad šķērsoja baznīcu visā platumā, aizstiepjoties uz ziemeļu šķērsjoma stūri, kur sasniedza neparastu mērķi.

Milzīgu Ēģiptes obelisku…

Šajā vietā mirdzošā Rozes līnija pagriezās par deviņdesmit grādiem vertikāli un turpinājās pa obelisku desmit metru augstumā, līdz sasniedza piramīdas virsotni, kur izbeidzās.

Rozes līnija, Sila domāja. Brālība noslēpusi slēgakmeni pie Rozes līnijas.

Pirmīt, kad Sila paziņoja Skolotājam, ka Priorijas slēgakmens glabājas Svētā Sulpīcija baznīcā, tas negribēja ticēt. Taču, uzzinājis, ka brāļi Sīlam atklājuši precīzu slēptuves vietu, kuru norāda baznīcas misiņa līnija, Skolotājs pārsteigumā noelsās.

"Tu runā par Rozes līniju!"

Un tad viņš steigšus izstāstīja Sīlam par Svētā Sulpīcija baznīcas slaveno arhitektonisko dīvainību misiņa sloksni, kas svētnīcu šķērso precīzi ziemeļu-dienvidu virzienā. Kaut kas līdzīgs senlaiku Saules pulkstenim, atmiņai no pagānu tempļa, kas reiz atradies tieši turpat. Saules stars, iespīdot pa apaļo atveri dienvidu sienā, ik dienu pavirzījās tālāk pa līniju, norādot laika gaitu no saulgriežiem līdz nākamajiem saulgriežiem.

Šo līniju no ziemeļiem uz dienvidiem sauca par Rozes līniju. Gadu simteņiem rozes simbols bijis saistīts ar kartēm un pareizā ceļa norādīšanu. Kompasa roze kuru iezīmē gandrīz visās kartēs norādīja ziemeļus, austrumus, dienvidus un rietumus. Senos laikos to sauca par Vēja rozi, tā rādīja trīsdesmit divu vēju virzienus, kas pūta no astoņiem galveno vēju virzieniem, astoņiem pusvēju virzieniem un sešpadsmit ceturtdaļvēju virzieniem. Attēlojot aplī, šīs trīsdesmit divas kompasa iedaļas atgādināja tradicionālo rozes ziedu ar trīsdesmit divām ziedlapiņām. Līdz pat mūsdienām kuģošanas galveno instrumentu joprojām dēvē par kompasa rozi, ziemeļu virzienu norāda kompasa bultiņa… vai fleur-de-lis, lilijas, simbols.

Uz zemeslodes Rozes līnija kuru dēvē arī par meridiānu vai garumu bija jebkura iedomāta līnija no Ziemeļpola uz Dienvidpolu. Protams, bija iespējamas neskaitāmas Rozes līnijas, jo caur ikvienu Zemes punktu varēja novilkt meridiānu, kas savienotu Ziemeļpolu un Dienvidpolu. Senajiem kuģotājiem būtiskākais bija, kuru no tām uzskatīt par īsto Rozes līniju nulles meridiānu, līniju, no kuras noteikt visus pārējos meridiānus.

Mūsdienās šī līnija atrodas Anglijā, Griničā.

Taču tā tas nav bijis vienmēr.

Sen pirms Griničas meridiāna pasludināšanas par galveno visas pasaules nulles meridiāns gāja caur Parīzi un Svētā Sulpīcija baznīcu. Misiņa atzīme Svētā Sulpīcija baznīcā bija ierīkota par piemiņu no pasaules pirmā pamatmeridiāna, un, lai gan Griniča bija atņēmusi Parīzei šo godu 1888. gadā, oriģinālo Rozes līniju vēl joprojām var aplūkot jebkurš.

"Tātad nostāstos bijusi taisnība," Skolotājs teica Sīlam. 'Tie vēsta, ka Priorijas slēgakmens glabāts "zem Rozes zīmes"."

Tagad, joprojām starp soliem uz ceļgaliem nometies, Sīļa pārlūkoja baznīcu un ieklausījās, lai pārliecinātos, ka palicis vienatnē. Vienu brīdi viņam likās, ka dzirdējis čaukstēšanu kora balkonā. Viņš pagriezās un uzmanīgi raudzījās turp. Klusums.

Esmu palicis viens.

Piecēlies kājās, viņš pavērsās pret altāri un trīsreiz nometās ceļos. Tad, pagriezies pa kreisi, sekoja misiņa līnijai uz ziemeļiem pie obeliska.

Tajā brīdī Romas Leonardo da Vinči starptautiskajā lidostā, lidmašīnai skarot skrejceļu, bīskaps Aringarosa uztrūkās no miega.

Aizsapņojos, viņš nodomāja, brīnīdamies, kā varējis iesnausties.

"Benvenuto a RomaI""4 paziņoja skaļrunī.

Iztaisnojies sēdeklī, Aringarosa sakārtoja sutanas krokas un pasmaidīja. Tā bija viena no retajām reizēm, kad viņš to atļāvās. Šajā ceļojumā viņš bija devies ar prieku. Pārāk ilgi esmu bijis aizsardzībā. Šajā naktī noteikumi bija mainījušies. Nebija pagājuši ne pieci mēneši kopš laika, kad Aringarosa bija tik ļoti baiļojies par Ticības nākotni. Un nu, kā ar Dieva ziņu, atrisinājums bija uzradies pats.

Dieva pirksts.

Ja šonakt Parīzē viss norisināsies, kā paredzēts, Aringarosam drīz piederēs kaut kas tāds, kas padarīs viņu par ietekmīgāko cilvēku visā kristīgajā pasaulē.

23.nodaļa

Sofija aizelsusies pieskrēja pie lielajām Šalle des Etats koka durvīm durvīm, aiz kurām atradās "Mona Liza". Pirms došanās iekšā viņa negribīgi palūkojās turp, soļus divdesmit tālāk, kur vēl joprojām starmeša apļa vidū gulēja viņas vectēvs.

Pēkšņi viņu sagrāba nevaldāmi sirdsapziņas pārmetumi, dziļas, ar vainas apziņu savijušās skumjas. Šis cilvēks pēdējo desmit gadu gaitā daudzas reizes bija mēģinājis sazināties ar viņu, taču Sofija bija neaizkustināma visas viņa vēstules un pasta sūtījumi tā ari glabājās neatvērti apakšējā atvilktnē, visas viņa pūles satikties bija veltīgas. Viņš man meloja! Glabāja šausmīgus noslēpumus! Kā tad man vajadzēja rīkoties? Un viņa bija norobežojusies no vectēva. Pilnīgi un pavisam.

Bet tagad vectēvs bija miris un uzrunāja viņu no aizsaules.

"Mona Liza".

Satvērusi rokturi, viņa pagrūda smagās koka durvis. Tās lēni atvērās. Sofija pastāvēja uz sliekšņa, vērodama plašo četrstūraino telpu. Arī te valdīja sarkanīgs apgaismojums. Šalle des Etats bija viens no muzeja nedaudzajiem strupceļiem, turklāt vienīgā telpa Lielās galerijas vidū. Tieši pretī durvīm pie sienas valdonīgi pletās milzīga Botičelli glezna. Zem tās, nosedzot parketa grīdas vidusdaļu, astoņstūru dīvāns vilināja apmeklētāju tūkstošus, lai tie uz brīdi piesēstu, atpūtinātu kājas, vērojot Luvras lielāko dārgumu.

Jau gaitenī, pirms iegājusi zālē, Sofija attapās, ka kaut ko aizmirsusi. Ultravioletās gaismas lukturi. Viņa vēlreiz palūkojās uz vectēvu, kas gulēja gaismas saliņā, elektronisku ierīču un mēraparātu ielenkumā. Ja viņš būtu kaut ko uzrakstījis, tam noteikti izmantotu luminiscento flomāsteru.

Dziļi ievilkusi elpu, Sofija aizsteidzās uz spoži apgaismoto nozieguma vietu. Nespēdama paraudzīties uz vectēvu, viņa visu uzmanību veltīja policijas ekspertu instrumentiem. Atradusi mazu ultravioletās gaismas lukturīti, viņa ielika to svītera kabatā un steigšus devās atpakaļ pie Šalle des Etats atvērtajām durvīm.

Sofija pārkāpa pār slieksni. Ieejot viņa piepeši sadzirdēja klusus soļus kāds, kas atradās zālē, skrēja klāt. Te kāds ir! No sarkanīgās dūmakas iznira spokains stāvs. Sofija atsprāga atpakaļ.

"Ak te jūs esat!" klusumā izskanēja Lengdona aizsmakušie čuksti, viņš jau stāvēja blakus.

Viņas atvieglojuma izjūta uzreiz izplēnēja.

"Robert, es jums teicu, brauciet prom! Ja Fašs…"

"Kur jūs bijāt?"

"Vajadzēja sameklēt ultravioletās gaismas lukturīti," viņa čukstēja, to rādīdama. "Ja vectēvs atstājis man ziņu…"

"Sofij, paklausieties!" Lengdons bija atguvies no skriešanas, zilās acis cieši raudzījās Sofijā. "Šie burti, R S. Vai tie jums nevarētu nozīmēt vēl kaut ko? Vienalga ko!"

Baidoties, ka sarunu kāds sadzirdēs, Sofija ievilka viņu Šalle des Etats un klusītēm aizvēra milzīgās divviru durvis, noslēgdama tās no iekšpuses.

"Es jau teicu, šie iniciāļi nozīmē "Princese Sofija"."

"Skaidrs, bet vai neesat tos redzējusi vēl kaut kur? Vai jūsu vectēvs neizmantoja šos burtus, P. S., kādā citā veidā? Kā monogrammu vai, iespējams, uz vēstuļpapīra vai personiskām mantām?"

Jautājums viņu pārsteidza. Kā gan Roberts varēja to zināt? Sofija patiešām reiz bija redzējusi iniciāļus P. S., kaut ko monogrammai līdzīgu. Tas notika dienu pirms viņas devītās dzimšanas dienas. Viņa slepus pārmeklēja māju, cerēdama atrast noslēptas dzimšanas dienas dāvanas. Jau tad Sofija nevarēja ciest, ja kaut ko slēpa no viņas. Ko gan Grand-pēre45 būs sagādājis man šogad? Un viņa pārbaudīja kumodes un atvilktnes. Vai būs tā lelle, kuru gribēju? Kur viņš to varētu noslēpt?"

It neko visā mājā neatradusi, Sofija saņēma drosmi un iezagās vectēva guļamistabā. Tur viņai nebija atļauts iet, bet vectēvs tobrīd bija iesnaudies viesistabā uz kušetes.

Es tikai drusciņ paskatīšos!

Uz pirkstgaliem pielavījusies vectēva drēbju skapim, Sofija pārlūkoja plauktus zem apģērbiem. Nekā. Tad paskatījās zem gultas. Atkal nekā. Piegājusi pie rakstāmgalda, viņa vilka ārā atvilktnes, citu pēc citas, un uzmanīgi pārcilāja to saturu. Jau bija kārta pēdējai atvilktnei, bet ari tur gaidīja vilšanās lelles nebija. Pagalam noskumusi, viņa pavilka malā kādu melnu tērpu, kuru nekad nebija redzējusi vectēvam mugurā. Sofija jau gribēja iestumt atvilktni atpakaļ, bet pašā atvilktnes dibenā pazibēja kāds spīdīgs priekšmets. Tas izskatījās pēc zelta pulksteņķēdes, bet viņa zināja, ka vectēvs tādu nenēsā. Sirds aulekšoja, iedomājoties vien, kas tas varētu būt.

Kaklarota!

Sofija uzmanīgi izvilka ķēdi no atvilktnes. Pārsteigta viņa ieraudzīja tās galā spožu zelta atslēgu. Smagu, mirgojošu. Savaldzinātā meitene paņēma to rokā. Tādu atslēgu viņa nekad nebija redzējusi. Parasti atslēgas bija plakanas, ar robiņiem, bet šī bija trisstūrains stienis ar maziem iedobumiņiem visā garumā. Tā prāvajam galam bija krusta, bet ne jau parastā krusta forma. Šis atgādināja plus zīmi. Krusta vidū bija iegravēts savāds simbols divi burti, ko savienoja ziedu vija.

"P. S.," viņa čukstēja, neizpratnē vaibstīdamās. Ko tas varētu nozīmēt?

"Sofij?" Viņas vectēvs stāvēja durvīs.

Izbīlī pagriezusies, viņa izlaida atslēgu no rokām, tā nošķindēja, atsizdamās pret grīdu. Meitene blenza uz atslēgu, baidīdamās paraudzīties vectēvam sejā.

"Es… meklēju savu dzimšanas dienas dāvanu," viņa sacīja, galvu nodūrusi. Un saprata, ka pievīlusi vectēva uzticēšanos.

Šķita, pagāja vesela mūžība, bet vectēvs nekustējās. Tad gari, smagi nopūtās.

"Pacel atslēgu, Sofij."

Sofija paklausīja.

Vectēvs ienāca istabā.

"Zini, vajag ievērot citu cilvēku tiesības uz personisko dzīvi." Viņš lēnām nolaidās uz ceļiem un paņēma atslēgu. "Šī atslēga ir ļoti īpaša. Ja tu to pazaudētu…"

Vectēva saudzīgais tonis vēl vairāk nokaunināja Sofiju.

"Piedod, Grand-pčre. Lūdzu, piedod." Viņa apklusa. "Domāju, tā ir kaklarota, dāvana dzimšanas dienā."

Viņš labu brīdi lūkojās uz mazmeitu.

"Es to atkārtošu, Sofij, jo tas ir ļoti svarīgi. Tev jāiemācās ievērot citu cilvēku tiesības uz personisko dzīvi."

"Jā, Grand-pēre."

"Mēs par to parunāsim citreiz. Bet tagad jāparavē dārzs."

Sofija aizsteidzās pie saviem darbiem.

Nākamās dienas rītā Sofija nesaņēma dzimšanas dienas dāvanu no vectēva. Viņa arī negaidīja to ne jau pēc tā, ko bija nodarījusi. Bet vectēvs pat nenovēlēja mazmeitai daudz laimes. Tovakar Sofija, pavisam bēdīga, gurdi vilkās augšup uz savu guļamistabu. Taču, iegājusi guļamistabā, viņa ieraudzīja uz spilvena noliktu piezīmju papīra lapiņu. Uz tās bija uzrakstīta vienkārša mīkla. To vēl neatminējusi, viņa pasmaidīja. Es zinu, kas tas ir! Tāpat vectēvs bija darījis pagājušo Ziemassvētku rītā.

Apslēptā manta!

Viņa neatlaidās, līdz mīkla bija atminēta. Atminējums bija norāde uz citu telpu mājā, kur viņu gaidīja cita lapiņa ar vēl vienu mīklu. Arī to atminējusi, Sofija skriešus devās tālāk. Zibensātrumā viņa šaudījās pa māju, līdz beidzot atrada norādi, kas aizveda viņu uz savu guļamistabu. Tur, pašā istabas vidū, laistījās sarkans divritenis ap rokturiem bija apsieta lente. Sofija iespiedzās no sajūsmas.

"Zinu, tu gribēji lelli." Vectēvs pasmaidīja, maliņā stāvēdams. "Bet izlēmu, ka šis tev patiks vēl vairāk."

Nākamajā dienā-vectēvi mācīja Sofiju braukt ar divriteni, pats skriedams blakus celiņam. Kad stūre sagriezās un meitene, zālienā iebraukusi, zaudēja līdzsvaru, abi smiedamies nokūleņoja zemē.

"Grand-pēre," Sofija teica, apskaudama vectēvu, "man tiešām kauns, ka tā iznāca ar atslēgu."

"Zinu, mīļumiņ. Esmu jau piedevis. Es taču nevaru uz tevi dusmoties. Vectēvi un mazmeitas vienmēr piedod viens otram."

Sofija saprata, ka nevajag jautāt, bet nespēja nociesties.

"No kurienes ir tā atslēga? Nekad neesmu tādu redzējusi. Ļoti skaista."

Vectēvs ilgi klusēja; varēja just, ka viņš īsti nezina, ko teikt. Grand-pēre nekad nemelo.

"Ar to var atvērt vienu lādi," viņš beidzot sacīja. "Es tur glabāju daudzus noslēpumus."

Sofija uzmeta lūpu.

"Nevaru ciest noslēpumus!"

"Saprotu, bet tie ir svarīgi noslēpumi. Un kādreiz tu tos vērtēsi tikpat augstu kā es."

"Es tur redzēju burtus un puķi."

"Jā, tā ir mana iemījotā puķe. Tā ir fleur-de-lis, arī mūsu dārzā tādas aug. Baltās. Angliski šos ziedus sauc par lilijām."

"Es zinu! Tās ir ari manas iemīļotās puķes!"

"Tad mēs varam vienodes." Vectēva uzacis parāvās uz augšu tāpat kā tad, kad viņš gatavojās uzdot Sofijai grūtu uzdevumu. "Ja pratīsi glabāt noslēpumu un nekad vairs par to nerunāsi ar mani vai kādu citu, kādu dienu es tev to atdošu."

Sofija neticēja savām ausīm.

"Patiešām?"

"Es tev apsolu. Kad pienāks laiks, atslēga piederēs tev. Uz tās rakstīts tavs vārds."

Sofija sarauca pieri.

"Nē, nav. Tur rakstīts P. S. Es taču neesmu P. S.!"

Vectēvs pieklusināja balsi un palūkojās apkārt, it kā gribētu būt drošs, ka neviens nenoklausās.

"Lai nodek, Sofij, ja jau tu tā gribi zināt, es pateikšu. P. S. ir kods. Tie ir tavi slepenie iniciāļi."

Viņas acis iepletās.

"Man ir slepeni iniciāļi?"

"Protams. Mazmeitām vienmēr ir slepeni iniciāļi, kurus zina tikai viņu vectēvi."

"P. S ?"

Viņš pakutināja meiteni.

"Princese Sofija."

Sofija iesmējās.

"Es neesmu princese!"

Vectēvs pamirkšķināja ar acīm.

"Man tu esi."

Kopš tas dienas viņi ne reizi nepieminēja atslēgu. Un viņa vectēvam kļuva par Princesi Sofiju.

Stāvēdama Šalle des Etats, Sofija klusēja; zaudējuma sāpes asi dūrās sirdī.

"Tie iniciāļi," Lengdons čukstēja, savādi uzlūkodams viņu. "Vai esat tos redzējusi?"

Likās, ka muzeja gaiteņos atskan vectēva čuksti. Nekad vairs par to nerunāsi ar mani vai kādu citu. Viņa nebija pratusi piedot un tagad nevarēja izlemt, vai drīkst lauzt vienošanos, pievilt vectēvu vēlreiz. P. S. Sameklē Robertu Lengdonu. Vectēvs gribēja, lai Lengdons palīdzētu. Sofija pamāja.

"Jā, esmu redzējusi iniciāļus P. S. Kad biju pavisam maza."

"Kur?"

Sofija vilcinājās.

"Tie bija uz kaut kā ļoti svarīga."

Lengdons cieši raudzījās viņai acīs.

"Sofij, tas ir ļoti nopietni. Atcerieties! Vai pie tiem iniciāļiem bija kāds simbols? Fleur-de-lis?"

Pārsteigtā Sofija pakāpās atpakaļ.

"Bet… kā jūs to varējāt iedomāties?"

Lengdons nopūtās un pieklusināja balsi.

"Esmu droši secinājis, ka jūsu vectēvs bijis saistīts ar slepenu brālību. Tā ir ļoti sena slepena brālība."

Sofijas sirds sažņaudzās. Arī viņa bija par to pārliecināta. Veselus desmit gadus viņa centās aizmirst kādu notikumu, kas apstiprināja šo baismīgo faktu. Viņa bija redzējusi ko neiedomājamu. Nepiedodamu.

"Tas fleur-de-lis," Lengdons turpināja, "kopā ar iniciāļiem P. S. ir brālības oficiālā emblēma. Viņu zīmogs. Logotips."

"Kā jūs to zināt?" Sofija cerēja, ka Lengdons negrasās paziņot, ka viņas vectēvs pats bijis brālības loceklis.

"Esmu par to rakstījis." Viņa balss aiz satraukuma drebēja. "Mana specialitāte ir slepeno biedrību simbolikas izpēte. Viņi dēvē sevi par Prieure de Sion Sionas Prioriju. Galvenā mītne ir šeit, Francijā, bet tiek iesaistīti ietekmīgi cilvēki no visas Eiropas.

īstenībā tā ir viena no pašām senākajām aktīvajām slepenajām brālībām pasaulē."

Sofija par tādām neko nezināja.

Lengdons aizrautīgi runāja tālāk.

"Priorijas biedri bijuši vairāki cilvēces vēsturē izcilākie kultūras ļaudis, kā Botičelli, sers Izaks Ņūtons, Viktors Igo." Viņš brīdi klusēja, tad ar zinātnieka degsmi piebilda: "Un Leonardo da Vinči."

Sofija neticīgi lūkojās viņā.

"Leonardo da Vinči bija slepenā brālībā?"

"Da Vinči vadīja Prioriju no 1510. līdz 1519. gadam, viņš bija brālības lielmestrs, un te, iespējams, meklējams izskaidrojums, kāpēc jūsu vectēvs tik augsti vērtēja viņa darbus. Abus vieno vēsturiska brālības saikne. Un tas viss ideāli saskan ar to, cik lielā mērā abus valdzinājusi dievietes ikonoloģija, pagānisms, sieviešu kārtas dievības un Baznīcas noniecināšana. Priorija vienmēr godājusi svēto sievišķību, tas ir pierādīts."

"Jūs tātad uzskatāt, ka šī grupa pielūdz pagānu dievietes?"

"Drīzāk jau konkrētu pagānu dievieti. Un, galvenais, viņi esot sena noslēpuma glabātāji. Šis noslēpums arī devis viņiem neizmērojamo varenību."

Lai gan Lengdons runāja ļoti pārliecinoši, Sofija nespēja tam noticēt. Slepens pagānisks kults, kura priekšgalā kādreiz bijis Leonardo da Vinči? Tas viss izklausījās pavisam nejēdzīgi. Un tomēr, kaut arī prātā jaucās skeptiskas domas, atmiņā atausa pirms desmit gadiem piedzīvotais, nakts, kad viņa bija pārsteigusi vectēvu darbībā, kuru joprojām nespēja pieņemt. Vai tas būtu izskaidrojums…?

"Pašreizējo Priorijas biedru identitātes tiek turētas ārkārtīgā slepenībā," Lengdons skaidroja, "bet tie jūsu bērnībā redzētie P. S. un fleur-de-lis ir pierādījumi. Tie var būt saistīti vienīgi ar Prioriju."

Sofija apjauta, ka Lengdonam par viņas vectēvu zināms daudz vairāk, nekā viņa bija domājusi. Amerikānis acīmredzot būtu turpinājis bezgalīgi, taču šī nebija īstā vieta.

"Nedrīkst pieļaut, lai jūs notvertu, Robert. Mums vēl būs laika par to parunāt, bet tagad jums jāiet prom!"

***

Lengdons dzirdēja tikai vāru murmināšanu. Viņš nekur negrasijās iet. Viņš atradās pavisam citā pasaulē. Pasaulē, kur uzpeldēja seni noslēpumi. Pasaulē, kur no tumsas iznira sen nebūtībā nogrimuši notikumi.

Lēni, kā palēninātā filmas kadrā, Lengdons pagrieza galvu un caur sarkanīgo dūmaku raudzījās uz "Monu Lizu".

Fleur-de-lis… Lizas zieds… "Mona Liza".

Viss bija savijies kopā un gluži kā klusā simfonijā atbalsoja Sionas Priorijas un Leonardo da Vinči dziļākos noslēpumus.

Pāris kilometru tālāk, Les Invalides krastmalā, "Trailor" kravas automašīnas šoferis apjucis stāvēja bruņotu policistu ielenkumā, vērodams, kā Drošības policijas kapteinis nikni ierēcas, Sēnas mutuļojošā straumē iemezdams ziepju gabaliņu.

24.nodaļa

Sila raudzījās augšup uz Svētā Sulpīcija baznīcas obelisku, iemūžinot atmiņā masīvo marmora smaili. Muskuļi saspringa priecīgā satraukumā. Viņš vēlreiz pameta skatienu visapkārt, lai pārliecinātos, ka palicis viens. Tad nometās ceļos pie obeliska pamatnes, ne jau cieņu izrādīdams, bet nepieciešamības spiests.

Slēgakmens slēptuve ir zem Rozes līnijas.

Pie Sulpīcija obeliska pamatnes.

Visi brāļi tā bija apgalvojuši.

Uz ceļiem nometies, Sila aptaustīja akmens grīdu. Nemanīja ne plaisas, ne zīmes, kas norādītu uz izņemamu plāksni, tāpēc viņš sāka vieglītēm klaudzināt ar dūri pa grīdu. Tuvodamies obeliskam gar misiņa sloksni, Sīļa izklauvēja katru plāksni, kas atradās līnijai blakus. Beidzot viena no tām atbalsojās citādi.

Pagrīdē ir tukšums!

Sīļa smaidīja. Upuri bija teikuši taisnību. Kājās piecēlies, viņš lūkojās apkārt, cerot svētnīcā, uziet ko tādu, ar ko varētu izlauzt grīdas plāksni.

Augstu virs Sīlas, balkonā, māsa Sandrine apvaldīja pārsteiguma elsas. Viņas drūmākās aizdomas bija apstiprinājušās. Viesis nebija tas, par ko uzdevās. Noslēpumainais "Opus Dei" mūks bija ieradies Svētā Sulpīcija baznīcā ar citu mērķi.

Ar slepenu mērķi.

Ne tev vienam ir savi noslēpumi, viņa nodomāja.

Māsa Sandrine Bieija bija ne tikai baznīcas uzraudze vien. Viņa bija sargkareive. Un šonakt senais mehānisms bija iekustējies. Svešinieks obeliska pakājē bija brālības signāls.

Tas bija mēms palīgā sauciens.

25.nodaļa

ASV vēstniecība Parīzē ir kompakts ēku kopums un atrodas Avenue Gabriel, nedaudz uz ziemeļiem no Champs Elyseesib . Trīs akru platība atzīta par ASV teritoriju, tātad jebkurš, kas uz tās nokļuvis, pakļauts tiem likumiem un aizstāvībai, kāda tam pienāktos, atrodoties ASV.

Vēstniecības nakts operatore lasīja žurnāla "Times" starptautisko izdevumu, kad viņu iztraucēja tālruņa zvans.

"ASV vēstniecība," viņa sacīja.

"Labvakar," kāds angliski sasveicinājās ar franču akcentu. "Man vajadzīga jūsu palīdzība." Lai gan runātājs izvēlējās pieklājīgus vārdus, balss skanēja skarbi un oficiāli. "Man paziņoja, ka jūsu automātiskajā atbildētājā esot atstāta man ziņa. Uzvārds ir Lengdons. Diemžēl esmu aizmirsis trīsciparu pieejas kodu. Būšu jums ļoti pateicīgs, ja varēsiet man palīdzēt."

Apmulsusi operatore uzreiz neatbildēja.

"Atvainojiet, ser. Jūsu ziņa droši vien ir novecojusi. To sistēmu atslēdza pirms diviem gadiem drošības apsvērumu dēļ. Turklāt visi pieejas kodi bija ar pieciem cipariem. Kas gan varēja jums pateikt, ka te atstāta kāda ziņa?"

"Jums nav automātiskas sistēmas?"

"Nē, ser. Jebkuru jums domātu paziņojumu pierakstīs mūsu pakalpojumu nodaļas darbinieks. Kāds, lūdzu, ir jūsu uzvārds?"

Taču vīrietis jau bija nolicis klausuli.

Bezū Fašs apstulbis soļoja pa Sēnas krastmalu. Viņš bija pārliecināts, ka redzējis, kā Lengdons uzspiež vietējo numuru, tad ievada trīsciparu kodu un noklausās ierakstu. Bet, ja jau Lengdons nezvanīja uz vēstniecību, tad, velns lai parauj, uz kurieni viņš zvanīja?

Tajā brīdī, raudzīdamies uz savu mobilo tālruni, Fašs aptvēra, ka atbilde ir rokā. Imgdons zvanīja no mana tālruņa.

Tālruņa atmiņā Fašs atvēra pēdējo zvanu adresātus un numuru, uz kuru bija zvanījis Lengdons.

Parīzes centrāles numurs, kuram sekoja trīsciparu kods 454.

Atkārtodams zvanu, Fašs gaidīja signālu. Beidzot viņš izdzirdēja sievietes balsi. "Bonjour, vous etes bien chez Sophie Neveu," autoatbildētājs paziņoja. "Je suis absente pour le moment, mais…"

Fašs vai vārījās no dusmām, nospiežot ciparus 4… 5… 4.

26.nodaļa

Par spīti pasaules slavai, Monas Lizas portrets ir tikai 78,74 x 3,34 cm liels pat mazāks nekā Luvras suvenīru veikalā nopērkamās reprodukcijas. Tas atrodas pie Šalle des Etats ziemeļrietumu sienas aiz biezas organiskā stikla aizsargplāksnes. Aizplīvuroto, dūmakaino gaisotni, ko uz papeles dēļa radījis da Vinči, mākslas cienītāji apjūsmo par meistarīgo glezniecības paņēmiena sfumato lietojumu. Rodas iespaids, ka formas nemanāmi saplūst.

Kopš "Mona Liza" vai "La Jocortde", kā to dēvē Francijā, iemājojusi Luvrā, tā nozagta divas reizes; pēdējo reizi 1911. gadā, kad portrets nozuda no Luvras "šalle impenetrable", le Salon Carre47 . Parīzieši neslēpa asaras un avīžrakstos aicināja zagļus atdot gleznu. Pēc diviem gadiem "Monu Lizu" atrada kādā Florences viesnīcas numurā čemodāna dubultmalā.

Paskaidrojis Sofijai, ka negrasās doties prom, Lengdons kopā ar viņu tuvojās gleznai. Līdz "Monai Lizai" bija atlicis aptuveni divdesmit soļu, kad Sofija ieslēdza savu lukturīti, un tā zilganais stars pārmeklēja grīdu viņu priekšā. Sofija virzīja to uz vienu, pēc tam uz otru pusi kā mīnu meklētājs, vērojot, vai nemana luminiscentās tintes pēdas.

Lengdons, iedams viņai blakus, manīja nepacietīgās trīsas, ko vienmēr juta, aci pret aci sastopoties ar izciliem mākslas darbiem. Viņš piepūlēja redzi, cenšoties ielūkoties tālāk, aiz Sofijas rokas vadītā gaismas kūļa. Kreisajā pusē no tumsas iznira astoņstūru dīvāns kā melna sala vienaldzīgajā parketa jūrā.

Lengdons jau saskatīja tumšo stikla plāksni pie sienas. Viņš zināja, ka aiz tās savas celles noslēgtībā atrodas pasaules slavenākā glezna.

Viņš zināja, ka "Monu Lizu" uzskata par ievērojamāko mākslas darbu ne jau noslēpumainā smaida pēc. Un ne tāpēc, ka tas būtu panākts ar daudzu mākslas vēsturnieku un slēptās nozīmes meklētāju skaidrojumiem. Gluži vienkārši "Mona Liza" bija slavena, jo Leonardo da Vinči uzskatīja to par savu lielāko sasniegumu. Viņš ņēma šo gleznu līdzi visos ceļojumos, un, ja kāds pavaicāja, kāpēc, atbildēja, ka nespējot šķirties no sava cildenākā sievišķā daiļuma atainojuma.

Tik un tā daudzi mākslas vēsturnieki apšaubīja, ka da Vinči cieņa pret "Monu Lizu" saistīta ar tās māksliniecisko vērtību. Īstenībā glezna ir pārsteidzoši vienkāršs portrets sfumato tehnikā. Da Vinči turējis godā šo darbu kāda cita, dziļāka iemesla krāsu slāņos apslēpta vēstījuma pēc. "Mona Liza" patiesībā ir viens no pasaulē pazīstamākajiem jokiem, kas domāti īstiem pazinējiem. Gleznas neapstrīdamo divdomību un rotaļīgu mājienu savijums pamatīgi analizēts mākslas vēstures grāmatās, taču plašas sabiedrības acīs viņas smaids joprojām ir lielākais noslēpums.

Nav tur nekāda noslēpuma, Lengdons domāja, virzoties tuvāk gleznai un redzot, kā pavīd tās neskaidrie apveidi. Nav tur nekāda noslēpuma.

Pavisam nesen Lengdons bija iepazīstinājis ar "Monas Lizas" noslēpumu kādu visai neikdienišķu klausītāju grupu Eseksas apgabala cietuma ieslodzītos. Cietumā organizētais seminārs bija paredzēts Hārvarda universitātes izglītības veicināšanas programmā, kas ietvēra izglītību ieslodzījuma vietu sistēmā, "Kultūra ieslodzītajiem", kā to iedēvēja Lengdona kolēģi.

Aptumšotajā cietuma bibliotēkā stāvot pie projektora, Lengdons bija stāstījis par "Monas Lizas" noslēpumu uz lekciju sanākušajiem cietumniekiem, negaidīti ieinteresētiem klausītājiem, rupjiem, bet atjautīgiem.

"Droši vien ievērojāt," teica Lengdons, tuvojoties "Monas Lizas" projekcijai uz bibliotēkas sienas, "ka fons aiz viņas sejas ir nelīdzens." Lengdons norādīja uz manāmo atšķirību. "Da Vinči uzgleznojis apvāršņa līniju kreisajā pusē daudz zemāk nekā labajā."

"Šitā nokļūdījās?" jautāja viens no ieslodzītajiem.

Lengdons iesmējās.

"Nē jau. Da Vinči tā negadījās bieži. Īstenībā tā ir neliela viltība, ko viņš iestrādājis. Pazeminot apvārsni kreisajā pusē, da Vinči panācis, ka no tās puses Mona Liza izskatās lielāka nekā no labās.

Mazs joks. Vēsturiski vīrišķā un sievišķā jēdzieniem ir stingrs dalījums kreisā ir sievišķā, labā vīrišķā puse. Da Vinči, liels sievišķo principu cienītājs, uzgleznoja Monu Lizu tā, ka no kreisās puses tā izskatās lielāka nekā no labās."

"Esmu dzirdējis, ka šis bijis zilais," teica mazs vīriņš ar kazas bārdiņu.

Lengdons saviebās.

"Vēsturnieki tā to nesauc, bet jāatzīst, ka da Vinči bija homoseksuālists."

"Un tāpēc tā pieķēries tām feministu darīšanām?"

"Taisnību sakot, da Vinči aizstāvēja līdzsvaru starp vīrieti un sievieti. Viņš uzskatīja, ka cilvēka dvēsele nevar būt apgaismota, ja tajā nav gan vīrieša, gan sievietes elementi."

"Tas ir kā, piemēram, skuķi ar krāniņiem?" kāds gribēja zināt.

Visi sirsnīgi izsmējās. Lengdons iedomājās, ka varētu piedāvāt viņiem etimoloģisku ieskatu vārda "hermafrodīts" izcelsmē, parādot tā saistību ar Hermeju un Afrodīti, taču iekšējā balss viņu brīdināja, ka šai auditorijai tas būtu par daudz.

"Ei, mister Lengford!" muskuļains vīrietis iesaucās. "Vai taisnība, ka "Mona Liza" ir paša da Vinči portrets, tikai viņš pārģērbies par sievišķi?"

"Pilnīgi iespējams," Lengdons atbildēja. "Da Vinči patika plēst jokus, un Monas Lizas un da Vinči pašportreta datorizēta analīze apstiprina dažas pārsteidzošas atbilstības abu sejās. Lai arī ko da Vinči bija domājis," Lengdons turpināja, "viņa Mona Liza nav ne vīrietis, ne sieviete. Glezna neuzkrītoši ļauj nojaust divdzimumu būtni. Te redzam abu dzimumu apvienojumu."

"Vai tikai jums tur, Hārvardā, tas nenozīmē, ka tā Mona Liza ir viens nesmuks skuķis?"

Tagad bija Lengdona kārta smieties.

"Iespējams, jums taisnība. Taču īstenībā da Vinči atstājis nepārprotamu mājienu, ka gleznā attēlots androgīns. Vai kāds no jums ir dzirdējis ēģiptiešu dieva Amona vārdu?"

"Jā, kā tad!" muskuļainais iesaucās. "Vīriešu auglības dievs."

Lengdons brīnījās.

"Tas stāv rakstīts uz katras "Amori" prezervatīvu paciņas." Spēkavīrs plati smaidīja. "Tur virsū džeks ar auna galvu un uzraksts par auglības dievu."

Tādu izstrādājumu Lengdons nebija redzējis, taču nopriecājās, ka pretapaugļošanās līdzekļu ražotāji pareizi sapratuši izvēlētā vārda nozīmi.

"Pareizi. Amonu patiešām attēlo kā vīrieti ar auna galvu, un tā neizvēlība dzimumattiecībās un izliektie ragi tiek saistīti ar mūsdienu slenga vārdiem "uzlikt ragus".

"Velns parāvis!"

"Tā gan," Lengdons teica. "Bet vai zināt, kas bija Amona pāriniece? Ēģiptiešu auglības dieviete?"

Jautājumam sekoja ilgāks klusuma brīdis.

"Tā bija Izīda," Lengdons atklāja, paņēmis rakstāmo. "Tātad mums ir dievs Amons." Viņš uzrakstīja AMON uz projektora plēves. "Un dieviete Izīda, kuras seno piktogrammu kādreiz izrunāja L'IZA."

Pabeidzis rakstīt, Lengdons atkāpās no projektora.

AMON L'IZA

"Saprotat?"

"Mona Liza… nu, brīnumi!" kāds noelsās.

Lengdons pamāja.

"Jā, patiešām, ne vien Monas Lizas seja izskatās kā divdzimumu būtnei, arī viņas vārds ir vīrišķā un sievišķā vienības anagramma. Un tieši tas, draugi, ir mazais da Vinči noslēpums un Monas Lizas viszinīgā smaida iemesls."

"Vectēvs bijis šeit," Sofija sacīja, piepeši nometusies ceļos dkai pāris soļu no "Monas Lizas". Viņa uzmanīgi virzīja lukturīša staru kūli uz kādu parketa grīdas punktu.

Sākumā Lengdons neko neredzēja. Tad, nometies uz ceļiem Sofijai blakus, pamanīja mazu nožuvuša šķidruma pilienu, tas luminiscēja. Tinte? Un tad viņš atcerējās, kādam nolūkam izmanto ultravioleto gaismu. Asinis. Viņš notrīsēja. Sofijai bija taisnība.

Žaks Sonjērs patiešām bija atvadījies no Monas Lizas, pirms aizgājis viņsaulē.

"Viņš nebūtu nācis šurp bez iemesla," Sofija čukstēja, pieceļoties kājās. "Protams, atstājis man kādu ziņu." Ātri piegājusi "Monai Lizai" pavisam klāt, viņa apgaismoja grīdu gleznas priekšā, virzīdama staru kūli uz priekšu un atpakaļ un gludo parketa grīdu pētīdama.

'Te nekā nav!"

Tajā brīdī Lengdons pamanīja vāju purpursarkanu atspīdumu uz aizsargstikla "Monas Lizas" priekšā. Saņēmis Sofijas plaukstas locītavu, viņš saudzīgi novirzīja gaismu uz gleznu.

Abi sastinga.

Uz stikla purpursarkani kvēloja pieci pretī Monas Lizas sejai uzšņāpti vārdi.

27.nodaļa

Sonjēra krēslā iekārtojies, pārsteigtais leitnants Kolē neticēdams ciešāk piespieda tālruni pie auss. Vai nepārklausījos? Ko īsti Fašs teica?

"Ziepju gabals? Bet kā Lengdons uzzināja par GPS devēju?"

"Sofija Nevē," Fašs atbildēja. "Viņa pateica."

"Ko? Kāpēc?"

"Ļoti labs jautājums, bet es nupat noklausījos ierakstu; skaidrs, ka viņa Lengdonu brīdinājusi."

Kolē nebija ko teikt. Kas tai Nevē ienācis prātā? Fašs noskaidrojis, ka Sofija izjaukusi Drošibas policijas speciālo operāciju? Tad jau viņai draud ne atlaišana no darba vien, par to var nokļūt cietumā!

"Bet, kapteini… Kur tad Lengdons tagad varētu būt?"

"Vai ugunsgrēka signalizācija nav ieslēgusies?"

"Nē."

'TJn neviens nav izgājis no Lielās galerijas tur, kur režģis nolaists?"

"Nē. Bet tur tagad stāv Luvras apsardzes darbinieks. Tā, kā jūs norīkojāt."

"Labi. Tātad Lengdonam joprojām jābūt Lielajā galerijā."

"Iekšā? Ko tad viņš tur dara?"

"Vai Luvras apsargs ir bruņots?"

"Jā. Tas ir maiņas priekšnieks."

"Lai iet iekšā!" Fašs pavēlēja. "Es savējos nevaru uzreiz nolikt sardzē pie visām durvīm, bet nedrīkst viņam ļaut izbēgt pa avārijas izeju!" Fašs apklusa. "Un noteikti pasakiet apsargam, ka ar viņu kopā var būt aģente Nevē."

"Es domāju, ka aģente Nevē jau izgājusi no muzeja."

"Vai jūs redzējāt, ka viņa iziet?"

"Nē, bet…"

"Nu redzi, neviens no sargiem ārpusē arī nav redzējis. Redzējuši tikai tad, kad iegāja."

Sofijas Nevē bramanība bija pārsteidzoša. Joprojām Luvrā?

"Rīkojieties!" Fašs pavēlēja. "Kad atbraukšu, Lengdonam un Nevē jābūt saņemtiem ciet; ja vajadzīgs, piedraudiet lietot ieroci."

Pēc tam kad kapteinis Fašs kravas automobilim ļāva turpināt ceļu, viņš nekavējoties bija sapulcinājis savus darbiniekus. Roberts Lengdons tik viegli nedevās rokā, un tagad, kad viņam palīgā bija ieradusies aģente Nevē, viņa sagūstīšana varēja būt daudz sarežģītāka, nekā cerēts.

Fašs vairs negribēja riskēt.

Lai vairotu notveršanas izredzes, pusi no savas vienības viņš nosūtīja uz Luvru. Pārējiem bija jādodas apsargāt vienīgo vietu, kur Roberts Lengdons varēja atrast drošu patvērumu.

28.nodaļa

Joprojām stāvēdams Šalle des Etats pie pasaulslavenās gleznas, Lengdons apbrīnoja piecus uz organiskā stikla gailošos vārdus. Teksts šķita karājamies gaisā un meta robainas ēnas pār Monas Lizas mīklaino smaidu.

"Priorija," Lengdons čukstēja. "Tas pierāda, ka jūsu vectēvs bija tās loceklis!"

Sofija neizpratnē palūkojās uz viņu.

"Vai jūs kaut ko saprotat?"

"Teksts ir nevainojams," Lengdons atbildēja; domas prātā šaudījās. "Te izteikta viena no svarīgākajām Priorijas tēzēm."

Sofija apjukumā raudzījās vēstījumā, kas gailēja pāri Monas Lizas sejai.

SO DARK THE CON OF MAN

"Redziet," Lengdons teica,."Priorijas centieni saglabāt dievietes kultu ir pamatoti uz uzskatu, ka ietekmīgi cilvēki Kristīgās baznīcas pirmsākumos "valdīja" pasauli, mazinot sievietes vērtību un nosverot svaru kausus par labu vīrietim."

Sofija, vērodama uzrakstu, klusēja.

"Priorija uzskata, ka Konstantīns48 un viņa vīriešu kārtas pēcteči veiksmīgi aizstūrēja pasauli no matriarhālā pagānisma uz patriarhālo kristietību, izvēršot propagandas kampaņu ar mērķi nomelnot svēto sievišķību, pilnīgi un neatgriezeniski izstumjot dievieti no modernās reliģijas."

Sofijas sejas izteiksme nemainījās.

"Vectēvs sūtīja mani uz šejieni, lai es to izlasītu. Viņš noteikti mēģina man paziņot ko vairāk, nevis to vien."

Lengdons spēja iedomāties, kas Sofijai prātā. Viņa domā, ka tā ir vēl viena šifrēta ziņa. Viņš uzreiz nevarēja pateikt, vai tur ir meklējama slēpta nozīme vai nav. Prātu joprojām nodarbināja Sonjēra atstātais paziņojums.

So dark the con of man. Tik tumša ir stūresvīra daba, viņš domāja. Tik tumša, patiešām.

Neviens nespētu noliegt milzīgo labumu, ko mūslaiku Baznīca devusi tagadējai nemierīgajai pasaulei, un tomēr Baznīcai bijusi melīga un varmācības pilna pagātne. Tās brutālais krusta karš, "pārmācot" pagānu reliģijas un dieviešu kultu pielūdzējus, aptvēra trīs gadsimtus, un paņēmieni bija tikpat iedvesmas pilni, cik šausminoši.

Katoļu inkvizīcija izdeva grāmatu, kuru, iespējams, varētu dēvēt par visasiņaināko publikāciju cilvēces vēsturē. "Malleus Maleficarum" jeb "Raganu āmurs" vēstīja par "brīvdomājošu sieviešu draudiem" un skaidroja garīdzniecībai, kā tās pazīt, spīdzināt un iznīcināt. Par "raganām" Baznīca uzskatīja visas sievietes zinātnieces, priesterienes, čigānietes, mistiķes, dabas mīļotājas, zāļu vācējas, kā arī tās, kuras "aizdomīgā kārtā saistītas ar dabas pasauli". Nogalināja arī vecmātes par to ķecerīgo darbību, vainojot viņas medicīnas zināšanu izmantošanā, lai atvieglotu dzemdības; šīs sāpes, no Baznīcas viedokļa, bija taisnīgs Dieva sods par Ievas nobaudīto ābolu no zināšanu koka, šādi iesējot domu par grēku. Raganu medību trīssimt gados Baznīca sadedzinājusi sārtā neiedomājami daudz piecus miljonus sieviešu.

Propaganda un asinsizliešana iedarbojās.

Mūsdienu pasaule ir dzīvs pierādījums.

Sievietes, kuras kādreiz godināja kā neatņemamu garīgās apgaismības sastāvdaļu, tika izraidītas no pasaules tempļiem. Vairs nebija sieviešu ortodoksālo rabīnu, katoļu priesterieņu, islāma garidznieču. Senlaikos svētītais rituāls Hieros Gamos dabiska vīrieša un sievietes dzimumtuvība, caur kuru tie tapa garīgi viens vesels, atmests, jo esot apkaunojošs. Svētie vīri, kam agrāk bija nepieciešama dzimumtuvība ar sievieti, lai garīgi vienotos ar Dievu, sāka apslāpēt dabisko dzimumtieksmi, jo viņus kārdinot velns sadarbībā ar sayu iemīļoto sabiedroto… sievieti.

No Baznīcas celtās neslavas nebija pasargāta pat sievišķās būtības saistība ar kreiso pusi. Francijā un Itālijā vārdi, kas apzīmē kreiso pusi gauche un sinistra -, ar laiku ieguva dziļi negatīvu pieskaņu, turpretī to labās rokas līdzinieki apzīmēja taisnīgumu, spējīgumu, pareizību. Ari mūsdienās radikālos uzskatus dēvē par kreisiem, blēdīgu darbību par kreisiem gājieniem.

Dievietes laiki bija beigušies. Stāvoklis mainījies. Māte Zeme kļuvusi par vīriešu pasauli, un iznīcības un kara dievi ievāc ražu. Vīriešu ego jau divus gadu tūkstošus rīkojas bez sieviešu līdzdalības pretsvara. Sionas Priorija uzskatīja, ka tieši svētās sievišķības izstumšana mūsdienās izraisījusi to, ko hopi cilts indiāņi sauca par koyanisquatsi nelīdzsvarotu dzīvi, nestabilu stāvokli -, kuru raksturo testosterona izraisīti kari, sieviešu nīdēju biedrību savairošanās un arvien lielāka necieņa pret Māti Zemi.

"Robert!" Sofijas čuksts iztraucēja viņa pārdomas. "Tur kāds nāk!"

Viņš sadzirdēja soļus gaitenī.

"Šurp, ātri!" Sofija izslēdza lukturi, izgaisdama Lengdona acu priekšā.

Kādu bridi viņš neredzēja itin neko. Ātri kurp? Kad acis aprada ar tumsu, viņš pamanīja Sofijas stāvu skrienam uz telpas vidu un pazūdam aiz astoņstūru dīvāna. Viņš jau grasījās sekot, bet pērkondimdoša balss sastindzināja locekļus.

"Arretez!atskanēja kliedziens no durvīm.

Luvras apsardzes darbinieks ienāca Šalle des Etats, izstieptajā rokā satvertā pistole bija pavērsta tieši pret Lengdona krūtīm.

Lengdona rokas instinktīvi pacēlās pret griestiem.

"Couchez-vous!" sargs pavēlēja. "Gulties!"

Pāris sekundēs Lengdons gulēja uz mutes. Piesteidzās sargs un paspēra Lengdona kājas katru uz savu pusi.

"Mauvaise idee,50 Monsieur Langdon," viņš sacīja, cieši piespiezdams pistoles stobru Lengdonam pie muguras. "Mauvaise idee."

Guļot uz mutes ar plati ieplestām rokām un kājām, Lengdonu nebūt neuzjautrināja viņa situācijas absurdums. Vitrūvija cilvēks, viņš nodomāja. Tikai uz mutes.

29.nodaļa

Svētā Sulpīcija baznīcā Sīļa nesa smago dzelzs svečturi no altāra uz obeliska pusi. Tas labi noderēs par tarānu. Aplūkojis pelēko marmora plāksni, kas nosedza uzklauvēto tukšumu zem grīdas, viņš bija sapratis, ka nespēs to uzlauzt bez pamatīga trokšņa.

Dzelzs pret marmoru. Troksnis atbalsosies pret velvju griestiem.

Vai mūķene sadzirdēs? Viņai jau vajadzētu gulēt ciešā miegā. Taču Sīļa negribēja riskēt. Paraugoties apkārt, viņam neizdevās saskatīt kādu drānas gabalu, ko uztīt uz dzelzs; vienīgi altāra linu segu, taču to nedrīkstēja apgānīt. Mans apmetnis, viņš atcerējās. Pārliecināts, ka palicis viens visā lielajā baznīcā, Sīļa atraisīja apmetni un atbrīvojās no tā. Kad apmetnis noslīdēja no pleciem, vilnas šķiedrām skarot svaigos savainojumus, mugurā iedzēla desmitiem lapseņu.

Sīlas kailumu sedza vienīgi gurnauts. Uztinis apmetni uz svečtura gala, viņš notēmēja uz plāksnes vidu un trieca to akmenī. Apslāpēts būkšķis. Akmens neielūza. Viņš trieca svečturi grīdā otrreiz. Vēl viens dobjš būkšķis, bet šoreiz plāksne ieplaisāja. Ar trešo sitienu tā saplīsa gabalos, akmens lauskas sabira tukšajā pagrīdē.

Slēptuve!

Ātri izvilcis atlikušos plāksnes gabalus, Sīļa ieskatījās tukšumā. Nometies ceļos tam blakus, viņš juta asinis pulsējam galvā. Tad viņš iebāza kailo balto roku tukšumā.

Sākumā neko nevarēja sataustīt. Slēptuves grīda bija gluds akmens. Tad, pabāzis roku zem Rozes līnijas, viņš kaut kam pieskārās! Bieza akmens plāksne. Satvēris smagumu aiz malas, Sīļa uzmanīgi izcēla to ārā. Piecēlies kājās, viņš nopētīja atradumu. Viņa rokās bija neapstrādāta akmens plāksne ar iegravētiem vārdiem. Vienu brīdi Sīļa jutās kā mūslaiku Mozus.

Uzraksts uz plāksnes viņu pārsteidza. Sīļa bija gaidījis, ka uz slēgakmens būs karte vai sarežģītas ceļa norādes, iespējams, pat šifrētas. Taču uz plāksnes bija vienkāršs uzraksts.

"ījaba 38:11"

Bībeles pants?

Tik velnišķīgu vienkāršību Sīļa nebija gaidījis. Meklējamā slēptuvi norāda ar Bībeles pantu? Brālība ņirgājās par taisnīgajiem, nezinot mēru!

ījaba grāmata. Trīsdesmit astotā nodaļa. Vienpadsmitais pants.

Kaut gan Sīļa neatcerējās vienpadsmitā panta saturu no galvas, viņš zināja, ka ījaba grāmatā stāstīts par cilvēku, kura ticība Dievam tiek vairākkārt pārbaudīta. Atbilst, viņš nosprieda, ar pūlēm valdīdams satraukumu.

Pametis skatienu atpakaļ, viņš paraudzījās uz mirgojošo Rozes līniju un nespēja apvaldīt smaidu. Tur, uz galvenā altāra, atbalstīta pret apzeltītu statīvu, atradās milzīga Bībele ādas vākos.

Augšā, balkonā, māsu Sandrīni kratīja drebuļi. Pirms dažiem mirkļiem viņa jau gribēja steigt izpildīt norādījumus, bet vīrietis lejā pēkšņi novilka apmetni. Ieraugot krīta balto miesu, viņu pārņēma šaušalīgas bailes. Plato balto muguru no vienas vietas klāja pātagas cirtienu pēdas. Pat no augšas varēja saskatīt, ka dažas no tām vēl asiņoja.

Šis cilvēks pārcietis nežēlīgu šaustīšanu!

Viņa saskatīja arī asiņaino saiti ap augšstilbu, no brūces sūcās asinis. Kā gan Dievs varēja likt tā mocīties? Māsa Sandrine nespēja izprast "Opus Dei" rituālus. Taču nebija laika pārdomām. "Opus Dei" grib dabūt šlēgakmeni. Kā viņi to uzzinājuši, viņa nevarēja iedomāties, taču domāšanai laika vairs nebija.

Asinīm noplūdušais mūks klusītēm sēja apmetni ciet, tad, savu atradumu rokā turēdams, devās pie altāra, pie Bībeles.

Elpu aizturējusi, māsa Sandrine nokāpa no balkona un metās pa gaiteni uz savu mitekli. Četrrāpus nometusies, viņa pasniedzās zem koka gultas rāmja un izņēma aizzīmogoto aploksni, ko bija tur noslēpusi pirms daudziem gadiem.

Atrāvusi to vaļā, Sandrine ieraudzīja papīra lapu ar trim Parīzes tālruņa numuriem.

Trīcošiem pirkstiem viņa sāka sastādīt numuru.

***

Lejā Sila, piegājis pie altāra, nolika uz tā akmens plāksni un nepacietīgi satvēra Bībeli. Lapas pāršķirdams, viņš pamanīja, ka garie baltie pirksti nosvīduši. Veco Derību pārlapojis, viņš atrada ījaba grāmatu. Tad atšķīra trīsdesmit astoto nodaļu. Pirkstu pār tekstu velkot, Sila jau iepriekš priecājās par vārdiem, kurus meklēja.

Tie norādīs ceļu.

Atradis vienpadsmito pantu, Sila to izlasīja. Tur bija pavisam maz vārdu. Apjucis viņš lasīja vēlreiz, juzdams, ka noticis kas neparedzēts. Teksts bija vienkāršs.

Līdz šai vietai tu plūdisi. bet ne tālāk…

30.nodaļa

Sardzes priekšnieks Klods Gruārs vai vārījās aiz niknuma, stāvēdams pie sava "Monas Lizas" priekšā uz mutes gulošā gūstekņa. Sis nelietis nogalināja Žaku Sonjēru! Gruāram un visiem muzeja sargiem Sonjērs bija kā mīļš tēvs.

Gruāra lielākā vēlēšanās bija nospiest mēlīti un ietriekt lodi Roberta Lengdona ribās. Gruārs, maiņas vecākais, bija viens no nedaudzajiem apsargiem, kam bija ierocis. Taču viņš atgādināja sev, ka Lengdonam nošaušana nebūtu tik liels sods kā nokļūšana Bezū Faša un Francijas ieslodzījuma vietu sistēmas nagos.

Gruārs izvilka savu rāciju no jostas somas un mēģināja izsaukt palīgus. Vienīgais, ko varēja saklausīt, bija atmosfēras traucējumi. Šajā telpā ievietotā papildu signalizācija vienmēr radīja jukas apsardzes sakaros, jāaiziet pie durvīm. Joprojām uz Lengdonu tēmēdams, Gruārs lēnām kāpās uz durvju pusi. Trešo soli sperdams, viņš pamanīja ko tādu, kas lika apstāties.

Kas gan tas varētu būt, velns parāvis?

Gandrīz telpas vidū Gruārs ieraudzīja neizskaidrojamu parādību. Kāds stāvs. Vai tad šeit ir vēl kāds? Tumsā kustējās sieviete, viņa strauji devās pie kreisās sienas. Viņai priekšā pa grīdu šaudījās purpursarkanas gaismas staru kūlis, it kā viņa kaut ko meklētu ar krāsainu lukturīti.

"Qui est lā?"5 ' Gruārs noprasīja, no jauna sajuzdams adrenalīna uzplūdu. Viņš vairs nezināja, kam tēmēt un kurā virzienā kustēties.

"PTS!" sieviete mierīgi atsaucās, joprojām pārmeklēdama grīdu.

Police Technicļue et Scientifique. Ekspertīze. Gruārs nosvīda. Un es domāju, ka visi aģenti ir prom! Viņš saprata, ka sarkanīgais spīdums nāk no ultravioletās gaismas avota, kas izskatījās pēc PTS aprīkojuma, taču viņš joprojām nespēja apjēgt, kāpēc Drošības policijai ievajadzējies šeit meklēt lietiskos pierādījumus.

"Votre nom!" Gruārs uzsauca, nojauzdams, ka kaut kas nav īsti kārtībā. "Rēpondez!"52

"C'est moi,"53 nosvērta balss franciski atbildēja. "Sofija Nevē."

Piepūlot atmiņu, Gruārs šo vārdu atcerējās. Sofija Nevē? Tā sauca Sonjēra mazmeitu, vai ne? Viņa mēdza bieži nākt uz šejieni, kad bija maza, bet tas jau bija sen. Tā nevar būt viņa! Un, pat ja tā būtu Sofija Nevē, uzticēties nevarēja; Gruārs bija dzirdējis baumas par sāpīgo Sonjēra un viņa mazmeitas attiecību izjukšanu.

"Jūs pazīstat mani," sieviete sacīja. "Un Roberts Lengdons nenogalināja manu vectēvu. Ticiet man."

Tam nu gan maiņas priekšnieks Gruārs negrasījās ticēt, jāizsauc pastiprinājums! Vēlreiz ieslēdzis rāciju, viņš atkal neko nedzirdēja. Līdz durvīm bija savi divdesmit soji, un viņš turpināja pamazām kāpties atpakaļ, joprojām pavērsis pistoli uz Lengdona pusi. Gruārs ievēroja, ka sieviete zāles otrā pusē, pacēlusi lukturi, pēta lielo gleznu, kura karājās pie Šalle des Etats tālākās sienas, tieši "Monai Lizai" pretī.

Gruāram aizrāvās elpa, aptverot, kas tā ir par gleznu.

Dieva dēļ, ko viņa tur dara?

Zāles otrā pusē Sofijai Nevē uz pieres izspiedās auksti sviedri. Lengdons gulēja uz grīdas ar ieplestām kājām un rokām. Turies, Robert! Atlicis pavisam nedaudz. Zinot, ka sargs īstenībā neiedrošināsies izšaut uz viņiem, Sofija atkal pievērsās iepriekšējai nodarbei, sevišķi rūpīgi pārmeklējot kāda meistardarba citas da Vinči gleznas apkārtni. Taču ultravioletā gaisma neatklāja neko neparastu. Ne uz grīdas, ne uz sienām, ne uz audekla nekā nebija.

Kaut kam taču te jābūt!

Sofija bija pilnīgi pārliecināta, ka pareizi atšifrējusi vectēva norādījumus.

Ko vēl viņš varētu būt izdomājis?

Meistardarbs, ko viņa pētīja, bija gleznots uz pusotru metru plata audekla. Da Vinči radītā neparastā aina attēloja Jaunavu Mariju ar Jēzus bērniņu sēžam visai neērtā pozā, kā arī Jāni Kristītāju un eņģeli Ariēlu uz bīstama klinšu izciļņa. Kad Sofija vēl bija maza, neviena "Monas Lizas" apciemojuma reizē vectēvs neaizmirsa pievest viņu ari pie šīs gleznas zāles otrā pusē.

"Grand-pēre, esmu šeit! Bet nevaru atrast!"

Sofija dzirdēja, kā sargs aiz muguras vēlreiz mēģina izsaukt papildspēkus.

Domā!

Viņa iztēlojās ziņu, ko vectēvs bija uzšņāpis uz "Monas Lizas" aizsargstikla. Tik tumša ir stūresvīra daba. Stāvēdama pie otras gleznas aizsargstikla, uz kura nekas uzrakstīts nebija, Sofija bija pārliecināta, ka vectēvs nekad nebūtu atļāvies bojāt meistardarbus, rakstīdams tieši uz audekla. Viņa apstājās. Vismaz ne jau priekšpusē. Skatiens uzšāvās augšup pa garajām, griestos nostiprinātajām trosēm, kurās glezna bija iekārta.

Vai tā varētu būt? Satvērusi kokgriezumiem rotātā ietvara malu, Sofija pavilka gleznu uz savu pusi. Lielo audeklu atvirzot no sienas, tas tikko manāmi noplandīja. Sofija pabāza galvu aiz gleznas un pacēla ultravioletās gaismas lukturīti, lai aplūkotu tās otru pusi.

Pēc pāris mirkļiem viņa saprata, ka nojauta viņu pievīlusi. Uz audekla otras puses nekā nebija. Nebija nekādas purpursarkaniem burtiem rakstītas vēsts, tikai brūngani plankumiņi, kādi mēdz izraibināt vecus audeklus.

Tikai mieru.

Skatiens pievērsās neiederīgam spožam mirdzumam pie gleznas koka ietvara apakšmalas. Kaut kas neliels bija daļēji ievietots spraugā starp audeklu un rāmi. No priekšmeta nokarājās mirgojoša zelta ķēde.

Sofijai par milzu pārsteigumu, ķēde bija piestiprināta tai pašai zelta atslēgai. Tas pats platais krustveida rokturis, uz kura bija iegravēts zīmogs, ko viņa bija redzējusi deviņu gadu vecumā. Fleur-de-lis ar iniciāļiem P. S. Likās, vectēva gars čukst viņai ausī. Kad pienāks laiks, atslēga piederēs tev. Kakls aizžņaudzās, aptverot, ka vectēvs pat nāves skavās bija turējis vārdu. Ar to var atvērt vienu lādi, viņa balss atkārtoja, es tur glabāju daudzus noslēpumus.

Sofija saprata, ka visa nakts vārdu spēle bijusi veltīta atslēgai. Vectēvam tā bijusi līdzi brīdī, kad viņu sašāva. Negribēdams, lai atslēga nonāk policijas rokās, viņš to noslēpa aiz šīs gleznas.

Un tad sastādīja ģeniālu apslēptas mantas meklēšanas plānu, lai atslēgu varētu atrast vienīgi Sofija.

"Au secours!"54 sargs auroja.

Sofija izvilka atslēgu no slēptuves un ieslidināja dziļi kabatā kopā ar lukturīti. Paraudzījusies atpakaļ, viņa redzēja, ka sargs joprojām izmisīgi cenšas kādu izsaukt pa rāciju. Viņš atkāpās uz durvīm, joprojām tēmēdams uz Lengdonu.

"Au secours!" viņš klaigāja.

Tikai traucējumi.

Raidītājs nedarbojas, Sofija nodomāja, atceroties, ka tūristiem ar mobilajiem tālruņiem bieži bija grūtības ar piezvanīšanu uz mājām, lai palielītos, ka skata "Monu Lizu". Sienās ierīkotā papildu signalizācijas vadu sistēma liedza iespēju sazvanīties; vajadzēja iziet gaitenī. Sargs kāpās atpakaļ ātrāk; bija jārīkojas nekavējoties.

Palūkojusies uz lielo gleznu, kas daļēji aizsedza viņu, Sofija aptvēra, ka Leonardo da Vinči palīdzēs viņai jau otru reizi šajā naktī.

Vēl pāris metru, Gruārs sevi mierināja, pistoli nenolaizdams.

"Arretez! Ou je la dēlruis!"55 zāli pārskanēja sievietes balss.

Gruārs paraudzījās uz viņu un sastinga kā zemē iemiets.

"Mon dieu, non!"56

Caur sarkanīgo dūmaku varēja redzēt, ka sieviete gandrīz izcēlusi lielo gleznu no trosēm un atbalstījusi pret grīdu sev priekšā. Glezna gandrīz pilnīgi aizsedza viņas augumu. Gruārs izbrīnījās, kāpēc neiedarbojas gleznai pieslēgtā signalizācija, bet pēc tam aptvēra, ka muzeja mākslas darbu sensori jāpieslēdz no jauna. Kas viņai padomā?

Kad sargs to saprata, asinis viņam dzīslās sastinga.

Audekls sāka izspiesties pašā vidū, Jaunavas Marijas, Jēzus bērniņa un Jāņa Kristītāja vārie apveidi sašķobījās.

"Non!" Gruārs spalgi iekliedzās, šausmu pārņemts. Da Vinči glezna draudēja saplīst. Sieviete no otras puses bija iespiedusi audeklam pašā vidū celi un turpināja spiest! "NON!"

Gruārs zibenīgi pagriezās uz viņas pusi un notēmēja, taču uzreiz saprata, ka rīkojas muļķīgi. Audekls bija tikai audekls, taču tas bija necauršaujams bruņutērps sešu miljonu dolāru vērtībā.

Nevar taču šaut caur da Vinči!

"Nolieciet uz grīdas rāciju un pistoli!" sieviete franciski rāmi pavēlēja. "Vai arī es izbakstīšu caurumu šajā gleznā. Domāju, ka varat iedomāties, ko par to teiktu mans vectēvs."

Gruāram noreiba galva.

"Lūdzu… nē. Tā ir "Madonna grotā"!" Viņš nolika pistoli un rāciju uz grīdas, tad pacēla abas rokas virs galvas.

"Pateicos," sieviete sacīja. "Un tagad dariet to, ko es teikšu, un viss beigsies labi."

Pēc neilga brīža Lengdons, sirdij joprojām aulekšojot, skriešus sekoja Sofijai pa avārijas izejas kāpnēm lejup, uz pirmo stāvu. Neviens no viņiem nebija teicis ne vārda, kopš viņi atstāja pārsteigto muzeja sargu uz Šalle des Etats grīdas. Lengdons rokā cieši turēja tam atņemto pistoli, un viņš nevarēja vien sagaidīt, kad varēs no tās atbrīvoties. Ierocis likās smags un bīstami svešāds.

Lēkdams pa diviem pakāpieniem uzreiz, Lengdons centās uzminēt, vai Sofijai ir kāda nojauta, cik vērtīgu gleznu viņa grasījās sabojāt. Viņas izvēle kaut kā dīvaini bija saistīta ar šīs nakts piedzīvojumiem. Da Vinči darbs, ko viņa bija izmantojusi, tāpat kā "Mona Liza", mākslas vēsturnieku aprindās bija pazīstams ar tajā slēpto bagātīgo pagānisko simboliku.

"Jūs izvēlējāties vērtīgu ķīlnieci," viņš skriedams sacīja.

"Madonna of the Rocks," viņa atbildēja. "Bet ne jau es to izvēlējos. Mans vectēvs. Aiz gleznas viņš bija man atstājis mazu pārsteigumu."

Lengdons izbrīnījies uzlūkoja Sofiju.

"Ko!? Kā jūs zinājāt, aiz kuras gleznas?" Kāpēc "Madonna uz klints"?"

"So dark the con ofman." Viņa priecīgi uzsmaidīja. "Man neizdevās atminēt pirmās divas anagrammas, Robert. Trešo nedrīkstēju palaist garām."

31 . nodaļa

"Visi trīs miruši!" māsa Sandrine drebošā balsī jau kuro reizi atkārtoja sava Svētā Sulpīcija baznīcas mitekļa tālruņa klausulē. Pretējā līnijas galā bija automātiskais atbildētājs. "Lūdzu, paceliet kāds klausuli! Visi trīs ir miruši!"

Zvanīšana uz pirmajiem trim tālruņa numuriem bija beigusies ar izbīli māsai atbildēja atraitne, detektīvs, kurš aizkavējies slepkavības vietā, grūtsirdīgs priesteris, kas ieradies mierināt sērojošus ģimenes locekļus. Visi trīs apziņojamie cilvēki bija miruši. Un tagad, sastādot ceturto, pēdējo numuru uz kuru drīkstēja zvanīt vienīgi tad, ja ar iepriekšējiem trim adresātiem nevarēja sazināties, viņa izdzirdēja automātisko atbildētāju. Tas nenosauca vārdu, tikai palūdza atstāt ziņu.

"Grīdas plāksne salauzta!" viņa lūdzošā balsī sauca. "Pārējie trīs miruši!"

Māsa Sandrine nezināja, kas ir tie četri, kuru drošību viņa sargāja, taču zem gultas paslēptajā aploksnē uzglabātie mājas tālruņu numuri bija jāizmanto tikai vienā gadījumā.

ja to grīdas daļu kāds uzlauž, viņai bija paskaidrojis ziņnesis, kura seju slēpa maska, tas nozīmē, ka augstākā vadība iedragāta. Viens no mums nokļuvis nāves briesmās un bijis spiests izmisīgi melot. Tad piezvaniet uz šiem numuriem. Brīdiniet pārējos. Lūdzu, nepieviliet mūs.

Tā bija klusā signalizācija droša, jo bija tik vienkārša. Kad viņa pirmo reizi šo plānu uzzināja, tas viņu pārsteidza. Ja kāds no brāļiem bija briesmās, viņš varēja sameloties, šādi iedarbinot mehānismu, kas noraidīja brīdinājumu pārējiem. Taču šonakt acīmredzot briesmās bija nonācis ne viens vien.

"Lūdzu, atbildiet!" viņa bailēs čukstēja. "Kur jūs esat?"

"Nolieciet klausuli," no durvīm atskanēja dobja balss.

Šausmās atskatījusies, viņa ieraudzīja mūka iespaidīgo stāvu. Rokās tas bija sažņaudzis smago dzelzs svečturi. Trīcošu roku māsa nolika klausuli.

"Viņi ir miruši," mūks teica. "Visi četri. Un viņi ir mani apmuļķojuši. Pasakiet man, kur ir slēgakmens."

"Es nezinu!" Māsa Sandrine runāja patiesību. "To noslēpumu glabā citi." Citi, kuri miruši!

Vīrietis tuvojās ar baltajās dūrēs sažņaugto svečturi.

"Jūs esat baznīcas māsa tomēr kalpojat viņiem?"

"Jēzus mums devis tikai vienu patiesu vēsti!" māsa Sandrine izaicinoši sacīja. "Šo vesti es neredzu "Opus Dei" darbos."

Mūka acīs atplaiksnīja pēkšņas dusmas. Viņš atvēzējās ar svečturi kā ar milnu. Māsai Sandrīnei krītot, viņas pēdējās domās ielauzās ļauna nojauta.

Visi četri miruši.

Vērtīgā patiesība zudusi uz visiem laikiem.

32.nodaļa

Ugunsgrēka trauksmes signāls Denona spārna rietumu galā iztrenkāja baložus tuvīnajā Tilerī dārzā, un tajā brīdī Lengdons un Sofija izdrāzās no avārijas izejas Parīzes naktī. Skrienot laukumam pāri pie Sofijas mašīnas, Lengdons izdzirdēja tālumā policijas mašīnu sirēnu gaudošanu.

"Re, kur ir!" Sofija iesaucās, norādīdama uz stāvlaukumā vienīgo automobili: sarkanu, divvietīgu strupdeguni.

Vai viņa joko? Mazāku mašīnu Lengdons nebija redzējis.

"SmartCar," viņa paskaidroja. "Viens litrs uz simt kilometriem."

Lengdons bija tikko iespiedies pasažiera sēdeklī, kad Sofija iedarbināja motoru un pārlidoja apmalei pāri uz grantsceliņu starp stāvlaukumu un ietvi. Bija jāpieturas pie priekšējā paneļa, jo mašīna, šķērsojusi ietvi un pārvarējusi vēl vienu apmali, nokļuva aplī Carrousel du Louvre.

Vienu mirkli Sofija, šķita, vilcinājās, vai nebraukt taisni pāri aplim, cauri tam apkārt iekoptajam dzīvžogam, šķērsojot prāvo zālienu pašā vidū.

"Nē!" Lengdons iesaucās, zinādams, ka aiz dzīvžoga ap Carrousel du Louvre slēpjas bīstams bezdibenis La Pyramide Inversee uz leju vērstā piramīda, savdabīga gaismas lūka, kuru viņš bija ievērojis Luvrā. Tā aprītu viņu "SmartCar" vienā rāvienā. Par laimi, Sofija izvēlējās parastāku ceļu; asi sagriežot stūri pa labi, viņa izbrauca apli līdz ielai, pagriezās pa kreisi un, arvien palielinot ātrumu, devās ziemeļu virzienā, uz Rue de Rivoli pusi.

Policijas divtoņu sirēnas bija dzirdamas arvien tuvāk, Lengdons jau varēja saskatīt to bākugunis savā sānskata spogulī. "SmartCar" motors neapmierināts iegaudojās, kad Sofija mudināja to ātrāk pazust no Luvras. Luksoforā pie Rivoli ielas iedegās sarkanais signāls, kad līdz krustojumam bija atlikuši nepilni piecdesmit metri. Sofija klusiņām nošķendējās un turpināja ceļu, nesamazinot ātrumu. Lengdons saspringa.

' "Sofij?"

Pavisam nedaudz atlaižot gāzes pedāli pirms krustojuma, Sofija ieslēdza un izslēdza priekšējos lukturus, pameta skatienu uz abām pusēm, tad atkal palielināja ātrumu, lai asi iegrieztos pa kreisi uz Rivoli. Izdabūdama no mašīnas visu, ko tā spēja, Sofija aiztraucās rietumu virzienā līdz apļveida krustojumam, tur ieņēma labo joslu, un drīz vien viņi jau lidoja pa plato Champs Elysees aleju.

Kad mašīna bija taisnā ielas posmā, Lengdons pagriezās atpakaļ un, izstiepis kaklu, raudzījās pa aizmugurējo logu uz Luvras pusi. Policija, šķita, pakaļdzīšanos bija pārtraukusi. Toties pie muzeja pulcējās vesela zilo uguntiņu jūra.

Nu jau varēja uzelpot. Lengdons apsēdās taisni.

"Tas bija aizraujoši."

Šķita, Sofija nedzirdēja. Viņa nenoversa skatienu no garas Champs Elysēes maģistrāles, kam abās pusēs rindojās elegantu veikalu skatlogi; to bieži dēvēja par Parīzes Piekto avēniju. Līdz vēstniecībai vairs nebija tālu, un Lengdons iekārtojās ērtāk.

So dark the con ofman.

Sofijas attapība bija ievērības vērta.

"Madon na of the Rocks". .

Sofija sacīja, ka vectēvs viņai kaut ko atstājis aiz šīs gleznas. Atvadu vēstuli? Lengdons nespēja vien apjūsmot Sonjēra izvēles lieliskumu; "Madonna grotā" bija vēl viens iederīgs posms šajā savstarpēji saistītajā simbolu ķēdītē. Sonjērs, šķita, ar katru nākamo posmu arvien spilgtāk uzsvēra savu pieķeršanos Leonardo da Vinči mīklainajai un nerātnajai pusei.

Pirmo pasūtījumu gleznot "Madonnu grotā" da Vinči saņēma no organizācijas, kas saucās Nevainīgās ieņemšanas brālība; tai vajadzēja centrālo gleznu Svētā Franciska baznīcas altāra triptiham Milānā. Mūķenes iesniedza Leonardo da Vinči precīzus izmērus un vēlamo gleznas tematiku Jaunava Marija, Jānis Kristītājs bērnībā, Ariēls un Jēzus bērniņš, kas patvērušies alā. Lai gan da Vinči visu izdarīja saskaņā ar pasūtījuma noteikumiem, gleznas saņemšanas brīdī pasūtītājas bija satriektas. Gleznā bija izaicinošas un satraucošas nianses.

Glezna attēloja Jaunavu Mariju gaišzilā tērpā, turot klēpī mazu bērnu, acīmredzot Jēzus bērniņu. Marijai pretī sēdēja Ariēls, ari ar mazu bērniņu, acīmredzot Jāni Kristītāju. Taču, visiem par lielu pārsteigumu, tur bija atveidota nevis tradicionālā aina, kurā Jēzus bērniņš svētī Jāni, bet gan aina, kurā mazais Jānis svētī Jēzu… un Jēzus tam pakļaujas! Turklāt Marija bija pacēlusi vienu roku virs Jāņa galviņas kā draudot viņas pirksti bija savilkti kā plēsīga putna nagi, kas satvēruši neredzamu galvu. Un, visbeidzot, spilgtākais un draudīgākais tēls: tieši zem Marijas savilktajiem pirkstiem Ariēla roka bija atvēzēta cirtienam, draudot pāršķelt Marijas saņemtās galvas kaklu.

Lengdona studentus vienmēr uzjautrināja fakts, ka da Vinči galu galā bija nomierinājis brālību, uzgleznojot otru, "atšķaidītu" "Madonnu grotā", kurā visi tēli bija izvietoti tradicionālās pozās. Tagad glezna atrodas Londonas Nacionālajā galerijā ar nosaukumu "Jaunava grotā". Lengdonam vairāk padka Luvras versija.

Sofijai lielā ātrumā traucoties pa Chumps Elysēes, Lengdons ieminējās:

'Tā glezna. Kas īsti aiz tās bija?"

Viņa nenovērsa skatienu no ielas.

"Parādīšu, kad būsim vēstniecībā, drošībā."

"Parādīsiet?" Lengdons brīnījās. "Viņš jums atstājis kādu priekšmetu?"

Sofija pamāja.

"Ar fleur-de-lis un iniciāļiem P. S."

Lengdons neticēja savām ausīm.

Mums izdosies, Sofija nodomāja un, pagriezusi "SmartCar" stūri pa labi, aizšāvās gar grezno Hotel de Crillon uz Parīzes diplomātisko rajonu. Vēstniecība jau bija tuvu. Beidzot viņa, mazliet nomierinājusies, varēja uzelpot.

Ceļā no Luvras Sofija nespēja domāt ne par ko citu kā vienīgi par atslēgu kabatā; par to, kā bija to pirmo reizi ieraudzījusi pirms tik daudziem gadiem, par zelta krustu tās vienā galā, trisstūraino stieni, padziļinājumiem tajā, iegravēto zīmogu ar ziediem un burtiem P. S.

Lai gan Sofija nebija domājusi par atslēgu kopš tās senās reizes, darba gaitās viņai bija izdevība uzzināt daudz jauna par drošību, un tagad atslēgas neparastais izskats vairs nelikās tik noslēpumains. Ar lāzertehnoloģiju izgatavota mainīga matrice. Dublikāts neiespējams. Tai nebija robiņu, kas kustinātu slēdzenes mehānismu. Šādas atslēgas sarežģīto, lāzera veidoto iespiedumu rakstu pārbaudīja elektriskā acs. Ja acs pārliecinājās, ka attālumi starp sešstūrainajiem iespiedumiem ir precīzi, iespiedumi pareizi izvietoti un pagriezti, tad slēdzene padevās.

Sofija pat iedomāties nevarēja, kādai slēdzenei šāda atslēga paredzēta, taču cerēja uz Roberta palīdzību. Galu galā viņš bija aprakstījis uz atslēgas iegravēto zīmogu, to pat neredzējis. Krusts liecināja par saistību ar kādu kristiešu oganizāciju, taču Sofija nebija dzirdējusi par baznīcām, kurās izmantotu ar lāzera tehnoloģiju izgatavotas atslēgas.

Turklāt mans vectēvs nebija kristietis…

Sofija bija par to pārliecinājusies pirms desmit gadiem. Un, jāatzīst, tā bija kāda Cita, gluži parasta atslēga, kas atklāja viņai vectēva īsto dabu.

Bija silta pievakare, kad viņas lidmašīna nolaidās Šarla de Golla lidostā. No turienes viņa ar taksometru aizbrauca mājās. Grandpēre būs pārsteigts, ka esmu atbraukusi, viņa sprieda. Dažas dienas agrāk atgriezusies pavasara brīvdienās no studijām Lielbritānijā, Sofija gribēja ātrāk satikt viņu un izstāstīt visu par tur apgūtajām šifrēšanas metodēm.

Taču mājās vectēva nebija. Viņa jutās sarūgtināta, taču mierināja sevi, ka, nezinādams par viņas atgriešanos, viņš, iespējams, vēl ir Luvrā, darbā. Bet ir taču sestdienas vakars, viņa attapusies nodomāja. Brīvdienās viņš ļoti reti devās uz darbu. Brīvdienās viņš parasti…

Priecīgi smaidīdama, Sofija aizskrēja uz garāžu. Nu protams, viņa mašīna bija prom. Nedēļas nogale. Žaks Sonjērs necieta braukšanu ar automobili pa pilsētu un mašīnu bija iegādājies tikai vienam nolūkam lai varētu aizbraukt uz savu brīvdienu chāteau57 Normandijā, uz ziemeļiem no Parīzes. Sofija pēc mēnešiem ilgās dzīves Londonas drūzmā bija izslāpusi pēc dabas smaržām un gribēja uzsākt brīvdienas tūlīt pat. Nebija tik vēls, lai viņa nepaspētu turp aizbraukt, un viņa nolēma doties ceļā nekavējoties, lai sagādātu vectēvam pārsteigumu. Aizņēmusies mašīnu no draudzenes, Sofija pa līkumaino ceļu starp kailajiem, mēness apspīdētajiem pakalniem Kreijas apkaimē brauca uz ziemeļiem. Pēc desmitiem vakarā viņa nogriezās uz privāto ceļu, kas veda uz vectēva māju. Viņa bija nobraukusi pusceļu no lielceļa līdz mājai, kad caur kokiem saskatīja ēku varenu, senlaicīgu akmens chāteau mežaina pakalna nogāzē.

Sofija bija gandrīz pārliecināta, ka vectēvs jau būs aizmidzis, tāpēc nopriecājās, redzot gaismu logos. Taču prieku nomainīja pārsteigums, ieraugot uz piebraucamā ceļa mašīnas vairākus "Mercedes", BMW, "Audi", pat vienu "Rolls-Royce".

Mirkli pabrīnījusies, viņa iespurcās. Mans grand-pēre, plaši pazīstamais vientuļnieks! Žaks Sonjērs acīmredzot nemaz nebija tāds vientuļnieks, kā visi domāja. Viņš nepārprotami bija sarīkojis mājas viesības, kamēr Sofija prom, studijās, un, spriežot pēc automašīnām, tajās bija ieradušies daži ietekmīgi parīzieši.

Gribēdama ātrāk viņu pārsteigt, Sofija piesteidzās pie parādes durvīm. Taču, paraustījusi rokturi, viņa saprata, ka durvis aizslēgtas. Viņa pieklauvēja. Neviens nevēra vaļā. Sofija, neizpratnē apgājusi ēkai apkārt, paraustīja sētaspuses durvis. Arī tās bija ciet. Neviens neatsaucās.

Kādu brīdi viņa' pastāvēja un klausījās, nezinādama, ko darīt. Vienīgais, ko varēja sadzirdēt, bija dzestrais Normandijas vējš, kas klusu gaudoja, virpuļodams cauri ielejai.

Ne mūzikas.

Ne balsu.

It nekā.

Pilnīgā klusumā Sofija piesteidzās pie ēkas sienas un, uztraususies uz malkas grēdas, piespiedās pie viesistabas loga. Tas, ko viņa ieraudzīja, bija pavisam neizprotams.

"Šeit neviena nav!"

Pirmais stāvs izskatījās tukšs.

Kur tad visi palikuši?

Sirdij kā negudrai dauzoties, Sofija aizskrēja uz malkas šķūni un paņēma rezerves atslēgu, ko vectēvs glabāja zem iekura kastes. Pieskrējusi pie parādes durvīm, viņa tās atslēdza. Tiklīdz viņa iegāja tukšajā priekšnamā, signalizācijas sistēmas vadības pultī iemirgojās sarkana gaismiņa brīdinājums, ka desmit sekunžu laikā ienācējam jāievada pareizais kods, lai neieslēgtos signalizācijas sistēma.

Vectēvs ieslēdzis signalizāciju viesību vakarā?

Sofija aši nospieda vajadzīgās podziņas, atslēgdama sistēmu.

Iegājusi namā, viņa pārliecinājās, ka tas ir pilnīgi tukšs. Arī otrais stāvs. Atgriezusies pirmajā stāvā, viņa vēlreiz iegāja tukšajā viesistabā, brīnīdamās, kas gan atgadījies.

Un tad viņa tās sadzirdēja.

Apslāpētas balsis. Turklāt tās skanēja kaut kur lejā. Pie grīdas pieplakusi, Sofija tuvināja tai ausi un klausījās. Balsis, šķita, dziedāja vai arī… skandēja? Viņa nobijās. Vairāk par skaņām pārsteidza doma, ka vectēva mājā nemaz nav pagrabstāva.

Vismaz es nekad neesmu to redzējusi.

Pagriezusies uz otru pusi un aplūkojusi viesistabu, Sofija pamanīja vienīgo priekšmetu visā mājā, kas, šķita, nebija savā vietā, vectēva iemīļoto senlietu, lielu Obisonas gobelēnu. Tas parasti karājās pie austrumu sienas, blakus kamīnam, bet tovakar bija atvilkts malā, atsedzot sienu.

Sienai tuvojoties, balsis varēja dzirdēt labāk. Viņa nedroši piespieda ausi tai klāt. Cilvēki nepārprotami skandēja… intonējot vārdus, kurus Sofija nespēja saprast.

Aiz šīs sienas ir tukšums!

Aptaustījusi apdares paneļu malas, Sofija atrada nelielu iedobumu, kur ievietot pirkstu. Tas bija ierīkots tā, ka nejaušam skatienam nebija pamanāms. Bīdāmas durvis. Elpu aizturējusi, viņa mēģināja pavilkt tās ar vienu pirkstu. Smagās durvis paslīdēja sānis bez mazākā troksnīša, tik precīzs bija to mehānisms. Balsis nāca no tumsas aiz durvīm.

Sofija ielavījās pa durvīm, nonākdama uz spirālveida akmens kāpnēm, kas veda lejup. Viņa tik bieži bija braukusi uz šejieni jau no agras bērnības un nezināja par tādām kāpnēm!

Ejot lejā, gaiss kļuva vēsāks. Balsis skaidrākas. Sofija sadzirdēja gan vīriešu, gan sieviešu balsis. Trepju spirālveida uzbūves dēļ neko lielu saskatīt nevarēja, taču nu jau bija redzams pēdējais pakāpiens. Aiz tā pavērās neliels pagrabstāva grīdas laukumiņš akmens grīda, uz kuras dejoja uguns oranžais atspīdums.

Bez mazākā troksnīša Sofija zagās lejup pa atlikušajiem pakāpieniem un pieliecās, lai ieskatītos iekšā. Pagāja bridis, kamēr viņa aptvēra, kas atklājies skatienam.

Telpa atgādināja alu droši vien tas bija klintī izcirsts padziļinājums. Vienīgais gaismas avots bija liesmojošās lāpas pie alas sienām. To gaismā, pašā vidū lokā sastājušies, kustējās ap trīsdesmit cilvēku.

Es laikam sapņoju, Sofija nosprieda. Skaidrs, ka tas ir sapnis. Kas gan cits?

Visu sejas aizsedza maskas. Sievietēm bija baltas, pavisam plānas kleitas un zeltītas kurpes. Viņu maskas bija baltā krāsā, katrai rokās zelta lode. Vīrieši bija tērpušies melnās tunikās, ari maskas bija melnas. Cilvēki atgādināja lielas šaha figūras. Visi aplī stāvošie šūpojās uz priekšu un atpakaļ, daudzo balsu koris it kā godināja kaut ko, kas atradās uz grīdas apļa vidū… taču to Sofija nevarēja saskatīt.

Balsis ieskanējās skaļāk. Ritms paātrinājās. Koris skanēja varen spēcīgi. Vēl ātrāk. Visi paspēra soli uz vidu un nometās ceļos. Un tajā brīdī Sofija beidzot ieraudzīja to, ko viņi bija vērojuši. Bailēs kāpdamās atpakaļ, viņa saprata, ka redzēto nekad nespēs izdzēst no atmiņas. Uzmācās nelaba dūša, un Sofija, līdzsvaru zaudējusi, gandrīz pakrita uz kāpnēm; pie akmens sienas pieturēdamās, viņa steidzās augšup. Aizbīdījusi durvis, viņa bēga ārā no mājas un apstulbusi un noraudājusies brauca atpakaļ uz Parīzi.

Tajā naktī, kad viņas dzīvi satrieca druskās vilšanās un nodevība, Sofija savāca savas mantas un aizgāja no mājām, atstājusi ēdamistabā uz galda zīmīti.

ES TUR BIJU. NEMEKLĒ MANI.

Zīmītei blakus viņa nolika chāteau rezerves atslēgu.

***

"Sofij!" Lengdona balss izrāva viņu no atmiņu gūsta. "Apstājieties! Apstājieties!"

Atguvusies Sofija strauji bremzēja, mašīna nedaudz buksēja, tad apstājās.

"Ko? Kas noticis?"

Lengdons rādīja uz priekšu.

Sofijai, to ieraugot, asinis sastinga dzīslās. Nedaudz tālāk krustojumu aizšķērsoja divas ieslīpi uz brauktuves novietotas Drošības policijas mašīnas. Slēguši iebraukšanu Avenue Gabriel!

Lengdons drūmi nopūtās.

"Acīmredzot vēstniecība šonakt nav sasniedzama."

Divi policisti, kas stāvēja pie automobiļiem, lūkojās viņu virzienā, neizprotot, kas atgadījies ar mašīnu, kura tik pēkšņi bija apstājusies netālu no viņu posteņa.

Lai notiek, Sofij, tagad pavisam mierīgi pagriezies pretējā virzienā.

Ieslēgusi atpakaļgaitu, viņa nesteidzīgi veica pilnu pagriezienu un sāka braukt pretējā virzienā. Attālinoties viņa izdzirdēja aizmugurē nokaucam riepas. Arī sirēnas atdzīvojās.

Sofija caur sakostiem zobiem nolamājās un nospieda akseleratoru līdz galam.

33.nodaļa

Sofijas "SmartCar" izdrāzās diplomātu kvartālam cauri, aizlīkumodams garām vēstniecībām un konsulātiem, līdz beidzot sasniedza sānieliņu un pagriezās pa labi, atgriežoties uz varenās Champs-Elysees maģistrāles.

Lengdons sēdēja pasažiera sēdeklī ar dūrēs savilktām rokām un, galvu atpakaļ pagriezis, raudzījās, vai neseko policija. Piepeši ienāca prātā, ka nevajadzēja bēgt. Ne jau tu to izdomāji, viņš sev atgādināja. Lēmumu pieņēma Sofija, izmezdama GPS devēju pa tualetes logu. Tagad, attālinoties no vēstniecības un līkumojot starp nedaudzajām mašīnām pa Champs-Elysēes, Lengdons secināja, ka viņa izredzes arvien sarūk. Lai gan Sofija vismaz pagaidām bija atrāvusies no policijas, Lengdons šaubījās, ka veiksme viņiem smaidīs arī turpmāk.

Sofija stūrēdama centās kaut ko izzvejot no svītera kabatas. Viņa sadabūja mazu metāla priekšmetu un sniedza to Lengdonam.

"Labāk paskatieties, kas man te ir, Robert. To vectēvs bija atstājis aiz "Madonnas grotā"."

Juzdams pēkšņu saviļņojumu un satraukumu, Lengdons paņēma priekšmetu rokā un aplūkoja. Tas bija smags un atgādināja krustu. Sākumā viņš nosprieda, ka tur plaukstā bēru pieu, miniatūru piemiņas krustu ar kājiņu, ko iesprauž zemē pie kapa, taču tad ievēroja, ka krusta galā "kājiņai" ir trīsstūra prizmas veids. Turklāt tā bija vienos iespiedumos simtiem sīku, precīzu sešstūrainu iespiedumu, kuru izvietojums šķita pilnīgi haotisks.

"Ar lāzertehnoloģiju izgatavota atslēga," Sofija teica. "Tos sešstūrus nolasa elektriska acs."

Atslēga? Lengdons nekad nebija tādu redzējis.

"Paskatieties otrā pusē!" viņa sacīja, mainot braukšanas joslu pirms krustojuma.

Kad Lengdons ieraudzīja atslēgas otru pusi, viņam pārsteigumā pavērās mute. Krusta centrā bija smalki iegravēta sdlizēta fleur-de-lis un burti P. S.!

"Sofij!" viņš iesaucās. "Tieši par tādu zīmogu es arī runāju! Tā ir Sionas Priorijas oficiālā emblēma."

Viņa pamāja.

"Kā jau teicu, redzēju šo atslēgu pirms ilga laika. Vectēvs man aizliedza par to runāt."

Lengdons nespēja no atslēgas ne acis novērst. Tās izgatavošanas pārmodernā tehnika un aizvēsturiskais simbolisms apliecināja neparastu senās un mūsdienu pasaules saplūšanu.

"Viņš teica, ka ar šo atslēgu varot atvērt lādi, kurā viņš glabājot daudzus noslēpumus."

Iedomājoties vien, kādus noslēpumus varētu glabāt Žaks Sonjērs, Lengdonam skudriņas pārskrēja pār muguru. Jābrīnās, kādam nolūkam senai brālībai bija vajadzīga futūristiska atslēga. Priorijas pastāvēšanas vienīgais mērķis bija noslēpuma sargāšana. šis noslēpums nodrošināja neiedomājami lielu varu. Vai šī atslēga būtu ar to saistīta? Tāda iespējamība bija bezgala satraucoša.

"Vai zināt, ko ar to var atslēgt?"

Sofija izskatījās vīlusies.

"Cerēju, ka jūs to zināsiet."

Lengdons klusuciezdams pētīja krustam līdzīgo priekšmetu no visām pusēm.

"Izskatās, ka tai ir saistība ar kristīgo dcību," Sofija ieminējās.

Par to gan Lengdons nebija pārliecināts. Atslēgas galā nebija vis tradicionālais kristiešu krusts ar garu vertikālo daļu, tas drīzāk bija kvadrātveida krusts visi četri atzari vienāda garuma -, turklāt pusotra tūkstoša gadu vecāks par kristietību. Tādam krustam nebija nekāda sakara ar krustā sišanas nozīmi, kas nāca saistībā ar garkātaino latīņu krustu, kuru izgudroja romieši par moku riku. Lengdonu vienmēr pārsteidza, cik maz kristiešu, uzlūkojot "krucifiksu", izprata, ka šā simbola nežēlīgo vēsturi izsaka pats nosaukums: vārdi "krusts" un "krucifikss" cēlušies no latīņu valodas darbības vārda cruciare spīdzināt.

"Nu," viņš sacīja, "vienīgais, ko varu pateikt, ir tas, ka šādus krustus, kam visi zari vienādi, uzskata par miera kaistiem. Kvadrātiskā forma neļauj tos izmantot krustā sišanai, bet proporcionālie vertikālie un horizontālie elementi norāda uz vīrieša un sievietes dabisko vienību, tādējādi simboliskā ziņā atbilst Priorijas filozofijai."

Sofija veltīja viņam nogurušu skatienu.

"Jums nav ne jausmas, vai ne?"

Lengdons sarauca pieri.

"Ne mazākās."

"Nu labi, tad mums jāpazūd no ielas." Sofija paraudzījās atpakaļskata spogulītī. "Jāatrod droša vieta, lai izdomātu, kam der šī atslēga."

Lengdons iedomājās savus ērtos apartamentus viesnīcā "Ritz". Skaidrs, uz turieni braukt nevarēja.

"Kā būtu ar tiem, kas mani uzaicināja, Amerikāņu universitāti?"

"Pārāk vienkārši. Fašs viņus noteikti pārbaudīs."

"Jums taču ir paziņas. Jūs šeit dzīvojat."

"Fašs tagad pārbaudīs manas sarunas pa tālruni un manu e-pasta saraksti, izjautās manus kolēģus. Mani paziņas neder, ari viesnīcas nevaram izmantot, jo tajās pieprasa dokumentus."

Lengdons atkal apsvēra, vai nebūtu bijis prātīgāk Jaut, lai viņu arestē Luvrā.

"Piezvanīsim uz vēstniecību. Es paskaidrošu situāciju, un kāds no vēstniecības atbrauks pie mums."

"Satikties?" Sofija pagriezās un raudzījās uz viņu tā, it kā viņš būtu pateicis kaut'ko pavisam aplamu. "Kas jums prātā, Robert? Jūsu vēstniecības jurisdikcija ir spēkā vienīgi vēstniecības teritorijā. Ja viņi sūtītu kādu mums pakaj, tas tiktu vērtēts kā palīdzība cilvēkam, kurš izvairās no atbildības Francijas valdības priekšā. Tas neizdosies. Viens ir ieiet jūsu vēstniecībā un pieprasīt patvērumu, bet lūgt viņus darboties pret Francijas tiesībsargāšanas iestādi?" Viņa papurināja galvu. "Ja tagad piezvanīsiet uz vēstniecību, jums ieteiks nesarežģīt situāciju vēl vairāk un padoties Fašam. Pēc tam viņi apsolīs izmantot diplomātiskos kanālus, lai nodrošinātu jums taisnu tiesu." Viņas skatiens slīdēja pār Champs-Elysees greznajām veikalu vitrīnām. "Cik skaidras naudas jums ir?"

Lengdons pārbaudīja kabatas portfeli.

"Simt dolāru. Nedaudz eiro. Kāpēc ta jautajat?"

"Kredītkartes?"

"Protams."

Kad Sofija palielināja ātrumu, Lengdons nojauta, ka viņai padomā kāds plāns. Tieši pretī, Champs-Elysees galā, slējās Triumfa arka Napoleona pussimt metru augstais cieņas apliecinājums savam militārista talantam -, kuru ieskāva Francijas lielākais apļveida krustojums ar deviņām joslām.

Tuvojoties apļveida krustojumam, Sofija atkal ielūkojās atpakaļskata spogulītī.

"Pagaidām esam attālinājušies," viņa teica, "bet ilgāk par piecām minūtēm nenoturēsimies, ja paliksim šajā mašīnā."

Tad nozodziet citu, Lengdons pasmīnēja, tik un tā esam noziedznieki.

"Ko esat nolēmusi darīt?"

Sofija vadīja "SmartCar" pa apli.

"Būs jau labi."

Lengdons klusēja. Nemaz tik labi viņiem neklājās. Pavilcis piedurkni uz augšu, viņš palūkojās pulkstenī vecā rokas pulkstenī ar Mikipeli, tāds pulkstenis bija kļuvis par lielu retumu jau kopš izgatavošanas. To viņam bija uzdāvinājuši vecāki desmitajā dzimšanas dienā. Lai gan nenopietnā ciparnīca nereti izraisīja izbrīnu, citu pulksteni Lengdons tā arī nebija iegādājies. Disneja multiplikācijas filmas bija ievadījušas viņu formu un krāsu pasakainajā pasaulē, un tagad Mikijs Lengdonam ik dienu atgādināja, ka sirdī jāsaglabā jaunība. Tobrīd Mikija roķeles bija saliktas neērtā leņķī, rādot tikpat nepiemērotu stundu.

2:51.

"Interesants pulkstenis." Sofija bija to ievērojusi, manevrējot pa plato apļveida krustojumu pretēji pulksteņa rādītāja virzienam.

"Garš stāsts," viņš sacīja, nolaizdams piedurkni.

"Varu iedomāties." Sofija pasmaidīja un izbrauca no apļa ziemeļu virzienā, prom no pilsētas centra. Pēdējā brīdī viņa šķērsoja divus krustojumus, degot zaļajai gaismai, tad sasniedza trešo un strauji pagriezās pa labi, uz bulvāri Boulevard Malesherbes.

Diplomātiskā rajona spoži apgaismotās ielas ar apstādījumiem nomainīja tumšāka, rūpnieciska rakstura apbūve. Sofija pēkšņi pagriezās pa kreisi, un pēc neilga brīža Lengdons aptvēra, kur atrodas.

Gare Saint-Lazare, Senlazāra stacija.

Dzelzceļa stacija ar stikla jumtu atgādināja neveiklu lidaparātu angāra un stikla siltumnīcas krustojumu. Dzelzceļa stacijas Eiropā miegu nepazina. Pat šajā stundā pie ieejas gaidīja daži taksometri. Ielu tirgotāji stāvēja pie ratiņiem ar minerālūdeni un sviestmaizēm, no stacijas ēkas izbira samiegojušies bērni ar mugursomām. Tie berzēja acis un pūlējās aptvert, kādā pilsētā ieradušies. Nedaudz tālāk, uz ielas stūra, divi pašvaldības policisti skaidroja ceļu noklīdušiem tūristiem.

Sofija piebrauca pie stacijas un, ignorējot aizlieguma zīmi, apstājās aiz taksometriem, lai gan otrpus ielas bija daudz brīvu vietu. Lengdons nepaspēja pajautāt, kas noticis, kad Sofija izkāpa no mašīnas. Pieskrējusi pie priekšā stāvošā taksometra, viņa sāka runāt ar šoferi.

Izkāpdams no "SmartCar", Lengdons ieraudzīja, ka Sofija pasniedz šoferim prāvu naudas žūksni. Tas pamāja un, Lengdonam par lielu pārsteigumu, aizbrauca, viņus nepaņēmis.

"Kas notiek?" Lengdons jautāja, pienākdams Sofijai klāt brīdī, kad taksometrs nozuda aiz stūra.

Sofija jau devās uz stacijas durvīm.

"Ejam! Mums jānopērk divas biļetes uz pirmo vilcienu, kas atiet no šejienes."

Lengdons steigšus sekoja. Sākumā iecerētais neilgais brauciens uz ASV vēstniecību pārtapa pilnīgā evakuācijā no Parīzes. Tāda notikumu gaita viņu nebūt neiepriecināja.

34.nodaļa

Cilvēks, kurš bīskapu Aringarosu sagaidīja Leonardo da Vinči starptautiskajā lidostā, bija atbraucis ar mazu, neuzkrītošu "Fiat" melnā krāsā. Aringarosa vēl atcerējās laikus, kad visas Vatikāna mašīnas bija lieli luksusautomobiļi ar medaljoniem uz radiatora restēm un karogiem ar Pāvesta krēsla zīmogu. Tas laiks ir pagājis. Tagad Vatikāna mašīnas bija nemanāmas un gandrīz vienmēr bez piederības norādēm. Vatikāns paziņoja, ka tas darīts līdzekļu taupīšanas nolūkā, lai labāk nodrošinātu diecēzes, bet Aringarosa to drīzāk nosauktu par drošības pasākumu. Pasaule bija zaudējusi prātu, un daudzviet Eiropā Jēzus Kristus mīlestības paušana varēja izraisīt tikpat negatīvas sekas kā mērķa iezīmēšana uz mašīnas jumta.

Savilcis melno sutanu ciešāk ap sevi, Aringarosa apsēdās pakaļējā sēdeklī un iekārtojās ērtāk garajam braucienam uz Castel Gandolfo. Tādā pašā braucienā viņš bija devies pirms pieciem mēnešiem.

Pagājušā gada ceļojums uz Romu. Viņš nopūtās. Visgarākā nakts manā mūžā.

Pirms pieciem mēnešiem viņam piezvanīja no Vatikāna, pieprasot nekavējoties ierasties Romā. Nekādi paskaidrojumi netika sniegti. Jūsu biļetes ir lidostas kasē. Pāvesta krēsls darīja visu, lai saglabātu noslēpumainības plīvuru, pat attiecībās ar augstāko garīdzniecību.

Negaidīto izsaukumu, Aringarosa minēja, iespējams, bija izraisījusi pāvesta un citu Vatikāna pārstāvju vēlēšanās paust savu attieksmi pret "Opus Dei" neseno panākumu Nacionālās mītnes atklāšanu Ņujorkā. "Architectural Digest" bija nosaucis "Opus Dei" ēku par "mirdzošu katolicisma bāku, kas cēli integrēta modernajā ainavā", bet Vatikānu, šķita, pēdējā laikā interesēja viss, ko ļaudis raksturoja ar vārdu "moderns".

Aringarosam nebija citas izvēles, un viņš, lai ari negribīgi, pieņēma uzaicinājumu. Nebūdams pašreizējās pāvesta administrācijas cienītājs, Aringarosa, tāpat kā konservatīvās garīdzniecības vairākums, ar lielām bažām sekoja jaunā pāvesta pirmajiem soļiem savā amatā. Svētais Tēvs, nepieredzēts liberālis, bija ieguvis pāvesta varu vienā no pretrunīgākajiem un neparastākajiem konklāviem Vatikāna vēsturē. Un pēc tam nemaz neizrādīja pazemīgu pateicību par negaidīto nonākšanu varas virsotnē, bet uzreiz ar lielu sparu sāka pildīt kristīgās pasaules augstākā vadītāja pienākumus. Izmantodams neatslābstošu Kardinālu kolēģijas liberāļu atbalstu, pāvests bija izziņojis "Vatikāna doktrīnas atjaunināšanu un katolicisma pārveidošanu atbilstoši trešā gadu tūkstoša laika garam".

Aringarosa bažījās, kā tas jāsaprot. Vai šis cilvēks bija tik lepnības pārņemts un domāja, ka var labot Dieva likumus un atkarot to ļaužu sirdis, kuriem patiesā katolicisma prasības šķita mūsdienu pasaulei neatbilstošas?

Aringarosa bija izmantojis visu savu politisko ietekmi nopietnu ietekmi, ja ņem vērā"Opus Dei" atbalstītāju skaitu un to bagātību, lai pārliecinātu pāvestu un viņa padomniekus, ka Baznīcas likumu mīkstināšana būtu ne vien ticības trūkuma un gļēvulības pazīme, bet arī politiska pašnāvība. Viņš atgādināja, ka iepriekšējā Baznīcas likuma mīkstināšana Vatikāna II fiasko bija cietusi neveiksmi: baznīcas kļuva tukšākas nekā jebkad agrāk, ziedojumi izsīka, katoļu draudzēs pat trūka priesteru.

Ļaudis no Baznīcas sagaida stingru pamatu un vadību, Aringarosa bija uzstājis, nevis izdabāšanu un pilnīgu grēku atlaidi!

Tonakt, pirms daudziem mēnešiem, kad "Fiat" bija izbraucis no lidostas, Aringarosu pārsteidza tas, ka viņi devās nevis uz Vatikānu, bet uz austrumiem pa līkumainu kalnu ceļu.

"Uz kurieni mēs braucam?" viņš jautāja šoferim.

"Tikšanās būs Castel Gandolfo," vīrietis atbildēja.

Pāvesta vasaras rezidencē? Aringarosa nebija to apmeklējis un nemaz neilgojās tur nokļūt. Sešpadsmitā gadsimta citadele bija ne vien pāvesta vasaras atpūtas vieta; tajā bija izvietota arī Specula Vaticana Vatikāna observatorija, viena no mūsdienīgākajām astronomijas observatorijām Eiropā. Aringarosam nekad nebija patikusi Vatikāna izsenis piekoptā noņemšanās ar zinātni. Kādēļ jājauc kopā zinātne un ticība? Tik un tā cilvēks, kas tic Dievam, nevar nodoties zinātnei pilnībā. Un arī ticībai nebija vajadzīgi nekādi fiziski pierādījumi.

Un tomēr te nu es esmu, viņš toreiz domāja, ieraudzīdams Castel Gandolfo siluetu uz zvaigžņoto novembra debesu fona. No piebraucamā ceja Gandolfo atgādināja milzu akmens nezvēru, kas gatavojas pašnāvnieciskam lēcienam. Pašā klints malā uzmetusies, pils sargāja itāļu civilizācijas šūpuli ieleju, kurā Kuriāciji un Horāciji58 cīnījās sen pirms Romas dibināšanas.

Gandolfo izskatījās iespaidīga pat naktī, kad varēja saskatīt tikai pils apveidus izcils nocietinājumu arhitektūras paraugs, kas organiski iederējās vareno klinšu ietvarā. Diemžēl, kā to tagad varēja redzēt, Vatikāns bija izkropļojis celtni, ierīkojot uz jumta divus milzīgus alumīnija kupolus teleskopiem; reiz cildenā būve atgādināja lepnu karotāju, kam uzmauktas divas āksta cepures.

Kad Aringarosa izkāpa no mašīnas, no pils izsteidzās jauns jezuītu priesteris.

"Esiet sveicināts; bīskap! Mani sauc tēvs Mangāno. Šeit esmu astronoms."

tā tev arī vajag. Aringarosa atņēma sveicienu un sekoja sagaidītājam uz pils foajē plašu telpu, ko rotāja nepievilcīgs renesanses laikmeta mākslas un astronomijas sajaukums. Iedams līdzi savam pavadonim augšā pa platajām marmora kāpnēm, Aringarosa vēroja norādes uz konferenču zālēm, auditorijām, tūrisma informācijas birojiem. Nevarēja vien nobrīnīties, kā Vatikāns, kas nekādi nespēja piedāvāt sakarīgus, skaidrus norādījumus garīgās audzināšanas jomā, atrada iespējas organizēt lekcijas astrofizikā, lai izglītotu tūristus.

"Sakiet," Aringarosa uzrunāja jauno priesteri, "kopš kura laika te rosās zvaigžņu pētnieki?"

Priesteris savādi palūkojās uz viņu.

"Kā, lūdzu?"

Aringarosa atmeta ar roku, negribēdams kārtējo reizi uzsākt diskusiju par šo jautājumu. Vatikānā viss notiek galīgi greizi. Baznīca bija līdzīga slinkiem vecākiem, kas labāk apmierina izlutināta bērna kaprīzes nekā tur godā pārbaudītas vērtības un tās ieaudzina; tā īstenoja piekāpšanās taktiku, cenzdamās pielāgoties no pareizā ceļa noklīdušajai pasaulei.

Augšstāva gaitenis bija plats, grezni iekārtots un veda tikai vienā virzienā pie platām ozolkoka durvīm ar misiņa plāksni.

BiBLIOTECA ASTRONOMICA

Aringarosa bija par to dzirdējis. Runāja, ka Vatikāna Astronomijas bibliotēkā esot vairāk nekā divdesmit pieci tūkstoši sējumu, ari reti Kopernika, Galileja, Keplera, Ņūtona izdevumi. Apgalvoja ari, ka bibliotēka esot vieta, kur Vatikāna augstākā vadība noturot slepenas tikšanās… tādas tikšanās, kādas nebūtu vēlamas Vatikāna sienās.

Durvīm tuvojoties, bīskaps Aringarosa nevarēja pat iedomāties ne satriecošo ziņu, kas viņu gaidīja otrpus tām, ne tās izraisīto nežēlīgo notikumu straumi. Tikai stundu vēlāk, pēc tikšanās nedrošiem soļiem iznācis gaitenī, viņš sāka apjaust postošos draudus. Pēc sešiem mēnešiem! Aringarosa toreiz šausminājās. Dievs pasarg'!

Tagad, sēdēdams "Fiat", bīskaps Aringarosa pieķēra sevi sažņaudzam dūres, iedomājoties pirmo tikšanos. Iztaisnojis pirkstus, viņš lēni izelpoja, atbrīvodams muskuļus.

Viss būs labi, viņš sevi mierināja, kamēr automašīna līkumoja kalnup. Un tomēr gribējās, lai iezvanītos mobilais tālrunis. Kāpēc Skolotājs vēl nav zvanījis? Sīlam jau vajadzēja būt ar slēgakmeni rokā.

Nervu nomierināšanai bīskaps paraudzījās uz gredzenu ar purpursarkano ametistu. Noglāstīdams gredzenu, viņš domāja par gaidāmo varu nesalīdzināmi lielāku nekā tā, kuru tas simbolizēja. 1

35.nodaļa

Gare Saint-Lazare iekšpusē izskatījās gluži tāda pati kā jebkura dzelzceļa stacija Eiropā; nepiesātināma, vienmēr atvērta telpa, kuru izraibināja ierastie tipi bezpajumtnieki ar kartona plāksnītēm, studenti, kas samiegojušies snauduļoja uz mugursomām vai klausījās MP3 kabatas pleijeru ritmus, un nesēji zilos formastērpos, kuri, šur tur bariņos sastājušies, slinki smēķēja cigaretes.

Sofija atliekusies pētīja milzīgo vilcienu atiešanas informācijas tablo. Melnbaltās plāksnītes pāršķīrās, aizvirmojot lejup un atjauninot informāciju. Kad tās bija norimušas, Lengdons pārlūkoja piedāvājumu. Augšējais uzraksts vēstīja:

LILLE-RAPIDE59 -3:06.

"Kaut nu tas atietu agrāk!" Sofija teica. "Bet būs vien jāiztiek ar lillieti."

Agrāk? Lengdons paraudzījās pulkstenī. Divi un piecdesmit deviņas. Vilcienam jāatiet pēc septiņām minūtēm, bet viņiem vēl nebija biļetes.

Sofija pieveda Lengdonu pie biļešu kases lodziņa un teica:

"Nopērciet divas biļetes, jāmaksā ar kredītkarti."

"Man šķiet, kredītkartes maksājumus var pārbaudīt…"

"Tieši tā."

Lengdons apņēmās vairs nemēģināt pamācīt Sofiju Nevē. Viņš nopirka divas biļetes līdz Lillei, maksādams ar Visa karti, un atdeva tās Sofijai.

Sofija aizveda viņu uz peronu, kur atskanēja brīdinājuma signāls un paziņojums par to, ka beidzas pasažieru iekāpšana Lilles vilcienā. Lengdons paspēja saskaitīt sešpadsmit sliežu ceļus. Priekšā labajā pusē Lilles vilciens pūta un elsa, gatavodamies ceļam, bet Sofija jau bija ieķērusies Lengdonam elkonī un stūma viņu uz pavisam citu pusi. Viņi izsteidzās cauri uzgaidāmai zālei, garām diennakts kafejnīcai un izgāja no stacijas pa mazām sāndurvīm, nokļūstot klusā ieliņā stacijas rietumu pusē.

Pie izejas gaidīja viens vienīgs taksometrs ar ieslēgtu motoru.

Vadītājs, Sofiju ieraugot, ieslēdza priekšējos lukturus.

Sofija ielēca pakaļējā sēdeklī. Lengdons iekāpa viņai blakus.

Kad taksometrs attālinājās no stacijas, Sofija paņēma tikko iegādātās biļetes un tās saplēsa.

Lengdons nopūtās. Prātīgs naudas tērēšanas veids.

Tikai tad, kad taksometrs bija uzņēmis vienmērīgu gaitu uz ziemeļiem pa Rue de Clichy, Lengdons noticēja, ka bēgšana izdevusies. Labajā pusē pa logu viņš redzēja Monmartru un brīnišķīgo Sacrē-Coeur, Svētās Sirds bazilikas, kupolu. Skaisto skatu sabojāja pretimbraucošas policijas mašīnas bākuguņu mirgošana.

Lengdons un Sofija, sirēnai tuvojoties, pieliecās.

Sofija gluži vienkārši bija likusi taksometra vadītājam izbraukt no pilsētas, un tagad viņas apņēmīgais izskats liecināja, ka viņa izstrādā turpmāko rīcības plānu.

Lengdons atkal aplūkoja krustveida atslēgu, tuvinādams to gan logam, gan acīm un mēģinādams atrast pazīmes, kas ļautu noteikt, kur atslēga izgatavota. Vājajā, nevienmērīgajā apgaismojumā neko citu kā Priorijas zīmogu viņš nemanīja.

"Trūkst loģikas," Lengdons beidzot sacīja.

"Kur?"

"Vai tiešām jūsu vectēvs būtu tā nopūlējies, lai atstātu atslēgu, par kuru jums nav zināms, ko ar to var atslēgt?"

'Tā ir."

"Vai esat pārliecināta, ka gleznai otrā pusē nekas nebija uzrakstīts?"

"Es pārbaudīju. Tur nekā cita nebija. Tikai atslēga. Ieraudzīju Priorijas zīmogu, iebāzu atslēgu kabatā, un mēs uzreiz gājām prom."

Lengdons sarauca pieri, atslēgas strupo trīsstūraino galu pētīdams. It nekā. Viņš pacēla atslēgu pie pašām acīm un aplūkoja tās otru pusi. Ari tur neko nevarēja saskatīt.

"Man šķiet, atslēga ir nesen notīrīta."

"Kāpēc jūs tā domājat?"

"Smaržo pēc pulēšanas līdzekļa."

Sofija pagrieza galvu.

"Kā, lūdzu?"

"Izskatās, ka to nesen kāds pamatīgi tīrījis." Lengdons pielika atslēgu pie deguna un paostīja. "Otrā pusē smaržo stiprāk." Viņš pagrieza to otrādi. "Jā, spirta smarža. It kā pulēts ar spirtā šķīstošu pulēšanas līdzekli vai…" Lengdons apklusa.

"Kas "vai"?"

Viņš pagrieza atslēgu pret gaismu un aplūkoja krusta gludo virsmu. Dažviet tā laistījās citādi… kā samitrināta.

"Vai labi apskatījāt atslēgu, pirms ielikāt to kabatā?"

"Ko? Ne pārāk. Es taču steidzos."

Lengdons pagriezās pret Sofiju.

"Vai jums ir ultravioletās gaismas lukturītis?"

Sofija sameklēja lukturīti un pasniedza to Lengdonam. Ieslēdzis gaismu, Lengdons pavirzīja staru kūli uz atslēgu.

Atslēgas gludā krustveida daļa iemirdzējās. Tur kaut kas bija uzrakstīts. Steigšus, bet salasāmi.

"Nūjā." Lengdons smaidīja. 'Tagad, šķiet, ir skaidrs, kāpēc smaržoja pēc spirta."

Sofija pārsteigta raudzījās uz purpursarkano uzrakstu, kas vīdēja uz atslēgas.

24 Rue Haxo

Adrese! Vectēvs atstājis adresi!

"Kur tas varētu būt?" Lengdons jautāja.

Sofijai nebija ne jausmas. Paliekusies uz priekšu, viņa satraukta uzrunāja taksometra vadītāju.

"Comiaissez-vous la Rue Haxo?"60

Uzrunātais brīdi klusēja, tad pamāja. Viņš paziņoja, ka tas esot netālu no tenisa stadiona, Parīzes rietumu nomalē. Sofija lika tūdaļ pat doties uz turieni.

"Visātrāk būs caur Bois de Boulogne61 ," taksometra vadītājs paskaidroja franciski. "Brauksim?"

Sofija sarauca pieri. Varētu jau nu izvēlēties drošāku ceļu, bet tādā naktī viņa negrasījās īpaši raukt degunu.

"Omi." Lai mūsu amerikānis dabū trūkties.

Sofija vēlreiz palūkojās uz atslēgu un prātoja, kas varētu atrasties Hakso ielas 24. ēkā. Baznīca? Kaut kas līdzīgs Priorijas galvenajai mītnei?

Atmiņā uzplaiksnīja pirms desmit gadiem pagrabstāva alā redzētās slepenā rituāla ainas, un viņa dziļi nopūtās.

"Man, Robert, jums daudz kas stāstāms." Sofija ielūkojās Lengdonam acīs. Taksometrs veikli ripoja rietumu virzienā. "Bet vispirms izstāstiet man visu, kas jums zināms par Sionas Prioriju."

36.nodaļa

Pie Šalle des Etats Bezū Fašs tik tikko valdījās, uzklausīdams Luvras apsarga paskaidrojumus, kādā veidā Sofija un Lengdons viņu atbruņojuši. Kāpēc tad jūs gluži vienkārši nešāvāt cauri tai sasodītajai gleznai?

"Kapteini!" No komandpunkta bija atlēkšojis leitnants Kolē. "Kapteini, tikko paziņoja. Atrasta aģentes Nevē mašīna."

"Vai tikusi līdz vēstniecībai?"

"Nē. Pie dzelzceļa stacijas. Nopirkuši divas biļetes. Vilciens tikko aizgājis."

Fašs pamāja, ļaudams apsargam Gruāram iet, un, aizvadījis Kolē uz tuvāko nišu, pusbalsī jautāja:

"Uz kurieni biļetes?"

"Uz Lilli."

"Pilnīgi iespējams, ka māņu gājiens." Fašs skaļi izelpoja, viņam prātā dzima jauns plāns. "Lai notiek, paziņojiet uz nākamo staciju, lai vilcienu aptur un pārmeklē ja nu tomēr. Mašīnu neaiztieciet, aizsūtiet turp kādu no mūsējiem civilā; viņi var pie tās atgriezties. Nosūtiet grupu, lai pārmeklē visas ielas stacijas apkaimē, varbūt aizgājuši kājām. Vai no turienes atiet kāds autobuss?"

"Naktī ne. Tikai taksometri."

"Labi. Izprašņājiet taksometru vadītājus. Varbūt kāds kaut ko ir pamanījis. Tad piezvaniet taksometru firmas dispečeram, paziņojiet abu pazīmes. Es zvanu Interpolam."

Kolē izskatījās pārsteigts.

"Jūs gribat to izziņot?"

Fašam nemaz negribējās pieļaut, lai par viņa iespējamo neveiksmi visi uzzina, taču citas iespējas nebija.

Tīkls jāsavelk tūdaļ pat, turklāt pavisam cieši.

Pirmā stunda bija pati svarīgākā. Bēgļu rīcību pirmās stundas laikā varēja paredzēt. Visiem vajadzēja vienu un to pašu. Pārvietošanās līdzekli. Naktsmājas. Skaidru naudu. Svēto trīsvienību. Un Interpols spēja liegt pieeju visām trim vienā rāvienā. Nosūtot

Lengdona un Sofijas fotogrāfijas uz Parīzes transporta uzņēmumiem, viesnīcām un bankām, Interpols neatstāja ne spraudziņas ne viens, ne otrs nevarēs izbraukt no pilsētas nemanīts, apmesties viesnīcā vai izņemt skaidru naudu, Interpolam nezinot. Bēguļojot cilvēku parasti pārņem panika, un tas izdara kaut ko pagalam muļķīgu. Nozog mašīnu. Aplaupa veikalu. Izmisumā lieto maksājumu karti. Vienalga, kuru no kļūdām pieļauj, drīz vien vietējām varas iestādēm viņu atrašanās vieta kļūst zināma.

"Tikai par Lengdonu, vai ne?" Kolē jautāja. "Jūs taču neziņosiet par Sofiju Nevē. Mūsu pašu aģente tomēr."

"Skaidrs, ka ziņošu!" Fašs atcirta. "Kāda jēga ziņot par Lengdonu, ja viņa var izdarīt visu melno darbu, nevis viņš? Gribu pārbaudīt Nevē personisko lietu draugus, radiniekus, paziņas -, visus, pie kuriem viņa varētu doties, meklējot palīdzību. Nezinu, ko viņa iedomājusies, tā rīkodamās, bet tas viņai dārgi maksās, ne jau amatu vien!"

"Vai man jāpaliek pie tālruņa vai jābrauc uz kādu objektu?"

"Uz objektu. Brauciet uz staciju, koordinēsiet grupas darbu. Visa vadība ir jūsu rokās, bet neko bez manas atļaujas neuzsāciet."

"Klausos, kapteini." Kolē aizskrēja.

Fašs brīdi uzkavējās nišā, pašpārliecība sāka atgriezdes. Aiz loga mirdzēja stikla piramīda, tās atspulgs ņirbēja vēja skartajos baseinos. Viņi izslīdēja man čaur pirkstiem. Tikai mieru.

Pat pieredzējis policijas aģents diez vai spētu izturēt gaidāmo Interpolā ofensīvu.

Kriptogrāfe un skolotājs?

Tie jau pat līdz rītam nenoturēsies.

37.nodaļa

Par Bois de Boulogne saukto kokiem bagāto mežaparku dēvē ari citos vārdos, taču Parīzes pazinējiem tas ir "Baudu dārzs". Šim apzīmējumam, lai gan tas skan tik jauki, ir pilnīgi pretēja jēga. Ikviens, kas redzējis draudīgo Bosa darbu ar tādu pašu nosaukumu, uzreiz uztver mājienu; glezna, tieši tāpat kā mežs, pauž tumsu un mīklainību, tajā jaušama īsta šķīstītava narkomāniem un fetišistiem. Vakaros mežaparka līkumainajās alejās laistās spīdīgu pērkamu ķermeņu simti, solot pasaulīgus priekus slēptāko, neizsakāmo vēlmju apmierināšanai vīrieši, sievietes, viss, ko vien var iedomāties.

Kamēr Lengdons sakopoja domas, lai pastāstītu Sofijai par Sionas Prioriju, taksometrs iebrauca parkā un ripoja pa bruģēto ceļu. Lengdonam bija grūti koncentrēties, jo parka naksnīgie iemītnieki, mašīnu pamanot, bariņos iznira no tumsas, lai izrādītu preci starmešu gaismā. Divas līdz jostasvietai kailas pusaudzes veltīja taksometra pasažieriem kvēlus skatienus. Gabaliņu tālāk labi ieeļļojies melnādainais stringa biksītēs pagriezās un sasprindzināja sēžas muskuļus. Viņam blakus krāšņa blondīne pacēla minisvārciņus, lai garāmbraucēji pārliecinātos, ka īstenībā viņa nemaz nav sieviete.

Dievs pasargi Lengdons nodūra acis un dziļi ieelpoja.

"Pastāstiet par Sionas Prioriju," Sofija atgādināja.

Lengdons pamāja, lai gan grūti būtu iedomāties neatbilstošākas dekorācijas leģendai, kuru viņš gatavojās stāstīt. Ar ko lai sāk? Brālības vēsture aizsākusies pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem… Pārsteidzoša noslēpumu, šantāžas, nodevību hronika, kas glabāja pat saniknota pāvesta pašrocīgas nežēlīgas spīdzināšanas epizodi.

"Sionas Prioriju," Lengdons iesāka, "tūkstoš deviņdesmit devītajā gadā Jeruzalemē dibinājis Francijas karalis Godfruā de Buijons uzreiz pēc šīs pilsētas ieņemšanas."

Sofija pamāja, acis no ceļa nenovērsdama.

"Uzskata, ka karalis Godfruā zinājis iespaidīgu noslēpumu noslēpumu, kuru viņa senči glabājuši kopš Kristus laikiem. Baidoties, ka noslēpuma spēks pazudīs reizē ar viņa nāvi, karalis dibināja slepenu brālību Sionas Prioriju un uzticēja tai sargāt šo noslēpumu, nododot to no paaudzes paaudzē. Jeruzalemē Priorijai tapis zināms par dokumentiem, kas glabājušies slēptuvē zem Hēroda tempļa drupām; bet tas savukārt bija uzcelts uz Zālamana tempļa drupām. Uzskatīja, ka šie dokumenti apstiprina Godfruā lielo noslēpumu un ir tik satriecoši, ka Baznīcu neatturētu nekādi šķēršļi, lai tos iegūtu.

Sofijas skatiens pauda neizpratni.

"Priorija zvērēja, ka neatkarīgi no tā, cik laika tas prasītu, dokumentus dabūšot no gruvešiem laukā un glabāšot mūžos, lai patiesība nekad neizzustu. Dokumentu meklēšanai Priorija dibināja militāru vienību deviņu bruņinieku grupu, kas saucās "Kristus un Zālamana tempļa nabadzīgo bruņinieku ordenis"." Lengdons apklusa. "Tas plašāk pazīstams kā Templiešu ordenis."

Sofija jautājoši palūkojās uz viņu tas jau bija kas zināms.

Par Templiešu ordeni Lengdons bija lasījis bezgala daudz lekciju un zināja, ka gandrīz ikviens par to kaut ko ir dzirdējis, vismaz vispārējos vilcienos. Zinātniekiem templiešu vēsture bija bīstamā zona, kur fakti, leģendas un maldi savijušies tik cieši, ka senās patiesības atšķetināšana gandrīz nebija iespējama. Pēdējā laikā Lengdons nelabprāt pieminēja Tempļa bruņiniekus savās lekcijās, jo tas vienmēr izraisīja sarežģītu jautājumu lavīnu par visādām sazvērestības teorijām.

Sofijas sejā jautās nemiers.

"Ja nekļūdos, jūs teicāt, ka Sionas Priorija dibinājusi Templiešu ordeni, lai iegūtu slepenus dokumentus. Es domāju, ka templiešu uzdevums bija Svētās zemes aizsardzība."

"Izplatīts, bet nepareizs priekšstats. Svētceļnieku aizsardzība bija aizsegs, aiz kura templieši pildīja savu uzdevumu. Viņu patiesais mērķis Svētajā zemē bija izdabūt dokumentus no tempļa drupām."

"Vai viņi tos atrada?"

Lengdons pasmīnēja.

"Neviens to īsti nezina, bet zinātnieki ir vienisprātis vienā jautājumā: bruņinieki drupās kaut ko atrada… ko tādu, kas nodrošināja tiem neiedomājamu bagātību un varu."

Lengdons īsi izklāstīja Sofijai vispārpieņemto zinātnisko viedokli par Templiešu ordeņa vēsturi, izskaidrodams, ka templieši otrā krusta kara laikā atradušies Svētajā zemē un karalim Boldvinam Otrajam paziņojuši, ka aizsargājot svētceļniekus. I^ai gan bruņinieki nesaņēma algu un bija devuši nabadzības solījumu, tie esot vēlējušies ierīkot pieticīgu pajumti un karalim lūguši atļauju apmesties zirgu staļļos zem tempļa drupām. Karalis Boldvins kareivju lūgumu apmierinājis, un bruņinieki iekārtojuši trūcīgu mitekli izpostītās svētnīcas vietā.

Neparastā dzīvesvietas izvēle, Lengdons uzsvēra, nebūt nebija nejauša. Bruņinieki uzskatīja, ka Priorijas meklētie dokumenti aprakti dziļi zem drupām zem Vissvētākās svētnīcas, slepenas telpas, kurā saskaņā ar ticējumu dzīvojis pats Dievs. Burtiski pašā jūdu ticības sirdī. Gandrīz desmit gadus deviņi bruņinieki dzīvojuši drupās, pilnīgā slepenībā veicot izrakumus.

Sofija uzmeta viņam skatienu.

' "Un jūs sakāt, ka viņi kaut ko atrada?"

"Gluži noteikti atrada." Lengdons klāstīja, ka ilgais darbs beidzot nesis augļus. Paņēmuši lielo dārgumu, viņi aizceļoja uz Eiropu un tur vienā mirklī ieguva milzīgu ietekmi.

Neviens tā arī neuzzināja, vai bruņinieki šantažējuši Vatikānu, vai arī Baznīca mēģinājusi nopirkt bruņinieku klusuciešanas solījumu, bet pāvests Inocents II nekavējoties izdevis bezprecedenta bullu, kas piešķīra templiešu bruņiniekiem neierobežotu varu un pasludināja viņus par "likumu pašiem sev" no jebkuras, gan politiskas, gan reliģiskas, varas neatkarīgu armiju.

Ar Vatikāna dāvāto pilnīgo rīcības brīvību Templiešu ordenis auga augumā gan bruņinieku skaita, gan politiskās ietekmes ziņā, līdztekus iegūstot prāvus īpašumus vairāk nekā divpadsmit valstīs. Templieši spēja izsniegt kredītus bankrotā nonākušiem karaļnamiem, saņemot pretī kredītprocentus, tādējādi liekot pamatus mūsdienu banku darbībai un vairojot savu bagātību un ietekmi.

Līdz 1300. gadam Vatikāna atļauja bija veicinājusi tik lielas varas nonākšanu templiešu rokās, ka pāvests Klements V izlēma mainīt šo kārtību. Sadarbībā ar Francijas karali Filipu IV pāvests izplānoja ģeniālu templiešu apspiešanas un to bagātību pārņemšanas zibensoperāciju, šādi pārtverot no Vatikāna nobēdzinātos noslēpumus. Ar C1P cienīgu vērienu pāvests Klements izdeva slepenu pavēli, kuru aizzīmogotās aploksnēs izsūtīja saviem kareivjiem visā Eiropā ar noteikumu atvērt tās 1307. gada 13. oktobrī.

Trīspadsmitajā oktobrī no rīta dokumenti tika atvērti un to šausminošais saturs izlasīts. Klementa vēstulē bija teikts, ka viņu esot uzrunājis Dievs, atklājot, ka Tempļa bruņinieki esot ķeceri, kas vainojami sātana pielūgšanā, homoseksuālismā, krusta zaimošanā, sodomijā un līdzīgos Dievu zaimojošos pārkāpumos. Dievs esot licis Klementam attīrīt zemi, notverot visus templiešus un spīdzinot tos, līdz tie atzīstas savos noziegumos pret Dievu. Tajā dienā neskaitāmus Tempļa bruņiniekus sagūstīja, nežēlīgi spīdzināja un pēc tam sadedzināja sārtā kā ķecerus. Traģēdijas atbalss joprojām jūtama ari mūsdienās; līdz pat šai dienai saglabājies uzskats, ka piektdiena, trīspadsmitais, nesot nelaimi.

Sofija izskatījās pārsteigta.

"Tātad Tempļa bruņiniekus iznīcināja? Biju domājusi, ka templiešu brālības pastāv ari mūsu laikos."

'Tā arī ir, turklāt ar dažādiem nosaukumiem. Par spīti Klementa viltus apsūdzībām un neatlaidīgajiem centieniem templiešus iznīdēt, viņiem bija ietekmīgi sabiedrotie un dažiem izdevās izvairīties no Vatikāna dusmām. Klementa patiesais mērķis, kuru viņš tā arī nesasniedza, bija templiešu glabātie slepenie dokumenti, kas bija nodrošinājuši viņu ietekmi, taču tie izslīdēja Klementam caur pirkstiem. Dokumentus jau sen bija pārņēmusi glabāšanā templiešu mīklainā dibinātāja, Sionas Priorija, kuras nevainojamā slepenība bija nodrošinājusi viņu neaizsniedzamību Vatikāna veiktās tīrīšanas laikā. Sapratusi Vatikāna nodomus, Priorija nakts aizsegā izveda dokumentus no Parīzes ar templiešu kuģiem."

"Uz kurieni tos aizveda?"

Lengdons paraustīja plecus.

"Šis noslēpums zināms vienīgi Sionas Priorijai. Tā kā dokumenti ir nepārtrauktas izpētes un dažādu teoriju objekts pat mūsdienās, uzskata, ka tie vairākkārt pārvietoti. Saskaņā ar pašlaik valdošo pieņēmumu tie glabājas kaut kur Apvienotajā Karalistē."

Sofija samulsa.

"Leģendas par šo noslēpumu/' Lengdons turpināja, "tiek nodotas no paaudzes paaudzē jau tūkstoš gadu. Viss dokumentu kopums par šo teoriju un tās ietekmi ir ieguvis vienu vārdu Sangreal. Par to uzrakstīts simtiem grāmatu, un nav tāda noslēpuma, kas vēsturnieku vidē būtu izpelnījies lielāku interesi par Sangreal."

"Sangreal? Vai šis vārds ir saistīts ar franču vārdu sang vai spāņu vārdu sangre, kas nozīmē "asinis"?"

Lengdons pamāja. Asinis bija Sangreal pamats, un tomēr ne jau tādā veidā, kā Sofija iedomājās.

"Leģenda ir sarežģīta, bet galvenais ir paturēt prātā, ka Priorija glabā pierādījumus, ar gudru ziņu gaidīdama īsto, vēsturisko brīdi, lai atklātu patiesību."

"Kādu patiesību? Kādam gan jābūt noslēpumam, lai tam piedēvētu tādu nozīmi?"

Dziļi ieelpojis, Lengdons palūkojās uz tālumā mirgojošo Parīzi.

"Vārds Sangreal ir ļoti sens vārds, Sofij. Tas gadu gaitā pārveidojies par citu… mūsdienīgāku vārdu." Viņš apklusa. "Kad pateikšu to mūslaiku vārdu, sapratīsiet, ka daudz ko zināt par to. Patiesībā gandrīz ikviens ir dzirdējis par Sanģreal."

Sofija, šķita, neticēja.

"Es par to neko nezinu."

"Protams, zināt." Lengdons pasmaidīja. "Tikai esat pieradusi, ka to dēvē par Svēto Grālu."

38.nodaļa

Sofija nopētīja Lengdonu, kas bija ērti atlaidies taksometra sēdeklī. Viņš taču joko.

"Svētais Grāls?"

Lengdons, pavisam nopietns, pamāja.

"Svētais Grāls ir Sangreal burtiskā nozīme. Vārds radies no franču Sangraal, kas pārveidojies par Sangreal un laika gaitā sadalījies divos vārdos: San Greal."

Svētais Grāls. Sofija brīnījās, ka nebija uzreiz ievērojusi valodniecisko saistību. Taču Lengdona apgalvojums tik un tā nebija skaidrs.

"Biju domājusi, ka Svētais Grāls ir kauss. Un jūs tagad sakāt, ka Sangreal esot dokumentu kopums, kas vēsta kādu tumšu noslēpumu."

"Jā, bet Sangreal dokumenti ir tikai daļa no Svētā Grāla dārgumiem. Tie noslēpti kopā ar pašu Grālu… un atklāj tā patieso nozīmi. Dokumenti nodrošināja Tempļa bruņiniekiem tik lielu varu, jo tajos atklājās Grāla īstā daba."

Grāla īstā daba? Sofija vairs neko nesaprata. Viņa uzskatīja, ka Svētais Grāls bijis kauss, no kura Jēzus dzēra svētā vakarēdiena laikā, tas pats, ar kuru Jāzeps no Arimatijas uztvēra krustā sistā Jēzus asinis.

"Svētais Grāls ir Kristus biķeris," viņa sacīja. "Tas taču visiem skaidrs."

"Sofij," Lengdons pieliecās viņai klāt, "Sionas Priorija uzskata, ka Svētais Grāls nemaz nav biķeris. Viņuprāt, Grāla leģenda ka tas esot kauss faktiski esot lieliski iecerēta alegorija. Tas ir, Grāla leģenda kausu izmanto kā metaforu kaut kam citam, daudz svarīgākam." Viņš apklusa. "Kaut kam tādam, kas ideāli atbilst visam, ko jūsu vectēvs pūlas mums šonakt pavēstīt. Turklāt vēl viņa norādes uz svēto sievišķību."

Sofija, joprojām nepārliecināta, Lengdona pacietīgajā smaidā manīja izpratni, taču viņa skatiens joprojām bija nopietns.

"Bet, ja jau Svētais Grāls nav biķeris," viņa jautāja, "kas tad tas ir?"

Lengdons paredzēja tādu jautājumu, tomēr viņam nebija īsti skaidrs, kā uz to atbildēt. Ja atbildi nepamatos ar konkrētu vēsturisko situāciju, Sofija tā isti ari nesapratis tieši tādu izbrīnu Lengdons bija manījis sava izdevēja sejā pirms pāris mēnešiem, kad bija iesniedzis manuskripta uzmetumu.

"Kas īsti apgalvots šajā manuskriptā?" Izdevējs gandrīz aizrijās, nolika vīna glāzi un ieurbās ar skatienu Lengdonam acīs, kurš viņam sēdēja pretī pie pusdiengalda. "Tu joko."

"Nē, ne velti veselu gadu esmu to pētījis."

Pazīstamais Ņujorkas izdevējs Džonass Fokmens nervozi paraustīja savu kazas bārdiņu. Bija, protams, spožās karjeras gaitā dzirdētas visvisādas dulnas idejas, bet kaut kas tāds vēl nebija pieredzēts.

"Robert," Fokmens beidzot attapās, "tikai nepārproti mani. Man patīk, kā tu raksti, un mums abiem bijusi lieliska sadarbība. Bet, ja piekritīšu tādas grāmatas izdošanai, cilvēki mēnešiem ilgi piketēs pie izdevniecības. Turklāt tas sagraus ari tavu reputāciju. Dieva dēļ, tu taču esi Hārvarda universitātes vēsturnieks, ne jau kaut kāds rakstnieķelis, kas tiecas pēc vieglas peļņas. Kur tu ņemsi ticamus pierādījumus kaut kam tamlīdzīgam?"

Rāmi smaidīdams, Lengdons no savas tvīda žaketes kabatas sadabūja papīra lapu un pasniedza to Fokmenam. Tajā bija vairāk nekā piecdesmit grāmatu nosaukumi plaši pazīstamu vēsturnieku darbi, tostarp gan mūsdienu autoru, gan dažus gadsimtus veci sacerējumi, daudzi no tiem bija plaši pazīstami zinātnieku aprindās. Un visu grāmatu nosaukumos bija tā pati Lengdona nule pieminētā premisa. Sarakstu lasot, Fokmena sejā pavīdēja tāds pārsteigums, it kā viņš tikko būtu atklājis, ka īstenībā zeme ir plakana.

"Es pazīstu vairākus autorus. Tie ir… īsti vēsturnieki."

Lengdons plati smaidīja.

"Nu redzi, Džonas, tā nav tikai mana teorija. Par to jau sen runā. Es tikai pamatojos uz to. Neviens no autoriem nav pētījis Svētā Grāla leģendu no simboloģijas viedokļa. Ikonogrāfiskie šīs teorijas pierādījumi, maigi izsakoties, pārsteidz ar savu iespaidīgumu."

Fokmens nespēja novērst skatienu no saraksta.

"Ak dievs, vienu no grāmatām uzrakstījis sers Lī Tībings, britu karaļnama vēsturnieks!"

'Tībings lielu daļu mūža veltījis Svētā Grāla pētniecībai. Esam pat tikušies. Atklāti sakot, viņš lielā mērā mani iedrošināja. Viņš, Džonas, tam tic tāpat kā visi pārējie tajā sarakstā."

"Gribi teikt, ka visi šie vēsturnieki tiešām tic…" Fokmens norīstījās, acīmredzot neuzdrošinādamies pabeigt domu.

Lengdons atkal pasmaidīja.

"Svētais Grāls, iespējams, ir visvairāk meklētā apslēptā manta cilvēces vēsturē. Grāls radījis leģendas, izraisījis karus, nebeidzamus meklējumus. Vai tā notiktu, ja tas būtu kauss vien? Tad jau līdzīgu interesi būtu izraisījušas arī citas relikvijas ērkšķu vainags, krusts, kurā sita Jēzu, krusta uzraksta plāksne -, taču tā nav vis. Svētais Grāls vienmēr ieņēmis īpašu vietu." Lengdons atkal smaidīja. "Un tagad tu arī zini, kāpēc."

Fokmens joprojām purināja galvu.

"Bet, ja tik daudzi par to rakstījuši, kāpēc šī teorija nav izplatīta?"

"Šīs grāmatas nespēj konkurēt ar gadsimtiem ierasto vēstures skatījumu, īpaši, ja šo vēsturi apstiprina visu laiku izcilākais bestsellers."

Fokmena acis iepletās.

"Tikai nemēģini man iegalvot, ka "Harijs Poters" īstenībā ir par Svēto Grālu."

"Es runāju par Bībeli."

Fokmens sarāvās.

"Tā jau es domāju."

"Laissez-le!" Sofijas kliedziens pāršķēla klusumu taksometra salonā. "Lieciet nost!"

Lengdons salēcās, bet Sofija pārliecās pāri priekšējam sēdeklim. Lengdons ieraudzīja, ka vadītājs tur pie mutes mikrofonu un tajā kaut ko runā.

Sofija pacirtās atpakaļ un iebāza roku Lengdona tvīda žaketes kabatā. Lengdons pat nepaspēja izbrīnīties, kad viņa jau bija izrāvusi pistoli un piespiedusi to vadītājam pie pakauša. Tas nekavējoties palaida mikrofonu vaļā, paceldams brīvo roku virs galvas.

"Sofij!" Lengdons iesaucās. "Ko tas galu galā…"

"Arretez!" Sofija pavēlēja.

Pārbiedētais vadītājs paklausīja, apturēja mašīnu, paraudams stāvbremzes rokturi.

Tad arī Lengdons saklausīja taksometru firmas dispečera griezīgo balsi no priekšējā paneļa skaļruņa.

"…cļui s'appelle Aģent Sophie Neveu…" rācija sprakstēja. "Et un Amēricain, Robert Langdon…"62

Lengdons sastinga. Mums jau… uz pēdām?

"Descendez"a Sofija pavēlēja.

Vadītājs trīcēdams, rokas virs galvas pacēlis, izkāpa no taksometra un pakāpās pāris soļu atpakaļ.

Sofija bija nolaidusi logu savā pusē un tēmēja tam krūtīs.

"Robert," viņa klusu sacīja, "sēdieties pie stūres. Tālāk brauksiet jūs."

Lengdons nemaz negrasījās iebilst sievietei ar ieroci rokās. Izkāpis no mašīnas, viņš iemetās vadītāja sēdeklī. Šoferis sāka lamāties, rokas joprojām virs galvas turēdams.

"Robert," Sofija teica, "domāju, ka esat diezgan apskatījis mūsu apburto mežu."

Viņš pamāja. Papilnam.

"Labi. Tad brauksim prom."

Lengdons aplūkoja mašīnas priekšējo paneli. Sasodīts! Viņš mēģināja sataustīt ātruma pārslēgu un sajūga pedāli.

"Sofij? Varbūt jūs…"

"Brauciet!" viņa uzkliedza.

Vairākas meičas tuvojās, gribēdamas noskaidrot, kas notiek. Kāda sieviete sadabūja mobilo tālruni, gribēdama piezvanīt. Lengdons izspieda sajūgu un ieslēdza, viņaprāt, pirmo ātrumu. Tad izmēģinādams nospieda akseleratoru.

Un atlaida sajūgu. Riepām kaucot, taksometrs palēcās uz priekšu, nevaldāmi sazvārojoties; visi, kas bija sanākuši apkārt, pašķīda kur kurais. Sieviete ar tālruni ielēca krūmos, tik tikko izvairīdamās no mašīnas.

"Doucement!"M Sofija iesaucās, kad mašīna aizlīkumoja pa brauktuvi. "Ko jūs darāt?"

"Es mēģināju jūs brīdināt!" viņš centās pārkliegt ātrumkārbas niknos protestus. "Man pašam ir automātiskā!"

39.nodaļa

Lai gan spartiskā istaba Rue La Bruyēre ielas miteklī bija pieredzējusi daudz ciešanu, Sīļa šaubījās, vai kaut kas varētu līdzināties tām sāpēm, kādas pārņēma viņa bālo ķermeni. Mani apmānīja. Viss zaudēts.

Sīļu pievīla. Brāļi bija melojuši, izvēloties nāvi, lai neatklātu īsto noslēpumu. Sīļa nespēja saņemties un piezvanīt Skolotājam. Viņš bija nogalējis ne vien tos četrus, kas zināja slēgakmens slēptuvi, bet arī mūķeni Svētā Sulpīcija baznīcā. Viņa rīkojās pret Dievu! Vim nonicimja "Opus Dei" darbu!

Impulsīvais asinsdarbs, tās sievietes nāve, visu sarežģīja vēl vairāk. Bīskaps Aringarosa bija sarunājis, lai viņu ielaistu baznīcā; ko nodomās abats, atrodot mūķeni mirušu? Lai gan Sīļa viņu noguldīja atpakaļ gultā, brūce galvā nebija noslēpjama. Grīdas sadragātās plāksnes lauskas bija rūpīgi atliktas atpakaļ, taču bojājums bija labi saskatāms. Uzreiz varēja redzēt, ka tur kāds darbojies.

Pēc uzdevuma paveikšanas Sīļa bija plānojis paļauties uz "Opus Dei". Bīskaps Aringarosa mani aizstāvēs. Neko svētlaimīgāku par meditācijas un lūgšanu piepildītu dzīvi "Opus Dei" Ņujorkas mītnes sienās nevarēja iedomādes. Viņš vairs ne soli nespertu ārā. Viss nepieciešamais bija atrodams turpat. Nevienam neesmu vajadzīgs. Diemžēl bīskaps Aringarosa nevarētu tik vienkārši pazust.

Manis dēļ bīskapam draud briesmas. Sīļa truli blenza grīdā, apsvērdams iespēju atņemt sev dzīvību. Tieši Aringarosa bija to viņam dāvājis… tajā mazajā Spānijas mācītājmuižā. Tieši viņš bija devis Sīlam izglītību un dzīves jēgu.

"Redzi," Aringarosa skaidroja, "tu piedzimi par albīnu. Citiem nav tevi jāapsmej par to. Vai tad nesaproti, cik īpašs esi? Vai nezini, ka pats Noass bijis albīns?"

"Noass, kurš uzbūvēja šķirstu?" Sīļa bija pārsteigts.

Aringarosa smaidīja.

"Jā, tas bija Noasa šķirsts. Viņš bija albīns. Tāpat kā tev, ari viņa āda bija balta kā eņģelim. Padomā par to! Noass izglāba visu dzīvo, kas vien mājo uz zemes. Tevi gaida lieli darbi. Ne velti Kungs ir atbrīvojis tevi. Tas ir aicinājums. Dievam vajadzīga tava palīdzība Viņa darbos."

Ar laiku Sīļa iemācījās uztvert sevi citādi. Esmu šķīsts. Balts. Daiļš. Kā eņģelis.

Taču tobrīd, savā istabā, viņš dzirdēja vienīgi tēva īgno balsi no tālās pagātnes.

Tu es un desastre. Un specire,65

Nometies ceļos uz dēļu grīdas, Sīļa lūdza piedošanu. Tad, novilcis drānas, atkal ķērās pie Disciplīnas.

40.nodaļa

Nemākulīgi pārslēgdams ātrumus, Lengdons tomēr aizvadīja nolaupīto taksometru līdz Bois de Boulogtie viņam galam, motoru noslāpējot tikai dažas reizes. Diemžēl situācijas jocīgo pusi aizēnoja taksometru firmas dispečers, kas vairākkārt izsauca viņu taksometru pa radio.

"Voiture cinq-six-trois. Oū etes-vous? Rēpondez!"66

Kad Lengdons bija izbraucis parkam cauri, viņš apvaldīja savu mačismu un nobremzēja.

"Labāk brauciet jūs."

Sofijai nebija divreiz jāsaka. Viņa iekārtojās pie stūres, un jau pēc dažiem mirkļiem mašīna mierīgi dūca pa Allee de Longchamp, atstājot pasaulīgo prieku dārzu aiz muguras.

"Kur ir Rue Haxo?" Lengdons jautāja, vērojot, kā spidometra bultiņa tuvojas simt kilometru atzīmei.

Sofija nenovērsa skatienu no ceļa.

"Šoferis teica, ka blakus Rolāna Garosa tenisa stadionam. Es zinu, kur tas ir."

Lengdons atkal izvilka no kabatas smago atslēgu un pasvārstīja to plaukstā. Nojauta viņam teica, ka šim priekšmetam ir ārkārtīgi liela nozīme. Pilnīgi iespējams, ka tā bija viņa brīvības atslēga.

Jau agrāk, stāstot Sofijai par Tempļa bruņiniekiem, Lengdons iedomājās, ka šai atslēgai, tāpat kā Priorijas zīmogam uz tās, bija arī smalkāka saikne ar Sionas Prioriju. Krusts ar vienāda garuma atzariem simbolizēja ne vien līdzsvaru un harmoniju, bet ari Templiešu ordeni. Kurš gan vēsturisko gleznu reprodukcijās nav redzējis Tempļa bruņiniekus baltos, sarkanu krustu rotātos apmetņos? Templiešu krusta gali bija nedaudz paplatināti, tomēr tie visi bija pilnīgi vienāda garuma.

Kvadrātisks krusts. Tieši tāds pats kā pie atslēgas.

Lengdons nespēja iedomāties, kas viņus sagaida. Svētais Grāls. Tas būtu pilnīgi neiespējami. Valdīja uzskats, ka Grāls jau sen vismaz kopš 1500. gada atrodas Anglijā, pazemes telpā zem kādas templiešu baznīcas.

Kopš lielmestra da Vinči laikiem.

Lai nodrošinātu savu svarīgo dokumentu neaizskaramību, senos laikos Priorija bija spiesta tos daudzkārt pārvietot. Mūsdienu vēsturnieki uzskata, ka Grāls pārvadāts vismaz sešas reizes kopš pārvešanas no Jeruzalemes uz Eiropu. Grāls pēdējo reizi parasto ļaužu acīm "parādījies" 1447. gadā, kad daudzi aculiecinieki aprakstījuši ugunsgrēku, kas izcēlies pēkšņi, gandrīz aprijot dokumentus, kurus tomēr paspēts iznest drošībā. Tās bijušas četras milzu lādes, katru stiepuši seši vīri. Pēc tā notikuma neviens neesot Grālu redzējis. Vienīgais, kas palicis pāri, bija baumas, ka tas glabājoties Lielbritānijā, karaļa Artura un "Apaļā galda" bruņinieku zemē.

Lai arī kur tas glabātos, bija zināmi divi svarīgi fakti.

Leonardo da Vinči zināja, kur atradās Grāls viņa dzīves laikā.

Tā slēptuve, iespējams, nebija daudz mainījusies.

Šā iemesla pēc daudzi Grāla enfuziasti joprojām nenogurstoši pētīja da Vinči mākslu un dienasgrāmatas, cerot rast slēptu norādi uz Grāla pašreizējo atrašanās vietu. Daži uzskatīja, ka klinšainais fons gleznā "Madonna grotā" atbilstot kādai vietai Skotijas kalnos. Citi uzstāja, ka mācekļu neparastajam izvietojumam "Svētajā vakarēdienā" esot kāds izskaidrojums. Vēl citi paziņoja "Monas Lizas" rentgenanalize liecinot, ka sākumā Monai Lizai bijis lazurīta kareklis ar Izīdas tēlu, kuru da Vinči vēlāk aizkrāsojis. Lengdons nekad nebija redzējis karekļa esamības apliecinājumus un nespēja iedomāties, kā tas varētu norādīt uz Svētā Grāla atrašanās vietu, taču Grāla pētnieki joprojām līdz nelabumam apsprieda tādus jautājumus internetā un vispasaules tīmekļa tērzēšanas zālēs.

Visiem patīk noslēpumi.

Un par to trūkumu nevarēja sūdzēties. Protams, visjaunākais bija satriecošais atklājums, ka da Vinči slavenais darbs "Gudrie pielūdz Jēzus bērniņu" slēpjot tumšu noslēpumu zem krāsas slāņiem. Itāliešu mākslas diagnostiķis Mauricio Seracīni bija atklājis satraucošu faktu, kam "Neiv York Times Magazine" veltīja lielu rakstu "Leonardo piesedz".

Seracīni izdevās pārliecinoši pierādīt lai gan gleznas pelēkzaļo uzmetumu patiešām radījis da Vinči, pati glezna nepiederot viņa otai. Taču daudz lielāku satraukumu izraisīja tas, kas atklājās zem krāpnieka gleznojuma. Ar infrasarkanās reflektogrāfijas un rentgenogrāfijas metodi uzņemtie attēli liecināja, ka šis viltotājs, iekrāsodams da Vinči uzmetumu, bija aizdomīgi novirzījies no zīmējuma… it kā sagrozot da Vinči patiesos nolūkus. Lai arī kāds būtu izskatījies uzmetums, tas vēl nebija publiskots. Bet Florences Ufici gleznu galerijas vadība pirmajā apjukumā nekavējoties pārvietoja gleznu uz noliktavu pavisam citā ēkā. Galerijas apmeklētāji Leonardo da Vinči zālē varēja skatīt nevis gleznu, bet plāksnīti ar maldinošu un nepatīkamu vēsti.

GLEZNA ATRODAS PIRMSRESTAURĀCIJAS DIAGNOSTIKAS LABORATORIJĀ

Grāla meklētāju, mūsdienu savādnieku, pasaulē vislielākā mīkla bija pats Leonardo da Vinči. Viņa mākslas darbi, šķita, vai plīsa aiz nepacietības atklāt noslēpumu, tomēr šī mīkla tā arī palika neatminēta; iespējams, tā bija noslēpta zem krāsas slāņa vai koda veidā atradās visu acu priekšā, vai tādas vispār nebija. Var jau būt, ka da Vinči neskaitāmie intriģējošie mājieni bija tikai mānīgi solījumi, ko tas bija atstājis ziņkāro pētnieku apbēdināšanai. Iespējams, tieši tāpēc smaida viszine Mona Liza.

"Vai varētu būt," Sofija jautāja, iztraucēdama Lengdona pārdomas, "ka ar šo atslēgu aizslēgta Svētā Grāla slēptuve?"

Lengdona smiekli pat viņam pašam izklausījās samāksloti.

"To es tiešām nespēju iedomāties. Turklāt uzskata, ka Grāls noslēpts kaut kur Lielbritānijā, nevis Francijā." Viņš pāris vārdos iezīmēja tā vēsturi.

"Bet Grāls šķiet vienīgais racionālais secinājums," viņa uzstāja. "Te mums ir ārkārtīgi droša atslēga ar Sionas Priorijas zīmogu, mūsu rokās to nodevis Sionas Priorijas loceklis, un šī brālība ir Svētā Grāla glabātāja."

Viņas iebilde bija loģiska, taču Lengdons intuitīvi nespēja tai piekrist. Bija dzirdēts, ka Priorija esot zvērējusi kādreiz nogādāt Grālu atpakaļ Francijā, kur tam rastu mūžīgu atdusas vietu, taču nebija neviena pierādījuma, ka tas patiešām noticis. Pat ja Priorijai būtu izdevies pārvietot Grālu uz Franciju, Hakso ielas 24. nams tenisa stadiona tuvumā diez vai bija tā cildenā atdusas vieta.

"Man, Sofij, patiešām nav ne jausmas, kā šī atslēga varētu būt saistīta ar Grālu!"

"Vai tāpēc, ka Grālam it kā jāatrodas Anglijā?"

"Ne jau tas vien. Svētā Grāla slēptuve ir viens no visstingrāk glabātajiem noslēpumiem cilvēces vēsturē. Priorijas locekļiem jāgaida desmitiem gadu, lai pierādītu savu uzticamību un iekļūtu brālības augstākajā kārtā, un tad kāds no tiem uzzina Grāla atrašanās vietu. Noslēpuma drošībai radīta sarežģīta informācijas aizsardzības sistēma, un, lai gan brālība ir ļoti liela, tikai četri locekļi vienmēr zina, kur atrodas Grāls, lielmestrs un trīs viņa senechaivc. Iespēja, ka jūsu vectēvs bijis viens no šiem četriem, ir ļoti niecīga."

Mans vectēvs bija viens no viņiem, Sofija domāja, joprojām spiezdama kāju uz akseleratora. Atmiņā neizdzēšami iespiedies tēls neapstrīdami liecināja par viņa augsto stāvokli brālībā.

"Un, pat ja jūsu vectēvs būtu viens no augstākās vadības, viņš nekādā ziņā to nedrīkstētu atklāt kādam, kas nav brālības loceklis. Tas, ka viņš varētu jūs ievadīt augstākajā kārtā, ir kas neiedomājams."

Bet es jau esmu tur bijusi, Sofija sprieda, atceroties pagrabstāvā redzēto rituālu. Viņa īsti nezināja, vai spētu pastāstīt tonakt Normandijas chāteau piedzīvoto. Veselus desmit gadus kauns nebija ļāvis viņai kādam to atklāt. To atminoties vien, viņa nodrebēja. Kaut kur tālumā ieaurojās sirēna, un viņai uzmācās arvien lielāks nogurums.

"Re, kur ir!" Lengdons satraukts iesaucās, ieraugot Rolāna Garosa tenisa stadiona milzīgo kompleksu.

Sofija piebrauca pie stadiona. Pēc vairāku krustojumu šķērsošanas viņi atrada Rue Haxo un nogriezās, pētot māju numurus to dilstošā kārtībā. Iela kļuva rūpnieciska, parādījās dažādu uzņēmumu izkārtnes.

Mums vajadzīgs divdesmit ceturtais nams, Lengdons klusībā atkārtoja, pieķerdams sevi vērojam, vai neredzēs kādu baznīcas torni. Nekļūsti smieklīgs! Visu aizmirsta templiešu baznīca šādā rajonā?

"Te tas ir!" Sofija izsaucās.

Lengdona skatiens pievērsās ēkai, kas atradās acu priekšā.

Kā tas var būt?

Tā bija moderna celtne. Pazema, cietoksnim līdzīga ēka ar fasādē iespiestu milzīgu kvadrātveida neona krustu. Zem krusta bija rakstīts:

CĪRIHES DEPOZĪTBANKA

Lengdons pateicās Dievam, ka nebija paspējis uzticēt Sofijai savas cerības uziet templiešu baznīcu. Simbolikas pētniekiem piemita profesijas kaite mēģināt izdibināt slēptu nozīmi situācijās, kur tādas nemaz nebija. Šajā gadījumā Lengdons bija pilnīgi aizmirsis, ka miera nesējs vienādu atzaru krusts bija atzīts par ideālu simbolu neitrālās Šveices karogam.

Vismaz šis noslēpums bija atrisināts.

Sofijai un Lengdonam bija Šveices bankas seifa atslēga.

41 . nodaļa

Pie Castel Gandolfo kalnu vējš uzbrāzās klints virsotnē, liekot bīskapam Aringarosam uzreiz pēc izkāpšanas no "Fiat" nodrebināties. Vajadzēja sutanai virsū vēl kaut ko uzmest, viņš domāja, drebuļus apvaldīdams. Šonakt jau nu nemaz negribējās atstāt noguruša vai bailīga cilvēka iespaidu.

Pils bija tumša, vienīgi pašā pēdējā stāvā draudīgi gailēja logi. Bibliotēka, Aringarosa nodomāja. Viņi nemaz nav gājuši gulēt, gaidījuši. Pieliecies pret vēju, viņš devās uz durvīm, observatorijas kupoliem nepievērsdams ne mazāko uzmanību.

Durvis atvēra samiegojies priesteris. Tas pats, kurš viņu sagaidīja pirms pieciem mēnešiem. Šonakt viņš neizrādīja tik lielu viesmīlību.

"Mēs, bīskap, jau sākām bažīties," priesteris teica, palūkodamies pulkstenī un izskatīdamies vairāk satraukts nekā noraizējies.

"Atvainojos. Mūsu laikos uz aviosatiksmi vairs nevar paļauties."

Priesteris nomurmināja kaut ko sev vien saprotamu un tad

sacīja:

"Jūs gaida augšā. Es pavadīšu."

Bibliotēka bija plaša kvadrātveida telpa ar tumša koka paneļiem no grīdas līdz griestiem. Pie visām sienām slējās foliantiem piestūķēti grāmatskapji. Grīdu klāja dzeltenīgs marmors ar melna bazalta maliņu gar sienām, neuzbāzīgi atgādinot laikus, kad šo ēku izmantoja vienīgi par pili.

"Esiet sveicināts, bīskap," no telpas viņa gala atskanēja vīrieša balss.

Aringarosa pūlējās saskatīt sveicēju, taču apgaismojums bija smieklīgi vājš daudz vājāks nekā pirmās vizītes laikā, kad visa telpa laistījās ugunīs. Skarbās pamošanās nakts. Šie ļaudis sēdēja ēnā, kā gaidāmā notikuma kaunēdamies.

Aringarosa tuvojās lēni, majestātiski. Nu jau varēja saredzēt trīs stāvus sēžam pie gara galda telpas pretējā pusē. Vidū sēdēja cilvēks, kura apveidus bīskaps uzreiz pazina, tas bija druknais secretarius Vaticana, visu Vatikāna juridisko jautājumu pārraugs. Abi pārējie bija itāliešu kardināli, kas ieņēma augstus amatus Vatikānā.

Aringarosa piegāja galdam klāt.

"Pazemīgi atvainojos par vēlo ierašanos. Mums ir pavisam atšķirīgas laika zonas. Droši vien esat noguruši gaidot."

"It nemaz," secretarius teica, rokas uz apjomīgā vēdera sakrustojis. "Pateicamies jums, ka mērojāt tik tālu ceļu. Mazākais, ko varam jūsu labā darīt, ir palikt nomodā. Vai drīkstam piedāvāt kafiju vai ko citu?"

"Es negribētu tēlot šeit saviesīgu tikšanos. Man jāpaspēj uz citu lidmašīnu. Vai ķersimies pie lietas?"

"Protams," secretarius piekrita. "Jūs rīkojāties straujāk, nekā bijām cerējuši."

"Vai tiešām?"

"Jūsu rīcībā ir vēl vesels mēnesis."

"Jūs paziņojāt, kas darāms, pirms pieciem mēnešiem. Kāpēc lai es vilcinātos?"

"Patiešām. Mūs ļoti iepriecina jūsu lietišķā pieeja."

Aringarosa ļāva skatienam pārslīdēt garajam galdam pāri pašā galā atradās liels melns portfelis.

"Vai tur ir tas, ko prasīju?"

"Jā." Secretarius izklausījās samulsis. "Lai gan man jāatzīst, ka esam noraizējušies par jūsu prasību. Tā šķiet visai…"

"Bīstama," pabeidza viens no kardināliem. "Vai esat pārliecināts, ka mēs nevarētu to nokārtot ar pārskaitījumu? Summa ir ārkārtīgi liela."

Brīvība maksā dārgi.

"Es neuztraucos par savu drošību. Dievs ir ar mani."

Trijotne īstenībā neizskatījās par to pārliecināta.

"Vai naudas līdzekļi ir tieši tādi, kā prasīju?"

Secretarius pamāja.

"Vatikāna bankas liela nomināla obligācijas. Aizstāj skaidru naudu jebkurā pasaules valstī."

Aringarosa aizgāja līdz galda galam un atvēra portfeli. Tajā atradās divas biezas obligāciju pakas, uz katras no tām bija uzspiests Vatikāna zīmogs un uzraksts PORTATORE, kas nozīmēja, ka skaidru naudu pret tām var saņemt jebkurš uzrādītājs.

Secretarius izskatījās norūpējies.

"Man jāatzīst, bīskap, ka mēs visi justos mierīgāk, ja šie līdzekJi būtu skaidrā naudā."

Es nevarētu tik daudz panest skaidrā naudā, Aringarosa nodomāja, portfeli aizvērdams.

"Obligācijas ir tikpat kā skaidra nauda. Paši tā teicāt."

Kardināli mulsi saskatījās, tad viens no viņiem sacīja:

"Jā, bet šīs obligācijas tieši norāda uz Vatikāna banku."

Aringarosa iekšēji pasmaidīja. Tieši tā iemesla pēc Skolotājs ieteica Aringarosam pieprasīt naudu Vatikāna bankas obligācijās. Tā vienlaikus bija nodrošināšanās. Tagad mēs visi esam vienādi iesaistīti.

"Tas ir pilnīgi likumīgs darījums," Aringarosa viņus mierināja. ""Opus Dei" ir Vatikāna prelatūra, un Svētais Tēvs drīkst rīkoties ar naudas līdzekļiem pēc sava ieskata. Te neviens likums nav pārkāpts."

"Taisnība, bet…" Secretarius paliecās uz priekšu, un krēsls žēli iečīkstējās. "Mums nav zināms, kā jūs rīkosieties ar šiem līdzekļiem un vai tas nav kaut kādā veidā pretlikumīgi…"

"Ņemot vērā, ko jūs pieprasāt no manis," Aringarosa atteica. "Tas, ko es iesākšu ar šo naudu, nav jūsu darīšana."

Iestājās ilgs klusums.

Viņi atzīst, ka man ir taisnība, Aringarosa nosprieda.

"Un nu, jādomā, man būtu kaut kur jāparakstās?"

Visi trīs sarosījās, steidzīgi pagrūžot viņam priekšā kādu lapu, it kā vēlētos drīzāk redzēt viņu aizejam.

Aringarosa uzmeta acis piebīdītajai papīra lapai. Uz tās bija pāvesta zīmogs.

"Vai teksts ir tieši tāds pats, ko jūs man atsūtījāt?"

"Noteikti."

Aringarosa jutās pārsteigts, cik mierīgi viņš parakstīja dokumentu. Un trīs pārējie, šķita, atviegloti nopūtās.

"Paldies, bīskap," secretarius teica. "Jūsu pakalpojumu Baznīca nekad neaizmirsīs."

Aringarosa paņēma portfeli, tā svars solīja varu. Visi četri brīdi lūkojās cits citā, it kā vēl kas būtu sakāms, taču acīmredzot nekas prātā neienāca. Aringarosa pagriezās un devās uz durvju pusi.

"Bīskap!" viens no kardināliem iesaucās, kad Aringarosa bija sasniedzis slieksni.

Aringarosa apstājās un pagrieza galvu atpakaļ.

"Jā?"

"Uz kurieni jūs tagad dosieties?"

Aringarosa juta, ka jautājums ir vairāk garīgs, nevis ģeogrāfisks, tomēr morāles jautājumu apspriešanai laiks bija pārāk vēls.

"Uz Parīzi," viņš atbildēja un izgāja pa durvīm.

42. nodaļa

Cīrihes Depozītbanka bija Geldschrank67 tipa banka, kas bija atvērta divdesmit četras stundas dienā, pēc jaunākajām tehnoloģijām piedāvājot pilnu anonīmo pakalpojumu klāstu saskaņā ar Šveices norēķinu konta tradīcijām. Darbojoties Cīrihē, Kualalumpurā, Ņujorkā un Parīzē, pēdējos gados banka bija papildinājusi pakalpojumu veidus, piedāvādama naudas līdzekļu saņemšanu, ievadot datorprogrammas radītu pieejas kodu, kā arī anonīmu digitalizētu dublēšanu.

Tās darbības ienesīgumu galvenokārt nodrošināja vissenākais un vienkāršākais piedāvājums anonyme Lager, anonīmie seifi. Klienti, kas vēlējās nodot uzglabāšanā jebko, sākot no vērtspapīriem līdz vērtīgām gleznām, varēja anonīmi atstāt šeit savu bagātību, izmantojot visaugstāko tehnoloģiju nodrošinātu daudzpakāpju slepenību, kā arī to izņemt tāpat anonīmi.

Kad Sofija apstājās pie galamērķa, Lengdons aplūkoja ēkas lakonisko arhitektūru un nosprieda, ka Cīrihes Depozītbanka neizceļas ar humora izjūtu. Šķita, ka taisnstūra celtne, kam neredzēja nevienu logu, izgatavota no vienlaidu pelēka tērauda plāksnēm. Atgādinot milzu metāla kluci, celtne stāvēja nedaudz nost no ielas, uz tās fasādes kvēloja prāvs neona krusts.

Šveices banku izslavētā slepenība bija kļuvusi par vienu no valsts ienesīgākajām eksporta precēm. Tādas iestādes gan visai pretrunīgi uztvēra mākslas pasaule, jo tās sniedza mākslas priekšmetu zagļiem iespēju slēpt zagtās mantas pat gadiem ilgi, dažreiz pat dk ilgi, līdz pēdas pagaisa. Tā kā glabāšanā atstātās mantas no policijas pārbaudēm aizsargāja likums un tās bija reģistrētas ar konta numuru, nevis personas vārdu, zagļi varēja dusēt uz lauriem, pārliecināti, ka zagtās mantas atrodas drošībā un neviens pavediens no turienes nenorāda uz to noguldītājiem.

Sofija bija apturējusi taksometru pie iespaidīgiem vārtiem, kas norobežoja bankas iebraucamo ceļu betona rampu, kura veda lejup, ēkas pagrabstāvā. Uz viņiem raudzījās videokameras acs, un Lengdons nojauta, ka tā atšķirībā no Luvrā uzstādītajām bija īsta.

Sofija atvēra mašīnas logu un nopētīja elektronisko tablo vadītāja pusē. Tā ekrāns sniedza informāciju septiņās valodās. Angļu valoda bija pirmā.

IEVIETOJIET ATSLĒGU

Sofija izņēma no kabatas zelta atslēgu ar lāzera veidoto rakstu un atkal pievērsās tablo. Zem ekrāna bija trīsstūrveida atvere.

"Kaut kas man liek cerēt, ka derēs," Lengdons teica.

Sofija tuvināja atslēgas trīsstūraino galu atverei un uzmanīgi iebīdīja to līdz galam. Atslēgu acīmredzot pagriezt nevajadzēja. Vārti tūdaļ sāka vērties vaļā. Sofija noņēma kāju no bremzes pedāļa, taksometrs noripoja līdz otrajiem vārtiem un nākamajam tablo. Aizmugurē pirmie vārti aizvērās, iesprostojot viņus kā kuģi slūžās.

Lengdonam tāda ierobežotība nebūt nebija pa prātam. Jācer, ka arī otrie vārti atvērsies.

Ekrāna norādījumi bija tieši tādi paši.

IEVIETOJIET ATSLĒGU

Tiklīdz Sofija iebīdīja atslēgu spraugā, atvērās arī otrie vārti. Pēc mirkļa viņi jau iebrauca pa rampu ēkas pazemē.

Klientiem paredzētā garāža nebija liela, un blāvajā apgaismojumā varēja noprast, ka vietas pietiktu kādam ducim mašīnu. Pretējā pusē Lengdons pamanīja galveno ieeju. Tur betona grīdu klāja sarkans celiņš, aicinot pie milzīgām durvīm, kas atgādināja monolītu metāla vairogu.

Nepārprotams dubultmājiens. Lengdons pasmīnēja. Laipni lūdzam, un turieties pa gabalu.

Sofija novietoja taksometru pie pašas ieejas un izslēdza motoru.

"Šaujamo labāk atstāsim." Ar lielāko prieku, Lengdons domās piekrita, pabāzdams pistoli zem sēdekļa.

Sofija un Lengdons izkāpa un devās pa sarkano gridceliņu pie tērauda plāksnes. Durvīm nebija roktura, taču tām blakus, sienā, bija ierīkota vēl viena trīsstūrveida atvere. Šoreiz bez jebkādām instrukcijām.

"Lai neielaistu tos, kam nepielec," Lengdons piezīmēja.

Sofija nervozi iesmējās.

"Aiziet!" Viņa iebāza atslēgu atverē, un durvis, klusu dūkdamas, vērās uz iekšu. Sofija un Lengdons saskatījās un devās iekšā. Durvis, uzreiz aiz viņiem aizveroties, dobji nobūkšķēja.

Tik iespaidīgu interjeru kā Cīrihes Depozītbankas vestibilā Lengdons vēl nebija redzējis. Bankās parasti aprobežojās ar parastu pulēto marmoru un granītu, bet šeit viss no vienas vietas bija metāls un kniedes.

Diez kas bijis projekta autors? Lengdons brīnījās. Tēraudražotājs?

Sofija, plašo telpu aplūkodama, izskatījās tikpat pārsteigta.

Pelēkais metāls bija visur grīdas, sienas, galdi, durvis; pat krēsli, šķita, bija pieskaņoti tie metāliski spīdēja. Taču izskatījās pamatīgi. Doma bija skaidra jūs atrodaties drošā glabātavā.

Viņiem ienākot, pie galdiņa sēdošais milzis pacēla galvu. Izslēdzis mazu televizoru, ko bija skatījies, viņš veltīja ienācējiem jauku smaidu. It kā par spīti masīvajai muskulatūrai un ierocim pie sāniem, balsī jautās Šveices viesnīcu izsūtāmā zēna izmeklētā laipnība.

"BonsoirI"66 viņš sacīja. "Vai varu jums ko līdzēt?"

Divvalodīgā sasveicināšanās bija jaunākais Eiropas viesmīlības triks. Tas neko neuzspieda, bet ļāva viesim pašam izvēlēties sev atbilstošu valodu.

Sofija neizvēlējās nevienu. Viņa gluži vienkārši nolika uz galda zelta atslēgu.

Vīrietis paraudzījās uz to un tūdaļ izslējās.

"Ak jā. Jums jābrauc ar to liftu, kas zāles galā. Tūlīt bildināšu par jūsu ierašanos."

Sofija pamāja un paņēma atslēgu.

"Kurš stāvs?"

Vīrietis vērīgi palūkojās uz viņu.

"To lifts pats nosaka pēc jūsu atslēgas."

***

Apsargs vēroja, kā abi jaunatnācēji dodas pie lifta, ievieto atslēgu, ieiet liftā un nozūd. Tiklīdz aiz viņiem aizvērās durvis, viņš satvēra tālruņa klausuli. Ne jau tādēļ, lai brīdinātu par klientu ierašanos. Tas nebija vajadzīgs. Sagaidītājs tika brīdināts automātiski, tiklīdz klients ievadīja savu atslēgu ārējo vārtu atslēgas caurumā.

Apsargs piezvanīja bankas naktsmaiņas priekšniekam. Gaidīdams atbildi, viņš atkal ieslēdza televizoru un lūkojās tajā. Ziņas, ko viņš bija skatījies, jau tuvojās nobeigumam. Taču tam nebija nozīmes. Viņš vēlreiz uzmanīgi nopētīja divas ekrānā redzamās sejas.

Maiņas priekšnieks pacēla klausuli.

"Omi?"

"Mums ir problēma."

"Kas noticis?" priekšnieks jautāja.

"Francijas policija meklē divus bēgļus."

"Un?"

"Abi tikko ieradās mūsu bankā."

Priekšnieks nošķendējās.

"Nu labi, tūlīt sazināšos ar mesjē Vernē."

Apsargs nolika klausuli, tad paņēma to un piezvanīja uz citu numuru. Šoreiz uz Interpolu.

Lengdonu pārsteidza, ka lifts laidās lejup, nevis cēlās uz augšu. Nebija ne jausmas, cik stāvu zemāk viņi bija nobraukuši, kad durvis beidzot atvērās. Patiesībā viņam tas īpaši nerūpēja. Galvenais bija tikt ārā no lifta kabīnes.

Ieraudzījuši, ka sagaidītājs jau stāv gaitenī, abi nobrīnījās vien par tādu ašumu. Pavecais, laipnais kungs nevainojami izgludinātā vilnas flaneļa uzvalkā ne visai labi iederējās šajā vidē vecmodīgs baņķieris augsto tehnoloģiju pasaulē.

"Bonsoir," viņš sveicināja. "Labvakar. Esiet tik laipni, sekojiet man, s 'il vous plait69 ." Atbildi negaidīdams, viņš veicīgi aizsoļoja pa šauro metāla gaiteni.

Pēc vairākiem pagriezieniem, pagājuši garām dažām lielām istabām ar ieslēgtiem centrālajiem datoriem, viņi apstājās.

"Voici,"70 sagaidītājs teica, atverot kādas tērauda durvis, un aicināja viņus iekšā. "Lūdzu."

Lengdons un Sofija bija nokļuvuši pavisam citā pasaulē. Nelielā telpa atgādināja augstākās klases viesnīcas numura viesistabu. Ne metāla, ne kniežu te nebija; visapkārt austrumu paklāji, tumša ozolkoka mēbeles, mīksti krēsli. Uz plata galda telpas vidū blakus tikko atvērtajai "Perrier" pudelei gaidīja divas kristāla glāzes; ūdens pudelē vēl dzirkstīja. No alvas kafijas kannas cēlās kafijas smarža.

Viss ar nevainojamu precizitāti, Lengdons novērtēja. Te nu šveiciešus nepārspēsi.

Vīrietis saprotoši viņiem uzsmaidīja.

"Jūs, šķiet, pie mums esat pirmo reizi."

Nedaudz pavilcinājusies, Sofija pamāja.

"Skaidrs. Atslēgas nereti novēl mantiniekiem, un mūsu jaunie klienti parasti ne visai pārzina kārtību." Viņš norādīja uz galdu ar dzērieniem. "Jūtieties šeit kā mājās, neviens jūs nesteidzinās."

"Jūs sakāt, ka atslēgas dažreiz pārmanto?" Sofija jautāja.

"Tieši tā. Jūsu atslēga ir kā Šveices bankas konta numurs, kurus mēdz pārmantot no paaudzes paaudzē. Mūsu zelta kontu klientiem visīsākais nomas termiņš ir piecdesmit gadu. Jāapmaksā avansā. Tā nu paaudžu maiņa mums nav nekas neparasts."

Lengdons ar neizpratni lūkojās runātājā.

"Jūs teicāt piecdesmit ?"

"Ne mazāk," tas atteica. "Protams, var samaksāt arī par ilgāku laiku, bet, ja piecdesmit gados kontā nekonstatējam nekādas aktivitātes, depozītseifa saturs tiek automātiski iznīcināts. Vai iepazīstināt jūs ar seifa saņemšanas procedūru?"

Sofija pamāja.

"Jā, lūdzu."

Bankas darbinieks ar plašu rokas mājienu norādīja uz grezno salonu.

"Šī telpa ir jūsu rīcībā. Tiklīdz aiziešu, varat droši uzturēties šeit tik ilgi, cik vajadzīgs, lai mierīgi pārbaudītu sava seifa saturu un veiktu nepieciešamās darbības. Seifs izslīdēs… lūk, no šejienes." Viņš pieveda abus pie pretējās sienas, kur slaidā lokā telpā iesniedzās plata slīdlente, nedaudz atgādinot bagāžas slīdlenti lidostā. "Ievietosiet atslēgu šeit…" Vīrietis norādīja uz palielu elektronisku tablo slīdlentei blakus. Tajā bija pazīstamais trīsstūrveida atslēgas caurums. "Tiklīdz dators pazīs jūsu atslēgu, jums jāievada konta numurs, un robots jūsu seifu paņems no glabātavas un nogādās uz šejieni jūsu rīcībā. Kad beigsiet darbības ar seifu, nolieciet to atkal uz slīdlentes un vēlreiz ievadiet atslēgu, un viss notiks pretējā kārtībā. Tā kā process ir pilnīgi automatizēts, jūsu konfidencialitāte garantēta pat attiecībā uz bankas darbiniekiem. Ja jums ko ievajagas, nospiediet izsaukuma pogu uz galda istabas vidū."

Sofija gribēja ko vaicāt, taču atskanēja tālruņa zvans. Vīrietis apmulsa zvans acīmredzot bija viņu pārsteidzis.

"Atvainojiet, lūdzu!" Viņš piegāja pie tālruņa, kas atradās uz galda turpat, kur kafija un minerālūdens pudele. "Oui?" viņš atsaucās.

Jo ilgāk viņš klausījās, jo vairāk rauca pieri.

"Oui… oui… d'accord."71 Darbinieks nolika klausuli un vainīgi pasmaidīja. "Piedodiet, bet man jāiet. Jūtieties kā mājās." Viņš steidzās uz durvīm.

"Atvainojiet!" Sofija iesaucās. "Vai drīkst vēl ko pajautāt, kamēr esat šeit? Jūs teicāt, ka jāievada konta numurs."

Vīrietis, pavisam bāls, apstājās pie durvīm.

"Bet protams. Tāpat kā gandrīz visās Šveices bankās, mūsu seifi reģistrēti ar numuru, nevis ar personas vārdu. Ir atslēga un personiskā konta numurs, kas zināms vienīgi jums. Atslēga ir tikai puse no identifikācijas. Personiskā konta numurs ir otra puse. Citādi, atrodot nozaudētu atslēgu, jebkurš varētu to izmantot."

Sofija tomēr nesaprata.

"Un, ja nu tas, kas man novēlēja šo atslēgu, neatstāja konta numuru?"

Bankas klerka sirds vai lēca pa muti laukā. Tad jums te nav ko darīt! Viņš veltīja abiem rāmu smaidu.

"Palūgšu, lai jums kāds atnāk palīgā. Tūlīt būs klāt."

Izgājis no istabas, viņš aizvēra durvis un pagrieza masīvu slēdzeni, droši ieslēdzot abus vēlos klientus.

Pilsētas otrā malā Kolē stāvēja pie Gare du Nord Ziemeļu dzelzceļa stacijas. Iezvanījās viņa tālrunis.

Tas bija Fašs.

"Interpolam kāds piezvanījis," viņš paziņoja. "Liec to vilcienu mierā. Lengdons un Nevē tikko iegājuši Cīrihes Depozītbankas Parīzes filiālē. Visi uz turieni! Nekavējoties!"

"Vai vēl nav zināms, ko īsti Sonjērs gribējis paziņot aģentei Nevē un Robertam Lengdonam?"

Fašs saīga.

"Ja jūs, leitnant Kolē, viņus arestēsiet, pats varēsiet pajautāt."

Kolē saprata mājienu.

"Tātad Rue Haxo 24. Tūlīt braucam, kapteini." Beidzis sarunu, viņš izsauca savus padotos.

43. nodaļa

Andrē Vernē Cīrihes Depozītbankas Parīzes filiāles prezidents mitinājās greznā dzīvoklī virs bankas. Lai gan viņa miteklis bija izsmalcināts, viņš joprojām sapņoja par apartamentiem Senluī salas krastmalā, kur varētu satikties ar īstiem cognoscentin un nebūtu vairs jāsaskaras ar netīriem naudasmaisiem kā šeit.

Kad aiziešu pensijā, Vemē sevi mierināja, man būs pilns pagrabs ar smalkiem Bordo vīniem, salonu greznos kāds Fragonārs un, teiksim, Bušē, varēšu augu dienu klaiņot pa Quartier Latin73 , meklējot antīkas mēbeles un retus grāmatu izdevumus.

Tonakt bija aizritējušas tikai sešarpus minūtes, kopš Vernē bija pamodināts, taču, steidzoties pa bankas pazemes gaiteni, viņš izskatījās tā, it kā personiskais ģērbējs un frizieris tikko būtu viņu uzposuši. Tērpies nevainojamā zīda uzvalkā, Vernē iedams vēl iepūta mutē elpas atsvaidzinātāju un pārbaudīja kaklasaites mezglu. Nereti modināts jebkurā nakts stundā, lai apkalpotu no dažādām laika joslām ieradušos klientus, Vernē bija iemācījies gulēt pēc masaju karotāju metodes. Tāpat kā šīs afrikāņu cilts vīrieši, kas spēja dažu sekunžu laikā, uztriekti no visdziļākā miega, sagatavoties kaujai, arī Vernē tādās reizēs ātri atguva možumu.

Kaujas gatavībā, viņam iešāvās prātā, taču šoreiz diemžēl salīdzinājums bija īsti vietā. Zelta atslēgas klienta ierašanās vienmēr prasīja vērību, bet ar tādu zelta klientu, kuru meklē Drošības policija, vajadzēja apieties ar īpašu uzmanību. Bankai jau tā bija pārlieku daudz domstarpību ar tiesībsargājošām iestādēm par klientu konfidencialitāti pat tad, ja trūka pierādījumu, ka no tiem kāds būtu noziedznieks.

Piecas minūtes, Vernē sevi mierināja. Man šie cilvēki jādabū ārā no bankas pirms policijas ierašanās.

Ātri rīkojoties, no draudošās nelaimes varētu veikli izvairīties. Paskaidrot policijai, ka meklējamie patiešām ieradās bankā, kā jau ziņots, taču, tā kā viņi nebija klienti un nezināja konta numuru, viņi izraidīti. Vernē sodījās, ka āmurgalva apsargs bija piezvanījis Interpolam. Apsargam, kas saņem piecpadsmit eiro stundā, termins "diskrētums" nedrīkst būt tukša skaņa.

Apstājies pie durvīm, viņš dziļi ieelpoja un atbrīvoja muskulatūru. Tad, lūpas muļķīgā smaidā savilcis, atslēdza durvis un ielidoja iekšā kā viegla vēja pūsma.

"Labvakar," viņš sacīja, klientus ieraugot. "Mani sauc Andrē Vernē. Vai varu jums…" Teikuma beigas iestrēga kaut kur zem gāmura. Sieviete, kas stāvēja viņa priekšā, bija cilvēks, kuru viņš vismazāk bija cerējis šeit ieraudzīt.

"Sakiet, lūdzu, vai mēs esam pazīstami?" Sofija jautāja. Viņa nepazina šo bankas darbinieku, taču pirms mirkļa viņš bija izturējies tā, it kā būtu ieraudzījis spoku.

"Nē…" Bankas prezidents saminstinājās. "Ne… nedomāju gan. Mūsu pakalpojumi ir anonīmi." Viņš izelpoja, tad izmocīja rāmu smaidu. "Mans palīgs teica, ka jums esot zelta atslēga, bet konta numura neesot. Vai drīkstu uzzināt, kā šī atslēga nonākusi jūsu rokās?"

"Mans vectēvs to iedeva," Sofija atbildēja, cieši vērodama Vernē. Viņa satraukums auga augumā.

"Tiešām? Tātad jūsu vectēvs iedeva jums atslēgu, bet aizmirsa iedot konta numuru?"

"Viņš nepaspēja," Sofija atbildēja. "Viņu šajā naktī nogalināja."

To izdzirdējis, vīrietis sagrīļojās.

"Žaks Sonjērs ir miris?"' viņš jautāja, šausmās ieplestām acīm raudzīdamies Sofijā. "Bet… kā?"

Tagad bija Sofijas kārta justies pārsteigtai.

"Jūs pazināt manu vectēvu?"

Banku profesionālis Andrē Vernē bija satriekts, viņam pat vajadzēja atspiesties pret galdiņu, kas stāvēja pie durvīm.

"Mēs ar Žaku bijām labi draugi. Kad tas notika?"

"Šonakt. Luvrā."

Vernē piegāja pie dziļa ādas krēsla un apsēdās tajā.

"Man jums jāuzdod ļoti būtisks jautājums." Viņš palūkojās uz Lengdonu, pēc tam atkal uz Sofiju. "Vai kāds no jums ir kaut kādā veidā saistīts ar viņa nāvi?"

"Nē!" Sofija iesaucās. "It nemaz ne."

Vernē ar drūmu sejas izteiksmi klusēja, kaut ko prātojot.

"jūsu fotogrāfijas Interpols rāda visās programmās. Tāpēc jūs pazinu. Jūs tur aizdomās par slepkavību."

Sofija saguma. Vai tiešām kapteinis jau būtu pieprasījis meklēšanu caur Interpolu? Šķita, ka Fašs darbojies ar daudz lielāku centību, nekā Sofija varēja iedomāties. Viņa aši izstāstīja Vernē par Lengdonu un notikumiem Luvrā.

Vernē bija izbrīnījies.

"Tātad jūsu vectēvs mirdams atstāja jums vēstījumu, kurā teikts, ka jāsameklē misters Lengdons?"

"Jā. Un vēl šo atslēgu." Sofija nolika zelta atslēgu uz kafijas galda Vernē priekšā, ar Priorijas zīmogu uz leju.

Vernē palūkojās uz atslēgu, bet pat nepasniedzās, lai to paņemtu rokā.

"Atstāja tikai šo atslēgu? Un neko vairāk? Nevienu zīmīti?"

Sofija zināja, ka Luvrā bija rīkojusies ārkārtīgā steigā, taču nešaubījās, ka aiz "Madonnas grotā" nekā cita nebija.

"Nē. Tikai atslēgu."

Vernē bezpalīdzīgi nopūtās.

"Diemžēl visas atslēgas elektroniski saistītas ar paroli, kas sastāv no desmit vienzīmes skaitļiem. Bez tās atslēgai nav nekādas jēgas."

Desmit skaitļi. Sofija negribot apsvēra kriptogrāfiskās iespējas. Desmit miljardi variantu. Pat tad, ja varētu izmantot Drošības policijas Galvenās pārvaldes jaudīgākos paralēlās darbības datorus, vajadzētu vairākas nedēļas, lai atšifrētu kodu.

"Bet, mesjē, ņemot vērā konkrētos apstākļus, jūs varētu mums palīdzēt."

"Atvainojiet, bet es patiešām nekādi nevaru palīdzēt. Klienti izvēlas savus konta numurus caur terminālu ar drošu aizsardzību, tas nozīmē, ka numurs zināms tikai klientam un datoram. Tādā veidā mēs nodrošinām anonimitāti. Un mūsu darbinieku drošību."

Sofija saprata. Tas pats princips tika izmantots arī dažos veikalos. DROŠĪBAS APSVĒRUMU DĒĻ PERSONĀLAM SKAPĪŠU ATSLĒGAS NAV PIEEJAMAS. Acīmredzot banka šādi novērsa iespēju,

»» 208

ka atslēgu kāds varētu nozagt un mēģināt piespiest bankas darbinieku atklāt konta numuru.

Sofija, apsēdusies Lengdonam blakus, paraudzījās uz atslēgu, tad atkal uz Vernē.

"Vai nevarat iedomāties, ko mans vectēvs būtu uzglabājis jūsu bankā?"

"It nemaz. Tāds ir Geldschrank banku darbības princips."

"Mesjē Vernē," viņa neatlaidās, "šonakt mums ir pavisam maz laika. Ja drīkst, runāšu bez aplinkiem." Viņa pasniedzās pēc zelta atslēgas un pagrieza to otrādi, vērodama bankas darbinieka reakciju brīdī, kad kļuva redzams Priorijas zīmogs. "Vai simbols uz atslēgas jums ko nozīmē?"

Vernē paraudzījās uz fleur-de-lis bez emocijām.

"Nē. Daudzu klientu atslēgām ir firmas logo vai iniciāļi."

Sofija nopūtās, skatienu no viņa nenovērsdama.

"Šis zīmogs ir slepenas brālības, Sionas Priorijas, simbols."

Taču Vernē atkal nereaģēja.

"Man nekas par to nav zināms. Mēs ar jūsu vectēvu bijām draugi, bet apspriedām galvenokārt darba jautājumus." Vernē sakārtoja kaklasaiti, varēja manīt, ka viņš nervozē.

"Mesjē Vernē," Sofija sacīja stingrā balsī. "Vectēvs man piezvanīja un paziņoja, ka man un viņam draudot lielas briesmas. Sacīja, ka gribot man kaut ko iedot. Viņš man atstāja jūsu bankas atslēgu. Un nu viņš ir miris. Pat mazākā jūsu palīdzība mums ir no svara."

Vernē uz pieres izspiedās sviedru lāsītes.

"Mums jātiek ārā. Baidos, ka kuru katru brīdi te būs policija. Mūsu apsargs diemžēl jutās spiests paziņot par jums Interpolam."

Tieši tas arī biedēja Sofiju. Viņa ķērās pie pēdējā salmiņa.

"Vectēvs teica, ka gribot izstāstīt patiesību par mūsu ģimeni. Vai jūs par to kaut ko zināt?"

"Mademoiselle74 , jūsu tuvinieki gāja bojā autoavārijā, kad jūs bijāt pavisam maza. Jūtu jums līdzi. Zinu, ka jūsu vectēvs ļoti jūs mīlēja. Viņš man pat vairākas reizes uzticēja savas bēdas, ka jūs esot atsvešinājušies."

Sofija nezināja, ko teikt.

Lengdons jautāja:

"Vai šajā kontā nevar būt kaut kas tāds, kas saistīts ar Sangreal?"

Vernē viņu savādi uzlūkoja.

"Nav ne jausmas." Tajā bridi iezvanījās Vernē mobilais tālrunis, un viņš to izrāva no siksnai piestiprināta maciņa.

"Oui?" Viņš bridi klausījās ar pārsteiguma un arvien lielāku bažu izteiksmi sejā. "La police? Si rapidement?"75 Viņš nolamājās, izteica kaut kādus norādījumus un apsolīja pēc mirkļa ierasties vestibilā.

Beidzis sarunu, viņš pievērsās Sofijai.

"Policija reaģējusi daudz ātrāk nekā parasti. Jau piebraukuši."

Sofija nebūt negrasījās aiziet tukšā.

"Pasakiet, ka mēs bijām šeit un jau esam prom. Ja grib pārmeklēt banku, lai parāda kratīšanas orderi. Tas prasīs laiku."

"Paklausieties," Vernē teica, "Žaks bija mans draugs, un bankai tāda antireklāmanebūt nav vajadzīga; šo divu iemeslu pēc man nav ne mazākās vēlēšanās pieļaut, lai jūs arestē bankas telpās. Pagaidiet mazliet, un es kaut ko izdomāšu, lai jūs nemanītus dabūtu ārā no bankas. Nekādā citā veidā nedrīkstu iesaistīties." Viņš piecēlās un steidzās pie durvīm. "Gaidiet tepat. Es visu nokārtošu un tūdaļ atgriezīšos."

"Bet kā tad ar seifu?" Sofija atgādināja. "Mēs nevaram tā aiziet, un viss."

"Tur es neko nevaru palīdzēt." Vernē jau gāja ārā pa durvīm. "Diemžēl."

Sofija noskatījās viņam pakaļ, domādama, ka, iespējams, konta numurs ir minēts kādā no neskaitāmajām gadu gaitā saņemtajām vectēva vēstulēm un bandrolēm, kuras tā arī gulēja atvilktnē neatvērtas.

Lengdons pēkšņi piecēlās kājās, pārsteigdams Sofiju ar apmierinātu smaidu.

"Par ko jūs smaidāt, Robert?"

"Jūsu vectēvs bija vienkārši ģeniāls."

"Nesaprotu."

"Desmit vienzlmes skaitļi?"

Sofija nesaprata, par ko viņš runā.

"Konta numurs." Lengdona sejā atplauka jau pierastais ironiskais smaids. "Skaidrs, ka viņš mums to ir atstājis."

"Kur?"

Lengdons sadabūja nozieguma vietas fotogrāfiju un nolika to uz kafijas galda. Pietika ielūkoties pirmajā rindiņā, lai Sofija redzētu, ka Lengdonam taisnība.

13-3-2-21-1-1-8-5 O, Draconian devil!

Oh, lame saint!

P. S. Sameklē Robertu Lengdonu.

44. nodaļa

"Desmit vienzimes skaitļi," Sofija teica, lūkodamas izdrukā; viņas kriptogrāfes instinkts atkal sarosījās.

13-3-2-21-1-1-8-5

Grand-pēre uz grīdas tur, Luvrā, bija uzrakstījis sava konta numuru!

Pirmo reizi ieraugot uz parketa uzšņāpto Fibonači skaitļu virkni, viņa nosprieda, ka tās vienīgais uzdevums bijis pamudināt policiju izsaukt palīgā kriptogrāfus, šādi iesaistot Sofiju. Vēlāk viņa aptvēra, ka šajos skaitļos slēpjas norāde, kā atšifrēt citu tekstu jauktu vārdu kārtību… anagrammu. Tagad, pilnīgi pārsteigta, viņa saprata, ka skaitļiem bijusi vēl kāda nozīme. Tajos gluži noteikti bija vectēva noslēpumainā seifa galvenā atslēga.

"Viņš bija dubultmīklu meistars." Sofija pagriezās pret Lengdonu. "Sajūsminājās par visu, kam bija vairākas nozīmes. Kods koda iekšienē."

Lengdons jau devās pie elektroniskā tablo, kas atradās blakus slīdlentei. Sofija paķēra izdruku un sekoja.

Pie tablo bija gandrīz tāda pati tastatūra kā bankomātiem. Ekrānā bankas krustveida logo. Tastatūrai blakus atradās trīsstūrveida atvere. Sofija nekavējoties ievadīja tajā atslēgu.

Ekrānā tūdaļ parādījās uzraksts.

KONTA NUMURS:

Kursors mirgoja. Gaidīja.

Desmit skaitļi. Sofija nosauca izdrukā redzamos skaitļus, un Lengdons nospieda attiecīgos taustiņus.

KONTA NUMURS: 1332211185

Pēc pēdēja cipara ievadīšanas ekrānā parādījās jauns uzraksts vairākās valodās. Teksts angļu valodā bija augšā.

UZMANĪBU!

Pirms apstiprinājuma taustiņa nospiešanas lūdzam pārbaudīt konta numuru.

Ja datorprogramma nepazīs jūsu konta numuru, sistēma

tiks automātiski atslēgta, lai garantētu jūsu drošību.

"Fonction terminer,"76 Sofija sacīja, saraukdama pieri. 'Izskatās, ka otrs mēģinājums netiek dots." Parastajos bankomātos lietotājiem piedāvāja trīs PIN koda ievadīšanas iespējas, pirms konfiscēja karti. Taču viņu priekšā nebija bankomāts.

"Izskatās, ka viss ir pareizi," Lengdons sacīja, rūpīgi pārbaudījis uzrakstīto, tad salīdzinājis ar izdruku. Viņš norādīja uz apstiprinājuma taustiņu. "Uz priekšu!"

Sofija izstiepa rādītājpirkstu taustiņa virzienā, bet vilcinājās, viņai prātā iešāvās pavisam jauna doma.

"Nu, spiediet!" Lengdons mudināja. "Vernē tūlīt būs klāt."

"Nē." Viņa atrāva roku. "Tas nav īstais konta numurs."

"Skaidrs, ka ir! Desmit cipari. Kas tad cits tas ir?"

"Pārāk nejauša kārtība."

Pārāk nejauša? Lengdons tam nevarēja piekrist. Bankas vienmēr klientiem ieteica izvēlēties iespējami nejaušākus PIN kodus, lai tos nevarētu uzminēt. Šajā vietā noteikti bija tāpat.

Sofija izdzēsa visus ievadītos skaitļus un stingri uzlūkoja Lengdonu.

'Tā ir pārāk reta sakritība, ka šo, it kā nejaušo konta numuru var pārveidot, iegūstot Fibonači skaitļu virkni."

Lengdonam vairs nebija ko iebilst. Sofija pirmīt bija pārveidojusi šo konta numuru par Fibonači skaitļu virkni. Cik liela bija iespējamība, ka vēl kāds to iedomātos izdarīt?

Sofija atgriezās pie tastatūras un sāka ievadīt citu numuru, it kā to zinātu no galvas.

"Tā kā vectēvs aizrāvās ar simbolismu un kodiem, man jāsaprot, ka viņš ir izvēlējies konta numuru, kas viņam bija ar kaut

ko saistīts, tādu, ko viegli atcerēties." Viņa beidza spaidīt taustiņus un blēdīgi pasmaidīja. "Tādu, kas izskatītos nejaušs… bet nebūtu tāds."

Lengdons raudzījās ekrānā.

KONTA NUMURS: 1123581321

Pagāja brīdis, līdz Lengdons saprata, ka Sofijai bijusi taisnība.

Fibonači skaitļu virkne.

1-1-2-3-5-8-13-21

Tiklīdz Fibonači skaitļu virkne saplūda vienā desmitciparu skaitlī, to nebija iespējams pazīt. Viegli iegaumējama, tomēr šķietami nejauša. Lielisks desmitciparu kods, kuru Sonjērs nekad nevarēja aizmirst. Vēl vairāk, te arī bija izskaidrojums, kāpēc uz Luvras parketa uzrakstītos skaitļus varēja pārvietot, iegūstot slaveno progresiju.

Sofija pasniedzās un nospieda taustiņu.

Nekas nenotika.

Vismaz redzēt neko nevarēja.

Tobrīd zem viņiem, bankas dziļajā pazemes glabātavā, pamodās robota roka. Pie griestiem piekarinātā dubultasu pārvadu sistēmā slīdot, tā devās uzdoto koordinātu meklējumos. Apakšā, uz betona grīdas, uz milzīga režģa kārtīgi sarindoti, gulēja pilnīgi vienādu plastmasas kārbu simti… atgādinot mazu zārciņu rindas pazemes kapenēs.

Dūkdama apstājusies virs vajadzīgās vietas, roka slīdēja lejup, tās elektriskā acs nolasīja identifikācijas numuru uz kārbas. Tad ar ideāli precīzu tvērienu roka cēla kārbu aiz roktura augšā. Ieslēdzās cits pārnesums, un roka nogādāja kārbu glabātavas otrā pusē, apstājoties virs nekustīgas slīdlentes.

Pavisam lēni kārba tika nolaista uz slīdlentes, roka ievilkās atpakaļ.

Tiklīdz roka bija vietā, slīdlente atdzīvojās…

***

Sofija un Lengdons salonā atviegloti uzelpoja, slīdlentei sakustoties. Pie tās stāvēdami, viņi jutās kā noguruši ceļotāji pie bagāžas lentes, gaidot noslēpumainu čemodānu, kurā atrodas nezin kas.

Atveri, pa kuru slīdlente nonāca pie viņiem, aizsedza durvis. Tās piepeši pacēlās pa slīpo slīdlenti no dziļumiem viņiem tuvojās milzīga plastmasas kaste. Liela, melna un masīva vienlaidu kaste ar vāku. Daudz lielāka, nekā viņi bija iedomājušies, tā atgādināja konteineru mājdzīvnieku pārvadāšanai, tikai bez vēdināšanas caurumiem.

Kaste apstājās tieši viņu priekšā.

Lengdons un Sofija bridi stāvēja, raudzīdamies uz noslēpumaino priekšmetu.

Tāpat kā viss pārējais bankā redzētais, arī šis konteiners bija pamatīgs metāla aizdare, identifikācijas koda uzlīme, masīvs rokturis. Sofijai tas atgādināja milža darbarīku kasti.

Nezaudējot laiku, Sofija atsprādzēja divas aizdares savā pusē. Tad uzlūkoja Lengdonu. Abi kopā viņi pacēla smago vāku un ļāva tam atkrist vaļā.

Pastiepuši kaklus, viņi ieskatījās iekšā.

Sākumā Sofija nosprieda, ka milzu kaste ir tukša. Taču pēc mirkļa viņa kaut ko saskatīja. Tas atradās pašā kastes dibenā. Viens vienīgs priekšmets.'

Pulētā koka lādīte nebija lielāka par apavu kārbu, taču tai bija greznas eņģītes, un tā bija izgatavota no spīdīga tumši violeta koka ar izteiktu rakstu. Rožkoks, Sofija nodomāja. Vectēva iemīļotais koks. Vāku rotāja rozes inkrustācija. Viņa un Lengdons neizpratnē saskatījās. Sofija pieliecās un satvēra lādīti, lai izceltu to ārā.

Ak kungs, cik smaga!

Viņa saudzīgi aiznesa lādīti līdz garajam galdam un nolika uz tā. Lengdons stāvēja blakus, lūkodamies uz apslēpto mantu, ko Sofijas vectēvs bija viņiem atstājis.

Apbrīnodams meistarīgi veidoto rozes ziedu ar piecām ziedlapiņām, Lengdons nočukstēja:

"Piecas ziedlapiņas! Priorija ta apzīmē Svēto Gralu." Šo simbolu viņš bija redzējis ne reizi vien.

Sofija pagriezās un raudzījās viņā. Varēja nojaust, ko viņa domā, ari viņam prātā bija tas pats. Lādes lielums, tās satura aptuvenais svars un Grāla simbols vedināja pie viena neaptverama secinājuma. Šajā lādītē ir Kristus Biķeris. Lengdons vēlreiz atkārtoja sev, ka tas nav iespējams.

"Ideāli piemērota," Sofija čukstēja, "lai glabātu… kausu."

Tas nevar būt kauss.

Sofija pievilka kastīti tuvāk, lai to atvērtu. Taču, to pakustinot, bija dzirdams kas negaidīts. No kastītes atskanēja savāds klunšķis.

Lengdons to nespēja aptvert. Vai iekšā ir šķidrums?

Sofija bija tikpat pārsteigta. ,

"Vai jūs dzirdējāt…?"

Lengdons pamāja, nezinādams, ko domāt.

"Šķidrums."

Pieliekusies tuvāk, Sofija uzmanīgi atāķēja aizdari un pacēla vāku.

Neko tamlīdzīgu Lengdonam nebija gadījies redzēt. Taču viens bija skaidrs uzreiz. Tas nu noteikti nebija Kristus Biķeris.

«

45. nodaļa

"Policija aizsprostojusi ielu," Vernē teica, ieejot uzgaidāmā telpā. "Nebūs viegli izdabūt jūs laukā." Aizvēris durvis, Vernē ieraudzīja īpaši izturīgās plastmasas kasti uz slīdlentes un apstājās kā iemiets. Ak kungs! Kā viņi tikuši klāt Sonjēra kontam?

Sofija un Lengdons stāvēja pie galda, noliekušies pāri priekšmetam, kas atgādināja prāvu koka rotaslietu lādīti. Sofija tūdaļ aizvēra tās vāku un pacēla galvu.

"Izrādījās, ka mums tomēr bija konta numurs," viņa paskaidroja.

Vernē trūka vārdu. Situācija bija mainījusies par simt astoņdesmit grādiem. Viņš pieklājīgi novērsās un pūlējās izdomāt turpmāko rīcību. Man viņi jādabū ārā no bankas! Taču tagad, kad policija bija aizšķērsojusi brauktuvi, atlika tikai viena iespēja. "Mademoiselle Nevē, ja man izdosies jūs izvest no bankas, vai jūs ņemsiet to mantu līdzi vai atstāsiet glabātavā?"

Sofija palūkojās uz Lengdonu, tad atkal uz Vernē.

"Mums tas jāņem līdzi."

Vernē pamāja.

"Ļoti labi. Vienalga, lai kas tas ari būtu, iesaku to ietīt žaketē, kamēr iesim pa gaiteņiem. Negribu, lai kāds to redzētu."

Kamēr Lengdons novilka žaketi, Vernē piesteidzās pie slīdlentes, aizvēra tukšo kasti un ievadīja elektroniskajā iekārtā dažas vienkāršas komandas. Slīdlente atkal sakustējās, aiznesdama plastmasas konteineru atpakaļ uz glabātavu. Izvilcis zelta atslēgu no pults, viņš pasniedza to Sofijai.

"Nu, lūdzu, nāciet. Ātrāk!"

Kad viņi izgāja pie kravu rampas bankas sētaspusē, Vernē no pazemes garāžas pamanīja mirgojam policijas mašīnu bākugunis. Viņš sarauca pieri. Droši vien arī izbrauktuve aizsprostota. Vai man tiešām šis numurs ies cauri? Viņš bija nosvīdis.

Vernē norādīja uz vienu no mazajiem bruņotajiem automobiļiem. Transport sūr77 bija vēl viens Cīrihes Depozītbankas sniegtais pakalpojums. "Kāpiet kravas nodalījumā!" viņš pavēlēja, atraudams vaļā masīvās aizmugures durvis, un norādīja uz spožo tērauda nodalījumu. "Es tūlīt būšu."

Kamēr Sofija un Lengdons iekāpa, Vernē aizskrēja uz pārvadājumu dispečera biroju, atslēdza durvis, paņēma automobiļa aizdedzes atslēgu un sameklēja šofera žaketi un cepuri. Norāvis sev žaketi un kaklasaiti, viņš sāka stīvēt mugurā šofera žaketi. Tad, mirkli domājis, zem tās plecā iekāra pistoles maksti. Iziedams viņš pagrāba šofera pistoli no ieroču skapja, ielika aptveri un iestūķēja pistoli makstī, aizpogājot formas žaketi tai pāri. Atgriezies pie automobiļa, Vernē uzvilka šofera naģeni pār acīm un uzmeta skatienu Sofijai un Lengdonam tukšajā tērauda kravas kastē.

"Tas jums noderēs," Vernē teica un, roku izstiepis, nospieda sienas slēdzi, iedegdams vientuļu spuldzīti pie griestiem. "Labāk gan apsēdieties uz grīdas. Un ne skaņas, līdz tiksim laukā pa vārtiem."

Sofija un Lengdons apsēdās uz metāla grīdas. Lengdons saudzīgi turēja savā tvīda žaketē ievīstīto dārgumu. Aizcirtis smagās durvis, Vernē abus ieslēdza. Tad, iekārtojies pie stūres, ierūcināja motoru.

Bruņumašīna vēl nebija uzbraukusi augšā, kad Vernē jau sajuta sviedru lāsītes krājamies zem šofera naģenes. Priekšā bija daudz vairāk policijas bākuguņu, nekā viņš bija iedomājies. Automobilim tuvojoties, iekšējie vārti pavērās. Vernē, pabraucis uz priekšu, pagaidīja, līdz tie aizslīdēja ciet, un tikai tad virzījās tālāk. Ieslēdzās otro vārtu uztvērējs, un tie atdarījās, atbrīvojot ceļu.

Izbraukšanu kavēja vienīgi šķērsām novietotā policijas mašīna.

Vernē noslaucīja sviedrus un pabrauca uz priekšu.

Pretī panācās izstīdzējis policijas virsnieks, rādīdams, lai apstājas pāris metru pirms mašīnas. Aiz tās malā stāvēja vēl četras patruļmašīnas.

Vernē apstājās. Uzmaucis šofera cepuri vēl vairāk uz acīm, viņš savilka tik prastu sejas izteiksmi, cik vien viņa izglītota cilvēka āriene pieļāva. Nemaz nedomādams izkāpt, viņš pavēra durvis un palūkojās lejup, aģenta bargajā dzeltenīgajā sejā.

"Qu'est-ce qui se passe? "7B Vernē noprasīja bez aplinkiem.

"Je suis Jerdme Collet, " aģents atbildēja. "Lieulenant Police Judiciaire." Viņš norādīja uz automobiļa kravas nodalījumu. "Qu'estce qu'il y alāo dedans?"79

"Kā lai es to zinu?" Vernē buldurēja, kā jau vienkāršam franču šoferim pienākas. "Es ir šoferis, un viss."

Kolē tas nepārliecināja.

"Mēs meklējam divus noziedzniekus."

Vernē iesmējās.

"Tad jau esat īstajā vietā. Viens otrs no tiem, kuru kravas man jāpārvadā, ir tik bagāts, ka godīgi to nopelnīt nemaz nevar."

Aģents rādīja Roberta Lengdona pases fotogrāfiju.

"Vai šis cilvēks nav šonakt bijis jūsu bankā?"

Vernē paraustīja plecus.

"Nav ne jausmas. Es ņemos pa pagrabstāvu. Mūs jau klientiem ne tuvu nelaiž. Jums jāiet iekšā un jāuzprasa tam, kas sēž vestibilā."

"Bet banka prasa kratīšanas orderi, citādi neielaidīs."

Vernē saviebās.

"Priekšnieciņi! Man tie ir līdz kaklam."

"Lūdzu, atveriet tās durvis." Kolē rādīja uz kravas nodalījumu.

Vernē izbolīja acis un izspieda ņirdzīgu smiekliņu.

"Atvērt kravu? No kurienes man lai būtu atslēgas? Domā, mums uzticas? Ja tu zinātu, kādus grašus mums maksā!"

Aģents neticīgi pielieca galvu.

"Vai gribat teikt, ka jums nav sava automobiļa atslēgu?"

Vernē papurināja galvu.

"Tikai ne kravas nodalījumam. Aizdedze, un viss. Šitās mašīnas aizzīmogo inspektori pēc iekraušanas. Tad autiņš gaida, kamēr kāds aizved atslēgu uz klienta adresi. Kad paziņo, ka kravas nodalījuma atslēga ir pie saņēmēja, man ļauj izbraukt. Ne sekundi agrāk. Un es nekad nezinu, kas tur iekšā."

"Kad šo kravu aizzīmogoja?"

"Droši vien pirms vairākām stundām. Jābrauc līdz pašai Senturiālai. Atslēgas jau ir tur."

Aģents klusēja, tik cieši vērodams Vernē, it kā mēģinātu nolasīt viņa domas.

Sviedru lāse jau ripoja Vernē pār degunu.

"Nu, var braukt?" Viņš noslaucīja degunu piedurknē, tad rādīja uz aizšķērsoto brauktuvi. "Man jāsteidzas."

"Vai visiem šoferiem ir "Rolex"?" aģents jautāja, rādīdams uz Vernē roku.

Vernē nolieca galvu un paraudzījās uz žaketes piedurknes neaizsegto, spīguļojošo nejēdzīgi dārgā rokaspulksteņa sprādzi. Merde!

"Tas mēsls? Notirgoju par divdesmit eiro no viena taivanieša, tas tādus pārdod netālu no Senžermēndeprē. Atdošu par četrdesmit."

Aģents brīdi padomāja, tad atkāpās.

"Nē jau. Laimīgu ceļu!"

Vernē pat elpu aizturēja, līdz automobilis bija attālinājies savus pussimt metrus no bankas. Bet tagad viņam bija cita problēma. Kurp lai šos ved? .

46. nodaļa

Sila gulēja uz mutes, visā garumā izstiepies uz brezenta mašas, gaidīdams, līdz sarec asinis uz muguras. Jau otrais vienas nakts laikā Disciplīnas seanss bija atņēmis visus spēkus, pat galva reiba. Vēl jau vajadzētu noņemt siksnu no augšstilba, varēja just, ka tur sūcas asinis. Taču viņš nekādi nespēja attaisnot atbrīvošanos no tās.

Esmu pievīlis Baznīcu.

Vēl ļaunāk, esmu pievīlis bīskapu.

Šai naktij bija jābūt bīskapa Aringarosas atpestīšanas naktij. Pirms pieciem mēnešiem bīskaps atgriezās no tikšanās Vatikāna observatorijā, kur viņš bija uzzinājis ko tādu, kas viņu pilnīgi pārvērta. Nedējām ilgi nomāktais Aringarosa beidzot bija atklājis Sīlam liktenīgo vēsti.

"Bet tā taču nevar!" Sila bija izsaucies. "Es nesaprotu, kā tā var!"

'Tā ir taisnība," Aringarosa sacīja. "Neiedomājami, taču tā tas ir. Atlikuši tikai seši mēneši."

Bīskapa teiktais biedēja Silu. Viņš lūdzās, cerēdams uz glābiņu, bet pat tajā tumšajā laikā viņa uzticība Dievam un Ceļam palika nesatricināma, Nepagāja ne mēnesis, kad mākoņi brīnumainā veidā pašķīrās un uzspīdēja cerības gaisma.

Aringarosa nodēvēja to par Dieva pirkstu.

Tā bija pirmā reize, kad bīskaps šķita atguvis cerību.

"Sīļa," viņš čukstēja, "Dievs ir sagādājis mums iespēju aizstāvēt Ceļu. Mūsu cīņā, tāpat kā jebkurā citā, nepieciešama uzupurēšanās. Vai gribi būt par Dieva kareivi?"

Sīļa nokrita ceļos bīskapa Aringarosas priekšā šis cilvēks bija dāvājis viņam jaunu dzīvi un paziņoja:

"Esmu Dieva jērs. Vadi mani, kā tava sirds liek."

Kad Aringarosa aprakstīja radušos iespēju, Sila saprata, ka tas tiešām varēja būt vienīgi Dieva pirksts. Brīnumainais liktenis! Aringarosa pastāstīja Sīlam par cilvēku, kurš bija piedāvājis šo plānu, cilvēku, kurš iepazīstoties dēvēja sevi par Skolotāju. Kaut gan viņi nekad nebija tikušies aci pret aci un ikreiz sazinājās pa tālruni, Skolotāja ticības stingrība un milzīgā ietekme iedvesa lielu bijību. Dažreiz radās iespaids, ka Skolotājs zina itin visu, ka viņam visur ir acis un ausis. Sīļa nevarēja iedomāties, kādā veidā Skolotājs ieguva informāciju, taču Aringarosa viņam ārkārtīgi uzticējās un ieteica Silam rīkoties tāpat.

"Dari visu tā, kā Skolotājs liks," bīskaps bija teicis. "Un mēs uzvarēsim."

Uzvarēsim. Sīļa blenza grīdā, baiļodamies, ka uzvara izslīdējusi no rokām. Skolotājs bija pievilts. Slēgakmens bijusi velnišķīga viltība, kas noveda strupceļā. Un šī krāpšana bija iznīcinājusi pēdējo cerību.

Sīļa vēlējās piezvanīt bīskapam Aringarosam un brīdināt viņu, taču Skolotājs bija aizliedzis jebkurus kontaktus ar viņu šajā naktī. Mūsu pašu drošības labad.

Beidzot, pārvarēdams nevaldāmus drebuļus, Sīļa uzslējās kājās un uztaustīja savu uz grīdas nomesto apmetni. Viņš izvilka mobilo tālruni no kabatas un, negoda apkaunoto galvu nokāris, sastādīja numuru.

"Skolotāj," viņš čukstēja, "viss zaudēts." Un, neko nenoklusējot, atklāja Skolotājam, kā ticis apkrāpts.

'Tu pārāk viegli zaudē ticību," Skolotājs atbildēja. "Esmu saņēmis jaunu ziņu. Negaidītu un patīkamu. Noslēpums ir dzīvs. Žaks Sonjērs pirms miršanas kādam nodevis informāciju. Drīz piezvanīšu. Mūsu darbs šajā naktī vēl nav galā."

47. nodaļa

Braukšana bruņumašīnas vāji apgaismotajā kravas nodalījumā lika justies kā vieninieka kamerā uz riteņiem. Lengdons ar pūlēm valdīja pazīstamās bailes, kas viņam uzmācās slēgtās telpās. Vernē teica, ka izvedīšot mūs no pilsētas, drošībā. Uz kurieni? Cik tālu vēl jābrauc?

Sēžot uz metāla grīdas ar sakrustotām kājām, Lengdons juta, ka tās ir notirpušas. Iztaisnojis kājas, viņš saviebās no sāpēm, kad asinis atsāka brīvi tajās plūst. Rokas joprojām saudzīgi turēja no bankas paņemto neparasto dārgumu.

"Laikam jau esam uz šosejas," Sofija čukstēja.

Arī Lengdons sprieda tāpat. Automobilis pēc nervus kutinošās apstāšanās pie bankas bija sācis braukt, pagriezies pa kreisi, tad pa labi un pēc dažām minūtēm palielināja ātrumu līdz maksimālajam. Zem grīdas varēja dzirdēt ložu necaurlaidīgās riepas dūcam, saskaroties ar līdzeno brauktuvi. Piespiedis sevi pievērsties rožkoka lādītei, Lengdons nolika vērtīgo saini uz grīdas, iztina lādīd no žaketes un pievilka to sev klāt. Sofija pavirzījās tuvāk, nu viņi sēdēja blakus. Lengdonam ienāca prātā, ka viņi atgādina divus bērnus, kas nevar vien sagaidīt, kad ieraudzīs Ziemsvētku dāvanu■

Atšķirībā no rožkoka lādes siltajiem toņiem inkrustētā roze bija izgatavota no bālāka materiāla, iespējams, oša, un bija skaidri saskatāma arī blāvajā apgaismojumā. Roze. Veselas armijas un reliģijas bija saistītas ar šo simbolu, arī slepenas biedrības. Rozes krusta bruņinieki.

"Nu," Sofija teica, "vērsim vaļā!"

Lengdons dziļi ieelpoja. Satvēris vāku, viņš veltīja vēl vienu apbrīnas pilnu skatienu smalkajai inkrustācijai, tad, sprādzi attaisījis, pavēra vāku vaļā, atklādams lādītes saturu.

Viņš bija dažādi izprātojies, ko lādīte slēpj, taču tagad pārliecinājās, ka neviens no minējumiem nebija pareizs. Ērti iegūlis lādītes polsterētajā, ar aveņsarkanu zīdu klātajā dobumā, dusēja priekšmets, kura nosaukumu Lengdons pat nezināja.

Tas bija no balta pulēta marmora izgatavots cilindrs, aptuveni tenisa bumbiņu kārbas lielumā. Taču tas nebija parasts cilindrs; vērīgāk aplūkojot, varēja redzēt, ka tas sastāv no vairākām daļām. Pieci nelieli marmora diski bija salikti cits citam virsū un savienoti smalkā misiņa karkasā. Kaut kas cilindriskam kaleidoskopam līdzīgs, tikai vairāki grozāmi diski. Abus cilindra galus noslēdza marmora uzgaļi, liedzot iespēju ieskatīties iekšā. Tā kā iekšienē varēja dzirdēt kaut ko skalojamies, Lengdons noprata, ka cilindra vidū ir tukšums.

Cilindra uzbūve, protams, bija ļoti neparasta, taču Lengdonu vairāk pārsteidza cilindra sānos iegravētās zīmes. Katrā no pieciem diskiem bija rūpīgi sarindoti burtiņi pilnīgi viss alfabēts. Burtiem klātais cilindrs atgādināja Lengdonam vēl vienu bērnības dienu rotaļlietu stieni ar burdem; tos pagriežot, varēja salikt dažādus vārdus.

"Cik skaists, vai ne?" Sofija iejautājās.

Lengdons palūkojās uz viņu.

"Es nesaprotu. Kas tas tāds ir?"

Sofijas acis iezibējās.

"Mans vectēvs tādus meistaroja, tā bija viņa aizraušanās. Tas ir da Vinči izgudrojums."

Lai gan bija patumšs, Lengdona pārsteigums bija acīmredzams.

"Da Vinči?" viņš nomurmināja, vēlreiz uzmetis skatienu cilindram.

"Jā. Tas ir kriptekss. Vectēvs teica, ka rasējumus atradis kādā no da Vinči slepenajām dienasgrāmatām."

"Kam tas domāts?"

Pēc iepriekšējiem notikumiem spriežot, Sofija secināja, ka viņas atbildei varētu būt interesants zemteksts.

'Tā ir glabātava," viņa sacīja. "Slepenai informācijai."

Lengdona acis iepletās vēl vairāk.

Sofija paskaidroja, ka da Vinči izgudrojumu modeļu izgatavošana vectēvam bijusi viens no iemīļotajiem laika kavēkļiem. Talantīgs meistars būdams, Žaks Sonjērs stundām ilgi darbojās savā koka un metāla apstrādes darbnīcā, atdarinādams izcilus meistarus Faberžē, cloisonne80 daiļamatniekus, kā ari mazāk māksliniecisko, bet vairāk praktisko Leonardo da Vinči.

Ari paviršs ieskats da Vinči pierakstos ļāva saprast, kāpēc šis spīdeklis bija tikpat izslavēts ar nevērīgumu pret saviem darbiem kā ar savu ģenialitāti. Da Vinči bija simtiem izgudrojumu, ko viņam tā ari neizdevās pārcelt no papīra reālajā pasaulē. Viens no Žaka Sonjēra vaļaspriekiem bija iedzīvināt dažus no da Vinči mazāk pazīstamajiem garadarbiem laikrāžus, ūdenssūkņus, kripteksus, pat pilnīgi precīzu franču viduslaiku bruņinieka modeli -, tas lepni greznoja viņa kabineta galdu Luvrā. Da Vinči 1495. gadā projektētā bruņinieka mehānismā bija precīzas locītavu un cīpslu kopijas, un tas, gluži kā robots, spēja apsēsties, māt ar rokām un grozīt galvu ar kustīgo kaklu, atvērt un aizvērt anatomiski nevainojamo žokli meistara agrāko anatomijas un kinētikas pētījumu vainagojums. Šis bruņās tērptais tēls, pēc Sofijas domām, bija izcilākais no visiem vectēva roku darbiem… līdz brīdim, kad viņa ieraudzīja kripteksu rožkoka lādītē.

"Vienu viņš man uzdāvināja bērnībā," Sofija teica, "bet tik lielu un greznu gan nebiju redzējusi."

Lengdons nespēja novērst skadenu no lādītes.

"Pirmo reizi dzirdu tādu vārdu kriptekss."

Sofija nejutās pārsteigta. Lielākajai daļai Leonardo da Vinči neīstenoto izgudrojumu nebija vārda, un tos neviens nebija pētījis. Droši vien terminu "kriptekss" vectēvs radījis pats, dodams nosaukumu ierīcei, kuras darbība bija pamatota uz kriptogrāfijas zinātni, lai aizsargātu ierīcē ievietotā pergamenta ruļļa jeb kodeksa informāciju.

Sofija zināja, ka da Vinči bijis viens no kriptogrāfijas pirmajiem, kaut arī retāk pieminētajiem izstrādātājiem. Universitātes pasniedzēji, iepazīstinot ar šifrēšanas datorprogrammām datu aizsardzībai, slavināja mūslaiku kriptogrāfus, piemēram, Cimmermani un Šneieru, taču aizmirsa pieminēt, ka tieši Leonardo da Vinči jau simtiem gadu pirms tam izgudrojis vienu no pirmajiem publiskā koda atslēgas prototipiem. Protams, Sofijai par to pastāstīja vectēvs.

Kamēr bruņumašīna rēkdama joņoja pa šoseju, Sofija paskaidroja, ka da Vinči izgudrojums bijis domāts informācijas aizsardzībai, nosūtot to tālam adresātam. Laikos, kad nebija ne tālruņa, ne e-pasta sakaru, ikvienam, kas vēlējās nosūtīt slepenu ziņu tālu dzīvojošam cilvēkam, bija tikai viena iespēja: uzrakstīt vēstuli un uzticēt to ziņnesim, kurš nogādāja to saņēmējam. Diemžēl reizēm ziņnesim radās aizdomas, ka vēstulē varētu būt vērtīga informācija, un viņš nopelnīja daudz vairāk, pārdodot to kādam citam, nevis godīgi piegādājot adresātam.

Datu aizsardzības kriptogrāfiskus risinājumus piedāvājuši daudzi ievērojami cilvēki. Jūlijs Cēzars izgudrojis kodēšanas sistēmu, kas nosaukta viņa vārdā; Marija, Skotijas karaliene, radījusi substitūcijas kodu, kuru izmantojusi, sūtot slepenus ziņojumus no ieslodzījuma; izcilais arābu zinātnieks Abū Jūsufs Ismails el Kindī aizsargājis savus noslēpumus ar ģeniāli sastādītu polialfabētisku substitūcijas šifru.

Taču da Vinči izvēlējās nevis matemātisku un kriptogrāfisku risinājumu, bet gan mehānisku. Kripteksu. Tāds pārnēsājams trauks, kurā varēja droši glabāt vēstules, kartes, rasējumus, visu ko. Kripteksā ievietotajai informācijai varēja piekļūt vienīgi tas, kurš zināja paroli.

"Mums jāzina parole." Sofija norādīja uz diskiem ar alfabēta burtiem. "Kripteksā darbības princips ir aptuveni tāds pats kā slēdzenei ar cipariem, ar tādām slēdz velosipēdus. Kad visi diski sastumti noteiktā kārtībā, slēdzene atveras. Ja šos diskus pagriež pareizā secībā, iekšpusē bīdņi sakrīt, un cilindrs sadalās daļās."

"Un iekšā?"

"Tiklīdz cilindrs sadalās, iespējams piekļūt tā vidum, kurā var atrasties papīra rullis ar informāciju, ko vēlas paturēt slepenībā."

Lengdons īsti negribēja tam ticēt.

"Un jūs sakāt, ka vectēvs jums tādus priekšmetus dāvināja jau bērnībā?"

"Drusku mazākus. Dažreiz viņš man dzimšanas dienā dāvināja kripteksu un uzdeva mīklu. Atminējums bija kripteksā parole, un, tiklīdz biju to atminējusi, varēju vērt kripteksu vaļā un dabūt savu atklātnīti."

"Krietni jānopūlas, lai saņemtu apsveikumu."

"Ne jau apsveikumu uz atklātnes vienmēr bija cita mīkla vai norāde. Vectēvam pahka izdomāt sarežģītus apslēptas mantas meklējumus, dažreiz bija jāapskrien visa māja, izpildot vairākas norādes, kas galu galā noveda pie īstās dāvanas. Katrs apslēptas mantas meklējums bija rakstura un spēju pārbaude. Un tas nekad nebija viegls."

Lengdons joprojām neticīgi pētīja cilindru.

"Bet kāpēc gan to nevarētu vienkārši uzlauzt? Vai sadauzīt? Metāls, šķiet, padosies viegli, un marmors ir mīksts akmens."

Sofija smaidīja.

"Da Vinči nebija ar pliku roku ņemams. Kriptekss izdomāts tā, ka notiek informācijas pašiznīcināšanās, ja kāds mēģina vērt to vaļā ar varu. Redzat?" Sofija uzmanīgi izvilka cilindru no lādītes. "Tātad ievietojamo informāciju uzraksta uz papirusa ruļļa."

"Nevis uz pergamenta?"

Sofija papurināja galvu.

"Uz papirusa. Jā, pergaments tajos laikos bija izturīgāks un vairāk izplatīts, bet lietoja papirusu. Jo plānāku, jo labāk."

"Lai būtu."

"Pirms ievietošanas cilindrā papirusu aptina ap plāna stikla pudelīti." Viņa sagāza cilindru, un iekšā noklunkšķēja. "Pudelītē ir šķidrums." •

"Kāds šķidrums?"

Sofija pasmaidīja.

"Etiķis."

Lengdons brīdi vilcinājās, tad pamāja ar galvu.

"Ģeniāli."

Etiķis un papiruss. Sofija kavējās pārdomās. Ja kāds mēģinātu atvērt kripteksu ar varu, stikla pudelīte saplīstu un etiķis uzreiz izšķīdinātu papirusu. Un, ja arī slepeno ziņu izdabūtu ārā, no tās pāri būtu palikusi mēma putriņa.

'Tātad vienīgais veids, kā piekļūt ieslēgtajai informācijai," Sofija paskaidroja, "ir zināt paroli, vārdu, kas sastāv no pieciem burtiem. Tā kā ir pieci diski ar divdesmit sešiem burtiem uz katra, iznāk divdesmit seši piektajā pakāpē." Viņa veikli rēķināja galvā. "Tātad aptuveni divpadsmit miljoni variantu."

Lengdons izskatījās tā, it kā viņa galvā šaudītos divpadsmit miljoni jautājumu.

"Kā jūs domājat, kāda informācija ir tur iekšā?"

"Lai arī kas tas būtu, vectēvs ļoti gribējis to paturēt slepenībā." Viņa apklusa, aizverot lādītes vāku un lūkojoties uz rozi ar piecām ziedlapiņām. Kaut kas viņai nedeva mieru. "Vai jūs neteicāt, ka šī roze ir Grāla simbols?"

"Pilnīgi pareizi. Priorijas simbolikā roze un Grāls ir sinonīmi."

Sofija sarauca pieri.

"Savādi, jo vectēvs man vienmēr mācīja, ka roze apzīmējot slepenību. Viņš uzkāra rozi uz kabineta durvju roktura, kad negribēja, lai traucēju, piemēram, kad viņam bija konfidenciāla saruna pa tālruni. Un man arī ieteica darīt tāpat." Mīļumiņ, vectēvs bija teicis, labāk neslēgsim durvis, bet pieliksim pie tām rozi slepenības ziedu -, ja gribam, lai mūs netraucē. Tādējādi iemācīsimies viens otru cienīt un uzticēties. Rozes uz durvīm karināja jau senie romieši.

"Sub rosa," Lengdons sacīja. "Romieši izkāra rozi, piemēram, virs durvīm, vēstot, ka tikšanās ir slepena. Un tie, kuri piedalījās, zināja: kas teikts zem rozes zīmes sub rosa -, jāpatur slepenībā."

Lengdons dažos vārdos paskaidroja, ka rozes saistība ar slepenību nebija vienīgais iemesls, kāpēc Priorija to izvēlējās par Grāla simbolu. Vienai no senākajām rožu šķirnēm rosa rugosa bija piecas ziedlapiņas un piecstūra simetrija kā Venerai, vadzvaigznei, tādējādi rozei ikonogrāfijā bija saistība ar sievišķību. Turklāt rozei bija ciešs sakars ar "pareizā virziena" jēdzienu, izvēloties ceļu. Kompasa roze, tāpat kā Rozes līnijas, gareniskās līnijas kartēs, palīdzēja kuģotājiem atrast ceļu. Šo iemeslu pēc roze bija simbols, kas liecināja par Grālu daudzējādā ziņā slepenība, sievišķība un vadība. Sievišķības kauss un vadzvaigzne, kas ved uz slepeno patiesību.

Kad Lengdons bija beidzis, viņa seja pēkšņi sasdnga.

"Robert? Vai viss kārtībā?"

Viņš nenovērsa skadenu no rožkoka lādītes.

"Sub… rosa," neizsakami pārsteigtais Lengdons izdvesa. 'Tas nevar būt!" "Kas?"

Lengdons lēni pagrieza galvu.

"Zem rozes zīmes," viņš nočukstēja. "Šis kriptekss… domāju, ka zinu, kas tas ir."

48, nodaļa

Lengdons nespēja ticēt savam pieņēmumam, taču, atceroties, kas bija viņiem uzticējis šo akmens cilindru un kādā veidā bija to izdarījis, kā ari uz lādītes vāka inkrustēto rozi, skaidrs bija viens.

Manās rokās ir Priorijas slēgakmens.

Definīcija bija pilnīgi nepārprotama.

Slēgakmens ir akmens ar slepenrakstu, kas atrodas zem rozes zīmes.

"Robert?" Sofija raudzījās viņā. "Kas noticis?"

Pagāja bridis, līdz Lengdons sakopoja domas.

"Vai vectēvs kādreiz runāja ar jums par la clef de voūte?"

"Glabātavas atslēgu?" Sofija iztulkoja.

"Nē, tas ir burtisks tulkojums. Clef de voūte ir parasts arhitektūras termins. Voūte vis nenozīmē, piemēram, bankas glabātavu, bet velvi velvētā ejā. Piemēram, velvētos griestos."

"Bet velvētiem griestiem nav nepieciešama atslēga."

"Patiesībā ir gan. Katrā mūra arkā vajadzīgs vidējais ķīļveida akmens, ko iemūrē augšā, savienojot visu mūri kopā, uz tā viss arī turas. Šis akmens no celtniecības viedokļa ir arkas atslēga. To sauc par slēgakmeni." Lengdons vēroja Sofiju, īsti nezinot, vai viņa saprot.

Sofija, kripteksu uzlūkojot, paraustīja plecus.

"Tas nu gan nav nekāds slēgakmens."

Lengdons šaubījās, vai turpināt skaidrojumu. Brīvmūrnieku brālība jau izsenis turēja slēgakmeņu izmantojumu velvētu mūra griestu izveidē lielā slepenībā. Sakarība starp arhitektūru un slēgakmeņiem bijusi vienmēr. Stingri sargātā prasme izmantot ķīļveida slēgakmeni velvētas arkas izbūvē bija daļa no gudrības, kas nodrošināja brīvmūrniekiem, lieliskiem meistariem, pārticību, un viņi rūpīgi glabāja šo māku. Ar slēgakmeņiem vienmēr bija saistīts noslēpums. Taču akmens cilindrs rožkoka lādītē bija pavisam kas cits. Priorijas slēgakmens ja tas patiešām bija viņu rokās nonākušais priekšmets nebūt neatbilda Lengdona izpratnei par tiem.

"Priorijas slēgakmens nav mana joma," Lengdons atzinās. "Mana interese par Svēto Grālu galvenokārt ir saistīta ar simboliku, tāpēc īpaši neesmu pievērsis uzmanību milzum daudzajām norādēm uz to, kur tas meklējams."

Sofija izbrīnā iepleta acis.

"Kur meklējams?"

Lengdons samulsis pamāja, tad turpināja, apdomīgi izvēlēdamies vārdus.

"Saskaņā ar nostāstiem par Prioriju slēgakmens ir šifrēta karte… karte, kurā norādīta Svētā Grāla slēptuve."

Sofija nobālēja.

"Jūs domājat, tā ir šeit?"

Lengdons nezināja, ko teikt. Arī viņam tas šķita neticami, taču vienīgais secinājums, kas ienāca prātā, bija slēgakmens. Akmens ar slepenrakstu zem rozes zīmes…

Tas vien, ka kripteksā izgudrotājs bijis Leonardo da Vinči kādreizējais Sionas Priorijas lielmestrs -, jau mudināja domāt, ka viņu priekšā patiešām ir Priorijas slēgakmens. Senlaiku lielmestra plāns… kuru pēc vairākiem gadsimtiem iedzīvinājis cits Priorijas loceklis. Saikne bija pārāk tieša, lai to neievērotu.

Pēdējo desmit gadu laikā vēsturnieki bija ķērušies pie slēgakmens meklēšanas Francijas baznīcās. Pazīdami Priorijas mīklaino izteiksmes veidu, Grāla meklētāji bija secinājuši, ka la clef de voūte bijis, burtiski, slēgakmens ķīļveida akmens ar iegravētu slepenrakstu un tas atrodas kādas baznīcas velvē. Zem rozes zīmes. Arhitektūrā par rožu trūkumu nevarēja sūdzēties. Rozes logi. Rozetes ciļņi. Un, protams, milzum daudz cinquefoils ziedu rotājumu ar piecām ziedlapiņām, kurus bieži izvietoja arku augšpusē, tieši virs slēgakmens. Slēptuves vieta šķita neiedomājami vienkārša. Kādas neievērojamas baznīciņas arkā iebūvētā Svētā Grāla slēptuves karte no saviem augstumiem smīnot noraudzījās uz baznīcēniem, kas, neko nenojauzdami, diendienā zem tās staigāja.

"Šis kriptekss nevar būt slēgakmens," Sofija paziņoja. "Tas nav tik vecs. Esmu pārliecināta, ka to izgatavojis mans vectēvs. Tam nevar būt sakara ar senlaiku nostāstiem par Grālu."

'Tatiesībā," Lengdons atbildēja, juzdams, ka viņu pārņem satraukums, "valda uzskats, ka slēgakmeni Priorija radījusi dažu pēdējo gadu desmitu laikā."

Sofijas acis neticīgi iezibējās.

"Ja šis kriptekss atklāj Svētā Grāla slēptuves vietu, kāpēc vectēvs gribēja iedot to tieši man? Ne es zinu, kā to atvērt, ne arī, ko ar to iesākt. Es pat nezinu, kas ir Svētais Grāls!"

Lengdonam bija tam jāpiekrīt. Viņš vēl nebija paguvis Sofijai izskaidrot Svētā Grāla patieso būtību. Tas varēja pagaidīt. Vispirms jātiek skaidrībā ar slēgakmeni.

ja vien viņu rokās tiešām tas ir…

Ložu necaurlaidīgajām riepām švīkstot fonā, Lengdons dažos teikumos pastāstīja Sofijai visu, ko zināja par slēgakmeni. Valdīja uzskats, ka Priorijas lielākais noslēpums Svētā Grāla atrašanās vieta gadsimtiem nav dokumentēts rakstiskā veidā. Drošības apsvērumu dēj jaunizvēlētajam senechal to paziņoja vārdiski slepenas ceremonijas gaitā. Taču pēdējā gadsimtā klīda baumas, ka Priorijas taktika esot mainījusies. Iespējams, tas bija saistīts ar jaunākajām elektroniskās noklausīšanās metodēm, taču Priorija esot zvērējusi nekad vairs pat neizrunāt svētās slēptuves vārdu.

"Bet kā tad varēja nodot noslēpumu citiem?" Sofija jautāja.

"Tāpēc jau vajadzēja slēgakmeni," Lengdons paskaidroja. "Kad mira kāds no četriem augstākajiem vadītājiem, pārējie trīs no zemākās kārtas izvēlējās nākamo senechal amata kandidātu. Un viņi nevis vienkārši paziņoja tam Grāla slēptuves vietu, bet uzdeva pārbaudījumu, lai pārliecinātos par viņa atbilstību augstajai uzticībai."

Teiktais Sofiju bija manāmi satraucis, un Lengdons pēkšņi atcerējās viņas pieminētos vectēva rīkotos apslēptas mantas meklējumus preuve de mirtie81 . Protams, princips bija gandrīz tāds pats kā ar slēgakmeni. Bet līdzīga rakstura pārbaudījumi bija pavisam parasti daudzās slepenajās brālībās. Visplašāk pazīstami bija brīvmūrnieku pieņemtie noteikumi: lai pārietu augstākā pakāpē, jāpierāda, ka prot turēt noslēpumu, daudzus gadus jāveic zināmi rituāli un jāpakļaujas dažādām pārbaudēm. Katrs nākamais uzdevums bija arvien sarežģītāks, un, ja veicās, kandidāts beidzot ieguva brīvmūrnieka trīsdesmit otro pakāpi.

"Tātad slēgakmens ir zināmā veidā preuve de mērite," Sofija sacīja. "Ja senechal amata kandidāts to var atvērt, viņš ir tā glabātās informācijas cienīgs."

Lengdons pamāja.

"Biju aizmirsis, ka jums ir pieredze tādos jautājumos."

"Un ne jau ar vectēvu vien. Kriptogrāfijā to dēvē par "pašpielaides valodu". Tas nozīmē ja jau esi ticis tiktāl, ka proti izlasīt tekstu, tātad tev ir tiesības zināt tā saturu."

Lengons brīdi vilcinājās.

"Redziet, Sofij, ja tas patiešām ir slēgakmens, tad jūsu vectēvs Sionas Priorijā bijis ārkārtīgi ietekmīgs cilvēks. Viņš bijis viens no četriem augstākajiem vadītājiem."

Sofija nopūtās.

"Viņš bija ietekmīgs kādas slepenas brālības biedrs. Esmu pārliecināta par to. Un vienīgais, ko varu iedomāties, ir Priorija."

Lengdons mēģināja vēlreiz.

"Vai jūs zinājāt, ka viņš bija slepenā brālībā?"

"Pirms desmit gadiem man gadījās redzēt ko tādu, ko man nevajadzēja redzēt. Kopš tā laika neesam tikušies." Viņa brīdi klusēja. "Mans vectēvs bija ne tikai viens no augstākajiem tās vadītājiem… domāju, ka viņš bija galvenais."

Lengdons nespēja ticēf dzirdētajam.

"Lielmestrs? Bet… to jau jūs nevarat zināt!"

"Par to es negribu runāt." Sofija novērsās ar apņēmīgu, bet bēdīgu izteiksmi sejā.

Lengdons pārsteigts klusēja. Žaks Sonjērs? Lielmestrs? Lengdons apjauta neiedomājamās sekas, ja tā būtu patiesība, un pēkšņi viņam atausa, ka viss brīnumainā veidā sakrīt. Galu galā visi iepriekšējie lielmestri arī bijuši ievērojami sabiedriski darbinieki ar mākslinieka dvēseli. To pierādīja pirms vairākiem gadiem Parīzes Bibliothēque Nationale dokumenti, kurus vēlāk nodēvēja par "Les Dossiers Secrets".

Ar tiem bija iepazinies ikviens Priorijas vēstures pētnieks un Grāla entuziasts. "Dossiers Secrets", kuram bibliotēkas katalogā piešķirts numurs 4° lm1 249 un kura autentiskumu atzinuši daudzi speciālisti, neapgāžami pierādīja vēsturnieku sen izteiktus minējumus, ka Priorijas lielmestri bijuši ari Leonardo da Vinči, Botičelli, sers Izaks Ņūtons, Viktors lgo un, pavisam nesen, Žans Kokto, slavenais Parīzes mākslinieks.

Kāpēc tas nevarētu būt Žaks Sonjērs?

Lengdonu vēl vairāk pārsteidza, ka viņi bija norunājuši tikšanos. Priorijas lielmestrs gribēja mani satikt. Kāpēc? Lai parunātos par mākslu? Tagad tas šķita maz dcams. Galu galā ja vien Lengdonu nevīla nojauta, Sionas Priorijas lielmestrs bija nodevis brālības leģendāro slēgakmeni savai mazmeitai, vienlaikus atstādams norādījumu sameklēt Robertu Lengdonu.

Neaptverami!

Lengdons nespēja saprast, kādi apstākļi bija pamudinājuši Sonjēru uz šo neizprotamo rīcību. Pat ja viņš apjēdza, ka mirst, bija taču vēl trīs sēnechaux,kas arī zināja noslēpumu un tādējādi garantēja Priorijas drošību. Kāpēc gan Sonjēram būtu tik ļoti jāriskē, atdodot slēgakmeni mazmeitai, ja viņi nesatika? Un kāpēc gan bija jāiesaista viņš… pilnīgi svešs cilvēks?

Kāds no mīklas noteikumiem nav zināms, Lengdons nodomāja.

Atbildes acīmredzot tuvākajā nākotnē viņš nesaņems. Bet tad abi saskatījās, dzirdot, ka automobilis samazina ātrumu. Zem riepām nočirkstēja grants segums. Kāpēc viņš nolēmis apstāties, Lengdons izbrīnījās. Vernē bija apsolījis aizvest viņus labi tālu no pilsētas, drošībā. Automobilis jau brauca gliemeža ātrumā pa negaidīti grambainu ceļu. Ar neizpratni uzlūkojot Lengdonu, Sofija steigšus aizvēra lādītes vāku un aiztaisīja sprādzes. Lengdons atkal ietina lādīti žaketē.

Automobilis apstājās, motors darbojas tukšgaitā. Aizmugures durvju aizbīdnis pagriezās. Kad durvis atvērās, Lengdons ieraudzīja, ka viņi apstājušies uz meža takas, tālu no ceļa. Pretī lūkojās Vernē ar sasprindzinājuma izteiksmi sejā. Un pistoli rokā.

"Man padešām žēl, ka tā iznācis," viņš teica. "Man nav citas izejas."

49. nodaļa

Andrē Vernē rokā pistole īsti neiederējās, taču viņa acis bija tāda apņēmība, ka Lengdonam uzreiz bija skaidrs, ka labāk viņu neizaicināt.

"Esmu spiests tā rīkoties," Vernē sacīja, pavērsis ieroci pret abiem kravas nodalījumā sēdošajiem pasažieriem. "Nolieciet kasti."

"Jūs teicāt, ka bijāt mana vectēva draugs." Sofija piespieda vīstokli pie krūtīm.

"Mans pienākums ir aizsargāt jūsu vectēva īpašumu," Vernē atbildēja. "Un tieši to es tagad daru. Tūdaļ pat nolieciet kasti!"

"Vectēvs to man uzticēja!" Sofija paziņoja.

"Nevelciet garumā!" Vernē pacēla pistoli.

Sofija nolika lādīti pie kājām.

Pistoles stobrs pavērsās pret Lengdonu.

"Mister Lengdon," Vernē teica, "jums būs jāatnes kaste šurp. Un ievērojiet, ka es gribu, lai to darāt jūs, jo jūs es nošautu nevilcinoties."

Pārsteigtais Lengdons blenza uz bankas prezidentu.

"Kāpēc jūs tā rīkojaties?"

"Kā kāpēc?" Vernē asi atcirta, satraukumā franču akcents bija stipri jaušams. "Aizsargāju klienta īpašumu."

"Tagad mēs esam jūsu klienti," Sofija teica.

Vernē seja kļuva ledus salta; pārvērtība bija neticami pēkšņa.

"Mademoiselle Nevē, es nezinu, kur jūs šonakt dabūjāt to atslēgu un konta numuru, taču šis fakts manī izraisa aizdomas. Ja es skaidri zinātu, ka jūsu rīcība ir noziedzīga, nekad nebūtu jums palīdzējis izkļūt no bankas."

"Es jau teicu," Sofija sašutusi iesaucās, "mēs neesam saistīti ar mana vectēva nāvi!"

Vernē palūkojās uz Lengdonu.

"Bet ziņās teica, ka jūs meklē ne tikai sakarā ar Žaka Sonjēra, bet vēl ar triju cilvēku slepkavību!"

"Ko?" Lengdons bija pilnīgi satriekts. Triju cilvēku slepkavību? šis skaitlis acīmredzot bija nejauša sakritība, taču pārsteidza viņu vairāk nekā ziņa, ka viņš ir galvenais aizdomās turamais. Taču nē, sakritība bija pārāk dīvaina. Trīs senechaia? Lengdona skatiens pievērsās rožkoka lādītei. Ja jau senechaux bija nogalināti, Sonjēram nebija izvēles. Viņam bija jānodod slēgakmens kādam citam.

"Lai policija skaidro, kas un kā, tiklīdz es jūs viņiem nodošu," Vernē sacīja. "Es jau tā esmu pārāk dziļi iejaukts ar savu banku tajā visā."

Sofijas acis zvēroja.

"Jūs taču nemaz nedomājat nodot mūs policijai. Tad jūs būtu izdarījis to jau bankā. Bet jūs atvedāt mūs šurp un tagad draudat ar ieroci."

"Jūsu vectēvs maksāja mums par to, lai viņa īpašums glabātos drošībā un slepenībā. Lai arī kas atrastos tajā kastē, es nepieļaušu, lai tas kļūtu par policijas izmeklētāju lietiskajiem pierādījumiem. Mister Lengdon, nesiet kasti šurp."

Sofija papurināja galvu.

"Nedariet to."

Atskanēja šāviens, un kravas nodalījuma sienā Lengdonam aiz muguras ieurbās lode. Siena ievibrējās, uz grīdas noripoja tukšā čaula.

Traks! Lengdons sasdnga.

Vernē balss skanēja uzstājīgāk.

"Mister Lengdon, paņemiet kasti!"

Lengdons pacēla lādīti.

"Un tagad nesiet šurp." Vernē tēmēja Lengdonam krūtīs, stāvēdams pie aizsargstieņa, ar pistoli iesniedzoties dziļi kravas nodalījumā.

Lādīti rokā turēdams, Lengdons viņam tuvojās.

Man kaut kas jādara, viņš domāja. Vai tiešām atdošu Priorijas slēgakmeni! Durvīm tuvojoties, Lengdons apsvēra iespēju izmantot izdevīgo situāciju, jo viņš atradās augstāk par Vernē. Viņš drudžaini domāja, kā rīkoties. Vernē pistole bija Lengdona ceļgalu augstumā. Varbūt derētu trāpīgs spēriens? Diemžēl, Lengdonam nākot pie durvīm, Vernē instinktīvi nojauta situācijas bīstamību un atkāpās dažus soļus atpakaļ. Pilnīgi neaizsniedzams.

"Nolieciet kasti pie durvīm!" viņš pavēlēja.

Citas iespējas nebija; nometies uz ceļgala, Lengdons nolika rožkoka lādīti uz kravas nodalījuma malas, tieši atvērto durvju priekšā.

"Un tagad piecelieties kājās."

Lengdons slējās augšā, taču apstājās, ieraudzījis mazo, tukšo pistoles patronas čaulu pie automobiļa precīzi veidotā durvju sliekšņa.

"Celieties kājās un paejiet nost no kastes."

Lengdons bridi nekustējās, vērojot metāla slieksni. Tad iztaisnojās. Un tajā brīdī nemanot aizspēra čaulu pāri apmalei, kur tā iekrita sliekšņa gropē. Lengdons pakāpās atpakaļ.

"Ejiet pie tās sienas un pagriezieties ar muguru pret mani."

Lengdons darīja, kā pavēlēts.

Vernē sirds sitās kā negudra. Tēmēdams ar labo roku, viņš mēģināja saņemt lādīti kreisajā. Tā bija pārāk smaga. Vajag ar abām. Vēlreiz palūkojies uz saviem gūstekņiem, viņš apsvēra risku. Tie bija vismaz četru soļu attālumā, pašā kravas nodalījuma priekšā, turklāt stāvēja ar seju pret sienu. Lēmumu pieņēmis, Vernē aši novietoja pistoli uz aizsargstieņa un, satvēris lādīti ar abām rokām, nolika to zemē, tad strauji satvēra pistoli un notēmēja uz gūstekņiem. Ne viens, ne otrs nebija pat sakustējies.

Lieliski. Atlika tikai aizyērt un aizslēgt durvis. Atstājis lādīti turpat, viņš satvēra metāla durvis un rāva tās ciet. Durvīm slīdot, Vernē pasniedzās, lai saņemtu metāla stieni, kuru vajadzēja iebīdīt vietā, kad durvis aizvērsies. Durvis aizkrita ciet ar dobju blīkšķi, un Vernē parāva aizbīdni. Tas padevās, taču negāja līdz galam, durvīs palika sprauga. Kas tas? Vernē parāva vēlreiz, taču durvis ciet nedabūja. Mehānisms bija bojāts. Durvis nav ciet! Gandrīz jau panikas pārņemts, Vernē grūda durvis, cik jaudas, taču tās nepadevās. Kaut kas traucē! Viņš pagriezās, lai ar visu sparu triektu plecu durvīs, taču tās atspruka vaļā, un Vernē, triecienu sejā saņēmis, nogāzās atmuguriski zemē. Viņam asiņoja deguns. Instinktīvi piegrūzdams roku asinīm klātajai sejai, viņš palaida vaļā pistoli.

Roberts Lengdons nolēca turpat blakus, un Vernē, neko neredzēdams, centās piecelties. Acis satumsa, un viņš atkal nokrita uz muguras. Sofija Nevē kaut ko kliedza. Pēc mirkļa Vernē juta sejā dubļu un izplūdes gāzu triecienu. Izdzirdējis riepu čerkstoņu, viņš uzslējās sēdus tieši tajā brīdī, kad automobilis pagriezienā sametās sānis. Priekšējais aizsargstienis ar troksni atsitās pret koku. Motoram rēcot, koks liecās un krakšķēja, taču galu galā neizturēja aizsargstienis, puse no tā nolūza. Bruņumašīna rāvās uz priekšu, velkot aizsargstieņa atlūzu līdzi. Kad spēkrats tika uz bruģētā piebraucamā ceļa, pašķīda dzirkstis, apgaismojot tumsā izzūdošo mašīnu.

Vernē palūkojās lejup, uz vietu sev līdzās. Mēness mānīgajā gaismā varēja redzēt, ka uz zemes nekā nebija.

Koka lādīte bija nozudusi.

50. nodaļa

"Fiat" bez atšķirības zīmēm, aizbraucot no Castel Gandolfo, līkumoja lejup. Pakaļējā sēdeklī atlaidies, bīskaps Aringarosa smaidīja, juzdams klēpī turētajā portfelī sakravāto obligāciju svaru un prātodams, cik laika palicis līdz brīdim, kad viņš ar Skolotāju veiks apmaiņu.

Divdesmit miljoni eiro.

Šī summa Aringarosam nodrošinās nesalīdzināmi nozīmīgāku ietekmi kā līdz šim.

Traucoties automašīnā atpakaļ uz Romu, Aringarosa atkal nobrīnījās, kāpēc Skolotājs vēl nebija piezvanījis. Izvilcis savu mobilo tālruni no sutanas kabatas, viņš pārbaudīja signālu. Ārkārtīgi vājš.

"Ar mobilajiem sakariem šeit, augšā, dažreiz nav, kā vajag," šoferis sacīja, ieskatīdamies atpakaļskata spogulītī. "Pēc minūtēm piecām kalni beigsies, tad sakari uzlabosies."

"Paldies." Aringarosa pēkšņi juta raizes. Kalnos nav sakaru? Iespējams, Skolotājs nepārtraukti mēģinājis viņu sazvanīt. Iespējams, noticis kas slikts.

Aringarosa steigšus pārbaudīja, vai tālruņa atmiņā nav kāds paziņojums. Nekā. Tad viņš nosprieda, ka Skolotājs nekad nebūtu atstājis savas balss ierakstu; šis cilvēks tādā ziņā bija ārkārtīgi piesardzīgs. Neviens labāk par Skolotāju nepārzināja briesmas, kādas mūslaiku apstākļos varēja izraisīt atklāta valoda. Tieši, izmantojot elektroniskos noklausīšanās līdzekļus, viņa rīcībā bija nonācis neiedomājami plašs slepenas informācijas apjoms.

Šā iemesla pēc viņš ievēroja īpašu piesardzību.

Diemžēl Skolotāja drošības prasības liedza paziņot Aringarosam jebkādu kontakttālruņa numuru. Tikai es varēšu zvanīt, Skolotājs bija teicis. Tāpēc turiet tālruni pie rokas. Un tagad, kad Aringarosam radās aizdomas, ka pats varētu būt nesazvanāms, viņš sāka uztraukties, ko Skolotājs nodomās, ja vairākkārt nespēs viņu sazvanīt.

Domās, ka kaut kas atgadījies.

Vai arī, ka neesmu saņēmis obligācijas.

Bīskaps pat nosvīda.

Vai, vēl ļaunāk… ka saņēmu naudu un aizlaidos!

51 . NODAĻA

Lai gan viņi brauca ar nieka sešdesmit kilometru ātrumu stundā, bruņumašīnas atrautais priekšējais aizsargstienis dārdēdams dauzījās pret tuksnesīgā ceļa klājumu, brīžiem uzmetot dzirkstis līdz pat motora pārsegam.

Jātiek nost no ceja, Lengdons domāja.

Nevarēja lāgā saprast, uz kurieni viņi brauc. Automobiļa vienīgais atlikušais lukturis bija nobīdīts un meta slīpu gaismas kūli mežā, caur kuru vijās lauku ceļš. Acīmredzot "bruņumašīnas" bruņas sargāja vienīgi kravas nodalījumu, nevis priekšējo daļu.

Sofija sēdēja pasažiera sēdeklī, truli vērdamās klēpī, kur dusēja rožkoka lādīte.

"Vai viss kārtībā?" Lengdons jautāja.

Sofija izskatījās satriekta.

"Vai jūs noticējāt?"

"Par trim citām slepkavībām? Pilnīgi. Tas daudz ko izskaidro gan to, kāpēc jūsu vectēvs bija spiests nodot jums slēgakmeni, gan arī to, kāpēc Fašs tik neatlaidīgi cenšas notvert mani."

"Nē, es domāju par to, vai Vernē gribēja aizsargāt bankas intereses."

Lengdons paraudzījās uz Sofiju.

"Vai… ?"

"Vai dabūt rokā slēgakmeni."

Tas Lengdonam nebija ienācis prātā.

"Kā gan viņš varēja zināt, kas tajā seifā bija?"

"Tas glabājās viņa bankā. Viņš un vectēvs bijuši labi draugi. Iespējams, viņš kaut ko zināja. Un izdomāja, ka Grāls vajadzīgs viņam pašam."

Lengdons papurināja galvu. Vernē pēc tāda neizskatījās.

"Cik man zināms cilvēki meklē Grālu tikai divu iemeslu pēc. Vai nu tie ir naivie, kuri uzskata, ka meklē sen pazudušo Kristus Biķeri…"

"Vai?"

"Vai ari zina patiesību un baidās no tās. Ir bijuši daudzi mēģinājumi atrast Grālu, lai to iznīcinātu."

Klusumu ik pēc mirkļa plosīja troksnis, ko radīja aizsargstieņa dauzīšanās pret brauktuvi. Aiz muguras tikai daži kilometri, un Lengdons, vērojot dzirkstis, kas brīžiem lidoja pāri motora pārsegam, domāja, ar ko tas viss beigsies. Ikviens pretimbraucējs viņus noteikti ievēroja. Tad viņš pieņēma lēmumu.

"Paskatīšos, varbūt to stieni var atliekt atpakaļ."

Nobraucis ceļmalā, viņš apturēja mašīnu.

Beidzot iestājās klusums.

Aizgājis automašīnai priekšpusē, Lengdons pēkšņi jutās pavisam možs. Ieskatījies jau otras pistoles stobrā vienas nakts laikā, viņš acīmredzot bija ieguvis otro elpu. Dziļi ievilcis plaušās svaigo nakts gaisu, viņš mēģināja sakopot domas. Nu jau viņš nebija policijas meklēts bēglis vien, tagad Lengdons sāka aptvert lielo atbildību viņa un Sofijas rokās, iespējams, ir šifrēd norādījumi, kas var novest pie viena no visu laiku lielākajiem noslēpumiem.

Un, it kā šī nasta jau nebūtu diezgan liela, viņš apzinājās, ka zudusi jebkura iespēja atdot slēgakmeni Priorijai. Ziņai par trim slepkavībām bija vēl kāda ārkārtīgi svarīga nozīme. Priorijas drošā aizsardzība bija iedragāta. Tā bija briesmās. Acīmredzot noslēpuma glabātāji bija izsekoti, vai arī viņu rindās bija ielavījies spiegs. Tas, šķita, varētu pamudināt Sonjēru nodot slēgakmeni Sofijai un Lengdonam cilvēkiem, kas nebija brālības biedri, cilvēkiem, kam viņš uzticējās. Mēs nemaz nevaram tā vienkārši atdot slēgakmeni brālībai. Pat ja Lengdons izdomātu, kā atrast kādu Priorijas biedru, bija visai ticama iespēja, ka tas, kurš pieteiktos saņemt slēgakmeni, būtu visīstākais ienaidnieks. Vismaz pagaidām, šķita, slēgakmenim bija lemts palikt pie Sofijas un Lengdona, vai nu viņi to vēlējās, vai ne.

Automobiļa priekšpuse bija bēdīgākā stāvoklī, nekā varēja iedomādes. Kreisais lukturis bija izsists, bet labais atgādināja no dobuma izslīdējušu acs ābolu. Lengdons atlika to atpakaļ, taču tas neturējās vietā. Vienīgais labums bija tas, ka aizsargstienis bija gandrīz norauts nost. Spēcīgi pa to iespēris, Lengdons saprata, ka varēs to nolauzt.

Iespēris pa salocīto metāla stieni otrreiz, viņš atcerējās Sofijas vārdus. Vectēvs man vakar zvanīja. Teica, ka gribot izstāstīt patiesību par manu ģimeni. Tobrīd tas neko nenozīmēja, taču tagad, zinot, ka iesaistīta Sionas Priorija, Lengdons iedomājās kādu pārsteidzošu iespēju.

Aizsargstienis nolūza ar pamatīgu blīkšķi. Lengdons uzelpoja. Vismaz mašīna neizskatīsies pēc brīnumsvecītes. Pacēlis stieni, viņš ievilka to mežā, lai no ceļa nevarētu pamanīt. Vajadzēja izdomāt, uz kurieni braukt. Ne viņš, ne Sofija nezināja, kā atvērt kripteksu, nezināja, kāpēc Sonjērs bija izlēmis to atstāt viņiem. Diemžēl viņu izdzīvošana, kā šķita, bija atkarīga no tā, vai izdosies rast atbildes uz šiem jautājumiem.

Mums vajadzīga palīdzība, Lengdons nolēma. Profesionāļa palīdzība.

Svētā Grāla un Sionas Priorijas pasaulē tas varēja būt dkai viens cilvēks. Protams, vajadzēja saņemt Sofijas piekrišanu.

Bruņumašīnā gaidot Lengdonu, Sofijas apņēmība arvien vairāk saruka. Vērojot smago rožkoka lādīti klēpī, viņa saīga. Kāpēc vectēvs man to atstāja? Viņai nebija ne mazākās nojausmas, ko ar to iesākt.

Domā, Sofij! Kustini smadzenes! Grand-pēre cenšas tev kaut ko pazinot!

f

Lādīti atvērusi, viņa pētīja kripteksā diskus. Pierādi, ka esi cienīga. Tas bija tik raksturīgs vectēva paņēmiens. Slēgakmens ir karte, ko var lasīt tikai tas, kurš izpelnījies šo godu. Pilnīgi vectēva garā.

Sofija izņēma kripteksu no lādītes un aptaustīja diskus, uz kuriem bija alfabēta burti. Pieci burti. Viņa pagrozīja visus diskus pēc kārtas. Mehānisms darbojās nevainojami. Tad sabīdīja diskus tā, lai viņas izvēlētie burti sarindotos starp divām misiņa bultām, kas atradās abos cilindra galos. Tagad varēja nolasīt vārdu, kas sastāvēja no pieciem burdem; Sofija zināja, ka šī doma ir pilnīgi nejēdzīga.

G-R-Ā-L-S.

Saudzīgi satvērusi cilindru aiz abiem galiem, viņa pavilka, tad nedaudz stiprāk. Kriptekss nepadevās. Viņa izdzirda etiķa klunkšķi un pārstāja vilkt. Tad mēģināja vēlreiz.

V-I-N-Č-I.

Nekāda rezultāta.

V-O-U-T-E.

It nekā. Kriptekss bija cieši slēgts.

Pieri saraukusi, Sofija atlika to atpakaļ rožkoka lādītē un aizvēra vāku. Viņa palūkojās pa logu uz Lengdonu, kas rosījās pie mašīnas, un nodomāja, ka viņai veicies. P. S. Sameklē Robertu Lengdonu. Tagad bija pilnīgi skaidrs, kāpēc vectēvs aicinājis viņu palīgā. Sofija īsti nespēja izprast vectēva nodomu, tāpēc viņš bija izvēlējies Robertu Lengdonu. Par audzinātāju, kas vadītu viņas izglītošanu. Lengdonam par nelaimi, šonakt viņam bija jātiek galā ar daudz ko vairāk. Viņu vajāja Bezū Fašs… un vēl kāds neredzams spēks, kas centās iegūt Svēto Grālu.

Turklāt viņa pat nezināja, kas tas Grāls īsti ir.

Sofija jautāja sev, -vai patiesības noskaidrošana ir viņas dzīvības vērta.

Kad bruņumašīna atkal raiti ripoja pa ceļu, Lengdons nopriecājās.

"Vai zināt, kā no šejienes var aizbraukt uz Versaļu?"

Sofija palūkojās uz viņu.

"Apskatīt, vai?"

"Nē, esmu kaut ko izdomājis. Ir kāds britu vēsturnieks, kas pētī reliģijas izcelšanos, un viņš dzīvo netālu no Versaļas. Ne visai labi zinu to vietu, bet gan jau mēs atradīsim. Esmu bijis viņa muižā vairākas reizes. Tas ir Lī Tībings. Bijušais galma vēsturnieks.

"Bet dzīvo Francijā?"

"Tībinga dzīves lielā aizraušanās ir Grāls. Pirms gadiem piecpadsmit, kad paklīda baumas par Priorijas slēgakmeni, viņš pārcēlās uz Franciju, cerēdams to atrast kādā baznīcā. Viņš uzrakstījis vairākas grāmatas par slēgakmeni un Grālu. Tībings varētu palīdzēt mums atvērt cilindru un ieteikt, ko ar to lai iesāk."

Sofija norūpējusies uzlūkoja viņu.

"Vai viņam var uzticēties?"

"Uzticēties? Ka nepiesavināsies informāciju?"

"Un nenodos mūs policijai."

"Nemaz nedomāju viņam stāstīt, ka mūs meklē. Ceru, ka viņš mūs pieņems, bet pārējo izskaidrosim pēc tam."

"Robert, vai tad jūs nesaprotat, ka visas Francijas televīzijas kuru katru brīdi var parādīt mūsu fotogrāfijas? Bezū Fašs plašsaziņas līdzekļu izmantošanā ir liels meistars. Viņš panāks, ka nekur nevarēsim droši rādīties."

Redz kā, Lengdons nodomāja. Mana debija Francijas televīzijā sauksies "Parīzes visvairāk meklētie noziedznieki". Vismaz Džonasam Fokmenam būs prieks; ikreiz, kad Lengdons iekļuva ziņās, viņa grāmatas pirka ar lielāku sparu.

"Vai šis cilvēks jums ir labs draugs?" Sofija jautāja.

Lengdons šaubījās, vai Tībings vispār kādreiz ieslēdz televizoru, īpaši tik vēlā stundā, taču jautājums nebija par to. Intuīcija liecināja, ka Tībingam var pilnīgi uzticēties. Konkrētajos apstākļos Tībings droši vien līdīs vai no ādas laukā, lai palīdzētu viņiem, cik vien iespējams. Un ne jau tikai Lengdona dēļ; Tībings taču bija Grāla pētnieks, bet Sofija apgalvoja, ka viņas vectēvs bijis pats Sionas Priorijas lielmestrs. Tiklīdz Tībings izdzirdēs to, viņš nezinās, kur likties, iekams nebūs izdarījis visu, lai palīdzētu viņiem atklāt noslēpumu.

"Tībings varētu būt ietekmīgs sabiedrotais," Lengdons teica. Atkarībā no tā, cik jūs viņam esat gatava atklāt.

"Fašs droši vien izsludinās atlīdzību ziņotājiem."

Lengdons iesmējās.

"Ticiet man, nauda jau nu ir pats pēdējais, kas tam vīram vajadzīgs." Lī Tībings bagātības ziņā varētu sacensties ar dažu labu mazāku valstiņu. Lankasteras hercoga pēctecis Tībings bija ticis pie naudas visai vecmodīgā veidā saņemdams mantojumu. Viņa muiža Parīzes pievārtē bija septiņpadsmitā gadsimta pils ar diviem dīķiem.

Pirmo reizi Lengdons bija ticies ar Tībingu pirms vairākiem gadiem, uz to netieši bija mudinājusi Britu radioraidījumu korporācija. Tībings bija vērsies pie BBC ar priekšlikumu veidot dokumentālu filmu, kurā viņš vidusmēra televīzijas skatītājiem atklātu Svētā Grāla skandalozo vēsturi. BBC producentiem Tībinga priekšlikums iepatikās, viņus iespaidoja ari Tībinga pētnieciskais darbs un sabiedriskais stāvoklis, taču viņus mulsināja tas, ka iecere bija tik netradicionāla un raidorganizācija varētu aptraipīt savu augstas raudzes žurnālistikas reputāciju. Pēc Tībinga lūguma, BBC kliedēja šaubas, pasūtot atsauksmes no trim cienījamiem, labi pazīstamiem zinātniekiem; visi apstiprināja, ka Svētā Grāla noslēpums ir pētīšanas vērts.

Viena no tām bija Lengdona atsauksme.

BBC apmaksāja Lengdona lidojumu uz filmas uzņemšanu Tībinga rezidencē Parīzes tuvumā. Nosēdināts kameru priekšā Tībinga greznajā viesistabā, Lengdons bija izklāstījis savas domas, atzīdams, ka sākumā skeptiski uztvēris pavisam citādo Svētā Grāla versiju, bet pētījumu gaitā pārliecinājies par tās patiesumu. Nobeigumā Lengdons iepazīstināja ar vairākiem saviem atklājumiem simbolikas laukā, kuri apliecināja šķietami pretrunīgo apgalvojumu pareizību.

Raidījums Lielbritānijā, lai gan tā dalībnieki bija autoritatīvi zinātnieki, kuri diskusijā izmantoja pamatotus pierādījumus, izraisīja neslēpta naidīguma vētru. Izrādījās, ka tajā izteiktie apgalvojumi bija krasā pretrunā ar ierindas kristiešu domāšanu. Savienotajās Valstīs raidījumu nemaz nerādīja, taču atbalsis varēja saklausīt ari pāri Atlantijas okeānam. Drīz vien Lengdons saņēma pastkarti no sena drauga Filadelfijas katoļu bīskapa. Uz tās bija rakstīts vienīgi: Arī tu, Robert?

"Robert, vai esat pārliecināts, ka viņam var uzticēties?" Sofija vēlreiz jautāja.

"Pilnīgi. Esam kolēģi, pēc naudas viņš netīko, un man gadījies pārliecināties, ka viņš nevar ciest Francijas varas iestādes. Francijas valdība liek viņam maksāt milzīgus nodokļus, jo viņš nopircis vēstures pieminekli. Nedomāju, ka viņš gribēs sadarboties ar Fašu."

Sofija skatījās uz priekšu, tumsā.

"Ja aizbrauksim pie viņa, ko jūs viņam varēsiet pateikt?"

Lengdons izskatījās bezrūpīgs.

"Ticiet man, Sofij, Tībingam par Sionas Prioriju un Svēto Grālu zināms vairāk nekā jebkuram citam cilvēkam."

Sofija pētoši palūkojās uz viņu.

"Vairāk nekā manam vectēvam?"

"Es runāju par tiem, kas nav brālībā."

"Kā jums zināms, ka Tībings nav brālībā?"

"Viņš visu mūžu veltījis tam, lai pasaule uzzinātu patiesību par Svēto Grālu. Bet Priorija zvērējusi paturēt to slepenībā."

"Izklausās pēc interešu konflikta."

Lengdons izprata Sofijas bažas. Sonjērs bija nodevis kripteksu viņas rokās, un viņa, pat nezinot, kas tajā slēpjas, negribēja to uzticēt pilnīgi svešam cilvēkam. Ņemot vērā varbūtējo kripteksā saturu, piesardzība neapšaubāmi bija vietā.

"Mums jau nav Tībingam jāstāsta par slēgakmeni uzreiz. Varam arī nestāstīt nemaz. Pie viņa varēs noslēpties un padomāt, un, iespējams, kad runāsim ar viņu par Grālu, jums radīsies nojauta, kāpēc vectēvs jums to novēlēja."

"Mums," Sofija palaboja.

Izjuzdams kautru lepnumu, Lengdons joprojām nesaprata, kāpēc Sonjērs izvēlējies viņu.

"Vai jūs vismaz aptuveni zināt, kur viņš dzīvo?" Sofija jautāja.

"Viņa muiža saucas Chāteau Villene."

Sofija ar neticīgu skatienu pagriezās pret viņu.

"Chāteau Villette?"

"Tieši tā."

"Labi gan jums draugi!"

"Vai esat tur bijusi?"

"Esmu braukusi garām. Tur ir vairākas pilis. Vēl divdesmit minūtes, ko braukt."

Lengdons sarauca pieri.

"Tik ilgi?"

"Jā, bet jūs varēsiet man izstāstīt, kas īsti ir Svētais Grāls."

Lengdons brīdi klusēja.

"Es pastāstīšu, kad būsim pie Tībinga. Mēs specializējamies dažādās jomās, tāpēc abi kopā spēsim jums sniegt pilnīgāku priekšstatu." Lengdons pasmaidīja. "Turklāt Svētais Grāls ir Tībinga dzīves jēga, un, ja dzirdēsiet stāstu par Svēto Grālu no viņa mutes, tas būs tikpat vareni kā noklausīties lekciju par relativitātes teoriju paša Einšteina priekšlasījumā."

"Jācer, ka Li nekas nebūs iebilstams pret vēlo viesu ierašanos."

"Kārtības labad jāsaka sers Lī." Lengdons pats bija kļūdījies tikai vienu reizi. "Tībings ir visai neparasts cilvēks. Pirms vairākiem gadiem karaliene viņam piešķīra bruņinieka titulu par plašu Jorkas karaļnama vēstures aprakstu."

Sofija vēlreiz palūkojās uz viņu.

"Vai tiešām tas var būt? Mēs braucam apciemot bruņinieku?"

Lengdons mulsi pasmaidīja.

"Mēs, Sofij, meklējam Grālu. Kas gan mums palīdzēs labāk par bruņinieku?"

52. nodaļa

Plašā, simt astoņdesmit piecos akros izpletusies Chāteau Villetle atradās divdesmit piecu minūšu brauciena attālumā uz ziemeļrietumiem no Parīzes, Versaļas tuvumā. Arhitekta Fransuā Mansāra 1668. gadā pēc Oflejas grāfa pasūtījuma projektētā muižas ēka bija viena no Parīzes ievērojamākām vēsturiskajām chāteaux. Ar abiem taisnstūra dīķiem un Lenotra projektēto parku Chāteau Villette vairāk atgādināja nelielu pili nekā muižu. Šo muižu mīļvārdā nereti dēvēja par la petite Versailles82 .

Lengdons strauji apturēja bruņumašīnu gandrīz divus kilometrus garā piebraucamā ceļa galā. Aiz iespaidīgiem vārtiem tālumā, pļavas vidū, slējās sera Lī Tībinga rezidence. Uz vārtiem bija plāksnīte ar uzrakstu angļu valodā: PRIVĀTĪPAŠUMS. IEEJA AIZLIEGTA.

It kā gribēdams uzsvērt sava īpašuma britu piederību, Tībings ne vien bija izvietojis uzrakstus angļu valodā, bet arī uzstādījis sakaru iekārtu pie vārtiem ceļa labajā pusē tur, kur visās Eiropas valstīs, vienīgi Anglijā ne, automašīnā sēž pasažieris.

Sofija ar izbrīnu nopētīja savādi novietoto iekārtu.

"Un ja nu kāds atbrauc bez pasažiera?"

'Te viss ir skaidrs." Lengdons reiz jau bija par to apvaicājies. "Viņš grib justies kā mājās."

Sofija nolaida logu savā pusē.

"Laikam būs labāk, Robert, ja jūs runāsiet."

Lengdons pavirzījās uz viņas pusi, pastiepās, lai nospiestu izsaukuma pogu. Vilinoši uzvēdīja Sofijas smaržu aromāts, viņi bija tik tuvu. Tā nu viņš gaidīja, sasprindzis kā stīga, līdz sadzirdēja skaļrunītī tālruņa signālu.

Beidzot atskanēja sprakšķis un aizkaitināta balss ar franču akcentu.

"Chāteau Villette. Kas zvana?"

"Roberts Lengdons!" Lengdons iesaucās, pārliecies pāri Sofijas klēpim. "Sera Lī Tībinga draugs. Man nepieciešama viņa palīdzība."

"Saimnieks guļ. Es ari gulēju. Kādā jautājumā?"

"Personiskā. Ļoti nozīmīgā."

"Tad viņš ar prieku pieņems jūs no rīta."

Lengdons atbalstījās ar roku pret mašīnas durvīm.

"Tas ir kas svarīgs."

"Tāpat kā sera Lī miers. Ja jau esat draugs, tad zināt, ka viņam jāsaudzē veselība."

Sers Lī Tībings bērnībā bija pārcietis poliomielītu, lietoja ortopēdisko aparātu un pārvietojās ar kruķiem, taču iepriekšējā viesošanās reizē Lengdons bija pārliecinājies par viņa vitalitād un dzīvesprieku, tāpēc neuztvēra viņu kā cilvēku ar īpašām vajadzībām.

"Esiet dk laipns un pasakiet viņam, ka esmu ieguvis jaunu informāciju par Grālu. Tādu informāciju, kas neļauj man gaidīt līdz rītam."

Iestājās ilgs klusums.

Lengdons un Sofija gaidīja, automobiļa motoram skaļi rūcot tukšgaitā.

Pagāja vesela minūte.

Beidzot kāds ierunājās.

"Mīļo cilvēk, iedrošinos apgalvot, ka jūs vēl arvien dzīvojat pēc Hārvardas laika." Balss skanēja noteikti, bet draudzīgi.

Lengdons, sadzirdējis raksturīgo britu akcentu, plad smaidīja.

"Lī, atvainojos, ka izrāvu jūs no gultas tik nepiemērotā laikā."

"Mans kalpotājs teic, ka jūs ne vien esat Parīzē, bet arī esot pieminējis Grālu."

"Cerēju, ka tā būs vieglāk jūs izdabūt no gultas."

"Un tā arī ir."

"Vai ir cerība, ka atvērsiet vārtus senas draudzības vārdā?"

"Tie, kuri meklē patiesību, ir kas vairāk nekā draugi. Tie ir brāļi."

Lengdons palūkojās uz Sofiju, uzacis uzraukdams; viņš jau bija apradis ar Tībinga īpatnējo runas veidu.

"Un es patiesi vēršu vārtus vaļā," Tībings pavēstīja, "bet vispirms jums jāpierāda sava taisnprātība. Cēlsirdības pārbaude. Jums būs jāatbild uz trim jautājumiem."

Lengdons novaidējās, tad pačukstēja Sofijai:

"Pacietieties drusciņ! Es jau teicu, ka īpatnis."

"Pirmais jautājums," Tībings svarīgi iesāka. "Vai es piedāvāšu jums kafiju vai tēju?"

Lengdons zināja, ko Tībings domā par amerikāņu aizraušanos ar kafiju.

"Tēju," viņš atbildēja, "Earl Grey."

"Lieliski. Otrais jautājums. Ar pienu vai cukuru?"

Lengdons vilcinājās.

"Ar pienu," Sofija čukstēja ausī. "Domāju, ka viņi dzer ar pienu."

"Ar pienu," Lengdons sacīja.

Klusums.

"Ar cukuru?"

Tībings neatsaucās.

Pag! Lengdons piepeši atcerējās rūgto dziru, ko viņam pasniedza iepriekšējā reizē, un aptvēra, ka jautājums par cukuru bija maza viltība. "Ar citronu!" viņš paziņoja. ""Earl Grey" ar citronu."

"Tik dešām." Izklausījās, ka Tībings ir ļoti iepriecināts. "Un, visbeidzot, man jāuzdod nopietnākais jautājums." Tībings bridi klusēja, tad atsāka svinīgā tonī. "Kurā gadā Hārvardas airētājs pēdējo reizi pārspējis Oksfordas sāncensi Henlijas sacīkstēs?"

Lengdonam nebija ne jausmas, taču viņš varēja iedomādes tikai vienu iemeslu, kāpēc uzdots šāds jautājums.

'Tik pretdabisks atgadījums nekādi nav iespējams."

Vārd ar klikšķi vērās vaļā.

"Jūsu prāts ir taisns, mans draugs. Laipni lūdzu!"

"Mesjē Vernē!" Cīrihes Depozītbankas naktsmaiņas vadītājs atviegloti noelsās, dzirdot klausulē bankas prezidenta balsi. "Kur jūs esat? Šeit ir policija, visi jūs gaida!"

"Man ir neliela ķibele." Bankas prezidenta balsī jautās satraukums. "Jums vajadzēs man palīdzēt, turklāt nekavējoties."

Neliela jau nu šī ķibele nebūs, vadītājs nodomāja. Policija bija pilnīgi ielenkusi banku un draudēja, ka pats Galvenās pārvaldes kapteinis ieradīšoties ar bankas pieprasīto kratīšanas orderi.

"Kas man jādara, mesjē?"

"Bruņumašīna numur trīs. Man jāzina, kur tā atrodas."

Vadītājs neizpratnē pārbaudīja piegāžu grafiku.

"Šeit tā ir. Lejā, pie transporta rampas."

"Faktiski tās tur nav. Automobili aizbrauca divas personas, ko policija meklē." •

"Ko? Kā tad viņi varēja aizbraukt?"

"Pašlaik par to nerunāsim, bet situācija ir tāda, ka bankai var rasties ārkārtīgi lielas nepatikšanas."

"Sakiet, mesjē, kas man jādara?"

"Jums jāieslēdz automobiļa avārijas impulsu devējs."

Naktsmaiņas vadītāja skatiens aizklīda pie "lAjack" vadības pults telpas otrā galā. Tāpat kā daudzās citās, arī šajā bruņumašīnā bija ierīkota radiovadāma ierīce tās atrašanās vietas noteikšanai, un to varēja ieslēgt ar pulti. Šo iekārtu naktsmaiņas vadītājs bija ieslēdzis tikai vienu reizi, kad automobili aizdzina, un sistēma bija darbojusies bez aizķeršanās tā uzrādīja automobiļa atrašanās vietu un automātiski pārraidīja tā koordinātas policijai. Taču šonakt tā vismaz izklausījās prezidents nevēlējās īpaši lielu troksni.

"Ja es ieslēgšu to sistēmu, devējs vienlaikus ziņos par mūsu problēmu arī policijai."

Vernē ilgi klusēja.

"Jā, es to zinu. Tik un tā ieslēdziet. Numur trīs. Es pagaidīšu Tiklīdz redzēsiet, kur automobilis ir, ziņojiet man." "Tūdaļ, mesjē."

Pēc pusminūtes četrdesmit kilometru attālās bruņumašīnas korpusa apakšdaļā iemirgojās mazītiņš impulsu devējs.

54. nodaļa

Kamēr Lengdons un Sofija bruņumašīnā pa līkumoto, papelēm apstādīto ceļu tuvojās ēkai, Sofijas sasprindzinājums mazinājās. Garastāvokli uzlaboja tas, ka viņi vairs nebija uz šosejas, un šķita, ka nav drošākas vietas par šo iežogoto laipnā ārvalstnieka privātīpašumu, senlaicīgo muižu.

Viņi iegriezās lokveida piebraucamā ceļā, un labajā pusē skatienam pavērās Chāteau Villette. Starmešu gaismā vizēja aptuveni sešdesmit metru garās trīsstāvu ēkas pelēka akmens plāksnēm klātās sienas. Vienkāršā fasāde izcēlās uz nevainojami veidotā parka un rāmo dīķu fona. No ārpuses to apgaismoja vairāki starmeši.

Arī logos iedegās gaisma.

Lengdons nebrauca parādes durvīm klāt, bet atstāja automobili apstādījumu daļēji aizsegtajā stāvlaukumā.

"Nav nekādas vajadzības riskēt, lai to varētu pamanīt no ceļa," viņš paskaidroja. "Vai arī pārsteigt Lī ar ierašanos sadauzītā bruņumašīnā."

Sofija pamāja.

"Un ko darīsim ar kripteksu? Nevēlos to atstāt mašīnā, bet, ja Lī to ieraudzīs, viņš droši vien gribēs zināt, kas tas ir."

"Par to nav jāuztraucas," Lengdons teica, izkāpdams no mašīnas. Viņš novilka savu tvīda žaketi, ietina tajā lādīti un saņēma to rokās kā zīdaini.

Sofija nogrozīja galvu.

"Smalki gan."

"Tībings nekad pats never durvis; viņam vairāk patīk uznāciens. Gan jau atradīšu, kur to paslēpt, pirms viņš atnāks." Lengdons bažīgi sarauca pieri. "Man droši vien jūs jābrīdina. Seram Lī ir humora izjūta, kas dažam labam šķiet nedaudz… īpatnēja."

Sofija nedomāja, ka pēc naktī piedzīvotā kaut kas vēl spētu viņu pārsteigt.

Ceļu līdz galvenajai ieejai klāja akmens bruģis. Tas slaidā lokā veda pie kokgriezumiem rotātām ozolkoka durvīm ar misiņa klauvēkli vīnogu ķekara lielumā. Sofija nepaspēja satvert klauvēkli, kad durvis atsprāga vaļā.

Viņu priekšā stāvēja eleganti uzcirties virssulainis, piekārtodams balto kaklasaiti un smokingu, ko acīmredzot nupat bija uzvilcis. Aptuveni piecdesmit gadus vecā vira vērīgās acis raudzījās stingri, nepārprotami liecinot, ka viņu ierašanās nevienam nav sagādājusi īpašu prieku.

"Sers Lī tūdaļ atnāks," viņš paziņoja ar izteiktu franču akcentu. "Viņš jau ģērbjas. Viņš nemēdz rādīties viesiem naktskreklā. Vai drīkstu paņemt jūsu virsdrēbes?" Viņš nepatikā uzlūkoja tvīda murskuli Lengdona rokās.

"Paldies, nevajag."

"Kā vēlaties. Lūdzu, nāciet."

Virssulainis ieveda viņus caur greznu marmora foajē izmeklēti iekārtotā viesistabā; to maigi apgaismoja karalienes Viktorijas stila lampas ar pušķiem rotātiem abažūriem. Smaržoja pēc senatnes, kaut kā karaliska, tas bija pīpes tabakas, tējas lapu, heresa un pamatīga akmens mūra aromāts. Pie pretējās sienas starp diviem spīguļojošiem bruņutērpiem atradās vienkāršs kamīns, kurā varētu uzcept veselu vērsi. Piegājis pie tā, virssulainis nometās uz viena ceļgala un piedūra sērkociņu jau sagatavotam ozolmalkas un iekura krāvumam. Liesmas sprakšķēdamas uzšāvās augšup.

Virs piecēlās kājās un saraustīja smokingu.

"Saimnieks lūdza jūs justies kā mājās." To pateicis, viņš aizgāja, atstādams Sofiju un Lengdonu divatā.

Sofija nevarēja izvēlēties, uz kura kamīnpriekšā novietotā sēdekļa lai apsēžas uz renesanses laikmeta plīša dīvāna, uz vienkāršā šūpuļkrēsla ar paročiem, ērgļa nagiem, vai arī uz viena no diviem akmens lūgšanu soliem, kas izskatījās tā, it kā būtu iznesti no kāda bizantiešu tempļa.

Lengdons iztina kripteksu no žaketes, piegāja pie plīša dīvāna un pabāza koka lādīti labi dziļi tam apakšā, lai nevarētu saskatīt. Tad, izpurinājis žaketi, viņš uzvilka to mugurā, iztaisnoja atlokus un uzsmaidīja Sofijai, apsēžoties tieši virs paslēptās mantas.

Lai nu būtu dīvāns, Sofija nodomāja, iekārtojoties viņam blakus.

Uguni raudzīdamās, Sofija baudīja tā siltumu un prātoja, ka vectēvam šī telpa būtu patikusi. Tumsnēja koka paneļiem klātās sienas greznoja vecmeistaru gleznas; vienā Sofija pazina Pusēnu, vectēva otru mīļāko gleznotāju. No kamīna dzegas uz viņiem noraudzījās ēģiptiešu dievietes Izīdas ģipša krūšutēls.

Kamīna iekšpusē malkas kaudzi balstīja divi akmens briesmoņi vaļējām mutēm, liesmas izgaismoja to tukšās rīkles. No šādiem nezvēriem Sofijai vienmēr bija bail līdz tai dienai, kad vectēvs viņu izārstēja no bailēm, lietusgāzes laikā aizvedot uz Notrdamas katedrāli. "Paskaties uz šiem dumjajiem radījumiem, Princesīt," viņš teica, norādot uz nezvēru galvām lietusūdens notekām. No vaļējām mutēm gāzās ūdens. "Dzirdi to jocīgo skaņu, no rīkles?" Sofija pamāja, skaņas patiešām izraisīja smaidu; ūdens tik smieklīgi skalojās briesmoņu rīklēs. "Viņi skalo rīkles," vectēvs teica. "No tā arī dabūjuši to muļķīgo vārdu, gargoylesa ." Pēc tam Sofija vairs nenieka nebaidījās.

Mīļās atmiņas Sofijai izraisīja skumjas. Skarbā realitāte atgriezās. Grand-pēre vairs nebija. Prātā ienāca zem dīvāna paslēptais kriptekss un doma, ka Lī Tībingam varētu rasties ideja, kā to atvērt. Vai vispār vajadzētu viņam par to jautāt? Sofijas vectēva pēdējie vārdi mudināja sameklēt Robertu Lengdonu. Ne vārda par to, ka jāiesaista kāds cits. Bet mums kaut kur vajadzēja paslēpties, Sofija sprieda, izlemdama uzticēties Roberta vērtējumam.

"Ser Robert!" kāds ieaurojās aiz muguras. "Redzu, ka ceļojat kopā ar draudzeni!"

Lengdons piecēlās, ari Sofija pielēca kājās. Balss bija atskanējusi no vītņu kāpnēm, kas ievijās otrā stāva pustumsā. Pašā augšā bija manāms cilvēka stāvs.

"Labvakar!" Lengdons uzsauca. "Ser Lī, ļaujiet man jums stādīt priekšā Sofiju Nevē."

"Jūtos pagodināts." Tībings iznāca gaismā.

"Paldies, ka mūs pieņemat," Sofija sacīja, tikai tagad pamanot, ka vīrietim ir ortopēdisks aparāts un kruķi. Uz tiem balstīdamies, viņš kāpa lejā soli pa solim. "Ir jau visai vēls."

"Ir tik vēls, mīļā, ka droši jāsaka ir agrs." Viņš iesmējās. "Vous n 'etespas Americaine

Sofija papurināja galvu.

"Parisiertne,"85

"Jūs lieliski runājat angliski."

"Paldies. Studēju Holovejā."

"Nu, tad jau viss skaidrs." Tībings kliboja lejup, iznirstot no tumsas. "Iespējams, Roberts jums stāstījis, ka es skolojos turpat netālu, Oksfordā." Tībings veltīja Lengdonam velnišķīgu smīnu. "Protams, katram gadījumam pieteicos arī Hārvardā."

Nama saimnieks atgādināja Sofijai bruņinieku ne vairāk kā sers Eltons Džons. Cienīgais, sārtsejainais Lī Tībings bija apveltīts kupliem rudiem matiem un laipnām gaišbrūnām acīm, kas, viņam runājot, šķita mirgojam. Viņš bija tērpies biksēs ar ielocēm un platā zīda kreklā ar plānu vilnas vesti virs tā. Par spīti alumīnija ierīcei, viņš kustējās ar dzīvespriecīgu iznesību, kas šķita mantota dižciltīgas izcelsmes cejā, nevis iegūta, apzināti piepūloties.

Pienācis klāt, Tībings sniedza roku Lengdonam.

"Robert, jūs esat zaudējis svaru."

Lengdons plati smaidīja.

"Toties jūs apvēlies."

Tībings sirsnīgi smējās, plikšķinādams pa apaļīgo vēderu.

"Touche,86 Man no miesīgiem priekiem, šķiet, atlikuši tikai kulinārie." Pievērsies Sofijai, viņš saudzīgi saņēma viņas roku, viegli galvu pieliecis, uzpūta dvašu viņas pirkstiem un pagrieza galvu. "Milēdij."

Sofija paraudzījās uz Lengdonu; viņa jutās tā, it kā būtu nokļuvusi citā laikmetā vai trakomājā.

Kalpotājs, kas bija viņus sagaidījis, ienāca, nesdams tējas piederumus, un novietoja tos uz galda kamīna priekšā.

"Tas ir Remī Legaludē," Tībings teica, "mans kalpotājs."

Slaidais vīrs stīvi paklanījās un atkal nozuda.

"Remī ir lionietis," Tībings čukstēja, kā ļaunu slimību pieminot. "Toties mērces viņam padodas itin labas."

Lengdons likās uzjautrināts.

"Kāpēc tad neatvedat kalpotājus no Anglijas?"

"To nu gan ne! Britu pavāru negribu ne redzēt, vienīgi, ja būtu jāuzcep kāds Francijas nodokļu inspektors." Viņš paraudzījās uz Sofiju. " Pardonnez-moi jaunkundz. Apzvēru, ka mana nepatika Francijā vērsta vienīgi pret politiķiem un futbollaukumu. Jūsu valdība mani aplaupa, bet futbolkomanda mūs nesen pazemoja."

Sofija veltīja viņam piedodošu smaidu.

Tībings, brīdi vērojis viņu, pievērsās Lengdonam.

"Kaut kas atgadījies. Jūs abi izskatāties satraukti."

Lengdons pamāja.

"Ziniet, Lī, mums gadījās aizraujoša nakts."

"Nešaubos. Bez brīdinājuma ierodaties pie manis nakts melnumā, pieminot Grālu. Sakiet atklāti, vai apmeklējums tiešām saistīts ar Grālu, vai arī tā teicāt vienīgi tāpēc, ka zinājāt tas ir vienīgais, kā dēļ rausīšos ārā no gultas nakts vidū?"

No abiem pa druskai, Sofija sprieda, iedomājoties nobēdzināto kripteksu.

"Lī," Lengdons iesāka, "mēs gribētu ar jums aprunāties par Sionas Prioriju."

Tībinga kuplās uzacis ziņkārē parāvās augšup.

"Glabātāji. Tātad saruna patiešām būs par Grālu. Jums esot kāda informācija? Kaut kas jauns, Robert?"

"Iespējams. Neesam vēl īsti skaidrībā. Gribētos vispirms šo to uzzināt no jums."

Tībings padraudēja ar pirkstu.

"Tas pats amerikāņu viltnieks. Spēle kurš kuru. Nu labi. Esmu jūsu rīcībā. Kas jūs interesē?"

Lengdons nopūtās.

"Cerēju, ka izskaidrosiet mis Nevē Svētā Grāla patieso jēgu."

Tībings likās pārsteigts.

"Viņa nezina?"

Lengdons papurināja galvu.

Tībinga sejā uzplaukušais smaids bija gandrīz vai nepieklājīgs-

"Vai esat atvedis šurp jaunavu?"

Lengdons saviebās, tad palūkojās uz Sofiju.

'Tā Grāla entuziasti dēvē visus, kas nezina patiesību par Grālu."

Tībings kāri uzlūkoja Sofiju.

"Kas īsti jums zināms, dārgā?"

Sofija īsi izklāstīja Lengdona stāstīto par Sionas Prioriju, par Tempļa bruņiniekiem, par Sangreal dokumentiem, kā arī par Svēto Grālu, ko daudzi uzskatīja nevis par biķeri, kausu… bet kaut ko daudz nozīmīgāku.

"Un tas ir viss?" Tībings pārmetoši uzlūkoja Lengdonu. "Un es jūs, Robert, uzskatīju par džentlmeni. Jūs esat viņai liedzis lielāko baudu."

"Nūjā, es cerēju, ka mēs abi kopā varētu…" Lengdons acīmredzot nosprieda, ka nepiedienīgā metafora pārsniegusi pieļaujamo.

Tībings, acis blisinot, jau pievērsās Sofijai.

"Jūs, dārgumiņ, Grālam esat jaunava. Un, ticiet man, šī pirmā reize jums nekad neaizmirsīsies."

55. nodaļa

Lengdonam blakus sēžot uz dīvāna, Sofija dzēra tēju, piekozdama kviešu plācenīti, un izbaudīja kofeīna un ēdiena uzmundrinošo iedarbību. Sers Lī Tībings starojot soļoja uz priekšu un atpakaļ gar kamīnu, metāla ierīce ik pēc brīža noklikšķēja pret akmeni.

"Svētais Grāls," viņš svinīgi iesāka. "Daudzi man vaicā vienīgi to, kur tas ir. Baidos, ka uz šo jautājumu nekad nevarēšu atbildēt." Viņš apstājās, pievērsdamies Sofijai. "Taču… daudz būtiskāks ir jautājums: kas ir Svētais Grāls?"

Abos vīriešos modās zinātnieku aizrautība.

"Lai Grālu pilnībā saprastu," Tībings turpināja, "vispirms jāizprot Bībele. Vai labi pārzināt Jauno Derību?"

Sofija paraustīja plecus.

"Atklāti sakot, ne visai. Mani audzināja cilvēks, kura elks bija Leonardo da Vinči."

Tībings izskatījās tikpat pārsteigts, cik iepriecināts.

"Gaišs prāts. Brīnišķīgi! Tad jau jums zināms, ka Leonardo da Vinči bija viens no Svētā Grāla noslēpuma glabātājiem. Un mēdza atstāt norādes savos mākslas darbos."

"Jā, Roberts man par to stāstīja."

"Arī to, ko da Vinči teicis par Jauno Derību?"

"Nav ne jausmas."

Tībings ar sajūsmas pilnu skatienu norādīja uz grāmatplauktu pie pretējās sienas.

"Vai varat man atnest vienu grāmatu, Robert? Apakšējā plauktā. "La storia di Leonardo"."

Lengdons šķērsoja telpu, sameklēja lielu mākslas grāmatu un, atnesis to, novietoja galda vidū. Pagriezis grāmatu pret Sofiju, Tībings atšķīra smago vāku un norādīja uz citātiem pēdējā vāka iekšpusē.

"No Leonardo da Vinči pierakstiem par polemiku un spriešanas spējām." Tībings piedūra pirkstu kādam izteikumam. "Domāju, ka tas attiecas uz mūsu sarunas tematu."

Sofija izlasīja citātu.

Daudzi darbojušies maldu uti viltus brīnumdarbu laukā, apkrāpjot lētticīgo vairākumu.

LEONARDO DA VINČI

"Te ir vēl viens." Tībings norādīja uz otru izteikumu.

Nezināšanas aklums mūs maldina.

Ak, nelaimīgie mirstīgie, atveriet acis!

LEONARDO DA VINČI

Sofijai kļuva savādi ap dūšu.

"Da Vinči tā teicis par Bībeli?"

Tībings pamāja.

"Leonardo da Vinči attieksme pret Bībeli saistīta tieši ar Grālu. īstenībā da Vinči pat uzgleznojis īsto Grālu. Pēc mirkļa jums to parādīšu, bet vispirms parunāsim par Bībeli." Tībings smaidīja. "Un visu, ko vērts zināt par Bībeli, ir teicis ievērojamais kanonu meistars Mārtiņš Pērsijs." Tībings atklepojās un paziņoja: "Bībeli neatsūtīja pa faksu" no debesīm."

"Kā, lūdzu?"

"Bībele ir cilvēku gara darbs, mīļā. Bībele nenokrita no debesīm, tāda brīnuma gluži vienkārši nav bijis. Tā radusies, cilvēkiem pierakstot juku laiku notikumus, un attīstījusies neskaitāmu tulkojumu, papildinājumu un labojumu gaitā. Vēsture nekad nav pazinusi šīs grāmatas galīgo variantu."

"Nu labi."

"Jēzus Kristus bija vēsturiska persona, kas neiedomājami ietekmējusi ne jau savus laikabiedrus vien; viņš, iespējams, bijis noslēpumainākais un iedvesmojošākais vadonis pasaules vēsturē. Ķēniņa Zālamana un ķēniņa Dāvida dzimtas tiešs pēctecis būdams, Jēzus varēja pretendēt uz jūdu ķēniņa troni. Protams, viņa dzīves gaitas pierakstīja tūkstošiem sekotāju visās malās." Tībings apklusa, lai iedzertu malku tējas, tad nolika tasīti atpakaļ uz kamīna plaukta, 'ļaunās Derības sastādīšanai izvērtēja vairāk nekā astoņdesmit evaņģēliju, taču iekļāva tajā ārkārtīgi nedaudzus, tostarp Mateja, Marka, Lūkas un Jāņa."

"Un kas izvēlējās iekļaujamos evaņģēlijus?"

"Ahā!" Tībings sajūsmināts iesaucās. 'Teju vai jāsmejas! Mūsdienu Bībeles sastādīšanu pārraudzījis pagāniskais romiešu imperators Konstantīns Lielais."

"Es domāju, ka Konstantīns bija kristietis," Sofija sacīja.

"Es tā nedomāju." Tībings saviebās. "Visu mūžu viņš bijis pagāns un kristīts uz nāves gultas, kad nav spējis vairs pretoties. Konstantīna valdīšanas laikā Romas oficiālā reliģija bija Saules pielūgšana Sol Invictus jeb Neuzvaramās Saules kults -, un Konstantīns bija virspriesteris. Taču Romu jau pārņēma arvien asāki reliģiska rakstura nemieri. Trijos gadsimtos pēc Jēzus Kristus krustā sišanas Kristus sekotāju skaits bija neizmērojami audzis. Plašumā vērsās sadursmes starp kristiešiem un pagāniem, konflikti pieņēmās tādā apjomā, ka draudēja sašķelt Romas impēriju. Konstantīnam nekas cits neatlika. Mūsu ēras trīssimt divdesmit piektajā gadā viņš nolēma apvienot Romu vienas ticības paspārnē. Tā bija kristīgā ticība."

Sofija bija pārsteigta.

"Bet kāpēc tad imperators, pagāns, izvēlējās kristietību par valsts reliģiju?"

Tībings iesmējās.

"Konstantīns bija izcils darījumu cilvēks. Redzēdams, ka kristietība gūst virsroku, viņš gluži vienkārši lika uz to zirdziņu, kas bija izrāvies priekšā. Vēsturnieki nevar vien beigt sajūsmināties, ar kādu izveicību Konstantīns pievērsa pagāniskos Saules pielūdzējus kristietībai. Ieviešot pagānu simbolus, datumus un rituālus jaunveidojamā kristietības tradīcijā, viņš radīja reliģiju krustojumu, kas bija pieņemams abām pusēm."

"Pārmaiņas, tā sakot," Lengdons turpināja. "Pagānisko reliģiju pēdas kristiešu simbolikā ir nenoliedzamas. Ēģiptiešu saules aplis kļuva par katoļu svēto oreolu. Piktogrammas, kurās

Izīda auklē savu brīnumainā kārtā ieņemto dēlu Horu, bija par pamatu mūslaiku Jaunavas Marijas un Jēzus bērniņa tēliem. Un faktiski visi katoļu rituāla elementi mitra, altāris, psalmi Dievam par godu, komūnija, "Dieva miesas" ēšana tika pārņemti no senajām pagānu reliģijām."

Tībings novaidējās.

"Ļauj tik simbolikas pētniekam izrunāties par kristietības ikonogrāfiju! Kristietībā nekas nav oriģināls. Senlaiku dievs Mitra, kuru dēvēja par Dieva Dēlu un Pasaules Gaismu, dzima 25. decembrī, mira, tika apglabāts klintīs kaltā kapā un cēlās no miroņiem pēc trim dienām. Starp citu, 25. decembris ir arī Ozīrisa, Adonīda un Dionīsa dzimšanas datums. Jaundzimušajam Krišnam dāvināja zeltu, vīraku un mirres. Pat kristiešu svētāmo brīvdienu nozaga no pagāniem."

"Kā lai to saprot?"

"Sākumā," Lengdons sacīja, "kristietība svinēja jūdu sabatu sestdienā, bet Konstantīns to pārcēla, lai sakristu ar pagānu godāto saules dienu." Viņš plati pasmaidīja. "Līdz pat mūsdienām vairākums baznīcēnu dodas uz svētdienas rīta dievkalpojumu, nemaz nenojaušot, ka tas saistīts ar pagāniskā Saules dieva iknedēļas svētkiem svētdienu."

Sofija bija pilnīgi apjukusi.

"Un tas viss ir saistīts ar Grālu?"

'Tā tas ir," Tībings apstiprināja. "Paklausieties vēl. Reliģijas sakausējot, Konstantīnam bija jānostiprina jaunās kristietības tradīcijas, un viņš sasauca plaši pazīstamo ekumenisko sanāksmi, kuru pazīstam kā Nikejas koncilu."

Sofija bija dzirdējusi par Nikeju tik vien, ka tur radusies nikejiešu ticība.

"Šajā sanāksmē," Tībings turpināja, "pārrunāja un vienojās par daudziem kristietības jautājumiem Lieldienu datumu, bīskapu pienākumiem, svēto sakramentu piešķiršanu un, protams, Jēzus dievišķību."

"Nesaprotu. Viņa dievišķību?"

"Mana dārgā," Tībings sacīja, "līdz tam vēsturiskajam brīdim

Viņa sekotāji Jēzu uzskatīja par mirstīgu pravieti… izcilu un ietekmīgu cilvēku, bet tikai cilvēku. Mirstīgo."

"Un nevis par Dieva Dēlu?"

"Tieši tā," Tībings paziņoja. "Par Dieva Dēlu Jēzu oficiāli ierosināja dēvēt un vienojās par to tieši Nikejas koncilā."

"Mirklīti! Jūs sakāt, ka Jēzus dievišķību noteica balsojot?"

"Turklāt balsojums nebūt nebija vienprātīgs," Tībings piemetināja. "Taču Kristus dievišķības atzīšanai bija īpaša nozīme Romas impērijas nostiprināšanā un Vatikāna varas palielināšanā. Oficiāli atzīstot Jēzu par Dieva Dēlu, Konstantīns vērta Jēzu par dievību, kas pastāvēja ārpus cilvēku pasaules, par būtību, kuras vara nav apstrīdama. Tas ne vien liedza pagāniem iespēju apstrīdēt kristietību, bet arī deva Kristus sekotājiem vienu vienīgo grēku atlaišanas iespēju, oficiāli atzīto svēto ceļu, Romas Katoļu baznīcu."

Sofija palūkojās uz Lengdonu, tas piekrītoši pamāja.

"Viss ir saistīts ar varas jautājumu," Tībings turpināja. "Kristus kā mesija bija ārkārtīgi nepieciešams Baznīcas un valsts darbības nodrošināšanai. Daudzi zinātnieki uzsver, ka Baznīca tās pirmsākumos burdski nozaga Jēzu viņa sekotājiem, nolaupīdama Viņa cilvēcisko vēsti, ietīstīdama to necaurredzamā dievišķības plīvurā un izmantodama savas varas nostiprināšanai. Esmu par to uzrakstījis vairākas grāmatas."

"Un, jādomā, īstenie krisdeši jūs ik dienu aplaimo ar naidīgām vēstulēm."

"Kāpēc lai viņi to darītu?" Tībings iebilda. "Lielākā daļa izglītoto kristiešu pārzina savas reliģijas vēsturi. Jēzus patiešām bija ievērojams, ietekmīgs cilvēks. Konstantīna slepenie politiskie manevri nemazināja Kristus dzīves lieliskumu. Neviens neapgalvo, ka Kristus ir māns, neapstrīd, ka Viņš staigāja pa šo zemi un miljoniem cilvēku iedvesmoja labākai dzīvei. Mēs tikai uzskatām, ka Konstantīns izmantoja Kristus lielo ietekmi un nozīmīgumu. Un, šādi rīkojodes, izveidoja to kristietības modeli, ko pazīst mūsdienās."

Sofija uzmeta skatienu atvērtajai mākslas grāmatai, nepacietībā gaidot turpinājumu, lai redzētu Leonardo da Vinči gleznoto Svēto Grālu.

"Jautājums ir, lūk, kāds." Tībings sāka runāt ātrāk. "Tā kā Konstantīns paaugstināja Jēzus statusu gandrīz četrsimt gadu pēc Jēzus nāves, pastāvēja tūkstošiem dokumentu ar Viņa kā mirstīgā dzīves gaitu aprakstiem. Lai pārrakstītu vēsturi, Konstantīnam bija jārīkojas nesaudzīgi. Tas bija vissvarīgākais brīdis kristietības vēsturē." Tībings apklusa, Sofiju uzlūkodams. "Konstantīns pasūtīja un finansēja jaunu Bībeli, kurā neiekļāva evaņģēlijus, kas attēloja Kristus cilvēciskās īpašības, toties izskaistināja tos evaņģēlijus, kuros viņam piedēvēja dievišķās. Pārējos evaņģēlijus noliedza, savāca un sadedzināja."

"Ir vēl kāds interesants fakts," Lengdons papildināja. "Visus, kas atzina aizliegtos evaņģēlijus, nevis Konstantīna versiju, nodēvēja par ķeceriem. Vārds "ķeceris" radās tieši tad. Latīņu valodā luiereticus nozīmē "izvēle". Tie, kuri "izvēlējās" Kristus dzīves oriģinālu, bija pirmie ķeceri pasaulē."

"Vēsturniekiem par laimi," Tībings turpināja, "daži no evaņģēlijiem, ko Konstantīns centās iznīcināt, kaut kādā veidā saglabājās. Tā, piemēram, Jūdejas tuksneša alā netālu no Kumrānas pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados atrastie Nāves jūras rokraksti. Un, protams, koptu tīstokļi, ko uzgāja tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektajā gadā Nādžhammādā. Tie atklāj ne vien patiesību par Grālu; bet arī* par Jēzus darbību visai cilvēciskā veidā. Protams, Vatikāns, ievērojot senās maldināšanas tradīcijas, ļoti centās nepieļaut šo tīstokļu nākšanu atklātībā. Un kādēļ lai viņi rīkotos citādi? Senos rakstus pētot, atklājas spilgtas vēsturiskas pretrunas un viltojumi, kas skaidri liecina, ka mūslaiku Bībeli sastādījuši un rediģējuši cilvēki, kuri pildīja politisku pasūtījumu izsludināt cilvēka, Jēzus Kristus, dievišķību un izmantot Viņa ietekmi savas varas nostiprināšanai."

"Tomēr jāatzīst," Lengdons atgādināja, "ka mūslaiku Baznīcas vēlēšanās noklusēt šos dokumentus izskaidrojama ar tās patieso pārliecību par iedibināto uzskatu par Kristu. Vatikānā ir dziļi reliģiozi cilvēki, kas tiešām tic, ka šie dokumenti, kuros apgalvots pretējais, satur vienīgi viltus liecības."

Tībings smīkņādams iekārtojās krēslā Sofijai pretī.

"Kā redzat, mūsu profesors daudz maigāk izturas pret Romu nekā es. Un tomēr viņam ir taisnība, sakot, ka mūsdienu garīdzniecība uzskata šos dokumentus par viltus liecību. To var saprast. Konstantīna Bībele gadu simtiem bijusi viņu patiesība. Neviens nav pārliecinātāks par to, kas pats nodarbojas ar pārliecināšanu."

"Viņš grib teikt," Lengdons sacīja, "ka mēs pielūdzam savu senču dievus."

Sofija vēlreiz pārlasīja da Vinči citātu. Nezināšanas aklums mūs maldina. Ak, nelaimīgie mirstīgie, atveriet acis!

Tībings pasniedzās pēc grāmatas un šķīra lapas, meklēdams kaut ko tās vidusdaļā. "Un tagad, pirms parādīšu jums da Vinči gleznoto Svēto Grālu, gribu, lai uzmetat aci, lūk, šim." Viņš bija uzšķīris uz divām lappusēm iespiestu krāsainu attēlu. "Jūs, domājams, esat redzējusi šo fresku?"

jokus dzen, vai? Sofijas priekšā bija visu laiku slavenākā freska "Svētais vakarēdiens" Leonardo da Vinči leģendārais gleznojums uz baznīcas "Santa Maria della Grazie" klostera ēdamzāles sienas Milānas apkaimē. Laikazoba skartā freska attēloja Jēzu un Viņa mācekļus brīdī, kad Jēzus paziņo, ka viens no mācekļiem Viņu nodos.

"Protams, esmu."

"Tad jau, iespējams, piecietīsiet manu mazo spēli? Esiet tik laipna, aizveriet acis."

Sofija neziņā aizvēra acis.

"Kur sēž Jēzus?" Tībings jautāja.

"Vidū."

"Labi. Un ko Viņš un Viņa mācekļi dala un ēd?"

"Maizi." Acīmredzot.

"Lieliski. Un ko dzer?"

"Vīnu. Viņi dzēra vīnu."

"Ļoti labi. Un tagad pēdējais jautājums. Cik kausu ir uz galda?"

Sofija neatbildēja uzreiz; jautājums slēpa kādu viltību. Tāpat Viņš ņēma biķeri, pateicās, svētīja un deva mācekļiem.

' "Viens," viņa sacīja, "biķeris/'Krisfus Biķeris. Svētais Grāls. "Jēzus pasniedza vienu biķeri ar vīnu, tieši tāpat kā mūslaikos kristiešiem komūnijas reizē."

Tībings nopūtās.

"Atveriet acis."

Sofija atvēra acis. Tībings apmierināts smaidīja. Sofija lūkojās attēlā, ar pārsteigumu secinot, ka vīna kausi ir visiem, arī Kristum. Trīspadsmit kausu. Turklāt tie bija mazītiņi stikla kausiņi bez kājiņas. Biķera gleznā nebija. Nekāda Svētā Grāla nebija.

Tībings pablisināja acis.

"Nedaudz dīvaini, vai ne? Gan Bībelē, gan mūsu tradicionālajā Grāla leģendā taisni šajā brīdī parādās Svētais Grāls. Savādi, ka mākslinieks, šķiet, piemirsis uzgleznot Kristus Biķeri."

"Mākslas zinātnieki droši vien tam būs pievērsuši uzmanību."

"Jūs nevarat iedomāties, kādas tik nenormālības da Vinči šeit iekļāvis, bet zinātnieku lielākā daļa tās vai nu nemana, vai arī gluži vienkārši izvairās par tām runāt. Šī freska patiesībā ir galvenā Svētā Grāla noslēpuma atslēga. Da Vinči visu skaidri parāda "Svētajā vakarēdienā"."

Sofija uzmanīgi pētīja attēlu.

"Vai freskā redzams, kur īsti Grāls ir?"

"Ne jau kur," Tībings čukstēja. "Drīzāk jāvaicā, kas. Svētais Grāls nav priekšmets. Tas ir… cilvēks."

56. nodaļa

Sofija ilgi lūkojās Tībingā un tad pievērsās Lengdonam.

"Vai Svētais Grāls ir cilvēks?"

Lengdons pamāja.

"Jā, turklāt sieviete." Sofijas neizteiksmīgais skatiens liecināja, ka viņa domās ir kaut kur tālu prom. Lengdons atcerējās, ka jutās tāpat, kad pirmo reizi dzirdēja šādu apgalvojumu. Un tikai tad, kad viņš izprata Grāla simboliku, kjuva skaidra ari saistība ar sievišķību.

Acīmredzot Tībings domāja to pašu.

"Robert, šis nu ir piemērots brīdis, lai simbolikas speciālists sniegtu paskaidrojumus." Viņš piegāja pie tuvākā galda, sameklēja papīra lapu un nolika to Lengdonam priekšā.

Lengdons izvilka pildspalvu no kabatas.

"Sofij, vai pazīstat mūsdienu apzīmējumus vīrišķajam un sievišķajam?" Viņš uzzīmēja parasto vīrišķā simbolu O un sievišķā simbolu 9.

"Protams," viņa teica.

'Taču tie," viņš klusu skaidroja, "nav sākotnējie vīrišķā un sievišķā simboli. Daudzi kļūdaini uzskata, ka vīrišķā simbols atvasināts no vairoga un šķēpa, bet sievišķā simbols attēlojot spoguli, kurā atspoguļojas daile. Īstenībā šie simboli ir seni astronomiski planētas dieva Marsa un planētas dievietes Veneras simboli. Sākotnējie simboli bija daudz vienkāršāki." Lengdons uzvilka uz papīra vēl vienu zīmi.

"Šis simbols ir sākotnējais vīrišķā apzīmējums," viņš teica. "Rudimentārs fails."

"Pilnīgi pareizi," Sofija sacīja. "It kā būtu," Tībings piebilda. Lengdons turpināja.

"Šo zīmi pazīst arī kā asmeni, un tā pārstāv agresiju un vīrišķību. Jāteic, ka tieši faila simbols joprojām tiek izmantots mūsdienu militārajos formastērpos, lai apzīmētu dienesta pakāpi."

"Tik tiešām." Tībings smaidīja. "Jo vairāk peņu, jo augstāka pakāpe. Zēni paliek zēni."

Lengdons saviebās.

"Turpinot tematu, sievišķā simbols, kā jau var iedomāties, ir pilnīgi pretējs." Viņš uzzīmēja uz lapas vēl vienu simbolu. "Šis saucas kauss."

V

Sofija pārsteigumā paraudzījās Lengdonā.

Varēja redzēt, ka viņa sapratusi.

"Kauss," Lengdons turpināja, "atgādina krūzi vai trauku, bet, vēl svarīgāk, arī sievietes klēpja formu. Šis simbols apzīmē sievišķību, sievietību un auglību." Lengdons cieši lūkojās Sofijai acīs. "Redziet, leģenda teic, ka Svētais Grāls esot kauss biķeris. Taču, Grālu dēvējot par kausu, īstenībā tiek lietota alegorija, lai pasargātu Svētā Grāla patieso būtību. Citiem vārdiem, leģendā kauss ir kaut kā cita, daudz nozīmīgāka, metafora."

"Sievietes apzīmējums," Sofija teica.

"Tieši tā." Lengdons pasmaidīja. "Grāls burtiskā nozīmē ir sens sievietības simbols, Svētais Grāls apzīmē svēto sievišķību un dievieti, kas, protams, vairs nepastāv, jo Baznīca to ir iznīcinājusi. Kādreiz sievieti un jaunas dzīvības radīšanas spēju uzlūkoja par svētumu, taču tas apdraudēja pārsvarā vīrišķās Baznīcas attīstību, tāpēc ari svēto sievišķību saistīja ar ļauno garu un nomelnoja. Tieši cilvēks, nevis Dievs, radīja jēdzienu "iedzimtais grēks", saskaņā ar kuru Ieva esot iekodusi ābolā, tādējādi paverot ceļu cilvēku cilts pagrimumam. Sieviete, kas reiz bija svētā dzīvības devēja, kļuva par ienaidnieci."

"Es gribētu papildināt," Tībings pārņēma stāstījuma pavedienu, "ka priekšstats par sievieti kā dzīvības nesēju bija seno reliģiju pamatā. Dzemdības bija noslēpumains un varens notikums. Diemžēl kristīgā filozofija mazināja sievietes radītājas lomu, ignorējot bioloģisko īstenību un padarot vīrieti par radītāju. Vecajā Derībā teikts, ka Ievu radīja no Ādama ribas. Sieviete kļuva par vīrieša atvasi. Turklāt par grēcīgu atvasi. Vecā Derība bija dievietes gala sākums."

"Grāls," Lengdons teica, "simbolizē zaudēto dievieti. Ar kristietības parādīšanos senās pagāniskās reliģijas tik viegli vis neizzuda. Nostāsti par bruņnieciskiem zaudētā Grāla meklējumiem īstenībā bija stāsti par aizliegtajiem mēģinājumiem atrast zaudēto svēto sievišķību. Bruņinieki, kas paziņoja, ka meklējot "kausu", runāja pārnestā nozīmē, lai pasargātos no Baznīcas vajāšanām. Tā bija pakļāvusi sievietes, izraidījusi dievieti, sadedzinājusi neticīgos un aizliegusi pagānisko svētās sievišķības godināšanu."

Sofija papurināja galvu.

"Es ne visai labi saprotu; kad teicāt, ka Svētais Grāls esot cilvēks, domāju, ka runājat par kādu konkrētu personu."

"Tā ari ir," Lengdons teica.

"Un ne jau kaut kāda persona!" nenocietās Tībings, satraukts uzstīvēdamies kājās. "Sieviete, kas nēsāja sevī tik varenu noslēpumu, ka tā atklāšana apdraudētu pašus kristietības pamatus!"

Sofija izskatījās pavisam pārsteigta.

"Vai šī sieviete pieminēta arī vēsturē?"

"Protams." Tībings savāca kruķus un norādīja uz kādām durvīm. "Un, ja tagad, draugi, pārvietosimies uz manu kabinetu, man būs tas gods jums parādīt viņas portertu, ko gleznojis Leonardo da Vinči."

Divas telpas tālāk, virtuvē, mājkalpotājs Remī Legaludē klusējot stāvēja pie televizora. Ziņu pārraidē rādīja vīrieša un sievietes fotogrāfijas… un tieši viņiem Remī nupat bija pasniedzis tēju.

57. nodaļa

Stāvēdams pie Cīrihes Depozītbankas, leitnants Kolē brīnījās, kāpēc Fašs vēl nav atgriezies ar kratīšanas orderi. Skaidrs, ka bankas darbinieki kaut ko slēpa. Viņi paziņoja, ka Lengdons un Nevē esot ieradušies un aizraidīti prom, jo nav pilnībā zinājuši konta numuru.

Tad kāpēc gan nevarēja mūs ielaist apskatīties?

Beidzot atskanēja Kolē mobilā tālruņa zvans. Zvanīja no Luvras komandpunkta.

"Vai esam dabūjuši kratīšanas orderi?" Kolē jautāja.

"Banka mūs vairs neinteresē, leitnant," aģents atbildēja. "Mums tikko piezvanīja un paziņoja precīzu Lengdona un Nevē atrašanās vietu."

Kolē ar joni apsēdās uz savas mašīnas motora pārsega.

"Nevar būt!"

'Te būs adrese piepilsētā. Kaut kur pie Versaļas."

"Vai kapteinis Fašs ir informēts?"

"Vēl ne. Viņam ir svarīga saruna."

'Tūdaļ braucu. Lai viņš piezvana man, tiklīdz atbrīvosies." Kolē pierakstīja adresi un ielēca mašīnā. Slaidā lokā griežoties ārā no bankas piebraucamā ceļa, Kolē apjauta, ka aizmirsis pavaicāt, kas ziņojis par Lengdona slēptuvi. Tas gan nebija no svara. Kolē bija laimējies viņam bija radusies izdevība labot neapdomības sekas un iepriekš pieļautās kļūdas. Tas būs nozīmīgākais arests visā līdzšinējā karjerā.

Kolē brīdināja piecu patruļmašīnu vadītājus:

"Nekādu sirēnu, vīri! Lengdons nedrīkst manīt mūsu tuvošanos."

Četrdesmit kilometru attālumā no bankas kāds melns "Audi" nobrauca lauku ceļa malā un apstājās koku aizsegā. No tā izkāpa Sīļa. Viņš uzmanīgi lūkojās caur dzelzs žogu, kas norobežoja privātīpašumu viņa priekšā. Tālumā, mēnessgaismas pielietā pakalna virsotnē, slējās liels nams.

Pirmajā stāvā visi logi bija apgaismoti. Aizdomīgi, ka tik vēlu. Sila pasmaidīja. Acīmredzot Skolotāja sniegtā informācija bija precīza. No šejienes bez slēgakmens neaiziešu, viņš apzvērēja. Nepievilšu bīskapu un Skolotāju.

Pārbaudījis aptveri ar trīspadsmit patronām, Sīļa izgrūda savu "Heckler &amp; Koch" caur restēm; šaujamais nokrita uz sūnām otrpus žoga. Tad, pieķēries žoga augšmalai, viņš pievilkās un pārmeta ķermeni žogam pāri, nolecot ierocim blakus. Neievērodams dzelkšņu siksnas radītās asās sāpes, Sīļa to pacēla un skriešus devās augšā pa zālienu.

58. nodaļa

Tībinga "kabinets" nelīdzinājās nevienam no kabinetiem, ko Sofija savā mūžā bija redzējusi. Sešas vai pat septiņas reizes plašāks nekā pašas ērtākās biroja telpas, bruņinieka cabinet de travailss atgādināja neveiklu zinātniskās laboratorijas, arhīva bibliotēkas un uteņa apvienojumu. Triju lustru apgaismojumā šķietami bezgalīgā flīžu grīda bija pārblīvēta ar vietumis kopā sabīdītiem rakstāmgaldiem, ko biezā slānī klāja grāmatas, mākslas un materiālās kultūras priekšmeti, kā arī pārsteidzošs elektronisko ierīču daudzums tur bija datori, projektori, mikroskopi, kopētāji un skeneri.

"Izmantoju deju zāli." Tībings kautrīgi pasmaidīja, ieklibojis telpā. "Pamaz izdevības uzdejot."

Sofija nosprieda, ka visa nakts paiet kā pa miglu un nekas ne tuvu neatbilst gaidītajam.

"Un tas viss jums vajadzīgs darbam?"

"Patiesības apguve kļuvusi par manas dzīves aizraušanos," Tībings sacīja. 'Un Sangreal ir mana mīļākā."

Svētais Grāls ir sieviete, Sofija domāja, bet viņai prātā valdīja tāds savstarpēji saistītu domu mudžeklis, kas ne par ko gudru neliecināja.

"Jūs teicāt, ka jums ir tās sievietes, kuru saucat par Svēto Grālu, attēls."

"Jā, bet ne jau es viņu tā nosaucu. Pats Kristus tā viņu nodēvēja."

"Kur ir tā glezna?" Sofija raudzījās apkārt.

"Mjā…" Tībings tēloja aizmāršīgo. "Svētais Grāls. Sangreal. Kauss." Viņš pēkšņi pagriezās un norādīja uz tālāko sienu. Pie tās karājās gandrīz divus metrus gara "Svētā vakarēdiena" reprodukcija, tieši tāda, kādu Sofija bija tikko aplūkojusi. "Re, kur!"

Sofija nešaubījās, ka kaut ko ir pārpratuši.

"Tā pati, ko man rādījāt."

Tībings pamirkšķināja.

"Zinu, bet palielinājumā viss ir daudz iespaidīgāks. Vai tā ir?"

Sofija palūkojās uz Lengdonu, kā palīdzību meklēdama.

"Es neko nesaprotu."

Lengdons smaidīja.

"Izrādās, Svētais Grāls patiešām ir "Svētajā vakarēdienā". Leonardo viņu attēlojis goda vietā."

"Kā tad tā?" Sofija brīnījās. "Jūs teicāt, ka Svētais Grāls esot sieviete. "Svētajā vakarēdienā" uzgleznoti trīspadsmit vīrieši."

"Tiešām?" Tībings uzrāva uzacis. "Ieskatieties vērīgāk!"

Sofija neziņā tuvojās freskas reprodukcijai, pārlūkojot trīspadsmit cilvēku apveidus: Jēzus Kristus vidū, seši mācekļi kreisajā, seši labajā pusē.

"Visi vīrieši," viņa paziņoja.

"Ak tā?" Tībings pārjautāja. "Un kas tad sēž goda vietā, pie Tā Kunga labās rokas?"

Sofija nopētīja cilvēku Jēzum tieši blakus, pa labi no Viņa. Uzmanīgi vērojot seju un ķermeni, viņu pārņēma izbrīns. Šai personai bija gari rudi mati, maigas, kopā saņemtas rokas un zem apģērba jautās krūšu apveidi. Tā, bez šaubām, bija… sieviete.

"Tā ir sieviete!" Sofija iesaucās.

Tībings smējās.

"Nu jūs redzat, bet negribējāt man ticēt. Nekādas kjūdas te nav, esiet droša. Leonardo lieliski pārzināja atšķirības starp dzimumiem."

Sofija nespēja novērst skatienu no sievietes, kas sēdēja Kristum blakus. "Svētajā vakarēdienā" jābūt trīspadsmit vīriešiem. Kas ir šī sieviete? Lai gan Sofija bija daudzreiz redzējusi šo klasisko ainu, viņa nekad nebija ievērojusi būtisko neatbilstību.

"To jau neviens neievēro," Tībings viņu mierināja. "Mūsu priekšstats par šo ainu ir tik spēcīgs, ka prāts gluži vienkārši nepieņem nesaderību, ignorējot to, ko redz acis."

"To sauc par skotomu," Lengdons piemetināja. 'Tā prāts dažreiz izrīkojas ar vareniem simboliem."

"Vēl viens iemesls, kāpēc, iespējams, jūs nepamanījāt sievieti," Tībings sacīja, "slēpjas apstāklī, ka daudzās mākslas grāmatās ievietotie attēli uzņemti pirms tūkstoš deviņsimt piecdesmit ceturtā gada, kad darbu vēl sedza netīrumu slānis un vairāku astoņpadsmitā gadsimta restauratoru nemākulīgi veiktās atjaunošanas pēdas. Tagad beidzot freska ir notīrīta, atklājot Leonardo da Vinči oriģinālo gleznojumu." Viņš norādīja uz attēlu. "Et

voilā!"m

Sofija piegāja reprodukcijai tuvāk. Blakus Jēzum sēdēja jauna sieviete ar dievbijīgu, kautru seju, skaistiem rudiem matiem, mierīgi saliktām rokām. Un šī būtu tā sieviete, kas vienpersoniski varēja sagraut Baznīcu?

"Kas tā ir?" Sofija jautāja.

"Tā, mana mīļā," Tībings atbildēja, "ir Marija Magdalēna."

Sofija pagriezās.

"Tā palaistuve?"

Tībings ātri ievilka elpu, it kā pats būtu apvainots.

"Magdalēna ne tuvu tāda nebija. Diemžēl šis maldīgais uzskats saglabājies pēc nomelnošanas kampaņas Baznīcas sākotnējās darbības laikā. Baznīcai bija jānopulgo Marija Magdalēna, lai slēptu viņas draudīgo noslēpumu Viņas Svētā Grāla lomu."

"Viņas lomu?"

"Kā jau minēju," Tībings skaidroja, "Baznīcai tās veidošanās sākumposmā bija jāpārliecina visa pasaule, ka mirstīgais pravietis Jēzus bijis dievišķa būtne. Tāpēc Bībelē neiekļāva nevienu no evaņģēlijiem, kuros aprakstīta Kristus pasaulīgās dzīves aspekti. Diemžēl, pirmajiem redaktoriem par nelaimi, evaņģēlijos itin bieži atkārtojās kāds'īpaši pasaulīgs jautājums. Marija Magdalēna." Viņš apklusa. "Vēl precīzāk, viņas laulība ar Jēzu Kristu."

"Kā, lūdzu?" Sofija palūkojās uz Lengdonu, pēc tam atkal uz Tībingu.

'Tas ir vēsturisks fakts," Tībings teica, "un da Vinči to noteikti zināja. "Svētais vakarēdiens" īstenībā klaji apliecina, ka Jēzus un Magdalēna dzīvoja kopā."

Sofija vēlreiz pievērsās freskai.

"Ievērojiet, ka Jēzus un Magdalēna apģērbušies kā viens otra spoguļattēls." Tībings norādīja uz abiem centrālajiem tēliem.

Sofija jutās kā hipnotizēta. Tik dešām, viņu apģērbs bija pretējās krāsās. Jēzum bija sarkans tērps un zils apmetnis; Marijai Magdalēnai zils tērps un sarkans apmetnis. Jiņ un jan.

"Un vēl kas ir neparasti," Tībings sacīja, "ieskatieties, ka Jēzus gurnu līmenī it kā savienojies ar līgavu un abi tiecas prom viens no otra, gluži kā veidotu šo skaidri iezīmēto negatīvo telpu starp abiem."

Jau pirms tam, kad Tībings uz to norādīja, Sofija pati bija ieraudzījusi neapstrīdamo V zīmi gleznas vidū. To pašu, kuru Lengdons bija uzzīmējis un nosaucis par Grāla, kausa un sievietes klēpja simbolu.

"Un, visbeidzot," Tībings teica, "ja Jēzu un Magdalēnu aplūkosiet kā kompozīcijas elementus, nevis cilvēkus, jūs uzreiz pamanīsiet vēl vienu kontūru." Viņš gaidīja. "Alfabēta burts."

Arī to Sofija uzreiz pamanīja. Tas, ka burts saistīja viņas uzmanību, būtu par maz teikts. Pēkšņi šis burts bija vienīgais, ko Sofija redzēja. Pašā freskas vidū bija izveidots nepārprotams burts M.

"Vai nav pārāk nevainojams, lai nosauktu par sakritību, ko?" Tībings vaicāja.

Sofija brīnījās.

"Kāpēc tas tur vajadzīgs?" -

Tībings paraustīja plecus.

"Slepeno lietu zinātāji teiktu, ka tas apzīmē Matrimonio90 vai Mariju Magdalēnu. Patiesībā neviens to īsti nezina. Vienīgais, par ko varam būt pārliecināti, ir tas, ka apslēptais M nav pārpratums. Neskaitāmos darbos, kas saistīti ar Grālu, redzam apslēptu burtu M vai nu ūdenszīmes veidā, vai kā apakšējo gleznojumu, vai kompozīcijas veidotu mājienu. Protams, vislabāk pamanāmais M izveidots uz Parīzes Dievmātes baznīcas altāra Londonā, kuru projektējis bijušais Sionas Priorijas lielmestrs, Žans Kokto."

Sofija apsvēra dzirdēto.

"Jāteic, ka apslēptie burti ir interesanti, lai gan neviens droši vien nevar apgalvot, ka tie ir Jēzus un Magdalēnas laulības pierādījums."

"Nē, nē," Tībings teica, pieiedams pie grāmatām apkrautā galda. "Kā jau minēju, Jēzus un Marijas laulība ir vēsturiskā mantojuma daļa." Viņš sāka pārcilāt grāmatas. "Vēl jo vairāk Jēzus, precēta vīra, tēls ir daudz ticamāks nekā mūsu ierastais bībeliskais uzskats, ka Jēzus bijis vecpuisis."

"Kāpēc?" Sofija jautāja.

"Jo Jēzus bija jūds," Lengdons atbildēja, pārņemdams sarunas grožus, kamēr Tībings meklēja kādu grāmatu, "un tālaika sabiedrībā jūds nemaz nevarēja dzīvot neprecējies. Saskaņā ar jūdu tradīcijām celibāts bija nosodāms, un katra jūdu tēva pienākums bija atrast dēlam piemērotu sievu. Ja Jēzus nebūtu laulājies, tas parādītos vismaz kādā no Bībeles evaņģēlijiem, kas izskaidrotu Viņa nedabisko vecpuiša stāvokli."

Tībings bija atradis milzīgu grāmatu un pievilka to sev klāt galdam pāri. Ādas vākos iesietais izdevums bija tik liels, ka atgādināja ģeogrāfijas atlantu. Uz vāka bija nosaukums "Gnostiskie evaņģēliji". Kad Tībings to atvēra, Lengdons un Sofija piegāja klāt. Varēja redzēt, ka tajā -bija senu dokumentu teksta palielinātas fotogrāfijas rokrakstā rakstītas rindas uz pabružāta papirusa. Svešajai valodai blakuslapā bija iespiests tulkojums.

"Tās ir Nādžhammādā un Nāves jūras krastā atrasto rokrakstu fotokopijas, par kurām jau stāstīju," Tībings teica. "Vissenākie kristiešu dokumenti. Satraucošs ir tas, ka tie neatbilst Bībeles evaņģēlijiem." Atšķīris lappusi grāmatas vidū, Tībings rādīja kādu rindkopu. "Vislabāk sāciet no Filipa evaņģēlija."

Sofija izlasīja norādīto tekstu.

Un Pestītāja biedrene ir Marija Magdalēna. Kristus mīlēja viņu vairāk par visiem mācekļiem un bieži mēdza skūpstīt to uz lūpām. Tas aizvainoja pārējos mācekļus, un viņi nebija ar to mierā. Viņi vaicāja Tam: "Kāpēc tu mīli viņu vairāk par mums visiem?"

Teksts Sofiju pārsteidza, taču īpaši nepārliecināja.

"Te nav ne vārda par laulību."

"Au contraireTībings smaidīja, norādīdams uz pirmo rindu. "Jebkurš aramiešu valodas speciālists jums apstiprinās, ka tajos laikos vārds "biedrene" burtiski nozīmēja "laulāta draudzene"."

Lengdons piekrita, viegli pamādams.

Sofija lasīja pirmo rindu vēlreiz. Un Pestītāja biedrene ir Marija Magdalēna.

Tībings šķirstīja grāmatu, rādīdams vairākas citas vietas, kuras, Sofijai par lielu pārsteigumu, skaidri liecināja, ka Magdalēnu un Kristu vienojušas maigas attiecības. Lasīdama viņa atcerējās saniknoto priesteri, kas bija dauzījies pie vectēva durvīm, kad viņa vēl gāja skolā.

"Vai te dzīvo Žaks Sonjērs?" priesteris bija nikni vaicājis, uzlūkodams Sofiju, kad viņa atvēra durvis. "Man jārunā ar viņu par šo ievadrakstu." Priesteris rādīja avīzi.

Sofija pasauca vectēvu, abi vīrieši nozuda kabinetā, durvis aizvērdami. Mans vectēvs kaut ko uzrakstījis avīzē? Sofija tūdaļ pat aizskrēja uz virtuvi un izšķirstīja rīta avīzi. Vectēva vārdu viņa atrada zem otrajā lappusē iespiesta raksta. Viņa to izlasīja. Sofija nesaprata visu, kas tur bija teikts, taču uztvēra, ka Francijas valdība garīdzniecības spiediena ietekmē piekritusi aizliegt filmas "Kristus pēdējais kārdinājums" izrādīšanu. Filmā bija stāstīts par to, ka Jēzus mīlējies ar sievieti, kuru sauca Marija Magdalēna. Vectēvs savā rakstā uzsvēra, ka Baznīcai neesot tiesību pieprasīt aizliegumu.

Kas tur ko brīnīties, ka priesteris tik dusmīgs, Sofija toreiz nosprieda.

"Tā ir pornogrāfija! Svētuma zaimošana!" priesteris kliedza, no kabineta iziedams, un drāzās uz durvīm. "Kā jūs to varat atbalstīt! Tas amerikānis, Mārtiņš Skorsēze, ir zaimotājs, un Baznīca viņam Francijā nekur neļaus publiski uzstāties!" Aizejot priesteris aizcirta durvis.

Vēlāk, ienācis virtuvē, vectēvs ieraudzīja Sofiju ar avīzi rokās un sarauca pieri.

"Tu gan esi aša."

"Vai tu domā, ka Jēzus Kristus draudzējās ar to meiteni?" Sofija vaicāja.

"Nē, mīļumiņ, es tikai uzrakstīju, ka Baznīcai nevajadzētu mums noteikt, ko drikstam un ko nedrīkstam domāt."

"Vai Jēzum bija draudzene?"

Vectēvs bridi kavējās ar atbildi.

"Vai tu domā, ka nebūtu pareizi, ja Viņam tā būtu?"

Sofija padomāja, tad paraustīja plecus.

"Man nekas nebūtu pretī."

Sers Li Tībings joprojām runāja.

"Negarlaikošu jūs ar neskaitāmām atsaucēm uz Jēzus un Magdalēnas savienību. To mūslaiku vēsturnieki izpētījuši ad nauseatrf1 . Taču vienam vēl gribu pievērst jūsu uzmanību." Viņš bija atšķīris citu lappusi. "Tas ir no Marijas Magdalēnas evaņģēlija."

Sofija nemaz nebija zinājusi, ka ir tāds Marijas Magdalēnas evaņģēlijs. Viņa lasīja:

Un Pēteris sacīja: "Vai Pestītājs patiesi runājis ar sievieti, mums nezinot? Vai mums tagad būs jāpagriežas un visiem jāklausās uz viņu? Vai Viņš būtu viņu nostādījis pār mums?"

Un Levijs atbildēja: "Tev, Pēteri, vienmēr bijusi ātra daba. Tagad redzu, ka tu nostājies pret šo sievieti kā ienaidnieku, ja Pestītājs viņu atzinis par cienīgu esam, kas esi tu, lai viņu noraidītu? Nešaubīsimies, ka Pestītājs viņu gana labi pazīst. Tāpēc Viņš mīl viņu vairāk par mums visiem."

"Sieviete, par kuru viņi runā, ir Marija Magdalēna," Tībings paskaidroja. "Pēteri moka skaudība."

"Vai tāpēc, ka Jēzus vairāk ieredzēja Mariju?"

"Ne jau tāpēc vien. Likme bija daudz lielāka par vienkāršu mīlestību. Ap šo laiku, kuru apraksta evaņģēlijs, Jēzus jau paredz, ka Viņu drīz notvers un sitīs krustā. Viņš sniedz Marijai Magdalēnai norādījumus, kā vadīt Viņa Baznīcu pēc Viņa. Tāpēc Pēteris ir neapmierināts ar to, ka būs spiests spēlēt otro vijoli pēc sievietes. Es teiktu, ka Pēteris zināmā mērā bija sieviešu diskriminācijas piekritējs,"

Sofija apsvēra katru runātāja vārdu.

"Bet tas taču bija Svētais Pēteris. Klints93 , uz kuras Jēzus uzcēla savu Baznīcu."

"Tieši tas pats, bet jāatceras viens sīkums. Saskaņā ar šiem nerediģētajiem evaņģēlijiem ne jau Pēterim Kristus deva norādījumus, kā veidot kristīgo Baznīcu. Tā bija Marija Magdalēna."

Sofija palūkojās viņā.

"Jūs gribat teikt, ka kristīgā Baznīca bija jāvada sievietei?"

"Tā tas bija paredzēts. Jēzus bija pirmais feminists. Viņš gribēja, lai Viņa Baznīca nonāktu Marijas Magdalēnas ziņā."

"Un Pēteris ar to nespēja samierināties," Lengdons teica, rādīdams uz tēlu "Svētajā vakarēdienā". "Tas ir Pēteris. Var manīt, ka da Vinči labi apzinājies, ko Pēteris juta pret Mariju Magdalēnu."

Sofijai atkal aizrāvās elpa. Gleznojumā Pēteris bija draudīgi pieliecies pie Marijas Magdalēnas un pielicis delnu kā naža asmeni pie viņas kakla. Tā pati biedējošā kustība, kas "Madonnā grotā"!

'Tie arī," Lengdons norādīja uz mācekļiem Pēterim blakus, "izskatās nelaimi vēstoši, vai ne?"

Sofija ieskatījusies pamanīja roku, kas sniedzās no mācekļu bariņa.

"Vai tas nav duncis, tur, rokā?"

"Jā. Un neparasti visas rokas saskaitot, iznāk tā, ka šī roka… nevienam nepieder. Tai nav ķermeņa. Anonīma roka."

Sofijas pārsteigums mijās ar neizpratni.

"Atvainojiet, es joprojām nesaprotu, kā tas viss padara Mariju Magdalēnu par Svēto Grālu."

"Ahā!" Tībings vēlreiz izsaucās. 'Tur jau tas suns aprakts!" Viņš atkal pagriezās pret galdu un izvilka prāvu tabulu, izklādams to Sofijas priekšā. Tas bija rūpīgi zīmēts ciltskoks. "Ļoti nedaudziem zināms, ka Marija Magdalēna bija ne vien Kristus labā roka, bet arī ietekmīga sieviete."

Tagad Sofija saskatīja ciltskoka nosaukumu.

BENJAMĪNA CILTS

"Marija Magdalēna ir šeit." Tībings rādīja kādu vietu ciltskoka virsotnē.

Sofija izbrīnījās.

"Viņa bijusi no Benjamīna cilts?"

"Tik tiešām," Tībings sacīja. "Marijas Magdalēnas dzīslās ritēja valdnieku asinis."

"Bet es biju pārliecināta, ka viņa dzīvojusi nabadzībā."

Tībings purināja galvu.

"Magdalēnu atraidīja kā palaistuvi, lai dzēstu viņas vareno ģimenes saišu pierādījumus."

Sofija atkal uzlūkoja Lengdonu, un tas viņai vēlreiz pamāja. Tad viņa pievērsās Tībingam.

"Bet kāda agrīnajai Baznīcai bija daļa, vai Marijai Magdalēnai ir valdnieku asinis vai nav?"

Tībings pasmaidīja.

"Mīļais bērns, ne jau Marijas Magdalēnas izcelsmes jautājums nodarbināja Baznīcas vadību, bet tas, ka viņa bija Kristus dzīvesbiedre, un Viņam arī bija valdnieku asinis. Kā zināms, Jēzus nāca no Dāvida cilts. Ķēniņa Zālamana, jūdu ķēniņa, pēctecis. Saistoties ar ietekmīgo Benjamīna cilti, Jēzus apvienotu divas valdnieku asinslīnijas, veidojot spēcīgu politisku ūniju, kas nākotnē varētu pieteikt likumīgas pretenzijas uz troni un atjaunot ķēniņu dinastiju, kura valdījusi Zālamana laikos."

Sofija juta, ka tuvojas izskaidrojums.

Tībinga balss pauda arvien lielāku saviļņojumu.

"Svētā Grāla leģenda ir leģenda par valdnieku asinīm. Kad Grāla leģendā piemin "kausu, kas glabāja Kristus asinis"… runa īstenībā ir par Mariju Magdalēnu sievietes klēpi, kas iznēsājis Jēzus, valdnieku, asinslīniju."

Teiktais, šķita, atbalsojās lielajā zālē un tikai pēc tam sasniedza Sofijas dzirdi. Marija Magdalēna turpinājusi Jēzus, valdnieku, asinslīniju?

"Bet kā varēja runāt par Kristus asinslīniju, ja viņiem nebija…" Viņa apklusa, raudzīdamās Lengdonā.

Tas rāmi pasmaidīja.

"Ja nebija bērna?"

Sofija sastinga.

'Te tā ir!" Tībings pasludināja. "Grandiozākā noklusēšana cilvēces vēsturē! Jēzus bija ne vien precēts vīrs, viņš bija ari tēvs!

Marija Magdalēna bija Svētais Kauss, mīļo Sofij. Viņa bija tas kauss, kas glabāja Jēzus Kristus, valdnieka, asinis. Viņa bija tas klēpis, kas dzemdēja ciltskoka turpinātāju, un tas vīnogulājs, no kura izauga svētītais auglis!"

Sofijai matiņi uz delmiem sacēlās stāvus.

"Bet kā tas iespējams, ka visus šos gadus tik liels noslēpums turēts slepenībā?"

"Ak tu debestiņ!" Tībings iesaucās. "Visu ko var teikt, bet slepenībā jau nu to neturēja. Jēzus Kristus, valdnieka, asinslīnija ir visu laiku dzīvākās leģendas Svētā Grāla leģendas pamatā. Magdalēnas dzīvesstāsts gadsimtiem sludināts visās līdzībās un valodās. Tas ir visur, ja vien māk to ieraudzīt."

"Un Sangreal dokumenti?" Sofija jautāja. "Tātad arī tajos ir pierādījumi par Jēzus ciltskoka turpinājumu."

'Tā arī ir."

'Tātad visa Svētā Grāla vēsts ir par to?"

"Pilnīgi burtiski," Tībings apstiprināja. "Vārds Sangreal cēlies no San Greal Svētais 'Grāls. Taču tā senākajā formā vārdu Sangreal dalīja citādi." Kaut ko uzrakstījis uz papīra strēmeles, viņš to pasniedza Sofijai.

Viņa izlasīja divus vārdus.

Sang Real

Sofija tūdaļ pat saprata.

Sang Real latīņu valodā nozīmēja "valdnieka asinis".

59. nodaļa

Ņujorkā, Leksingtonas avēnijā, "Opus Dei" galvenās mītnes administrators izklausījās pārsteigts, tālruņa klausulē dzirdot bīskapa Aringarosas balsi.

"Labvakar, ser."

"Vai man kāds ir atstājis ziņu?" bīskaps vaicāja; balss bija neparasti bažīga.

"Jā, ser. Labi, ka varu jums to pateikt. Es jūs nevarēju sazvanīt mājās. Jums zvanīja pirms pusstundas, lūdza steidzami sazināties."

"Ak tā?" Izklausījās, ka šī ziņa viņu nomierina. "Vai runātājs teica, kas viņš ir?"

"Nē, ser, tikai nosauca numuru." Administrators nodiktēja tālruņa numuru.

"Priekšā trīsdesmit trīs? Tā ir Francija, vai ne?"

"Jā, ser. Parīze. Teica, ka ļoti svarīgs jautājums, lūdza piezvanīt nekavējoties."

"Paldies. Gaidīju šo zvanu." Aringarosa pārtrauca sarunu.

Nolicis klausuli, administrators pabrīnījās, kāpēc sarunas laikā Aringarosas balss bija tik neskaidri dzirdama. Bīskapa grafiks liecināja, ka viņš atrodas Ņujorkā, taču izklausījās, it kā zvanītu no otras pasaules malas. Taču par to nebija vērts galvu lauzīt. Pēdējā laikā bīskaps vispār izturējās savādi.

Mans mobilais tālrunis acīmredzot bija ārpus uztveršanas zonas, Aringarosa sprieda, kad "Fiat" tuvojās pagriezienam uz Romas Čampīno lidostu. Skolotājs mēģinājis mani sazvanīt. Kaut arī Aringarosa uztraucās, ka nebija saņēmis zvanu, garastāvokli uzlaboja fakts, ka Skolotājs nebija vairījies zvanīt tieši uz "Opus Dei" galveno mītni.

Laikam Parīzē šonakt viss beidzies labi.

Izvilcis no kabatas tālruni, viņš priecājās, ka drīz ieradīsies Parīzē. Nosēšanās pirms rītausmas. Aringarosu gaidīja turbopropelleru lidmašīna, kuru viņš bija nolīdzis lidojumam uz Franciju.

Komerciālie reisi šajā diennakts stundā nebija pieejami. Un ne īpaši vēlami, ņemot vērā portfeļa saturu.

Beidzot atskanēja signāls.

Atsaucās sievietes balss.

"Direction Centrāle Police ļudiciaire."

Aringarosa neviļus satrūkās. To viņš nebija gaidījis.

"Ak tā… man lūdza piezvanīt uz šo numuru."

"Qui etes-vous?" sieviete jautāja. "Kā jūs sauc?"

Aringarosa šaubījās, vai tas jāsaka. Francijas Drošības policija?

"Kā jūs sauc, mesjē?" sieviete uzstāja.

"Bīskaps Manuels Aringarosa."

"Un momentKaut kas noklikšķēja.

Bija jāgaida krietni ilgi. Tad atskanēja raižpilna, piesmakusi vīrieša balss.

"Paldies, bīskap, ka piezvanījāt. Mums ir daudz jautājumu, ko pārrunāt."

60. nodaļa

Sangreal… Sang Real… San Greal… valdnieku asinis… Svētais Grāls.

Tas viss bija cieši saistīts.

Marija Magdalēna ir Svētais Grāls… Jēzus Kristus, valdnieka, asinslīnijas māte. Bijušās deju zāles klusumā stāvēdama, Sofija raudzījās Lengdonā, jūtot, kā viņu pārņem jauns neizpratnes vilnis. Jo vairāk atjautības spēles fragmentu Lengdons un Tībings lika galdā, jo mazāk paredzama šķita spēle.

"Kā redzat, mīļā," Tībings sacīja, pieklibodams pie grāmatplaukta, "Leonardo da Vinči nav vienīgais, kas mēģinājis paust pasaulei patiesību par Svēto Grālu. Jēzus Kristus asinslīniju visos sīkumos aprakstījuši desmitiem autoru." Viņš pārvilka ar pirkstu vairākiem dučiem grāmatu.

Sofija, galvu pieliekusi, pārlūkoja grāmatu nosaukumus.

"TEMPLIEŠU ATKLĀSME

Slepenie Kristus patiesās identitātes glabātāji"

"SIEVIETE AR ALABASTRA KRŪZI

Marija Magdalēna un Svētais Grāls"

"DIEVIETE EVAŅĢĒLIJOS

Svētās sievišķības atgūšana"

"Un šis, iespējams, ir visplašāk pazīstamais izdevums," Tībings sacīja, izvilkdams no plaukta nobružātu grāmatu, un pasniedza to Sofijai.

"SVĒTĀS ASINIS, SVĒTAIS GRĀLS

Sengaidīts starptautisks bestsellers"

Sofija palūkojās uz Tlbingu.

"Starptautisks bestsellers? Neesmu neko par to dzirdējusi."

"Jūs vēl bijāt maza. Toreiz, astoņdesmitajos gados, šī grāmata sacēla lielu traci. Manuprāt, autori savos komentāros ne vienmēr ir konsekventi, taču pašos pamatos doma ir pareiza, un, pats galvenais, viņi beidzot pievērsa uzmanību Kristus asinslīnijai."

"Kā uz to reaģēja Baznīca?"

"Ar lielu niknumu, protams. Bet tas jau bija sagaidāms. Galu galā šo noslēpumu Vatikāns mēģināja aprakt nebūtībā ceturtajā gadsimtā. Daļēji tādēļ bija nepieciešami krusta karagājieni. Lai savāktu un iznīcinātu informāciju. Patiesība par Mariju Magdalēnu agrīnās Baznīcas vadītājiem draudēja ar katastrofu. Tā bija ne vien sieviete, kam Jēzus bija uzticējis Baznīcas dibināšanu, bet arī fizisks pierādījums, ka Baznīcas nule pasludinātā dievība radījusi mirstīgu pēcteci. Pasargājot sevi no Magdalēnas varas, Baznīca uzspieda viņai palaistuves zīmogu un noklusēja viņas un Kristus laulības pierādījumus, tādējādi nodrošinoties pret jebkuriem apgalvojumiem, ka Kristus atstājis pēcnācējus un bijis mirstīgs pravietis."

Sofija uzmeta skatienu Lengdonam; tas pamāja ar galvu.

"Tam, Sofij, ir reāli vēsturiski pierādījumi."

"Protams," Tībings teica, "šie apgalvojumi skan briesmīgi, bet jāapzinās, ka Baznīcai bija spēcīga motivācija organizēt tādu kampaņu. Tās vadība nenoturētos, ja nāktu klajā asinslīnijas fakts. Jēzus bērns grautu Kristus dievišķīguma būtisko jēdzienu un tādējādi arī kristīgās Baznīcas pamatus, bet šī Baznīca bija pasludinājusi, ka tikai caur to cilvēce var uzrunāt Dievu un sasniegt debesu valstības vārtus."

"Roze ar piecām ziedlapiņām." Sofija piepeši norādīja uz vienu no Tībinga grāmatām. Tieši tas pats zīmējums, kas uz rožkoka lādītes vāka.

Tībings palūkojās uz Lengdonu un plati pasmaidīja.

"Viņai ir vērīga acs." Tad viņš atkal pievērsās Sofijai. "Tas Priorijai ir Grāla simbols. Marijas Magdalēnas simbols. Tā kā Baznīca aizliedza viņu pieminēt, Mariju Magdalēnu slepenībā dēvē dažādi Kauss, Svētais Grāls, arī Roze." Viņš kaut ko apsvēra. "Roze saistīta ar Veneras piecstūri un kompasa rozi. Starp citu, vārds "roze" ir kopīgs angļu, franču, vācu un daudzām citām valodām."

"Turklāt," Lengdons piebilda, "angliski rose ir grieķu mīlas dieva Erota (Eros) anagramma."

Sofija izbrīnā iepleta acis, bet Tībings turpināja domu.

"Roze visos laikos bijusi galvenais sievišķās seksualitātes simbols. Senākajos dieviešu kultos pieclapu roze atspoguļoja piecas sievietes dzīves stadijas piedzimšanu, menstruācijas, mātes stāvokli, menopauzi un nāvi. Bet mūsu laikos ziedošas rozes saistība ar sievišķību ir vairāk vizuāla." Viņš uzmeta skatienu Robertam. "Labāk lai simbolikas speciālists to paskaidro."

Roberts vilcinājās. Nedaudz par ilgu.

"Ak tu debestiņ!" Tībings aizsvilās. "Jūs, amerikāņi, esat dk klīrīgi!" Viņš atskatījās uz Sofiju. "Tas, ko Roberts kautrējas paskaidrot, ir fakts, ka rozes zieds atgādina sieviešu ģenitālijas, maigo ziedu, no kura visa cilvēce nākusi pasaulē. Un, ja esat redzējusi kaut vienu Džordžijas O'Kīfas gleznu, lieliski sapratīsiet, kas ar to domāts."

"Svarīgākais ir tas," Lengdons pamāja grāmatplaukta virzienā, "ka visas šīs grāmatas pamato vienu un to pašu vēsturisko apgalvojumu."

"Ka Jēzus bijis tēvs." Sofija vēl joprojām nebija par to pārliecināta.

"Jā," Tībings sacīja. "Un ka Marija Magdalēna bijusi klēpis, kas turpinājis viņa radurakstus. Sionas Priorija joprojām godina Mariju Magdalēnu dievieti, Svēto Grālu, Rozi un Dievišķo Māti."

Sofija atkal atcerējās bērnībā redzēto rituālu.

"Priorijā uzskata," Tībings turpināja, "ka krustā sišanas laikā Marija Magdalēna bijusi grūta. Kristus vēl nedzimušā bērna dēļ viņai nebija citas izvēles kā vien doties bēgļu gaitās prom no Svētās Zemes. Ar Jēzus uzticamā tēvoča, Jāzepa no Arimatijas, palīdzību Marija Magdalēna slepeni aizceļoja uz Franciju, kas toreiz saucās Gallija. Tur viņa rada drošu patvērumu jūdu kopienā. šeit, Francijā, viņa dzemdēja meitu un nosauca to par Sāru."

Sofija ielūkojās Tībingam acīs.

"Tātad bija zināms pat meitenes vārds?"

"Vēl vairāk. Magdalēnas un Sāras dzīves gājumu viņu aizstāvji jūdu kopienā rūpīgi dokumentēja. Neaizmirsīsim, ka Magdalēnas bērns bija cēlies no jūdu ķēniņu Dāvida un Zālamana cilts. Šā iemesla pēc Francijas jūdi uzskatīja Magdalēnu par svētu valdnieku dzimtas locekli un godināja viņu kā ķēniņu cilts māti. Neskaitāmi tālaika zinātnieki rakstīja Marijas Magdalēnas dzīves hroniku, atainojot Francijā pavadīto laiku, arī Sāras piedzimšanu un turpmāko ciltskoku."

Sofija bija pārsteigta.

"Pastāv Jēzus Kristus ciltskoks?"

"Jā! Un tas arī ir viens no galvenajiem Sangreal dokumentiem. Kristus pirmo pēcnācēju pilnīga ģenealoģija."

"Bet kāda nozīme ir tam, ka dokumentēts Kristus ciltskoks?" Sofija jautāja. "Vēsturnieki taču nespēj noteikt to autentiskumu."

Tībings iesmējās.

"Nebūt ne lielākā mērā kā apstiprināt Bībeles autentiskumu."

"Kā lai to saprot?"

'Tā, ka vēsturi vienmēr rakstījuši uzvarētāji. Divu kultūru sadursmē zaudētājpuse tiek iznīcināta, zūd, bet uzvarētājs raksta vēstures mācību grāmatas, kurās slavina savus mērķus un nomelno pakļauto ienaidnieku. Kā reiz teicis Napoleons vēsture nav nekas cits kā vispārpieņemts izdomājums." Viņš pasmaidīja. "Vēstures raksturīgākā iezīme ir tā, ka tā vienmēr ir vienpusīga."

Sofija nekad nebija par to domājusi.

"Sangreal dokumentos gluži vienkārši aprakstīta Kristus dzīves otra puse. Galu galā tas, kurai ticēt, atkarīgs no pārliecības un personiski veiktās izpētes, bet vismaz informācija ir saglabājusies. Sangreal dokumenti glabā desmitiem tūkstošu lappušu informācijas. Aculiecinieki apraksta, ka šie dārgumi pārvietoti četrās milzu lādēs. Uzskata, ka tajās glabājas pūristu dokumend tūkstošiem lappušu negrozītu, pirms Konstantīna valdīšanas laikiem rakstītu liecību, ko atstājuši Kristus pirmie sekotāji, kuri godinājuši Viņu kā pilnīgi cilvēcisku mācītāju un pravieti. Tiek pieļauts, ka daļa no dārguma ir leģendārais "Q" dokuments manuskripts, kura pastāvēšanu pieļauj ari Vatikāns. Tas saturot Jēzus mācību un, iespējams, esot paša Jēzus rakstīts."

"Paša Kristus darbi?"

"Protams," Tībings teica. "Kādēļ gan lai Jēzus nebūtu pierakstījis savās mācītāja gaitās gūto pieredzi? Vēl viens sensacionāls dokuments, kas tā vismaz uzskata arī atrodas turpat, ir par Magdalēnas dienasgrāmatām dēvēts manuskripts Marijas Magdalēnas apraksts par viņas attiecībām ar Kristu, Viņa krustā sišanu, kā arī savu dzīvi pēc apmešanās Francijā."

Sofija ilgi klusēja.

'Tātad tās četras lādes ar dokumentiem arī bija apslēptā manta, ko Tempļa bruņinieki atrada zem Zālamana tempļa?"

"Tieši tā. Tie bija dokumenti, kas nodrošināja viņu varenību. Dokumenti, kas bijuši neskaitāmu Grāla meklējumu mērķis visas vēstures gaitā."

"Bet jūs teicāt, ka Svētais Grāls esot Marija Magdalēna. Ja jau cilvēki meklē dokumentus, kāpēc gan jūs to dēvējat par Svētā Grāla meklējumiem?"

Tībings paraudzījās uz Sofiju. Viņa skatiens bija atmaidzis.

"Jo Svētā Grāla slēptuvē ir arī sarkofāgs." Varēja dzirdēt ārā vēju gaudojam kokos. Tībings pusbalsī turpināja: "Svētā Grāla meklējumi burtiskā nozīmē ir vēlēšanās nomesties ceļos Marijas Magdalēnas mirstīgo atlieku priekšā. Cilvēki dodas ceļā, lai lūgtos pie izstumtās, zaudētās svētās sievišķības kājām."

Dzirdētais Sofiju no jauna pārsteidza.

"Tad jau Svētā Grāla slēptuve faktiski ir… kaps?"

Tībinga brūnās acis aizmiglojās.

"Tā arī ir. Kaps, kur atdusas Marija Magdalēna, un dokumenti, kuros atspoguļots viņas patiesais dzīvesstāsts. Būtībā Svētā Grāla meklējumi visos laikos bijuši centieni atrast Magdalēnu daudzcietušo ķēniņieni, kas apglabāta kopā ar viņas pēcnācēju likumīgajām tiesībām uz varu."

Sofija pagaidīja, līdz Tībings saņemas. Daudzi ar vectēvu saistīti jautājumi joprojām gaidīja atbildi.

"Vai tas nozīmē, ka Priorijas locekļi," viņa ieminējās, "visus šos gadus uzņēmušies atbildību par Sangreal dokumentiem un Marijas Magdalēnas kapu?"

'7ā, bet brālībai bija ari cits svarīgāks pienākums pēcteču aizsardzlba. Kristus tiešie pēcnācēji bija pastāvīgās briesmās. Agrīnā Baznīca baiļojās ja ciltskoks attīstīsies, Jēzus un Magdalēnas noslēpums galu galā atklāsies un apdraudēs katolicisma pamatdoktrīnu, ka mesija cēlies no Dieva un nav sagājies ar sievietēm vai stājies ar tām dzimumsakaros." Viņš bridi klusēja. "Par spīti visam, Kristus ciltskoks klusītēm auga drošā patvērumā Francijā līdz piektajam gadsimtam, kad tika sperts drosmīgs solis, apprecoties ar Francijas karaļnama pārstāvi un radot ciltskoku, kuru dēvē par Merovingiem."

Šī ziņa pārsteidza Sofiju. Francijā par Merovingiem bija dzirdējis katrs skolēns.

"Merovingi dibināja Parīzi."

"Jā. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc leģenda par Grālu ir tik dzīva tieši Francijā. Daudzi Vatikāna iedvesmoti Grāla meklētāji faktiski ieradās šeit, lai iznīcinātu konkrētā ciltskoka pārstāvjus. Vai esat dzirdējusi par karali Dagobertu?"

Sofija neskaidri atcerējās kādu vēstures stundā dzirdētu šausmu stāstu.

'Tas bija Merovingu dinastijas karalis, vai ne? Nogalināts miegā, ar dūrienu aci?"

"Jā gan. Viņu nogalināja pēc Vatikāna un Pipina de Eristāla slepenas vienošanās. Pēc Dagoberta slepkavības Merovingu ciltskoks bija gandrīz pilnībā iznīcināts. Laimīgā kārtā Dagoberta dēls Sigisberts slepeni izglābās un turpināja dzimtu, kurā vēlāk bija Godfruā de Buijons Sionas Priorijas dibinātājs."

"Tas pats," Lengdons teica, "pēc kura rīkojuma Tempļa bruņiniekiem bija jāatrod zem Zālamana tempļa glabātie dokumenti, lai iegūtu dokumentārus pierādījumus Merovingu radnieciskajai saistībai ar Jēzu Kristu."

Tībings, smagi nopūzdamies, pamāja.

"Mūslaiku Sionas Priorijai ir svarīgi pienākumi. Trīs galvenie uzdevumi ir šādi: brālībai jāsargā Sangreal dokumenti. Viņiem jāsargā Marijas Magdalēnas kaps. Un, protams, viņiem jāaudzina un jāsargā Kristus ciltskoks tie nedaudzie Merovingu karaliskās asinslīnijas locekļi, kas izdzīvojuši līdz mūsdienām."

Teiktais aizvilnīja gaisā, bet Sofija juta visu augumu trīsam, it kā pat sīkākajos kauliņos atbalsotos kada jauna atziņa. Jēzus pēcnācēji, kas izdzīvojuši līdz mūsdienām. Šķita, ka viņa atkal sadzird vectēva balsi. Princesīt, man tev jāizstāsta patiesība par mūsu ģimeni.

Sofijai pārskrēja šermuļi.

Valdnieku asinis.

Bail pat iedomāties.

Princese Sofija.

"Ser Lī?" Pie sienas piestiprinātajā sarunu iekārtas kārbā pēc sprakšķa atskanot kalpotāja balsij, Sofija salēcās. "Vai jūs nevarētu uz brītiņu ienākt šeit, virtuvē?"

Tībings saviebās par pārtraukumu nelaikā. Piegājis pie sarunu iekārtas, viņš piespieda pogu.

"Remī, kā jums zināms, esmu aizņemts ar viesiem. Ja mums no virtuves kaut ko ievajadzēsies, paši tiksim galā. Paldies un arlabunakti."

"Tikai uz pāris vārdiem, pirms aizeju, ser. Esiet tik laipns!"

Tībings kaut ko noņurdēja un piespieda pogu vēlreiz.

"Runā ātri, Remī!"

"Tas ir saimnieciska rakstura jautājums, ser, diez vai viesiem jādzird."

Tībings nespēja ticēt savām ausīm.

"Un to nevar atlikt līdz rītam?"

"Nē, ser. Tas neprasīs vairāk par minūti."

Tībings nobolīja acis, tad uzlūkoja Lengdonu un Sofiju.

"Dažreiz man jābrīnās kurš kuru apkalpo?" Viņš atkal piespieda pogu. "Tūlīt būšu, Remī. Vai tev vajadzīgs vēl kas?"

"Tikai atbrīvošana no apspiestības, ser."

"Remī, vai tad nesaproti, ka tavs steak au poivre95 ir vienīgais, kā dēļ es tevi vēl paciešu?"

"Tā jūs tikai sakāt, ser. Tā jūs tikai sakāt."

61 . NODAĻA

Princese Sofija.

Klausoties, kā Tībinga kruķi aizklab pa gaiteni, Sofija juta sevī tukšumu. Kā sastingusi viņa pagriezās pret Lengdonu. Viņš jau purināja galvu, it kā būtu nolasījis viņas domas.

"Nē, Sofij!" Lengdons čukstēja, mierinoši lūkodamies viņai acīs. "Man jau ari tas iešāvās prātā, kad sapratu, ka jūsu vectēvs bijis Priorijas loceklis, un jūs pateicāt, ka viņš gribējis atklāt jūsu ģimenes noslēpumu. Taču tas nav iespējams." Lengdons apklusa. ""Sonjērs" nav Merovingu uzvārds."

Sofija nezināja, vai priecāties vai bēdāties. Pirms tam Lengdons, it kā starp citu, bija uzdevis viņai savādu jautājumu kāds bijis Sofijas mātes uzvārds pirms laulībām. Tas bija Šovēla. Nu viņa saprata jautājuma jēgu.

"Un Šovēls?" viņa nepacietīgi jautāja.

Viņš atkal purināja galvu.

"Diemžēl ne. Saprotu, ka tas jums Jautu šo to labāk izprast. Palikušas tikai divas Merovingu dinastijas līnijas. To uzvārdi ir Plantārs un Senklērs. Abas ģimenes vairās no atklātības."

Sofija klusībā atkārtoja abus uzvārdus. Viņas radinieku vidū nebija ne Plantāru, ne Senklēru. Spriedzes vietā uzmācās nogurums. Patiesība, ko vectēvs bija gribējis atklāt, bija tikpat tāla, cik pirmīt Luvrā. Kaut viņš nebūtu pieminējis viņas ģimeni! Bet nu rētas bija uzplēstas, un sāpes sagrāba viņu ar jaunu sparu. Viņi ir miruši, Sofij. Viņi neatgriezīsies. Atmiņā atausa mātes šūpuļdziesmas, tēvs, kas mēdza viņu nēsāt uz kakla, vecmāmiņa un jaunākā brālīša jautro zaļo acu mīļais skatiens. Tas viss tika nolaupīts. Vienīgi vectēvs bija palicis.

Un nu arī viņš ir miris. Esmu pavisam viena.

Sofija klusītēm pagriezās pret "Svēto vakarēdienu" un ilgi raudzījās uz Marijas Magdalēnas garajiem rudajiem matiem un mierīgajām acīm. Sievietes sejā bija kaut kas tāds, kas ļāva nojaust mīļa cilvēka zaudējumu. Tieši tādu pašu, kāds tobrīd nomāca Sofiju.

"Robert?" viņa klusu ierunājās.

Viņš piegāja Sofijai klāt.

"Es zinu, Lī teica, ka Grāla informācija ir mums apkārt, tomēr es to visu šonakt dzirdu pirmo reizi."

Šķita, ka Lengdons grib mierinoši noglāstīt viņai plecu, taču viņš savaldījās.

"Jūs esat to visu dzirdējusi, Sofij. Mēs visi esam dzirdējuši. Gluži vienkārši neesam ieklausījušies, lai aptvertu."

"Nesaprotu."

"Grāla stāsts ir ap mums, tikai slēptā veidā. Kad Baznīca aizliedza pieminēt atstumto Mariju Magdalēnu, informācija par viņu un viņas nozīmi bija jāizplata netieši… izvēloties paņēmienus, kuros var izmantot metaforas un simboliku."

"Nu protams. Māksla."

Lengdons pamāja uz "Svētā vakarēdiena" pusi.

"Lielisks piemērs. Daļa no mūsdienu populārajiem tēlotājmākslas, literatūras un mūzikas darbiem slēptā veidā mums stāsta par Mariju Magdalēnu un Jēzu."

Lengdons dažos vārdos pastāstīja par da Vinči, Botičelli, Pusēna, Bernīni, Mocarta un Viktora Igo darbiem, kas neuzbāzīgi vēstīja par meklējumiem ar mērķi atgūt noniecināto svēto sievišķību. Plaši pazīstamās leģendās, piemēram, par seru Gevinu un Zaļo bruņinieku, karali Arturu, Ērkšķrozīti bija Grāla alegorisks tēlojums. Viktora Igo "Parizes Dievmātes katedrāle" un Mocarta "Burvju flauta" esot brīvmūrnieku simbolikas un Grāla noslēpumu pilni.

"Ja atvērsiet acis, lai ieraudzītu Svēto Grālu," Lengdons teica, "saskatīsiet to visur. Gleznās. Mūzikā. Grāmatās. Pat multiplikācijas filmās, atpūtas parkos un populāros kinodarbos."

Rādīdams savu pulksteni ar Mikipeli, Lengdons pastāstīja, ka Volts Disnejs visu mūžu veltījis, lai nodotu informāciju par Grālu turpmākajām paaudzēm. Disneju daudzi dēvēja par "mūsdienu Leonardo da Vinči". Abi bija apsteiguši savu laikmetu par vairākām paaudzēm, būdami apdāvināti mākslinieki, slepenu brālību locekļi un, pats interesantākais, aizrautīgi jokdari. Tāpat kā Leonardo da Vinči, arī Volts Disnejs savā mākslā ar prieku iekļāva slēptu nozīmi un simboliku. Pieredzējušam simbolikas speciālistam Disneja pirmo filmu noskatīšanās laikā varēja rasties iespaids, ka viņu apber mājienu un metaforu lavīna.

Disneja zemteksti ietvēra reliģiju, pagānu mītus un pasakas par dievietēm, kurām nodarīts pāri. Nav nejaušība, ka Disnejs atstāstīja pasakas, kā "Pelnrušķīte", "Ērkšķrozīte" un "Sniegbaltīte", kurās stāstīts par sievietes ieslodzīšanu. Nebija vajadzīgas simbolikas studijas, lai izprastu, ka Sniegbaltīte princese, kura krita nežēlastībā pēc tam, kad bija iekodusi saindētā ābolā, bija skaidrs mājiens uz Ievas krišanu nežēlastībā Ēdenes dārzā. Vai arī, lai nojaustu, ka "Ērkšķrozītē" princese Aurora, kuru dēvēja par Rozi un slēpa dziļi mežos, lai pasargātu no ļaunas raganas nagiem, bija bērniem domāts stāsts par Grālu.

Arī tad, kad darbu turpināja Disneja kompānijas darbinieki, viņi saglabāja to pašu atjautības un rotaļīguma gaisotni, un studijas mākslinieki uzjautrinājās, iestarpinot slēptu simboliku Disneja filmās. Lengdonam uz mūžu paliks atmiņā, kā viens no studentiem atnesa DVD disku ar "Lauvu karali" un apturēja filmu, lai parādītu kadru, kurā virs Simbas galvas bija skaidri saskatāms putekļu mākonīša veidojums vārda SEX veidā. Lai gan Lengdons to novērtēja kā panaivu mākslinieka multiplikatora joku, nevis smalku mājienu par pagānisko senču seksualitāti, viņš cienīja Disneja studiju par simbolu izmantojuma prasmi. Arī "Mazajā nāriņā" bija nepārprotami ar dievieti saistītu garīgo simbolu virknējumi, ko nekādi nevarēja nosaukt par nejaušību.

Pirmo reizi noskatīdamies "Mazo nāriņu", viņš noelsās vien, ievērojis, ka glezna Arielas zemūdens mājās nebija nekas cits kā septiņpadsmitā gadsimta mākslinieka Žorža de Latūra attēlotā grēku nožēlošanas aina, cieņas apliecinājums padzītajai Marijai Magdalēnai, piemērots dekora elements, ņemot vērā, ka visu deviņdesmit minūšu garumā filmā cita citai sekoja norādes uz zaudēto dievieti Izīdu, Ievu, Zivju dievieti un vairākkārt uz Mariju Magdalēnu. Mazās nāriņas vārds, Ariela, bija saistīts ar svēto sievišķību un Jesajas grāmatā bija vārdkopas "aplenktā Svētā pilsēta" sinonīms. Protams, mazās nāriņas vijīgie rudie mati nebija sakritība vien.

Gaitenī tuvojās Tibinga kruķu knakšķi, tie šķita neparasti steidzīgi. Kabinetā saimnieks ienāca ar bargu sejas izteiksmi.

"Gaidu jūsu paskaidrojumus, Robert," viņš vēsi paziņoja. "Jūs neesat bijis godīgs pret mani."

62. nodaļa

"Tā ir provokācija, Lī." Lengdons centās runāt nosvērti. Jūs taču mani pazīstat. Es nevienu nespētu nogalināt.

Tībings ne drusciņ neatmaiga.

"Robert, jūs tagad rāda televīzijā. Vai zinājāt, ka policija jūs meklē?"

"Jā."

'Tātad esat ļaunprātīgi izmantojis manu uzticēšanos. Taisni jābrīnās, kā spējāt iesaistīt mani bīstamā situācijā, ierodoties paspriedelēt par Grālu, lai īstenībā paslēptos manā mājā."

"Neesmu nevienu nogalinājis."

"Žaks Sonjērs ir miris, un policija par vainīgu uzskata jūs." Tībings izskatījās apbēdināts. 'Tāds mākslas atbalstītājs…"

"Ser?" Mājkalpotājs bija klāt un, rokas uz krūtīm sakrustojis, stāvēja Tībingam aiz muguras, kabineta durvīs. "Vai lai parādu viņiem durvis?"

"Es pats." Tībings aizsteberēja Lengdonam garām, atslēdza platas divviru stikla durvis un atvēra tās līdz galam vaļā; pa tām varēja saskatīt mauriņu. "Lūdzu, ņemiet savu mašīnu un brauciet prom."

Sofija nekustējās no vietas.

"Mums ir informācija par clef de voūte. Priorijas slēgakmeni."

Tībings viņā labu brīdi raudzījās, tad izsmējīgi nospurcās.

"Ķeraties pie salmiņa? Roberts zina, kā esmu pūlējies to atrast."

"Viņa runā patiesību," Lengdons sacīja. "Tāpēc arī braucām pie jums. Lai aprunātos par slēgakmeni."

Kalpotājs iejaucās sarunā.

"Ejiet prom, vai zvanīšu policijai!"

"Lī," Lengdons čukstēja, "mēs zinām, kur tas ir."

Tībinga apņēmība nedaudz saplaka.

Remī stīvi iesoļoja kabinetā.

"Ejiet prom nekavējoties! Vai arī es…"

"Remī!" Tībings pagriezās, uzsizdams gaisā knipi. "Atstājiet mūs uz brītiņu."

Kalpotājam bija mute vajā.

"Ser? Esmu spiests iebilst. Šie cilvēki ir…"

"Gan tikšu galā." Tībings norādīja uz gaiteni.

Pēc mēma klusuma brīža Remī izvilkās ārā kā padzīts šunelis.

Vēsajam nakts gaisam ieplūstot caur atvērtajām durvīm, Tībings ar neslēptu neuzticību pievērsās Sofijai un Lengdonam.

"Šoreiz labāk bez mānīšanās. Kas jums zināms par slēgakmeni?"

Biezajos krūmos pie Tībinga kabineta loga tupēdams, Sīļa ciešāk satvēra pistoli un vēroja stikla durvis. Pirms brīža, mājai apkārt iedams, viņš bija redzējis Lengdonu un to sievieti sarunājamies lielajā kabinetā. Viņš nepaspēja ieiet, jo ienāca vīrietis ar kruķiem, uzkliedza Lengdonam un atrāva durvis vaļā, dzīdams viesus prom. Tad sieviete pieminēja slēgakmeni, un viss mainījās. Kliegšanu nomainīja čuksti. Visi nomierinājās. Bet stikla durvis tika aši aizvērtas.

Un tagad, ēnā paslēpies, Sīļa pūlējās saskatīt, kas notiek aiz durvīm. Slēgakmens ir tur iekšā. Sīļa to juta.

No gaismas vairīdamies, viņš pamazām tuvojās durvīm, lai dzirdētu sarunu. Lai parunā minūtes piecas. Ja neatklāsies, kur noslēpts slēgakmens, būs jāiet iekšā un jāpiespiež pateikt ar varu Lengdons redzēja, ka saimnieks ir izbrīnījies.

"Lielmestrs?" Tībings rīstījās, Sofiju nopētīdams. "Žaks Sonjērs?"

Sofija pamāja, redzot viņa acīs neviltotu pārsteigumu.

"Bet jūs to nekādi nevarējāt zināt!"

"Žaks Sonjērs bija mans vectēvs."

Tībings atstreipuļoja sānis, pamezdams skatienu uz Lengdonu; tas pamāja. Tībings atkal pievērsās Sofijai.

"Mis Nevē, man trūkst vārdu! Ja tā ir taisnība, izsaku dziļu līdzjūtību. Man jāatzīst, ka sava pētniecības darba vajadzībām biju sastādījis to cilvēku sarakstu, kuri, manuprāt, Parīzē varētu būt Priorijas locekļi. Žaks Sonjērs bija manā sarakstā līdz ar daudziem citiem. Bet, jūs sakāt, lielmestrs? Grūti apjēgt." Mirkli klusējis, Tībings papurināja galvu. "Tik un tā neloģiski. Pat ja jūsu vectēvs būtu Priorijas lielmestrs un pats būtu izgatavojis slēgakmeni, viņš nekad neatklātu, kā to atrast. Slēgakmens norāda ceļu uz brālības lielāko dārgumu. Vienalga, esat vai neesat viņa mazmeita, tādu informāciju viņš jums neuzticētu."

"Misters Sonjērs informācijas nodošanas brīdī zināja, ka mirs," Lengdons teica. "Viņam nebija izvēles."

"Viņam nebija jāizvēlas," Tībings atbildēja. "Ir trīs senechaux, kuri arī zina noslēpumu. Te slēpjas viņu sistēmas pilnīgums. Viens no viņiem kļūs par lielmestru, viņi izvēlēsies jaunu senechal un atklās tam slēgakmens noslēpumu."

"Jūs, šķiet, neredzējāt visu ziņu pārraidi," Sofija sacīja. "Ir nogalināts ne vien mans vectēvs, bet arī trīs citi ievērojami parīzieši. Ar visiem šiem cilvēkiem slepkava izrīkojies līdzīgi. Viss liecinot, ka no viņiem kāds mēģinājis izdibināt informāciju."

Tībingam pavērās mute.

"Un jūs nospriedāt, ka tie bijuši…"

"Sēnechaux, " Lengdons pabeidza teikumu.

"Bet kā? Slepkava nekādā ziņā nevarēja noskaidrot visu četru Sionas Priorijas augstāko pārstāvju vārdus! Es, piemēram, esmu pētījis viņus desmitiem gadu un nevaru nosaukt nevienu Priorijas locekli. Nespēju ticēt, ka vienas dienas laikā varēja noskaidrot un nogalināt visus trīs senechaux un pašu lielmestru."

"Šaubos, ka informācija iegūta vienā dienā," Sofija teica. "Izklausās, ka tā bijusi precīzi izplānota decapiter. Pēc tādas metodes mēs apkarojam organizētus noziedznieku grupējumus. Kad Drošības policijas Galvenā pārvalde plāno uzbrukumu kādai grupai, to noklausās un novēro mēnešiem ilgi, noskaidro visus galvenos vadītājus un tad piepeši saņem ciet visus reizē. Vadītājus zaudējusī grupa kļūst nevadāma un atklāj pārējo informāciju. Iespējams, ka Prioriju kāds pacietīgi novēroja un tad uzbruka, cerot, ka augstākā vadība atklās slēgakmens atrašanās vietu."

Neizskatījās, ka Tībings tam tic.

"Bet brāļi neparko neizpļāpātos. Viņi ir zvērējuši glabāt noslēpumu. Pat nāves briesmās."

"Tieši tā," Lengdons apstiprināja. "Tātad, ja viņi neatklāja noslēpumu un tika nogalināti…"

Tībings noelsās.

"Tad slēgakmens slēptuve paliks noslēpums uz mūžu mūžiem!"

"Un līdz ar to," Lengdons turpināja, "Svētā Grāla atrašanās vieta arī."

Tībinga stāvs, šķita, sagrīļojās, izskanot Lengdona vārdiem. Tad, it kā ne brīdi vairs nespēdams noturēties kājās, Tībings iegāzās krēslā un blenza logā.

Sofija piegāja viņam klāt un klusu ierunājās.

"Pilnīgi iespējams, ka galēja izmisuma brīdī vectēvs izšķīrās nodot noslēpumu kādam, kas nav brālības loceklis. Kuram, viņaprāt, var uzticēties. Kādam ģimenes loceklim."

Tībings bija pavisam bāls.

"Bet tas, kas spēja veikt tādu uzbrukumu… Kā varēja tik daudz uzzināt par brālību?" Viņš apklusa, kā jaunas briesmas paredzēdams. "Tas varētu būt tikai viens spēks. Tik slepenu organizāciju izspiegot varētu vienīgi Priorijas senākais ienaidnieks."

Lengdons pacēla galvu.

"Baznīca."

"Kas gan cits? Roma ir mēģinājusi atrast Grālu gadsimtiem ilgi."

Sofija tam neticēja.

"Jūs domājat, ka Baznīca nogalinājusi manu vectēvu?"

"Tā nebūtu pirmā reize, kad Baznīca nogalina, lai aizsargātos. Dokumenti, kas glabājas kopā ar Svēto Grālu, var izraisīt ko neparedzamu, un Baznīca jau sen gribējusi tos iznīcināt," Tībings atbildēja.

Lengdons negribēja ticēt Tībinga pieņēmumam, ka Baznīca varētu iesaistīties slepkavībās, lai iegūtu šos dokumentus. Lengdons bija ticies ar jauno pāvestu un daudziem kardināliem un zināja, ka tie ir dziļi garīgi cilvēki, kuri nepieļautu slepkavību. Par spīti likmēm.

Sofija, šķita, bija līdzīgās domās.

"Vai nevarētu būt, ka šos Priorijas locekļus nogalinājis cilvēks, kam nav nekāda sakara ar Baznīcu? Kāds, kurš īstenībā nemaz neizprot Grāla būtību? Galu galā Kristus Biķeris varētu būt visai pievilcīgs mērķis apslēptas mantas kārotājiem. Ne tā dēj vien nogalina."

"No savas pieredzes varu teikt," Tībings paskaidroja, "ka ļaudis daudz vairāk nopūlas, lai izvairītos no tā, kas viņus biedē, nevis lai iegūtu to, ko vēlas. Šajā uzbrukumā Priorijai jaušams izmisums."

"Vai zināt, Lī?" Lengdons sacīja. "Tas izklausās pēc paradoksa. Kādēļ gan katoļu garīdzniecības pārstāvji slepkavotu Priorijas locekļus, mēģinot iegūt un iznīcināt dokumentus, ja viņi tos uzskata par viltus liecībām?"

Tībings iesmējās.

"Hārvardas ziloņkaula torņi jūs, Robert, padarījuši pārlieku pielaidīgu. Jā, Romā garīdzniecībai ir nesatricināmas ticības svētība, un tieši tāpēc viņu uzskatiem nekaitē nekādi pārbaudījumi, ari dokumenti, kuros apstrīdēts viss, kas viņiem dārgs. Bet ko teiksiet par pārējo pasauli? Ko teiksiet par tiem, kuriem nav dota absolūta pārliecība? Kā būs ar tiem, kas redz pasaules nežēlību un vaicā, kur palicis Dievs? Ar tiem, kuri dzird par Baznīcas skandāliem un vaicā, kas īsti ir tie cilvēki, kuri paziņo, ka sludinot patiesību par Kristu, tomēr melo, piesedzot priesterus, kas seksuāli izmanto bērnus?" Tībings ievilka elpu. "Kas notiks ar šietn cilvēkiem, ja gaismā nāks pārliecinoši zinātniski pierādījumi, ka Baznīcas sludinātā versija par Kristu neatbilst īstenībai visā pilnībā un ka visinteresantākā grāmata ir viena liela krāpšana?"

Lengdons neatbildēja.

"Varu jums pateikt, kas notiks, ja dokumenti nāks atklātībā," Tībings sacīja. "Vatikānam draud ticības krīze, kādu tas nav pieredzējis visā savā pastāvēšanas laikā, divos tūkstošos gadu."

Pēc ilga klusuma brīža Sofija teica:

"Bet, ja tā ir Baznīca, kas atbildīga par šo uzbrukumu, tad kādēļ tas notiek tagad? Kad pagājis tik daudz gadu? Priorija glabā dokumentus slepenībā. Tā neapdraud Baznīcu."

Tībings drūmi nopūtās un palūkojās uz Lengdonu.

"Robert, es ceru, ka jūs esat informēts par Priorijas īstajiem nolūkiem."

Lengdonam aizrāvās elpa, tik pārsteigts viņš jutās par šo domu.

"Jā."

"Mis Nevē," Tībings sacīja, "Baznīcai un Priorijai jau izsenis bijusi vārdos neizteikta vienošanās. Tātad Baznīca neaiztiek Prioriju, bet Priorija tur Sangreal dokumentus slepenībā." Viņš brīdi klusēja. "Taču Priorijas vēsturē vienmēr saglabājies nodoms reiz atklāt šo noslēpumu. Noteiktā vēstures posmā, noteiktā brīdī brālība plāno pārtraukt klusēšanu un izbaudīt savu galīgo triumfu, atklātībā nododot Sangreal dokumentus un izplatot visā pasaulē patiesību par Jēzu Kristu."

Sofija klusējot raudzījās Tībingā. Tad ari viņa apsēdās.

"Un jūs domājat, ka šis bridis tuvojas? Un Baznīca to zina?"

"Tas ir tikai pieņēmums," Tībings atbildēja. "Bet tas noteikti pamudinātu Baznīcu darīt visu iespējamo, lai atrastu dokumentus, pirms nav par vēlu."

Lengdons negribīgi atzina, ka Tībinga domu gājiens ir loģisks.

"Vai domājat, ka Baznīca varētu noskaidrot datumu, kad Priorija grasās rīkoties?"

"Kāpēc gan ne ja pieņemam, ka Baznīca spēja noskaidrot Priorijas locekļus, tad, prqtams, tā varētu atklāt ari viņu nodomus. Turklāt, pat nezinot precīzo datumu, var ļauties māņticībai."

"Māņticībai?" Sofija jautāja.

"Ja tic pareģojumiem," Tībings paskaidroja, "mēs dzīvojam milzu pārmaiņu laikmetā. Nesen sākās jauns gadu tūkstotis, līdz ar to beidzies divus tūkstošus gadu ilgušais astroloģiskais Zivju laikmets un zivs ir ari Jēzus zīme. Jebkurš astroloģijas simbolikas zinātājs pateiks, ka ideālās Zivis uzskata, ka augstākajai varai jānoteic, kas cilvēkam darāms, jo cilvēks pats savu rīcību plānot nespējot. Tātad tas bijis dedzīgas ticības laiks. Taču pašlaik ieejam Ūdensvīra laikmetā, un ideālais Ūdensvīrs tic, ka cilvēks spēj izprast patiesību un plānot savu rīcību. Ideoloģijas pārmaiņas ir milzīgas, un tās norisinās tieši patlaban."

Lengdonam šermuļi pārskrēja pār muguru. Viņš gan īpaši neinteresējās par astroloģiskiem pareģojumiem, jo tiem neticēja, taču zināja, ka Baznīcā darbojas ne mazums tādu, kas tos ņem vērā.

"Baznīca dēvē šo pārejas periodu par Laiku beigām."

Sofija neticīgi nogrozīja galvu.

"Pasaules gals? Apokalipse?"

"Nē," Lengdons atbildēja. "Tas ir maldīgs, bet diemžēl izplatīts uzskats. Daudzās ticībās piemin Laiku beigas. Tas nenozīmē pasaules galu, bet gan mūsu laikmeta Zivju laikmeta beigas. Tas sākās ar Kristus piedzimšanu, ilga divus tūkstošus gadu un beidzās ar ieiešanu jaunā gadu tūkstotī. Tagad, kad sācies Ūdensvīra laikmets, pienākušas Laiku beigas."

"Daudzi Grāla vēsturnieki," Tībings papildināja, "uzskata, ka gadījumā, ja Priorija patiešām plāno atklāt patiesību, šis vēstures periods būtu simboliski atbilstošākais. Lielākā Priorijas pētnieku daļa, arī es, paredzēja, ka brālība atklās patiesību tieši gadumijā, kad viens gadu tūkstotis nomainīja otru. Acīmredzot tā nenotika. Jāatzīst, ka romiešu kalendārs precīzi neatbilst astroloģiskajām zīmēm, tā ka pastāv zināma "pelēkā zona". Vai Baznīca tagad ieguvusi konkrētu informāciju par apdraudējuma datumu vai gluži vienkārši uztraucas, ka piepildīsies astroloģiskais pareģojums? Galu galā tas nav būtiski. Pēc jebkura scenārija ir skaidrs, kāpēc Baznīca varētu spert izšķirīgu soli, lai apsteigtu Prioriju." Tībings sarauca pieri. "Un, ticiet man, ja Baznīca atradīs Svēto Grālu, tā iznīcinās to. Gan dokumentus, gan svētītās Marijas Magdalēnas mirstīgās atliekas." Viņš arvien vairāk sadrūma. "Tad, mana dārgā, kad nebūs Sangreal dokumentu, būs zuduši visi pierādījumi. Baznīca būs uzvarējusi gadsimtiem ilgajā karā par vēstures pārrakstīšanu. Pagājušais tiks dzēsts uz visiem laikiem."

Sofija uzmanīgi izvilka no kabatas krustveida atslēgu un pasniedza to Tībingam.

Tībings, atslēgu paņēmis, sāka to pētīt.

"Ak kungs! Priorijas zīmogs. Kur jūs to dabūjāt?"

"Mans vectēvs pirms nāves man to atstāja."

Tībings aptaustīja krustveida atslēgu.

"Vai tā ir kādas baznīcas atslēga?"

Sofija dziļi ievilka elpu.

"Šī atslēga ļauj piekļūt slēgakmenim."

Tībings salēcās, seju neticībā sašķobījis.

"Nevar būt! Kuru baznīcu esmu palaidis garām? Esmu pārmeklējis visas Francijas baznīcas!"

"Tas nav baznīcā/' Sofija teica. "Tas ir Šveices bankā."

Tībinga satraukums mazinājās.

"Slēgakmens bankā?"

"Glabātavā," Lengdons paskaidroja.

"Bankas glabātavā?" Tībings enerģiski purināja galvu. "Tas nav iespējams. Slēgakmenim jābūt slēptuvē zem rozes zīmes."

'Tā arī ir," Lengdons apliecināja. 'Tas glabājas rožkoka lādītē, uz kuras vāka ir inkrustācija roze ar piecām ziedlapiņām."

Kā zibens ķerts, Tībings nogrozīja galvu.

"Jūs redzējāt slēgakmeni?"

Sofija pamāja.

"Mēs bijām bankā."

Tībings piegāja viņiem klāt, šausmās iepletis acis.

"Mums tūdaļ kaut kas jādara. Slēgakmens ir briesmās! Mūsu pienākums to aizsargāt. Ja nu ir arī citas atslēgas? Iespējams, nozagtas no noslepkavotajiem sēnechaia'l Ja Baznīca tiks klāt tāpat kā jūs…"

"Tad viņi būs nokavējuši," Sofija sacīja. "Mēs aiznesām slēgakmeni."

"Ko? Jūs izņēmāt slēgakmeni no glabātavas?"

"Neuztraucieties," Lengdons sacīja. "Slēgakmens ir labi noslēpts."

"Ceru, ka ārkārtīgi rūpīgi noslēpts!"

"Patiesībā," Lengdons nespēja novaldīt smaidu, "tas atkarīgs no tā, cik bieži jūs uzkopjat zem dīvāna."

Vējš ārpusē pamazām pieņēmās spēkā, arvien stiprāk raustīdams Sīlas tērpu. Viņš atkal notupās zem loga. Lai gan lielāko sarunas daļu viņam nebija izdevies noklausīties, vārds "slēgakmens" vairākas reizes bija sasniedzis viņa dzirdi.

Tas ir pie viņiem.

Skolotāja vārdi vēl skanēja ausīs. Dodies uz Chāteau Villette. Paņem slēgakmeni. Nenodari nevienam pāri.

Pēkšņi Lengdons ar pārējiem iegāja blakustelpā, pirms tam nodzēsis kabinetā gaismu. Juzdamies kā pantera, kas seko medījumam, Sīļa pierāpās pie stikla durvīm. Pārliecinājies, ka tās nav aizslēgtas, viņš ieslīdēja iekšā un klusītēm aizvēra durvis. Blakusistabā varēja sadzirdēt apslāpētas balsis. Izvilcis pistoli no kabatas, Sīļa noņēma drošinātāju un uzmanīgi zagās pa gaiteni uz priekšu.

63. nodaļa

Leitnants Kolē stāvēja pie Lī Tībinga īpašuma vārtiem, vērodams lielo ēku. Nomaļa. Neapgaismota. Laba piekļūšana. Seši Kolē padotie bez trokšņa izretinājās gar žogu. Pēc dažām minūtēm tie būs otrpus žoga un aplenks māju. Piemērotāku vietu pārsteiguma triecienam nemaz nevarēja iedomāties.

Kolē jau gribēja piezvanīt Fašam, kad beidzot atskanēja tālruņa zvans.

Fašs nebūt neizklausījās tik priecīgs par notikumu gaitu, kā Kolē bija iedomājies.

"Kāpēc man neviens nepaziņoja, ka zināma Lengdona atrašanās vieta?"

"Jūs tobrīd bijāt aizņemts, runājāt pa tālruni…"

"Kur jūs pašlaik esat, leitnant?"

Kolē nosauca adresi.

"Muiža pieder Lielbritānijas pavalstniekam, uzvārds Tībings. Lengdons nobraucis lielu attālumu un acīmredzot atstājis mašīnu iekšpus vārtiem, nekādas vardarbības pazīmes neredz, tātad visai iespējams, ka viņš pazīst saimnieku."

"Es jau braucu!" Fašs paziņoja. "Bez manis neko neuzsāciet. Es pats visu vadīšu."

Kolē plātīja muti.

"Bet, kapteini, jums ceļā paies divdesmit minūtes! Jārīkojas nekavējoties. Esam viņus jau ielenkuši. Mūsējie te ir astoņi. Četriem šautenes, visiem pistoles."

"Gaidiet mani!"

"Un ja Lengdons ir saņēmis ķīlnieku? Ja nu viņš mūs pamana un izdomā bēgt? Jāņem ciet tūlīt pat Esam gatavībā, varam sākt, kaptein."

"Leitnant Kolē, gaidiet mani, tad arī rīkosimies. Tā ir pavēle!" Fašs pārtrauca sarunu.

Apjukušais Kolē izslēdza tālruni. Kāda velna pēc Fašs liek man gaidīt? Atbilde bija skaidra. Fašs ar visu savu izslavēto instinktu bija ārkārtīgi godkārs. Fašs pats grib arestētāja laurus. Pēc amerikāņa fotogrāfijas izrādīšanas Fašs vismaz vēl tikpat ilgi dīžāsies televīzijas kameru priekšā. Un Kolē atliek tikai nosargāt cietoksni līdz priekšnieka ierašanās brīdim; tas arī visu nokārtos, kā nākas.

Tā stāvot, Kolē iešāvās prātā cits kavēšanās izskaidrojums. Fašs negrib pieļaut kļūdu. Tam, ka tiesību sargātājas iestādes nesteidzas bēgli aizturēt, var būt tikai viens iemesls radušās šaubas par aizdomās turamā vainu. Vai tiešām kapteinis mainījis viedokli un neuzskata Lengdonu par vainīgu? Tas būtu briesmīgi. Kapteinis Fašs visu nakti bija rāvies melnās miesās, lai Lengdonu arestētu, surveillance cachie, Interpols, tagad televīzija. Diez vai pat lielais Bezū Fašs noturētos amatā, ja visas Francijas televīzijās par slepkavu izbazūnētais ievērojamais amerikānis nebūtu vainīgs, ja Fašs nupat aptvēris savu kļūdu, pilnīgi loģiski, ka viņš neļāva Kolē rīkoties. Tā tik vēl trūka! Ļaut Kolē iebrukt nevainīga angļa īpašumā ar ieročiem rokās, lai saņemtu Lengdonu ciet.

Turklāt, Kolē prātoja tālāk, Lengona nevainīgums izskaidrotu vienu no šīs lietas pārsteidzošajiem paradoksiem. Kāpēc Sofija Nevē, nogalinātā mazmeita, palīdzēja par slepkavību aizdomās turamajam bēgt? Vienīgais iemesls varētu būt viņas pārliecība, ka Lengdons nav noziedzies. Fašs bija izvirzījis vairākas versijas, mēģinādams izskaidrot Sofijas savādo rīcību, pat tādu, ka Sofija, vienīgā mantiniece, piedabūjusi savu slepeno mīļāko, Robertu Lengdonu, nošaut Sonjēru, lai tiktu pie naudas, bet Sonjēram radušās aizdomas, tāpēc viņš pirmsnāves zīmītē policijai norādījis, ka jāmeklē Lengdons. Kolē bija pārliecināts, ka viss norisinājies pavisam citādi. Sofija Nevē bija pārāk godīga, lai iepītos tik netīros darījumos.

"Leitnant!" Pie viņa skrēja viens no aģentiem. "Mēs atradām mašīnu."

Kolē sekoja aģentam. Soļus piecdesmit tālāk tas norādīja uz ceļa paplato malu pretējā pusē. Tur, iebraukts krūmos, no ceļa gandrīz nesaskatāms, stāvēja melns "Audi". īrēta mašīna, to redzēja pēc numura zīmēm. Kolē pataustīja motora pārsegu. Vēl silts. Pat karsts.

"Droši vien Lengdons ar to atbraucis," Kolē teica. "Noskaidrojiet, vai nav zagta."

"Labi, mesjē."

Otrs aģents pamāja, aicinot Kolē pie žoga.

"Paskatieties uz tiem kokiem, leitnant!" Viņš sniedza Kolē tālskati, ar kuru varēja redzēt tumsā. "Tas puduris piebraucamā ceļa malā."

Kolē pavērsa binokli pret māju un noregulēja asumu. Pamazām zaļganais attēls kļuva skaidrāks. Saskatījis piebraucamā ceļa pagriezienu, viņš uzmanīgi nopētīja birzi aiz tā. Un sastinga. Koku ēnā stāvēja bruņumašīna. Tieši tādai Kolē bija šonakt ļāvis izbraukt no Cīrihes Depozītbankas. Kaut tā būtu tikai sagadīšanās, viņš nodomāja, lai gan nojauta, ka tā nebija vis.

"Acīmredzot," aģents sacīja, "ar šo auto Lengdons un Nevē aizbrauca no bankas."

Kolē trūka vārdu. Viņš atcerējās bruņumašīnas vadītāju, ar ko bija sarunājies. To "Rolex". Kā viņš steidzās. Es taču nemaz nepārbaudīju kravas nodalījumu.

Pārsteigtais Kolē apjauta no bankas darbiniekiem kāds bija melojis policijai, ka Lengdona un Sofijas bankā neesot, un tad palīdzējis viņiem bēgt. Bet kas? Un kāpēc? Iespējams, tas arī bija iemesls, kāpēc Fašs viņam neļāva uzreiz ķerties pie darba. Varbūt Fašs nojauta, ka iejaukd vairāki cilvēki, ne tikai Lengdons un Sofija vien. Bet, jaLengdohs un Sofija ieradušies ar bruņumašīnu, kas atbraucis ar "Audi"?

Simtiem kilometru uz dienvidiem, līgumreisa "Beechcraft Baron 58" šķēla gaisu virs Tirēnu jūras, lidojot uz ziemeļiem. Lai gan laika apstākļi bija labvēlīgi, bīskaps Aringarosa turēja maisiņu gatavībā; šķita, kuru katru brīdi paliks nelabi. Saruna ar Parīzi liecināja, ka notikumi attīstās pilnīgi pretēji gaidītajam.

Mazā salona vienīgais pasažieris Aringarosa grozīja pirkstā zelta gredzenu un mēģināja atbrīvoties no baiļu un izmisuma žņaugiem. Parīzē viss bija pilnīgi izjucis. Acis pievēris, Aringarosa lūdza Dievu, lai Bezū Fašam izdotos glābt, kas glābjams.

64. nodaļa

Tībings sēdēja uz dīvāna, auklēdams klēpī koka lādīti un apbrīnodams vākā inkrustēto rozi. Šī ir visneparastākā un brīnumainākā nakts manā mūžā.

"Paceliet vāku," Sofija pačukstēja, kopā ar Lengdonu nostājusies viņam blakus.

Tībings smaidīja. Nesteidziniet mani. Vairāk par desmit gadiem veltījis slēgakmens meklējumiem, viņš vēlējās izbaudīt ikvienu šā brīža milisekundi. Ar delnu noglāstījis vāku, viņš pieskārās rozes rotājumam.

"Roze," viņš nočukstēja. Roze ir Magdalēna un Spētais Grāls. Roze ir kompass, kas rāda ceļu. Sajūta bija muļķīga. Viņš bija gadiem ilgi apceļojis Francijas katedrāles un baznīcas, maksājis par iespēju tās aplūkot vienatnē, pārmeklējis simtiem velvju zem rozetes veida logiem, cerēdams uziet tur paslēpto slēgakmeni. La clef de voūte akmens atslēgu zem rozes zīmes.

Tībings uzmanīgi atdarīja sprādzes un pacēla vāku.

Beidzot ieraudzījis to, kas ģlabājās lādītē, viņš acumirklī aptvēra, ka tas var būt vienīgi slēgakmens. Acu priekšā bija no savstarpēji savienotiem diskiem veidots akmens cilindrs. Disku sānos bija sīki burti. Ierīce šķita pārsteidzoši pazīstama.

"Izgatavots pēc da Vinči dienasgrāmatās atrasta rasējuma," Sofija teica. "Viens no mana vectēva vaļaspriekiem."

Nu protams. Tībings atcerējās. Viņš bija redzējis zīmējumus un rasējumus. Svētā Grāla atslēga meklējama šajā slēgakmeni. Uzmanīgi saņēmis pirkstos, Tībings izcēla smago kripteksu no lādītes. Lai gan viņam nebija ne mazākās nojautas, kā to atvērt, viņš nešaubījās, kā tajā slēpjas viņa liktenis. Neveiksmju brīžos Tībings jautāja sev, vai mūža sapnis reiz piepildīsies. Bet nu šaubas bija izplēnējušas uz visiem laikiem. Ausīs skanēja senie vārdi… Grāla leģendas pamats.

Vous ne trouvez pas le Saint-Graal, c'est le Saint-Graal qui vous trouve.

Jūs neatradīsiet Svēto Grālu, Svētais Grāls atradīs jūs.

Un šonakt Svēta Grala atslēga bija brīnumaina veida pati ienākusi pa viņa mājas parādes durvīm.

Kamēr Sofija un Tībings sēdēja pie kripteksā, spriežot par etiķi, diskiem un iespējamo paroli, Lengdons ar rožkoka lādīti aizgāja pie cita, labāk apgaismota galda, lai to pamatīgāk aplūkotu. Mieru nedeva frāze, ko nupat bija pateicis Tībings.

Grāla atslēga slēpjas zem rozes zīmes.

Lengdons pacēla lādīti pret gaismu un pētīja inkrustēto rozes simbolu. Lai gan viņa mākslas zināšanas neaptvēra galdniecību vai inkrustēto mēbeļu izgatavošanu, viņš atcerējās kādu slavenu klosteri Madrides tuvumā, kur trīssimt gadu vecās ēkas griestu flīzes bija sākušas krist nost, atsedzot uz apmetuma mūku rakstītos svētos tekstus.

Lengdons vēlreiz palūkojās uz rozi.

Zem rozes.

Sub rosa.

Noslēpums.

Troksnis gaitenī lika Lengdonam atskatīties. Viņš redzēja vienīgi tumsu. Droši vien Tībinga kalpotājs. Lengdons atkal pievērsās lādītei. Viņš aptaustīja inkrustāciju, mēģinot ar nagu aizķert maliņu, taču tas neizdevās. īsts meistardarbs. Acīmredzot starp inkrustēto rozi un rūpīgi jzgrebto padziļinājumu, kurā tā bija ievietota, nevarētu pat bārdas naža galu iebāzt.

Atvēris lādīti, viņš aplūkoja vāka iekšpusi. Tā bija pilnīgi gluda. Taču, pagriezis lādīti, Lengdons ievēroja tādu kā mazu caurumiņu pašā vāka vidū. Lengdons nolaida vāku un apskatīja inkrustēto simbolu no augšas. Nekāda cauruma.

Tas neiet vākam cauri.

Nolicis lādīti uz galda, viņš paraudzījās apkārt. Uz galda stāvēja ar saspraudi sastiprinātu papīru kaudzīte. Saspraudi aizņēmies, viņš atgriezās pie lādītes, atvēra vāku un pētīja caurumiņu. Uzmanīgi atlocījis saspraudi, viņš iebāza tās galu caurumiņā. Tad piesardzīgi pastūma. Pavisam maz. Kaut kas klusītēm atsitās pret galdu. Lengdons aizvēra vāku un paskatījās uz galdu. Mazs koka gabaliņš, kā saliekamo attēlu atjautības spēles elements. Koka roze bija atdalījusies no vāka un nokritusi uz galda.

Pārsteigtais Lengdons raudzījās uz bālo plankumu uz vāka, kur bija atradusies roze. Tur, nevainojamā rakstā iegrebtas, bija saskatāmas četras rindiņas kādā viņam pilnīgi nepazīstamā valodā.

Burti atgādina semītu valodu, Lengdons nodomāja, taču tādu valodu es neprotu!

Viņš manīja spēju kustību aiz muguras. Kā zibens no skaidrām debesim, sitiens pa galvu notrieca viņu uz ceļiem.

Krītot viņam likās, ka redz virs sevis bālu spoku ar pistoli rokā. Tad viss satumsa.

65. nodaļa

Lai gan Sofija Nevē strādāja iestādē, kas rūpējās par likumu ievērošanu, vēl nekad viņai nebija draudēts ar ieroci. Tas bija kas neiedomājams pistoli, kuras stobrā viņa raudzījās, turēja masīva garmataina albīna bālā roka. Tas vēroja viņu sarkanām, ļaunu vēstošām acīm, kas šķita raugāmies no pavisam citas pasaules. Tērpies vilnas apmetnī un apjozies ar vienkāršu virvi, vīrietis atgādināja viduslaiku mūku. Sofija nespēja iedomāties, no kurienes viņš uzradies, taču nu viņai bija saprotamākas Tībinga bažas par Baznīcas iesaistīšanos.

"Jūs zināt, pēc kā esmu atnācis," mūks dobjā balsī paziņoja.

Sofija un Tībings sēdēja uz dīvāna, rokas virs galvas pacēluši, kā bija licis iebrucējs. Lengdons vaidēdams gulēja uz grīdas. Mūka acis uzreiz ievēroja slēgakmeni Tībinga klēpī.

Tībinga balsī skanēja izaicinājums.

"Jūs to nemācēsiet atvērt."

"Mans Skolotājs ir ļoti gudrs," mūks atteica, lēnām virzīdamies tuvāk un grozīdams pistoli pret abiem Tībingu un Sofiju.

Sofija brīnījās, kur palicis Tībinga kalpotājs. Vai tad viņš nedzirdēja Roberta kritienu?

"Kas ir jūsu Skolotājs?" Tībings jautāja. "Iespējams, mēs varētu slēgt finansiālu vienošanos."

"Grāls nav novērtējams naudas izteiksmē."

"Jūs asiņojat," Tībings mierīgi piezīmēja, pamādams uz mūka labo potīti, kur bija asiņu pēdas. "Un klibojat."

"Tāpat kā jūs," mūks atbildēja, norādīdams uz Tībingam blakus pieslietajiem metāla kruķiem. "Un tagad dodiet man slēgakmeni."

"Jūs zināt par slēgakmeni?" Tībinga balsī skanēja izbrīns.

"Kas jums par daļu, ko es zinu! Lēni piecelieties kājās un dodiet to man."

"Man ir grūti piecelties."

"Ļoti labi. Es negribētu, lai kāds te strauji sakustētos."

Tībings saņēma labajā rokā kruķi, kreisajā slēgakmeni.

Uzstīvējies kājās, viņš stāvēja, turēdams dārgumu kreisās rokas plaukstā un nedroši atspiezdamies pret kruķi ar otru roku.

Mūks tuvojās, viņus šķira vēl tikai pāris soļu; pistole bija notēmēta tieši Tībingam galvā. Sofija viņos noraudzījās, juzdamās bezpalīdzīga. Mūks izstiepa roku, lai paņemtu slēgakmeni.

"Jums nekas neizdosies," Tībings teica. "Šo akmeni var atslēgt tikai tie, kas ir tā cienīgi."

Dievs vien zina, kuri ir cienīgi, Sīļa nodomāja.

"Tas ir ļoti smags," vīrietis ar kruķiem teica, viņa roka stipri trīcēja. "Ja jūs to tūdaļ nepaņemsiet, varu nenoturēt!" Viņš bīstami sasvērās.

Sīļa steigšus tuvojās, lai paņemtu cilindru, taču vīrietis ar kruķiem jau zaudēja līdzsvaru. Kruķis slīdēja, un viņš gāzās uz labajiem sāniem. Nē! Sīļa klupa uz priekšu, lai glābtu slēgakmeni, vienlaikus nolaizdams pistoli. Taču kārotais priekšmets attālinājās. Krizdams Tībings vēzēja kreiso roku atpakaļ, un cilindrs no plaukstas nokrita uz dīvāna. Tajā pašā brīdī metāla kruķis, kas bija slīdējis pa grīdu, paātrināja kustību, izzīmējot platu loku pret Sīlas kāju.

Sīlas ķermenis sāpēs vai uzsprāga, kad kruķis trāpīja pa viņa kājai apjozto siksnu, ietriecot dzelkšņus jau jēlajā miesā. Kāpdamies atpakaļ, Sīļa nokrita ceļos, un siksna vēl dziļāk iegriezās kājā. Apdullinoši nogranda pistoles šāviens, un lode, nevienam ļaunumu nenodarot, ieurbās grīdā, Sīļa krizdams bija izlaidis ieroci no rokas. Viņš nepaspēja pacelt pistoli, lai izšautu, jo viņa pazodi ķēra spēcīgs spēriens. Tā bija sievietes kāja.

Piebraucamā ceļa galā Kolē sadzirdēja šāvienu. Neskaidrais paukšķis uzjundīja nemieru. Fašu gaidot, Kolē jau bija atmetis cerības plūkt laurus par Lengdona atrašanu. Taču Kolē nevarēja pieļaut, ka Faša egoisma pēc viņa lietu izskatītu ministrijas komisijā par policijas darba procedūras neievērošanu.

Privātā mājā atskanēja šāviens! Un jūs gaidījāt uz piebraucamā ceļa?

Kolē bija skaidrs, ka izdevība slepus tuvoties mājai palaista garām. Kolē zināja arī to, ka, dīki stāvēdams vēl kaut vienu sekundi, viņš palaidīs vējā savu karjeru, pirms atausis diena. Nopētījis muižas dzelzs vārtus, viņš pieņēma lēmumu.

"Piesieniet troses, un rausim nost!"

Kā caur miglu, pusnemaņā, Roberts Lengdons dzirdēja šāvienu. Arī sāpju kliedzienu. Vai viņš pats būtu iekliedzies? Pakausī kāds darbojās ar kaltu. Skanēja balsis.

"Kur jūs bijāt, velns ar ārā?" Tībings uzkliedza.

Kalpotājs bija klāt.

"Kas noticis? Ak kungs! Kas tas tāds? Jāizsauc policija!"

"Kādas muļķības! Nekādu policiju! Labāk palīdziet sameklēt lenti, ar ko sasiet šo briesmoni."

"Un ledu atnesiet!" Sofija uzsauca kalpotājam pakaļ.

Lengdons atkal ieslīga nemaņā. Runāšana nemitējās. Cilvēki rosījās, staigāja apkārt. Viņu nosēdināja uz dīvāna. Sofija turēja ledus kompresi pie viņa pakauša. Galva sāpēja. Beidzot atguvis redzes spējas, viņš aptvēra, ka raugās uz ķermeni, kas guļ uz grīdas. Vai man jau rādās? Albīnisks mūks sasaistīts gulēja viņam pie kājām ar aizlīmētu muti. Zodā pušums, tērps labajā pusē piesūcies asinīm. Izskatījās, ka arī viņš sāk atjēgties.

Lengdons pievērsās Sofijai.

"Kas tas tāds? Kas… noticis?"

Piekliboja Tībings.

"Jūs izglāba bruņinieks ar burvju ieroci, izgatavotājfirma "Acme Orthopedic".

Ko? Lengdons mēģināja piecelties.

Sofijas pieskāriens bija satraukts, taču maigs.

"Jums, Robert, kādu brīdi vajadzīgs miers."

"Jāteic," Tībings paziņoja, "ka man nupat izdevās jūsu draudzenei nodemonstrēt sava neapskaužamā veselības stāvokļa nenoliedzamās priekšrocības. Parasti neviens tādus kā es neņem par pilnu."

Uz dīvāna sēžot, Lengdons vēlreiz uzmeta skatienu mūkam, mēģinot apjēgt, kas īsti noticis.

"Viņam bija cilice," Tībings paskaidroja.

"Kas?"

Tībings norādīja uz asiņaino ādas siksnu ar dzelkšņiem, kas gulēja uz grīdas.

"Tā dēvētā Disciplīnas josta. Ap kāju. Es trāpīju precīzi."

Lengdons paberzēja pakausi. Viņš bija lasījis par Disciplīnas jostām.

"Bet kā… kā jūs to varējāt zināt?"

Tībings pasmaidīja.

"Es, Robert, esmu kristietības pētnieks un zinu, ka dažas sektas visu dara no sirds." Viņa kruķis pieskārās asiņu traipam uz mūka apmetņa. "Tēlaini izsakoties."

"Opus Dei," Lengdons čukstēja, atceroties nesen ziņās dzirdēto par vairākiem ievērojamiem Bostonas uzņēmējiem, "Opus Dei" locekļiem. Viņu pārlieku bažīgie partneri bija publiski piedēvējuši viņiem Disciplīnas jostas nēsāšanu zem uzvalka ar vesti. Īstenībā neviens no trim neko tādu nebija darījis. Visi bija pārliecināti katoļticīgie, gādīgi ģimenes tēvi un apzinīgi sabiedrības pārstāvji. Nebija jābrīnās, ka ziņu aģentūras pavisam maz uzmanības veltīja viņu garīgajām vērtībām, toties netaupīja spēkus, aprakstot lielai stingrībai pakļautos sektas ierindas locekļus… tādus kā šis Lengdona priekšā guļošais mūks.

Tībings uzmanīgi pētīja asiņaino siksnu.

"Bet kādēļ gan "Opus Dei" jānopūlas ar Svētā Grāla meklēšanu?"

Lengdons nebija spējīgs par to spriest.

"Robert," Sofija teica, ieraudzījusi koka lādīti, "kas tad tas?" Viņa bija saņēmusi pirkstos mazo rozes inkrustāciju, kuru viņš bija atdalījis no vāka.

"Zem tās uz vāka ir uzraksts. Domāju, ka tur varētu būt norāde, kā atvērt slēgakmeni."

Ne Sofija, ne Tībings nepaspēja atbildēt, jo lejā, pie vārtiem, iedegās policijas mašīnu bākugunis, iegaudojās sirēnas, un mašīnas rindā līkumoja augšā pa garo piebraucamo ceļu.

Tībings sarauca pieri.

"Mani draugi, šķiet, pienācis laiks pieņemt lēmumu. Un tas jādara nekavējoties."

Kolē un viņa aģenti iebrāzās pa sera Lī Tībinga muižas ēkas parādes durvīm ar ieročiem rokās. Paturot cits citu redzeslokā, viņi sāka pārmeklēt pirmā stāva telpas. Viesistabas grīdā vīri atrada lodes atstātu caurumu, cīniņa pēdas, nelielu asins peļķi, savādu ādas siksnu ar dzelkšņiem un ūdensvadu blīvēšanai domātas izolācijas lentes rituli. Visā stāvā neviena nebija.

Kad Kolē jau gribēja norīkot cilvēkus pagrabstāva un pagalma pārmeklēšanai, viņš izdzirdēja balsis augšstāvā.

"Viņi ir augšā!"

Uzskrējis pa platajām kāpnēm, Kolē ar aģentiem pārbaudīja katru milzīgās ēkas telpu, ielūkojoties visās guļamistabās un gaiteņos; balsis varēja sadzirdēt arvien skaidrāk. Šķita, ka tās skan no pašas pēdējās guļamistabas neiedomājami garā gaiteņa galā. Aģenti virzījās arvien tuvāk, nevienu telpu neatstājot nepārbaudītu.

Tuvojoties pēdējām durvīm, Kolē redzēja, ka tās ir līdz galam vaļā. Balsis vairs nedzirdēja, todes atskanēja savāda rūkoņa, it kā būtu iedarbināts kāds motors.

Kolē, pistoli pacēlis, deva signālu. Klusītēm aizsniedzies līdz slēdzim, viņš iededza gaismu. Iemeties istabā reizē ar vairākiem aģentiem, Kolē kaut ko uzsauca, notēmēdams ieroci… tukšumā.

Tukša guļamistaba. Pilnīgi neskarta.

Automašīnas motora rūkoņa nāca no melna paneļa, kas atradās pie sienas blakus gultai. Kolē to jau bija manījis vairākās telpās. Iekšēja sakaru sistēma. Viņš pieskrēja elektroniskajai iekārtai klāt. Uz paneļa bija ducis pogu ar uzrakstiem.

KABINETS . . . VIRTUVE . . . VEĻAS MAZGĀTAVA . PAGRABS . .

No kurienes, velns ar ārā, es dzirdu mašīnu?

SAIMNIEKA GUĻAMISTABA . . SOLĀRIJS . . . ŠĶŪNIS . . . BIBLIOTĒKA

Šķūnis! Kolē vienā mirklī bija lejā un, pasaucis līdzi aģentu, metās pie sētaspuses durvīm. Viņi pārskrēja pār zālienu un aizelsušies tuvojās vecam pelēkam šķūnim. Vēl iekšā neticis, Kolē izdzirdēja automašīnas motora troksni. Tas attālinājās. Viņš izvilka pistoli un, iedrāzies šķūnī, ieslēdza gaismu.

Šķūņa labajā pusē bija iekārtota vienkārša darbnīca zāles pļāvēji, autopiederumi, dārzkopības inventārs. Turpat pie sienas karājās jau pazīstamais iekšējo sakaru panelis. Viena no pogām bija nospiesta uz pārraidi.

VIESU GUĻAMISTABA Nr. 11.

Kolē apmetās riņķī, vārīdamies aiz niknuma. Viņi mūs uzmanīja augšā ar šo te! Pārmeklējis otru šķūņa pusi, viņš atrada garu steliņģu rindu. Neredzēja nevienu zirgu. Acīmredzot īpašnieks bija nodevies citam zirgspēku tipam; stallis bija pielāgots iespaidīgu automobiļu novietošanai. Kolekcija bija satriecoša melns "Ferrari", pilnīgi jauns "Rolls-Roce", antīks sporta "Aston Martin", senatnīgs "Porsche 356".

Pēdējā stāvvieta bija tukša.

Kolē pieskrējis ievēroja eļļas pilienus uz šķūņa grīdas. Necik tālu viņi netiks. Uz ceļa un pie vārtiem bija atstātas divas patruļmašīnas, lai nepieļautu tādu iespēju.

"Mesjē?" Aģents rādīja uz šķūņa dibensienu.

Kolē ieraudzīja vaļā atstātas bīdāmās durvis, pa tām varēja redzēt tumšu, nelīdzenu nogāzi, kas stiepās tālumā. Viņš pieskrēja pie vārtiem un, sasprindzinot redzi, pūlējās kaut ko saskatīt. Vienīgais, ko izdevās ieraudzīt, bija neskaidrs meža apveids tālumā. Mašīnas lukturi nekur nespīdēja. Šajā mežainajā apvidū droši vien bija vairāki kartē neiezīmēti lauku ceļi un medību takas, bet Kolē bija pārliecināts, ka viņu medījums neaizkļūs līdz mežam.

"Pasauciet vīrus, lai pārmeklē šo rajonu! Droši vien jau būs kaut kur iestiguši. Ar tādiem sacīkšu autiņiem te nav ko iesākt."

"Es atvainojos, mesjē…" Aģents rādīja uz dēli ar vadžiem

atslēgu uzkaršanai. Virs atslegam varēja redzet pazīstamu firmu nosaukumus.

DAIMLER . . . ROLLS-ROVCE . ASTON MARTIN . . . PORSCHE Pēdējais vadzis bija tukšs.

Izlasījis uzrakstu virs tā, Kolē saprata, ka nekas labs viņu negaida.

Pilnpiedziņas "Range Rover" bija melnā perlamutra krāsā ar mehānisko pārnesumu kārbu, īpaši izturīgiem polipropilēna lukturiem, vairākām apgaismes ierīcēm aizmugurē un stūri labajā pusē.

Lengdons nopriecājās, ka nebija jāsēžas pie stūres.

Tībinga mājkalpotājs Remī, pildot saimnieka norādījumus, nevainojami bija pārvarējis mēness apgaismoto pļavu aiz Chāteau Villette. Tumsā laimīgi ticis paugura virsotnē, viņš brauca lejup pa stāvu nogāzi, arvien vairāk attālinoties no muižas ēkas. Varēja spriest, ka viņa mērķis bija tālumā nojaušamais meža stūris.

Lengdons, saudzīgi turēdams klēpī slēgakmeni, pagriezās pasažiera sēdeklī, lai paraudzītos uz Tībingu un Sofiju, kuri sēdēja aizmugurē.

"Kā galva, Robert?" Sofija izklausījās noraizējusies.

Lengdons izmocīja smaidu.

"Paldies, ir jau labāk." Sāpes bija neciešamas.

Tībings atskatījās pār plecu" un ielūkojās bagāžas nodalījumā aiz sēdekļiem, kur uz grīdas gulēja sasaistītais mūks ar aizlīmētu muti. Mūka pistole bija Tībingam klēpī; viņš atgādināja pieredzējušu britu mednieku, kas pozē pie sava medījuma.

"Kā mums veicies, ka jūs, Robert, šonakt iedomājāties ieskriet pie manis," Tībings teica, plati smaidīdams, it kā gadiem ilgi nebūtu tik jauki izklaidējies.

"Piedodiet, ka iepinām jūs tādā jezgā, Lī."

"Ko nu, visu mūžu esmu gaidījis tādu izdevību!" Tībings raudzījās Lengdonam garām; aiz loga aizslīdēja dzīvžoga aprises. Viņš uzsita Remī pa plecu. "Iegaumējiet, nekādā ziņā nedrīkstam nodot sevi bremzējot. Nepieciešamības gadījumā lietojiet stāvbremzes. Jātiek drusku dziļāk mežā. Neriskēsim, ļaujoties saskatīt sevi no mājas."

Remī samazināja ātrumu, izvadot automobili caur dzīvžogā ierīkotu eju. Tiklīdz mašīna uzbrauca uz aizaugušas takas, apkārtējie koki pilnīgi aizsedza mēnesi.

Te jau neko nevar redzēt, Lengdons domāja, piepūlēdams redzi, lai saskatītu kaut vai apkārtējo koku apveidus. Visapkārt pletās piķa melna tumsa. Mašīnas kreiso sānu sāka skrāpēt zari, tad Remī pagrieza stūri uz pretējo pusi. Stūrēdams daudzmaz taisni, viņš iebrauca vēl soļus trīsdesmit dziļāk.

"Jums, Remī, tas padodas lieliski," Tībings teica. "Nu jau būs diezgan. Vai varu jūs, Robert, palūgt nospiest to mazo zilo podziņu pie tās atveres? Redzat?"

Uztaustījis pogu, Lengdons to nospieda.

Pablāva dzeltenīga gaisma klājās uz takas mašīnas priekšā, abās tās pusēs varēja redzēt biezu krūmāju. Miglas lukturi, Lengdons nodomāja. Gaismas pietika, lai nenobrauktu no takas, un viņi bija tik dziļi mežā, ka vāja gaisma nevarēja viņus nodot.

"Nu, Remī," Tībings mundri ierunājās. "Gaisma mums ir. Nododam savu likteni jūsu rokās."

"Uz kurieni brauksim?" Sofija jautāja.

"Sī taka ved cauri mežam, atlikuši aptuveni trīs kilometri," Tībings paskaidroja. "Te vēl ir mans īpašums, pēc tam taka novirzās uz ziemeļiem. Ja neiestigsim kādā purvā vai neieskriesim kokā, sveiki un veseli nokļūsim uz piektās autostrādes."

Sveiki un veseli. Lengdona galva gan tā nejutās. Viņš palūkojās lejup, kur klēpī gulēja lādīte ar slēgakmeni. Roze bija novietota atpakaļ, un, lai gan galva bija pasmaga, viņam gribējās atkal izņemt inkrustēto rozi ūn pamatīgāk apskatīt uzrakstu. Viņš atsprādzēja vāku un sāka to vērt vaļā, kad sajuta uz pleca Tībinga plaukstu.

"Pacietieties, Robert," Tībings sacīja. "Ceļš ir nelīdzens, redzēt neko nevar. Dies' pasarg, ja kaut ko salauzīsim. Ja jau neizdevās saprast, kādā valodā rakstīts, kad varēja saredzēt, kāda jēga mocīties pa tumsu? Mēģināsim sveikā izkulties no šejienes, labi? Gan jau visam pārējam arī laiks atradīsies."

Lengdonam bija jāatzīst, ka Tībingam ir taisnība. Pamājis ar galvu, viņš aizspieda sprādzes ciet.

Aizmugurē ievaidējās mūks, cenzdamies atbrīvoties no saitēm. Tad piepeši viņš sāka nikni spārdīties.

Tībings pagriezās pret viņu un notēmēja pistoli sēdeklim pāri.

"Nespēju iedomāties, kas jūs neapmierina, ser. Jūs bez uzaicinājuma ieradāties manās mājās un uzdauzījāt nelāgu punu manam cienījamam draugam. Jāatzīst, ka būtu visai taisnīgi uz vietas jūs nošaut un atstāt mežā, lai pūstat."

Mūks norima.

"Vai vajadzēja viņu ņemt līdzi?" Lengdons jautāja.

"Par to nevar būt nekādu šaubu!" Tībings iesaucās. "Jūs, Robert, tur aizdomās par slepkavību. Šis nelietis ir jūsu izpirkšanas maksa. Droši vien policija neganti vēlas jūs arestēt, ja jau izsekoja līdz pat šejienei."

"Es esmu vainīga," Sofija teica. 'Tai bruņumašīnā droši vien bija raidītājs."

"Tas nav galvenais," Tībings sacīja. "Nebrīnos, ka jūs atrada policija. Mani pārsteidz tas, kā šis "Opus Dei" tips jūs atrada. Spriežot pēc jūsu stāstītā, nespēju iedomāties, kā šis cilvēks varēja izsekot jūs līdz šejienei, ja viņam nebija līdzzinātāju vai nu policijā, vai Cīrihes bankā."

Lengdons iegrima pārdomās. Bezū Fašs gluži noteikti negribēja atteikties no apņemšanās atrast grēkāzi, kam uzvelt vainu par slepkavībām. Arī Vernē attieksmes maiņa bija visai negaidīta, taču Lengdonam bija piedēvētas veselas četras slepkavības, tā ka bankas prezidenta rīcību varēja saprast.

"Šis mūks nedarbojas vienatnē, Robert," Tībings no jauna ieminējās, "un, kamēr jūs nezināt, kas aiz tā slēpjas, jums abiem draud briesmas. Labā vēsts, mans draugs, ir tā, ka pašlaik jūs esat spēka pozīcijās. Šis briesmonis man aiz muguras to zina, un, lai kas viņu vadītu, ari tam vajadzētu sākt pamazām uztraukties."

Remī, apradis ar ceļu, nedaudz palielināja ātrumu. Viņi šķērsoja kādu strautiņu, uzbrauca kalnā, tad atkal sekoja nolaidens ceļa posms.

"Vai jūs, Robert, nebūtu tik laipns un nepasniegtu man to tālruni?" Tībings norādīja uz automašīnas priekšējā panelī iestiprinātu aparātu. Lengdons to pasniedza, un Tībings sastādīja numuru. Bija ilgi jāgaida, līdz kāds pacēla klausuli. "Ričard? Vai neuzmodināju? Nu protams, uzmodināju. Muļķīgs jautājums. Piedodiet. Man te ir neliels misēklis. Nejūtos visai labi. Mums ar

Remī vajadzētu aizšaut uz Salām paārstēties. Nu patiesībā tūdaļ pat. Atvainojos, ka nebrīdināju laikus. Vai jūs varētu sagatavot Elizabed pēc minūtēm divdesmit? Zinu, zinu, bet pacentieties, lūdzu. Uz drīzu redzēšanos." Viņš izslēdza tālruni.

"Elizabete?" Lengdons jautāja.

"Mana lidmašīna. Samaksāju par to milzu naudu."

Lengdons pagriezās atpakaļ un raudzījās Tībingā.

"Kas noticis?" Tībings jautāja. "Jūs abi taču nevarat palikt Francijā, kad visa Drošības policija jums dzen pēdas. Londonā būs daudz drošāk."

Arī Sofija bija pagriezusies pret Tībingu.

"Jūs domājat, ka mums būtu jāizbrauc no valsts?"

"Mani draugi, mana ietekme civilizētajā pasaulē ir daudz lielāka nekā šeit, Francijā. Turklāt pastāv uzskats, ka Grāls atrodas Lielbritānijā. Ja izdosies atvērt slēgakmeni, noteikti atradīsim karti, un tā pierādīs, ka esam uz pareizā ceļa."

"Jūs ļoti riskējat," Sofija teica, "mums palīdzot. Francijas policija to tā neatstās."

Tībings nepatikā atvēcinājās.

"Ar Franciju ir cauri. Ierados šurp, lai meklētu slēgakmeni. Tas nu būtu paveikts. Man ir pilnīgi vienalga, vai kādreiz vēl atgriezīšos Chāteau Villette.

Sofija nejutās droša. (

"Un kā mēs iziesim pārbaudi lidostā?"

Tībings iesmējās.

"Es lidoju no Buržē lidlauka, kas paredzēts darījumu lidojumiem, tas nav tālu. Franču ārsti man beidz nervus, tāpēc reizi divās nedēļās lidoju uz ziemeļiem, lai izietu procedūras Anglijā. Maksāju par īpašu attieksmi gan tur, gan tur. Tiklīdz pacelsimies gaisā, varēsiet izlemt, vai gribat, lai jūs sagaida kāds no ASV vēstniecības."

Lengdonam nezin kāpēc vairs nemaz negribējās tikties ar kādu no vēstniecības ierēdņiem. Prātā bija vienīgi slēgakmens, uzraksts uz lādītes vai tas viss novedīs pie Grāla. Kas to varēja zināt, vai Tībingam ir taisnība, kad viņš runāja par Lielbritāniju. Tiesa, vairākos mūslaiku nostāstos bija minēts, ka Grāls atrodas kaut kur Apvienotajā Karalistē. Pat karaļa Artura mītiskā, Grālam tik nozīmīgā Avallona saskaņā ar jaunākajiem pētījumiem nebija nekas cits kā Glestonberi Anglijā. Taču, lai arī kur Grāls atrastos, Lengdons pat iedomāties nebija spējis, ka patiešām kādreiz dosies to meklēt. Sangreal dokumenti. Jēzus Kristus patiesais dzīvesstāsts. Marijas Magdalēnas kaps. Viņš jutās kā pasaku valstībā… vidē, kur reālā pasaule viņu nevarēja aizsniegt.

"Mesjē?" Remī ierunājās. "Vai jūs tiešām domājat atgriezties Anglijā uz visiem laikiem?"

"Jums, Remī, nav pamata uztraukumam," Tībings viņu mierināja. "Tāpēc vien, ka atgriezīšos Karalienes valstībā, nedomāju pārtikt no slpolklopšiem un kartupeļu biezputras vien. Ceru, ka jūs man pievienosieties. Esmu nodomājis iegādāties lepnu villu Devonšīrā, un mēs tūdaļ pat palūgsim, lai visas jūsu mantas nosūtītu turp. Tas būs īsts piedzīvojums, Remī. Kad es jums saku, īsts piedzīvojums."

Lūkodamies pa logu, Lengdons vēroja garāmslīdošo, miglas lukturu gaismā spokaini bālo mežu. Sānskata spogulis bija pavērsts uz iekšu, un Lengdons ieraudzīja tajā Sofiju, kas rāmi sēdēja pakaļējā sēdeklī. Ilgi vērojis viņu, Lengdons aptvēra, ka jūtas labāk. Lai arī kas bija naktī piedzīvots, viņš priecājās, ka nokļuvis tādā sabiedrībā.

Pēc pāris minūtēm, kā juzdama, ka Lengdons viņu novēro, Sodja paliecās uz priekšu, uzlika delnas viņam uz pleciem un parīvēja tos.

"Vai viss kārtībā?"

"Jā," Lengdons atbildēja. "Daudzmaz."

Sofija ierīkojās ērtāk sēdeklī, un Lengdons pamanīja viņas smaidu. Tad aptvēra, ka pats arī neviļus sācis smaidīt.

" Range-Rover" aizmugurē iespiestais Sīļa elpoja ar grūtībām. Rokas viņam bija atlauztas uz muguras un pievilktas ar virtuves dvieli un līmlenti pie potītēm. Katrs ceļa nelīdzenums sāpīgi atbalsojās izgrieztajos plecos. Labi, ka sagūstītāji bija noņēmuši siksnu. Nespēdams ievilkt elpu caur aizlīmēto muti, viņš varēja elpot vienīgi caur degunu, bet nāsis jau bija pilnas ar putekļiem. Uzmācās klepus.

"Vai tikai viņš nenosmaks," francūzis pie stūres bažījās.

Anglis, kas bija iegāzis Sīlam ar kruķi, pagriezās un lūkojās sēdeklim pāri, vēsi nopētīdams viņu.

"Jums par laimi, mēs, briti, vērtējam cilvēku nevis pēc viņa līdzcietības pret draugiem, bet pēc viņa līdzcietības pret ienaidniekiem." Anglis noliecās un satvēra līmlenti, ar ko bija aizlīmēta Sīlas mute. Vienā rāvienā tā bija nost.

Sajūta bija tāda, it kā pie lūpām kāds būtu pielicis dzīvu uguni, taču gaiss, kas brīvi ieplūda plaušās, bija paša Dieva sūtīts.

"Kā labā jūs tā rīkojāties?" anglis jautāja.

"Es pildu Dieva uzdevumu," Sīļa izspieda; žoklis pēc sievietes spēriena joprojām smeldza.

"Jūs esat no "Opus Dei"." Tas neizklausījās pēc jautājuma.

"Jūs par mani neko nezināt."

"Kāpēc "Opus Dei" vajadzīgs slēgakmens?"

Sīļa negrasījās atbildēt. Slēgakmens ved pie Svētā Grāla, un Svētais Grāls bija ticības nostiprināšanas atslēga.

Es pildu Dieva uzdevumu. Ceļam draud briesmas.

Tagad automobilī ar saitēm cīnoties, Sīļa baiļojās, ka pilnīgi pievīlis Skolotāju un bīskapu. Viņš pat nespēja sazināties ar viņiem, lai atklātu briesmīgos notikumus. Slēgakmens ir pie tiem, kas sagūstījuši mani! Viņi nonāks pie Grāla ātrāk nekā mēs! Sīļa skaitīja lūgšanas smacīgajā tumsā. Fiziskās sāpes vairoja lūdzēja kaismi.

Brīnums, mans Kungs. Lai notiek brīnums. Sīļa nevarēja iedomāties, ka pēc dažām stundām to sagaidīs.

"Robert," Sofija, vērodama Lengdonu, ieteicās, "jums ir tāda savāda sejas izteiksme."

Lengdons atskatījās, aptvēris, ka cieši sakodis zobus, viņa sirds sitās kā negudra. Prātā bija ienācis kaut kas pilnīgi neticams. Vai tiešām izskaidrojums varētu būt tik vienkāršs?

"Man, Sofij, vajadzētu piezvanīt."

"Tagad?"

"Man šķiet, esmu kaut ko uzminējis."

"Ko?"

"Pateikšu pēc minūtes. Iedodiet, lūdzu, tālruni."

Sofija neizskatījās pārāk iepriecināta.

"Diez vai Fašs organizējis noklausīšanos, bet, drošs paliek drošs, pacentieties nepārsniegt vienu minūti." Viņa pasniedza tālruni.

"Kā lai piezvana uz Savienotajām Valstīm?"

"Jums būs jāpalūdz, lai sarunu apmaksā tas, kuram zvanāt. Man nav pieejami zvani pāri okeānam."

Lengdons nospieda nulli, zinādams, ka nākamajās sešdesmit sekundēs varētu saņemt atbildi uz jautājumu, kas bija viņu mocījis visu nakti.

Ņujorkas izdevējs Džonass Fokmens bija tikko ierāpies gultā un noskaņojies naktsmieram, kad iezvanījās tālrunis. Tā kā drusciņ par vēlu zvanīšanai, viņš domās noņurdēja, klausuli noceldams.

Operatores balss jautāja:

"Vai maksāsiet par sarunu ar Robertu Lengdonu?"

Džonass neizpratnē ieslēdza gaismu.

"Ā… nu, protams, labi."

Klausulē atskanēja klikšķis.

"Džonas?"

"Robert? Tev nepietiek ar to, ka uzmodini mani, man par to

vēl jātnaksāl"

"Džonas, piedod," Lengdons teica. "Runāšu pavisam īsi. Man steidzami kaut kas jānoskaidro. Tas manuskripts, kuru iedevu. Vai esi…"

"Robert, atvaino. Neesmu aizmirsis, ka solīju tev šonedēļ izsūtīt rediģēto materiālu, bet radās sastrēgums. Nākamo pirmdien, goda vārds."

"Ne jau par rediģēšanu. Man jāzina, vai neesi izsūtījis kopijas atsauksmēm, man neteikdams?"

Fokmens vilcinājās ar atbildi. Lengdona jaunākajā manuskriptā pētījumā par dievietes kultu bija vairākas nodaļas par Mariju Magdalēnu, kuras varētu izraisīt pārsteigumu. Lai gan materiāls bija labi pamatots un par šo tematu rakstījuši ari citi autori, Fokmens negrasījās iespiest signāleksemplārus bez vismaz dažām cienījamu vēsturnieku un mākslas pazinēju atsauksmēm. Tā nu Džonass bija izvēlējies desmit izcilākos uzvārdus mākslas pasaulē un nosūtījis viņiem dažas nodaļas, izmeklētā pavadvēstulē lūgdams uzrakstīt pāris vārdu apvākam. Fokmens zināja daudzi priecātos par to vien, ka redz savu uzvārdu iespiestu.

"Džonas?" Lengdons neatlaidās. "Tu izsūtīji manuskriptu, vai ne?"

Fokmens saviebās, juzdams, ka tas Lengdonam nesagādā prieku.

"Manuskripts, Robert, bija kārtībā, un es tikai gribēju tev sagādāt pārsteigumu, sarūpējot dažas lieliskas atsauksmes."

Iestājās klusums.

"Vai uz Parīzi, Luvras muzeja pārzinim, ari sūtīji?"

"Un kā tad tu domā? Tavā manuskriptā vairākās vietās pieminēti Luvrā izstādītie darbi, viņa publikācijas nosauktas tavā bibliogrāfijā, un tam vīram ir liela nozīme, ja gribam, lai grāmatu pirktu ari ārzemēs. Sonjērs nav nekāds iesācējs."

Klusums otrā līnijas galā ieilga.

"Kad tu to izsūtīji?"

"Pirms mēneša. Uzrakstīju arī, ka drīz būsi Parīzē, un ieteicu satikties, lai abi varat aprunāties. Vai viņš piezvanīja?" Fokmens izberzēja acis. "Pagaidi, vai tad tev nebija jābūt Parīzē jau šonedēļ?"

"Es jau esmu Parīzē."

Fokmens saspringa.

"Tu zvani, un man jāapmaksā saruna ar Parīzi?"

"Varēsi atskaitīt no mana honorāra, Džonas. Vai saņēmi no viņa kādu atbildi? Vai viņam patika manuskripts?"

"Es nezinu. Neesmu neko saņēmis."

/

"Labi, neuztraucies. Man jāsteidzas, bet nu es vismaz kaut ko sāku saprast. Paldies."

"Robert…"

Bet Lengdons jau bija beidzis sarunu.

Fokmens arī nolika klausuli, neticīgi nogrozīdams galvu. Autori, viņš nodomāja. Pat normālie nojūdzas.

Saspringto klusumu automobilī pāršķēla Tībinga smiekli.

"Tātad jūs, Robert, savā manuskriptā aprakstījāt slepeno brālību, bet jūsu izdevējs aizsūtīja manuskriptu slepenajai brālībai?"

Lengdons bija drūms.

"Tā izskatās."

"Nežēlīga sagadīšanās, mans draugs."

Nekāda sagadīšanās tā nebija, tas nu Lengdonam bija skaidrs. Iedomāties palūgt Žakam Sonjēram uzrakstīt atsauksmi par dievietes kultam veltītu manuskriptu bija tikpat dabiski, kā uzrakstīt līdzīgu aicinājumu Taigeram Vudsam, gatavojot izdošanai grāmatu par golfu. Vēl jo svarīgāks bija tas, ka jebkurā grāmatā par dievietes kultu nebūtu iespējams izvairīties no Sionas Priorijas pieminēšanas.

"Te jums būs viens liktenīgs jautājums." Tībings joprojām uzjautrinājās. "Vai jūsu viedoklis par Prioriju bija pozitīvs vai negatīvs?"

Tībinga jautājuma patiesā jēga Lengdonam bija skaidra. Daudzi vēsturnieki neizprata, kāpēc Priorijai joprojām Sangreal dokumenti jātur slepenībā. Daži pauda viedokli, ka šo informāciju vajadzējis atklāt jau sen.

"Es nekomentēju Priorijas darbību."

"Jūs domājat bezdarbību?"

Lengdons paraustīja plecus. Acīmredzot Tībings uzskatīja, ka dokumenti jāpublisko.

"Es tikai aprakstu brālības izveides vēsturi un raksturoju šo organizāciju kā dievietes kulta sekotāju mūsdienās, Grāla glabātāju un senu dokumentu sargātāju."

Sofija palūkojās viņā.

"Vai pieminējāt slēgakmeni?"

Lengdons saviebās. Viņš bija to pieminējis. Neskaitāmas reizes.

"Rakstīju par iespējamo slēgakmeni, paskaidrodams, kādas pūles Priorija veltījusi, lai glabātu Sangreal dokumentus drošībā."

Sofija iepleta acis.

"Tas, šķiet, arī izskaidro to P. S. Sameklē Robertu Lengdonu."

Lengdons nojauta, ka manuskriptā vēl kaut kas modinājis Sonjēra interesi, taču par to viņš nolēma aprunāties ar Sofiju divatā.

"Tātad," Sofija teica, "jūs melojāt kapteinim Fašam."

"Ko?" Lengdons sašutis iesaucās.

"Jūs viņam teicāt, ka neesot sarakstījies ar manu vectēvu."

"Neesmu arī! Manuskriptu viņam nosūtīja mans izdevējs."

"Padomājiet labi, Robert. Ja kapteinis Fašs neatrada aploksni, kurā izdevējs bija sūtījis manuskriptu, viņš varēja secināt, ka to bijāt sūtījis jūs." Viņa kaut ko apsvēra. "Vai, vēl ļaunāk, ka jūs to pats atvedāt un melojāt."

***

Kad "Range Rover" iebrauca Buržē lidlaukā, Remi aizstūrēja līdz mazam angāram pašā pacelšanās joslas galā. Viņiem tuvojoties, izspūris vīrs saburzītā aizsargkrāsas kombinezonā izsteidzās no angāra, pamāja ar roku un pastūma sānis milzīgus rievota skārda vārtus, atsedzot slaidu baltu reaktīvo lidmašīnu.

Lengdons blenza uz mirdzošo korpusu.

"Tāda ir tā Elizabete?"

Tībings lepni pasmaidīja.

"Par Lamanša transporttuneli daudz ašāka."

Vīrs kombinezonā piesteidzās klāt, acis piemiedzis starmešu gaismā.

"Viss gandrīz gatavs, ser!" Viņa balsī jautās angļu akcents. "Atvainojos par kavēšanos, bet nebiju gaidījis, ka…" Viņš apklusa un, redzot visus izkāpjam no mašīnas, nopētīja Sofiju, Lengdonu un, visbeidzot, Tībingu.

"Maniem pavadoņiem un man Londonā ir steidzamas darīšanas. Laika maz. Lūdzu, sagatavojiet visu, lai varam izlidot nekavējoties." To sacīdams, Tībings paņēma no mašīnas pistoli un pasniedza Lengdonam.

Ieroci ieraugot, pilota acis izvalbījās. Piegājis Tībingam klāt, viņš tam iečukstēja ausī:

"Ser, pazemīgi lūdzu piedošanu, bet mana diplomātiskā lidojumu atļauja attiecas tikai uz jums un jūsu kalpotāju. Nevaru uzņemt jūsu viesus."

"Ričard," Tībings sirsnīgi smaidīja, "divtūkstoš sterliņu mārciņu un tā pielādētā pistole liecina, ka varat uzņemt arī manus viesus." Viņš norādīja uz "Range Rover". "Un to nabaga zelli no bagāžnieka arī."

Abi "Haivker-731" dzinēji "Garrett TFE-731" rēca, ar tādu spēku raudami lidmašīnu debesīs, ka pakrūtē iesmeldzās. Aiz iluminatora pārsteidzoši ātri saruka Buržē lidlauks.

Es bēgu no valsts, Sofija domāja, iegrimdama ādas sēdeklī. Līdz pat šim brīdim viņa uzskatīja, ka viņas un Faša tēlotās peles un kaķa attiecību ainas Aizsardzības ministrija varētu kaut kā attaisnot. Gribēju aizstāvēt nevainīgu cilvēku. Mēģināju izpildīt vectēva pirmsnāves vēlēšanos. Sofija saprata, ka šī visai nelielā iespēja kļūst arvien nereālāka. Viņa atstāja valsti bez dokumentiem, pavadot policijas meklēšanā izsludinātu cilvēku un vedot līdzi sasietu ķīlnieku. Ja vien pastāvēja "saprāta robežas", viņa tām nupat bija tikusi pāri. Gandrīz vai ar skaņas ātrumu.

Sofija kopā ar Lengdonu un Tībingu sēdēja salona priekšgalā tas bija projektēts Fan Jet Executive stilā, kā vēstīja zeltīta plāksnīte uz durvīm. Viņu ērtie grozāmie krēsli bija iestiprināti grīdā ierīkotās sliedēs; tos varēja pārvietot, lai iekārtotos ap četrstūrainu cēlkoksnes galdu. Maza apspriežu zāle. Taču cienīgā vide ne visai atbilda necilajai situācijai lidmašīnas astesgalā; tur, atsevišķā nodalījumā blakus tualetei, ar ieroci rokā sēdēja Tībinga kalpotājs Remī, pildot neapskaužamo pavēli apsargāt asinīm noplūdušo mūku. Tas, cieši sasaistīts, gulēja pie viņa kājām kā tāds bagāžas sainis.

"Pirms pievērsīsimies slēgakmenim," Tībings iesāka, "es gribētu lūgt jūsu piekrišanu izteikt dažas piezīmes." Viņš rūpīgi izvēlējās vārdus kā gādīgs tēvs, kas gatavojas bērniem atklāt viņu pasaulē nākšanas noslēpumu. "Mani draugi, es apzinos, ka šajās gaitās esmu tikai jūsu viesis, bet jūtos par to pagodināts. Tā kā visu mūžu esmu veltījis Grāla meklējumiem, uzskatu par savu pienākumu brīdināt jūs, ka jūs gatavojaties doties tādā ceļā, no kura vēl neviens nav novērsies, par spīti draudošajām briesmām." Viņš pievērsās Sofijai. "Mis Nevē, jūsu vectēvs nodeva šo kripteksu jums cerībā, ka novērtēsiet Svētā Grāla noslēpumu."

"Jā."

"Protams, jūs esat gatava doties cejā, lai ari kurp tas noved."

Sofija pamāja, kaut gan mieru nedeva ari otrs iemesls. Patiesība par manu ģimeni. Lai gan Lengdons bija apgalvojis, ka slēgakmenim nav nekāda sakara ar viņas pagātni, Sofija juta, ka ar šo noslēpumu saistīts kas dziļi personisks; šķita, ka vectēva roku darinātais kriptekss gribētu viņai ko teikt, dāvāt kādu mierinājumu pēc tukšuma, kas vajājis viņu visus šos gadus.

"Šajā naktī mira jūsu vectēvs un vēl trīs cilvēki," Tībings turpināja, "un viņi mira, lai nepieļautu slēgakmens nonākšanu Baznīcas rokās. "Opus Dei" dkai nedaudz pietrūka, lai to iegūtu. Ceru, jūs saprotat, ka jums uzticēta ārkārtīgi liela atbildība. Jums pasniegta lāpa. Divus tūkstošus gadu nenodzisusī liesma, kam nedrīkst ļaut nodzist. Šī lāpa nedrīkst nonākt neīstajās rokās." Viņš apklusa, vērodams rožkoka lādīti. "Es saprotu, ka līdz šim jums, mis Nevē, nebija izvēles, taču tagad, apzinoties jautājuma nopietnību, jums vai nu pilnībā jāuzņemas atbildība… vai arī tā jāuztic kādam citam."

"Mans vectēvs kripteksu novēlēja man. Esmu pārliecināta viņš uzskatīja, ka spēšu uzņemties šo atbildību."

Tībings izskatījās iepriecināts, taču pārliecināts gan ne.

"Labi. Bez stipras vēlēšanās iztikt nevarēsim. Tomēr gribu zināt, vai saprotat, ka slēgakmens atvēršana būs saistīta ar vēl lielākiem pārbaudījumiem."

"Kā tas jāsaprot?"

"Mana dārgā, iedomāsimies, ka jums ir karte, kurā norādīts, kur atrodas Svētais Grāls. No tā brīža jūsu rīcībā būs patiesība, kas spēj pilnīgi mainīt vēsturi. Jūs būsiet tādas patiesības glabātāja, kuru cilvēce meklējusi gadu simteņiem. Jums būs jāuzņemas atbildība par šīs patiesības atklāšanu visai pasaulei. Tas, kas to izdarīs, iemantos daudzu cilvēku cieņu, taču ari daudzu citu nicinājumu. Jautājums ir šāds: vai jums pietiks spēka tik liela uzdevuma izpildei?"

Sofija iegrima pārdomās.

"Diez vai šis lēmums ir jāpieņem man."

Tībinga uzacis uzrāvās augšup.

"Ak tā? Ne slēgakmens glabātājam? Kam tad?"

"Brālībai, kas tik ilgi glabājusi šo noslēpumu."

"Priorijai?" Tībings neticīgi novilka. "Kādā veidā? Šonakt brālība tika iedragāta. Saskaņā ar jūsu trāpīgo formulējumu tai ir nocirsta galva. Vai nu kaut kādas noklausīšanās, vai izspiegošanas ceļā, to mēs nekad neuzzināsim, taču kāds nenoliedzami viņus atklāja un nogalināja četrus vadītājus. Šobrīd es neuzticētos nevienam no brālības locekļiem."

"Nu, un ko tad jūs ieteiktu?

"jūs, Robert, tikpat labi kā es, zināt, ka Priorija šo patiesību neglābāja tādēļ, lai tā mūžu mūžos pārklātos putekļiem. Viņi gaidīja īsto vēsturisko brīdi, lai darītu savu noslēpumu zināmu. Laiku, kad pasaule spētu uztvert šo patiesību."

"Un jūs uzskatāt, ka šis brīdis ir pienācis?"

"Pavisam noteikti. Tas ir pilnīgi acīmredzams. Visas vēsturiskās pazīmes par to liecina, un, ja Priorija nebūtu gatavojusies tuvākajā nākotnē atklāt savu noslēpumu, kāpēc Baznīcai vajadzētu rīkot uzbrukumu?"

"Mūks mums nemaz nav pateicis, kādā nolūkā bija ieradies," Sofija norādīja.

"Mūka nolūks bija Baznīcas nolūks," Tībings atbildēja, "iznīcināt dokumentus, kuros atmaskota lielā krāpšana. Šajā naktī Baznīca bija aizsniegusies tik tālu kā vēl nekad iepriekš, bet Priorija uzticējās jums, mis Nevē. Svētā Grāla glābšanas uzdevums nepārprotami ietvēr sevī Priorijas pēdējās vēlēšanās izpildi dalīties patiesībā ar visu pasauli."

Lengdons neizturēja.

"Lī, lūdzot, lai Sofija pieņem šādu lēmumu, ir pārāk daudz gribēts no cilvēka, kurš tikai nesen uzzinājis par Sangreal dokumentu pastāvēšanu."

Tībings nopūtās.

"Piedodiet, ja kļūstu pārāk uzmācīgs, mis Nevē. Protams, vienmēr esmu uzskatījis, ka ar šiem dokumentiem jāiepazīstina visa sabiedrība, taču lēmums galu galā jāpieņem jums pašai. Es tikai domāju, ka jums jāsāk domāt par to, kas notiks, ja mums izdosies atvērt slēgakmeni."

"Redziet, kungi," Sofija ierunājās pārliecinātā tonī, "citējot jūsu pašu teikto, jūs neatradīsiet Svēto Grālu, Svētais Grāls atradīs jūs. Es uzskatīšu, ka Grāls mani atrada ne jau nejaušības pēc, un, kad laiks pienāks, zināšu, kā jārīkojas."

Abi izskatījās pārsteigti.

"Nu, un tagad," viņa norādīja uz rožkoka lādīti, "varam turpināt."

Stāvēdams Chāteau Villette viesistabā, leitnants Kolē ar smagu sirdi noraudzījās dziestošajās kamīna liesmās. Pirms neilga brīža bija ieradies kapteinis Fašs; tas skaļi auroja blakusistabā, cenzdamies sadzīt pazaudētā "Range Roi'er" pēdas pa tālruni.

Tagad jau tas varētu būt nezin kur. Kolē nopūtās.

Nepakļāvies nepārprotamai Faša pavēlei un pazaudējis Lengdonu jau otru reizi vienas nakts laikā, Kolē vismaz mierināja sevi, ka kriminālistikas eksperti bija atraduši lodes caurumu grīdā, kurš apstiprināja Kolē taisnošanos par dzirdēto šāvienu. Taču Fašs bija galīgi saskābis, un Kolē paredzēja drūmas atskaņas, kad viss pierims.

Diemžēl nebija atrastas nekādas pēdas, kas ļautu izprast notikumus un to, kas vēl tajos iesaistīts. Atrastais "Audi" bija noīrēts, izmantojot viltotus dokumentus, pat viltotu kredītkartes numuru, un mašīnā atrastie pirkstu nospiedumi neatbilda nevieniem no tiem, kas bija atrodami Interpolā datu bāzē.

Istabā iesteidzās aģents.

"Kur kapteinis Fašs?"

Kolē pat nenovērsa skatienu no oglēm.

"Runā pa tālruni." &lt;

"Jau beidzu runāt!" Fašs noskaldīja, ienākdams iekšā. "Kas jauns?"

"Uz centrāli nupat zvanījis Andrē Vernē no Cīrihes Depozītbankas. Gribot aprunāties ar jums personiski. Mainīšot liecību," aģents ziņoja.

"Ak tā?" Fašs brīnījās.

Arī Kolē pacēla galvu.

"Vernē atzinās, ka Lengdons un Nevē šonakt bijuši bankā."

'To jau mēs sapratām," Fašs sacīja. "Kāpēc tad Vernē meloja?"

"Viņš teica, ka runāšot tikai ar jums, bet apsolīja pilnīgu sadarbību."

"Un ko grib pretī?"

"Lai par notikumiem bankā neuzzina plašsaziņas līdzekļi un lai palīdzot atgūt kādu nozagtu mantu. Izklausās, ka Lengdons un Nevē kaut ko nozaguši no Sonjēra konta."

"Ko?" Kolē nenovaldljās. "Kā tas varēja notikt?"

Fašs pat nepakustējās, skatienu no aģenta nenovērsdams.

"Ko viņi nozaguši?"

"Vernē neatklāja, bet var saprast, ka viņš ir gatavs uz visu, lai dabūtu to atpakaļ."

Kolē mēģināja apjēgt, kā kaut kas tāds varēja gadīties. Iespējams, Lengdons un Nevē piedraudējuši kādam bankas darbiniekam ar ieroci? Vai ari piespieduši Vernē, lai tas atver Sonjēra kontu un palīdz aizbēgt bruņumašīnā? Lai arī cik ticami tas izklausītos, Kolē šaubījās, ka Sofija Nevē varētu iesaistīties tamlīdzīgā avantūrā.

No virtuves atskanēja vēl viena aģenta balss.

"Kaptein? Es te pārbaudīju mistera Tībinga tālruņa atmiņu un piezvanīju uz Buržē lidlauku. Mums ir sliktas ziņas."

Pēc nepilnas minūtes Fašs jau bija gatavs atstāt Chāteau Villette.

Viņš bija noskaidrojis, ka Tībingam Buržē lidlaukā bijusi lidmašīna, kas pirms pusstundas aizlidojusi.

Lidlauka darbinieks pa tālruni paziņoja, ka nezinot, kas bijuši lidmašīnas pasažieri un uz kurieni lidmašīna devusies. Pacelšanās nav bijusi paredzēta, lidojuma grafiks arī nebija iesniegts. Nopietns likuma pārkāpums pat tādam nelielam lidlaukam. Fašs nešaubījās, ka, asi un nekavējoties rīkojoties, varēs noskaidrot visu nepieciešamo.

"Leitnant Kolē!" Fašs uzsauca, steidzoties uz ārdurvīm. "Man neatliek nekas cits kā vien atstāt jūs savā vietā, kamēr šo māju pārbauda eksperti. Vismaz vienreiz mēģiniet neko nesaputrot."

Kad "Hmoker" izlīdzināja gaitu, degunu pret Angliju pavērsis, Lengdons uzmanīgi pacēla rožkoka lādīti, ko bija turējis klēpī pacelšanās laikā. Tagad, noliekot lādīti uz galda, viņš juta Sofijas un Tībinga nepacietīgās gaidas.

Atsprādzējis vāku un atvēris lādīti, Lengdons pievērsa uzmanību nevis kripteksā diskiem ar burtiem, bet mazītiņajam caurumiņam lādītes vāka iekšpusē. Ar pildspalvas galu piesardzīgi atdalījis virspusē inkrustēto rozi, viņš atsedza zem tās paslēpto uzrakstu. Sub rosa, viņš atcerējās, cerot, ka svaigs redzējums varētu viest skaidrību. Sakopojis visu uzmanību, Lengdons pētīja neparasto tekstu.

Pec dažam sekundem cerības bija atkal paputējušas. "Es, Lī, te pilnīgi neko nesaprotu."

No savas vietas pie galda Sofija vēl nespēja saskatīt tekstu, taču tas, ka Lengdons uzreiz nepazīst valodu, viņu pārsteidza. Mans vectēvs lietojis tik mīklainu valodu, kas pat simbolikas pazinējam ir sveša? Taču drīz vien viņa apjauta, ka par to nu gan nevajadzētu brīnīties. Nebija pirmā reize, kad mazmeita minēja Žaka Sonjēra noslēpumus.

Sofijai pretī sēdošais Tībings vai plīsa aiz nepacietības. Nespēdams mierīgi sagaidīt savu kārtu apskatīt tekstu, viņš satraukts trīcēja, pieliekdamies tuvāk un mēģinādams kaut ko ieraudzīt pāri Lengdona plecam, kamēr tas pētīja lādīti.

"Es nesaprotu," Lengdons apjucis čukstēja. "Sākumā domāju, ka tā ir semītu valoda, bet vairs neesmu tik pārliecināts. Semītu valodās parasti izmanto nekkudot. Šeit tā nav."

"Iespējams, kāda senāka forma," Tībings ieteicās.

"Nekkudot?" Sofija jautāja.

Tībings nespēja atraut skatienu no lādītes.

"Mūsdienu semītu valodās alfabētā lielākoties neizmanto patskaņus, bet nekkudot mazus punktiņus un svītriņas vai nu zem līdzskaņiem, vai arī tieši uz tiem -, kas norāda, kāds patskanis tos pavada. Vēsturiskā skatījumā nekkudot ir samērā jauns valodas elements."

Lengdons joprojām pētīja uzrakstu.

"Vai tā varētu būt transliterācija kādā citā valodā…?"

Tībings vairs nespēja novaldīties.

"Vai jūs neiedotu man…" Izstiepis roku, viņš pievilka lādīti sev klāt. Neapšaubīdams Lengdona zināšanas tradicionālo senvalodu grieķu, latīņu, romāņu jomā, viņš, tikai aci šai valodai uzmetis, nosprieda, ka tai jābūt kādai īpašai valodai, iespējams, raši rakstā, vai kādai citai.

Dziļi ievilcis elpu, Tībings priecājās par uzrakstu. Klusums ieilga. Ar katru mirkli Tībinga pārliecība mazinājās.

"Man nav ko teikt," viņš atzinās. "Neko līdzīgu neesmu savu mūžu redzējis!"

Lengdons sadrūma.

"Vai varu apskatīties?" Sofija jautāja.

Tībings izlikās nedzirdam.

"Vai jūs, Robert, sacījāt, ka, iespējams, gadījies redzēt ko līdzīgu?"

Lengdons izskatījās saīdzis.

"Tā man šķita. Nezinu. Kaut kas pazīstams, bet nevaru saprast, kas."

"Lī?" Sofijai nemaz nepatika tas, ka viņu neievēro. "Vai varu apskatīt sava vectēva izgatavoto lādīti?"

"Nu protams, dārgā," Tībings teica, pastumdams to uz viņas pusi. Viņš negribēja izklausīties augstprātīgs, taču Sofijai Nevē jau nu tas nebija pa zobam. Ja jau pat Britu karaļnama vēsturnieks un Hārvarda universitātes simbologs nevarēja noteikt, kas tā par valodu…

"Nūja," Sofija teica, pāris mirkļu lādīti pētījusi. "Uzminēju."

Tībings un Lengdons, reizē pagriezušies, blenza viņā.

"Ko uzminējāt?" Tībings jautāja.

Sofija paraustīja plecus.

"Uzminēju, ka tieši šo valodu mans vectēvs būs izvēlējies."

"Vai gribat teikt, ka saprotat, kas tur rakstīts?" Tībings iesaucās.

"Bez mazākās piepūles," Sofija priecīga atteica. "Vectēvs man to iemācīja, kad man bija seši gadi. Neesmu aizmirsusi." Viņa pārliecās galdam pāri, veltīdama Tībingam brīdinošu skatienu. "Un, atklāti sakot, zinot jūsu uzticību karajnamam, jūtos nedaudz pārsteigta, ka jūs to nepazināt."

Lengdons acumirklī visu saprata.

Vai kāds brīnums, ka raksts šķita tik pazīstams!

Pirms vairākiem gadiem Lengdons bija piedalījies kādā pasākumā Hārvardā, Foga mņzejā. Hārvarda universitātes bijušais students Bills Geitss bija atgriezies savā alma mater, lai nodotu muzejā vienu no saviem dārgākajiem pirkumiem astoņpadsmit papīra lapas, ko viņš bija nesen iegādājies Armanda Hammera mantas izsolē.

Viņa piedāvātā pēdējā cena bija 30,8 miljoni dolāru.

Autors Leonardo da Vinči.

Šīs astoņpadsmit lapas, ko nodēvēja par Leonardo da Vinči "Lesteras rokrakstiem" to bijušā slavenā īpašnieka, Lesteras grāfa, piemiņai, bija viss, kas atlicis no kādas da Vinči aizraujošas dienasgrāmatas, apraksti un zīmējumi, kuri iepazīstināja ar da Vinči progresīvajām atziņām astronomijas, ģeoloģijas, arheoloģijas un hidroloģijas laukā.

Lengdona atmiņā uz mūžu bija palikusi sava reakcija pēc ilgas stāvēšanas rindā, lai beidzot aplūkotu neiedomājami vērtīgo pergamentu. Pilnīga vilšanās. Teksts bija nesalasāms. Lai gan pergaments bija lieliski saglabājies un rokraksts nevainojams rakstīts bija ar tumšsarkanu dnd uz krēmkrāsas pergamenta -, neko nevarēja salasīt. Sākumā Lengdons nosprieda, ka nespēj to izlasīt, jo da Vinči rakstījis senitāļu valodā. Taču, ieskatījies uzmanīgāk, viņš saprata, ka nespēj pazīt nevienu itāliešu valodas vārdu, pat burtu ne.

"Pamēģiniet ar šo, ser," pačukstēja pie vitrīnas pienākusī muzeja darbiniece. Viņa norādīja uz kabatas spogulīti, kas bija ar ķēdīti piestiprināts pie vitrīnas malas. Lengdons paņēma to un aplūkoja tekstu spogulī.

Un acumirklī visu saprata.

Viņš tik karsti bija vēlējies ātrāk iepazīties ar ievērojamā domātāja idejām, ka bija aizmirsis vienu no viņa daudzajiem mākslinieka talantiem spēju rakstīt spoguļrakstā, ko neprata izlasīt gandrīz neviens. Vēsturnieki joprojām nebija vienojušies, vai da Vinči tā rakstījis gluži vienkārši prieka pēc vai arī, lai atturētu cilvēkus, kas mēdz lūkoties pārplecu un piesavināties citu idejas. Skaidrs, ka da Vinči visu darīja pēc sava prāta.

Sofija priecājās, redzot, ka Roberts sapratis viņas teikto.

"Es varu nolasīt dažus pirmos vārdus," viņa sacīja. 'Teksts ir angļu valodā."

Tībings joprojām nebija attapies.

"Par ko jūs tur runājat?"

"Teksts apgrieztā kārtībā," Lengdons sacīja. "Vajadzīgs spogulis."

"Nē, nav vajadzīgs," Sofija teica. "Varu derēt, ka šis saplāksnis ir pietiekami plāns." Viņa pacēla rožkoka lādīti pret sienas lampu un pētīja vāka apakšpusi. Viņas vectēvs gan neprata spoguļrakstu, tāpēc vienmēr mānījās, rakstīdams normāli, bet pēc tam apgrieza papīru otrādi un pārzīmēja apgriezto tekstu. Sofija nosprieda, ka viņš iededzinājis normālo tekstu koka plāksnītē, pēc tam noslīpējis plāksnītes otru pusi, līdz tā kļuva tik plāna kā papīrs un iededzināto tekstu varēja redzēt cauri. Tad viņš gluži vienkārši ievietoja plāksnīti vākā.

Tuvinot vāku gaismai, viņa pārliecinājās, ka spriedusi pareizi. Gaisma plūda plānajam koka slānim cauri, un vāka apakšpusē teksts bija labi saskatāms.

Pilnīgi salasāms.

"Angļu valoda," Tībings nokrekstēja, aiz kauna nokārdams galvu. "Mana dzimtā valoda."

Lidmašīnas astesgalā Remī Legaludē piepūlēja dzirdi, lai kaut ko saklausītu, taču dzinēju rūkoņa pārmāca visu. Remī nebija mierā ar nakts notikumu attīstību. It nemaz. Viņš paraudzījās uz sasieto mūku pie kājām. Vīrietis tagad gulēja pilnīgi nekustīgs, kā samierinājies ar likteni, vai arī klusībā lūdza atpestīšanu.

Četrarpus kilometru augstumā Robertam Lengdonam šķita, ka fiziskā pasaule apkārt pagaist, visas viņa domas joņoja ap Sonjēra dzejoli, kas bija lasāms lādītes rožkoka vākā.

Sofija veikli sameklēja papīra lapiņu un norakstīja dzejoļa tekstu. Kad viņa bija pabeigusi, visi trīs pēc kārtas ņēmās to lasīt. Tas atgādināja kādu arheoloģisku krustvārdu mīklu… mīklu, kas norādīja, kādā veidā atverams kriptekss. Lengdons lēni izlasīja visu pantiņu.

Senais gudrības vārds šo tīstokli atbrīvos un palīdzēs atgūt viņas izkaisīto ģimeni… templiešu slavēts galvas akmens to slēdz… un atbāšs atklās jums patiesību.

Lengdons vēl nebija spējis iedomāties, kādu senu paroli varētu likt nojaust šāds pants, kad viņā atbalsojās kas daudz pamatīgāks dzejas pantmērs šajā angļu tekstā. Jambiskais pentametrs.

Ar šo pantmēru Lengdons bija sastapies daudzkārt, pētīdams slepenās biedrības visā Eiropā, arī strādājot Vatikāna Slepenajā arhīvā iepriekšējā gadā. Gadsimtiem jambisko pentametru par dzejas pantmēru izvēlējās izcili mācīti vīri visā pasaulē, sākot no

Senās Grieķijas rakstnieka Arhiloha līdz Šekspīram, Miltonam, Čoseram un Voltēram drošsirdīgiem gariem, kuri savas domas pauda pantmērā, kam daudzi tajos laikos piedēvēja mistiskas īpašības. Jambiskā pentametra saknes bija dziļi pagāniskas.

jambi. Divas zilbes ar pretēju uzsvaru. Uzsvērtā un neuzsvērtā. Iņ jan. Līdzsvarots pāris. Sakārtots grupās pa pieci. Pentametrs. Pieci Veneras piecstūrim un svētajai sievišķībai.

"Rakstīts pentametrā!" Tībings neizturēja un uzsauca Lengdonam. "Un pants ir angļu valodā! La lingua pura!96 "

Lengdons pamāja. Priorija, tāpat kā daudzas slepenās brālības Eiropā, kuras nebija vienisprātis ar Baznīcu, gadsimtiem uzskatīja angļu valodu par vienīgo tīro valodu Eiropā. Atšķirībā no franču, spāņu un itāļu valodas, kuru saknes bija meklējamas latīņu Vatikāna valodā, angļu mēle valodnieciskā ziņā bija tālu no Romas propagandas mašīnas, tādējādi kļūstot par svēto, slepeno valodu tajās brālībās, kur izglītības līmenis bija gana augsts, lai to apgūtu.

"Šajā dzejolī," Tībings jūsmoja, "minēts ne vien Grāls, bet ari Tempļa bruņinieki un Marijas Magdalēnas izkliedētā ģimene! Ko vēl varētu vēlēties?"

"Paroli," Sofija teica, vēlreiz paraudzījusies uz dzejoli. "Šķiet, ka mums vēl vajadzīgs kāds senlaicīgs gudrības vārds."

"Abrakadabra?" Tībings minēja, acīm iemirdzoties.

Vārds, kas sastāv no pieciem burtiem, Lengdons domāja, prātā pārlūkodams pārsteidzoši lielo seno vārdu skaitu. Tos visus varētu dēvēt par "gudrības vārdiem" noslēpumainu dziesmu vārdus, astroloģiskos pareģojumus, slepeno brālību rituālos teicienus, dažādu tautu burvestības vārdus, pagānu mantras -, sarakstu varētu turpināt līdz bezgalībai.

"Parole," Sofija sacīja, "šķiet, saistīta ar templiešiem." Viņa nolasīja vienu rindu. "Templiešu slavēts galvas akmens to slēdz."

"Lī," Lengdons teica, "jūs esat speciālists templiešu jautājumos. Vai jums ir kāds ierosinājums?"

Tibings ilgi klusēja, tad nopūtās.

"Nu, galvas akmens acīmredzot ir kāds apbedījuma iezīmēšanas līdzeklis. Iespējams, dzejolī ir atsauce uz kapakmeni, ko templieši slavināja pie Magdalēnas kapa, taču tas mums neko lielu nedod, jo mēs nezinām, kur viņas kaps atrodas."

"Pēdējā rindiņā," Sofija sacīja, "teikts, ka atbāšs atklāšot patiesību. Kur esmu dzirdējusi šo vārdu? Atbāšs."

"Es nebrīnītos," Lengdons viņai atbildēja, "ja tas būtu noticis kriptogrāfijas nodarbībās. Atbāša slepenraksts ir viens no senākajiem cilvēcei zināmajiem šifriem."

Nu protams! Sofija atguvās. Slavenā senebreju šifrēšanas sistēma.

Ar atbāša slepenrakstu Sofija patiešām bija iepazinusies kriptogrāfijas studiju pašā sākumā. Atbāšu pazina jau 500 gadu pirms Kristus dzimšanas un mūsdienās izmantoja par pamatu, apgūstot rotācijas aizstājzīmju šifru. Jūdu kriptogrammas vienkāršākais veids, atbāša slepenraksts, bija vienkārša atslēga, kas darbojās pēc aizstāšanas principa, izmantojot senebreju alfabētu ar divdesmit diviem burtiem. Atbāšā pirmo burtu aizstāja ar pēdējo burtu, otro ar iepriekšpēdējo, un tā tālāk.

"Atbāšs te būs ļoti piemērots," Tībings teica. "Atbāšā šifrēti teksti atrodami kabalā, Nāves jūras rokrakstos, pat Vecajā Derībā. Jūdu zinātnieki un mistiķi joprojām atrod slēptās nozīmes, ņemot talkā atbāšu. Priorija pavisam noteikti varēja izmantot atbāša šifru."

"Vienīgā problēma ir tā," Lengdons piezīmēja, "ka mums nav, kur izmēģināt šo atslēgu."

Tībings nopūtās.

"Bet uz galvas akmens koda vārdam jābūt. Mums jāuzmeklē tas templiešu slavinātais galvas akmens."

Pēc Lengdona sejas izteiksmes Sofija noprata, ka Tempļa bruņinieku galvas akmens atrašana nevarētu būt vienkārša.

Atbāšs esot atslēga, Sofija domāja. Tikai durvju mums nav.

Pēc pāris minūtēm Tībings drūmi nopūtās un papurināja galvu.

"Mani draugi, esmu apjucis. Ļaujiet man to pārdomāt, kamēr sameklēšu mums ko graužamu un apraudzīšu Remī un mūsu viesi." Viņš piecēlās un devās uz lidmašīnas astesgalu.

Vērojot viņu aizejam, Sofija apjauta, cik ļoti nogurusi.

Aiz iluminatora valdīja necaurredzama tumsa. Sofijai šķita, ka viņu rauj izplatījumā uz nezināmu mērķi. Jau bērnībā radusi minēt vectēva miklas, viņa piepeši saprata, ka dzejoli ir kāda informācija, kuru neviens vēl nav atklājis.

Tur jābūt vēl kaut kam, viņa sprieda. Asprātīgi noslēptam… bet jābūt.

Vēl mieru nedeva doma, ka tas, ko viņi varētu atrast kripteksā, nemaz nebūtu tik vienkāršs kā karte, kas norādīs ceļu pie Svētā Grāla. Lai gan Tībings un Lengdons bija pārliecināti, ka patiesība ir tieši marmora cilindrā, Sofija bija diezgan pieredzējusi vectēva apslēptās mantas meklējumos, lai zinātu, ka viņš nekad nemēdza tik viegli uzticēt savus noslēpumus.

Buržē lidlauka naktsmaiņas gaisa satiksmes kontrolieris snauduļoja tukšā radara ekrāna priekšā, kad Drošības policijas kapteinis izlauza kontrolieru dežūrtelpas durvis.

"Tībinga lidmašīna!" Bezū Fašs ieaurojās, ienākdams nelielajā tornī. "Uz kurieni tā aizlidoja?"

Kontrolieris vervelēdams mēģināja aizsargāt britu klienta viena no lidlauka cienījamākā izmantotāja tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību. Tam nebija nekādu panākumu.

"Lai notiek!" Fašs sacīja. "Es jūs arestēšu par to, ka privātai lidmašīnai ļāvāt pacelties, nereģistrējot tās lidojuma maršrutu." Fašs pamāja otram policijas darbiniekam, kurš, roku dzelžus sagatavojis, apņēmīgi tuvojās, un satiksmes kontrolieri pārņēma šausmas. Viņš atcerējās lasījis avīžrakstus par to, vai Francijas policijas kapteinis ir varonis vai bieds. Šis jautājums viņam nu bija skaidrs.

"Pagaidiet!" kontrolierim izlauzās. "Varu jums pateikt tikai vienu. Sers Lī Tībings regulāri lido uz Londonu, kur viņam veic medicīniskās procedūras. Viņam Kentā, Biginhilas darījumu lidlaukā, ir angārs. Tas ir Londonas pievārtē."

Fašs noraidoši pamāja darbiniekam ar roku dzelžiem.

"Vai šonakt arī viņš aizlidoja uz Biginhilu?"

"Nezinu," kontrolieris godīgi atbildēja. "Lidmašīna uzņēma parasto kursu, un pēdējo reizi radarā redzēju, ka tā dodas uz Apvienoto Karalisti. Visticamāk uz Biginhilu."

"Vai viņam bija pasažieri?"

"Es, mesjē, apzvēru, ka nevarēju to redzēt. Mūsu klientiem atļauts piebraukt tieši pie angāra un iekāpt, kad vien vēlas. Par pasažieriem var zināt saņēmējas lidostas muitas darbinieki."

Fašs palūkojās pulkstenī un pārlaida skatienu termināla priekšā novietotajām reaktīvajām lidmašīnām.

"Ja viņi lido uz Biginhilu, cik laika atlicis līdz piezemēšanās brīdim?"

Kontrolieris paskatījās kādā žurnālā.

'Tas nav ilgs lidojums. Viņa lidmašīna varētu nolaisties aptuveni… sešos trīsdesmit. Pēc ceturtdaļstundas."

Fašs sarauca pieri un pagriezās pret kādu no saviem pavadoņiem.

"Sadabūjiet man kādu transportlīdzekli. Lidošu uz Londonu. Un sazvaniet Kentas policiju. Ne jau britu M/5. Troksni necelsim. Kentas municipālo policiju. Lai ļauj Tībinga lidmašīnai nosēsties. Un tad lai to aplenc turpat, uz nosēšanās skrejceļa. Lai neviens neizkāpj, kamēr es ieradīšos."

"Jūs pieklusāt," Lengdons teica, "Hazvker" salonā raudzīdamies Sofijā.

"Esmu nogurusi," viņa atbildēja. "Un tas dzejolis. Es nesaprotu."

Lengdons varētu teikt to pašu. Dzinēju dūkoņa un lidmašīnas tikko jūtamā šūpošanās gandrīz iemidzināja, galva pēc mūka sitiena joprojām sāpēja. Tībings bija devies uz lidmašīnas astesgalu, un Lengdons nolēma izmantot brīdi, kad palicis divatā ar Sofiju. Vajadzēja aprunāties par to, kas viņam nelika mieru.

"Es beidzot saprotu, kāpēc jūsu vectēvs pūlējās panākt, lai mēs satiekamies. Vismaz daļēji saprotu. Domāju, ka viņš gribēja, lai es jums kaut ko paskaidroju."

"Vai tad ar Svēto Grālu un Mariju Magdalēnu nepietiek?"

Lengdons īsti nezināja, kā turpināt.

"Tā plaisa starp jums. Tas, kāpēc jūs nesatikāties visus desmit gadus. Iespējams, viņš cerēja, ka man izdosies ko labot, izskaidrojot, kas jūs atsvešināja." -

Sofija paraustīja plecus.

"Es jums neesmu teikusi, kas mūs atsvešināja."

Lengdons vērīgi paraudzījās viņā.

"Jūs redzējāt rituālu, kurā cilvēki stājās dzimumsakaros. Vai tā ir?"

Sofija sarāvās.

"Kā jūs to zināt?"

"Jūs man stāstījāt, ka bijāt redzējusi ko tādu, kas jūs pārliecināja, ka vectēvs ir slepenā brālībā. Lai arī kas tas bija, jūs tik ļoti satraucāties, ka no tā laika ar viņu pat nerunājāt. Man visai daudz ir zināms par slepenām brālībām. Nav jābūt da Vinči prātam, lai uzminētu, ko jūs redzējāt."

Sofija raudzījās tukšumā.

"Vai tas bija pavasarī?" Lengdons jautāja. "Aptuveni ekvinokcijas periodā? Marta vidū?"

Sofija nenovērsās no iluminatora.

"Universitātē bija pavasara brīvdienas. Es pārrados mājās dažas dienas agrāk."

"Vai negribat man izstāstīt?"

"Labāk ne." Sofija pēkšņi pagriezās pret Lengdonu, un viņas skatiens liecināja, ka viņa ir tuvu asarām. "Es jau nezinu, ko redzēju."

"Vai tur bija gan vīrieši, gan sievietes?"

Brītiņu padomājusi, viņa pamāja.

"Tērpušies baltā un melnā?"

Viņa paberzēja acis, tad pamāja, nedaudz paļāvīgāk.

"Sievietes bija baltās, caurspīdīgās drānās… zeltītām kurpēm kājās. Vīrieši bija melnās tunikās un melnās kurpēs."

Lengdons pūlējās apvaldīt satraukumu, tik grūti bija noticēt Sofijas teiktajam. Sofija Nevē bija nejauši redzējusi divus tūkstošus gadu vecu svētu ceremoniju.

"Un maskas?" Viņš centās runāt mierīgi. "Maskas uz sejas?"

"Jā. Visiem. Vienādas maskas. Sievietēm baltas. Vīriešiem melnas."

Lengdons bija lasījis šīs ceremonijas aprakstus un izprata tās mistisko izcelsmi.

"To sauc Hieros Gamos," viņš klusu paskaidroja. "Vairāk nekā divus tūkstošus gadu sena tradīcija. Ēģiptes priesteri un priesterienes to veica regulāri, godinot sievietes auglības varenību." Viņš apklusa, tad pieliecās Sofijai tuvāk. "Un, ja jums gadījās redzēt Hieros Gamos pilnīgi nesagatavotai, ja absolūti neizpratāt tās nozīmi, jūsu šoks ir pilnīgi saprotams."

Sofija klusēja.

"Hieros Gamos grieķu valodā nozīmē "svētā laulība"," viņš paskaidroja.

"Tas rituāls, ko es redzēju, laulību neatgādināja."

"Laulību kā savienību, Sofij."

"Jūs gribat teikt kopošanos."

"Nē."

"Nē?" viņa pārjautāja, olīvzaļajām acīm viņu pētīdama.

Lengdons nedaudz piekāpās.

"Nu… jā, bet ne jau tā, kā mēs to saprotam mūsdienās." Lai gan viņas redzētais atgādinājis seksuālu rituālu, viņš paskaidroja, Hieros Gamos it nemaz neesot saistīts ar erotiku. Tas esot garīgs akts. Vēsturiski dzimumsakars bija darbība, kurā vīrietis un sieviete pieredzēja Dievu. Senās tautas ticēja, ka vīrietis esot garīgi nepilnīgs līdz brīdim, kad miesīgi iepazīst svēto sievišķību. Fiziskā savienošanās ar sievieti bija vienīgais līdzeklis, kā vīrietis varēja pilnveidoties garīgi un galu galā sasniegt gnosis iepazīt dievību. Kopš Izīdas laikiem seksuālos ritus uzskatīja par zemes vīrieša vienīgo iespēju sasniegt debesis. "Savienojoties ar sievieti," Lengdons teica, "vīrietis varēja sasniegt kulminācijas mirkli, kad viņa prāts pilnīgi atbrīvojās un viņš spēja ieraudzīt Dievu."

Sofija neticīgi nogrozīja galvu.

"Orgasms lūgšanas vietā?"

Lengdons paraustīja plecus, lai gan īstenībā vajadzētu atzīt, ka Sofijai ir taisnība. No fizioloģijas viedokļa, vīrieša kulminācijas brīdi pavada niecīgs laika sprīdis, kad domas neeksistē. Īslaicīgs garīgs tukšums. Apskaidrības mirklis, kad var ieraudzīt Dievu. Meditācijas guru spējuši sasniegt līdzīgu bezdomu stāvokli bez dzimumsakariem un nereti salīdzināja nirvānu ar nebeidzamu garīgu orgasmu.

"Nūjā," Lengdons klusu turpināja, "ir svarīgi paturēt prātā, ka seno tautu viedoklis par dzimumattiecībām pilnīgi atšķīrās no mūsdienu uzskatiem. Dzimumsakari ieguva jaunas dzīves lielā brīnuma nozīmi, un brīnumus varēja darit vienīgi Dievs. Sievietes spēja radīt dzīvību darīja viņu svētu. Par dievieti. Dzimumsakari bija godājama cilvēka gara divu pušu vīrišķās un sievišķās savienošanās, caur kuru vīrišķā varēja sasniegt garīgo pilnību un tuvināties Dievam. Jūs redzējāt vienīgi dzimumsakaru, bet rituāla dalībniekiem tas bija garīguma brīdis. Hieros Gamos rituālam nav nekā kopīga ar perversiju. Tā ir dziļi svēta ceremonija."

Viņa vārdi rada atbalsi Sofijā. Visu nakti viņa bija turējusies ārkārtīgi līdzsvaroti, taču tagad Lengdons pirmo reizi pamanīja viņā šaubas. Acis atkal sariesās asaras, un viņa tās noslaucīja piedurknē.

Lengdons uz bridi novērsās. Bija jāatzīst, ka šī koncepcija dzimumsakars kā ceļš pie Dieva sākumā daudziem šķita nejēdzīga. Lengdona jūdu izcelsmes studentus vienmēr pārsteidza tas, ka jūdaisma tradīcijas ietvērušas arī rituālos dzimumsakarus. Turklāt tieši Templī. Senie jūdi ticēja, ka Vissvētākajā svētnīcā, Zālamana templī, mājo ne vien Dievs, bet arī Viņa visuvarenā sievišķīgā līdziniece, Šekina. Vīrieši, kas tiecās pēc garīgas pilnības, devās uz Templi pie priesterienēm jeb hierodulām, ar kurām mīlējās un pieredzēja dievišķo mirkli fiziskas tuvības laikā. Jūdu YHWH svētais Dieva vārds faktiski bija atvasināts no vārda Jehovah, vīrišķā Jah un senebreju Ievas, Havah, androgīnas fiziskās savienošanās.

"Baznīcas izveides pirmsākumos," Lengdons turpināja, "tas, ka cilvēki stājās dzimumsakaros, lai tuvinātos Dievam, nopietni apdraudēja katoļu varas pamatus. Rituāls it kā atstāja Baznīcu malā ar visu tās pašpasludināto spēju vienīgajai nodrošināt sakarus ar Dievu. Saprotams, tika darīts viss, lai nomelnotu dzimumattiecības, noraidot tos kā pretīgu un grēcīgu aktu. Tas pats norisinājās ari citās plašāk izplatītajās reliģijās."

Sofija klusēja, taču Lengdons juta, ka viņa sāk izprast vectēva rīcības pamatojumu. Savādi, ka šo jautājumu viņš bija pieminējis lekcijā saviem studentiem pēdējā semestrī. "Vai gan jābrīnās, ka dzimumattiecību jomā ir tik daudz neskaidrību?" viņš bija jautājis. "Mūsu senākā vēsture un pati fizioloģija liecina, ka dzimumattiecības ir dabiskas lolojams garīga piepildījuma veids, taču mūsdienu reliģija tās nopeļ, pamācot vairīties no dzimumtieksmes kā velna kārdināšanas izpausmes."

Lengdons bija izlēmis nešokēt studentus, atklājot, ka vairāk nekā divpadsmit slepenajās brālībās visā pasaulē turklāt dažām no tām bija ievērojama ietekme sabiedrībā joprojām piekopj seksuālos ritus, saglabājot senās ieražas. Toma Krūza atveidotais varonis filmā "Acis, plati aizvērtas" pats uz savas ādas to piedzīvo, iezagdamies Manhetenas sabiedrības elites pārstāvju slepenā saietā, kur tie nododas Hieros Gamos. Diemžēl filmas radītāji pieļāvuši daudz neprecizitāšu, taču pamatdoma ir skaidra filmā atainots slepenas brālības rituāls, kurā godina dzimumtuvības maģisko nozīmi.

"Profesor Lengdon?" Roku bija pacēlis kāds puisis, kas sēdēja pēdējā rindā. "Vai tas nozīmē, ka mums vajadzētu biežāk nodarboties ar seksu, nevis iet uz baznīcu?"

Lengdons pasmaidīja, taču neapjuka. No tā, ko viņam bija gadījies dzirdēt par Hārvarda universitātes studentu ballītēm, varēja secināt, ka seksa viņu dzīvē netrūka.

"Kungi," viņš iesāka, apzinoties jautājuma kutelīgumu, "vai drīkstu jums ko ieteikt? Neuzņemdamies atbalstīt pirmslaulību sakarus un nebūdams tik naivs, lai uzskatītu jūs visus par šķīstiem eņģeļiem, gribu dot vienu mazu padomu dzimumdzīves jomā."

Puiši pat uz priekšu paliecās, lai sadzirdētu viņa teikto.

"Nākamreiz, kad būsiet kopā ar sievieti, ielūkojieties savā sirdī un pavaicājiet sev, vai spējat uztvert dzimumsakaru kā mistisku, garīgu aktu. Izaiciniet sevi, meklējot to dievišķo dzirksti, kas vīrietim sasniedzama, vienīgi savienojoties ar svēto sievišķību."

Studentes pasmaidīja šķita, par ko tādu, kas zināms tikai viņām.

Puiši nedcīgi iesmējās un izmeta pa jociņam.

Lengdonam atlika tikai nopūsties. Tie vēl bija puikas.

Sofijas piere, piespiesta pie lidmašīnas iluminatora, bija kļuvusi vēsa. Viņa raudzījās tukšumā, mēģinot saprast Lengdona stāstīto. Nožēlas vilnis draudēja izlauzties atkal. Desmit gadu. Viņa atcerējās neatplēsto vectēva vēstuļu kaudzītes. Izstāstīšu Robertam visu. No iluminatora nenovērsusies, Sofija ierunājās klusu un bikli.

Sākot stāstīt par tās nakts notikumiem, viņa it kā aizceļoja atpakaļ… nolaidās meža vidū, netālu no vectēva chāteau… apjukusi pārmeklēja tukšo māju… sadzirdēja balsis no apakšas… un tad atrada slepenās durvis. Zagās lejā pa akmens kāpnēm, soli pa solim nolaizdamās pagrabā. Ieelpoja miklo gaisu. Vēsu, svaigu. Bija marts. Apstājusies uz kāpnēm, no lejas neredzama, viņa vēroja svešiniekus šūpojamies un skandējam vārdus lāpu trīcošajā gaismā.

Man rādās, Sofija domāja. Tas ir sapnis. Kas gan cits tas varētu būt?

Vīrieši un sievietes stāvēja pamīšus, melns, balts, melns, balts. Sieviešu skaistie, gaisīgie tērpi viļņojās, kad viņas ar labo roku cēla gaisā zelta lodes un unisonā skandēja: "Es biju ar jums jau pirmsākumā, kad dzima viss, kas ir svēts, es dzemdēju jūs, pirms atausa diena."

Sievietes nolaida lodes lejā, visi šūpojās uz priekšu un atpakaļ kā transā. Viņi godināja to, kas atradās apļa vidū.

Uz ko viņi raugās?

Balsis skanēja straujākā ritmā. Arvien skaļāk. Arvien ātrāk.

"Sieviete, kas ir tavā priekšā, ir mīlestība!" sievietes sauca, atkal paceldamas lodes gaisā.

Vīrieši atsaucās: "Viņa mājo mūžībā!"

Dziedājums kļuva arvien skaļāks un ātrāks. Apdullinoši skaļš. Vēl ātrāks. Klātesošie spēra soli uz priekšu un nometās ceļos.

Un tajā brīdī Sofija beidzot ieraudzīja to, ko viņi bija vērojuši.

Apļa vidū uz zema, grezni rotāta altāra gulēja vīrietis. Viņš bija kails, ar melnu masku uz sejas. Sofija uzreiz pazina viņa ķermeni un dzimumzīmi uz pleca. Viņa apvaldīja kliedzienu. Grandpēre! Šī aina vien varēja satriekt Sofiju, taču tas vēl nebija viss.

Vectēvam jāteniski virsū sēdēja kaila sieviete ar baltu masku, pār muguru viņai plūda krāšņu sudrabpelēku matu straume. Viņas augums bija tukls, nebūt ne ideāls, un viņa cilājās skandēto vārdu ritmā mīlējās ar Sofijas vectēvu.

Sofija gribēja pagriezties un bēgt, taču nespēja. Akmens sienas nelaida viņu vaļā, līdz skandēšana sasniedza drudžainu ritmu. Dalībnieki aplī gluži vai dziedāja, troksnis auga, sasniedzot neprātīgu kāpinājumu. Ar pēkšņu rēcienu tika sagaidīta kulminācija. Sofija baidījās pat ieelpot. Pēkšņi viņa saprata, ka sākusi klusītēm šņukstēt. Pagriezusies atpakaļ, viņa grīļodamās devās augšup, ārā no mājas un, viscaur trīcēdama, aizbrauca uz Parīzi.

Līgumreisa turbopropelleru lidmašīna atradās tieši virs Monako mirgojošām ugunīm, kad Aringarosa otrreiz atslēdza tālruni pēc sarunas ar Fašu. Viņš pasniedzās pēc maisiņa, taču jutās pārāk nevarīgs, lai atbrīvotos no nelabuma sajūtas.

Kaut nu tas būtu beidzies!

Faša pēdējā informācija šķita neaptverama, un bija jāatzīst, ka šonakt it nekam vairs nebija jēgas. Kas īsti notiek? Viss bija sagriezies otrādi. Kur esmu iepinis Sīļu? Kur pats esmu iepinies?

Nedrošā solī Aringarosa devās uz pilota kabīni.

"Man jālido citur."

Pilots paraudzījās pār plecu un iesmējās.

"Jokojat, vai?"

"Nē, man nekavējoties jānokļūst Londonā."

"Cienīgtēv, tas ir līgumreiss, nevis taksometrs."

"Es, protams, piemaksāšu. Cik vajag? Londona ir tikai vienas stundas lidojuma attālumā tālāk uz ziemeļiem, virziens ari gandrīz nav jāmaina, tātad…"

"Tas nav tikai naudas jautājums, tēvs. Ir arī kas cits."

"Desmit tūkstošu eiro. Uzreiz."

Pilots pagriezās, nedcīgi uzlūkodams bīskapu.

"Cik? Kurš priesteris tad braukā apkārt ar tādu naudu?"

Aringarosa aizgāja turp, kur bija sēdējis, atvēra melno portfeli un izņēma vienu bonu paciņu. Tad aiznesa to pilotam.

"Kas de tādi?" pilots brīnījās.

"Desmittūkstoš eiro vērtas Vatikāna bankas izsniegtas bonas."

Pilots šaubījās.

"Tikpat droša, cik skaidra nauda."

"Vienīgā atšķirība, ka nauda ir nauda," pilots teica, atdodams paciņu atpakaļ.

Aringarosa bija spiests atbalstīties pret pilota kabīnes durvju aplodu tik saguris viņš jutās.

"Tas ir dzīvības un nāves jautājums. Jums man jāpalīdz. Man jātiek uz Londonu."

Pilots raudzījās uz bīskapa zelta gredzenu.

"Vai dimanti ir īsti?"

Aringarosa palūkojās uz gredzenu.

"No tā es nevaru šķirties."

Pilots paraustīja plecus, tad pagriezās un skatījās uz priekšu.

Aringarosu pārņēma arvien dziļākas skumjas. Viņš nespēja novērst acis no gredzena. Taču viss, ko tas bīskapam nozīmēja, draudēja izplēnēt kuru katru brīdi. Pēc ilgām pārdomām viņš novilka gredzenu no pirksta un saudzīgi nolika uz vadības pults.

Tad viņš izslīdēja no pilota kabīnes un apsēdās savā vietā. Pēc neilga brīža Aringarosa juta, ka lidmašīna sasveras pāris grādu uz ziemeļiem.

Tik un tā Aringarosas slavas mirklis bija lupatās.

Viss bija uzsākts kā taisna, svētīta lieta. Lieliski izdomāts plāns. Un tagad viss bruka pats no sevis, kā kāršu namiņš… un galu tam nevarēja saredzēt.

Lengdons redzēja, ka Sofija joprojām nebija atguvusies pēc stāstījuma par Hieros Gamos. Viņš savukārt nespēja vien nopriecāties, ka bija to dzirdējis. Sofija ne vien bija pieredzējusi rituālu pilnā krāšņumā; viņas vectēvs bija svētku galvenā persona… pats Sionas Priorijas lielmestrs. Izcila sabiedrība. Leonardo da Vinči, Botičelli, Izaks Ņūtons, Viktors Igo, Žans Kokto… Žaks Sonjērs.

"Nezinu, ko vēl varētu jums pateikt," Lengdons klusu sacīja.

Sofija raudzījās pretī tumšzaļām, asaru pilnām acīm.

"Viņš rūpējās par mani kā par savu meitu."

Tad Lengdons saprata, kādas jūtas modās Sofijas sirdī viņu sarunas laikā. Sirdsapziņas pārmetumi. Ilgi krājušies, pamatīgi. Sofija Nevē bija vairījusies no vectēva, ko tagad ieraudzīja pavisam citādā gaismā.

Aiz iluminatora jautās rītausmas tuvums, labajā pusē jau pavīdēja tās pirmie sveicieni. Zeme tālu lejā vēl tinās tumsā.

"Proviants klāt, mani dārgie!" Viņiem pievienojās Tībings, ar cēlu žestu piedāvādams vairākas kokakolas bundžas un vecu cepumu kārbu. Viņš daiļrunīgi atvainojās par ierobežotajām izvēles iespējām. "Mūsu draugs mūks vēl nav gatavs sarunai," viņš čaloja, "bet ļausim viņam apdomāties." Tībings nokoda gabaliņu cepuma un vēlreiz izlasīja dzejoli. "Nu, mana daiļā, vai radusies kāda nojauta?" Viņš vēroja Sofiju. "Ko mums grib teikt jūsu vectēvs? Kur, ellē ratā, ir tas galvas akmens? Akmens, ko slavinājuši templieši."

Sofija klusēdama papurināja galvu.

Tībings atkal pievērsās dzejolim, bet Lengdons atvēra kokakolas bundžu un raudzījās iluminatorā, un viņa prātā jaucās slepenu rituālu ainas un domas par neatšifrētiem vēstījumiem. Templiešu slavēts galvas akmens to slēdz. Viņš iemalkoja no bundžas. Templiešu slavēts galvas akmens. Dzēriens bija silts.

Nakts plīvurs šķita izzūdam acu priekšā, un Lengdons, straujo pārmaiņu vērodams, ieraudzīja lejā mirgojošu ūdens klaju. Lamanšs. Nu vairs nebija tālu.

Lengdons vēlējās, lai dienas gaisma atnestu ari to otru gaismas veidu, taču, jo gaišāk kļuva aiz iluminatora, jo nesasniedzamāka Lengdonam šķita patiesība. Ausīs skanēja jambiskā pentametra un psalmu skandēšanas ritmi, Hieros Gamos un svēto rituālu skaņu viļņi saplūda ar reaktīvā dzinēja rūkoņu.

Templiešu slavēts galvas akmens.

Lidmašīna jau bija virs cietzemes, kad nāca apskaidrība. Lengdons spēji cirta tukšo bundžu galdā.

"Jūs tam neticēsiet," viņš uzrunāja pārējos. "Templiešu galvas akmens es izdomāju."

Tībinga acis iepletās.

"Jūs zināt, kur meklēt galvas akmeni?"

Lengdons smaidīja.

"Ne jau kur. Kas tas ir."

Sofija pieliecās tuvāk, lai neko nepalaistu garām.

"Es domāju, ka "galvas akmens" jāsaprot burtiski akmens galva," Lengdons paskaidroja, izbaudīdams labi pazīstamo zinātnieka atklāsmes prieku. "Ne jau kapakmens."

"Akmens galva?" Tībings brīnījās.

Arī Sofija bija pārsteigta.

"Sakiet, Lī," Lengdons pagriezās pret Tībingu, "inkvizīcijas laikos Baznīca apvainoja templiešus visās iespējamās ķecerībās. Vai tiesa?"

"Tiesa. Safabricēja visvisādas apsūdzības. Sodomiju, krusta apgānīšanu, sātana kultu saraksts bija garš."

"Un tajā sarakstā bija arī elkdiei'ība, vai ne? Un konkrēti Baznīca apsūdzēja templiešus slepenu rituālu piekopšanā par godu akmenī cirstai galvai… pagānu dievībai…"

"Bafometam!" Tībings iekliedzās. "Ak tu debestiņ, Robert, jums taisnība! Akmens galva, ko slavināja templieši!"

Lengdons nekavējoties paskaidroja Sofijai, ka Bafomets bija pagānu auglības dievs, kurš saistīts ar vairošanās spējām. Bafometu attēloja ar auna vai āža galvu, un tas bija izplatīts vairošanās un vaislības simbols. Templieši godināja Bafometu, sastājoties aplī ap tā akmens galvu un skandējot lūgsnas.

'7ā, Bafomets!" Tībings klaigāja. "Šādās svinībās godināja dzimumsakara radošo spēku, bet pāvests Klements visus pārliecināja par to, ka Bafometa galva īstenībā esot velna galva! Pāvests izmantoja Bafometa galvu par pierādījumu, apkarojot templiešus!"

Lengdons pamāja. Mūsdienu priekšstatus par velnu ar ragiem, kuru nodēvēja par sātanu, var izsekot līdz Bafometam un Baznīcas pūliņiem pārveidot ragaino auglības dievību par ļaunuma simbolu. Acīmredzot Baznīcai tas bija izdevies, lai gan bija ari izņēmumi. Tradicionālās amerikāņu Pateicības dienas svinībās uz galda joprojām atradās vieta ragainajiem pagāniskās auglības simboliem. Ari pārpilnības rags bija saistīts ar Bafometa auglību; saskaņā ar senu teiku Zevu zīdījusi kaza, kuras rags nolūzis un brīnumainā veidā pildījies ar augļiem. Bafomets uzradās pat fotogrāfijās, ja kāds jokdaris draugam aiz galvas pacēla divus pirkstus burta V veidā, apzīmējot ragus; protams, tikai retais saprata, ka šis nerātnais žests īstenībā reklamē izjokotā cilvēka vīrietību.

"Jā, jā," Tībings saviļņots atkārtoja. "Dzejolī noteikti ir norāde uz Bafometu. Akmens galva, ko slavinājuši templieši."

"Labi," Sofija teica, "bet, ja Bafomets ir tā akmens galva, ko slavinājuši templieši, tad rodas cits šķērslis." Viņa norādīja uz kripteksā diskiem. "Vārdam "Bafomets" ir astoņi burti. Te vieta ir tikai pieciem."

Tībings plati smaidīja.

"Un te mums noderēs atbāša šifrs, mana dārgā."

Lengdons bija pārsteigts. Tībingam jau bija gatavs visu senebreju alfabēta alef-beit divdesmit divu burtu saraksts. Tos zinādams no galvas, rakstībai viņš bija izvēlējies latīņu ekvivalentus, taču lasīdams ne reizi nekļūdījās izrunā.

ABGDHVZChTYKLMNSOPTzQRShTh

"Alef, Beit, Gimel, Dalet, Hei, Vav, Zayin, Chet, Tet, Yud, Kaf, Latned, Mem, Nutt, Samech, Ayin, Pei, Tzadik, Kuf, Reish, Shin un Tav." Tībings teatrāli noslaucīja pieri un turpināja. "Oficiālajā senebreju rakstībā patskaņus nelieto. Tāpēc, ja vārdu "Bafomets" uzraksta ar senebreju alfabēta burtiem, tam zūd trīs patskaņi, un mums paliek…"

"Pieci burti!" Sofijai izlauzās atbilde.

Tībings pamāja ar galvu, joprojām rakstīdams.

"Nu, lūk, te būs vārda "Bafomets" rakstība ar senebreju burtiem. Skaidrības labad ierakstīsim trūkstošos patskaņus."

B a P V o Melh

, [1]

"Protams, jāpatur prātā," viņš piemetināja, "ka senebreju valodā parasti raksta pretējā virzienā, bet atbāšu varam izmantot arī tādā veidā. Tagad mums tikai jāsastāda vajadzīgā aizstāšanas shēma, pārrakstot visu alfabētu apgrieztā kārtībā zem oriģinālā alfabēta."

"Ir ari vienkāršāks paņēmiens," Sofija teica, paņemdama no Tībinga pildspalvu. 'To var izmantot visās spoguļtipa šifrēšanas sistēmās ar aizstāšanu, arī atbāšā. Maza viltība, ko iemācījos Holovejā." Sofija uzrakstīja pirmo alfabēta daļu no kreisās uz labo pusi, bet zem tās otru pusi, tikai no labās uz kreiso. "Šifrēšanas analītiķi to dēvē par pārlocīšanu. Uz pusi vienkāršāk. Un divreiz drošāk."

A

B

G

D

H

V

z

Ch

T

Y

K

Th

Sh

R

Q

Tz

P

o

S

N

M

L

Tībings aplūkoja viņas veikumu un iesmējās.

"Jums taisnība. Priecājos, redzot, ka tie Holovejas puiši velti maizi neēd."

Raudzīdamies Sofijas sastādītajā aizstāšanas tabulā, Lengdons juta arvien lielāku satraukumu, kāds, viņaprāt, varēja iedvesmot pētniekus, kas pirmie lietoja atbāša šifratslēgu, cenšoties atklāt nu jau plaši pazīstamo Šešas noslēpumu. Gadu gaitā reliģijas pētniekus mulsināja Bībelē pieminētā Šešas pilsēta. Tā nebija atrodama nevienā kartē, nevienā citā dokumentā, taču vairākkārt bija minēta Jeremijas grāmatā Šešas ķēniņš, Šešas pilsēta, Šešas tauta. Visbeidzot šim vārdam kāds pētnieks piemēroja atbāša šifratslēgu, un rezultāts bija neticams. Izrādījās, ka ar Šešas vārdu apzīmēja kādu citu plaši'pazīstamu pilsētu. Atšifrēšanas gaita bija vienkārša.

Vārdu "Šeša" senebreju rakstībā apzīmēja šādi: Sh-Sh-K.

Ievietojot Sh-Sh-K aizstāšanas matricā, tas pārveidojās par B-B-L.

Senebreju valodā B-B-L nozīmēja Bābeli.

Noslēpumainā Šeša, kā izrādījās, bija Bābele, un Bībeles izpētes bums pletās plašumā. Dažu nedēļu laikā Vecajā Derībā atklājās vairāki citi ar atbāšu atšifrējami segvārdi, uzrādot neskaitāmas slēptās nozīmes, par kurām zinātniekiem nebija ne jausmas.

"Nu jau kaut kas būs," Lengdons čukstēja, nespēdams novaldīt satraukumu.

"Atlicis tikai sīkums, Robert," Tībings teica. Viņš paraudzījās uz Sofiju un uzsmaidīja viņai. "Vai esat gatava?"

Viņa pamāja.

"Tātad Bafomets senebreju valodā bez patskaņiem lasāms tā: B-P-V-M-Th. Tagad izmantosim jūsu atbāša aizstāšanas tabulu, lai iegūtu meklējamo paroli, kas sastāv no pieciem burtiem."

Lengdona sirds aulekšoja. B-P-V-M-Th. Saule rotājās aiz lidmašīnas iluminatoriem. Viņš ielūkojās Sofijas sastādītajā tabulā un lēnītēm ķērās pie pārveidošanas. B ir Sh… P ir V…

Tībings staroja kā puisēns, kas ieraudzījis Ziemassvētku vecīti.

"Un atbāša šifratslēga mums atklāj…" Viņš aprāvās. "Ak kungs!" Viņš nobālēja.

Lengdons satrūkās.

"Kas nodcis?" Sofija jautāja.

"Grūti noticēt." Tībings palūkojās uz Sofiju. "īpaši jau jums."

"Ko jūs gribat teikt?"

"Tas ir… kaut kas ģeniāls," viņš čukstēja. "Absolūti ģeniāls!" Tībings atkal sāka rakstīt. "Fanfaras, lūdzu! Lūk, jūsu parole!" Viņš parādīja uzrakstīto.

Sh-V-P-Y-A

Sofija saviebās.

"Ko tas nozīmē?"

Arī Lengdons neko nesaprata.

Tībinga balss šķita trīcam aiz godbijības.

"Šis, mani dārgie, arī ir senais gudrības vārds."

Lengdons vēlreiz pārlasīja dzejoja rindu. Un senais gudrības vārds šo tīstokli atbrīvos. Acumirklī viss bija skaidrs. Kā gan to varēja neiedomāties!

"Sens gudrības vārds!"

Tībings smējās.

"Burtiski!"

Sofija paraudzījās uz vārdu, tad uz diskiem. Un uzreiz saprata, ka ne Lengdons, ne Tībings nebija pamanījuši nopietnu misēkli.

"Pagaidiet! Tā nevar būt parole," viņa iebilda. "Uz kripteksā diska nav burtu Sh. Parastais latīņu alfabēts."

"Izlasiet vārdu!" Lengdons mudināja. "Jāievēro divas lietas. Senebreju Sh izrunā arī kā S, atkarībā no uzsvara. Tieši tāpat burtu P var izrunāt kā F."

SVFYA? Sofija neko nesaprata.

"Nu, ģēnijs!" Tībings turpināja. "Burts V bieži vien aizstājams ar patskani O!"

Sofija vēlreiz palūkojās uz burtiem, mēģinot tos izrunāt.

"So-fy-a."

Viņa dzirdēja savu balsi it kā no malas un nespēja izrunātajam nodcēt.

"Sofija? Iznāca "Sofija"?"

Lengdons aizrautīgi māja ar galvu.

"jā! "Sofija" grieķu valodā nozīmē "gudrība". Jūsu vārds, Sofij, burtiski nozīmē "gudrības vārds"."

Sofijai pēkšņi ārkārtīgi gribējās redzēt vectēvu. Viņš nosaucis slēgakmeni manā vārdā. Kaklā iemetās kamols. Viss bija tik skaisti izdomāts. Taču, pievērsusi skadenu pieciem diskiem ar alfabēta burtiem, viņa aptvēra, ka palikusi vēl viena neskaidrība.

"Bet… vārdam Sofija ir seši burti."

Tībinga smaids vēl arvien bija vecajā vietā.

"Paraugieties uz dzejoli vēlreiz. Jūsu vectēvs rakstījis "sens gudrības vārds"."

"Un?"

Tībings viņai pamirkšķināja.

"Sengrieķu valodā vārdu "gudrība" rakstīja S-O-F-I-A."

Sofija satraukta saņēma kripteksu un sāka grozīt diskus. Senais gudrības vārds šo tīstokli atbrīvos. Lengdons un Tībings, šķita, bija aizmirsuši elpot, viņā raudzīdamies.

S-O-F…

"Uzmanīgi!" Tībings piekodināja. "Tikai uzmanīgi."

Sofija savietoja pēdējo disku.

"Gatavs!" viņa nočukstēja, uzmetusi skatienu pārējiem. "Veru vaļā."

"Neaizmirstiet etiķi," Lengdons drebošā balsī brīdināja. "Uzmanieties!"

Sofija saprata ja šis kriptekss ir līdzīgs tiem, ko viņa bija atvērusi bērnībā, viņai vajadzēja vienīgi saņemt cilindru aiz abiem galiem, aiz diskiem, un lēni, pakāpeniski vilkt pretējos virzienos. Ja diski bija pareizi savietoti, vienam galam vajadzēja noslīdēt nost kā objektīva vāciņam, un tad varētu izņemt satīto papirusu, kam vidū atradās trauciņš ar etiķi. Taču tad, ja ievadītā parole nebūtu īstā, Sofijai velkot cilindra galus vaļā, tiktu iekustināta slepena svira, kas ieslīdētu dobumā, piespiežoties etiķa trauciņam un pat saplēšot to, ja piepūle būtu pārāk liela.

Jāvelk vieglītēm, viņa nodomāja.

Tībings un Lengdons paliecās tuvāk, kad Sofija ar plaukstām aptvēra abus cilindra galus. Pūloties atšifrēt atslēgas vārdu, Sofija bija gandrīz aizmirsusi, ko cerēja atrast iekšpusē. Tas ir Priorijas slēgakmens. Pēc Tībinga domām, tas glabāja karti ar norādi, kur meklējams Svētais Grāls, Marijas Magdalēnas kaps un Sangreal dārgumi… galvenā slepenās patiesības glabātava.

Satvērusi akmens cilindru, Sofija vēlreiz pārbaudīja, vai visi diski atrodas pareizajā stāvoklī. Pēc tam viņa piesardzīgi pavilka. Nekas nenotika. Viņa vilka nedaudz stiprāk. Un tad akmens cilindrs slīdēja kā labi ieeļļots teleskops. Rokā palika smagais gals. Lengdons un Tībings gandrīz pielēca kājās. Sofijas sirds iepukstējās straujāk. Viņa nolika cilindra pilno galu uz galda un sasvēra to, ielūkodamās iekšā.

Tīstoklis!

Raudzīdamās sarullētā papīra iekšpusē, Sofija ievēroja, ka tas aptīts ap kādu cilindrisku priekšmetu droši vien etiķa pudelīti. Taču pārsteidza tas, ka izmantotais papīrs nebija papiruss; tas vairāk atgādināja pergamentu. Savādi, viņa brīnījās, etiķī pergaments neizjuktu. Sofija, vēlreiz ieskatījusies tīstokļa iekšienē, saprata, ka tajā ievietotais priekšmets nemaz nav etiķa pudelīte. Tas bija kas cits.

"Kas noticis?" Tībings jautāja. "Velciet ārā to tīstokli!"

Pieri saraukusi, Sofija satvēra pergamentu kopā ar priekšmetu, ap kuru tas bija aptīts, un izvilka abus ārā.

'Tas nav papiruss," Tībings sprieda. "Pārāk smags."

"Zinu. Tas ir polsterējums."

"Kam? Etiķa trauciņam?"

"Nē." Sofija attina tīstokli un parādīja, kas tajā paslēpts. "Šim."

Kad Lengdons ieraudzīja pergamentā ietīto priekšmetu, viņam apskrējās dūša.

"Lai Dievs mums stāv klāt!" Tībings nopukojās. "Jūsu vectēvs gan bijis izdomas bagāts."

Lengdons pārsteigts klusēja. Redzams, ka Sonjērs nevienu atlaidi nebija paredzējis.

Uz galda atradās otrs kriptekss. Mazāks. Darināts no melna oniksa. Bijis noglabāts pirmajā. Sonjērs aizrāvies ar duālismu. Divi kripteksi. Viss pa pāriem. Dubultnozīmes. Vīrišķais, sievišķais. Melnais iekārtojies baltajā. Lengdons redzēja nebeidzamos simbolus. Baltais dzemdē melno.

Ikviens vīrietis nācis no sievietes.

Baltais sievišķais.

Melnais vīrišķais.

Lengdons pacēla rokās mazāko kripteksu. Tas atgādināja pirmo, tikai bija uz pusi mazāks un melnā krāsā. Viņš saklausīja pazīstamo klunkšķi. Acīmredzot agrāk dzirdētās skaņas ari nāca no šajā cilindrā ievietotās etiķa pudelītes.

"Nu, Robert," Tībings teica, pasniegdams viņam pergamenta lapu. "Jums būs patīkami uzzināt, ka vismaz lidojam pareizajā virzienā."

Lengdons nopētīja biezo pergamentu. Uz tā krāšņā rokrakstā bija vēl viena četrrinde. Arī tā bija jambiskajā pentametrā. Dzejolis bija mīklains, taču Lengdonam pietika ar pirmo rindu, lai saprastu, ka Tībinga nodoms doties uz Lielbritāniju ir bijis pūliņu vērts.

LONDONĀ MEKLĒJIET BRUŅINIEKU. SAISTĪTU AR PĀVESTU…

Dzejoļa pārējā daļā bija skaidri norādīts, ka otrā kripteksā atslēgas vārdu var uzzināt, atrodot kaut kur lielpilsētā bruņinieka kapavietu.

Lengdons nepacietīgi pagriezās pret Tībingu.

"Vai jums ir kāda nojauta, par kādu bruņinieku ir runa?"

Tībings pasmaidīja.

"Nav ne mazākās. Taču droši zinu, kuras baznīcas kapenēs jāmeklē."

Tieši tobrīd nepilnus trīsdesmit kilometrus viņiem priekšā sešas Kentas grāfistes policijas mašīnas aizšāvās pa pielijušām ielām Biginhilas lidlauka virzienā.

Leitnants Kolē izcēla pudeli "Perrier" no Tībinga ledusskapja un slāja atpakaļ uz viesistabu. Fašs viņu nebija paņēmis līdzi uz Londonu, kur visam būtu jāizšķiras, bet atstājis pieskatīt Chāteau Villette un tās apkaimē ložņājošos ekspertus.

Līdz šim viņu savāktie lietiskie pierādījumi neko lielu nesolīja: viena pati grīdā iestrēgusi lode, papīriņš, uz kura uzskricelēti vairāki simboli un vārdi "asmens" un "kauss", arī dzelkšņaina ādas siksna ar asiņu traipiem. Pēdējo eksperti saistīja ar konservatīvo katoļu grupu "Opus Dei", par ko pēdējā laikā daudz bija dzirdēts, sevišķi par viņu uzstājīgo vervēšanas kampaņu Parīzē.

Kolē nopūtās. Lai nu kāds tiek skaidrībā ar tādu mistrojumu!

Pa grezno gaiteni nonācis neredzēti plašajā darba kabinetā, kur savulaik bijusi deju zāle, Kolē ieraudzīja ekspertu priekšnieku. Tas ņēma pirkstu nospiedumus. Omulīgs vīrs ar bikšturiem.

"Vai ko atradāt?" Kolē, iedams iekšā, jautāja.

Uzrunātais papurināja galvu.

"Neko jaunu. Daudz nospiedumu, bet tādi paši ir visā mājā."

"Un nospiedumi uz siksnas ar dzelkšņiem?"

"Gaidām Interpolā atbildi. Nosūtīju visus, kas šeit bija."

Kolē pamāja uz diviem aizsietiem maisiem ar lietiskajiem pierādījumiem.

"Un kas tur?"

Vīrietis paraustīja plecus.

"Ieraduma spēks. Es vācu visu, kas izskatās neparasts."

Kolē pagājās tuvāk. Neparasts?

"Tas anglis tāds jocīgs," eksperts sacīja. "Vai redzējāt šo?" Atvēris vienu no maisiem, viņš parakņājās tajā, tad izvilka kādu fotogrāfiju un pasniedza to leitnantam.

Attēlā bija redzama kādas gotiskā stilā celtas katedrāles galvenā ieeja ar tradicionālo velvēto aiļu, kas, pakāpeniski sašaurinoties, veda pie nelielām durvīm.

Kolē paraudzījās uz fotogrāfiju un atdeva to ekspertam.

"Kas tur neparasts?"

"Paskatieties otrā pusē."

Otrā pusē Kolē ieraudzīja angliski rakstītas piezīmes, kur katedrāles garais, dobais joms bija raksturots kā slepens pagānisks pagodinājums sievietes klēpim. Tas nu gan bija kas neparasts. Taču Kolē vēl vairāk pārsteidza izteikums, kas bija veltīts katedrāles ieejai.

"Pag, pag! Viņš apgalvo, ka katedrāles durvis atgādina sievietes…"

Eksperts pamāja.

"Ar kaunuma lūpām un mazu, jauku pieclapu klitoru virs durvīm." Viņš nopūtās. "Gandrīz gribas atgriezties baznīcā."

Kolē pacēla otru maisu ar savāktajiem pierādījumiem. Caur plastmasu varēja saskatīt lielu spīdīgu kāda senlaicīga dokumenta fotogrāfiju. Uzraksts pašā augšā vēstīja:

Les Dossiers Secrets Number 4° hn' 249

"Ko tas nozīmē?" Kolē jautāja.

"Nav ne jausmas. Tādas kopijas te visur mētājas, tā nu es savācu."

1188-1220 1220-1266 1266-1307 1307-1336 1336-1351 1351-1366 1366-1398 1398-1418 1418-1480 1480-1483 1483-1510 1510-1519 1519-1527 1527-1575 1575-1595

Kolē sāka pētīt dokumentu.

SIONAS PRIORIJA LIELMESTRI

ŽANS DE GISORS MARIJA DE SENKLĒRA GIJOMS DE GISORS EDUĀRS DE BĀRS ŽANNA DE BĀRA ŽANS DE SENKLĒRS BLANKA D'EVRĒ NIKOLĀ FLAMĒLS RENĒ D'ANŽŪ JOLANDA DE BĀRA SANDRO BOTIČELLI LEONARDO DA VINČI KONTEIBLS DE BURBONS FERDINANDS DE GONZAGA LUIJS DE NEVĒRS

ROBERTS FLADS

1595-

1637

J. VALENTĪNS ANDREA

1637-

1654

ROBERTS BOILS

1654-

1691

IZAKS ŅŪTONS

1691-

1727

ČĀRLZS REDKLIFS

1727-

•1746

ŠARLS DE LORĒNS

1746-

1780

MAKSIMILIĀNS DE LORĒNS

1780-

1801

ŠARLS NODJĒ

1801-

1844

VIKTORS IGO

1844-

■1885

KLODS DEBISĪ

1885-

■1918

ŽANS KOKTO

1918-

■1963

Prieurē de Sion ? Kolē brīnījās.

"Leitnant… mesjē?" Bija ienācis viens no aģentiem. "Centrālei pienācis steidzams zvans, kāds grib runāt ar kapteini Fašu, bet nevarot sazvanīt. Vai runāsiet?"

Atgriezies virtuvē, Kolē paņēma klausuli.

Zvanīja Andrē Vernē.

Bankas prezidenta izsmalcinātais runas veids nespēja noslēpt viņa satraukumu.

"Cerēju, ka kapteinis Fašs man piezvanīs, bet vēl neviens nav zvanījis."

"Kapteinis ir ļoti aizņemts," Kolē atbildēja. "Vai varu jums ko līdzēt?"

"Man apsolīja, ka paziņošot, kā šonakt virzās lietas izmeklēšana."

Vienu brīdi runātāja balss šķita kaut kur dzirdēta, taču īsti pārliecināts Kolē nebija.

"Mesjē Vernē, pašlaik es esmu izmeklēšanas grupas vadītājs Parīzē. Leitnants Kolē."

Iestājās ilgs klusums.

"Piedodiet, leitnanta kungs, man zvana pa otru tālruni. Atvainojos. Zvanīšu vēlāk."

Kolē vēl dažas sekundes turēja klausuli rokā. Un tad pēkšņi saprata. Tā jau domāju es biju to balsi dzirdējis! Aiz pārsteiguma Kolē noelsās.

Bruņumašīnas šoferis.

Ar to sasodīto "Rolex".

Kolē aptvēra, kāpēc baņķieris tik pēkšņi bija pārtraucis sarunu. Droši vien atcerējās leitnantu Kolē policijas virsnieku, kam tik nekaunīgi bija melojis.

Kolē apsvēra jauno situāciju. Vernē tajā visā ir iejaukts. Intuīcija lika nekavējoties paziņot to Fašam. Taču sirds liecināja, ka tuvojas sengaidītā iespēja parādīt sevi no vislabākās puses.

Viņš nevilcinoties piezvanīja Interpolam un pieprasīja sīku informāciju par Cīrihes Depozītbanku un tās prezidentu Parīzē Andrē Vernē.

"Drošības jostas, lūdzu/' Tībinga pilots brīdināja, "Haivker731" sākot nolaišanos drūmajā rīta lietū. "Pēc piecām minūtēm piezemēsimies."

Ieraugot dūmakainos Kentas pakalnus plešamies zem lidmašīnas spārniem, Tībings izbaudīja atgriešanās prieku. Anglija bija tikai vienas stundas lidojuma attālumā no Parīzes, taču tur valdīja pavisam cita dzīve. Šajā rītā dzimtenes pielijušais, pavasarīgais zaļums izskatījās īpaši aicinošs. Mans kalpošanas laiks Francijā beidzies. Atgriežos Anglijā ar uzvaru. Slēgakmens atrasts. Protams, vēl bija jānoskaidro, kurp vedīs slēgakmens. Uz kādu vietu Apvienotajā Karalistē. Tībings to nevarēja ne iedomāties, taču jau jūsmoja par gaidāmo slavu.

Lengdonam un Sofijai noskatoties, Tībings piecēlās un aizgāja uz salona galu, kur pabīdīja sānis sienas paneli, atsegdams neuzkrītošu seifu. Ievadījis koda kombināciju, viņš to atvēra un izņēma divas pases.

"Dokumenti Remī un man." Viņš izvilka arī biezu piecdesmit sterliņu mārciņu naudaszīmju žūksni. "Un te būs dokumenti jums abiem."

Sofija lūkojās uz naudu ar neuzticību.

"Kukulim?"

"Diplomātiskās pieejas rosināšanai. Mazajos lidlaukos ir zināmas atlaides. Pie mana angāra mūs sagaidīs britu muitas darbinieks un lūgs atļauju apskatīt lidmašīnu. Negribēdams to pieļaut, es pateikšu viņam, ka esmu ieradies ar kādu franču slavenību, kura nevēlas, lai kāds uzzinātu par viņas ierašanos Anglijā netiecas pēc publicitātes, tikai nepārprotiet mani -, un piedāvāšu ierēdnim dāsnu dāvanu pateicībā par viņa neuzbāzību."

Lengdons bija izbrīnījies.

"Un šis darbinieks to pieņems?"

"Ne jau no kura katra, protams, bet viņi taču pazīst mani. Neesmu nekāds, pasarg' Dievs, ieroču kontrabandists. Esmu iecelts bruņinieka godā." Tībings smaidīja. "Un tam ir savas priekšrocības."

No astesgala viņiem pievienojās Remī, turēdams rokā "Heckler &amp; Koch" pistoli.

"Kas man jādara, ser?"

Tībings paraudzījās uz savu kalpotāju.

"Jums vajadzēs palikt lidmašīnā ar mūsu viesi un gaidīt mūs atgriežamies. Nevaram taču staipīt viņu Londonā visur sev līdzi."

Sofija domāja par piesardzību.

"Lī, es baidos, ka franču policija var atrast jūsu lidmašīnu pirms mūsu atgriešanās."

Tībings iesmējās.

"Jā, iedomājieties viņu pārsteigumu, sastopot šeit Remī."

Sofijai nepatika viņa bravūrīgā attieksme.

"Saprotiet, jūs nogādājāt sasietu ķīlnieku citā valstī. Tas ir nopietns nodarījums."

"Man ir labi advokāti." Viņš pameta niknu skatienu uz lidmašīnas asti, kur bija atstāts mūks. 'Tas lops ielauzās manā mājā un gandrīz nogalināja mani. Tas ir fakts, un Remī to var apstiprināt."

"Bet jūs viņu sasējāt un atvedāt uz Londonu!" Lengdons nenocietās.

*

Pacēlis labo roku, Tībings tēloja zvērestu tiesas zālē.

"Jūsu godība, piedodiet vecam savādniekam, karalienes bruņiniekam, muļķīgu pieķeršanos britu tiesu sistēmai. Apzinos, ka man vajadzēja izsaukt franču varas pārstāvjus, taču esmu snobs un neticu, ka šie laissez-faire97 franči lietu izskatīs, kā nākas. Šī persona gandrīz nonāvēja mani. Atzīstu, ka rīkojos pārsteidzīgi, piespiezdams savu mājkalpotāju palīdzēt man atvest viņu uz Angliju, bet biju ārkārtīgi satraukts. Mea culpa. Mea culpa.98 "

Lengdons galvu vien nogrozīja.

"Jā, Lī, es nebrīnīšos, ja tev izdosies."

"Ser?" atskanēja pilota balss. "Mūs izsauc lidosta. Jūsu angāra tuvumā gadījusies kāda tehniska problēma, tāpēc mani lūdza uzreiz piestūrēt pie termināla."

Tībings bija izmantojis Biginhilas lidlauku ilgāk nekā desmit gadus, bet nekas tamlīdzīgs nebija pieredzēts.

"Vai teica, kāda problēma?"

"Kontrolieris neko skaidri nezināja. Varbūt degvielas noplūde uzpildes mezglā? Man sacīja, lai apstājoties termināla priekšā un pagaidām neļaujot nevienam izkāpt. Jāgaida lidlauka administrācijas atļauja."

Tībings negribēja tam ticēt. Tā tik ir noplūde! Uzpildes mezgls atradās vismaz astoņsimt metru tālāk.

Arī Remī bija noraizējies.

"Izklausās visai neticami, ser."

Tībings pievērsās Sofijai un Lengdonam.

"Mani draugi, man ir nepatīkama nojauta, ka mums gatavo īpašu sagaidīšanu."

Lengdons nopūtās.

"Laikam jau Fašs patiešām mani uzskata par vainīgu."

"Vai nu tā," Sofija sa.cīja, "vai arī viņš ievārījis pārāk lielu putru un nevar atzīt, ka kļūdījies."

Tībings vairs neklausījās. Neatkarīgi no tā, kas Fašam bija prātā, vilcināties nedrīkstēja.T/fcfli nenovirzies no galvenā mērķa. No Grāla. Esam tik tuvu. Zem viņiem noklabēja izlaižamā lidmašīnas šasija.

"Paklau, Lī," Lengdons izklausījās nomākts, "labāk pieteikšos pats, lai viss ir saskaņā ar likumu. Tad jūs, pārējos, liks mierā."

"Nu ko jūs, Robert!" Tībings atvēcinājās. "Vai tiešām cerat, ka mūs tādā gadījumā neaiztiks? Es atvedu jūs uz šejieni, un tas ir likuma pārkāpums. Mis Nevē jums palīdzēja izbēgt no Luvras, un lidmašīnā mums ir sasiets cilvēks. Vai saprotat? Visi esam iepinusies."

"Ja nu mēs dotos uz citu lidlauku?" Sofija jautāja.

Tībings purināja galvu.

"Ja tagad lidosim prom un mēģināsim saņemt atļauju nosēsties citur, mūs jau sagaidīs vesela armija."

Sofija nodūra galvu.

Tībings apzinājās, ka jārīkojas pārdroši, ja grib kaut nedaudz kamēr atrod Grālu novilcināt tikšanos ar varas pārstāvjiem Lielbritānijā.

"Pagaidiet mirklīti!" viņš teica, steberēdams uz pilota kabīni.

"Ko jūs domājat darīt?" Lengdons jautāja.

"Patirgoties!" Tībings atmeta, minēdams, cik būs jāmaksā, lai pilots piekristu veikt ārkārtīgi neparastu manevru.

"Havvker" veic pēdējo tiosēšanās manevru.

Saimons Edvardss, Biginhilas lidostas klientu apkalpošanas dienesta vadītājs, mēroja soļiem vadības torņa telpu, ik pēc mirkļa nervozi pašķielēdams uz lietū spodri noskaloto skrejceļu. Nevienam jau īpaši nepatiktu, ja izrauj no gultas agrā sestdienas rītā, taču sevišķi nelāga sajūta Edvardsam bija tāpēc, ka viņš bija izsaukts, lai būtu klāt brīdī, kad aizturēs vienu no viņu ekonomiski izdevīgākajiem klientiem. Sers Lī Tībings Biginhilai maksāja ne vien atsevišķa angāra īri, bet ari norēķinājās par katru savas lidmašīnas nosēšanos un pacelšanos. Parasti lidlauks saņēma viņa ierašanās pieteikumu jau iepriekš un varēja sagaidīt viņu saskaņā ar stingri noteiktu kārtību. Tāda bija Tībinga vēlēšanās. Pēc īpaša pasūtījuma izgatavotais "Jaguar" limuzīns bija jāuzpilda, jānoslauka putekļi, uz pakaļējā sēdekļa jānoliek jaunākais "London Times" numurs. Muitas darbiniekam lidmašīna bija jāsagaida angārā, lai lieki neaizkavētu klientu ar nepieciešamo dokumentu un bagāžas pārbaudi. Gadījās, ka muitnieki saņēma prāvus kukuļus par atļauju ievest dažādus nekaitīgus pārtikas produktus, galvenokārt delikateses franču gardumus, īpaši gatavinātu Rokforas sieru, augļus. Galu galā daudzi muitas noteikumi bija gluži vienkārši nejēdzīgi, un, ja Biginhilā ar klientiem negribētu saprasties, to izmantotu konkurentu lidlauki. Tībings dabūja gribēto šeit, Biginhilā, un lidostas darbinieki guva labumu.

Vērojot lidmašīnas nolaišanos, Edvardsa paplucinātās nervu šūnas pamira. Jādomā, ka Tībinga kaislība šķiesties ar naudu bija to iegrūdusi nepatikšanās; tik ļoti franču varas pārstāvji vēlējās panākt viņa aizturēšanu. Edvardsam vēl neviens nebija paziņojis par Tībinga pārkāpumiem, bet tiem vajadzētu būt visai nopietniem. Pēc Francijas tiesībsargājošo iestāžu lūguma, Kentas policija lika Biginhilas gaisa satiksmes kontrolierim sazināties ar "Hazvker" pilotu un novirzīt lidaparātu tieši uz terminālu, nevis uz klienta angāru. Pilots bija piekritis, acīmredzot noticēdams pasaciņai par degvielas noplūdi.

Tā kā britu policija parasti nebija bruņota, par situācijas nopietnību liecināja bruņotas ātrās reaģēšanas vienības ierašanās. Astoņi bruņoti policisti gaidīja termināla ēkas iekšienē brīdi, kad tiks izslēgti lidaparāta dzinēji. Tad lidostas darbiniekam zem riepām būs jānovieto ķīļi, lai lidmašīna nevarētu pārvietoties, un piesteigsies policija, lai nepieļautu pasažieru izkāpšanu, līdz ieradīsies Francijas policijas pārstāvji un noskaidros situāciju.

"Hazvker" jau bija pavisam zemu, tas pārslīdēja koku galotnēm labajā pusē. Saimons Edvardss kāpa lejup, lai vērotu nolaišanos no turienes. Kentas policisti bija gatavībā, gaidīja ari darbinieks, kam bija jānobloķē lidmašīnas šasija. Virs skrejceļa "Hazvker" priekšgals parāvās augšup, riepas skāra segumu, saceļot nelielu dūmu mākonīti. Lidmašīna samazināja ātrumu, lietū mirdzošais baltais korpuss termināla priekšā sazvārojās no labās puses uz kreiso. Taču lidaparāts nevis nobremzēja un pagriezās pret terminālu, bet gan nesatricināmi aizripoja pagriezienam garām, turpinot ceļu uz Tībinga angāru.

Policistu skatieni pievērsās Edvardsam.

"Jūs taču teicāt, ka pilots piekritis apstāties pie termināla!"

Edvardss bija neizpratnē.

"Skaidrs, ka piekrita!"

Jau pēc brīža Edvardss, policijas mašīnā iespiests, joņoja lidlaukam pāri uz tālumā recķamo angāru. Līdz tam bija atlicis nedaudz mazāk par piecsimt metriem, kad Tībinga lidmašīna rāmi iebrauca angārā. Kad policijas mašīnas beidzot, bremzēm kaucot, apstājās pie atvērtajiem angāra vārtiem, varas pārstāvji izbira no tām ar ieročiem rokā.

Arī Edvardss izlēca no mašīnas.

Troksnis bija apdullinošs.

"Hazvker" dzinēji rēca, lidmašīnai pabeidzot pagriezienu un nostājoties ar priekšgalu pret vārtiem nākamā lidojuma gaidās. Kad lidaparāts pabeidza pagriezienu par 180 grādiem un ripoja vārtiem klāt, Edvardss ievēroja pārsteigumu un bailes pilota sejā. Kurš gan justos citādi, pēkšņi ieraugot policistu baru.

Pilots apturēja lidmašīnu paredzētajā vietā un noslāpēja dzinējus. Angārā iesteidzās policisti un aplenca lidmašīnu. Edvardss piebiedrojās Kentas policijas vecākajam inspektoram, kas piesardzīgi tuvojās durvīm. Pēc dažiem mirkļiem tās atsprāga vaļā.

Durvīs iestājās Lī Tībings un gaidīja, kamēr automātiskais traps bez aizķeršanās nolaidās līdz grīdai. Ieraugot pret sevi notēmētu ieroču jūru, viņš atbalstījās uz kruķiem un pakasīja galvu.

"Saimon, vai tad es būtu laimējis policijas loterijā, kamēr dzīvoju Francijā?" Viņa balsī vairāk jautās izbrīns nekā bažas.

Edvardss paspēra soli uz priekšu, norīdams satraukuma kamolu.

"Labrīt, ser. Atvainojos par neērtībām. Mums te bija avārija ar degvielu, un jūsu pilots apsolīja, ka apstāsies pie termināla."

"Jā, jā, skaidrs, bet es viņam liku braukt šurp. Jau tā kavējam. Es maksāju par šo angāru, un tās muļķības par degvielas avāriju izklausījās smieklīgas."

"Baidos, ka esat ieradies, kad vēl neesam tam gatavi, ser."

"Var jau būt. Bet es patiešām negribu nokavēt. Starp mums runājot, man no jaunajām zālēm ausīs zvana. Sagudroju drusku pieregulēties."

Policisti saskatījās. Edvardss nopūtās.

"Ļoti jauki, ser."

"Ser," Kentas policijas vecākais inspektors nostājās pie trapa, "esmu spiests lūgt jūs palikt uz borta vēl kādu pusstundu."

Tībings izskatījās neapmierināts un neveikli uzsāka lejupceļu.

"Baidos, ka man tas nav pieņemams. Man jātiek pie ārsta." Viņš jau stāvēja uz asfalta. "To nekādi nevar atcelt."

Vecākais inspektors atkāpās, aizsprostodams Tībingam ceļu.

"Esmu šeit sakarā ar Francijas Drošības policijas pieprasījumu. Viņi paziņoja, ka jūs ar šo lidmašīnu palīdzējāt likumpārkāpējiem izvairīties no policijas."

Tībings ilgi lūkojās uz vecāko inspektoru, tad sāka sirsnīgi smieties.

"Vai tā ir slēptā kamera? Nu gan izjokojāt!"

Vecākais inspektors pat nepakustējās.

"Es runāju nopietni, ser. Francijas policija uzskata, ka jums uz borta ir ķīlnieks."

Kāpņaugšā parādījās Tībinga kalpotājs Remī.

"Es tiešām jūtos kā sera Lī ķīlnieks, pie viņa strādājot, bet viņš vienmēr apgalvo, ka es varot būt brīvs kuru katru mirkli." Remī palūkojās pulkstenī. "Saimniek, mēs tiešām kavējam." Viņš pamāja uz "jaguar" angāra dziļumā. Ziloņkaula krāsas limuzīnam bija tumši logi un spoži diski. "Es piebraukšu tuvāk." Remī jau kāpa lejā.

"Baidos, ka nevarēsim to atļaut," vecākais inspektors teica. "Esiet tik laipns, iekāpiet lidmašīnā. Jūs abi. Francijas policijas pārstāvji drīz būs klāt."

Tad Tībings pievērsās Edvardsam.

"Saimon, visu svēto vārdā, tas taču ir smieklīgi! Mums lidmašīnā neviena cita nav. Kā parasti, Remī, pilots un es. Varbūt jūs kā starpnieks varētu pārliecināties? Ejiet paskatieties lidmašīnā neviena nav."

Edvardss saprata, ka izvairīties nav iespējams.

"Labi, ser. Es paraudzīšos."

"Nekā nebija!" Kentas vecākais inspektors iesaucās, acīmredzot zinādams diezgan daudz par tādu lidlauku klientiem, lai nojaustu, ka Edvardss varētu arī samelot par lidmašīnas pasažieriem, negribēdams zaudēt Tībingu Biginhilas klientu. "Es pats pārbaudīšu."

Tībings purināja galvu.

"Nē, inspektor,' to gan nedariet. Tas ir privātīpašums, un manā lidmašīnā bez kratīšanas ordera jūs nekāpsiet. Es piedāvāju saprātīgu risinājumu. Lai Edvardsa kungs veic pārbaudi."

"Neies cauri."

Tībinga izturēšanās kļuva ledaina.

"Inspektor, baidos, ka man nav laika piedalīties jūsu spēlītēs. Es kavēju, man jābrauc prom. Ja jums ir tik būtiski to nepieļaut, varat šaut." To pateicis, Tībings kopā ar Remī apgāja vecākajam inspektoram apkārt.līkumu un devās pie limuzīna angāra dziļumā.

Kentas vecākais inspektors juta neviltotu nepatiku pret Lī Tībingu, noskatīdamies, kā tas nekaunīgi steberē viņam apkārt. Tādiem izredzētajiem vienmēr šķiet, ka likumi nav domāti viņiem.

Bet ta vis nebūs. Vecākais inspektors pagriezās un tēmēja Tībingam galvā.

"Stāvi! Šaušu!"

"Uz priekšu!" Tībings neatskatīdamies atsaucās, nepalēninot soli. "Mani advokāti jūs noēdīs bez sāls. Un, ja iedrošināsieties kāpt manā lidmašīnā bez kratīšanas ordera, dabūsiet ciest vēl vairāk."

Pieredzējušais vecākais inspektors tik viegli vis nedomāja padoties. Teorētiski Tībingam bija taisnība, un policijai bija vajadzīgs kratīšanas orderis, lai iekāptu lidmašīnā, taču lidmašīna bija atlidojusi no Francijas. Ar varenā Bezū Faša pilnvarojumu Kentas vecākais inspektors bija pilnīgi drošs karjeras labā derētu pārliecināties, kas Tībingam lidmašīnā slēpjams.

"Apturiet viņus!" inspektors pavēlēja. "Es pārmeklēšu lidmašīnu."

Viņa padotie skriešus aizšķērsoja Tībingam un viņa kalpotājam ceļu pie limuzīna un, piedraudot ar ieročiem, lika apstāties.

Tībings beidzot pagriezās.

"Inspektor, mans pēdējais brīdinājums. Nemaz nedomājiet kāpt lidmašīnā. Jūs to nožēlosiet."

Brīdinājumu neievērodams, vecākais inspektors ciešāk satvēra pistoli un apņēmīgi devās augšā pa trapu. Ticis augšā, viņš ieskatījās salonā. Brīdi nogaidījis, iegāja iekšā. Tas taču nevar būt!

Vienīgi izbiedētais pilots sēdēja savā kabīnē, citādi lidmašīna bija tukša. No cilvēkiem ne smakas. Steigšus ieskatījies tualetē, zem krēsliem, bagāžas nodalījumā, inspektors neatrada nekādas pazīmes, ka lidaparātā kāds būtu noslēpies… par vairākiem cilvēkiem nemaz nerunājot.

Par ko vispār tāds Bezū Fašs domā? Šķita, ka Lī Tībingam bijusi taisnība.

Kentas vecākais policijas inspektors stāvēja viens pats tukšajā salonā, galvu lauzīdams. Velns parāvis! Piesarkušu seju viņš iestājās durvīs, raudzīdamies uz Tībingu un viņa kalpotāju, pret kuriem bija pavērsti ieroči.

"Lai brauc!" inspektors sacīja. "Mūsu informācija bijusi kļūdaina."

Tībings draudīgi lūkojās viņā.

"Gaidiet zvanu no maniem juristiem. Un jūsu zināšanai franču policistiem nevar uzticēties."

Tad Tībinga kalpotājs atvēra limuzīna aizmugures durvis un palīdzēja nevarīgajam saimniekam iekāpt. Pēc tam viņš aizgāja līdz vadītāja durvīm, apsēdās pie stūres un ieslēdza aizdedzi. Policisti pajuka kur kurais, kad "Jaguar" aizslīdēja uz vārtu pusi.

"Izdevās gluži kā pēc notīm," Tībings nopriecājās pakaļējā sēdeklī. Limuzīns palielināja ātrumu, un lidosta palika aiz muguras. Tad viņš pievērsās vāji apgaismotajam laukumiņam pie priekšējiem sēdekļiem. "Vai visi ir labi iekārtojušies?"

Lengdons tikai pamāja ar galvu. Viņš un Sofija joprojām bija pieplakuši pie grīdas blakus sasietajam albīnam, kuram atkal bija aizbāzta mute.

Pirms neilga laika, "Haivker" ieripojot tukšajā angārā, Remī paspēja atvērt durvis, kad lidmašīna apstājās puspagriezienā. Policijas mašīnām tuvojoties, Lengdons ar Sofiju novilka mūku pa trapu lejā un noslēpās aiz limuzīna. Tad lidmašīnas dzinēji ierūcās skaļāk, un tā pagriezās tieši tajā brīdī, kad pirmās policijas mašīnas iedrāzās angārā.

Un nu, limuzīnam traucoties Kentas virzienā, Lengdons un Sofija pārvietojās uz limuzīna pakaļgalu, atstājot sasieto mūku turpat uz grīdas. Viņi iekārtojās uz garā sēdekļa Tībingam pretī. Anglis abiem blēdīgi uzsmaidīja un atvēra limuzīna bāra skapīti.

"Vai nevēlaties ko iedzert? Vai uzkost? Pakraukšķināt? Cepumiņus? Zelteri?"

Gan Sofija, gan Lengdons tikai purināja galvu.

Tībings pasmīnēja un aizvēra bāru.

"Nu, tātad par bruņinieka kapu…"

"Flītstrīta?" Lengdons jautāja, uzlūkodams Tībingu limuzīna pakaļējā sēdeklī. Kapenes Flītstrītā? Pagaidām Tībings atjokodamies izvairījās no tieša atzinuma, kur, viņaprāt, būtu jāmeklē "bruņinieka kaps", vieta, kas atklātu atslēgas vārdu mazākā kripteksā atvēršanai.

Tībings pasmaidīja un pagriezās pret Sofiju.

"Mis Nevē, ļaujiet Hārvardas brašulim vēlreiz uzmest aci tam dzejolim, labi?"

Sofija, parakņājusies kabatā, sadabūja pergamentā ietīto melno kripteksu. Visi bija vienisprātis, ka rožkoka lādīte un lielākais kriptekss atstājami lidmašīnas ugunsdrošajā seifā un līdzi jāņem tikai daudz vieglākais un nemanāmais melnais cilindrs. Attinusi pergamentu vaļā, Sofija pasniedza lapu Lengdonam.

Lai gan Lengdons bija izlasījis dzejoli vairākas reizes, par jebkādu noteiktu kapa atrašanās vietu viņam nebija ne jausmas. Vēlreiz lasot dzejoļa rindas, viņš ilgi un rūpīgi apsvēra katru vārdu, cerot, ka pentametra ritms skaidrāk atklās to nozīmi.

In London lies a knight a Pope interred.

His labor's fruit a Holy ivrath incurred.

You seek the orb that ought to be on his tomb.

It speaks of Rosy flesh and seeded loomb.

Valoda šķita visai skaidra. Londonā apglabāts bruņinieks. Bruņinieks, kurš pastrādājis ko tādu, kas saniknojis Baznīcu. Bruņinieks, uz kura kapa nebija lodes, kam tur vajadzētu būt. Dzejoļa pēdējā rinda par Rozes miesu un klēpi ar sēklu bija nepārprotama norāde uz Mariju Magdalēnu, Rozi, kas nesa sevī Jēzus sēklu.

Par spīti panta šķietamajam tiešumam, Lengdonam tik un tā nebija skaidrs, kas ir šis bruņinieks un kur viņš atdusas. Vēl jo vairāk, ari atrodot kapu, vajadzēja meklēt ko neesošu. Lodi, kam vajadzētu būt uz kapa!

"Nevienas idejas?" Tībings līdzjūtīgi iesmējās. Lengdons manīja, ka galma vēsturnieks tāpēc nejūtas apbēdināts. "Mis Nevē?"

Viņa papurināja galvu.

"Ko gan jūs abi iesāktu bez manis?" Tībings vaicāja. "Lai notiek, es pateikšu priekšā. Patiesībā tas ir pavisam vienkārši. Galvenā ir pirmā rinda. Vai jūs to nevarētu nolasīt?"

Lengdons skaļi nolasīja:

"In Lotidon lies a knight a Pope interred."

"Jā. A knight a Pope interred." Viņš uzlūkoja Lengdonu. "Ko tas jums izsaka?"

Lengdons paraustīja plecus.

"Bruņinieks, ko apglabājis pāvests? Bruņinieks, kura bēru dievkalpojumu vadījis pāvests?"

Tībings skaļi smējās.

"Nu, tas jau ir par traku! Jūs, Robert, esat pārāk liels optimists. Paskatieties uz otro rindiņu. Šis bruņinieks pastrādājis ko tādu, kas izraisījis Baznīcas svētās dusmas. Padomājiet vēl! Neaizmirstiet, kā veidojās attiecības starp Baznīcu un Tempļa bruņiniekiem. Bruņinieks, kuru zemē guldījis pāvests?"

"Bruņinieks, kuru pāvests nogalinājis?" Sofija jautāja.

Tībings pasmaidīja, papliķēdams viņai pa ceļgalu.

"Pareizi, mana dārgā. Bruņinieks, kuru pāvests zemē guldījis. Vai nogalinājis."

Lengdons atcerējās bēdīgi slaveno templiešu slaktiņu 1307. gadā nelaimīgajā piektdienā, trīspadsmitajā datumā -, kad pāvests Klements nogalināja un guldīja zemē simtiem Tempļa bruņinieku. "Bet tad jau jābūt neskaitāmiem kapiem, kuros atdusas "pāvestu nogalināti bruņinieki"."

"Ahā, nav vis tā!" Tībings iesaucās. "Daudzus sadedzināja uz sārta un bez jebkādām ceremonijām iegrūda Tibras upē. Bet šajā dzejolī runa ir par kapu. Kapu, kas atrodas Londonā. Un Londonā nemaz nav tik daudz bruņinieku kapu." Viņš apklusa, kā gaidīdams, kamēr Lengdons aptvers mājienu. Beidzot viņš neizturēja. "Ak tu debestiņ, Robert! Baznīca, ko uzbūvēja Priorijas militārais spārns paši Tempļa bruņinieki!"

'Tempļa baznīca?" Lengdons satraukts ievilka elpu. "Vai tad tur ir kapenes?"

"Desmit no drūmākajiem kapiem, kādus vien man gadījies redzēt."

Lengdons ne reizi nebija apmeklējis Tempļa baznīcu, lai gan daudzkārt bija lasījis par to, pētīdams Priorijas vēsturi. Tempļa baznīca tā nosaukta par godu Zālamana templim, zem kura drupām Tempļa bruņinieki atrada Sangreal dokumentus, kas nodrošināja viņu ietekmi Romā, un kādreiz bijusi templiešu un Priorijas darbības centrs Apvienotajā Karalistē. Netrūka nostāstu par bruņinieku savādajiem slepenajiem rituāliem neparastajā Tempļa baznīcas svētnīcā.

"Vai Tempļa baznīca ir Flītstrītā?"

"Faktiski tā ir turpat pie Flītstrītas, Inertempla ieliņā." Tībings viltīgi pamāja. "Es tikai gribēju jūs vispirms drusku patirdīt."

"Paldies."

"Un neviens no jums tur nav bijis?"

Sofija un Lengdons noliedzoši papurināja galvu.

"Tas mani nepārsteidz. Tagad baznīcu aizsedz augstas ēkas. Nav daudz tādu, kas zina, kur tā atrodas. Tāda senlaicīga, savāda vieta. Arhitektūra pilnīgi pagāniska."

Sofija brīnījās.

"Pagāniska?"

"Panteonveida pagāniska!" Tībings iesaucās. "Baznīca ir apaļa. Templieši ignorēja kristiešu tradicionālo krustveida kontūru un, saulei par godu, uzcēla pilnīgi apaļu baznīcu." Viņa uzacis laidās velnišķīgā dejā. "Ne visai patīkams sveiciens Romas puišiem. Tas pats, kas atjaunot Stonhendžu pašā Londonas sirdī."

Sofija vēroja Tībingu.

"Bet pārēja dzejoļa daļa?"

Vēsturnieka prieks saplaka.

"īsti nezinu. Tā ir mīklaina. Mums būs rūpīgi jāpārbauda katrs kaps. Ja laimēsies, ievērosim, ka uz kāda acīm redzami trūkst lodes."

Lengdons domāja, cik tuvu varētu būt atrisinājums. Ja neesošā lode atklātu paroli, viņi atvērtu otru kripteksu. Nebija iespējams iedomāties, ko tas slēpa sevī.

Viņš sāka vēlreiz lasit dzejoli. Tas atgādināja kaut ko aizvēsturiskai krustvārdu miklai līdzīgu. Vārds no pieciem burtiem, kas liecina par Grālu? Jau lidmašīnā viņi bija izmēģinājuši visādus variantus GRAIL, GRAAL, GREAL, VENUS, MARIA, JESUS, SARAH -, taču cilindrs nepadevās. Pārāk acīmredzami. Bija jāatrod cits vārds Rozes pilnā klēpja apzīmēšanai. Tas, ka šo vārdu ar pieciem burtiem nespēja iedomāties pat Lī Tībings, liecināja, ka norāde uz Grālu nemaz nav tik tieša.

"Ser Lī?" Remī uzrunāja saimnieku. Viņš lūkojās uz viņiem atpakajskata spogulītī; starpsiena, kas atdalīja vadītāju no salona, nebija pacelta. "Jūs teicāt, ka Flītstrīta ir netālu no Blekfraieras tilta?"

"Jā, brauciet pa Viktorijas krastmalu."

"Atvainojos. Es jau nezinu, kur tas ir. Parasti braucam tikai uz slimnīcu."

Tībings noplātīja rokas un noņurdēja:

"Nu jūs redzat, dažreiz ar viņu ir sliktāk nekā ar mazu bērnu. Uz mirkli atstāšu jūs. Ņemiet taču kaut ko un padzerieties vai iekodiet." Viņš atstāja Sofiju un Lengdonu divatā, neveikli pārvietodamies uz priekšējo sēdekli, lai rādītu ceļu.

Sofija pagriezās pret Lengdonu un klusu teica:

"Robert, neviens taču nezina, ka jūs un es atrodamies Anglijā."

Lengdonam bija jāatzīst, ka viņai ir taisnība. Kentas policija Fašam pateiks, ka lidmašīna bijusi tukša, un Fašam būs vien jādomā, ka viņi palikuši Francijā. Esam kļuvuši neredzami. Mazais Tībinga triks viņiem bija devis daudz laika.

"Fašs tik viegli neatstāsies," Sofija sacīja. 'Tārāk daudz likts uz kārts."

Lengdons pūlējās nedomāt par Fašu. Sofija bija apsolījusi darīt visu iespējamo, lai viņu attaisnotu, kad viss būšot galā, bet Lengdonam bija aizdomas, ka tas nelīdzēs. Pilnīgi iespējams, ka Fašs iesaistīts personiski. Lai gan bija grūti iedomāties, ka Drošības policijai būtu kāda saistība ar Svēto Grālu, pēdējā naktī bija pieredzēts pārāk daudz, lai noraidītu domu par Faša iespējamo dalību noziegumā. Fašs ir ticīgs un grib šīs slepkavības uzvelt man. Sofija gan bija teikusi, ka viņš tikai cenšas panākt arestu. Galu galā nevarēja noliegt Lengdona iespējamās vainas pierādījumus. Viņa vārds bija lasāms Luvrā gan uz grīdas, gan Sonjēra kalendārā, turklāt Fašs domāja, ka viņš melojis par manuskripta sūtīšanu. Un viņš taču bija bēdzis. Pēc Sofijas ierosinājuma.

"Robert, man žēl, ka tā iznāca," Sodja teica, uzliekot roku viņam uz ceļgala. 'Taču priecājos, ka esat šeit."

Viņas vārdi izklausījās vairāk pragmatiski nekā romantiski, tomēr negaidīti uzšķīla kādu netveramu tuvības dzirksti. lengdons gurdi pasmaidīja.

"Es būtu daudz jautrāks, ja dabūtu izgulēties."

Sofija kādu brīdi klusēja.

"Vectēvs man teica, ka varu jums uzticēties. Labi, ka vismaz vienu reizi viņu paklausīju."

"Viņš taču mani pat nepazina."

'Tik un tā, man šķiet, jums viss izdevās tā, kā viņš būtu gribējis. Jūs man palīdzējāt atrast slēgakmeni, paskaidrojāt par Sangreal, par to rituālu, ko.es redzēju." Viņa kaut ko apsvēra. "Patlaban jūtu daudz ciešāku saikni ar vectēvu nekā visus šos gadus. Viņš par to priecātos."

Tālumā caur rītausmas lietutiņu sāka iezīmēties Londonas aprises. Kādreiz tās noteica Bigbens un Tauera tilts, bet tagad apvārsnis izlieca muguru; tur slējās "Gadu tūkstoša acs" kolosāls, ultramoderns panorāmas rats, kas pacēla atpūtniekus vairāk nekā simt piecdesmit metru augstumā, sniedzot neaprakstāmu lielpilsētas apskates iespēju. Lengdons reiz bija devies uz turieni, gribēdams pavizināties, taču slēgtās kabīnes pārāk atgādināja sarkofāgus, un viņš labprātāk izbaudīja skatus no Temzas krastmalas.

Lengdons juta, ka viņu parausta aiz ceļgala. Sofijas zaļās acis raudzījās viņā. Viņš aptvēra, ka viņa kaut ko stāstījusi.

"Un ko, jūsuprāt, vajadzētu iesākt ar Sangreal dokumentiem, ja mums tos izdotos atrast?" viņa čukstēja.

"Tam, ko es domāju, nav nozīmes," Lengdons atbildēja. "Jūsu vectēvs atdeva kripteksu jums, un jums ar to jārīkojas tā, kā liek jūsu sirds. Tā, kā viņš to būtu gribējis."

"Man jāzina jūsu viedoklis. Tajā manuskriptā acīmredzot vectēvs izlasīja ko tādu, kas viņam lika jums uzticēties. Viņš bija paredzējis tikties ar jums. Parasti viņš tā nerīkojās."

"Iespējams, viņš man gribēja pateikt, ka esmu visu saputrojis."

"Kāpēc gan viņš gribētu ar jums tikties, ja neatzītu jūsu idejas? Un kā īsti ir jūsu manuskriptā vai jūs rakstījāt, ka Sangreal materiālus vajadzētu publiskot vai arī atstāt visu, kā bijis?"

"Ne viens, ne otrs. Manuskriptā runāts par svētās sievišķības principu izsekota tās ikonogrāfija dažādos vēsturiskos laikposmos. Es nemaz neminēju, ka varētu zināt Grāla slēptuves vietu, ne arī to, vai tie dokumenti nododami atklātībai."

"Bet jūs taču rakstāt par to, tātad acīmredzot uzskatāt, ka šī informācija jāatklāj."

"Ir milzīga atšķirība starp hipotētisku diskusiju par citādu Kristu un…" Viņš aprāvās.

"Un-ko?" '

"Un lēmumu atklāt visai pasaulei tūkstošiem senu dokumentu kā zinātnisku pierādījumu, ka Jaunā Derība ir viltus liecība."

"Bet jūs teicāt, ka Jaunā Derība balstoties uz izdomājumiem."

Lengdons pasmaidīja.

"Redziet, Sofij, jebkura ticība balstās uz izdomājumiem. Tā jau ir ticības būtība: mēs atzīstam to, ko iedomājamies patiesu, kā esamību nevar pierādīt. Visas reliģijas, sākot no senajiem ēģiptiešiem un beidzot ar svētdienas skolu mūsdienās, Dievu raksturo ar metaforas, alegorijas un pārspīlējuma līdzekļiem. Izmantojot metaforas, mūsu prāts pieņem neaptveramo. Problēmas rodas, kad sākam burtiski ticēt pašu izvēlētajām metaforām."

'Tātad jūs esat par to, lai Sangreal dokumenti mūžam paliktu slēptuvē?"

"Esmu vēsturnieks, tāpēc iebilstu pret dokumentu iznīcināšanu; būtu jauki, ja reliģijas pētnieki iegūtu vairāk informācijas, lai varētu apcerēt Jēzus Kristus neparasto dzīvi."

"Jūs noliedzat abas atbildes uz manu jautājumu."

"Vai tad tā ir? Miljoniem cilvēku visā pasaulē savā dzīvē vadās pēc Bībeles tieši tāpat, kā citu reliģiju piekritēji vadās pēc Korāna, Toras vai Pali kanona. Ja mēs abi varētu uzrakt dokumentus, kas apgāztu islāma, jūdaisma, budistu, pagānu svētos rakstus, vai mēs tā rīkotos? Vai būtu jāceļ trauksme un jāskrien pie budistiem ar pierādījumu, ka Buda nav cēlies no lotosa zieda? Vai ari ka Jēzus nav burtiski nevainīgi ieņemts? Cilvēks, kas patiesi izprot ticību, apzinās, ka šiem apgalvojumiem ir metaforiska jēga."

Sofiju tas nepārliecināja.

"Man ir draugi, dziļi reliģiozi kristieši, kas nešaubīgi tic, ka Kristus tiešām staigāja pa ūdeni, tiešām pārvērta ūdeni vīnā un tiešām piedzima jaunavai."

"To es ari gribu teikt," Lengdons sacīja. "Reliģiskā alegorija ieaudusies īstenības materiālā. Un doma par šo īstenību palīdz miljoniem cilvēku ikdienā dzīvot labāku dzīvi."

"Taču izrādās, ka viņu īstenība ir neīsta."

Lengdons iesmējās.

"Ne jau neīstāka par to, kurā mīt matemātiķe kriptogrāfe, kas dc iedomātam skaitlim "iks", jo viņai tas palīdz uzlauzt kodus."

Sofija sarauca pieri.

'Tā nav godīgi."

Iestājās klusums.

"Lūdzu, atkārtojiet jautājumu," Lengdons palūdza.

"Neatceros."

Viņš pasmaidīja.

'Tas vienmēr iedarbojas."

Kopā ar Sofiju un Tībingu izkāpjot no "Jaguar" Inertempla ielā, Lengdons ievēroja, ka Mikipeles pulkstenis rāda gandrīz pusastoņi. Trijotne līkumoja starp ēkām, līdz nonāca nelielā pagalmiņā Tempļa baznīcas priekšā. Raupjie akmens bluķi lietū spīdēja, virs galvas dūdoja baloži.

Londonas senā Tempļa baznīca mūrēta tikai no akmens bluķiem. Iespaidīga, apaļa celtne ar draudīgu fasādi, torni tās vidū un joma izcilni sānos, tā vairāk atgādina militāru nocietinājumu nekā dievnamu. Pēc iesvētīšanas, ko 1185. gada desmitajā februāri veica Hērakliuss, Jeruzalemes patriarhs, Tempļa baznīca bija pārdzīvojusi astoņus politisko juku laiku gadsimtus, Lielo Londonas ugunsgrēku un Pirmo pasaules karu, līdz 1940. gadā smagi cieta, kad to trāpīja vācu degbumbas. Pēc kara baznīcu atjaunoja, atdodot tai iepriekšējo skarbo lieliskumu.

Apļa vienkāršība, Lengdons sprieda, pirmo reizi aplūkodams šo ēku. Tās arhitektūra bija pieticīga, neizskaisdnāta un vairāk atgādināja Romas skarbo pili Sanandželo nekā izsmalcināto Panteonu. Neveiklā kastveida izbūve labajā pusē saistīja uzmanību, lai gan būtībā nespēja nomaskēt galvenās daļas pagānisko formu.

"Ir agrs rīts, sestdiena," teica Tībings, klibodams uz durvju pusi, "tātad, cerams, dievkalpojums vēl nav sācies."

Baznīcas ieeja bija dziļā ailā, kuras vidū atradās platas koka durvis. Kreisajā pusē pie sienas karājās ziņojumu dēlis. Tur tas pavisam neiederējās, lai gan sniedza ziņas par koncertiem un dievkalpojumu laiku.

Izpētījis ziņojumu dēli, Tībings sarauca pieri.

'Tūristiem vēl pāris stundu jāpagaida." Viņš piegāja pie durvīm un paraustīja rokturi. Tās nepadevās. Piespiedis ausi pie durvīm, viņš ieklausījās, tad pēc mirkļa izslējās, ar sazvērniecisku smaidu norādīdams uz ziņojumu dēli. "Robert, pārbaudiet dievkalpojumu grafiku, lūdzu. Kas tos šonedēļ notur?"

***

Baznīcā ministrants bija gandrīz beidzis darboties ar putekļsūcēju pie komūnijas galdiņa, kad izdzirdēja klauvēšanu pie svētnīcas durvīm. To viņš varēja neņemt vērā. Tēvam Hārvijam Noulsam bija pašam savas atslēgas, un sestdienās viņš tik agri nenāca. Droši vien klauvēja tūristi vai kāds diedelnieks. Ministrants turpināja darbu, taču klauvēšana nemitējās. Lasīt neprot, vai? Uz zīmītes taču skaidri rakstīts, ka sestdienās baznīca ir vaļā no pusdesmitiem. Viņš turpināja uzkopšanu.

Piepeši klauvēšanu nomainīja spēcīga bungošana; iespaids bija tāds, it kā pa durvīm zvetētu ar dzelzs stieni. Puisis izslēdza putekļsūcēju un dusmīgs devās pie durvīm. Pacēlis aizbīdni, viņš atgrūda durvis vaļā. Tur stāvēja trīs cilvēki. Tūristi, viņš nodomāja.

"Ciet līdz pusdesmitiem."

Druknais vīrietis acīmredzot galvenais paspēra soli tuvāk, balstīdamies uz kruķiem.

"Esmu sers Lī Tībings," viņš augstprātīgi sacīja ar anglosakšu akcentu. "Kā jau saprotat, pavadu misteru Kristoferu Renu Ceturto ar kundzi." Viņš paspēra soli sānis, cēli norādīdams uz izskatīgo pāri aiz muguras. Sievietei bija maigi sejas vaibsti un krāšņi rudi mati. Slaidais vīrietis ar tumšajiem matiem šķita kaut kur redzēts.

Ministrants nezināja, ko teikt. Sers Kristofers Rens bija slavenākais Tempļa baznīcas labdaris. Tas, kurš sekmējis visas pārbūves pēc Lielā ugunsgrēka. Viņš arīdzan bija miris jau astoņpadsmitajā gadsimtā.

"Ā… mums būs liels gods…"

Vīrs ar kruķiem uzrāva uzacis.

"Jūsu laime, ka nenodarbojaties ar pārdošanu, jaunais cilvēk, jūs neizklausāties pārāk pārliecinošs. Kur tēvs Noulss?"

"Šodien ir sestdiena. Viņš atnāks vēlāk."

Invalīda sejā grumbas ievilkās dziļāk.

"Nepateicība ir pasaules alga. Viņš apsolīja, ka mūs sagaidīšot, bet izskatās, ka būs vien jāiztiek tāpat. Mēs tikai uz īsu brīdi."

Ministrants neatkāpās no durvīm.

"Atvainojos, kurp uz īsu brīdi?"

Atnācēja acis samiedzās, tad viņš pieliecās un sāka čukstēt viss liecināja, ka šis godavīrs nevienu nevēlas nostādīt neveiklā situācijā.

"Jūs, jaunais cilvēk, droši vien te strādājat nesen. Ik gadu sera Kristofera Rena pēcnācēji atnes lielā senča pelnu saujiņu, ko izkaisīt Tempļa svētnīcā. Tāda bijusi viņa pēdējā vēlēšanās, viņa testaments. Nevienam jau īpaši negribas tik tālu doties bet ko lai dara?"

Puisis bija nokalpojis savā amatā jau pāris gadu, taču nekad nebija dzirdējis par šādu tradīciju.

"Būtu labāk, ja jūs pagaidītu līdz deviņiem trīsdesmit. Baznīca vēl ir slēgta, un es neesmu visu sakopis."

Uz kruķiem atspiedies, viesis nikni zibināja acis.

"Jaunais cilvēk, vienīgais, kam jāpateicas, ka no šīs ēkas vēl kas palicis, ko kopt, ir tas kungs dāmas kabatā."

"Piedodiet, nesaprotu."

"Misis Rena," vīrs ar kruķiem teica, "vai jūs nevarētu parādīt šim nekaunīgajam jaunietim pelnu relikvāriju?"

Sieviete mirkli vilcinājās, taču tad, kā no hipnotiska miega pamodusies, iebāza roku svītera kabatā un izvilka mazu, drēbē ietītu cilindru. '

"Nu, redzat?" uzstājīgais vīrs pārmetoši noprasīja. "Un vai tagad ļausiet mums izpildīt nelaiķa pirmsnāves vēlēšanos un izkaisīt pelnus svētnīcā, vai arī man būs jāizstāsta tēvam Noulsam, kā jūs ar mums izdarījāties."

Ministrants vēl stomījās, labi zinādams, cik rūpīgi tēvs Noulss ievēro baznīcas tradīcijas… un, pats galvenais, cik ļoti viņš pārdzīvotu, uzzinājis, ka ļaudīm radies ne jau tas labākais iespaids par šo cienījamo celtni. Iespējams, tēvs Noulss bija aizmirsis par šo radinieku ierašanos. Un, ja tā, tad risks, viņus noraidot, bija daudz lielāks, nekā ielaižot iekšā. Galu galā tas ilgšot tikai dažas minūtes. Kas gan varētu notikt?

Pagājis sānis, lai ielaistu visus trīs iekšā, viņš varētu vai apzvērēt, ka misters Rens ar kundzi izskatās tikpat pārsteigti kā viņš pats. Tā arī neko nesapratis, viņš turpināja uzkopšanu, ik pēc brītiņa uzmezdams aci viesiem.

Kad trijotne bija iegājusi baznīcā, Lengdons nespēja novaldīt smaidu.

"Vai zināt, Lī?" viņš čukstēja. "Jums pārāk ticami padodas melošana."

Tībinga acis iemirdzējās.

"Oksfordas Teātra klubs. Tur joprojām apspriež manu Jūliju Cēzaru. Varu derēt, ka neviens nekad nav tēlojis trešā cēliena pirmo ainu ar lielāku pašaizliedzību."

Lengdons palūkojās uz viņu.

"Man šķiet, tās ainas sākumā Cēzars jau ir miris."

Tībings pasmīkņāja.

"Jā, bet man toga saplīsa, kad gāzos uz grīdas, un pēc tam veselu pusstundu bija. jāguļ rāmi, lai gan metamais bija izslīdējis laukā. Visam par spīti, man neviens muskulis nenoraustījās. Varat ticēt, es biju lielisks."

Lengdons saviebās. Žēl, ka neredzēju.

Kamēr viņi gāja pa taisnstūra izbūvi uz velvēto ieeju baznīcas galvenajā korpusā, Lengdons apbrīnoja askētisko vienkāršību. Lai gan altāra novietojums bija tāds pats kā visās garenajās kristiešu kapelās, tā iekārtojums bija skarbs un auksts, bez nekādiem tradicionālajiem rotājumiem.

"Neizteiksmīgi," viņš nočukstēja.

Tībings iesmējās.

"Anglijas baznīca. Anglikāņi savu reliģiju patērē tīrā veidā. Lai nekas nenovērstu viņu uzmanību no bēdu ielejas."

Sofija norādīja uz plato atveri, pa kuru varēja saskatīt baznīcas apļveida daļu.

"Te ir kā cietoksnī," viņa čukstēja.

Lengdonam nebija ko iebilst. Sienas pat pa gabalu izskatījās varen biezas.

'Tempļa bruņinieki bija karavīri," Tībings atgādināja, alumīnija kruķu klaboņai atbalsojoties plašajā telpā. "Reliģiski militāra biedrība. Viņu baznīcas bija gan cietoksnis, gan banka."

"Banka?" Sofija jautāja, Lī uzlūkodama.

"Vai man' dieniņ, protams! Templieši izgudroja mūsdienu banku darbības pamatjēdzienus. Eiropas augstmaņiem bija bīstami doties ceļā ar zelta nešļavu, tāpēc templieši ļāva tiem noguldīt savu zeltu tuvākajā Tempļa baznīcā un vēlāk izņemt to no jebkuras citas Tempļa baznīcas visā Eiropā. Vienīgais, ko vajadzēja, bija pareizie dokumenti." Viņš piemiedza aci. "Un neliela komisijas nauda. Tie bija pirmie bankomāti." Tībings norādīja uz mozaīkas logu, kurā rīta saules stari izgaismoja baltā tērptu bruņinieku sārta zirga mugurā. "Alānuss Marsels," Tībings teica. "Tempļa mestrs divpadsmitā gadsimta sākumā. Viņš un viņa pēcnācēji parlamentā sēdēja Pirmā barona krēslā."

Lengdons izskatījās pārsteigts.

"Pirmais karalistes barons?"

Tībings pamāja.

'Tempļa mestram, kā uzskata, bija lielāka ietekme nekā pašam karalim." Piegājis pie ieejas apaļajā daļā, Tībings atskatījās uz ministrantu, kas darbojās ar putekļsūcēju. "Vai zināt," Tībings čukstus teica Sofijai, "stāsta, ka vienu nakti Svētais Grāls esot pavadījis šeit, kad templieši pārvietojuši to no vienas slēptuves uz citu. Vai varat iedomāties, ka tieši te atradās četras lādes ar Sangreal dokumentiem un Marijas Magdalēnas sarkofāgs? Man tas uzdzen zosādu."

Ieejot apaļajā zālē, ari Lengdonam uzmetās zosāda. Viņa acis apsekoja bālganās sienas, kāri tverot akmenī cirstos nezvērus, dēmonu viepļus, sāpēs saviebtās cilvēku sejas, tie visi raudzījās uz vidu. Lejā, telpai visapkārt, stiepās viens vienīgs akmens lūgšanu sols.

"Teātris ar skatuvi vidū," Lengdons nočukstēja.

Tībings pacēla kruķi, rādīdams uz telpas kreiso pusi, pēc tam uz labo. Lengdons tos jau bija pamanījis.

Desmit akmens bruninieki.

/

Pieci kreisajā pusē. Pieci labajā.

Uz muguras guļošie dabiska lieluma akmens tēli dusēja mierā. Bruņinieki bija veidoti pilnā kaujas bruņutērpā, ar vairogu un zobenu, un Lengdons nespēja atvairīt nelāgo iespaidu, ka te kāds iezadzies un aplējis aizmigušos bruņiniekus ar ģipsi. Viņu augumus stipri vien bija pabojājis laikazobs, taču katrs bija pilnīgi citāds dažādi bruņutērpi, citāds roku un kāju novietojums, sejas vaibsti, vairoga rotājums.

Londonā meklējiet bruņinieku, saistītu ar pāvestu…

Lengdonam trīcēja kājas, lēni virzoties dziļāk apaļajā telpā.

Šai jābūt īstajai vietai.

Piedrazotā ieliņā Tempļa baznīcas tuvumā Remī Legaludē apturēja "Jaguar" aiz lielu atkritumu konteineru rindas. Izslēdzis aizdedzi, viņš aplūkoja apkārtni. Neviena nebija. Tad viņš izkāpa, apgāja mašīnai apkārt un iekāpa salonā, kur atradās mūks.

Sajutis Remī klātbūtni, mūks iznira no lūgšanai līdzīga transa; sarkanajās acīs varēja manīt ziņkāri, nevis bailes. Visu nakti Remī bija brīnījies par sasietā vīrieša spēju saglabāt mieru. Pēc iekraušanas "Range Rover" brīdi paspārdījies, mūks, šķita, bija samierinājies ar sūro likteni un uzticējis to kādai augstākai varai.

Atlaidis vaļīgāk savas kaklasaites mezglu, Remī atpogāja augsto, iestērķelēto apkaklīd un pirmo reizi pēc daudziem gadiem brīvi ieelpoja. Viņš piegāja pie dzērienu bāra un ielēja sev glāzi "Smirnoff". Izmeds to vienā rāvienā tukšu, viņš ielēja otru.

Drīz varēšu nestrādāt.

Pārmeklējis bāru, Remī atrada komplektu vīna pudeļu atvēršanai un atvāza asu nazi. Parasti ar to nogrieza svina foliju no labas šķirnes vīna pudeļu korķiem, bet šajā brīdī asmeni gaidīja daudz nopietnāks uzdevums. Remī pagriezās un uzlūkoja Sīļu, spožo nazi pacēlis.

Sarkanajās acīs pavīdēja bailes.

Remī pasmaidīja un paspēra soli mūkam tuvāk. Tas rāvās prom, taču saites bija savilktas cieši.

"Esi rāms!" Remī nočukstēja, tuvinādams tam nazi.

Sīļa neticēja savām acīm. Vai tiešām Dievs mani pametis? Pat sasaistītā auguma ciestās mokas Sīļa bija pārvērds par garīgu vingrinājumu, lūgdams, lai pamirušo muskuļu sāpes atgādinātu Kristus ciešanas. Visu nakti esmu lūdzis atbrīvošanu. Tagad, nazim nolaižoties, viņš aizmiedza acis.

Asas sāpes caururba lāpstiņu. Sīļa iekliedzās, nespēdams noticēt, ka jāmirst sasietam šajā limuzīnā, nespējot aizstāvēties. Es darīju Dieva darbu. Skolotājs apsolīja mani aizstāvēt.

Sīļa juta dedzinošu karstumu plūstam pār muguru un pleciem, gara acīm viņš vēroja, kā paša asinis iekrāso viņa miesu.

Tad sāpes pāršķēla gurnus, un viņu pārņēma pazīstamā atsvešinātības sajūta iedarbojās ķermeņa pretsāpju aizsardzības mehānisms.

Asajām sāpēm raujot vai muskuļus pušu, Sīļa ciešāk aizmiedza acis, negribēdams, lai pēdējais viņa skatītais tēls būtu slepkavas seja. Tā nu viņš iztēlojās bīskapu Aringarosu jaunībā stāvam pie mazas baznīcas Spānijā… baznīcas, kuru viņš un Sīļa bija uzbūvējuši savām rokām. Manas dzīves sākums.

Viss ķermenis dega kā ugunī.

"Iedzeriet," vīrietis smokingā čukstēja ar franču akcentu. "Uzlabo asinsriti."

Sīlas acis pārsteigumā atsprāga vaļā. Virs viņa rēgojās neskaidrs tēls ar dzēriena glāzi rokā. Uz grīdas mētājās līmlentes gabali un tīrs, asinīm nenotraipīts nazis.

"Dzeriet!" viņš atkārtoja. "Sāpes ir no tā, ka muskuļos strauji atjaunojas asinsrite."

Sīļa juta, ka dedzinošā pulsācija pāriet asos dūrienos. Šņabis garšoja briesmīgi, taču viņš to ar pateicību izdzēra. Liktenis iepriekšējā naktī bija Sīļu nežēlīgi pārbaudījis, taču Dievs visu bija brīnišķīgā kārtā mainījis.

Dievs nav mani pametis.

Sīļa zināja, kā bīskaps Aringarosa to būtu nosaucis.

Dieva pirksts.

"Es jau gribēju atbrīvot jūs agrāk," kalpotājs paskaidroja, "bet nevarēju. Policija ieradās vispirms Chāteau Villette, pēc tam lidostā, tā ka tagad ir pirmā iespēja. Saprotat, Sīļa, vai ne?"

Sīļa bailēs sarāvās.

"Jūs zināt, kā mani sauc?"

Kalpotājs pasmaidīja.

Tad Sīļa apsēdās, rīvēdams stingos muskuļus; galvā bija sagriezies neizpratnes, pateicības un apjukuma virpulis.

"Vai jūs… esat Skolotājs?"

Remī papurināja galvu, smiedamies par minējumu.

"Būtu man tā vara! Nē, neesmu Skolotājs. Tāpat kā jūs, kalpoju viņam. Bet Skolotājs jūs ļoti augsti vērtē. Mani sauc Remī."

Sīļa bija pārsteigts.

"Nesaprotu. Ja jūs darbojaties Skolotāja uzdevumā, kāpēc Lengdons veda slēgakmeni uz jūsu māju?"

"Ne jau manu māju. Uz pasaulē izcilākā Grāla pētnieka, sera LI Tībinga māju."

"Bet jūs tur dzīvojat. Vai…"

Remī pasmaidīja, it kā nemaz nebrīnītos par Lengdona izvēlēto patvērumu.

"Visu jau varēja iepriekš paredzēt. Robertam Lengdonam bija slēgakmens, un viņam bija nepieciešama palīdzība. Vai nebija loģiski doties pie Lī Tībinga? Tāpēc jau Skolotājs mani uzmeklēja, ka dzīvoju tur." Viņš brīdi klusēja. "No kurienes tad, jūsuprāt, Skolotājs tik daudz zina par Grālu?"

Beidzot Sīļa saprata, kas notiek, un tas viņu pavisam pārsteidza. Skolotājs bija iesaistījis kalpotāju, kam bija pieeja visiem Lī Tībinga pētījumiem. Spožs risinājums.

"Man jums daudz kas jāizstāsta," Remī teica, pasniedzot Sīlam pielādēto "Heckler &amp; Koch" pistoli. Tad viņš izvilka no cimdu nodalījuma mazu plaukstas lieluma revolveri. "Bet vispirms mums abiem jāpaveic kāds darbiņš."

Kapteinis Fašs, izkāpis no transporta lidmašīnas Biginhilā, neticīgi noklausījās Kentas policijas vecākā inspektora ziņojumu par notikumiem Tībinga angārā.

"Pats pārmeklēju lidmašīnu," inspektors uzsvēra, "un neviena tur nebija." Viņa balss tonis kjuva augstprātīgs. "Un man jāsaka ja sers Lī Tībings izvirzīs man apsūdzību…"

"Vai pilotu nopratinājāt?"

"Nē, protams. Viņš ir francūzis, un saskaņā ar mūsu likumdošanu…"

"Parādiet, kur atrodas lidmašīna."

Fašam vajadzēja nepilnu minūti, lai pamanītu asiņu traipu vietā, kur bija stāvējis limuzīns. Fašs piegāja pie lidmašīnas un skaļi pabungoja pa korpusu.

"Te Francijas Drošības policijas kapteinis. Atveriet durvis!"

Izbiedētais pilots atvēra durvis un nolaida trapu.

Fašs kāpa augšā. Pēc trim minūtēm, kapteiņa ieroča mudināts, pilots bija atzinies itin visā, pat sasaistītā mūka albīna pazīmes bija rokā. Vēl Fašs uzzināja, ka pilots redzējis Lengdonu un Sofiju kaut ko atstājam Tībinga seifā priekšmets atgādinājis koka kastīti.

"Veriet seifu vaļā!" Fašs pavēlēja.

Pilots satrūkās.

"Es taču nezinu kodu!"

"Kā tad! Un es jau gribēju dot jums iespēju saglabāt pilota licenci."

Pilots lauzīja rokas.

"Man te ir pazīstami daži remontvīri. Varbūt viņi var palīdzēt. Izurbt slēdzeni?"

"Jūsu rīcībā ir pusstunda."

Pilots metās pie radiosakaru pults.

Fašs aizgāja uz salona pretējo galu un ielēja sev glāzi grādīgā. Vēl gan bija agrs rīts, taču viņš nebija gulējis, tāpēc to nevarētu klasificēt kā iedzeršanu pirms pusdienām. Ierīkojies mīkstā krēslā, viņš pievēra ads, mēģinot izprast notikumus. Kentas policistu nolaidība mums var dārgi maksāt. Jau bija izziņota melnā "Jaguar" meklēšana.

Tālruņa zvans atskanēja tieši tad, kad Fašam vajadzēja brītiņu klusuma.

"Allo?"

"Es dodos uz Londonu." Tas bija bīskaps Aringarosa. "Pēc stundas būšu tur."

Fašs gandrīz pielēca kājās.

"Biju pārliecināts, ka Hdojat uz Parīzi."

"Esmu ļoti nobažījies. Mainīju plānus."

"Tā nevajadzēja darīt."

"Vai Sīļu atradāt?"

"Nē. Viņa sagūstītāji aizbēga no vietējās policijas pirms manas ierašanās."

Aringarosa neslēpa dusmas.

"Jūs apsolījāt, ka neļausiet izlidot!"

Fašs pieklusināja balsi.

"Bīskap, ņemot vērā jūsu neapskaužamo situāciju, es jums ieteiktu šodien nepārbaudīt manu pacietību. Atradīšu Silu un pārējos, cik vien ātri iespējams. Uz kuru lidlauku jūs lidojat?"

"Uzgaidiet mirkli." Aringarosa aizsedza mikrofonu, tad ierunājās. "Pilots mēģina sarunāt nosēšanās atļauju Hitrovā, bet mūsu maršruta grozījumi nebija paredzēti."

"Sakiet, lai lido uz Biginhilas lidlauku, tas ir Kentā. Es dabūšu atļauju. Ja pats nebūšu, kad nosēdīsieties, norīkošu jums mašīnu."

"Paldies."

"Kā jau teicu pirmajā reizē, būtu labi, bīskap, ja jūs paturētu prātā, ka neesat vienīgais, kurš tagad var zaudēt visu."

You seek the orb that ought to be on his tomb. Jūs meklēsiet lodi, kam vajadzētu būt uz viņa kapa.

Visi Tempļa baznīcas bruņinieku akmens tēli gulēja uz muguras, ikviena galvu balstīja četrstūrains akmens spilvens. Sofijai uzmetās zosāda. Dzejolī minētā "lode" atsauca atmiņā vectēva mājas pagrabā redzētās ainas.

Hieros Gamos. Lodes.

Sofija prātoja, vai tāds rituāls kādreiz noticis arī svētnīcā. Apaļā telpa šķita kā radīta tādai pagāniskai ceremonijai. Akmens sols ietvēra tukšu grīdas laukumu vidū. Teātris ar skatuvi vidū, kā teica Roberts. Viņa iztēlojās šo telpu naktī, cilvēkus maskās, kuri lāpu gaismā kaut ko skandē, "svētās savienošanās" lieciniekus.

Ar pūlēm atvairot domas par šādu ainu, viņa kopā ar Lengdonu un Tībingu tuvojās pirmajai bruņinieku grupai. Ignorējot Tībinga uzstājīgo pamācību visu izpētīt pamatīgi, Sofija nepacietīgi apstaigāja piecus bruņiniekus kreisajā pusē.

Aplūkojot pirmos kapa pieminekļus, viņa domās tvēra līdzīgās un atšķirīgās pazīmes. Visi bruņinieki gulēja uz muguras, bet trim kājas bija izstieptas taisni, turpretī diviem pārējiem tās bija sakrustotas. Šai atšķirībai gan nevarēja būt nekādas saistības ar neesošo lodi. Ietērpu izpētot, Sofija ievēroja, ka diviem bruņiniekiem virs bruņutērpa ir tunikas, bet trim pārējiem apmetņi līdz potītēm. Arī tas neuzvedināja uz kādu secinājumu. Tad Sofija pārbaudīja vienīgo atlikušo atšķirību, kas uzreiz bija redzama, roku novietojums. Divi bruņinieki turēja zobenus, divi bija salikuši rokas lūgšanā, vienam rokas bija gar sāniem. Ilgi tās pētījusi, Sofija paraustīja plecus; lodes trūkums nekur nebija manāms.

Viņas svītera kabatu nedaudz izspīlēja tajā glabātais kriptekss. Viņa atskatījās uz Lengdonu un Tībingu. Abi vīri kustējās nesteidzīgi, aplūkodami vēl tikai trešo bruņinieku; šķita, ka arī viņiem neko īpašu nebija izdevies ieraudzīt. Negribēdama gaidīt, viņa pārgāja pie otras bruņinieku grupas. Klajo laukumu šķērsojot, viņa klusībā skaitīja dzejoli, kas pēc daudzkārtējās lasīšanas bija iespiedies atmiņā.

īti Lotidon lies a knight a Pope interred.

His labor's fruit a Hohj wrath incurred.

You seek the orb that ought to be on his tomb.

It speaks of Rosy flesh and seeded womb.

Pieejot pie otras bruņinieku grupas, viņa pārliecinājās par abu grupu līdzību. Bruņinieki gulēja uz muguras, visiem bija bruņas un zobeni, kājas un rokas novietotas atšķirīgi.

Tā gan, bet ar pēdējo, desmito, kapa pieminekli bija citādi.

Piesteigusies tam klāt, viņa raudzījās lejup.

Ne spilvena. Ne bruņu. Ne tunikas. Ne zobena.

"Robert? Lī?" viņai uzsaucot, telpā atbalsojās. "Ar šo kaut kas nav tā kā ar citiem."

Abi pacēla galvu un tūdaļ nāca šurp.

"Lode?" Tībings satraukts minēja. Kruķu staccato pavadībā viņš steigšus šķērsoja telpu. "Tur nav lodes?"

"Nepavisam." Sofija rauca pieri, noraugoties desmitajā kapa piemineklī. "Te, šķiet, nav ari bruņinieka."

Abi vīrieši apjukumā blenza uz desmito kapa pieminekli. Viņu priekšā atradās slēgts aķmens zārks. Tam bija trapeces forma: šaurāks kājgalī, platāks galvgalī, ar izliektu vāku.

"Kāpēc nav pieminekļa?" Lengdons jautāja.

"Pārsteidzoši," Tībings teica, berzēdams zodu. "Biju aizmirsis šo atšķirību. "Tik sen neesmu te bijis."

"Šo zārku," Sofija sacīja, "šķiet, akmenī cirtis tas pats tēlnieks, kurš veidojis pārējos deviņus pieminekļus. Kāpēc šis bruņinieks ir zārkā, nevis visiem saskatāms?"

Tībings papurināja galvu.

"Viens no šīs baznīcas noslēpumiem. Cik man zināms, neviens nav atklājis tam izskaidrojumu."

"Pagaidiet!" satraukts ierunājās ministrants, kas bija pārtraucis darbu. "Atvainojiet, ja tas izklausās nepieklājīgi, bet jūs teicāt, ka gribot izkaisīt pelnus, taču izturaties kā parasti tūristi."

Tībings nepatikā saviebās, puisi uzlūkodams, tad pagriezās pret Lengdonu.

"Mister Ren, acīmredzot jūsu dzimtas labdarība vairs nenodrošina mums agrāko vēlību, tāpēc droši vien jāķeras pie pelniem, lai tiekam galā." Viņš pievērsās Sofijai. "Misis Rena?"

Sofija tēloja savu lomu, velkot pergamentā ietīto kripteksu laukā no kabatas.

"Un nu," Tībings pārmetoši teica, "vai jūs neatstātos no mums uz brīdi?"

Ministrants nepakustējās. Viņš cieši raudzījās Lengdonā.

"Esmu jūs kaut kur redzējis."

Tībings pavīpsnāja.

"Droši vien! Misters Rens brauc šurp ik gadu!"

Vai arī, Sofijai ienāca prātā, puisis pagājušajā gadā būs redzējis viņu televīzijas ziņās par Vatikānu.

"Ne reizi neesmu misteru Renu šeit redzējis," ministrants paziņoja.

"Jūs maldāties," Lengdons atturīgi bilda. "Domāju, ka esam gan tikušies garāmejot. Pagājušajā gadā tēvs Noulss mūs tiešām neiepazīstināja, bet es jūs uzreiz pazinu, kad atnācām. Un tagad, lai gan apzinos, ka izmantoju jūsu labvēlību, lūdzu atvēlēt vēl dažas minūtes, lai varu izkaisīt pelnus pār šīm kapavietām." Savu tekstu Lengdons norunāja ar tībingisku meistarību.

Šaubas ministranta sejā auga augumā.

'Tās nav nekādas kapavietas."

"Kā, lūdzu?" Lengdons jautāja.

"Protams, kapavietas," Tībings teica. "Ko jūs vispār runājat?"

Ministrants purināja galvu.

"Kapos ir līķi. Šīs ir skulptūras. Reālu cilvēku tēli. Zem tiem nav apbedījumu."

"Te ir kapenes!" Tībings iesaucās.

"Tikai vecajās vēstures mācību grāmatās. Tajās rakstīts, ka te ir kapenes, bet atjaunošanas darbu laikā, tūkstoš deviņsimt piecdesmitajā gadā, neko tamlīdzīgu neatklāja." Viņš pagriezās pret Lengdonu. "Un, man šķiet, misteram Rēnam to vajadzētu zināt. Jo tieši viņa dzimta to atklāja."

Iestājās neveikls klusums.

To pārtrauca troksnis, ko radīja durvju aizciršanās.

"Droši vien būs atnācis tēvs Noulss," Tībings sacīja. "Vai neiesiet paskatīties?"

Ministrants īsti nezināja, ko iesākt, tad devās uz piebūvi, atstādams Lengdonu, Sofiju un Tībingu drūmi saskatāmies.

"Lī," Lengdons čukstēja. "Nav apbedījumu? Ko viņš teica?"

Tībings izskatījās satriekts.

"Nesaprotu. Vienmēr biju domājis… nu, protams, tam jābūt tepat. Nevaru iedomāties, ko viņš runā. Kaut kāda nejēdzība!"

"Vai drīkst vēlreiz paraudzīties uz dzejoli?" Lengdons jautāja.

Sofija izvilka kripteksu no kabatas un uzmanīgi to viņam pasniedza.

Lengdons attina pergamentu, turot kripteksu otrā rokā, un lasīja dzejoli.

"Jā, dzejolī minēts tieši kaps. Nevis skulptūra."

"Varbūt dzejolī ir kļūda?" Tībings jautāja. "Vai Žaks Sonjērs būtu kļūdījies tāpat kā es?"

Lengdons apsvēra teikto, tad papurināja galvu.

"Lī, jūs jau pats teicāt, ka šo baznīcu būvējuši Tempļa bruņinieki, Priorijas militārais spārns. Manuprāt, Priorijas lielmestrs jau nu zināja, vai te ir apglabāti bruņinieki vai nav."

Tībings bija neziņā.

"Bet šī vieta pilnīgi atbilst." Viņš pagriezās pret bruņiniekiem. "Mēs esam kaut ko palaiduši garām!"

Iegājis piebūvē, pārsteigtais ministrants nevienu nemanīja.

"Vai tēvs Noulss?" Es taču dzirdēju, ka durvis aizcirtās, viņš domāja, iedams tām klāt.

Pie durvīm, galvu kasīdams, stāvēja tievs cilvēks, ģērbies smokingā; izskatījās, ka viņš ir nomaldījies. Ministrants īgni nopūtās, apjauzdams, ka nebija iedomājies aizslēgt durvis. Un nu uzkuļas vēl viens nelaimes putns, laikam apmaldījies laulību viesis pēc skata spriežot.

"Atvainojos," viņš teica, ejot garam lielai kolonnai, "vel ir slēgts."

Viņam aiz muguras kaut kas nočaukstēja. Ministrants, nepaspējis pagriezties, juta, ka spēcīga roka parauj viņa galvu atpakaļ un aizspiež muti, apslāpējot kliedzienu. Mutei priekšā aizliktā roka bija balta kā sniegs, varēja just alkohola smaku.

Manierīgais vīrietis smokingā pacēla roku ar mazu revolveri un tēmēja puisim galvā.

Ministrants juta karstumu uz augšstilba un aptvēra, ka apslapinājies.

"Klausies uzmanīgi," kalsnais vīrs čukstēja. "Tagad klusiņām izej no šejienes un skrien prom. Neapstājoties. Skaidrs?"

Puisis pamāja, cik nu tas bija iespējams, jo roka turēja ciet viņa galvu.

"Ja izsauksi policiju…" Cilvēks smokingā piespieda revolvera stobru puisim pie vaiga. "No manis nenoslēpsies."

Ministrants atguvās tikai tad, kad bija izskrējis cauri baznīcas pagalmam un metās prom, ko kājas nes.

Gluži kā spoks, Sīļa nedzirdami pieslīdēja klāt Sofijai Nevē. Viņa to sajuta par vēlu pat nepaspēja atskatīties, kad Sīļa jau bija iespiedis viņai mugurā pistoli, ar spēcīgu tvērienu pieraudams viņu pie sava lempīgā auguma. Sofija pārsteigumā iekliedzās. Gan Lengdons, gan Tībings pagriezās, un abu sejās izbrīns mijās ar bailēm.

"Kas…?" Tībings izdvesa. "Ko jūs izdarījāt ar Remī?"

"Jums tagad no svara tikai tas," Sīļa mierīgi teica, "lai es varu aiziet no šejienes ar slēgakmeni." Šī slēgakmens atgūšanas operācija, pēc Remī vārdiem, bija jāveic tīri un bez sarežģījumiem. Ieejiet baznīcā, paņemiet slēgakmeni un ejiet ārā; ne līķu, ne asiņu.

Sofiju neatlaizdams, Sīļa noņēma roku no viņas krūtīm un, nolaidis to zemāk, iebāza vienā, pēc tam otrā svītera kabatā, cerēdams sataustīt slēgakmeni. Uzbrucēja alkohola piesātinātā elpa sajaucās ar viņas matu maigo smaržu.

"Kur tas ir?" viņš čukstēja. Slēgakmens bija svītera kabatā. Kur tas pazudis?

'Tas ir šeit!" Telpu pārskanēja Lengdona zemā balss.

Sīļa atskatījās un ieraudzīja Lengdonu turam melno kripteksu rokā un vicinām to šurpu turpu kā toreadors, kaitinot dumju lopu.

"Nolieciet to uz gridas!" Sīļa pavēlēja.

"Lai Sofija un Lī iziet no baznīcas," Lengdons atbildēja. "Mēs abi to varam nokārtot."

Sīļa atgrūda Sofiju nost un pavērsa pistoli pret Lengdonu, pasperdams dažus soļu tam tuvāk.

"Ne soli!" Lengdons sacīja. "Vispirms lai viņi iziet ārā."

"Jūs šeit noteikumus nediktēsiet."

"Kā nu ne!" Lengdons pacēla kripteksu virs galvas. "Es varu triekt to pret grīdu, un trauciņš iekšā saplīsīs."

Kaut arī ārēji Sīļa pasmīnēja par šiem draudiem, viņu pārņēma bailes. Tas nebija paredzēts. Tēmēdams Lengdonam galvā, viņš runāja tikpat droši, cik droši roka turēja ieroci.

"jūs nekad nesalauzīsiet slēgakmeni. Jūs taču gribat atrast Grālu tāpat kā es."

"Kļūdāties. Jums tas ir daudz vairāk vajadzīgs. Jūs to pierādījāt, nogalinot cilvēkus."

Savus desmit metrus tālāk, starp piebūves lūgšanu soliem noslēpies, Remī Legaludē kļuva arvien tramīgāks. Manevrs nebija izdevies, kā nākas, un pat no šāda attāluma varēja redzēt Sīlas apjukumu. Klausot Skolotāja pavēlei, Remī bija aizliedzis Sīlam šaut.

"Laidiet, lai iet," Lengdons atkārtoja, kripteksu augstu gaisā pacēlis, un raudzījās Sīlas pistoles stobrā.

Mūka sarkanās acis pildījās ar dusmām un izmisumu; Remī sastinga, baidīdamies, ka Sīļa varētu sašaut Lengdonu ar kripteksu rokā. Kripteksu nedrīkst nomest uz grīdas!

Kriptekss bija Remī ceļazīme uz brīvību un bagātību. Pirms nepilna gada viņš bija tikai piecdesmit piecus gadus vecs sulainis, kas visu laiku pavadīja Chāteau Villette sienās, pildīdams tā neciešamā kropļa, sera Lī Tībinga kaprīzes. Bet tad nāca tas neparastais piedāvājums. Remī saistībai ar seru Lī Tībingu ievērojamāko Grāla vēsturnieku pasaulē vajadzēja nodrošināt Remī visu, par ko vien viņš savā dzīvē bija sapņojis. Kopš tā laika katrs Chāteau Villette pavadītais brīdis tuvināja viņu šim piepildījumam.

Esmu tik tuvu, Remī domās atkārtoja, raugoties uz Tempļa baznīcas svētnīcu un kripteksu, ko Lengdons turēja paceltajā rokā. Ja Lengdons to nomestu, viss būtu zaudēts.

Vai es drīkstu iejaukties? Tieši to Skolotājs bija stingri aizliedzis. Remī vienīgais pazina Skolotāju.

"Vai esat pārliecināts, ka Sīļa ar tādu uzdevumu tiks galā?" Remī bija jautājis Skolotājam pirms nepilnas stundas, saņemot rīkojumu dabūt slēgakmeni. "Es to varu izdarīt pats."

Skolotājs bija izlēmis.

"Sīļa tika galā ar četriem Priorijas locekļiem. Viņš atgūs slēgakmeni. Jums jāpaliek ēnā. Ja jūs ieraudzīs citi, vajadzēs viņus neitralizēt, bet slepkavošanas jau bijis diezgan. Neatklājiet savu seju."

Mana seja mainīsies, Remī sprieda. Ar apsolīto samaksu es kļūšu par citu cilvēku. Ķirurģiskā ceļā varot pat pirkstu nospiedumus mainīt, tā Skolotājs bija teicis. Pavisam drīz viņš būs brīvs kāds nepazīstams, skaists cilvēks gozēsies saulainā pludmalē.

"Skaidrs," Remī bija teicis. 'Talīdzēšu Sīlam, pats ēnā palikdams."

"Jūsu zināšanai, Remī," Skolotājs piemetināja, "tas kaps, par kuru runājām, nemaz nav Tempļa baznīcā. Tāpēc esiet drošs. Viņi nemeklē īstajā vietā."

Remī apstulba.

"Vai jūs zināt, kur tas kaps ir?"

"Protams. Vēlāk pateikšu. Tagad jārīkojas nevilcinoties. Ja tie uzminēs, kur atrodas kaps un aizies ar kripteksu, varam pavisam pazaudēt Grālu."

Grālu Remī pašam nemaz nevajadzēja, tikai Skolotājs negribēja maksāt, pirms to atrod. Ikreiz, iedomājoties vien, cik daudz naudas saņems, Remī brīnījās. Trešā daļa no divdesmit miljoniem eiro. Pietiek, lai pazustu uz visiem laikiem. Remī sapņoja par Ažūra krastu, Cote d'Azur pludmales pilsētiņām, kur bija iecerējis, dīki sauļodamies, pavadīt dienas, liekot citiem sevi apkalpot pārmaiņas pēc. _ ,

Taču tagad, Tempļa baznīcā, dzirdot Lengdona draudus sadragāt kripteksu, Remī saprata, ka viss var izjukt. Nespēdams noskatīties, kā sabrūk tik tuvais sapnis, viņš pieņēma pārdrošu lēmumu. Rokā gan bija tikai mazs, viegli noslēpjams "Medusa" sistēmas revolveris, taču tuvcīņai tas bija nāvējošs ierocis.

Iznākdams no ēnas, Remī iesoļoja apaļajā zālē, tēmēdams tieši Tībingam galvā.

"Veco zēn, es tik ilgi esmu gaidījis tādu izdevību."

Sera Lī Tībinga sirds gandrīz apstājās, ieraugot Remī ar revolveri rokā. Ko viņš dara! Tībings pazina savu mazo šaujamo, to pašu, kuru viņš drošības dēļ glabāja limuzīna cimdu nodalījumā.

"Remī?" Tībings tikko spēja parunāt. "Kas notiek?"

Arī Lengdons un Sofija stāvēja kā pārakmeņojušies.

Remī apgāja Tībingam apkārt un iegrūda revolvera stobru tam mugurā visai augstu, kreisajā pusē, tieši aiz sirds.

Tībingu pārņēma šausmas.

"Remī, es ne…"

"Viss ir ļoti vienkārši," Remī viņu pārtrauca, pār Tībinga plecu uzlūkodams Lengdonu. "Nolieciet slēgakmeni uz grīdas, vai ari es nospiedīšu mēlīti."

Lengdons nespēja atgūties.

"Slēgakmens jums neko nedod," viņš stostījās. "Jūs to nekad neatvērsiet."

"Muļķa plātīzeri!" Remī smīnēja. "Vai tad jūs nepamanījāt, ka es visu dzirdēju, kad apspriedāt tos dzejoļus? Visu, ko noklausījos, izstāstīju citiem. Citiem, kas ir gudrāki par jums. Jūs vispār meklējat ne tur, kur vajag. Tas kaps ir pavisam citā vietā."

Tībings bija izmisis. Ko viņš runā?

"Kam jums Grālš?" Lengdons jautāja. "Lai to iznīcinātu? Pirms Laiku beigām?"

"Sīļa, paņemiet slēgakmeni no mistera Lengdona!" Remī uzsauca mūkam.

Mūkam tuvojoties, Lengdons paspēra soli atpakaļ, augstu turēdams slēgakmeni, gatavs mest to pret grīdu jebkurā brīdī.

"Labāk to saplēšu," Lengdons sacīja, "nekā redzu nonākam svešās rokās."

Tībings šausmās trīcēja. Viņa acu priekšā zuda viss, kam viņš bija veltījis savu mūžu. Viņa sapņiem tuvojās briesmīgs gals.

"Nē, Robert!" Tībings iekliedzās. "Nevajag! Jūsu rokās ir Grāls! Remī nešaus uz mani. Desmit gadu…"

Pavērsis revolveri pret griestiem, Remī izšāva. Mazā ieroča šāviena troksnis bija briesmīgs, akmens zālē tas nogranda kā pērkons.

Visi sasdnga.

"Es nejokoju," Remī sacīja. "Nākamais šāviens būs viņam mugurā. Atdodiet slēgakmeni Sīlam."

Lengdons negribīgi izstiepa roku ar kripteksu. Sīļa spēra soli uz priekšu un paņēma to; sarkanajās acīs mirdzēja atriebības prieks. Iebāzis kripteksu apmetņa kabatā, Sīļa atkāpās, joprojām pavērsis pistoli pret Lengdonu un Sofiju.

Tībings juta Remī roku cieši sažņaudzam viņa kaklu. Kalpotājs sāka atkāpties uz durvīm, vilkdams Tībingu līdzi. Revolvera stobrs cieši dūrās Tībingam mugurā.

"Laidiet taču viņu vaļā!" Lengdons izmisis iesaucās.

"Mēs ar mesjē Tībingu nedaudz pavizināsimies," Remī teica, kāpdamies atpakaļ. "Ja izsauksiet policiju, viņš mirs. Ja traucēsiet kā citādi, arī mirs. Skaidrs?"

"Ņemiet mani!" Lengdona balss aizlūza. "Laidiet Lī vaļā!"

Remī iesmējās.

"Diez vai tā būtu labi. Mums abiem ir tik daudz, ko pārrunāt. Turklāt viņš var mums noderēt."

Ari Sīla, sažņaudzis pistoli, kāpās atpakaļ, vērodams Lengdonu un Sofiju. Remī vilka Tībingu uz durvīm; kruķi klabēdami sitās pret grīdu.

"Kam jūs kalpojat?" Sofijas balss nemaz nedrebēja.

Jautājums izraisīja smīnu Remī sejā.

"Jūs neticētu, Mademoiselle Neveu, ja es jums to pateiktu."

Kamīns Chāteau Villette viesistabā bija apdzisis, bet Kolē tik un tā soļoja tā priekšā, lasīdams no Interpolā saņemtos faksus.

It nekā no gaidītā tur nebija.

Andrē Vernē saskaņā ar oficiālo informāciju bija paraugpilsonis. Neviena policijas ziņojuma pat soda par satiksmes noteikumu pārkāpumiem ne. Izglītoties sācis pirmskolā, beidzis Sorbonnā, ar izcilību pabeidzis starptautisko finanšu studijas. Interpols ziņoja, ka Vernē vārds laiku pa laikam parādoties presē, bet tikai pozitīvā nozīmē. Domājams, ka tieši viņš bija palīdzējis izstrādāt drošības noteikumus, kas garantēja Cīrihes Depozītbankai līdera pozīcijas elektronisko drošības sistēmu jomā. Vernē kredītkaršu darījumu pārbaude uzrādīja aizraušanos ar mākslas grāmatām, izsmalcinātiem vīniem un kompaktdiskiem ar klasiskās lielākoties Brāmsa mūzikas ierakstiem, ko viņš, jādomā, baudīja, izmantojot ārkārtīgi augstas kvalitātes stereosistēmu. Tā bija iegādāta pirms dažiem gadiem.

Nulle, Kolē nopūtās.

Vienīgais trāpījums bija pirkstu nospiedumu paraugi Interpolā datu bāzē, kuri sakrita ar Tībinga kalpotāja pirkstu nospiedumiem. Ērtā krēslā iegrimis, izmeklētājs lasīja ziņojumu.

"Vai ir kaut tas?" Kolē viņam jautāja.

Eksperts paraustīja plecus.

"Tie ir Remī Legaludē pirkstu nospiedumi. Izsludināts meklēšanā par sīkām zādzībām. Nekā nopietna. Var secināt, ka viņu izmeta no universitātes par nelikumīgu pieslēgumu tālruņa līnijai… pēc tam dažas sīkas zādzības ar ielaušanos. Reiz nokļuvis slimnīcā neatliekama traheotomija. Pēc tam aizmucis." Viņš ieķiķinājās, novērsies no lasāmā. "Alerģija pret zemesriekstiem."

Kolē pamāja, atceroties kādu izmeklēšanu. Restorānā, kura ēdienkartē nebija norādīts, ka čili mērces sastāvā ir zemesriekstu eļļa, klients, to nezinādams, nomira pēc pirmā kumosa.

"Legaludē droši vien no šejienes nemaz degunu ārā nebāza, lai neiekristu," eksperts uzjautrināts sacīja. "Nu gan nepaveicās."

Kolē nopūtās.

"Labi, to ziņu varat nodot kapteinim Fašam."

Eksperts piecēlās. Tajā bridi viesistabā ieskrēja viņa kolēģis.

"Leitnant! Mēs kaut ko atradām šķūni."

Pēc eksperta sejas izteiksmes spriežot, atradums bija nopietns.

"Līķis?" Kolē minēja.

"Nē, mesjē. Kaut kas… pavisam negaidīts."

Acis izberzējis, Kolē sekoja ekspertam līdzi uz šķūni. Ieejot pēc pelējuma smakojošajā, plašajā telpā, eksperts norādīja uz tās vidu, kur garas koka kāpnes bija pieslietas pie siena lūkas.

'To tur nebija," Kolē sacīja.

"Nē, mesjē. Es pieliku. Mēs ņēmām pirkstu nospiedumus no "Rolls-Roi/ce", kad pamanīju tās uz grīdas. Nebūtu iedomājies, bet pakāpieni bija notriepti ar dubļiem. Kāpnes bieži izmantotas. Siena lūkas augstums sakrīt ar to garumu, tāpēc pieliku un uzkāpu apskatīties."

Kolē acis izsekoja pieslienamo kāpņu pakāpieniem līdz siena lūkai galvu reibinošā augstumā. Kas tās varētu bieži izmantot? No apakšas bēniņi izskatījās tukši, taču bija jāatzīst, ka to lielākā daļa nebija redzama.

Pavecs eksperts parādījās lūkā un skatījās lejup.

"Jūs tas noteikti ieinteresēs, leitnant," viņš teica, aicinot pamādams ar lateksa cimdā tērptu roku.

Gurdi pamājis, Kolē piegāja pie vecajām kāpnēm un aptaustīja apakšējos pakāpienus. Kāpnes bija senlaicīgas un augšdaļā šaurākas. Lūkai tuvojoties, Kolē gandrīz netrāpīja kāju uz šaurā pakāpiena. Galva sagriezās. Uzreiz attapies, viņš noturējās un ātri vien bija augšā. Eksperts izstiepa roku, palīdzot izspraukties caur lūku. Satvēris roku, Kolē neveikli ierāpās bēniņos.

"Tas ir tur," eksperts teica, norādot nevainojami uzkopto bēniņu dziļumā. "Tikai vieni pirkstu nospiedumi. Drīz būs gatavi."

Kolē piemiedza acis, vājajā apgaismojumā uzreiz neaptverdams, kas atrodas pie bēniņu dibensienas. Piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja labi aprīkotu darba vietu divus datorus, videomonitoru ar plakano ekrānu un skaļruņiem, vairākus cietos diskus un daudzkanālu audiokonsoli, kam, šķita, bija autonoma strāvas padeve.

Kādēļ gan kādam vajadzējis visu to stīvēt šurp? Kolē aplūkoja iekārtu.

"Vai pārbaudījāt, kam tas domāts?"

"Noklausīšanās iekārta."

Kolē salēcās.

"Noklausīšanās?"

Eksperts pamāja.

"Visjaunākā tehnika." Viņš norādīja uz garu darba galdu, kas bija noklāts ar elektronikas detaļām, lietošanas pamācībām, instrumentiem, vadiņiem, lodāmuriem un visvisādām citām smalkām sastāvdaļām. "Te strādā cilvēks, kas savu amatu labi prot. Lielākā daļa iekārtu ir tikpat augstvērtīgas kā tās, ar kurām darbojamies mēs. Miniatūri mikrofoni, fotoelektriskās akumulatoru baterijas, kas uzlādējas automātiski, jaudīgi brīvās atmiņas čipi. Te ir pat visjaunākie nanodiski."

Kolē bija pārsteigts.

"Re, kur visa sistēma!" eksperts sacīja, pasniedzot Kolē kastīti, kas lieluma ziņā nepārsniedza kabatas kalkulatoru. No tās nokarājās pāris sprīžu garš vadiņš ar plāniņu folijas kvadrādņu galā. "Pamatne ir audioieraksta sistēma uz jaudīga cietā diska ar automātisku akumulatora uzlādēšanos. Tas, kas izskatās kā folija, ir mikrofona un fotoelektriskā elementa apvienojums."

Kolē tos ļoti labi pazina. Pirms dažiem gadiem šie folijai līdzīgie fotošūnu mikrofoni ļāva izdarīt milzu izrāvienu. Tagad sarunu ieraksta iekārtu ar cieto disku varēja piestiprināt, piemēram, zem gaismas ķermeņa, ievietojot plāniņo mikrofonu tā pamatnē un iekrāsojot tādā pašā tonī. Ja vien mikrofons bija vietā, kur tam vismaz pāris stundu dienā piekļuva dienas gaisma, fotošūnas nepārtraukti uzlādēja akumulatoru. Tādas noklausīšanās iekārtas varēja izmantot neierobežoti ilgi.

"Uztveršanas metode?" Kolē jautāja.

Eksperts parādīja izolētu vadiņu, kas no datora aizvijās gar sienu līdz atverei šķūņa jumtā.

"Parastie radioviļņi. Sīka antena uz jumta."

Kolē zināja, ka tādas skaņu ieraksta sistēmas parasti ievietoja birojos un tās ieslēdzās ar devēja palīdzību, atskanot balsij. Dienā ierakstītos sarunu fragmentus pārraidīja naktī saspiestu failu veidā, lai izvairītos no atklāšanas. Pēc pārraides cietais disks visu izdzēsa un bija gatavs atkārtotai darbībai.

Kolē skatiens pievērsās plauktam, uz kura atradās vairāki simti audiokasešu, uz katras bija datums un skaitlis. Kāds te ir nopietni darbojies. Viņš pagriezās pret aģentu.

"Vai varat pateikt, ko šis meistars noklausījās?"

"Vai zināt, leitnant," eksperts sacīja, pieiedams pie datora un ieslēgdams kādu programmu, "te sākas pats interesantākais…"

Lengdons jutās bezgala nomākts, kad abi ar Sofiju, izgājuši caur Templas metrostacijas turniketu, ienira nemīlīgajā tuneļu un platformu labirintā. Vainas izjūta plēsa viņu vai pušu.

Es U iepinu visā šajā jezgā, un nu viņam draud briesmas.

Remī rīcība pārsteidza, taču to varēja izskaidrot. Cilvēks, kas tiecās pēc Grāla, bija viņu savervējis. Šis cilvēks bija uzmeklējis Tībingu tā paša iemesla pēc kā es. Tie, kam bija zināšanas par Grālu, visos laikos kā magnēts pievilka gan zagļus, gan pētniekus. Tībings jau sen varēja piesaistīt ļaundaru uzmanību, un šai domai vajadzētu nomierināt Lengdona sirdsapziņu. Taču tā nenotika. Mums jāatrod Lī un nekavējoties viņam jāpalīdz.

Lengdons sekoja Sofijai uz rietumu virziena platformu, kur viņa piesteidzās pie maksas tālruņa, lai piezvanītu policijai, lai gan Remī bija brīdinājis to nedarīt. Apsēdies uz nosmulēta sola, Lengdons mēģināja nomierināties.

"Labākais, ko varam izdarīt Lī labā," Sofija atkārtoja, uzgriežot numuru, "ir nekavējoties paziņot Londonas policijai. Ticiet man."

Sākumā Lengdons tam nepiekrita, taču, pārspriežot rīcības plānu, Sofijas priekšlikums šķita loģisks. Tuvākajā laikā Tībingam briesmas nedraudēja. Pat zinādami, kur jāmeklē bruņinieka kaps, bez Tībinga viņi droši vien neatšifrētu jautājumu par lodi. Lengdons bažījās par to, kas sekotu pēc Grāla kartes atrašanas. Lī viņiem ļoti traucēs.

Lai iegūtu kaut mazākās izredzes palīdzēt Lī vai vēl kādreiz skatīt slēgakmeni, Lengdonam bija pirmajam jāatrod bruņinieka kaps. Diemžēl Remī bija daudz izdevīgākās starta pozīcijās.

Sofijas uzdevums bija apgrūtināt Remī ceļu.

Lengdona uzdevums bija uzmeklēt īsto kapu.

Sofijai vajadzēja panākt, lai Londonas policija vajātu Remī un Sīļu, liekot tiem slapstīties vai, labākajā gadījumā, abus sagūstot. Lengdona plāns nebija tik vienkāršs. Viņam bija jātiek ar metro uz Kingskoledžu, kas bija slavena ar savu bagāto teoloģisko datu bāzi. Labākās uzziņu iespējas, tā Lengdonam bija teikts. Tūlītējas atbildes uz jebkuru jautājumu reliģijas vēsturē. Gribētos zināt, ko elektroniskā datu bāze zina par "a knight a Pope interred".

Viņš piecēlās kājās un sāka soļot šurpu turpu, it kā tas varētu pasteidzināt vilciena pienākšanu.

Sofija beidzot no tālruņa automāta panāca savienojumu ar Londonas policiju.

"Snouhilas nodaļa!" dispečere atsaucās. "Kā lai reģistrēju jūsu zvanu?"

"Cilvēka nolaupīšana." Sofijas atbilde bija konkrēta.

"Kā, lūdzu, jūs sauc?"

Sofija brīdi klusēja.

"Aģente Sofija Nevē, Francijas Drošības policija."

Tam bija vēlamais efekts.

"Vienu mirkli, kundze. Tūlīt ar jums runās izmeklētājs."

Gaidot savienojumu, Sofija sāka domāt, vai policija noticēs Tībinga nolaupītāju aprakstam. Vīrietis smokingā. Vai iespējams tādu neievērot? Arī pārģērbjoties Remī tik un tā būs kopā ar mūku albīnu. To jau nu garām nepalaidīs. Pats galvenais, viņiem bija ķīlnieks, tātad ar sabiedrisko transportu viņi pārvietoties nevarēja. Sofija šaubījās, ka tādu limuzīnu Londonā varētu nepamanīt. • •

Šķita, ka savienojums jagaida veselu mužību. Nu taču! Klausulē dzirdēja klikšķus un signālus, kas liecināja, ka savienojumi seko cits citam.

Pagāja piecpadsmit sekundes.

Beidzot atskanēja vīrieša balss.

"Aģente Nevē?"

Pārsteigtā Sofija uzreiz pazina parupjo toni.

"Aģente Nevē!" Bezū Fašs atkārtoja. "Kur jūs galu galā palikāt?"

Sofija nespēja parunāt. Acīmredzot kapteinis Fašs bija pieprasījis, lai viņam paziņo, ja Sofija zvanītu policijai.

"Paklausieties," Fašs runāja franciski, "esmu briesmīgi kļūdījies. Roberts Lengdons nav vainīgs. Visas apsūdzības pret viņu ir anulētas. Taču jums abiem draud briesmas. Jums jāpiesakās."

Sofija stāvēja ar pavērtu muti. Viņa nezināja, ko teikt. Fašs nebija no tiem, kas atvainojas. Vienalga par ko.

"Jūs jau man neteicāt," Fašs turpināja, "ka Žaks Sonjērs bija jūsu vectēvs. Es pilnīgi noteikti esmu izlēmis neņemt vērā jūsu izturēšanos naktī, jo saprotu, kādu pārdzīvojumu iespaidā jūs bijāt. Taču tagad jums ar Lengdonu jādodas uz tuvāko Londonas policijas iecirkni, lai ar jums nekas nenotiktu."

Viņš zina, ka esmu Londonā? Ko gan vēl viņš zina? Sofija dzirdēja klausulē dīvainu troksni, urbšanu vai ko tamlīdzīgu. Palaikam ari savādus klikšķus.

"Vai izsekojat, no kurienes zvanu, kapteini?"

Faša balss kjuva skarbāka.

"Mums jāsadarbojas, aģente Nevē. Mēs abi ļoti riskējam. Pagājušo nakti kļūdījos, turklāt vairākkārt, un, ja tāpēc ies bojā amerikāņu profesors un Drošības policijas Galvenās pārvaldes kriptogrāfe, mana karjera" būs beigusies. Es jau vairākas stundas cenšos jūs sameklēt, lai nogādātu drošībā."

Staciju pāršalca silta gaisa pūsma. Dobji dūkdams, tuvojās vilciens. Sofija negribēja to nokavēt. Arī Lengdonam prātā bija tas pats; viņš jau nāca šurp.

"Jums jāmeklē Remī Legaludē," Sofija sacīja. "Tībinga kalpotājs. Viņš tikko saņēma Tībingu par ķīlnieku Tempļa baznīcā un…"

"Pagaidiet, aģente Nevē!" Fašs bauroja, vilcienam dārdinot stacijas zāli. "Šī nav droša līnija, lai apspriestos! Abi ar Lengdonu piesakieties tūlīt pat! Jūsu pašu labad! Tā ir pavēle!"

Sofija nolika klausuli un kopā ar Lengdonu ielēca vagonā.

Tībinga "Haivker" spodrā salona grīdu klāja dzelzs skaidas, bija jūtama saspiestā gaisa un propāna smaka. Fašs bija visus aizsūtījis prom un sēdēja ar glāzi rokā pie galda. Viņa priekšā bija Tībinga seifā atrastā smagā koka lādīte.

Pārvilcis pirkstu pār inkrustāciju, viņš pacēla bagātīgi izrotāto vāku. Iekšā gulēja akmens cilindrs; tas sastāvēja no diskiem, uz katra bija burti. Pieci diski bija savietoti tā, ka veidoja vārdu SOFIA. Ilgi vērojis šo vārdu, viņš izņēma cilindru no polsterētās glabātavas un uzmanīgi aplūkoja to no visām pusēm. Tad, lēni vilkdams aiz abiem galiem, noņēma vienu no uzgaļiem. Cilindrs bija tukšs.

Fašs atlika to atpakaļ lādītē un izklaidīgi raudzījās pa lidmašīnas iluminatoru angāra sienā, prātā apsverot sarunu ar Sofiju, kā arī informāciju, ko bija saņēmis no policijas eksperta, kurš strādāja Chāteau Villette. Tālruņa zvans viņu izrāva no šīs apceres.

Zvanīja no Drošības policijas Galvenās pārvaldes komutatora. Operators atvainojās par traucējumu. Cīrihes Depozītbankas prezidents esot vairākkārt zvanījis, neesot licies mierā ari pēc tam, kad viņam paziņots, ka kapteinis esot Londonā dienesta darīšanās. Fašs uzrei? lika savienot viņu ar bankas prezidentu.

"Mesjē Vernē," Fašs teica, pirms tas paspēja ko bilst, "atvainojos, ka nepiezvanīju agrāk. Biju ļoti aizņemts. Kā jau solīju, par jūsu banku plašsaziņas līdzekļi neko neziņo. Tad sakiet, lūdzu, kas vēl jūs satrauc?"

Vernē noraizējies pastāstīja, kā Lengdons un Sofija no bankas paņēmuši nelielu koka lādīti un tad pierunājuši viņu sēsties pie bruņumašīnas stūres.

"Kad pa radio izdzirdēju, ka viņi noziegušies," Vernē turpināja, "apstājos un liku atdot lādīti, taču viņi man uzbruka un nolaupīja automobili."

"Jūs uztraucaties par koka lādīti," Fašs teica, uzlūkodams inkrustēto vāku un vēlreiz atvērdams lādīti, lai redzētu balto cilindru. "Vai varat man pateikt, kas tajā lādītē bija?"

"Saturam nav nozīmes!" Vernē atcirta. "Mani uztrauc manas bankas reputācija. Mums nekad nav bijusi laupīšana. Nekad. Ja nespēšu atgūt klienta īpašumu, bankai draud bankrots."

"Jūs sacījāt, ka aģentei Nevē un Robertam Lengdonam bijis konta numurs un atslēga. Kāpēc jūs sakāt, ka viņi nolaupījuši to lādi?"

"Viņi šonakt noslepkavojuši cilvēkus. Arī Sofijas Nevē vectēvu. Gan atslēgu, gan konta numuru viņi acīmredzot ieguvuši negodīgā ceļā."

"Mesjē Vernē, mani darbinieki šo to ir noskaidrojuši par jums un jūsu interesēm. Zinām, ka esat augstas kultūras cilvēks ar izsmalcinātu gaumi. Gribas ticēt, ka arī godavīrs. Tāpat kā es. Tas nozīmē, ka es, Drošības policijas atbildīgs virsnieks, dodu jums savu godavārdu, ka jūsu lādīte un līdz ar to jūsu bankas reputācija ir pilnīgi drošās rokās."

Augstu Chāteau Villette šķūņa bēniņos pārsteigtais Kolē blenza datora monitorā.

"šī sistēma noklausās tos visus?"

"Jā," eksperts sacīja. "Izskatās, ka informācijas vākšana turpinās vairāk nekā gadu."

Kolē klusuciešot lasīja sarakstu vēlreiz.

KOLBĒRS SOSTAKS Konstitucionālās Padomes priekšsēdētājs

ŽANS ŠAFĪ Nacionālās galerijas "Jeu de Paume" pārzinis

EDUĀRS DESROŠĒRS Miterāna bibliotēkas vecākais arhivārs

ŽAKS SONJĒRS Luvras muzeja pārzinis

MIŠELS BRETONS Francijas izlūkdienesta (DAS) priekšnieks

Eksperts norādīja uz monitoru.

"Ceturto numuru noklausījušies visbiežāk."

Kolē izklaidīgi pamāja ar galvu. To viņš bija uzreiz pamanījis. Žaķu Sonjēru noklausījās. Viņš vēlreiz lasīja pārējos uzvārdus. Kā tas iespējams, ka tik ievērojamus cilvēkus var tā izspiegot?

"Vai noklausījāties arī kādus audiofailus?"

"Pārīti. Te būs .viens no jaunākajiem." Eksperts nospieda dažus tastatūras taustiņus. Skaļruņi atdzīvojās. "Capitaine, un aģent du Dēpartement de Cryptographie est arrivē."

Kolē neticēja savām ausīm.

"Tas esmu es! Tā taču ir mana balss!" Viņš atcerējās, ka tobrīd bija sēdējis pie Sonjēra galda un ziņojis Fašam, kas atradās Lielajā galerijā, par Sofijas Nevē ierašanos.

Eksperts pamāja ar galvu.

"Ja kāds gribēja, visu iepriekšējo nakti varēja noklausīties policijas sarunas Luvrā."

"Vai aizsūtījāt kādu pameklēt, kur uzstādīts mikrofons?"

"Nav nekādas vajadzības. Zinu precīzi, kur tas ir." Eksperts piegāja pie galda, kur no piezīmju un rasējumu kaudzītes paņēma kādu lapu. Viņš pasniedza to Kolē. "Pazīstat?"

Kolē brīnījās. Viņa rokās bija senatnīga rasējuma fotokopija. Attēlā bija kāda mehāniska ierīce. Viņš nesaprata uzrakstus itāļu valodā, taču pazina ierīci. Tas bija viduslaiku franču bruņinieka modelis.

Bruņinieks, kas atradās uz Sonjēra galda!

Kolē ievēroja, ka fotokopijas malās kāds bija rakstījis ar sarkanu flomāsteru. Franču valodā pievienotajās piezīmēs bija paskaidrots, kā bruņiniekā ievietot noklausīšanās ierīci.

Sīļa sēdēja "Jaguar" limuzīna pasažiera sēdeklī netālu no Tempļa baznīcas. Mitrajās delnās turēdams slēgakmeni, viņš gaidīja, kamēr Remī salonā sasēja Tībingu ar bagāžas nodalījumā atrasto virvi un aizbāza tam muti.

Beidzot Remī izkāpa pa limuzīna aizmugures durvīm un apsēdās Sīlam blakus.

"Neatsaitēsies?" Sīļa jautāja.

Remī ieķiķinājās, nopurinādams lietus lāses, un atskatījās pār plecu, kur bija nolaista starpsiena, uz Lī Tībinga sagumzīto stāvu.

"Tas nekur neaizmuks."

Sīļa sadzirdēja apslāpētus kliedzienus un saprata, ka Remī aizlīmējis Tībingam muti ar to pašu līmlenti.

"Ferme ta gueule/"" Remī pār plecu uzsauca Tībingam. Pagriezies pret vadības paneli, viņš nospieda kādu pogu. Aiz viņiem pacēlās necaurredzama starpsiena, aizsedzot skatu uz salonu. Tībings nozuda, tāpat kā viņa balss. Remī palūkojās uz Silu. "Esmu diezgan klausījies viņa nožēlojamā čīkstēšanā."

Pēc dažām minūtēm, kad "Jaguar" jau brauca prom, iezvanījās Sīlas mobilais tālrunis. Skolotājs. Viņš steigšus atsaucās.

"Hallo!"

"Sīļa," Skolotājs izrunāja viņa vārdu ar franču akcentu, "priecājos, dzirdot tavu balsi. Tas nozīmē, ka esi drošībā."

Arī Sīļa jutās labāk, dzirdot Skolotāja balsi. Tik daudz laika bija pagājis, un operācija bija pavisam samudžinājusies. Taču tagad, šķita, varēja turpināt iesākto.

"Slēgakmens ir pie manis."

'Tā ir lieliska ziņa/' Skolotājs teica. "Vai Remī ir kopā ar tevi?"

Sīļa izbrīnījās, dzirdot, ka Skolotājs piemin Remī vārdu.

"Jā, Remī mani atbrīvoja."

"Kā es liku. Man vienīgi žēl, ka tev tik ilgs laiks bija jāpavada gūstā."

"Fiziskajām ciešanām nav nozīmes. Svarīgākais ir tas, ka slēgakmens ir mūsu."

"Jā. Tas jānogādā pie manis nekavējoties. Laiks ir galvenais."

Sīļa dega nepacietībā beidzot sastapties ar Skolotāju.

"Jā, ser. Ar prieku to darišu."

"Sīļa, es gribētu, lai to atved Remī."

Remī? Sīlas līksme noplaka. Pēc visa tā, ko Sīļa bija darījis Skolotāja labā, viņš cerēja, ka viņš būs tas, kas atdos guvumu. Vai Skolotājs vairāk grib redzēt Remī?

"Jūtu, ka esi vīlies," Skolotājs sacīja. "Tas liecina, ka nesaproti, kāpēc tā rīkojos." Viņš pieklusināja balsi līdz čukstam. "Tev jātic, ka labprātāk es saņemtu slēgakmeni no tevis Dievam uzticama cilvēka, nevis noziedznieka, bet man jānorēķinās ar Remī. Viņš nepildīja manu pavēli un rupji kļūdījās, apdraudēdams visu operāciju."

Sīlam kļuva nelāgi ap dūšu. Viņš uzmeta skatienu Remī. Tībinga nolaupīšana neietilpa viņu plānos, un radās jaunas rūpes kā dkt no viņa vaļā. •

"Mēs abi esam uzticami Dievam," Skolotājs čukstēja. "Nekas nedrīkst kavēt mūs ceļā uz mērķi." Klausulē iestājās draudīgs klusums. "Tas ir vienīgais iemesls, kāpēc lūgšu, lai slēgakmeni man atved Remī. Vai saproti?"

Saklausīdams niknumu Skolotāja balsī, Sīļa brīnījās par viņa nepiekāpību. Citādi nebija iespējams rīkoties, Sīļa domāja. Remī izdarīja to, kas bija jādara. Viņš izglāba slēgakmeni.

"Saprotu," Sīļa izmocīja.

"Labi. Drošības labad tev nekavējoties jāpazūd. Policija drīz vien sāks meklēt limuzīnu, un es negribu, lai tevi notvertu. "Opus Dei" ir mītne Londonā, vai ne?"

"Protams."

"Un tevi tur pieņems?"

"Kā brāli."

"Tad brauc turp un ārā nerādies. Piezvanīšu, kad slēgakmens būs pie manis un būšu nokārtojis šo to steidzamu."

"Jūs esat Londonā."

"Dari, kā teicu, un viss beigsies labi."

"Labi, ser."

Skolotājs nopūtās, kā apliecinādams, ka tas, ko viņš grasījās darīt, viņam nemaz nav pa prātam.

"Un nu man jāaprunājas ar Remī."

Sīļa pasniedza tālruni Remī ar sajūtu, ka tā varētu būt pēdējā telefona saruna Remī mūžā.

Paņēmis tālruni, Remī nodomāja, ka nelaimīgais vientiesis mūks pat iedomāties nespēj, kāds liktenis viņu sagaida pēc darba paveikšanas.

Skolotājs tevi gluži vienkārši izmantoja.

Un tavs bīskaps ir tikai bandinieks.

Remī joprojām apbrīnoja Skolotāja pārliecināšanas prasmi. Bīskaps Aringarosa bija noticējis visam. Izmisums bija viņu padarījis aklu. Aringarosa pārāk gribēja uzticēties. Lai gan Remī ne visai ieredzēja Skolotāju, viņš lepojās, ka iemantojis tā uzticību un tik daudz palīdzējis. Esmu savu tiesu godīgi nopelnījis.

"Klausies uzmanīgi," Skolotājs teica. "Aizved Sīļu uz "Opus Dei" mītni un izlaid pāris krustojumu aiz tās. Pēc tam brauc uz Sentdžeimsa parku. Tas ir blakus Parlamenta ēkai un Bigbenam. Mašīnu vari atstāt uz Horse Guards Parade. Tur ari aprunāsimies."

Saruna pārtrūka.

i

Karaļa Džordža IV 1829. gadā dibinātās Kingskoledžas Teoloģijas un Reliģijas fakultāte atrodas blakus Parlamenta ēkai uz karaļnama piešķirta zemes īpašuma. Koledžas Reliģijas fakultāte lepojas ne vien ar tās simt piecdesmit gadu ilgo pieredzi mācību un pētniecības laukā, bet arī ar 1982. gadā dibināto Sistemātiskās teoloģijas pētniecības institūtu, kam ir viena no pasaulē pilnīgākajām un tehniskajā ziņā mūsdienīgākajām bibliotēkām reliģijas pētniecības nozarē.

Iegājis bibliotēkā kopā ar Sofiju, salijušais Lengdons joprojām vēl nebija attapies. Lielā lasītava bija tieši tāda, kā Tībings teica, iespaidīga astoņstūraina telpa ar milzīgu, apaļu galdu vidū, pie kura ērti varētu sasēsties karalis Arturs ar saviem bruņiniekiem, ja vien uz tā jau neatrastos divpadsmit datoru ar plakanajiem monitoriem. Telpas tālākajā stūrī bibliotēkas konsultante gatavoja tēju, noskaņodamās darbadienai.

"Labu rītu!" viņa laipni sveicināja un, tēju malā atlikusi, pienāca pie viņiem. "Ko jūs vēlaties?"

"Labrīt," Lengdons teica. "Mani sauc…"

"Roberts Lengdons." Viņa jauki uzsmaidīja. "Es jūs pazīstu."

Mirkli viņš juta bažas, ka Fašs būtu panācis, lai viņu rāda arī Anglijas televīzijā, taču bibliotekāres smaids liecināja ko citu. Lengdons nekādi nespēja pierast pie tādiem negaidītiem brīžiem, kad viņu pazina. Taču bija jāatzīst arī cits fakts. Lai nu kam, bet reliģijas pētniecības iestādes bibliotēkas darbiniecei viņa seja varēja būt pazīstama.

"Pamela Getama," bibliotekāre nosauca savu vārdu, sniegdama roku. Viņai bija atklāta, erudīta cilvēka seja un patīkama balss. Kaklā karājās ķēdīte ar brillēm raga ietvaros un bieziem stikliem.

"Priecājos iepazīties," Lengdons teica. 'Tā ir mana draudzene Sofija Nevē."

Abas sievietes sasveicinājās, tad Getama pievērsās Lengdonam.

"Es nezināju, ka jūs esat Londonā."

"Mums tas iznāca negaidīti. Ja tas jūs pārāk neapgrūtinātu, mēs gribētu lūgt jūs palīgā. Mums jāsameklē kāda informācija."

Getama saminstinājās.

"Parasti mēs apkalpojam, ja saņemts iesniegums, pieteikums. Protams, ja jūs kāds uzaicinājis, pieteikums nav vajadzīgs."

Lengdons papurināja galvu.

"Baidos, ka esam ieradušies bez pieteikšanās. Man jūs ieteica mans draugs, sers Lī Tībings." Viņa vārdu izrunādams, Lengdons juta nožēlu. "Britu karaļnama vēsturnieks."

Getama atplaukusi sāka smieties.

"Ak tu debestiņ, protams! Kāds raksturs! Fanātiķis. Ikreiz, kad atnāk, meklēšanai tas pats atslēgas vārds. Grāls, Grāls, Grāls. Drīzāk nomirs nekā atmetīs savus meklējumus." Viņa piemiedza aci. "Ja ir laiks un nauda, var atļauties tik jauku vaļasprieku, vai ne? Tas nu ir īsts Dons Kihots."

"Vai būtu kādas iespējas mums palīdzēt?" Sofija jautāja. "Tas ir ļoti svarīgi."

Getama pameta skatienu visapkārt lasītavā neviena cita nebija. Tad viņa atkal pamirkšķināja abiem atnācējiem.

"Nūjā, es taču neesmu pārāk aizņemta, vai ne? Ja vien jūs piereģistrēsieties, nedomāju, ka te kādam būtu kas iebilstams. Un ko jūs gribētu?" '

"Mēs meklējam kādu kapu Londonā."

Getamas sejas izteiksme pauda šaubas.

"Mums tādu ir ap divdesmit tūkstošu. Vai nevarat precizēt?"

"Tas ir bruņinieka kaps. Vārds nav zināms."

"Bruņinieks. Tas krietni sašaurina loku."

"Mums nav daudz informācijas par meklējamo bruņinieku," Sofija sacīja, "bet, lūk, tas mums ir." Viņa sadabūja papīra lapiņu, uz kuras bija uzrakstījusi tikai divas rindiņas.

Negribēdami rādīt svešiem cilvēkiem visu dzejoli, Lengdons un Sofija bija vienojušies izmantot tikai divas pirmās rindiņas, kurās bija runa par bruņinieku. Sofija teica, ka tādu paņēmienu izmantojot kriptogrāfijā; kad izlūkdienests pārtverot šifrētu ziņojumu, kurā varētu būt īpaši slepena informācija, to dodot atšifrēšanai vairākiem cilvēkiem, katram savu fragmentu. Tādējādi tiek izslēgta iespēja, ka tam vai citam kriptogrāfam būtu pilnīgi viss teksts.

Šoreiz piesardzība, iespējams, bija nevietā; pat ja bibliotekāre redzētu visu dzejoli, atrastu bruņinieka kapu un zinātu, kādai lodei tur vajadzētu būt, informācijai bez kripteksā nebūtu jēgas.

Getama manīja slavenā amerikāņu zinātnieka acīs tādu nepacietību, it kā no kapa atrašanas būtu atkarīga dzīvība. Satraukta šķita arī viņa zaļacainā pavadone.

Apmulsusi Getama uzlika brilles un aplūkoja viņu pasniegto papīriņu.

In London lies a knight a Pope interred.

His labor's fruit a Ho/y ivrath incurred.

Viņa palūkojās uz atnācējiem.

"Kas tas ir? Hārvardas kapu aplaupītāju jaunākais mērķis?"

Lengdona smiekli izklausījās samāksloti.

"Jā, kaut kas tādā garā."

Getama klusēja, juzdama, ka netiek pateikts viss. Taču nu jau viņa bija ieinteresēta un tāpēc rūpīgi pārlasīja katru vārdu.

"Saskaņā ar šo pantiņu bruņinieks izdarījis ko tādu, kas izraisījis Dieva dusmas, tomēr pāvests bijis tik laipns, ka apglabājis viņu Londonā."

Lengdons pamāja.

"Vai kas tamlīdzīgs ir dzirdēts?"

Getama devās pie kāda datora.

"Tā uzreiz ne, bet paraudzīsimies, ko var dabūt laukā no mūsu datu bāzes."

Pēdējo divu gadu desmitu laikā Kingskoledžas Sistemātiskās teoloģijas pētniecības institūtā izmantoja optisko burtu pazīšanas programmatūru kopā ar tulkošanas programmām, lai digitalizētu un kataloģizētu milzīgo tekstu krātuvi reliģiskās enciklopēdijas, biogrāfijas, svētos rakstus daudzās valodās, nostāstus, Vatikāna izdevumus, garīdznieku dienasgrāmatas -, visu, kam bija sakars ar garīgo dzīvi. Tā kā apjomīgais materiāls bija bitu un baitu, nevis lappušu veidā, informācijas pieejamība bija nesalīdzināmi ērtāka.

Iekārtojusies pie datora, Getama sāka rakstīt, ieskatīdamās papīriņā.

"Sāksim meklēšanu ar dažiem atslēgas vārdiem, tad redzēsim, kas iznāk."

"Paldies."

Getama ievadīja dažus vārdus.

LONDONA. BRUŅINIEKS, PĀVESTS

Uzklikšķinājusi uz meklētāja taustiņa, viņa izdzirdēja apakšstāvā novietotā centrālā datora dūkšanu, pārlūkojot datus ar ātrumu 500 megabaitu sekundē.

"Esmu pieprasījusi dokumentus, kuru tekstā ir visi trīs atslēgas vārdi. Dabūsim vairāk, nekā vajag, bet varam ar to sākt."

Ekrānā parādījās pirmais atrastais avots.

Aleksandrs Poups:0 ° gleznās. Sera Džošuas Reinoldsa portretu kolekcija. Londonas universitātes izdevniecība

Getama purināja galvu.

"Nav tas, ko meklējat." Viņa rādīja nākamo avotu.

Dž. Vilšons Naits.

Londonā sarakstītais par Aleksandru Poupu

Viņa atkal papurināja galvu.

Kad sistēma bija iesildījusies, tā darbojās ātrāk. Viņi redzēja dučiem nosaukumu, daudzos no tiem bija minēts astoņpadsmitā gadsimta angļu dzejnieks Aleksandrs Poups, kura andreliģiskajā, ironiski episkajā dzejā acīmredzot bieži bija minēti bruņinieki un Londona.

Getama pārbaudīja monitora ekrāna lejasdaļā redzamos skaitļus. Dators, aprēķinot aplūkotā apjoma un vēl nepārbaudītās datu bāzes procentuālo attiecību, rādīja aptuveno atrodamās informācijas apmēru. Bija sagaidāms neaptverami liels informācijas daudzums.

Paredzamais apjoms: 2 692 avoti

"Mums vajadzētu sašaurināt izziņas loku," Getama sacīja, pārtraucot meklēšanu. "Vai tā ir visa informācija, kas jums ir? Vai nav nekā tāda, kas attiecas uz to kapu?"

Lengdons neziņā lūkojās uz Sofiju Nevē.

Tās nu nav nekādas kapu aplaupītāju intereses, Getama sprieda. Viņa bija dzirdējusi baumas par Roberta Lengdona pieredzēto Romā pagājušajā gadā. Šim amerikānim ļāva strādāt visstingrāk apsargātajā bibliotēkā pasaulē Vadkāna Slepenajā arhīvā. Gribētos zināt, kādus noslēpumus viņam tur izdevies atklāt un vai šī izmisīgā meklēšana būtu saistīta ar Vadkānā gūto informāciju. Getama bija strādājusi bibliotēkā diezgan ilgi, lai zinātu, kāda dzinuļa mudināti cilvēki visbiežāk ierodas Londonā meklēt bruņiniekus. Grāls.

Getama pasmaidīja un piekārtoja brilles.

"Jūsu draugs ir Lī Tībings, jūs esat ieradušies Anglijā un meklējat bruņinieku." Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm. "Varu vienīgi secināt, ka meklējat Grālu."

Lengdons un Sofija satraukti uzlūkoja viens otru.

Getama iesmējās.

"Dārgie draugi, šī bibliotēka ir Grāla meklētāju bāzes nometne. Arī Lī Tībinga. Nevaru iedomāties, cik naudas man būtu, ja kaut šiliņu būtu prasījusi par katru reizi, kad esmu meklējusi Rozi, Mariju Magdalēnu, Sangreal, Merovingus, Sionas Prioriju un tā tālāk un tā joprojām. Visiem patīk noslēpumi." Viņa noņēma brilles. "Vajag konkrētāku informāciju."

Klusumā, kas sekoja, Getama juta, ka viesu vēlēšanās gūt ātru rezultātu strauji guva pārsvaru pār nodomu saglabāt savus nolūkus slepenībā.

"Te būs," Sofija Nevē teica. "Tas ir viss, kas mums ir." Palūgusi Lengdonam pildspalvu, viņa uzrakstīja uz papīra lapiņas vēl divas rindas un pasniedza tās bibliotekārei.

You seek the orb that ought to be on his tomb.

It speaks of Rosy flesh and seeded ivomb.

Getama pasmaidīja sevī. Tik tiešām, Grāls, viņa nodomāja, izlasot norādes uz Rozi un viņas apsēto klēpi.

"Varu jums palīdzēt," viņa teica, novērsusi skadenu no papīriņa. "Vai drīkst uzzināt, no kurienes ir šis dzejolis? Un kāpēc meklējat lodi?"

"Var jau drīkstēt," Lengdons draudzīgi smaidīja, "bet tas ir garš stāsts, un mums itin nemaz nav laika."

"Izklausās, ka negribat, lai jaucos svešās darīšanās."

"Mēs, Pamela, visu mūžu būsim jūsu parādnieki," Lengdons teica, "ja varēsiet noskaidrot, kas šis bruņinieks bijis un kur tas apglabāts."

"Nu labi." Getama atkal pievērsās datoram. "Pieņemu jūsu spēles noteikumus, ja jau jautājums saistīts ar Grālu, vajadzētu vēl pievienot atslēgas vārdus, kam ar to ir sakars. Mēģināsim ierobežot meklējumus ar tiem atslēgas vārdiem tekstā, kuri atrodas ar Grālu saistīta vārda tuvumā."

Meklēt:

BRUŅINIEKS, LONDONA. PĀVESTS. KAPS

100 vārdu robežās no:

GRĀLS, ROZE, SANGREAL. KAUSS

"Cik laika tas prasīs?" Sofija jautāja.

"Pāris simtu tetrabaitu ar vairākiem atsauces laukiem." Getamas acis iezibējās, kad viņa ievadīja meklēšanas komandu. "Ne vairāk par piecpadsmit minūtēm."

Lengdons un Sofija neko neteica, taču Getama juta, ka stundas ceturksnis, viņuprāt, bija vesela mūžība.

"Tēju?" Getama jautāja, pieceldamās, lai atgrieztos pie savas tējkannas. "Lī ļoti iecienījis manu tēju."

Londonas "Opus Dei" centrs atradās neuzkrītošā ķieģeļu ēkā, Ormkortas 5. namā, iepretī Kensingtonas dārza Ziemeļu alejai. Sīļa nekad nebija tur uzturējies, taču, patvērumam tuvojoties, jutās arvien vairāk aizsargāts un drošs. Lai gan lija, Remī viņu neaizveda līdz pašam centram, jo negribēja rādīties galvenajās ielās ar limuzīnu. Sīļa neiebilda pret pastaigas iespēju. Lietus attīrīs.

Remī pamācīts, Sīļa bija noslaucījis savu pistoli un iemetis kanalizācijas lūkā. Un labi vien bija, ka beidzot viņš tika no tās vaļā. Kļuva vieglāka sirds. Kājas vēl sāpēja pēc tik ilgas gulēšanas nekustīgi, taču viņš pazina arī nesalīdzināmi lielākas ciešanas. Sīļa iedomājās Tībingu, ko Remī aizveda lepnajā limuzīnā. Droši vien anglis jau sāka just sāpes saišu savilktajos locekļos.

"Ko ar viņu iesāksiet?" Sila bija jautājis Remī ceļā uz centru.

Remī paraustīja plecus.

"To lai lemj Skolotājs." Viņš runāja tā, it kā Tībinga liktenis jau būtu izlemts.

Kad Sīļa sasniedza "Opus Dei" mītni, lija kā no spaiņa. Samirkušais apmetnis kļuva arvien smagāks, tas lipa pie iepriekšējās dienās šaustītās muguras, rētas smeldza. Taču priecēja iespēja atstāt aizgājušās diennakts grēkus pagātnē un šķīstīt dvēseli. Viņa darbs bija galā.

Šķērsojis nelielo pagalmiņu parādes durvju priekšā, Sīļa nejutās pārsteigts, redzot, ka durvis nav aizslēgtas. Iegājis iekšā, viņš nokļuva minimālisma stilā iekārtotā priekšnamā. Tiklīdz viņš spēra kāju uz paklāja, augšstāvā noskanēja klusināts zvans. Elektroniskais sargs nebija nekas neparasts šādās mītnēs, kuru iedzīvotāji lielāko dienas daļu pavadīja savās istabās, iegrimuši lūgšanās. Augšā varēja dzirdēt nočīkstam grīdas dēļus; kāds viņu sagaidīs.

Lejā pa kāpnēm nāca apmetnī tērpies vīrs.

"Vai varu jums ko līdzēt?" Viņa laipnās acis, šķita, nemaz neievēroja Sīlas neparasto ārieni.

"Jā, paldies. Mani sauc Sīļa. Esmu "Opus Dei" numerārijs."

"Amerikānis?"

Sīļa pamāja.

"Rīt braukšu prom. Vai varu pārnakšņot?"

"Protams, kas tur ko jautāt! Augšstāvā divas istabas ir tukšas. Vai atnest tēju un kādu maizīti?"

"Paldies." Sīļa aptvēra, ka jūtas izsalcis.

Uzkāpis augšā, Sīļa iegāja nelielā istabā ar vienu logu. Viņš novilka slapjo apmetni un, nometies ceļos, tāpat, gurnu apsējā vien, sāka lūgšanu. Viņš dzirdēja savu sagaidītāju pienākam pie durvīm un noliekam gaitenī paplāti. Noskaitījis lūgšanas, Sila paēda un likās gulēt.

Apakšā zvanīja tālrunis. Tas pats cilvēks, kurš bija ielaidis Sīļu, pacēla klausuli.

"Te Londonas policija," teica vīrieša balss. "Meklējam mūku, albīnu. Mums ziņots, ka viņš varētu būt pie jums. Vai neesat tādu redzējis?"

Numerārijs bija pārsteigts.

"Esmu gan. Vai kaut kas noticis?"

"Un tagad arī viņš ir pie jums?"

"Jā, augšā, lūdz Dievu. Vai noticis kas ļauns?"

"Lai turpat arī paliek!" policists norīkoja. "Nevienam ne vārda. Es jau sūtu policistus."

Sentdžeimsa parks ir zaļa sala pašā Londonas vidū, publisks parks, kas robežojas ar Vestminsteras, Bakingemas un Sentdžeimsa pili. Karaļa Henrija VIII laikos parks bija iežogots; tajā turēja briežus medībām. Tagad parks pieejams visiem. Saulainās pēcpusdienās londonieši rīko piknikus zem vītoliem un dīķmalā baro pelikānus, kuru priekštečus Kārlim II uzdāvināja Krievijas sūtnis.

Pelikānus todien Skolotājs neredzēja. Toties brāzmainais vējš no okeāna bija attriecis kaijas. Zāliens bija ar tām kā nosēts simtiem baltu putnu raudzījās vienā virzienā, pacietīgi gaidot laika maiņu. Par spīti rīta migliņai, no parka varēja lieliski saskatīt Parlamenta ēku un Bigbenu. Skatienam pārslīdot nolaidenajai dīķmalai, aiz ūdenskrātuves augošajiem vītoliem Skolotājs redzēja torņus, kur atradās bruņinieka kaps, tieši tādēļ viņš bija licis Remī braukt šurp.

Kad Skolotājs tuvojās limuzīna durvīm pasažiera pusē, Remī pasniedzās un tās atvēra. Skolotājs, pirms iekāpa mašīnā, iemalkoja no konjaka pudeles. Tad, noslaucījis muti, apsēdās Remī blakus un aizvēra durvis.

Remī pacēla slēgakmeni abās rokās kā izcīnītu trofeju.

"Gandrīz pazaudējām."

"Tu labi strādāji," Skolotājs teica.

"Mēs labi strādājām," Remī atbildēja, ielikdams slēgakmeni Skolotāja nepacietīgajās rokās.

Skolotājs, viegli smaidīdams, ilgi apbrīnoja cilindru.

"Un revolveris? Noslaucīji?"

"Jau cimdu nodalījumā, turpat, kur paņēmu."

"Lieliski." Skolotājs iedzēra vēl un pasniedza pudeli Remī. "Iedzersim par izdošanos. Drīz viss būs galā."

Remī ar pateicību satvēra pudeli. Konjakam bija sāļa piegarša, taču par to Remī nedomāja. Tagad viņš ar Skolotāju bija īsti partneri. Viņš bija pakāpies augstāk. Vairs nevienam nekalpošu. Remī raudzījās uz pīju dīķa krastmalu. Chāteau Villette šķita neizsakāmi tālu.

Vēl vienu malku iedzerot, Remī juta konjaku sasildām asinis. Taču siltums kaklā drīz vien pārvērtās nepatīkamā karstumā. Atlaizdams kaklasaiti vaļīgāk, Remī juta, ka starp zobiem kaut kas nočirkst, it kā smiltis būtu mutē. Viņš atdeva pudeli Skolotājam.

"Man šodien pietiks," viņš nevarīgi izdvesa.

Paņēmis pudeli, Skolotājs sacīja:

"Remī, tu jau saproti, ka esi vienīgais, kam zināma mana personas identitāte."

"Jā." Remī satraukts atbrīvoja kaklu no kaklasaites žņaugiem. "Un to es paņemšu līdzi kapā."

Skolotājs ilgi klusēja.

"Es tev ticu." Ielicis kabatā pudeli un slēgakmeni, Skolotājs atvēra cimdu nodalījumu un izņēma mazītiņo revolveri. Vienu bridi Remī sagrāba bailes, bet Skolotājs to mierīgi ieslidināja bikšu kabatā.

Ko viņš nodomājis darīt? Remī bija sācis svīst.

"Es neesmu aizmirsis, ka solīju tev brīvību," Skolotājs teica, un viņa balsij bija skumju pieskaņa. "Taču šajos apstākļos tas ir labākais, ko varu atļauties."

Kamols Remī rīklē nevaldāmi auga, viņš gāzās pret stūresratu, kaklu taustīdams, viņam bija nelabi. Remī gribēja kliegt, bet izspieda tikai ķērcienu, kuru ārpusē pat nevarēja sadzirdēt. Viņš aptvēra, kāpēc konjakam bija sāļa piegarša.

Mani noindēja!

Remī satriekts pagriezās un ieraudzīja Skolotāju mierīgi sēžam blakus un raugāmies taisni uz priekšu. Remī acis aizmiglojās, viņš cīnījās pēc elpas. Es visu darīju viņa labā! Kā viņš tā varēja! Taču Remī tā arī neuzzināja, vai Skolotājs bija paredzējis no viņa atbrīvoties jau iepriekš vai ari zaudējis uzticību pēc atgadījuma Tempļa baznīcā. Šausmu un niknuma pārņemts, Remī mēģināja uzsist ar dūri pa signāltauri, taču stingstošie locekļi lāgā neklausīja, un viņš, kaklu aptvēris, sazvēlās sānis. Lietus arvien stiprāk bungoja pa limuzīna jumtu.

Remī vairs neko neredzēja, taču skābekļa badā smadzenes izmisīgi tvēra pēdējos bālos gaismas pavedienus. Viņa pasaulei pamazām dziestot, Remī Legaludē bija pilnīgi pārliecināts, ka sadzirdējis Rivjēras vilnīšu čalas.

Skolotājs izkāpa no limuzīna, ar gandarījumu ievērodams, ka neviens neraugās uz viņa pusi. Citādi rīkoties nevarēja, viņš sevī noteica, brīnīdamies, ka gandrīz nemaz nenožēlo izdarīto. Remī pats tādu likteni izvēlējās. Skolotājs gan bija baiļojies, ka pēc operācijas pabeigšanas varētu rasties nepieciešamība atbrīvoties no Remī, taču ar nekaunīgo izlēcienu Tempļa baznīcā kalpotājs paātrināja šāda lēmuma pieņemšanu. Roberta Lengdona piepešā ierašanās Chāteau Villette bija sagādājusi gan negaidītu veiksmi, gan sarežģītu dilemmu. Lengdons bija atvedis slēgakmeni tieši uz vadības centru; jauks pārsteigums, taču ar nevēlamu piedevu viņu bija izsekojusi policija. Remī pirkstu nospiedumi bija visur, gan mājā, gan šķūnī, kur viņš uzraudzīja izsekojamos. Par laimi, Skolotājs nebija pieļāvis nekādu saistību starp Remī un savu darbību. Viņa līdzdalību nevarēja pierādīt, ja vien Remī neizpļāpātos, bet par to vairs nebija jāraizējas.

Vēl viens gals ūdenī, Skolotājs nodomāja, pieejot pie limuzīna aizmugures durvīm. Policija nemūžam netiks skaidrībā, un nebūs neviena dzīva liecinieka, kas viņiem palīdzētu. Pārbaudījis, vai kāds

viņu nenovēro, viņš atvēra durvis un iekāpa plašajā salonā. . *

Pēc dažām minūtēm Skolotājs jau gāja pa Sentdžeimsa parku. Palikuši tikai divi, Lengdons un Nevē. Ar tiem tik viegli neies. Taču tikt galā varēja. Vispirms vajadzēja atrisināt slēgakmens mīklu.

Aiz parka jau bija redzams viņa mērķis. Londonā meklējiet bruņinieku, saistītu ar pāvestu. Skolotājam atbilde bija gatava, dzejoli dzirdot pirmo reizi. Tas, ka citi nespēja to izdomāt, nebija nekāds pārsteigums. Man ir liela priekšrocība. Mēnešiem ilgi noklausījies Sonjēra sarunas, Skolotājs bija dzirdējis lielmestru pieminam šo bruņinieku ar gandrīz tādu pašu godbijību kā Leonardo da Vinči. Dzejoļa norāde uz bruņinieku bija pārsteidzoši trāpīga, pamanāma, tiklīdz to ieraudzīja Sonjēra asprātība bija nenoliedzama taču tas, ko nozīmēja dzejoļa trešā rinda, joprojām bija noslēpums.

Lode, kurai vajadzētu būt uz kapa.

Skolotājs atcerējās kādreiz redzētās slavenā kapa fotogrāfijas un īpaši tā spilgtāko pazīmi. Lielisku lodi. Milzīgā bumba virs kapa bija tikpat liela kā pats kaps. Lode gan iedrošināja, gan satrauca Skolotāju. No vienas puses, tā skaidri norādīja vietu, taču, no otras, saskaņā ar dzejoli bija jāatrod kaps, uz kura vajadzēja būt lodei… nevis kaps, kur tā jau atradās. Viņš cerēja, ka atradīs atbildi, kapu apskatot.

Lija arvien negantāk, un viņš pārbaudīja, vai kabatā kripteksam netiek klāt mitrums. Otrā kabatā nemanāms tupēja mazais revolveris. Pēc dažām minūtēm Skolotājs patvērās Londonas slavenākās deviņsimt gadu vecās ēkas klusumā.

Brīdī, kad Skolotājs patvērās no straujajām lāsēm, lietū nokļuva bīskaps Aringarosa. Izkāpis uz salijušā Biginhilas lidostas skrejceļa, bīskaps pieturēja vēja brāzmu raustīto sutanu; lietus lāses cirtās sejā. Viņš bija cerējis ieraudzīt kapteini Fašu, bet pretī nāca jauniņš britu policists ar lietussargu.

"Vai bīskaps Aringarosa? Kapteinim Fašam bija jābrauc prom. Viņš lūdza jūs sagaidīt. Teica, lai aizvedot jūs uz Skotlendjardu. Tā būšot drošāk."

Drošāk? Aringarosa paraudzījās uz rokā satverto smago portfeli ar Vatikāna obligācijām. Tās viņš bija gandrīz aizmirsis.

Aringarosa iekāpa policijas mašīnā, lauzīdams galvu par to, kur varētu meklēt Sīļu. Pēc brīža nočerkstēja rācija. Ormkorta 5.

Aringarosa uzreiz atcerējās, kas meklējams Ormkortā.

Londonas "Opus Dei" centrs.

Viņš pagriezās pret policistu pie stūres.

"Aizvediet mani uz turieni. Tūlīt pat."

Lengdons, acis nenovērsdams, lūkojās monitora ekrānā.

Piecas minūtes. Divi trāpījumi. Abi garām.

Viņu pārņēma nemiers.

Pamela Getama bija blakustelpā, kur rosījās, gatavodama dzērienu. Pēc tējas piedāvājuma Lengdons un Sofija bija netaktiski apjautājušies, vai nevarētu dabūt ko citu. Mikroviļņu krāsniņas pīkstieni liecināja, ka uzdrīkstēšanās tiks atalgota ar šķīstošās kafijas tasīti katram.

Beidzot dators priecīgi ietinkšķējās.

"Izklausās pēc vēl viena trāpījuma!" Getama savā istabā nopriecājās. "Kā saucas?"

Lengdons lasīja tekstu.

Grāla alegorija viduslaiku literatūrā: traktāts par seru Gevinu un Zaļo bruņinieku

"Zaļā bruņinieka alegorija," viņš atbildēja.

"Neder," Getama teica. "Londonā tādu pasaku varoņu, Zaļo bruņinieku, kapu nemaz tik daudz neatradīsies!"

Lengdons un Sofija pacietīgi sēdēja ekrāna priekšā, līdz sagaidīja vēl divas apšaubāmas atbildes. Taču tad, datoram vēlreiz ietinkšķoties, piedāvājums pārsteidza abus.

RIHARDA VĀGNERA OPERAS

"Vāgnera operas?" Sofija jautāja.

Durvīs iestājās Getama ar "Nescafe" kafijas paciņu rokā.

"Savāds piedāvājums. Vai tad Vāgners bija bruņinieks?"

"Nē," Lengdons atbildēja, arī pats nedaudz pārsteigts. "Bet pazīstams brīvmūrnieks gan." Vienā saimē ar Mocartu, Bēthovenu, Šekspīru, Geršvinu, Hudīni un Disneju. Par saistību starp brīvmūrniekiem un Tempļa bruņiniekiem, Sionas Prioriju un Svēto Grālu bija stāstīts daudzās gudrās grāmatās.

"Šo es gribētu apskatīt. Kā lai dabū visu tekstu?"

"Nemaz nevajag visu tekstu," Getama atbildēja. "Uzklikšķiniet nosaukumam hipertekstā. Dators parādīs jūsu atslēgas vārdu kopā ar vienu vārdu pirms un trim pēc tā, tad jau kontekstu var nojaust."

Lengdons nebūt neaptvēra dzirdēto, taču uzklikšķināja.

Atvērās jauns logs.

. . . mitoloģiskais bruņinieks, vārdā Parsifals, kurš . . . metaloriskie Grāla meklējumi, kas. domājams . . . . . . bija Londonas filharmonijā 1855. gadā . . , . . Rebekas Poupas operu antoloģija "Dīva . . . . . Vāgnera kaps Vācijā. Baireitas klusajā

"Rebecca Pope? Nepareizais pāvests?" Lengdons sarūgtināts novilka. Taču viņu pārsteidza sistēmas izmantošanas ērtība. Ar atslēgas vārdiem pietika, lai atcerētos, ka Vāgnera opera "Parsifals" bija Marijas Magdalēnas un Jēzus Kristus asinslīnijai veltīts stāsts par jaunu bruņinieku, kas dodas meklēt patiesību.

'Tikai pacietību," Getama mierināja. "Te atliek vienīgi gaidīt. Lai dators strādā."

Piecās minūtēs viņi saņēma vēl vairākas norādes uz Grālu, arī tekstu par trubadūriem slavenajiem Francijas klejojošajiem muzikantiem, menestreliem. Lengdons zināja, ka vārdu "minstrel" un "minister" kopīgā etimoloģija nav nejaušība. Trubadūri bija Marijas Magdalēnas baznīcas ceļojošie kalpotāji jeb ministeri, mācītāji, kas ar savu mūziku pauda stāstu par svēto sievišķību vienkāršajai tautai. Līdz pat mūsu dienām trubadūri apdzied "mūsu Kundzes" tikumus, solot tai mūžīgu uzticību.

Viņš steigšus pārbaudīja hipertekstu, taču neko noderīgu neatrada.

Dators ietinkšķējās vēlreiz.

BRUŅINIEKI, PĀŽI. VIRSPRIESTERI UN PIECSTŪRAINIE DISKI: SVĒTĀ GRĀLA VĒSTURE TARO KĀRTĪS

"Nekā neparasta šeit nav," Lengdons teica Sofijai. "Daži no mūsu atslēgas vārdiem sakrīt ar kāršu nosaukumiem." Viņš paņēma peli, lai uzklikšķinātu hipersaitei. "Nezinu, vai vectēvs jums to kādreiz teicis, kad spēlējāt taro, bet šī spēle ir "īsais katķisms" par zaudēto Līgavu un to, kā negantā Baznīca to pakļāvusi.

Sofija neticīgi raudzījās viņā.

"Nav ne jausmas."

'Tā tas ir. Ar šīs metaforiskās spēles palīdzību Grāla sekotāji slēptā veidā izplatīja savu mācību." Lengdons nereti jautāja sev, vai kāršu spēlmaņi mūsdienās maz apjauš, ka četri masti pīķi, sirdis, krusti un kāravi tieši atvasināti no četriem taro mastiem zobeniem, kausiem, zižļiem un diskiem.

Pīķi bija zobeni asmens, vīrišķais.

Sirdis bija kausi kauss, sievišķais.

Krusti bija zižļi valdnieku cilts. 7.iedošais zizlis.

Kāravi bija piecstūrainie diski dieviete, svētā sievišķība.

Pēc četrām minūtēm, kad Lengdons jau sāka baiļoties, ka

meklēto neatradīs, dators piedāvāja vēl vienu variantu. , «

Ģēnija pievilkšanas spēks: mūslaiku bruņinieka biogrāfija

"Ģēnija pievilkšanas spēks?" Lengdons uzsauca Getamai. "Mūslaiku bruņinieka biogrāfija?"

Getama iebāza galvu pa durvīm.

"Mūslaiku? Tikai nesakiet, ka tas ir jūsu sers Džuliāni. Es personiski domāju, ka viņš nu gan nebija pelnījis."

Lengdonam arī bija savs viedoklis par nule bruņinieka kārtā iecelto seru Miku Džegeru, taču debatēm par britu bruņniecības politiku nebija īstais laiks.

"Paskatīsimies!" Viņš izsauca hiperteksta atslēgas vārdus.

. . . cienījamais bruņinieks, sers Izaks Ņūtons . . . . miris Londonā 1727. gadā un . . . . viņa kaps Vestminsteras abatijā . . .

. . . Aleksandrs Poups. draugs un kolēģis . . .

"Domāju, ka "mūslaiku" nav jāsaprot burtiskā nozīmē," Sofija teica Getamai. "Veca grāmata. Par Izaku Ņūtonu."

Getama durvīs purināja galvu.

"Neder. Ņūtonu apglabāja Vestminsteras abatijā, angļu protestantisma citadelē. Katoļu pāvestam tur nebija ko meklēt. Saldo krējumu un cukuru?"

Sofija pamāja ar galvu.

Getama gaidīja.

"Robert?"

Lengdona sirds dauzījās kā putns būrī. Novērsies no ekrāna, viņš piecēlās.

"Mūsu bruņinieku sauc Izaks Ņūtons."

Sofija palika sēžam.

"Par ko jūs runājat?"

"Ņūtons apglabāts Londonā," Lengdons teica. "Viņš radīja jaunas zinātnes, aizkaitinot Baznīcu. Un viņš bija Priorijas lielmestrs. Ko gan vēl vajag?"

"Ko vēl?" Sofija rādīja uz dzejoli. "Un kur tad tas bruņinieks, kuru katoļu pāvests zemē guldījis? Dzirdējāt, ko teica mis Getama? Ņūtonu nav apglabājis katoļu pāvests."

Lengdons saņēma rokā datora peli.

"Bet kas teica, ka minēts katoļu pāvests?" Viņš uzklikšķināja hipersaitei "Pope", un parādījās viss teikums.

Sera Izaka Ņūtona bēres, kurās piedalījās karaļi un augstmaņi, vadīja Aleksandrs Poups,

draugs un kolēģis, kas, pirms uzbēra smilšu saujas uz kapa. teica aizkustinošu runu.

Lengdons paraudzījās uz Sofiju.

"Mums jau otrajā piedāvājumā bija pareizais Pope." Viņš brīdi klusēja. "A. Pope."

Londonā meklējiet bruņinieku, kuru apglabājis A. Poups. In London lies a knight A. Pope interred.

Sofija izskatījās apjukusi. Žaks Sonjērs, dubultmīklu meistars, bija vēlreiz pierādījis savu pārsteidzošo gudrību.

Sīļa uztrūkās sēdus.

Viņš nezināja, kas iztraucējis viņa miegu, ne ari to, cik ilgi bija gulējis. Vai sapņoju? Uz salmu paklājiņa sēdēdams, viņš ieklausījās "Opus Dei" mītnes mierīgajā elpā, kurā ieaudās kāda apakšstāvā skaitīta lūgsna.

Un tomēr viņu pārņēma pēkšņa, negaidīta briesmu izjūta.

Piecēlies kājās, Sīļa, ar gurnautu sev apkārt, piegāja pie loga. Vai esmu izsekots? Pagalms bija tikpat tukšs kā tad, kad viņš atnāca. Sīļa stāvēja un klausījās. Klusums. No kurienes tāds nemiers? Sīļa jau sen bija radis uzticēties intuīcijai. Tikai ar to viņš izdzīvoja Marseļas ielās pirms nokļūšanas cietumā… pirms otrās piedzimšanas no bīskapa Aringarosas rokas. Vērīgāk ieskatījies, viņš pamanīja tik tikko manāmu mašīnas apveidu aiz dzīvžoga. Uz tās jumta bija policijas sirēna. Gaitenī nočīkstēja grīdas dēlis. Sakustējās durvju rokturis.

Sīļa instinktīvi metās istabai pāri, nostājoties aiz durvīm brīdī, kad tās atsprāga vaļā. Iegāzās policists, pavēršot pistoli vispirms pa labi, pēc tam pa kreisi istabā, kurā it kā nevienu neredzēja. Viņš vēl nebija pamanījis Silu, kad tas ar plecu pagrūda durvis, piespiezdams pie aplodas otru policistu. Kad pirmais pagriezās, lai izšautu, Sīļa metās viņam kājās, sagrābdams aiz potītēm. Nogranda šāviens, lode aizsvilpa pāri brīdī, kad Sīļa ietriecās policista stilbos. Policists smagi nogāzās atmuguriski, galva nobūkšķēja, atsizdamās pret grīdu. Otrs policists stīvējās kājās; Sīla ietrieca tam celi cirksnī, tad pārlēca sakņupušajam stāvam pāri un izskrēja gaitenī.

Puskails viņš nolidoja lejup pa kāpnēm. Kāds bija viņu nodevis bet kas? Nonācis foajē, viņš pamanīja citus policistus ieskrienam pa ārdurvīm. Sīla pagriezās un brāzās prom. Sieviešu ieeja. Tāda ir katrā "Opus Dei" mītnē. Ieskrējis šaurā gaitenī, Sīla iešāvās virtuvē, izdzenādams virtuves strādnieces; tās pamuka malā, glābjoties no kailā albīna, kad tas, traukus un galda piederumus no virsmām notraukdams, pazuda tumšajā gaitenī aiz boileru telpas. Tur viņš beidzot ieraudzīja durvis, virs kurām spīdēja uzraksts "Izeja".

Neapstādamies uz slapjā lieveņa, Sīla lēca lejup, nepamanījis pretī skrienošo policistu. Bija par vēlu ko mainīt. Sīlas kailais, platais plecs ar neatvairāmu spēku cirtās policista krūtīs, notriecot to uz muguras; Sīla uzgāzās viņam virsū. Policista pistole atsitās pret ietvi. Gaitenī skanēja kliedzieni, vairāki policisti, sekodami Sīlam, skrēja uz durvīm. Pavēlies sānis, viņš satvēra pistoli vienlaikus ar viņu parādīšanos uz lieveņa. Norībēja šāviens, Sīla sajuta dedzinošas sāpes pakrūtē. Niknuma pārņemts, viņš atklāja uguni uz visiem trim policistiem, asinis vien pašķīda.

Aizmugurē nez no kurienes iznira tumša ēna. Dzelžaini pirksti sagrāba viņa plecus, šķita, pats nelabais cenšas viņu pārspēt. Balss rēca ausī. SĪLA, NĒ!

Sīla pagriezās un izšāva. Viņu acis satikās. Bīskaps Aringarosa vēl nebija nokritis, kad Sīla šausmās iegaudojās.

97. nodaļa

Vestminsteras abatija glabā vairāk nekā trfs tūkstošu cilvēku mirstīgās atliekas. Milzīgā akmens svētnīca ir karaļu, valstsvīru, zinātnieku, dzejnieku un mūziķu pārpilna. To kapavietas atrodas ikvienā, pat vismazākajā nišā vai kaktiņā, un vēriena ziņā svārstās no paša karaliskākā no visiem mauzolejiem karalienes Elizabetes I kapa, kuras sarkofāgs ar baldahīnu atrodas atsevišķā kapelā, līdz piedcīgām grīdas plāksnēm, kuru uzraksti izdzisuši gadu gaitā, tā ka var vienīgi minēt, kam pieder pīšļi, kuri dus kriptā zem tām.

Lai gan Vestminsteras abatija neatpaliek no lieliskajām Amjēnas, Šartras un Kenterberijas katedrālēm, to neuzskata ne par katedrāli, ne par draudzes baznīcu. Abatijai piešķirts apzīmējums royal peculiarm , tātad tā nodota valdnieku pārziņā. Kopš Viljama Iekarotāja kronēšanas 1066. gada Ziemassvētkos lieliskā svētnīca pieredzējusi neskaitāmas karaliskas ceremonijas un valstiskus pasākumus no Edvarda Grēksūdzētāja kanonizācijas līdz prinča Endrū un Sāras Fergusones kāzām, Henrija V, Elizabetes I un princeses Diānas bērēm.

Taču Robertu Lengdonu tobrīd it nemaz nesaviļņoja abatijas sirmā vēsture, viņu interesēja tikai viens notikums sera Izaka Ņūtona bēres.

In London lies a knight a Pope interred.

Caur grandiozo ziemeļu puses šķērsjoma portiku ieejot, Lengdonu un Sofiju sagaidīja apsargi, kas tos pieklājīgi uzaicināja iziet caur abatijas jaunievedumu lielo metāla detektoru. Tādi bija ierīkoti gandrīz visās vēsturiskajās Londonas ēkās. Abi izgāja detektoram cauri, neizraisot trauksmi, un devās tālāk.

Pārkāpjot Vestminsteras abatijas slieksni, Lengdonam šķita, ka vienā acumirklī visa apkārtējā pasaule izzūd. Ne satiksmes kņadas, ne lietus sīkšanas. Viens vienīgs apdullinošs klusums plūda pretī, šķita, ka ēka gremdējas savās atmiņās.

Lengdons un Sofija, tāpat kā vairākums apmeklētāju, neviļus pacēla galvu, ar acīm pūloties aptvert bezgalīgo izplatījumu virs galvas. Pelēka akmens kolonnas kā sekvojas ietiecās augšā valdošajā mijkrēsli, izliecoties galvu reibinošā augstumā, lai atgrieztos akmens grīdā. Ziemeļu puses šķērsjoma platā eja stiepās kā dziļš, krāsaina stikla sienu norobežots kanjons. Saulainās dienās abatijas grīda atgādināja raibu lupatu segu. Tajā rītā lietus un tumsas radītā spokainā gaisotne vareno telpu vērta kapenēm līdzīgu… atbilstošu tās izmantojumam.

"Te jau īstenībā ir tukšs," Sofija teica.

Lengdons jutās vīlies. Viņš bija cerējis redzēt daudz vairāk apmeklētāju. Daudz dzīvāku sabiedrību. Negribējās, lai atkārtojas tukšajā Tempļa baznīcā piedzīvotais. Tūristu iecienītā vietā rastos lielāka drošības izjūta, taču Lengdona atmiņas par nemierpilnu, ziņkārīgu apmeklētāju bariem nāca no vasaras, tūrisma sezonas pilnbrieda. Patlaban bija lietains aprīļa rīts un Lengdons skatīja nevis ļaužu barus un mirdzošu mozaīku, bet gan milzum plašu telpu, tumšas nišas un alkovus.

"Mēs izgājām caur metāla detektoriem," Sofija atgādināja, acīmredzot nojauzdama Lengdona nemieru. "Ja ari te kāds ir, tas nevar būt apbruņots."

Lengdons pamāja, tomēr bažas neizgaisa. Viņš bija gribējis nākt šurp ar Londonas policiju, taču Sofija atgādināja, ka nevarot zināt, kas vēl ir iesaistīts. Tāpēc jebkuriem sakariem ar varas pārstāvjiem bija uzlikts veto. Mums jāatgūst kriptekss, Sofija bija uzstājusi. Tajā ir visu jautājumu atslēga un atrisinājums.

Protams, viņai bija taisnība.

Lī atbrīvošanas atslēga.

Svētā Grāla slēptuves atslēga.

Atslēga, kas ļautu nojaust, kurš darbojas pret viņiem.

Diemžēl viņu vienīgā iespēja atgūt slēgakmeni bija tieši tagad šajā vietā… pie Izaka Ņūtona kapa. Lai ari kurās rokās kriptekss būtu nonācis, šim cilvēkam bija jāierodas pie kapa, lai atšifrētu pēdējo norādi, un, ja vien jau nebija par vēlu, Sofija un Lengdons bija nodomājuši to pārtvert.

Turēdamies kreisajā pusē un vairīdamies no labi pārskatāmām vietām, viņi nonāca patumšā sānejā aiz kolonnu rindas. Lengdons nespēja atbrīvoties no domām par sagūstīto Lī Tībingu, kas, iespējams, vēl joprojām gulēja sasiets paša limuzīnā. Tas, kurš bija pavēlējis nogalināt Priorijas vadītājus, nevilcinoties novāktu no ceļa jebkuru citu. Paradoksāli, ka Tībings mūslaiku britu bruņinieks bija kļuvis par ķīlnieku sava tautieša sera Izaka Ņūtona kapavietas meklējumos.

"Kur tālāk?" Sofija jautāja, raudzīdamās apkārt.

Kaps. Lengdonam nebija ne jausmas.

"Jāatrod gids, tas pateiks."

Lengdons negribēja velti zaudēt laiku, bezpalīdzīgi klaiņojot apkārt. Vestminsteras abatija bija īsts mauzoleju, pie ārsienām piebūvētu telpu, neskaitāmu apbedījuma nišu labirints. Tāpat kā Luvras Lielajai galerijai, ari abatijai bija tikai viena ieeja tā pati, pa kuru viņi bija tikko ienākuši, viegli ieiet, taču gandrīz neiespējami atrast ceļu laukā. Lamatas tūristiem burtiskā nozīmē, bija sūdzējies kāds no Lengdona apmulsinātajiem kolēģiem. Saskaņā ar senajām dievnamu būvniecības tradīcijām abatija bija plānota milzu krucifiksa veidā. Taču atšķirībā no citām baznīcām ieeja tai bija sānos, nevis, kā parasti, baznīcas otrā pusē, galvenā joma galā. Turklāt baznīca bija savienota ar kluatru klostera pagalmu -, uz to veda galerija. Vienam nepareizam solim velvētajā ejā sekoja ilga maldīšanās ārējā labirintā augstu sienu ielenkumā.

"Gidiem ir tumšsarkani tērpi," Lengdons teica, tuvodamies baznīcas vidusdaļai. Slepus palūkojies milzīgajam zeltītajam altārim pāri uz dienvidpuses šķērsjoma galu, Lengdons ieraudzīja vairākus cilvēkus, kas bija nometušies četrrāpus Dzejnieku stūrītī, lai gan tas nemaz nebija tik svēts, kā šķita. Tūristi pulē kapus.

"Nevienu gidu neredzu," Sofija sacīja. "Varbūt paši atradīsim kapu?"

Ne vārda neteikdams, Lengdons aizveda viņu līdz abatijas vidusdaļai un rādīja pa labi.

Sofijai aizrāvās elpa, ieraugot abatijas galveno jomu visā garumā.

"Ā-ā," viņa teica. "Labāk pameklēsim gidu."

***

Tobrīd simt soļu tālāk galvenajā jomā, luktas sienas aizsegā, pie sera Izaka Ņūtona lepnā kapa bija viens pats apmeklētājs. Skolotājs jau aptuveni desmit minūtes bija veltījis tā izpētei.

Ņūtona kapavietu veidoja melna marmora sarkofāgs, uz kura bija sera Izaka Ņūtona akmens tēls klasiskā piegriezuma uzvalkā, lepni atbalstījies pret paša grāmatu kaudzīti. "Teoloģija", "Hronoloģija", "Optika" un "Dabas filozofijas matemātiskie principi". Pie Ņūtona kājām divi tēli puisēni ar spārniņiem turēja tīstokli. Blakus slējās askētiski vienkārša piramīda. Lai gan piramīda šķita nevietā, milzu veidojums tās vidū Skolotāju interesēja visvairāk.

Lode.

Skolotājs apsvēra Sonjēra atjautības mīklu. Jāatrod lode, kam vajadzētu būt uz kapa. Masīvo lodi, kas piekļāvusies piramīdai, rotāja bareljefs, kurš attēloja dažādus debess ķermeņus zvaigznājus, zodiaka zīmes, komētas, zvaigznes un planētas. Un visam pāri astronomijas dieviete zem zvaigžņota baldahīna.

Neskaitāmas lodes.

Skolotājs bija domājis, ka, ieraugot kapu, varēs noteikt, kuras lodes trūkst. Tik pārliecināts viņš vairs nebija. Acu priekšā bija vesela zvaigžņotās debess karte. Vai kādai planētai būtu vietas pietrūcis? Kuram .zvaigznājam lodes nebija? Viņam nebija ne jausmas. Skolotājs gan saprata, ka risinājumam jābūt ģeniāli skaidram un vienkāršam.

Kāda lode jāmeklē? Diez vai vajadzēja astrofizikas zināšanas, lai atrastu Svēto Grālu.

Rozes miesa un klēpis ar sēklu.

Skolotāja pārdomas iztraucēja vairāki tūristi. Paslēpis kripteksu kabatā, viņš piesardzīgi vēroja, kā tie piegāja pie galda, kas atradās blakus, iemeta kausā ziedojumus un nodrošinājās ar abatijas sagādātajiem kapu pulēšanas līdzekļiem. Bruņojušies ar jauniem ogles zīmuļiem un lielām papīra loksnēm, viņi devās uz abatijas priekšējo daļu, visticamāk uz Dzejnieku stūrīti, lai paustu cieņu Čoseram, Tenisonam vai Dikensam, čakli beržot to kapus.

Atkal palicis viens, viņš piegāja kapam tuvāk, aplūkodams to no apakšas līdz augšai. Sākot no zvēra ķepām zem sarkofāga uz augšu, garām Ņūtona tēlam, garām viņa zinātniskajiem darbiem, garām abiem zēniem ar matemātikas tīstokli, pa piramīdas priekšpusi līdz milzu lodei ar zvaigznājiem, beidzot ar nišas zvaigžņoto baldahīnu.

Kādai lodei gan te vajadzētu būt un kādas nav? Viņš pieskārās kripteksam kabatā, it kā Sonjēra veidotais cilindrs spētu pateikt priekšā. Tikai pieci burti mani šķir no Grāla.

Piegājis pie kora telpas stūra, viņš dziļi ievilka elpu un paraudzījās uz galveno altāri garā joma galā. Viņa skatiens aizslīdēja no apzeltītā altāra pie abatijas gida spilgti sarkanā tērpa. Gidu bija pieaicinājušas divas visai pazīstamas personas.

Lengdons un Nevē.

Skolotājs mierīgi atkāpās līdz kora telpas šķērssienai. Ātri gan. Viņš nešaubījās, ka Lengdons un Sofija kādreiz izpratīs dzejoļa jēgu un ieradīsies pie Ņūtona kapa, taču ne jau tik drīz. Dziļi ieelpojis, Skolotājs apsvēra rīcības plānu. Nekādi pārsteigumi nedrīkstēja izsist viņu no sliedēm.

Kriptekss ir pie manis.

Aptaustījis otru kabatu, viņš pieskārās vēl vienam priekšmetam, kas vairoja ticību paša spēkiem. "Medusa" sistēmas revolverim. Kā jau varēja iedomāties, abatijas detektors iebrēcās, kad Skolotājs gāja ar savu ieroci kabatā. Un, kā jau varēja iedomāties, apsargi atkāpās uzreiz, tiklīdz Skolotājs, sašutumā tos nopētījis, uzrādīja savu identifikācijas karti. Oficiālais tituls vienmēr nodrošināja atbilstošu cieņu.

Lai gan sākumā Skolotājs bija cerējis atminēt kripteksā mīklu pats, tādējādi izvairoties no turpmākiem sarežģījumiem, abus ieraudzījis, viņš nosprieda, ka Lengdona un Sofijas uzrašanos varētu izmantot savā labā. Iespējams, viņu zināšanas noderēs, lai tiktu skaidrībā ar lodi. Ja jau Lengdons spēja atšifrēt dzejā apslēpto kapa aprakstu, varbūt viņš izprātos arī lodes mīklu. Un, ja Lengdons zinātu paroli, atliktu tikai nospiest pareizās pogas.

Ne jau šeit, protams. Kādā klusākā vietā.

Skolotājs atcerējās nelielo paziņojumu, ko bija ievērojis, ejot uz abatiju. Labākas lamatas nevarētu iedomāties. Vienīgais, kas jāizgudro, ko izmantot par ēsmu.

98. nodaļa

Lengdons un Sofija gāja pa ziemeļu aiļu, paliekot vareno kolonnu aizsegā. Lai gan viņi jau bija tikuši līdz pusei, Ņūtona kaps vēl nebija labi saskatāms. Sarkofāgs atradās nišā.

"Tur vismaz neviena nav," Sofija čukstēja.

Lengdons atviegloti pamāja. Ņūtona kapa tuvumā nevienu neredzēja.

"Es pieiešu tuvāk," viņš čukstēja. "Jūs nerādieties, palieciet tepat, ja nu kāds…" Sofija jau bija izgājusi atklātā vietā, "novēro." Lengdons nopūtās, steigšus viņai pievienodamies.

Šķērsojot galveno jomu pa diagonāli, Lengdons un Sofija cieta klusu, līdz viņu acīm pamazām, kā kaitinot, atklājās sarežģītais kaps… melns marmora sarkofāgs… Ņūtona statuja pusguļus pozā… divi puisēni ar spārniņiem… liela piramīda… un… milzu lode.

"Vai jūs to zinājāt?" Sofija bija pārsteigta.

Lengdons papurināja galvu, arī viņš to nebija gaidījis.

"Uz tās, šķiet, attēloti zvaigznāji," Sofija teica.

Jo tuvāk nišai, jo vairāk saplaka Lengdona garastāvoklis. Ņūtona kapu klāja lodes zvaigznes, komētas, planētas. Lode, kam vajadzētu būt uz kapa? Tas pats, kas meklēt neesošu zāles stiebriņu golfa laukumā.

"Debess ķermeņi," Sofija novilka. "Turklāt daudz."

Lengdons sarauca pieri. Vienīgā saikne starp planētām un Grālu, kuru viņš varēja iedomāties, bija Veneras piecstūris, bet viņš jau pirms brauciena uz Tempļa baznīcu bija paspējis pārliecināties, ka VENUS nederēja. Sofija piegāja gluži klāt pie sarkofāga, bet Lengdons nedaudz atpalika, vērodams apkārtni.

""Teoloģija"," Sofija, pieliekusi galvu, lasīja grāmatu nosaukumus. ""Hronoloģija", "Optika", "Dabas filozofijas matemātiskie principi"." Viņa atskatījās. "Nekas nenāk prātā?"

Lengdons piegāja tuvāk.

"Matemātiskie principi… ja nekļūdos, par planētu gravitāciju… un planētām, kā zināms, ir lodes forma, bet tas, šķiet, ir pārāk sarežģīti."

"Bet zodiaka zīmes?" Sofija jautāja, norādot uz zvaigznājiem, kas klāja lodi. "Jūs stāstījāt par Zivīm un Ūdensvīru, vai ne?"

Laiku beigas, Lengdons domāja.

"Zivju laikmeta beigas un Ūdensvīra laikmeta sākums bija tas vēstures posms, kad Priorija plānoja atklāt Sangreal dokumentus visai pasaulei." Bet gadu tūkstotis nomainījās ar nākamo tūkstoti bez starpgadījumiem, atstājot vēsturniekus neziņā par patiesības atklāšanas laiku.

"Iespējams," Sofija teica, "ka Priorijas plāni atklāt patiesību ir saistīti ar dzejoļa pēdējo rindu."

Tā runās par Rozes miesu un klēpi ar sēklu. Lengdonam tas nebija ienācis prātā; viņš nedaudz sasparojās.

"Jūs man stāstījāt," Sofija turpināja, "ka Priorijas plāni atklāt patiesību par Rozi un viņas apaugļoto klēpi ir tieši saistīti ar stāvokli, kādā atrodas planētas lodes."

Lengdons pamāja. Šķita, ka kaut kas sāk noskaidroties. Taču intuitīvi viņš saprata, ka atbilde nebija meklējama astronomijā. Visiem iepriekšējiem lielmestra piedāvātajiem atrisinājumiem bija ļoti simboliska nozīme "Mona Liza", "Madonna grotā", SOF1A. Šādas izteiksmības planētu lodēm un zodiaka zīmēm nebija. Žaka Sonjēra iepriekšējās mīklas bija meistarīgas; būtu loģiski, ka arī gala vārds tie pieci burti, kas atslēdz Priorijas pēdējo noslēpumu, ne vien iederētos Simboliski, bet ari būtu pilnīgi nepārprotams. Vārdam vajadzēja būt acu priekšā, tikai pagaidām tas nedevās rokā.

"Kas tas?" Lengdona pārdomās iejaucās Sofija, paraudama viņu aiz rokas. Viņas izbīlis lika domāt par kāda tuvošanos, bet, palūkojies uz Sofiju, Lengdons redzēja, ka viņa, bailēs sastingusi, raugās uz melnā marmora sarkofāga vāku. "Te kāds ir bijis," viņa čukstēja, rādīdama uz sarkofāgu pie Ņūtona tēla labās kājas.

Lengdons nesaprata, par ko būtu jāuztraucas. Kāds tūrists aizmirsis ogles zīmuli kapu pulēšanai. Sīkums. Lengdons izstiepa roku, lai to paņemtu, bet, pieliecies sarkofāgam tuvāk, sastinga. Viņš ieraudzīja to, kas bija nobiedējis Sofiju.

Uz sarkofāga vaka pie akmens teļa kājām mirgoja ar ogli rakstīti, tikko saskatāmi vārdi.

Tībings ir pie manis, jāiet caur Kapitula zāles dienvidu durvīm uz publisko dārzu.

Lengdons, sirdij mežonīgi dauzoties, divreiz izlasīja uzrakstu.

Sofija pagriezusies vēroja galveno jomu.

Par spīti satraukumam, Lengdons mēģināja sev iegalvot, ka ziņa ir laba. Lī vēl ir dzīvs. Taču tā liecināja arī ko citu.

"Viņi ari nezina paroli," viņš nočukstēja.

Sofija pamāja. Kāda cita iemesla pēc tiem būtu jāatklājas?

"Droši vien piedāvās Lī apmaiņai pret paroli."

"Vai arī tās ir lamatas."

Lengdons papurināja galvu.

"Nedomāju vis. Dārzs ir ārpusē. Ļoti atklāta vieta." Kādreiz viņš bija apskatījis kopš seniem laikiem saglabāto slaveno klostera dārzu nelielu augļu un zāļu dārzu -, kur mūki audzēja dabas ārstniecības līdzekļus. To apmeklēja daudzi tūristi, turklāt dārzā varēja nokļūt, neieejot abatijā. "Domāju, ka, aicinot laukā, mūs grib iedrošināt."

Sofija šaubījās.

"Laukā, kur nav metāla detektoru, vai ne?"

Lengdons saviebās. Viņai bija taisnība.

Atskatījies uz lodēm pārbagāto kapu, Lengdons vēlējās, lai viņam būtu kaut mazākā nojauta par kripteksā paroli… kaut kas tāds, ko varētu izmantot pārrunās. Es iepinu Lī šajā lietā, un man jādara viss iespējamais, lai viņam palīdzētu.

"Tur rakstīts, ka jāiet caur Kapitula zāli uz dienvidu durvīm," Sofija teica. "Jācer, ka no durvīm varēs redzēt dārzu. Pirms ieiesim tajā, jāzina, kas mūs tur gaida."

Tā bija laba doīpa. Lengdons neskaidri atcerējās Kapitula zāle bija milzīga astoņstūraina zāle, kurā strādāja britu parlaments pirms Parlamenta ēkas uzbūvēšanas. Bija gan pagājuši vairāki gadi, taču atmiņā bija palicis ceļš uz turieni; bija jāiet pa kaut kādām galerijām. Pagājis pāris soļu nost no kapa, Lengdons palūkojās pa labi aiz kora telpas sienas pāri jomam uz pretējo pusi. Netālu atradās vaļēja velvēta eja ar lielu uzrakstu.

IZEJA UZ

Galerijām Dekāna istabu Kolēģijas zāli Muzeju

plksa kapelu

Sv. Feita kapelu Kapitula zāli

*

Lengdons un Sofija teciņus paskrēja norādei garām, neievērodami nelielo paziņojumu, ka dažās vietās notiekot remontdarbi.

Viņi uzreiz nokļuva augsta mūra ieskautā pagalmā. Joprojām lija lietus. Augšā dobji gaudoja vējš, kā milzu pudeles kaklā pūzdams. Ieejot kluatra zemajā galerijā, Lengdonam uzmācās nelāgā sajūta, kas viņu vienmēr pārņēma šaurās, noslēgtās telpās.

Cenzdamies domāt par to, kas viņus sagaida tuneļa galā, Lengdons sekoja norādēm uz Kapitula zāli. Lietus pieņēmās spēkā, vēja brāzmas trieca šaltis uz ietves caur pīlārveida galerijas sienu. Viņi sastapa kādu pāri, kas aizsteidzās pretējā virzienā, glābjoties no lietus. Kluatrs izskatījās pavisam tukšs, vējā un lietū tā noteikti bija abatijas nepievilcīgākā daļa.

Soļus četrdesmit nogājuši pa austrumu galeriju, kreisajā pusē viņi ieraudzīja velvētu eju, kas veda citā gaitenī. Tieši tur viņiem vajadzēja tikt, taču ceļu norobežoja svītraina lente ar uzrakstu.

SLĒGTS RESTAURĀCIJA

PlKSA KAPELA

Sv. Feita kapela Kapitula zāle

Garais, tukšais gaitenis aiz norobežojuma bija sastatņu un aizsargplēvju pilns. Pašā sākumā labajā un kreisajā pusē bija redzamas ieejas Piksa kapelā un Sv. Feita kapelā. Ieeja Kapitula zālē bija daudz tālāk, pašā garā gaiteņa galā. Taču pat no turienes, kur viņi stāvēja, varēja saskatīt vaļējās koka durvis un zaļganās gaismas pilno astoņstūraino iekšpusi. Zāles milzīgie logi raudzījās dārzā, jāiet caur Kapitula zāles dienvidu durvīm uz publisko dārzu.

"Mēs nupat atnācām no austrumu kluatra," Lengdons teica, "tātad dienvidu izeja uz dārzu ir tur, pa labi."

Sofija jau bija pārkāpusi nožogojumam pāri un devās uz priekšu.

Steidzoties pa tumšo gaiteni, vēja un lietus pavadījums pamazām pierima. Kapitula zāle bija atsevišķa ēka, un no abatijas tajā varēja nokļūt tikai pa garo gaiteni. Lai neviens netraucētu parlamenta sēdes.

"Cik liela!" Sofija čukstēja, zālei tuvojoties.

Lengdons jau bija aizmirsis zāles plašumu. Pat no gaiteņa varēja saskatīt milzu logus, kas slējās piecu stāvu augstumā, līdz pat velvētajiem griestiem. No turienes tiešām varēja labi pārskatīt dārzu.

Slieksni pārkāpjot, gan Lengdons, gan Sofija bija spiesti piemiegt acis. Pēc drūmajām galerijām Kapitula zāle atgādināja solāriju. Viņi jau bija tikuši labi tālu no durvīm, meklēdami dienvidu sienu, kad saprata, ka minēto durvju nav.

Viņi bija strupceļā.

Dzirdot smago durvju iečīkstēšanos aiz muguras, abi atskatījās un redzēja, kā tās aizkrīt ciet ar dobju būkšķi, kas atgādināja aizbīdņa aizšaušanas troksni. Viens pats cilvēks, kurš bija stāvējis aizdurvē, mierīgi pavērsa pret viņiem mazu revolveri. Drukns vīrs ar alumīnija kruķiem.

Vienu bridi Lengdonam šķita, ka viņš sapņo.

Tas bija Lī Tībings.

99. nodaļa

Sers Li Tībings ar nožēlas pilnu skatienu raudzījās pāri revolvera stobram uz Robertu Lengdonu un Sofiju Nevē.

"Mani draugi," viņš iesāka, "kopš tā brīža, kad jūs vakarnakt ieradāties manās mājās, esmu darījis visu, kas manos spēkos, lai jūs neciestu. Taču jūsu neatlaidība mani nostādījusi neapskaužamā situācijā."

Sofijas un Lengdona sejās vērodams pārsteiguma un vilšanās izteiksmi, viņš nešaubījās, ka spēs tiem atklāt notikumus, kuru vainagojums bija šī neparastā tikšanās.

Man ir tik daudz, ko jums stāstīt… tik daudz, ko jūs vēl neizprotot.

"Ticiet man," Tībings sacīja, "nekad neesmu gribējis jūs iesaistīt. Jūs atbraucāt pie manis, jūs mani uzmeklējāt."

"Paklau, Lī!" Lengdons beidzot bija attapies. "Ko jūs te darāt? Mēs domājām, ka jums draud briesmas. Atnācām palīgā."

"Tā es arī biju iecerējis," viņš atbildēja. "Mums ir šis tas jāapspriež."

Lengdons un Sofija nespēja novērst neizpratnes pilnos skatienus no viņiem pievērstā revolvera.

"Tas domāts tikai tādēļ, lai jūs neko nepalaistu garām," Tībings sacīja. "Ja es gribētu,'jūs abi jau būtu pagalam. Kopš pagājušās nakts, kad ieradāties pie manis, esmu riskējis ar visu, kas man bija, lai saglabātu jums dzīvību. Esmu godavīrs, kas no visas sirds zvērējis upurēt vienīgi tos, kas nodevuši Sangreal."

"Par ko jūs runājat?" Lengdons brīnījās. "Nodevuši Sangreal?"

"Atklāju briesmīgu patiesību." Tībings nopūtās. "Es uzzināju, kāpēc Sangreal dokumenti tā ari nebija nodoti atklātībai. Uzzināju, ka Priorija galu galā nolēmusi neatklāt patiesību. Tāpēc arī tūkstošgade aizgāja bez atklāsmes, tāpēc ari nekas nenotika, kad nonācām uz Laiku beigu sliekšņa."

Lengdons ievilka elpu, it kā grasīdamies iebilst.

"Priorijai," Tībings turpināja, "bija uzticēts svēts pienākums paziņot patiesību. Nodot Sangreal dokumentus atklātībai, Laiku beigām pienākot. Gadsimtiem ilgi izcili vīri, kā Leonardo da Vinči, Botičelli un Ņūtons, riskēja ar visu, kas tiem bija, lai saglabātu dokumentus un izpildītu savu uzdevumu. Bet tagad, patiesības brīdim pienākot, Žaks Sonjērs pārdomāja. Cilvēks, kam bija uzticēta vislielākā atbildība kristietības pastāvēšanas vēsturē, izvairījās no sava pienākuma. Nolēma, ka laiks neesot pienācis." Tībings pievērsās Sofijai. "Viņš pievīla Grālu. Pievīla Prioriju. Noniecināja to paaudžu piemiņu, kuras bija darījušas visu, lai šis brīdis pienāktu."

"Ak jūs tas esat?" Sofija noprasīja, zaļajām acīm zibsnījot. "Jūs esat vainojams mana vectēva nāvē?"

Tībings pavīpsnāja.

"Jūsu vectēvs un viņa senēchatvc nodeva Grālu."

Sofija saniknojās. Viņš melo!

Tībings nežēlīgi turpināja.

"Jūsu vectēvs pārdevās Baznīcai. Nenoliedzami, ka viņu piespieda noklusēt patiesību."

Sofija papurināja galvu.

"Baznīca nevarēja ietekmēt manu vectēvu!"

Tībings vēsi pasmaidīja.

"Mana dārgā, Baznīcai ir divus tūkstošus gadu ilga pieredze, kā savaldīt tos, kuri piedraud atklāt patiesību. Jau kopš Konstantīna laikiem Baznīcai izdevies slēpt patiesību par Mariju Magdalēnu un Jēzu. Nebūtu jābrīnās, ka tagad atkal izgudrots veids, kā apmuļķot cilvēkus. Lai gan mūsdienās neticīgo slaktēšanai Baznīcai nav nepieciešami krusta karotāji, tās ietekme ir nenoliedzama. Ne mazāk slepena." Viņš uz mirkli pierima, kā gribēdams uzsvērt nākamo domu. "Redziet, mis Nevē, jūsu vectēvs jau ilgāku laiku gribēja jums kaut ko izstāstīt par ģimeni."

Sofija apjuka.

"Kā jūs to zināt?"

"Metode šeit nav no svara. Svarīgākais ir pavisam kas cits." Viņš dziļi ievilka elpu. "Jūsu mātes, tēva, vecāsmātes un brāļa bojāeja nebija nelaimes gadījums."

Teiktais Sofiju pilnīgi satrieca. Viņa atvēra muti, gribēdama kaut ko pateikt, taču nespēja.

Lengdons papurināja galvu.

"Kā lai to saprot?"

"Kā redzat, Robert, viss nostājas savās vietās. Viss sakrīt. Vēsture atkārtojas. Baznīcai jau bijuši slepkavošanas precedenti, kad bija jāapklusina Sangreal. Laiku beigām tuvojoties, lielmestra piederīgo bojāeja lika skaidri saprast: klusējiet, vai ari jūs ar Sofiju viņiem sekosiet."

"Tas bija satiksmes negadījums," Sofija stomījās; bērnībā pārdzīvotās sāpes atgriezās. "Negadījums!"

"Pasaciņas jūsu nomierināšanai," Tībings teica. "Padomājiet, ka neskarti palika tikai divi ģimenes locekļi ideāla kombinācija, lai nodrošinātu Baznīcas ietekmi uz brālību. Var vienīgi minēt, ar kādiem draudiem Baznīca manipulēja pēdējos gados, piesolot nogalināt jūs, ja viņš uzdrošinātos atklāt Sangreal noslēpumu; pabeigt iesākto, ja Sonjērs nepārliecinātu Prioriju atteikties no tās sensenā solījuma."

"Jums, Lī," Lengdons nikni sacīja, "nav nekādu pierādījumu, ka Baznīca būtu jebkādā veidā saistīta ar viņas radinieku bojāeju vai ari ar Priorijas klusēšanas lēmumu."

"Pierādījumu?" Tībings attrauca. "Gribat pierādījumus, ka Priorija iespaidota? Sācies jauns gadu tūkstotis, bet pasaule joprojām ir tīta neziņā! Vai tad tas nav pierādījums?"

Tībinga vārdiem skanot, Sofija dzirdēja citu balsi. Sofij, man tev jāizstāsta patiesība par tavu ģimeni. Viscaur trīcēdama, viņa nezināja, ko domāt. Vai tiešām tāda bija patiesība? Ka viņas radinieki tika noslepkavoti? Kas īsti zināms par avāriju, kas atņēma visus pārējos radiniekus? Pāris vispārīgu frāžu. Pat avīžraksti nekādu skaidrību nesniedza. Satiksmes negadījums? Pasaciņas? Piepeši prātā ienāca vectēva pārliecīgā aizgādniecība. Mazotnē Sofiju nekad neatstāja bez uzraudzības. Jau pieaugusi, universitātē studējot, viņa bieži vien juta vectēva modro aci sekojam viņas gaitām. Iespējams, visu viņas mūžu kāds no Priorijas biedriem rūpējies par viņas drošību.

"Jums radās aizdomas, ka viņu kāds ietekmē…" Lengdons nespēja tam noticēt. "Un jūs viņu nogalinājāt?"

"Es jau nenospiedu mēlīti," Tībings teica. "Sonjērs bija miris jau tad, kad Baznīca viņam atņēma ģimeni. Viņš bija spiests piekāpties. Nu viņš ir atbrīvots no mokām, no kauna par nespēju izpildīt svēto pienākumu. Apsveriet alternatīvu. Kaut kas taču bija jādara! Vai tad pasaulei lemts palikt neziņā mūžu mūžos? Vai var ļaut Baznīcai nostiprināt tās melus mūsu vēstures grāmatās? Vai var ļaut Baznīcai neierobežoti ietekmēt notikumus ar slepkavībām un izspiešanu? Nē, tā to nedrīkstēja atstāt! Un tagad mēs esam gatavi izpildīt Sonjēra uzdevumu un labot briesmīgu nodarījumu." Viņš brīdi klusēja. "Mēs visi trīs. Kopā."

Sofija juta vienīgi neuzticību.

"Kā gan jūs varējāt iedomāties, ka mēs jums palīdzēsim?"

'Tāpēc, mana dārgā, ka jūsu dēļ Priorija nevarēja publiskot dokumentus. Jūsu vectēva mīlestība viņam neļāva izaicināt Baznīcu. Bailes par vienīgo atlikušo ģimenes locekli viņam saistīja rokas. Viņam tā arī neizdevās atklāt jums patiesību, jo jūs viņu atraidījāt, nemaz neuzklausījusi. Tāpēc esat pasaulei parādā patiesību. Arī vectēva piemiņai."

Roberts Lengdons arī nezjnāja, ko domāt. Lai gan prātā bija sagriezies īsts domu viesulis, viņš saprata, ka pats galvenais ir panākt, lai neciestu Sofija. Visa vainas apziņa, kas bija mocījusi viņu, iztēlojoties Tībinga ciešanas, izplēnēja. Lengdons uztraucās vienīgi par Sofiju.

Es viņu aizvedu uz Chāteau Villette. Man jāuzņemas atbildība.

Lengdons nespēja iedomāties, ka Lī Tībings aukstasinīgi nošaus viņus tepat, Kapitula zālē, tomēr Grāla noklīdušais meklētājs bija neapšaubāmi saistīts ar vairākām slepkavībām. Revolvera šāvienus aiz tik biezām sienām, lietum līstot, neviens nesadzirdētu. Un Lī mums tikko atzinās.

Lengdons palūkojās uz Sofiju. Pilnīgi izsista no sliedēm. Baznīca būtu nogalinājusi Sofijas radiniekus, lai apklusinātu Prioriju? Lengdons neticēja, ka mūslaiku Baznīca varētu būt ar to saistīta. Jābūt kādam citam izskaidrojumam.

"Ļaujiet, lai Sofija iet." Lengdons cieši lūkojās Tībingam acīs. "Mums par to jāaprunājas divatā."

Tībings māksloti iesmējās.

"Baidos, ka šoreiz tāda uzticēšanās būtu nevietā. Taču varu jums piedāvāt ko citu." Viņš atbalstījās uz kruķiem, revolveri greizi pret Sofiju pavērsis, un izņēma no kabatas kripteksu. Sniegdams to Lengdonam, viņš nedaudz sagrīļojās. "Uzticēšanās pierādījums, Robert."

Kaut ko nelāgu nojauzdams, Lengdons nepakustējās. Lī mums atdos slēgakmeni?

"Ņemiet!" Tībings mudināja, neveikli izstiepis roku ar kripteksu.

Lengdons varēja iedomāties tikai vienu šādas rīcības iemeslu.

"Jūs jau to atvērāt. Un izņēmāt karti."

Tībings purināja galvu.

"Nē, Robert. Ja būtu atminējis, es jau sen būtu ceļā pēc Grāla un nedomātu jūs iesaistīt. Nē, es to vārdu nezinu. Saku to nekaunēdamies. īsts bruņinieks mācās pazemību Dieva priekšā. Iemācās saprast zīmes. Es to aptvēru, kad ieraudzīju jūs ienākam abatijā. Tā nebija nejaušība. Es nemaz netiecos pēc slavas sev pašam. Kalpoju daudz varenākam kungam par pašlepnumu. Patiesībai. Cilvēce pelnījusi patiesību. Grāls mūs atrada un saveda kopā. Un nu mums tas jādara zināms visiem. Mums jādarbojas kopā."

Lengdons paraudzījās uz Tībingu.

"Un ja nu es to uzreiz sadauzu?"

Tībings jokaini iespurcās.

"Es jau Tempļa baznīcā nojautu, ka jūs tikai draudējāt to saplēst. Roberts Lengdons nekad nesaplēstu slēgakmeni. Jūs, Robert, esat vēsturnieks. Jūsu rokās ir divus tūkstošus gadu senas vēstures atslēga. Sangreal zudusī atslēga. Vai dzirdat uz sārta sadedzināto bruņinieku sirdspukstus? Viņi neizpauda noslēpumu. Vai gribat, lai viņu upuris būtu veltīgs? Nē, jūs attaisnosiet viņus. Pievienosieties jūsu apbrīnotajiem dižgariem Leonardo da Vinči, Botičelli, Ņūtonam -, ikviens no tiem jūs šobrīd apskaustu. Slēgakmeni apslēptā vēsts vēršas pie mums. Alkst brīvības. Tā stunda ir situsi. Liktenis mūs atvedis šurp."

"Es jums nevarēšu palīdzēt, Lī. Man nav ne jausmas, kā to atvērt. Biju pie Ņūtona kapa tikai mazu brītiņu. Un pat ja zinātu paroli…" Lengdons apklusa, atjēdzies, ka izpļāpājies.

"Nepateiktu man?" Tībings nopūtās. "Mani sarūgtina un pārsteidz tas, Robert, ka jūs neprotat novērtēt, cik lielu pateicību esat man parādā. Man būtu daudz vieglāk, ja mēs ar Remī būtu jūs abus izslēguši no spēles, kad ieradāties pie manis Chāteau Villette. Riskēju ar visu, kas man bija, izvēloties cēlsirdīgu risinājumu."

"Tas ir cēlsirdīgi?" Lengdons nopētīja revolveri.

"Sonjēra vaina. Viņš un viņa senēchaux apmānīja Sīļu. Citādi slēgakmens būtu nonācis pie manis bez jebkādiem sarežģījumiem. Kas varēja iedomāties, ka lielmestrs tā samelosies, turklāt uzticēs slēgakmeni mazmeitai, kas atteikusies no viņa?" Tībings veltīja Sofijai nicinošu skatienu. "Tādai, kam vēl nepieciešams auklis, simbolikas speciālists!" Tībings pievērsās Lengdonam. "Par laimi, Robert, jūsu iesaistīšanās nesa man glābiņu. Slēgakmens nepalika bankas glabātavā uz mūžiem jūs to saņēmāt un atnesāt pie manis." .

Kurp gan citur varēju bēgt? Lengdons domāja. Grāla vēsturnieku nav daudz, un mēs ar Tībingu viens otru pazīstam.

Tībings apmierināts smaidīja.

"Uzzinājis, ka Sonjērs jums atstājis pirmsnāves vēstījumu, diezgan droši varēju uzminēt, ka jūsu rokās nonākusi vērtīga Priorijas informācija. Nezināju tikai, vai tas ir slēgakmens vai vēsts par tā atrašanās vietu. Kad jūs sāka vajāt policija, atļāvos cerēt, ka ieradīsieties pie manis."

Lengdons bija nikns.

"Un ja nu neierastos?'"

"Izstrādāju plānu, kā jums palīdzēt. Slēgakmenim bija jānonāk Chāteau Villette. Tas, ka pats man to atnesāt, tikai pierāda, ka rīkojos pareizi."

"Kā tā?"

"Bija plānots, ka Sīla ielauzīsies manās mājās un atņems jums slēgakmeni izslēdzot jūs no spēles, taču saglabājot jums dzīvību. Par manu saistību ar šo iebrukumu jums nebija nekādu aizdomu. Taču, redzot Sonjēra mīklu sarežģītību, nolēmu iekļaut jūs abus savos Grāla meklējumos vēl zināmu laiku. Liku Sīlam nolaupīt slēgakmeni vēlāk, kad jau zinātu, kā pašam tikt galā."

"Tempļa baznīca," Sofija ar rūgtumu balsī novilka.

Kaut ko sāk saprast, Tībings nodomāja. Tempļa baznīca bija ideāli piemērota vieta, kur atņemt slēgakmeni Robertam un Sofijai, un tās šķietamā saistība ar dzejoli ļāva viņus ievilināt lamatās. Remī bija nepārprotami teikts nerādīties, pirms Sīla būs atguvis slēgakmeni. Diemžēl pēc Lengdona draudiem to saplēst Remī pārņēma panika. Ja vien Remī nebūtu atklājies, Tībings bēdājās, atceroties teātri ar paša nolaupīšanu. Remī bija vienīgais pavediens, kas norādīja uz mani; kāpēc viņam bija jāparādās!

Par laimi, Sīla nebija noskārtis Tībinga īsto seju. Albīns ļāva sevi apmuļķot, noticēja, ka Tībingu saņem par ķīlnieku, un naivi vēroja, kā Remī viņu "sasien" limuzīna aizmugurē. Kad skaņas necaurlaidīgā starpsiena bija pacelta, Tībings mierīgi piezvanīja Sīlam, kurš sēdēja pasažiera vietā, un Skolotāja balsī ar franču akcentu aizsūtīja to taisnā ceļā uz "Opus Dei" centru. Ar anonīmu zvanu policijai pietika, lai novāktu Sīļu no skatuves.

Viens gals bija ūdenī.

Ar otru bija nedaudz sarežģītāk. Ar Remī.

Lēmumu pieņemt Tībingam nebija viegli, taču beigās Remī nogrēkojās. Ikvienam Grālrf meklētājam jānes upuris. Nevainīgs risinājums Tībingam bija limuzīna dzērienu bārā pudele, nedaudz konjaka un zemesriekstu kārbiņa. Kārbas dibenā smalkumu bija vairāk, nekā vajadzēja, lai izraisītu Remī nāvējošo alerģiju. Kad Remī bija piebraucis pie Sentdžeimsa parka, Tībings izkāpa pa aizmugures durvīm, piegāja pie priekšējām pasažiera durvīm un apsēdās blakus Remī. Pēc dažām minūtēm viņš atkal bija āra, iekāpa pa aizmugures durvīm, novāca visus lietiskos pierādījumus, pēc tam devās ceļā, lai pabeigtu operācijas pēdējo posmu.

Vestminsteras abatija nebija tālu, un, kad metāla detektors ieslēdzās, reaģējot uz Tībinga ortopēdisko aparātu, kruķiem un revolveri, apsargi, policijas līgumdarbinieki, netika gudri. Vai lai liekam viņam noņemt aparātu, lai rāpus iet cauri? Vai pārmeklēt šo slimības sakropļoto cilvēku? Tībings apjukušajiem sargiem piedāvāja daudz vienkāršāku risinājumu, uzrādot grezni iespiestu Karalistes bruņinieka apliecību. Nabadziņi klupdami krizdami metās rādīt ceļu.

Un tagad, noraudzīdamies uz apjukušajiem Lengdonu un Sofiju, Tībings ar pūlēm apvaldīja vēlēšanos viņiem izstāstīt, cik spoži viņam bija izdevies iepīt "Opus Dei" sazvērestībā, kurai visai drīz lemts novest pie Baznīcas sabrukuma. Par to vēlāk. Vēl kāds darbs bija paveicams.

"Mes amis,"m Tībings paziņoja nevainojamā franču valodā, "vous ne trouvez pas le Saint-Graal, c'est le Saint-Graal qui vous trouve." Viņš pasmaidīja. "Nemeklējiet Svēto Grālu, jo Svētais Grāls atradīs jūs. Skaidrāk vairs nevar pateikt, mūsu ceļi sakrīt. Grāls mūs ir atradis."

Klusums.

Tad viņš ierunājās čukstus.

"Ieklausieties! Vai dzirdat? Grāls uzrunā jūs caur gadsimtiem. Lūdz aizstāvību pret Priorijas nejēdzībām. Es arī lūdzu jūs nepalaidiet garām šo iespēju! Nav iespējams atrast un sapulcināt trīs piemērotākus cilvēkus, kas spētu atminēt pēdējo mīklu un atvērt kripteksu." Tībinga acis mirdzēja. "Mums jādod kopīgs zvērests. Savstarpējas uzticības solījums. Bruņnieciska apņemšanās atklāt patiesību un darīt to zināmu pasaulei."

Sofija cieši ieskatījās Tībingam acīs un cieti noteica:

"Nemūžam nezvērēšu kopā ar sava vectēva slepkavu. Varu vienīgi apzvērēt, ka jums ir vieta cietumā."

Tībings sadrūma, tad saņēmās.

"Žēl gan, mademoiselle, ka jus tā sakat." Viņš pagrieza ieroci pret Lengdonu. 'Un jūs, Robert? Ar vai pret mani?"

100. nodaļa

Bīskapa Manuela Aringarosas ķermenis bija pieredzējis visādas sāpes, taču lodes brūce krūtīs dedzināja pavisam citādi. Nāvējošās sāpes lauzās dzijumā. Cieta ne vien miesa… vairāk dvēsele.

Atvēris acis, viņš gandrīz neko neredzēja, lietus kapāja seju. Kūres esmu? Spēcīgu roku nests, ļenganais augums gulēja uz tām kā lupatu lelle, sutana plandījās vējā.

Vārgu roku pacēlis, viņš noslaucīja seju un pazina nesēju. Sīla. Baltmatainais milzis gāja pa ietvi, necilvēciskā balsī saukdams ārstu. Sarkanās acis raudzījās uz priekšu, pār bālo, asinīm notraipīto seju plūda asaras.

"Mans dēls," Aringarosa nočukstēja, "tu esi ievainots."

Sīla nolieca galvu, un bīskaps ieraudzīja sāpju izķēmotu seju.

"Tēvs, lūdzu, piedodiet man. " Šķita, ka viņš aiz sāpēm nevar parunāt.

"Nē, Sīla," Aringarosa atbildēja. "Tu man piedod. Vainīgs esmu es." Skolotājs man apsolīja, ka nevienu nenogalinās, un es tev liku paklausīt viņu visās lietās. "Biju pārlieku nepacietīgs. Pārāk baidījos. Mūs abus maldināja." Skolotājs nebūt negrasījās atdot mums Svēto Grālu.

Kā bērns piekļāvies tā cilvēka plecam, kuru bija izglābis pirms daudziem gadiem, bīskaps Aringarosa ienira miglā… un pagātnē. Viņš bija Spānijā. Tajā tālajā, pieticīgajā laikā, kad abi ar Sīļu būvēja mazo katoļu baznīcu Ovjedo. Pēc tam Ņujorkā, kur viņš bija Dievam par godu uzcēlis vareno "Opus Dei" centru Leksingtonas avēnijā.

Pirms pieciem mēnešiem Aringarosa bija saņēmis satriecošu ziņu. Viņa dzīves lolojums bija apdraudēts. Visos sīkumos atmiņā atgriezās tikšanās Castel Gandolfo, kura pārvērta viņa dzīvi… vēsts, kas iekustināja postošo notikumu straumi.

Aringarosa iegāja Gandolfo Astronomijas bibliotēkā ar paceltu galvu, pamatoti cerēdams uz draudzīgu sagaidīšanu, uzslavu par izcilajiem panākumiem katolicisma pārstāvībā Amerikā.

Taču viņu gaidīja tikai trīs cilvēki.

Vatikāna sekretārs. Korpulents. Ar neizdibināmu seju.

Divi augstākie itāliešu kardināli. Svētulīgas, pašapmierinātas sejas.

"Sekretār?" Aringarosa neizpratnē sacīja.

Tuklais juridisko lietu pārraugs paspieda Aringarosam roku un norādīja uz krēslu sev pretī.

"Lūdzu, sēdiedes."

Aringarosa apsēdās, nojauzdams ko nelāgu.

"Neesmu radis risināt saviesīgas sarunas, bīskap," sekretārs teica, "tāpēc sāksim uzreiz ar jūsu vizītes iemeslu."

"Lūdzu. Runāsim atklāti." Aringarosa palūkojās uz abiem kardināliem, kas, šķita, vēroja viņu ar farizejisku interesi.

"Kā jau jums neapšaubāmi ir zināms," sekretārs iesāka, "Svētais tēvs un visi pārējie šeit, Romā, pēdējā laikā ir noraizējušies par dažām "Opus Dei" darbības strīdīgām metodēm."

Aringarosa uzreiz sabozās. Viņš jau vairākas reizes bija dzirdējis to no jaunā pāvesta, kas, Aringarosam par lielu sarūgtinājumu, bija satraucoši liberālu pārmaiņu atbalstītājs Baznīcā.

"Uzreiz gribu apliecināt," sekretārs steigšus piebilda, "ka Svētais tēvs nebūt neplāno iejaukties jūsu darbībā."

Domāju gan!

"Kādēļ tad esmu izsaukts?"

No druknajām krūtīm izlauzās nopūta.

"Redzat, es nezinu, kā lai to pasaka maigāk, tāpēc runāšu deši. Aizvakar Sekretariāta padome vienbalsīgi nolēma atsaukt Vatikāna piešķirtās privilēģijas "Opus Dei"."

Aringarosa domāja, ka pārklausījies.

"Kā, lūdzu?"

"Atklāti sakot, pēc sešiem mēnešiem "Opus Dei" vairs nebūs Vatikāna prelatūra. Jūs kļūstat par patstāvīgu baznīcu. Svētais Krēsls pārtrauc ar jums attiecības. Svētā tēva piekrišana saņemta, mēs jau gatavojam dokumentus."

"Bet… tas taču nav iespējams!"

"Gluži otrādi, pilnīgi iespējams. Pat nepieciešams. Svēto tēvu satrauc jūsu agresīvās vervēšanas metodes un miesas mērdēšana." Viņš raudzījās Aringarosam acīs. "Un jūsu attieksme pret sievietēm. Patiešām "Opus Dei" kļuvusi par traucēkli un apgrūtinājumu."

Bīskaps Aringarosa pavisam apjuka.

"Apgrūtinājumu?"

"Diez vai par to būtu jābrīnās."

""Opus Dei" ir vienīgā katoliskā organizācija, kuras sekotāju skaits aug! Mums jau ir vairāk nekā tūkstoš simts priesteru!"

"Taisnība. Un tas mūs satrauc."

Aringarosa pielēca kājās.

"Pavaicājiet Svētajam tēvam, vai tūkstoš deviņsimt astoņdesmit otrajā gadā, kad mēs atbalstījām Vatikāna banku, "Opus Dei" ari bija apgrūtinājums?"

"Vatikāns vienmēr būs pateicīgs par to," sekretārs samiernieciski atteica, "tomēr daudzi uzskata, ka tieši jūsu devīgums minētajā gadā bija cēlonis tam, ka ieguvāt prelatūras statusu."

"Tā nav taisnība!" Aringarosa aizvainojuma pilnā balsī protestēja.

"Lai arī kā tas būtu, mēs gribam rīkoties taisnīgi. Vienosimies par atdalīšanās noteikumiem, iekļaujot tajos šīs summas atmaksu. Tā tiks veikta četros pogmos."

"Jūs gribat atpirkties?"Aringarosa sašutis noprasīja. "Bez lieka trača? Kad "Opus Dei" ir vienīgā atlikusī saprāta balss?"

Viens no kardināliem pacēla galvu.

"Atvainojiet, vai jūs teicāt "saprāta"?"

Aringarosa, pārliecies galdam pāri, asā, skaudrā tonī atbildēja:

"Vai jūs vispār esat iedomājušies, kāpēc katoļi atsakās no ticības? Palūkojieties apkārt, kardināl! Cilvēki vairs nejūt pret to cieņu. Ticības stingrība ir zudusi. Doktrīna kā zviedru galds. Gavēnis, grēksūdze, komūnija, kristīšana, dievkalpojums brīva izvēle! Izraugieties tīkamāko kombināciju, pārējo var neievērot. Kādu garīgo attīstību Baznīca var piedāvāt?"

"Mūsdienās Kristus sekotājiem nevar uztiept trešā gadsimta noteikumus," iejaucās otrs kardināls. "Tie vairs nav pieņemami."

"Bet "Opus Dei" tie darbojas itin labi!"

"Bīskap Aringarosa!" Sekretāra balss tonis nepieļāva iebildumus. "Aiz cieņas pret jūsu organizācijas attiecībām ar iepriekšējo pāvestu Svētais tēvs dod "Opus Dei" sešus mēnešus laika, lai brīvprātīgi atdalītos no Vatikāna. Es jums ieteiktu atsaukties uz viedokļu atšķirībām ar Svēto Krēslu un veidot savu patstāvīgu kristīgo organizāciju."

"Es atsakos!" Aringarosa paziņoja. "Un pateikšu viņam to personiski!"

"Baidos, ka Svētais tēvs vairs nevēlas ar jums tikties."

"Viņš neiedrošināsies atcelt sava priekšteča dibināto personisko prelatūru!"

"Jūtu līdzi." Sekretārs pat acis nepamirkšķināja. "Dievs devis, Dievs ņēmis."

Pēc tikšanās Aringarosa devās prom ne dzīvs, ne miris. Ņujorkā atgriezies, viņš augu dienu stingi raudzījās lielpilsētas ainavā, bēdājoties par kristietības nākotni.

Pagāja vairākas nedēļas, un tad viņam piezvanīja. Tas visu grozīja. Zvanītājs runāja ar franču akcentu un stādījās priekšā. Skolotājs prelatūrā ierasts tituls. Viņš pavēstīja, ka zinot par Vatikāna plāniem liegt atbalstu "Opus Dei".

Kā tas kļuvis zināms? Aringarosa brīnījās. Viņš bija cerējis, ka par nodomu atteikties no "Opus Dei" informētas tikai dažas ietekmīgas Vatikāna personas. Acīmredzot baumas tomēr bija paklīdušas. Nūjā, visā pasaulē jau nebija tik dzirdīgu ausu kā Vatikānā.

"Man, bīskap, ir draugi visur," Skolotājs čukstēja. "Ar viņu gādību esmu šo to uzzinājis. Ja jūs palīdzētu, es varētu atklāt kādu svēto relikviju glabātavu. Ja šī relikvija nokļūtu jūsu rokās, jūs iegūtu milzīgu varu… tik lielu, ka Vatikānam būtu jānoliec galva jūsu priekšā. Tik lielu varu, kas ļautu glābt ticību." Viņš apklusa, kā apsvērdams turpmāko. "Ne tikai "Opus Dei" dēļ. Visas pasaules dēļ."

Dievs ņēmis… un Dievs devis. Aringarosam bija uzspīdējis spožs cerību stars.

"Stāstiet, kas jums padomā."

***

Kad Svētās Marijas slimnīcas durvis atvērās, bīskaps Aringarosa bija zaudējis samaņu. Sīla iestreipuļoja iekšā, nespēkā trīcēdams. Nokritis uz ceļiem, viņš sauca palīgā. Visi uzņemšanas nodaļas darbinieki pārsteigti mirkli nolūkojās uz puskailo albīnu ar asinīm noplūdušo garīdznieku rokās.

Ārsts, kas palīdzēja Sīlam iecelt nevarīgo bīskapu ratiņnestuvēs, pataustīja pulsu un sadrūma.

"Stipri noasiņojis. Maz cerību."

Aringarosas plakstiņi notrīcēja; uz brīdi atguvis samaņu, viņš ieraudzīja Sīļu.

"Mans bērns…"

Sīlas nožēlas un niknuma pilnā sirds vai plīsa.

"Tēvs, es nerimšos ne mirkli, līdz atradīšu to, kas mūs nodeva. Un nokaušu."

Aringarosa skumji papurināja galvu.

"Sīla… ja tu tā arī neesi neko no manis iemācījies… lūdzu, paklausi šoreiz." Saņēmis Sīlas roku, viņš to cieši saspieda. 'Tas, kas spēj piedot, aplaimots ar vislielāko Dieva žēlastību."

"Bet, tēv…"

Aringarosa pievēra acis.

"Lūdzies, Sīla."

101. nodaļa

Roberts Lengdons stāvēja zem tukšās Kapitula zāles augstā kupola un skatījās Lī Tībinga revolvera stobrā.

Un jūs, Robert? Ar vai pret mani? Galma vēsturnieka vārdi atbalsojās Lengdona prātā.

Neviena atbilde nederēja, to Lengdons saprata. Pasakot "jā", viņš nodotu Sofiju. Pasakot "nē", viņš Tībingam neatstātu citu iespēju kā nošaut abus.

To, kā risināt konfliktus ar bruņotu oponentu, pasniedzēja darbā viņam nebija izdevies apgūt, taču to, kā atbildēt uz paradoksāliem jautājumiem, viņš bija iemācījies, ja pareiza atbilde uz jautājumu nav iespējama, pastāv tikai viens godīgs risinājums.

Pelēkā zona starp "jā" un "nē".

Klusums.

Paraudzījies uz kripteksu, kas gulēja viņa plaukstā, Lengdons nolēma gluži vienkārši aiziet.

Acis no kripteksā nenolauzdams, viņš kāpās atpakaļ, uz zāles vidu. Uz neitrālo zonu. Lengdons cerēja, ka viņa kripteksam pievērstais skatiens liks Tībingam noprast sadarbības iespējamību, bet klusēšana pārliecinās Sofiju, ka viņa nav atstāta viena.

Tādējādi iegūstot laiku pārdomām.

Domāšana bija tieši tas, ko vēlējās Tībings. Tāpēc arī iedeva man kripteksu. Lai es izjustu sava lēmuma svarīgumu. Britu vēsturnieks cerēja, ka, pieskaroties lielmestra kripteksam, Lengdons pilnīgāk aptvers tā satura lieliskumu un pētnieka visvarenā zinātkāre liks viņam aizmirst pārējo un atzīt, ka nespēja atvērt kripteksu līdzinātos vēstures zaudēšanai.

Kamēr zāles pretējā pusē Tībings Sofijai draudēja ar ieroci, acīmredzot vienīgā cerība Sofiju atbrīvot slēpās kripteksā izvairīgajā parolē. Ja izdotos dabūt ārā to karti, iespējams, varētu ko sarunāt ar Tībingu. Koncentrējot visu uzmanību nozīmīgā uzdevuma izpildei, Lengdons lēni virzījās pie tālākā loga… iztēlodamies daudzos Ņūtona kapa astronomiskos tēlus.

Jus meklēsiet lodi, kam vajadzētu but uz viņa kapa.

Tā runās par Rozes miesu un klēpi ar sēklu.

Pagriezis abiem muguru, viņš piegāja pie augstajiem logiem, meklēdams iedvesmu to krāsainajās mozaīkās. Tā neradās.

Mēģini domāt kā Sonjērs, Lengdons mudināja sevi, raugoties ārā pa logu dārzā. Kam, viņaprāt, vajadzētu būt uz Ņūtona kapa? Lietū sijājās zvaigžņu, komētu un planētu tēli, taču tos Lengdons neievēroja. Sonjēru nesajūsmināja eksaktās zinātnes. Viņš aizrāvās ar humanitārajām mākslu, vēsturi. Svētā sievišķība… kauss… Roze… izraidītā Marija Magdalēna… dievietes noriets… Svētais Grāls.

Lengdonam Grāls vienmēr bija atgādinājis izvairīgu mīļāko, kas dejo kaut kur tuvumā, tumsā neaizsniedzama; ausīs skan viņas čuksti, aicinot soli tuvāk, un tad viņa atkal izzūd miglā.

Vērodams dārzā šalcošos kokus, Lengdons juta viņas rotaļīgo klātbūtni. Par to liecināja itin viss. Kā ķircinošs stāvs, kas uzrodas un nozūd dūmakā, tur vējā locījās Lielbritānijas vecākā ābele, rotājusies ar ziediem piecas ziedlapiņas katrā -, un tie laistījās Veneras spožumā. Dieviete tobrīd bija dārzā. Dejoja lietū, dziedot mūžsenas melodijas, drīz paslēpjoties, drīz pavīdot aiz ziedoša ābeļzara, kā atgādinot, ka izziņas auglis reizēm paliek neaizsniegts.

Sers Lī Tībings paļāvīgi noraudzījās uz Lengdonu, kas stāvēja pie loga kā noburts.

Tieši tā, kā domāju, Tībings sprieda. Gan jau atjēgsies.

Tībings bija paredzējis, ka Grāla atslēgu varētu atrast vienīgi Lengdons. Ne velti Tībings sāka savu operāciju vakarā, kad bija paredzēta Lengdona tikšanās ar Sonjēru. Noklausījies muzeja pārziņa sarunas, Tībings nešaubījās, ka viņa vēlēšanās personiski tikties ar Lengdonu liecināja tikai vienu. Lengdona noslēpumainais manuskripts bija aizskāris jūtīgu Priorijas stīgu. Lengdons bija uzdūries patiesībai, bet Sonjēru tās atklāšana biedēja. Tībings bija pārliecināts, ka lielmestrs bija uzaicinājis Lengdonu, lai viņu apklusinātu.

Patiesība tikusi slēpta pārāk ilgi!

Tībings aptvēra, ka nedrīkst zaudēt laiku. Sllas uzbrukumam bija divi mērķi. Nepieļaut, lai Sonjērs piespiestu Lengdonu klusēt, kā arī nodrošināt, lai brīdī, kad slēgakmens nonāks pie Tībinga, Lengdons būtu Parīzē, pa rokai, ja Tībingam ievajadzētos viņa palīdzību.

Sarīkot liktenīgo Sonjēra un Sīlas tikšanos bija pavisam viegli. Es zināju no pirmavota, kas visvairāk biedēja Sonjēru. Iepriekšējā vakarā Sīļa bija piezvanījis muzeja pārzinim un notēlojis izmisušu priesteri.

"Mesjē Sonjēr, piedodiet, man nekavējoties jātiekas ar jums. Nedrīkstu nekādos apstākļos pārkāpt grēksūdzes noslēpumu, taču šoreiz mana sirds pavēl man rīkoties citādi. Tikko uzklausīju jūsu tuvinieku slepkavas atzīšanos."

Sonjērs bijis pārsteigts, bet piesardzīgs.

"Mani tuvinieki gāja bojā autoavārijā. Tas skaidri pierādīts policijas izmeklēšanā."

"Jā, autoavārijā," Sīļa piekrita, izmezdams ēsmu. "Cilvēks, ar ko runāju, teica, ka esčt piespiedis viņus iebraukt upē."

Sonjērs esot ilgi klusējis.

"Mesjē Sonjēr, es nemūžam nebūtu jūs traucējis, bet tas cilvēks teica ko tādu, kas apdraud jūsu drošību." Viņš mirkli klusēja. "Un vēl viņš pieminēja jūsu mazmeitu Sofiju."

Visu izšķīra Sofijas vārda piesaukšana. Muzeja pārzinis rīkojās nekavējoties. Sonjērs lika Sīlam tūlīt ierasties visdrošākajā viņam zināmajā vietā Luvrā. Tad piezvanīja Sofijai, brīdinot viņu par iespējamām briesmām. Tikšanās ar Robertu Lengdonu vairs nebija ne prātā.

Tagad, kad Lengdons stāvēja zāles pretējā pusē, Tībings juta, ka viņam izdevies izšķirt abus sabiedrotos. Sofija Nevē joprojām izturējās izaicinoši, bet Lengdons neapšaubāmi sāka aptvert situāciju. Viņš mēģināja atminēt paroli. Lengdons saprot, cik svarīgi ir atrast Grālu un atdot tam laupīto brīvību.

"Viņš jums to nevērs vaļā," Sofija vēsi sacīja. "Pat ja varētu."

Joprojām turot revolveri pavērstu pret Sofiju, Tībings pameta skatienu uz Lengdonu. Tībings vairs nešaubījās, ka būs jāizmanto ierocis. Kaut arī šī doma viņam nepatika, viņš zināja, ka nepieciešamības gadījumā nevilcināsies. Esmu viriai piedāvājis visas pareizās izvēles iespējas. Grāls ir svarīgāks par jebkuru no mums.

Tieši tobrīd Lengdons novērsās no loga.

"Tas kaps…" viņš pēkšņi ierunājās, raudzīdamies uz viņiem ar tikko manāmu cerību acīs. "Zinu, kur jāmeklē pie Ņūtona kapa. Jā, domāju, ka atradīšu paroli."

Tībinga sirds palēcās.

"Kur, Robert? Sakiet!"

Sofiju pārņēma šausmas.

"Nē, Robert! Jūs taču nedomājat viņam palīdzēt!"

Lengdons droši tuvojās, turēdams rokā kripteksu.

"Nē!" Viņš cieši ieskatījās Tībingam acīs. "Vispirms lai ļauj jums aiziet."

Tībinga opdmisms noplaka.

"Mēs esam tik tuvu, Robert. Nedomājiet ar mani tagad jokus dzīt!"

"Nekur es neiešu," Sofija nikni paziņoja, acis piemiegusi. "Kripteksu vectēvs atstāja man. Ne jau jums tas jāatver."

Lengdons satrūcies pagriezās pret Sofiju, viņa acīs bija izbīlis.

"Sofij, lūdzu! Jums draud briesmas. Gribu jūs glābt."

"Kā? Atklājot noslēpumu, ko mans vectēvs mēģināja nosargāt? Viņš jums uzdcējās, Robert, es jums uzticējos!"

Lengdona zilās acīs panikā iepletās, bet Tībings nespēja novaldīt smaidu, redzēdams abu nesaskaņas. Stāvēdams uz vēsturiska atklājuma sliekšņa, viņš vēl uztraucas par sievieti, kas pierādījusi, ka nav Grāla cienīga.

"Sofij," Lengdons lūdzās, "jums jāiet… lūdzu."

Viņa purināja galvu.

"Vispirms atdodiet man kripteksu vai arī saplēsiet to!"

"Ko?" Lengdons noelsās.

"Robert, mans vectēvs drīzāk darītu visu, lai noslēpums aiziet nebūtībā, nekā pieļautu, ka tas nokļūst slepkavas rokās." Izskatījās, ka Sofijas acīs kuru katru brīdi saskries asaras, taču raudāt viņa nebūt negrasījās. Viņa raudzījās Tībingam acīs. "Šaujiet ja jau tā. Es jums vectēva atstāto mantojumu neatdošu."

Ļoti labi. Tībings notēmēja.

"Nē!" Lengdons iekliedzās, paceldams roku un draudīgi kratīdams kripteksu virs akmens grīdas cietajām plāksnēm. "Lī, ja šausiet, es metīšu to zemē."

Tībings iesmējās.

"Tā varēja blefot ar Remī. Tikai ne ar mani. Es zinu, ka jūs to nekad nedarīsiet."

"Ak tā gan?"

Jā gan. Jūs, mans draugs, neprotat izlikties. Man nebija ilgi jādomā; lai saprastu, ka melojat. Jums nav ne jausmas, kur uz Ņūtona kapa jāmeklē atbilde.

"Nu, Robert? Vai jums tiešām ir skaidrs, kur jāskatās?"

"Jā."

Lengdons vilcinājās tikai mirkli, bet Lī to pamanīja. Nolasīja no acīm. Tie bija meli. Izmisīgi, patētiski meli, lai glābtu Sofiju. Tībings jutās pilnīgi vīlies.

Esmu palicis viens. Vientuļš bruņinieks, kam apkārt sīki ļautiņi. Pašam jāgudro, kā to kripteksu atvērt.

Tībingam abi Lengdons un Nevē vairs nebija nekas. Tikai šķērslis… un Grālam arī. Lai ari cik sāpīgs bija risinājums, viņš apzinājās, ka paveiks visu ar tīru sirdsapziņu. Grūtākais būs pierunāt Lengdonu, lai noliek slēgakmeni uz grīdas, tad izrādei varēs pielikt punktu.

"Uzticēšanās pierādījums," Tībings sacīja, nolaizdams revolveri. "Nolieciet slēgakmeni, un aprunāsimies."

Lengdons saprata, ka meli nebija izdevušies.

Tībinga drūmā apņēmībā saviebtā seja liecināja, ka pienācis izšķirošais bridis. ]a nolikšu to zemē, viņš nošaus mūs abus. Pat nepalūkojies uz Sofiju, viņš dzirdēja viņas sirdsbalss izmisīgo lūgumu. Robert, šis cilvēks nav Grāla cienīgs. Lūdzu, neatdod to viņam. Ne par kādu cenu.

Lengdons jau bija visu izlēmis pirms pāris minūtēm, kad vienatnē stāvēja pie loga, skatīdamies dārzā.

Aizsargāt Sofiju.

Aizsargāt Grālu.

*

Lengdons tikko valdīja vēlēšanos izsaukties: es taču nezinu, kā!

Skarbie vilšanās mirkļi izgaismoja notikumus ar negaidītu spēku, un piepeši viņš saskatīja visu tik skaidri kā nekad. Patiesība ir tavā priekšā, Robert. Nebija ne jausmas, no kurienes uzradusies šī atskārsme. Grāls neīris ķircina tevi, bet gan aicina sevis cienīgu dvēseli.

Tad, zemu noliekdamies Lī Tībinga priekšā kā vienkāršo ļaužu pārstāvis, Lengdons tuvināja kripteksu akmens grīdai.

"Jā, Robert," Tībings čukstēja, atkal uz viņu tēmēdams. "Noliec to."

Lengdons paraudzījās uz augšu, uz Kapitula zāles vareno kupolu, uz debesīm. Sasprindzis kā stīga, viņš vērsa skatienu lejup, uz Tībinga revolveri.

"Nu nē, Lī."

Vienā rāvienā Lengdons uzslējās stāvus un, roku atvēzējis, svieda kripteksu augšup.

Lī Tībings nejuta, kā pirksts nospieda mēlīti, bet revolvera šāviens atbalsojās kā pērkondārdi. Lengdons, ieliekot metienā visu spēku, bija palēcies, un lode triecās pret grīdu viņam pie kājām. Tībings dusmās grasījās nomērķēt rūpīgāk un izšaut vēlreiz, taču kādas spēcīgākas jūtas lika tam pavērst skatienu uz augšu, pret kupolu. .

Slēgakmens!

Laiks, šķita, sastinga, pārvēršoties sapnī ar palēninātu darbību, un visa Tībinga pasaule saruka ap gaisā pamesto slēgakmeni. Viņš raudzījās, kā tas sasniedz lidojuma augstāko punktu… bridi karājas tukšumā… un tad kūleņodams krīt lejā, pret akmens grīdu.

Visi Tībinga sapņi, visas cerības lidoja tam līdzi. Tas nedrīkst atsisties pret grīdu! Viņš vairs nedomāja. Izlaidis no rokas revolveri, Tībings ar visu augumu padevās uz priekšu; kruķi paspruka vaļā, abu rūpīgi kopto roku pirksti sniedzās slēgakmenim pretī. Izstiepies visā garumā, viņš satvēra to lidojumā.

Uzvaroši sažņaudzis slēgakmeni rokā, Tībings saprata, ka krīt pārāk smagi. Nespēdams neko mainīt, viņš triecās ar abām rokām pret grīdu, un kriptekss atsitās pret akmeni.

Tā iekšienē nočirkstēja stikls.

Tībings baidījās elpot. Viņš gulēja uz aukstās grīdas, izstiepis uz priekšu rokas ar marmora cilindru, lūgdamies, lai stikls būtu izturējis. Tad degunā iesitās etiķa asā smarža, vēsais šķidrums caur burtu diskiem izplūda uz delnām.

Viņu sagrāba nevaldāma panika. NĒ! Etiķis izplūdis, tātad papiruss izšķīdis. Robert, muļķi tāds! Noslēpums ir pazaudēts!

Tībings izmisumā šņukstēja. Grāls pazudis. Viss pagalam. Nespēdams izprast Lengdona rīcību, Tībings mēģināja atlauzt cilindru vaļā, kaut aci uzmest neglābjami zūdošajam vēstures mirklim. Pavilcis cilindru aiz galiem, viņš satriekts manīja, ka tas sadalās.

Viņam aizrāvās elpa. Iekšā nekā nebija, tikai slapja stikla drumslas. Ne miņas no izzūdoša papirusa. Tībings pagriezās uz sāniem un paraudzījās uz Lengdonu. Blakus stāvēja Sofija ar revolveri rokā.

Pilnīgi apjucis, Tībings apskatīja slēgakmeni un saprata. Diski vairs nebija novietoti, kā pagadās. Bija sastādīts vārds. A-P-P-L-E. Ābols.

"Tā pati lode, no kuras baudīja Ieva," Lengdons vēsi paskaidroja, "izraisīdama Dieva dusmas. Iedzimtais grēks. Svētās sievišķības krišanas simbols."

Patiesība nežēlīgā skaudrumā gāzās Tībingam virsū. Lode, kam vajadzēja būt uz Ņūtona kapa, nevarēja būt nekas cits kā rožābols, kas nokrita no debesīm, trāpot Ņūtonam pa galvu un iedvesmojot viņu uz mūža darbu. His labor's fruit! The Rosy flesh and seeded ivomb! Viņa darba auglis! Rozes miesa un klēpis ar sēklu!

"Robert," Tībings stomījās. "Jūs to atvērāt. Kur… karte?"

Ne aci nepamirkšķinājis, Lengdons iebāza roku tvīda žaketes krūšu kabatā un uzmanīgi izvilka papirusa tīstoklīti. Pāris soļu attālumā no Tībinga viņš to attina vaļā un apskatīja. Pēc ilgāka brīža pār Lengdona lūpām pārslīdēja saprotošs smaids.

Viņš zina! Tībinga sirds alka uzzināt to, ko tobrīd zināja Lengdons. Mūža sapnis tepat, acu priekšā.

"Pasakiet man!" Tībings diedelēja. "Lūdzu! Ak, Dievs, lūdzu! Vēl nav par vēlu!"

Izdzirdējis smagus soļus gaitenī, Lengdons mierīgi satina papirusu un ielika atpakaļ kabatā. Kāds nāca uz Kapitula zāli.

"Nē!" Tībings iekliedzās, velti pūloties piecelties.

Durvis atsprāga vaļā, un Bezū Fašs iebrāžas iekšā kā vērsis arēnā, neganti zibinot acis, līdz ieraudzīja savu medījumu Lī Tībingu bezpalīdzīgi guļam uz grīdas. Atviegloti nopūties, Fašs paslēpa savu pistoli makstī un pievērsās Sofijai.

"Aģente Nevē, priecājos, ka ar jums un misteru Lengdonu nekas ļauns nav noticis. Vajadzēja gan pieteikties policijā, kā es lūdzu."

Angļu policisti, kas bija saskrējuši zālē, metās pie neveiksmes satriektā gūstekņa un saslēdza to roku dzelžos.

Sofiju Faša ierašanās bija pārsteigusi.

"Kā jūs mūs atradāt?"

Fašs norādīja uz Tībingu.

"Ieejot abatijā, viņš uzrādīja savu apliecību, un apsargi dzirdēja policijas paziņojumu par to, ka viņu meklē."

"Tā ir Lengdonam kabatā!" Tībings kliedza kā vājprātīgs. "Karte, kā atrast Svēto Grālu!"

Kad Tībingu piecēla Icājās un veda prom, viņš atskatījās un iegaudojās.

"Pasakiet, kur tas ir!"

Tībingam aizejot, Lengdons ieskatījās viņam acīs.

"Grālu var atrast tikai tie, kas ir tā cienīgi, Lī. Pats tā teicāt."

102. nodaļa

Kad Sīļa Kensingtonas dārzos atrada nomaļu ieplaku, pār tiem slīdēja zemi miglas vāli. Viņš nometās ceļos slapjajā zālē. No lodes ievainojuma paribē lejup ritēja karsta asins tērcīte. Taču Sīļa raudzījās taisni uz priekšu. Miglā viss izskatījās kā debesīs.

Pacēlis asiņainās rokas lūgšanā, viņš redzēja lietus lāses glāstām pirkstus, atdodot tiem baltumu. Lietus pieņēmās spēkā, piles jau kapāja plecus, muguru; šķita, ka augums pamazām aizplūst, pārvēršas miglā.

Es esmu spoks.

Uzvējoja valga zemes, jaunas dzīvības smarža. Sīļa lūdzās ar katru saplosītā ķermeņa šūniņu. Viņš lūdza piedošanu. Lūdza žēlastību. Bet visvairāk lūdza par savu audzinātāju… bīskapu Aringarosu… lai Dievs viņu nepaņemtu pie sevis pirms laika. Viņam vēl bija tik daudz darāmā.

Migla sijājās visapkārt, un Sīļa jutās tik viegls, ka varētu aizlidot miglas vērpetēm līdzi. Aizvēris acis, viņš noskaitīja savu pēdējo lūgšanu.

Miglā atskanēja Manuela Aringarosas čuksti.

Mūsu Kungs ir labs un žēlīgs Dievs.

Beidzot sāpes pagaisa. Bīskapam bija taisnība.

103. nodaļa

Vēlā pēcpusdienā Londonas saule izlauzās caur mākoņiem, un pilsēta sāka apžūt. Noguruma mākts, Bezū Fašs izgāja no policijas iecirkņa un apturēja taksometru. Sers Li Tībings nopratināšanā bija bramanīgi uzstājis, ka neesot vainīgs, tomēr no nesakarīgās vervelēšanas par Svēto Grālu, slepeniem dokumentiem un mīklainām brālībām varēja spriest, ka tādējādi advokātiem tiek dots pamats versijai par garīgu nepieskaitāmību.

Kā tad, Fašs domāja. Garīgi nepieskaitāmais. Ar ģeniālu precizitāti izstrādātais Tībinga plāns nodrošināja viņam nevainīgumu jebkurā posmā. Viņš bija izmantojis gan Vatikānu, gan "Opus Dei", divas puses, kuras, kā noskaidrojās, nemaz nebija vainojamas. Melno darbu, paši to nezinādami, veica fanātisks mūks un izmisis bīskaps. Noklausīšanās centru Tībings viltīgi bija iekārtojis vietā, kur tāds poliomielīta slimnieks nemaz nespētu nokļūt. Tehniski spiegoja viņa kalpotājs, Remī, vienīgais, kurš varētu apliecināt Tībinga personas identitāti. Taču viņš jau bija paspējis nomirt, nāves cēlonis alerģiska reakcija.

Nemaz neatgādina garīgi nepilnvērtīga cilvēka rīcību, Fašs sprieda.

Kolē iegūtās ziņas no Chāteau Villette liecināja, ka Tībinga izveicība noderētu pat Fašam. Britu vēsturnieks bija izmantojis grieķu gudrību, lai'ievietotu noklausīšanās iekārtas ietekmīgāko parīziešu birojos. Trojas zirgi. Dažiem upuriem Tībings uzdāvināja vērtīgus mākslas priekšmetus, citi, neko nenojauzdami, iegādājās viņa piedāvātos antikvāros priekšmetus izsolēs. Sonjēru ielūdza uz Chāteau Villette pusdienās, lai apspriestu Tībinga piedāvājumu finansēt Leonardo da Vinči daiļradei veltīta spārna izbūvi Luvrā. Ielūgumā bija nevainīga piebilde par robotu bruņinieku, kas, pēc nostāstiem, esot paša Sonjēra roku darbs. Paņemiet to līdzi, Tībings bija piebildis. Acīmredzot Sonjērs tā arī darījis un atstājis bruņinieku uz mirkli bez uzraudzības; ar to arī pietika, lai Remī paspētu tam pievienot nemanāmu papildinājumu.

Taksometra pakaļējā sēdeklī atlaidies, Fašs pievēra acis. Vēl kaut kas jānokārto, un tad uz Parīzi.

***

Svētās Marijas slimnīcas palātā spīdēja saule.

"Jūs mūs visus pārsteidzāt." Medicīnas māsa slimniekam uzsmaidīja. "Tas ir tikpat kā brīnums."

Bīskaps Aringarosa ari savilka lūpas smaidā.

"Dievs vienmēr bijis man žēlīgs."

Māsa beidza rosīties un aizgāja. Saules stari tīkami sildīja bīskapa seju. Bija aizvadīta vistumšākā mūža nakts.

Sirdi nospieda domas par Sīļu; viņa līķis bija atrasts parkā.

Piedod man, dēls.

Aringarosa pats bija vēlējies, lai Sīļa piedalītos lieliskā plāna īstenošanā. Taču iepriekšējā naktī bīskapam piezvanīja Bezū Fašs, lai noskaidrotu viņa saistību ar Svētā Sulpīcija baznīcā noslepkavoto mūķeni. Aringarosa saprata, ka noticis kaut kas pavisam neparedzēts. Šausmas pārvērtās bailēs, uzzinot par vēl četrām slepkavībām. Sīļa, ko tu esi izdarījis! Sazvanīt Skolotāju nebija iespējams, un bīskaps aptvēra, ka izslēgts no spēles. Izmantots un izmests. Vienīgā iespēja pārtraukt šaušalīgos noziegumus, kurus viņš pats bija sekmējis, bija pilnībā atzīties Fašam, un kopš tā brīža gan Aringarosa, gan Fašs steidzās ko kājas nes, lai apsteigtu Skolotāju un nokļūtu pie Sīlas, pirms Skolotājs viņu atkal sūtītu slepkavot.

Juzdamies bezspēcīgs gan fiziski, gan garīgi, Aringarosa pievēra acis un klausījās televīzijas ziņas par ievērojama britu bruņinieka sera Lī Tībinga aizturēšanu. Skolotājs atmaskots. Tībings bija padzirdējis baumas par to, ka Vatikānā plānojot atteikties no "Opus Dei". Aringarosu bandinieka lomai viņš bija izvēlējies nevainojami. Kurš gan cits? Protams, es cilvēks, kam draudēja pilnīgs zaudējums, akli metos Svētā Grāla meklējumos. Grāla ieguvēja rokās būtu milzu vara.

Lī Tībings bija veikli maskējies, tēlojot franču akcentu un dievbijību, kā ari pieprasot maksāt ar vienīgo, kā viņam pašam netrūka, naudu. Aringarosa pārāk steidzās, lai saskatītu kaut ko aizdomīgu. Pieprasītie divdesmit miljoni eiro nieks vien bija salīdzinājumā ar Grāla dāvāto varenību. Kad saņemtu no Vatikāna atdalīšanās maksu, finanses būtu kārtībā. Aklie redz tikai to, ko vēlas. Tībinga nekaunīgākais gājiens, protams, bija prasība norēķināties ar Vatikāna obligācijām; tiklīdz kaut kas izjuktu, izmeklēšanā, protams, atklātos, ka pēdas ved uz Romu.

"Priecājos, ka esat atlabis, mans kungs."

Aringarosa pazina atnācēja piesmakušo balsi, taču viņa izskats bija pavisam negaidīts: stingri, valdonīgi sejas vaibsti, pieglausti mati, masīvs kakls, kas vai pušu plēsa krekla apkaklīti. Izpratne un līdzjūtība, ar kādu šis cilvēks iepriekšējā vakarā bija uzklausījis Aringarosas bēdu stāstu, nebija mudinājušas iedomāties tik iespaidīgu miesasbūvi.

Kapteinis piegāja pie gultas un uzlika uz krēsla pazīstamo, smago melno portfeli.

"Domāju, ka tas pieder jums."

Uzmetis portfelim acis, Aringarosa tūdaļ pat aiz kauna novērsās.

"Jā… paldies." Viņš brīdi klusēja, ar pirkstiem burzīdams palaga vīli, tad turpināja. "Kapteini, esmu daudz domājis, un vēlos jūs lūgt izdarīt man kādu pakalpojumu."

"Sakiet droši."

"To cilvēku… kurus Sīla… viņu radiniekiem…" Bija grūti savaldīties. "Saprotu, ka nekāda nauda to nevar atlīdzināt, un tomēr vai jūs būtu tik laipns un sadalītu šā portfeļa saturu… aizgājēju tuviniekiem."

Faša tumšās acis viņu ilgi vēroja.

"Cildena rīcība, mans kungs. Es raudzīšu panākt, lai jūsu griba tiktu izpildīta."

Iestājās smags klusums.

Televizora ekrānā bija redzama prāva lauku māja, kuras priekšā izstīdzējis Francijas policijas virsnieks sniedza atbildes preses konferencē. Fašs to uzreiz pazina un pievērsās ekrānam.

"Leitnant Kolē," BBC reportiere runāja nosodījuma pilnā tonī. "Iepriekšējā naktī jūsu kapteinis publiski apvainoja divus nevainīgus cilvēkus slepkavībā. Ja Roberts Lengdons un Sofija Nevē prasīs atbildību no jūsu departamenta, vai kapteinis Fašs zaudēs darbu?"

Leitnants Kolē rāmi pasmaidīja.

"Pēc savas pieredzes varu teikt, ka kapteinis Bezū Fašs kļūdās ārkārtīgi reti. Vēl neesmu ar viņu runājis, taču, pazīdams viņa darba metodes, pieļauju, ka publiski izsludinātā aģentes Nevē un mistera Lengdona meklēšana bija daļa no viņa izstrādātā īstā slepkavas pievilināšanas plāna."

Reportieri pārsteigti saskatījās.

Kolē izskatījās noguris, taču nosvērtā balsī turpināja.

"Es nevaru zināt, vai misters Lengdons un aģente Nevē piedalījās šajā operācijā apzināti vai neapzināti. Kapteinis Fašs reti atklāj savus oriģinālos darba paņēmienus. Vienīgais, ko šobrīd varu apstiprināt, ir tas, ka viņš ir aizturējis meklējamo un misters Lengdons un aģente Nevē nav vainīgi. Abi atrodas drošībā."

Fašs pievērsās Aringarosam ar smaida ēnu uz lūpām.

"Labs cilvēks gan tas Kolē."

Pagāja vēl daži mirkļi. Fašs pārlaida plaukstu pār pieri, pieglauzdams matus, un paskatījās uz Aringarosu.

"Mans kungs, pirms atgriežos Parīzē, man jānoskaidro vēl viens pats pēdējais jautājums jūsu neplānotais lidojums uz Londonu. Jūs piekukuļojāt pilotu, lai maina kursu. Tādējādi pārkāpāt vairākus starptautiskus likumus."

Aringarosa pavisam sadrūma.

"Biju izmisis."

"Jā. Tāpat kā pilots, kad mani ļaudis viņu nopratināja." Fašs iebāza roku kabatā un izvilka bīskapa gredzenu ar purpursarkano ametistu.

Aringarosa juta asaras saskrienam acīs. Viņš saņēma gredzenu un uzvilka to pirkstā.

"Jūs esat ļoti laipns." Viņš izstiepa roku un paspieda Faša delmu. "Paldies."

Fašs atvēcinājās, piegāja pie loga un raudzījās uz pilsētu, acīmredzot domās aizklīzdams kur tālu prom. Tad viņš pagriezās pret bīskapu.

"Uz kurieni jūs pēc tam dosieties, kungs?"

Tas pats jautājums Aringarosam bija uzdots iepriekšējā vakarā, kad viņš devās prom no Castel Gandolfo.

"Baidos, ka mana nākotne ir tikpat neskaidra kā jūsējā." "Jā." Fašs apklusa. "Domāju, ka būs jāatvaļinās pirms pensijas."

Aringarosa smaidīja.

"Vajag tikai ticēt brīnumam, kaptein. Vairāk ticības."

104. nodaļa

Rozlinas kapela bieži vien dēvēta par kodu katedrāli atrodas vienpadsmit kilometru uz dienvidiem no Edinburgas, Skotijā, vietā, kur kādreiz bijis Mitras templis. Tempļa ordeņa bruņinieku 1446. gadā uzbūvētā kapela rotāta ar jūdaisma, kristietības, brīvmūrnieku un pagānu simboliem, kas šeit redzami prātam neaptveramā izkārtojumā.

Kapelas ģeogrāfiskās koordinātas precīzi saskan ar ziemeļudienvidu meridiānu, kas iet caur Glestonberi. Šā garuma Rozes līnija ir, kā zināms, karaļa Artura Avallonas salas atzīme un tiek uzskatīta par Lielbritānijas svētās ģeometrijas pamatu. Tieši no šīs svētītās Rozes līnijas radies Rozlinas nosaukums.

Rozlinas robotie torņi meta garas vakara ēnas, kad Roberts Lengdons un Sofija Nevē ar īrētu automašīnu iebrauca stāvlaukumā pie kraujas pakājes. Augšā slējās kapela. Lidojums no Londonas uz Edinburgu bija pagājis mierīgi, lai gan domas par gaidāmo neļāva aizmigt. Raudzīdamies uz vareno celtni steidzīgo mākoņu fonā, Lengdons jutās kā Alise, kas iekritusi truša alā. Tā nevar būt, es sapņoju. Tomēr Sonjēra pēdējā norāde bija pilnīgi nepārprotama.

The Holy Grail 'neath ancient Roslin ivaits.

Svētais Grāls gaida zem senās Rozlinas.

Lengdons bija iztēlojies, ka Sonjēra "Grāla karte" būs shēma zīmējums ar krustiņu vajadzīgajā vietā -, taču Priorijas pēdējais noslēpums atklājās tieši tādā pašā veidā, kā Sonjērs bija iesācis. Vienkāršā dzejolī. Četras rindiņas skaidri norādīja tieši uz šejieni. Turklāt skaidri bija nosauktas dažas kapelas pazīstamākās arhitektūras īpatnības.

Lai gan Sonjēra pēdējais paziņojums bija nepārprotams, Lengdons bija vairāk apmulsis, nekā apskaidrots. Viņam šķita, ka Rozlinas kapela ir pārāk viegli atrodama vieta. Gadsimtiem nerimās minējumi par Svētā Grāla klātbūtni tajā. Pēdējo pārdesmit gadu laikā minējumi kļuva arvien pārdrošāki, sevišķi, kad, izmantojot radariekārtu, tika atklāts pārsteidzošs veidojums zem kapelas liela pazemes telpa. Nepietika ar to, ka tā bija nesalīdzināmi lielāka par virspusē uzbūvēto kapelu; telpai nebija ne ieejas, ne izejas. Arheologi lūdza atļauju sākt izrakumus, spridzināšanas darbus, lai izcirstos klintij cauri līdz noslēpumainajai telpai, taču Rozlinas fonds aizliedza jebkādus svētvietas izpētes darbus. Protams, tas tikai kāpināja ziņkārību. Ko īsti Rozlinas fonds mēģināja noslēpt?

Rozlinu bija iecienījuši noslēpumu meklētāji. Daži stāstīja, ka viņus pievelkot spēcīgais magnētiskais lauks, kas neizskaidrojamā veidā staroja tieši no turienes, citi skaidroja, ka meklējot kalna nogāzē slēpto ieeju pazemē, taču lielākā daļa atzinās, ka ieradušies ar vienu vienīgu nolūku paklaiņot tās apkārtnē, ļaujoties Svētā Grāla vilinājumam.

Lai gan Lengdons pats nebija redzējis Rozlinu, viņš vienmēr mēdza pasmīnēt, dzirdot valodas, ka Svētā Grāla pašreizējā mājvieta esot šī kapela. Protams, kādreiz, senos laikos, Grāls varēja atrasties Rozlinā… taču ne jau mūsdienās. Pēdējo pārdesmit gadu laikā tā bija izraisījusi pārāk lielu interesi, un gan jau tuvākā vai tālākā nākotnē kāds izgudros veidu, kā iekļūt pazemē.

Pieredzējušie Grāla pētnieki vienbalsīgi uzskatīja, ka Rozlina ir māņu gājiens viens no Priorijas viltīgi izplānotajiem strupceļiem. Taču ar Priorijas slēgakmens dzejoļa skaidro norādi kabatā Lengdons vairs nejutās par to pārliecināts. Visu dienu kāds jautājums nelika viņam mieru.

Kāpēc gan Sonjēram vajadzēja tā nopūlēties, lai atvestu viņus uz tik plaši pazīstamu vietu?

Atbilde varēja būt viena.

Rozlinā ir kaut kas tāds, ko mēs nemaz nenojaušam.

"Robert?" Sofija jau bija izkāpusi no mašīnas un gaidīja. "Ejam?" Viņa rokā nesa kapteiņa Faša atdoto rožkoka lādīti. Iekšā sākotnējā stāvoklī dusēja abi kripteksi. Papiruss arī. Nebija vienīgi saplēstā etiķa trauciņa.

Ejot pa garo grantsceliņu, Lengdons un Sofija nokļuva pie kapelas slavenās rietumu sienas. Nejaušs apmeklētājs to uzskatīja par kapelas nepabeigto daļu. Taču īstenība bija daudz saistošāka.

Zālamana tempļa rietumu siena.

Tempļa ordeņa bruņinieki bija projektējuši Rozlinas kapelu kā precīzu Jeruzalemes Zālamana tempļa kopiju ar visu tā rietumu sienu, šauru taisnstūrveida svētnīcu un pazemes telpu tāpat kā vissvētākajā no svētvietām, kur pirmie deviņi bruņinieki bija atklājuši neaprakstāmo dārgumu. Lengdonam templiešu doma uzbūvēt tādu Grāla glabātavu, kas arhitektoniski sasauktos ar pašu pirmo Grāla slēptuvi, šķita visai ticama.

Ieeja Rozlinas kapelā bija daudz pieticīgāka, nekā viņš bija iedomājies. Nelielas koka durvis ar divām dzelzs eņģēm un vienkāršu ozolkoka dēli ar uzrakstu.

ROZLINA

Vārda rakstība, Lengdons Sofijai paskaidroja, radusies no Rozes līnijas (Rose Line) meridiāna, uz kura kapela atradās, vai ari, kā labpatika Grāla pētniekiem, no "Rozes līnijas"Marijas Magdalēnas senatnīgā ciltskoka.

Tuvojās kapelas slēgšanas laiks, un, kad Lengdons atvēra durvis, no tās izplūda silta gaisa elpa, kā vecās ēkas smaga nopūta garas darbadienas beigās. Ieejas arku rotāja akmenī cirsti ziedi ar piecām ziedlapiņām.

Rozes. Dievietes klēpis.

Kad Lengdons kopā ar Sofiju devās iekšā, Lengdons pieķēra sevi, ka mēģina ieraudzīt visu slaveno svētnīcu vienā acu uzmetienā. Lai gan viņš bija daudz lasījis par Rozlinas akmeņkaļu meistarību, skats viņu pārsteidza.

Simboloģijas paradīze, kā izteicās kāds no Lengdona kolēģiem.

Visās malās bija simboli kristiešu krusti, jūdu zvaigznes, brīvmūrnieku zīmogi, templiešu krusti, pārpilnības ragi, piramīdas, astroloģiskas zīmes, augi, dārzeņi, piecstūri un rozes. Tempļa bruņinieki bija meistarīgi akmeņkaļi un savas baznīcas būvēja visā Eiropā, taču Rozlina bija viņu cildenākā mīlestības un pielūgsmes izpausme. Neviena vietiņa nebija palikusi neizgrez-

»»

nota. Rozlinas kapela bija veltīta visām ticībām… visām paražām… un pirmām kārtām dabai un dievietei.

Svētnīca bija patukša, vienīgi daži tūristi klausījās jauna pavadoņa stāstījumā, droši vien tā bija dienas pēdējā grupa. Viņš vadīja viesus pa ierastu taku īpaši neiezīmētu ceļu, kas savienoja sešus galvenos svētnīcas arhitektūras punktus. Apmeklētāju paaudzēm minot šo taku un ejot pa taisnēm starp sešiem punktiem, uz grīdas bija izveidojies milzīgs simbols.

Dāvida zvaigzne, Lengdons nodomāja. Tā nu nav nejaušība. Par Zālamana zīmogu dēvētā heksagramma senatnē bija priesteru zvaigžņu pētnieku slepens simbols, ko vēlāk pārņēma izraēliešu ķēniņi Dāvids un Zālamans.

Gids bija pamanījis Lengdonu un Sofiju ienākam un, lai gan apmeklētāju laiks tuvojās beigām, jauki uzsmaidīja un pamāja ar roku, aicinot iekšā.

Lengdons pateikdamies pamāja ar galvu un devās uz priekšu. Taču Sofija palika stāvam durvīs, neizpratnē raugoties apkārt.

"Kas noticis?" Lengdons jautāja.

Sofija grozīja galvu, pētīdama kapelu.

"Man šķiet… ka esmu te bijusi."

Lengdons izbrīnījās.

"Bet jūs teicāt, ka par Rozlinu pat dzirdējusi nebijāt."

"Nebiju…" Viņa ziņkāri aplūkoja svētnīcu. "Droši vien bērnībā vectēvs mani atvedis šurp. Nezinu. Šķiet, ka viss ir redzēts." Aplūkojot telpu, viņa pamāja ar lielāku pārliecību. "Jā." Viņa norādīja uz svētnīcas priekšpusi. "Tās divas kolonnas… es tās atce-

ros.

Lengdons paraudzījās uz divām meistarīgi veidotām kolonnām svētvietas tālākajā galā. To baltais mežģīņraksts krāsojās iesārts saules gaismā, kas iespīdēja pa rietumu logu. Kolonnas, kas atradās vietā, kur parasti novieto altāri, bija visai atšķirīgas. Kreisās puses kolonna bija rotāta vienkāršām, vertikālām līnijām, bet otra bija apvīta ar greznu spirālveida ziedu pīni.

Sofija jau gāja kolonnām klāt. Lengdons steigšus sekoja, līdz Sofija apstājās. Viņa pārsteigta māja ar galvu.

"Jā, protams, esmu tās redzējusi."

"Nešaubos, ka esat tās redzējusi," Lengdons piekrita, "taču tas varēja būt arī citur."

Viņa pagriezās.

"Kā tad tā?"

"Šīs divas kolonnas ir visbiežāk sastopamie arhitektūras elementi. To kopijas atrodamas visur."

"Rozlinas kopijas?" Viņa negribēja ticēt.

"Nē. Kolonnas. Vai atceraties, es stāstīju, ka Rozlina pati ir Zālamana tempļa kopija? Šīs divas kolonnas ir precīzs to divu kolonnu atveidojums, kuras bija novietotas Zālamana tempļa priekšējā daļā." Lengdons norādīja uz kreiso kolonnu. "Šī te saucas Boass jeb meistara kolonna. Otru sauc par jahīnu jeb mācekļa kolonnu." Viņš ieturēja pauzi. "Patiesībā gandrīz visās brīvmūrnieku baznīcās ir divas tādas kolonnas."

Lengdons jau bija Sofijai pastāstījis par templiešu vareno vēsturisko saikni ar mūslaiku brīvmūrnieku slepenajām biedrībām, kuru galvenās pakāpes māceklis, zellis un meistars atsauca atmiņā Tempļa bruņinieku pirmsākumus. Sofijas vectēva pēdējā dzejolī bija pieminēti brīvmūrnieku meistari, kas greznojuši Rozlinu ar virtuoziem kalumiem. Viņš deva mājienu ari uz Rozlinas vidusdaļas zvaigznēm un planētām rotātajiem griestiem.

"Nekad neesmu bijusi brīvmūrnieku templī," Sofija teica, joprojām pētīdama kolonnas. "Esmu gandrīz droša, ka šīs kolonnas redzēju šeit." Viņa paskatījās atpakaļ, it kā meklētu vēl kādu atmiņas pieturas punktu.

Pārējie apmeklētāji jau devās prom, un jauniņais gids atkal tuvojās viņiem, jauki smaidīdams. Glīts gadus divdesmit piecus vecs puisis ar skotu akcentu un gaišiem matiem.

"Man jāslēdz ciet, apmeklētāju laiks beidzies. Vai varu ko palīdzēt?"

Kā būtu, ja sāktu no Svētā Grāla? Lengdonam mēle ieniezējās.

"Kods!" Sofijai pēkšņi izlauzās, "šeit ir kods!"

Gids šķita iepriecināts.

"Ir gan, kundze."

"Tas ir uz griestiem," viņa sacīja, pagriežoties pret sienu labajā pusē. "Kaut kur… tur."

Gids uzsmaidīja Sofijai.

"Skaidrs, ka neesat šeit pirmo reizi."

Nu protams, kods, Lengdons atcerējās. Par to viņš Sofijai nebija pastāstījis. Viens no Rozlinas daudzajiem noslēpumiem bija velvēta arka ar lejup izvirzītu akmens bluķu simtiem, kuri veidoja daudzšķautņainu virsmu. Katrā akmenī bija iekalts simbols, bez noteiktas secības. Tas atgādināja neiedomājami garu slepenrakstu. Daži meklēja tur norādījumus, kā atrast ceļu pazemē. Citi domāja, ka tajā aprakstīta visa patiesība par Grālu. Tas jau nebūtu svarīgākais kriptogrāfi gadsimtiem nopūlējās, mēģinot atšifrēt velves koda nozīmi. Arī mūsdienās Rozlinas fonds bija izsludinājis bagātīgu atlīdzību tam, kurš spētu atklāt slepeno vēstījumu, taču kods tā arī bija palicis neizprasts.

"Ar prieku parādīšu…"

Gids balss aizklīda tālumā.

Mans pirmais kods, Sofija domāja, kā hipnotiskā transā iedama uz kodētās velves pusi. Atdodot rožkoka lādīti Lengdonam, viņai šķita, ka acumirklī aizmirsies viss gan Svētais Grāls, gan Sionas Priorija, gan visvisādi sendienu noslēpumi. Kad viņa piegāja pie kodētajiem griestiem un ieraudzīja virs sevis simbolu slepenrakstu, atmiņu straume aizrāva viņu pagātnē. Viņa atcerējās savu pirmo ierašanos kapelā, un domas no jauna uzjundīja skumjas.

Tas bija bērnībā… bija pagājis aptuveni gads vai nedaudz vairāk pēc tuvinieku bojāejas. Vectēvs bija paņēmis viņu līdzi uz Skotiju. Pirms atgriešanās Parīzē viņi aizbrauca uz Rozlinas kapelu. Bija jau vēls, kapela slēgta. Taču viņus ielaida iekšā.

"Kad brauksim mājās, Grand-pēre?" Sofija nogurusi jautāja.

"Drīz, dārgumiņ, drīz." Vectēva balss skanēja skumji. "Man te vēl kas jāpadara. Varbūt pagaidīsi mašīnā?"

"Tev atkal pieaugušo darīšanas?"

Viņš pamāja ar galvu.

"Es centīšos izdarīt to ātri. Goda vārds."

"Vai drīkstu pamēģināt vēlreiz atminēt slepenrakstu? Bija tik interesanti."

"Nezinu. Man jāiziet laukā. Vai tu nebaidīsies te palikt viena pati?"

"Protams, nē." Viņa pavīpsnāja. "Vēl jau nav tumšs."

Vectēvs pasmaidīja.

"Nu labi." Un aizveda viņu pie velves, ko abi jau bija apskatījuši.

Sofija tūdaļ pat atkrita sēdus uz akmens grīdas, tad atlaidās uz muguras, raugoties uz noslēpumainajiem klucīšiem virs galvas.

"Es to atminēšu, pirms tu atnāksi."

"Tad jau mums jāsacenšas." Viņš noliecās, noskūpstīja viņu uz pieres un devās uz durvīm sānsienā. "Būšu tepat ārā. Durvis paliek vaļā. Ja ko vajag, pasauc, es atnākšu."

Tā nu Sofija gulēja un pētīja kodu. Pēc neilga brīža plakstiņi kļuva smagi. Simboli izplūda. Un tad viss izzuda.

Kad Sofija pamodās, grīda bija pavisam auksta.

" Grand-pere?"

Neviens neatsaucās. Viņa piecēlās un sakārtoja apģērbu. Sāndurvis joprojām bija vaļā. Arā bija satumsis. Izgājusi laukā, Sofija ieraudzīja vectēvu. Viņš stāvēja uz lieveņa mūra ēkai, kas atradās turpat aiz baznīcas, un pie režģotajām durvīm pusbalsī ar kādu sarunājās.

"Grand-pēre!" viņa iesaucās.

Vectēvs pagriezās un pamāja, kā lūgdams mazliet uzgaidīt. Tad viņš nesteidzīgi atvadījās no cilvēka, ar kuru bija sarunājies, un veltīja tam gaisa skūpstu. Vectēva acis bija asaru pilnas, kad viņš pienāca Sofijai klāt.

"Kāpēc tu raudi, vectēv?"

Pacēlis Sofiju, vectēvs piespieda viņu cieši sev klāt.

"Ak, Sofij, mums šogad bija jāatvadās no tik daudziem mīļiem cilvēkiem! Grūti."

Sofija atcerējās nelaimes gadījumu, to, kā bija atvadījusies no mātes un tēva, vecmāmiņas un jaunākā brālīša.

"Vai tu tagad atvadījies no kāda cita?"

"No kāda, ko ļoti mīlu," viņš saviļņots atbildēja. "Un diez vai viņu tik drīz satikšu."

Jo ilgāk Lengdons stāvēja gidam blakus, pētīdams kapelas sienas, jo vairāk viņu nomāca priekšnojauta, ka meklējumi nonākuši strupceļā. Sofija bija aizgājusi apskatīt kodu, atstājot rožkoka lādīti ar Grāla karti, kas, izrādījās, neko lielu nedeva. Lai gan Sonjēra dzejolī bija nepārprotama norāde uz Rozlinu, Lengdons īsti nesaprata, kas šeit jādara. Dzejolī bija minēti asmens un kauss, kas to sargā, taču tos nekur neredzēja.

The Holy Grail 'neath ancient Roslin ivaits.

The blade and chalice guarding o'er Her gates.

Un atkal Lengdons juta, ka daļa noslēpuma paliek neatklāta.

"Piedodiet par uzmācību," gids jautāja, skatīdamies uz rožkoka lādīti Lengdona rokās. "Bet šī lādīte… vai drīkst pajautāt, kur jūs to dabūjāt?"

Lengdons gurdi uzsmaidīja.

"Tas ir ārkārtīgi garš stāsts."

Jauneklis vilcinājās, acis no lādītes nenovērsdams.

"Cik savādi manai vecaimātei ir uz mata tāda pati dārglietu lādīte. Tieši tas pats pulētais rožkoks, tāda pati rozes inkrustācija uz vāka, pat eņģes izskatās tādas pašas."

Lengdons nešaubījās, ka puisis maldās. Šī bija īpaša lādīte izgatavota Priorijas slēgakmens glabāšanai.

"Iespējams, abas lādītes ir līdzīgas, taču…" Skaļi aizcirtās sāndurvis, novēršot viņu uzmanību. Sofija, ne vārda neteikdama, bija izgājusi ārā un devās lejup pa nogāzi no laukakmeņiem mūrētas mājas virzienā. Kurp viņa iet? Kopš viņu ierašanās Rozlinā Sofija izturējās savādiLengdons pievērsās gidam. "Vai nezināt, kas tā par māju?"

Puisis pamāja, acīmredzot tikpat pārsteigts par to, ka Sofija devusies turp, kā Lengdons.

"Tā ir kapelas mācītājmāja. Tur dzīvo kapelas pārzine. Viņa ir ari Rozlinas fonda priekšsēdētāja." Viņš apklusa, tad piebilda: "Un mana vecāmāte."

"Jūsu vecāmāte ir Rozlinas fonda priekšsēdētāja?"

Jaunais cilvēks atkal pamāja.

"Es dzīvoju turpat, mācltājmājā, un palīdzu pieskatīt kapelu, strādāju par ekskursiju vadītāju." Viņš paraustīja plecus. "Esmu te nodzīvojis visu mūžu. Vecāmāte mani šeit uzaudzināja."

Raizēdamies par Sofiju, Lengdons jau bija nogājis pusceļu līdz durvīm, lai viņu pasauktu. Un tad apstājās. Viņš apdomāja tikko dzirdēto.

"Jūs teicāt, ka jūsu vecmāmiņai ari ir tāda lādīte?"

"Gandrīz kopija."

"Kur viņa tādu dabūjusi?"

"Mans vectēvs to viņai pagatavojis. Viņš nomira, kad vēl biju pavisam mazs, bet vecāmāte joprojām viņu piemin. Saka, viņam bijušas zelta rokas. Visu ko pratis iztaisīt."

Lengdons pamazām sāka kaut ko nojaust.

"Jūs teicāt, ka jūs" uzaudzināja vecāmāte. Vai drīkstu jautāt, kas notika ar jūsu vecākiem?"

Jauneklis izskatījās izbrīnījies.

"Nomira, kad vēl biju mazs." Viņš iegrima pārdomās. "Tajā pašā dienā, kad mans vectēvs."

Lengdona sirds sarāvās.

"Satiksmes negadījumā?"

Gids pakāpās soli atpakaļ, olīvzaļās acis iepletis.

"Jā. Satiksmes negadījumā. Zaudēju savu vectēvu, abus vecākus un… " Viņš vilcinājās, grīdā lūkodamies.

"Un māsu," Lengdons pabeidza teikumu.

Laukakmeņu māja izskatījās tieši tāda pati kā Sofijas bērnībā. Tuvojās nakts, un māja izstaroja siltu, aicinošu auru. Svaigas maizes smarža plūda caur vaļējām režģotajām durvīm, no logiem lija zeltaina gaisma. Piegājusi tuvāk, Sofija sadzirdēja klusus šņukstus.

Caur durvju režģi viņa ieraudzīja vecāku sievieti, kas stāvēja gaitenī netālu no durvīm. Varēja redzēt tikai viņas muguru, taču bija skaidrs, ka raudāja viņa. Sievietei bija gari krāšņi sudrabaini mati, kas uzreiz atraisīja atmiņu virpuli. Neatturami gribējās pieiet tuvāk, un Sofija gāja pa lieveņa kāpnēm augšā. Sieviete turēja rokā ierāmētu vīrieša fotogrāfiju, skumji skardama to ar pirkstgaliem.

Šo seju Sofija labi pazina.

Grand-pēre.

Acīmredzot sieviete bija uzzinājusi par viņa nāvi.

Zem Sofijas kājām iečīkstējās dēlis, un sieviete lēni pagrieza galvu, viņas skumjās acis sastapās ar Sofijas acīm. Sofija gribēja aizbēgt, taču nespēja pakustēties. Vērīgās acis nenovērsdama, sieviete nolika fotogrāfiju malā un pienāca pie durvīm. Šķita, ka paiet vesela mūžība, abām sievietēm raugoties vienai otrā caur smalko režģi. Tad, gluži tāpat, kā pamazām aug okeāna viļņa spēks, sievietes sejas izteiksme mainījās no neizpratnes uz neticību… uz cerību… un beidzot uz nevaldāmu prieku.

Atgrūdusi vaļā durvis, viņa iznāca laukā, maigās rokas izstiepusi, un mīļi saņēma tajās Sofijas pārsteigto seju.

"Ak, mīļo bērniņ… kā tu esi izaugusi!"

Lai gan Sofija viņu nepazina, viņa zināja, kas ir šī sieviete. Viņa gribēja ko teikt, taču mēle neklausīja.

"Sofij!" Sieviete iešņukstējās, viņu uz pieres noskūpstīdama.

"Bet… Grand-pēre teiqa, ka…" Sofija čukstus izdvesa.

"Zinu, zinu." Sieviete uzlika plaukstas uz Sofijas pleciem un raudzījās viņā ar tik ļoti pazīstamām acīm. "Mēs abi, tavs vectēvs un es, daudz ko nevarējām tev pateikt. Rīkojāmies tā, kā mums šķita pareizi. Man bija ļoti grūti to pārciest. Bet tas bija vajadzīgs tevis, mūsu Princeses, labad."

Dzirdot pēdējo teikumu, Sofija atcerējās vectēvu, kas bieži viņu dēvēja par Princesi. Nu viņa balss šķita atskanam Rozlinas senlaicīgajos mūros, izkļūstot cauri zemes dzīlēm un atbalsojoties noslēpumainajā telpā zem kapelas.

Sieviete apskāva Sofiju, un asaras plūda arvien nevaldāmāk.

"Vectēvs tik ļoti gribēja tev visu izstāstīt. Bet jums bija grūti saprasties. Viņš tā pūlējās. Tik daudz man tev būs jāpaskaidro. Tik daudz jāpaskaidro." Viņa vēlreiz noskūpstīja Sofiju uz pieres, tad iečuksteja ausī. "Nekādu noslēpumu vairs nebūs, Princese. Pienācis laiks tev uzzināt patiesību par savu ģimeni."

Sofija un vecāmāte apskāvušās sēdēja uz lieveņa, ik pēc brīža iešņukstēdamās, kad no kapelas, acīm cerībā un neticībā mirdzot, atskrēja jaunais gids.

"Sofij?"

Asaru aizmiglotām acīm Sofija pamāja un piecēlās kājās. Jaunā cilvēka seja nebija pazīstama, taču apskaujoties Sofija juta viņa dzīslās ritošo asiņu spēku… spēku, kas abus vienoja.

Kad pienāca Lengdons, Sofijai negribējās ticēt, ka vēl vakar viņa bija jutusies vientuļa. Šeit, nepazīstamā vietā, kopā ar trim cilvēkiem, kurus bija iepazinusi pavisam nesen, viņa beidzot jutās kā mājās.

105. nodaļa

Rozlinā bija iestājusies nakts.

Roberts Lengdons stāvēja uz laukakmeņu mūra mājas lieveņa, priecādamies par smiekliem, kas skanēja aiz režģotajām durvīm. Brazīlijas stiprās kafijas krūze gan aizgainīja miegu, taču viņš zināja, ka tās iedarbība nebūs ilga. Nogurums ņems virsroku.

"jūs gan klusi izlavījāties," atskanēja balss aiz muguras.

Viņš pagriezās. Tā bija Sofijas vecāmāte, sudrabainie mati vizēja tumsā. Viņas vārds, vismaz pēdējos divdesmit astoņus gadus, bija Marija Šovēla.

Lengdons gurdi pasmaidīja.

"Domāju, ka jums vajadzēja pabūt kopā." Pa logu varēja redzēt Sofiju sarunājamies ar brāli.

Marija piegāja viņam klāt.

"Mister Lengdon, kad uzzināju par Žaka noslepkavošanu, ļoti raizējos par Sofiju, baidījos, ka ar viņu varētu notikt kas ļauns. Savu mūžu neesmu bijusi tik priecīga kā šovakar, ieraugot viņu šeit. Nezinu, kā lai jums pateicos."

Lengdons palika atbildi parādā. Lai gan viņš bija piedāvājis Sofijai un viņas vecaimātei ijespēju aprunāties ģimenes lokā, Marija lūdza viņu palikt un paklausīties. Acīmredzot mans vīrs jums uzticējās, mister Lengdon, un es rīkošos tāpat.

Tā nu Lengdons bija palicis, mēmā izbrīnā stāvot Sofijai blakus un klausoties Marijas stāstā par Sofijas mirušajiem vecākiem. Neticami, bet abi nākuši no Merovingu dzimtas ģimenēm Marijas Magdalēnas un Jēzus Kristus pēcteči. Sofijas vecāki un viņu senči drošības apsvērumu dēļ bija mainījuši uzvārdus Plantāri un Senklēri pret citiem. Viņu bērni bija vistiešākie karaliskās asinslīnijas turpinātāji, tāpēc arī Priorija tik rūpīgi tos sargāja. Kad Sofijas vecāki gāja bojā mīklainā satiksmes negadījumā, Priorijā radās aizdomas, ka karaliskās izcelsmes identitāte atklāta.

"Man un tavam vectēvam," Marija sāpju aizžņaugtā balsī paskaidroja, "bija jāpieņem grūts lēmums uzreiz, tiklīdz mums piezvanīja. Jūsu vecāku mašīnu atrada upē." Viņa slaucīja asaras. "Tonakt mums' visiem sešiem ieskaitot jūs, abus mazbērnus, bija paredzēts braukt kopā ar viņiem. Laimīgā kārtā pēdējā brīdī mēs mainījām nodomu, un jūsu vecāki brauca vieni. Kad uzzinājām par nelaimi, mums nebija skaidrs, kas īsti noticis… un vai tas tiešām bijis negadījums." Marija palūkojās uz Sofiju. "Sapratām, ka mums jāsargā mazbērni, tāpēc rīkojāmies tā, kā šķita vislabāk. Žaks paziņoja policijai, ka automašīnā biju arī es un tavs brālis… Tur nosprieda, ka mūs aiznesusi straume. Tad tavs brālis un es ar Priorijas gādību aizgājām pagrīdē. Žaks, ievērojams cilvēks, nevarēja atļauties tā vienkārši pazust. Loģiskākais risinājums bija atstāt Sofiju, vecāko meitu, Žaka aizgādnībā, Priorijas tiešā tuvumā un aizsardzībā." Viņa pieklusināja balsi, runādama gandrīz čukstus. "Ģimenes izšķiršana bija pats grūtākais, ko jebkad esam piedzīvojuši. Mēs ar Žaku satikāmies ārkārtīgi reti, vienmēr ievērojot vislielāko slepenību… Priorijas aizsardzībā. Ir zināmas ceremonijas, ko brālība vienmēr ievēro."

Lengdons juta, ka palicis kaut kas neizteikts, un apzinājās, ka to viņam nepienāktos dzirdēt, tāpēc izgāja ārā. Raugoties uz Rozlinas torņiem, viņš nespēja atbrīvoties no mokošās domas par neatminēto Rozlinas mīklu. Vai Grāls patiešām glabājas Rozlinā? Un, ja tā, kur ir Sonjēra dzejolī pieminētais asmens un kauss?

"Dodiet man," Marija teica, norādot uz Lengdona roku.

"Jā, paldies." Lengdons sniedza tukšo kafijas krūzi.

Viņa nenolaida acis.

"Es domāju otru roku, mister Lengdon."

Lengdons paraudzījās lejup un attapās, ka tur rokā Sonjēra papirusu. Viņš to bija atkal izņēmis no kripteksa, cerot pamanīt ko tādu, kas palicis neievērots.

"Jā, protams, atvainojos."

Marija, papīra lapiņu paņemdama, smaidīja.

"Pazīstu kādu Parīzes baņķieri, kas droši vien ļoti ilgojas dabūt atpakaļ šo rožkoka lādīti. Andrē Vernē bija labs Žaka draugs, un Žaks viņam bezgalīgi uzticējās. Andrē būtu gatavs uz visu, lai izpildītu Žaka lūgumu glabāt šo lādīti kā savu acuraugu."

Pat mani nošaut, Lengdons atcerējās, nolēmis nepieminēt, ka, iespējams, sadragājis nabaga vīram degunu. Iedomājoties Parīzi, prātā ienāca trīs iepriekšējā naktī nogalinātie senechaivc.

"Un Priorija? Kas ar to notiks?"

"Viss jau notiek, mister Lengdon. Brālība saglabājusies gadsimtiem ilgi un pārdzīvos arī šo. Vienmēr atradīsies ļaudis, kas stāsies zaudēto vietā un visu atjaunos."

Cauru vakaru Lengdonu neatstāja pārliecība par Sofijas vecāsmātes ciešo saistību ar Priorijas darbību. Galu galā tajā vienmēr bijušas arī sievietes. Lielmestra amatā arī bijušas četras sievietes. Saskaņā ar tradīciju senechaux bija vīrieši, sargātāji, bet sievietes varēja ieņemt daudz godājamākus amatus un sasniegt virsotni, izvirzoties no jebkuras kārtas.

Lengdons atcerējās Lī Tībingu un Vestminsteras abatiju. Tas viss šķita tāla pagātne.

"Vai Baznīca centās ietekmēt jūsu vīru, lai viņš neatklātu Sangreal dokumentus, Laiku beigām tuvojoties?"

"Augstā debess, nekādā ziņā! To pasaku par Laiku beigām normāls cilvēks neizdomātu. Priorijas doktrīnā nekur nav teikts, kad Grāls nododams atklātībai. Īstenībā Priorija vienmēr uzskatījusi, ka Grāla noslēpums nekad nav jāatklāj."

"Nekad?" Lengdons apjuka.

"Dvēselei vajadzīgs noslēpums un apbrīns, nevis Grāls kā tāds. Grāla daiļums slēpjas tā netveramībā." Marija Šovēla skatījās uz Rozlinu. "Dažiem Grāls ir kauss, kas tiem sola mūžīgu dzīvošanu. Citiem tas nozīmē pazudušu dokumentu un vēstures noslēpumu meklējumus. Un lielākajai daļai, manuprāt, Svētais Grāls ir gluži vienkārši grandioza ideja… lielisks, nesasniedzams dārgums, kas pat šodienas haosa apstākļos spēj mūs iedvesmot."

"Bet, ja jau Sangreal dokumenti paliek slepenībā, Marijas Magdalēnas dzīvesstāsts zudīs uz visiem laikiem," Lengdons teica.

"Jums tā šķiet? Palūkojieties visapkārt! Par viņu runā mākslas darbi, skaņdarbi, grāmatas. To skaits arvien aug. To vairs nevar apturēt. Mēs sākam aptvert vēstures draudus… un to, kurp var novest iznīcināšanas tieksme. Sākam apjaust nepieciešamību atkal celt godā svētās sievišķības principu." Viņa kaut ko atcerejas. "Vai jus teicat, ka gatavojat manuskriptu par svētās sievišķības simboliem?"

"Jā."

Viņa pasmaidīja.

"Pabeidziet to, mister Lengdon. Dāvājiet tai savu dziesmu. Ari mūsdienu pasaulei vajadzīgi trubadūri."

Lengdons, viņas teikto pārdomādams, klusēja. Virs koku galotnēm pacēlās jauns mēness. Vēlreiz uzlūkojot Rozlinu, viņu pārņēma puiciska vēlēšanās izzināt tās noslēpumus. Tikai nejautā, viņš noteica sevī. Nav īstais brīdis. Viņš paskatījās uz papirusu Marijas rokā, pēc tam atkal uz Rozlinu.

"Jautājiet vien, mister Lengdon." Marija viņam uzsmaidīja. "Tādas tiesības esat godam pelnījis." Lengdons juta, ka vaigi sāk degt. "Jūs, protams, gribat zināt, vai Grāls ir šeit, Rozlinā."

"Vai jūs to varat pateikt?"

Marija nopūtās, tēlojot aizkaitinājumu.

"Vai tad tie vīrieši nevarētu reiz rimties, būtu likuši Grālu mierā!" Tad viņa iesmējās, acīmredzot šī saruna viņu uzjautrināja. "Kāpēc jūs domājat, ka tas atrodas šeit?"

Lengdons norādīja uz papirusu viņas rokā.

"Jūsu vīra dzejolī minēta Rozlina, tikai tur vēl teikts, ka Grālu sargājot asmens un kauss. Es tur neredzēju ne asmens, ne kausa simbolus."

"Asmens un kauss?" Marija jautāja. "Kādi tie īsti izskatās?"

Lengdons saprata, ka Marija viņu ķircina, taču tēloja līdzi, veikli aprakstīdams simbolus.

Viņa it kā atjēdzās.

"Nūjā, protams. Asmens apzīmē visu vīrišķo. To laikam attēlo tā, vai ne?" Viņa zīmēja ar rādītājpirkstu uz plaukstas.

"Pareizi," Lengdons teica. Marija bija uzzīmējusi mazāk izplatīto, "slēgto", asmens simbolu; pavisam bija divi simbola attēlojuma veidi.

"Un apgrieztā veidā," viņa sacīja, atkal zīmēdama uz plaukstas, "dabū kausu, kas pārstāv sievišķību."

V

'Tā ir," Lengdons teica.

"Un jūs sakāt, ka starp tiem simbolu simtiem, kas mums te kapelā ir, nekur neredzējāt šīs divas figūras?"

"Neredzēju."

"Un, ja es jums tās parādīšu, vai varēsiet mierīgi aizmigt?"

Lengdons nepaspēja atbildēt, kad Marija Šovēla jau bija nokāpusi no lieveņa un devās uz kapelu. Viņš steidzās tai pakaļ. Ieejot senatnīgajā ēkā, Marija ieslēdza apgaismojumu un norādīja uz svētnīcas grīdu pašā vidū.

"Lūk, mister Lengdon. Te jums būs asmens un kauss."

Lengdons blenza uz nodeldēto akmens grīdu. Viņš tur neko neredzēja.

"Te jau nekā nav…"

Marija nopūtās un sāka iet pa kapelas grīdā iemīto slaveno taku, to pašu, pa kuru nedaudz agrāk bija gājuši Lengdona redzētie tūristi. Kad viņa acis beidzot saskatīja milzu simbolu, viņš joprojām nesaprata.

"Bet tā taču ir Dāvida zvaig…"

Viņš aprāvās, tik ļoti viņu pārsteidza šis atklājums.

Asmens un kauss.

Vienā veselā.

Dāvida zvaigzne… nevainojama vīrišķā un sievišķā vienība… Zālamana zīmogs… tas iezīmējis Vissvētāko svētvietu, kur, pēc ļaužu ticējuma, dzīvoja vīrišķa jahve un sievišķā Šekina dievība.

Pagāja labs brīdis, līdz Lengdons spēja parunāt.

"Dzejolis patiešām norāda uz Rozlinu. Pilnīgi. Precīzi."

Marija smaidīja.

"Acīmredzami."

Viņš sastinga gaidās.

"Tātad Svētais Grāls ir zem mums, pazemē?"

Viņa iesmējās.

"Tikai garīgi. Viens no Priorijas senākajiem uzdevumiem bija atdot Grālu Francijai, Marijas Magdalēnas dzimtenei, kur viņa varētu rast mieru uz mūžu mūžiem. Simtiem gadu drošības apsvērumu dēļ viņu pārvadāja no slēptuves uz slēptuvi. Ne visai cienīga apiešanās. Kļūstot par lielmestru, Žaks apņēmās atdot viņai godu, nogādājot Francijā un uzbūvējot ķēniņienes cienīgu atdusas vietu."

"Vai viņš to paveica?"

Marija kļuva nopietna.

"Mister Lengdon, ņemot vērā to, ko jūs esat manā labā darījis, es, Rozlinas fonda priekšsēdētāja, varu jums droši apliecināt, ka Grāla vairs te nav."

"Bet slēgakmens norāda vietu, kur Svētais Grāls apslēpts tagad. Kāpēc tad tas atveda mūs uz Rozlinu?" Lengdons nerimās.

"Iespējams, jūs to pārprotat. Neaizmirstiet, Grāls var ari mānīties. Tāpat kā mans nelaiķa vīrs."

"Bet kā tas var būt?" Lengdons jautāja. "Mēs stāvam virs pazemes slēptuves, kas apzīmēta ar asmeni un kausu, zem zvaigžņotiem griestiem, kurus rotā brīvmūrnieku meistardarbi. Viss liecina, ka tā ir Rozlinā."

"Nu labi, palūkosimies uz šo noslēpumaino dzejoli." Viņa atritināja papirusu un skaļi, pārliecināti nolasīja dzejoli.

The Holy Grail 'neath ancient Roslin ivaits.

The blade and chalice guarding o'er Her gates.

Adorned in masters' loving art, She lies.

She rests at last beneath the starri/ skies.

Beigusi lasīt, viņa brīdi klusēja, tad pār viņas lūpām pārslīdēja zinīgs smaids.

"Jā-ā, tas ir Žaks."

Lengdons nespēja nociesties.

"Jūs to sapratāt?"

"Jums jau bija iespēja pārliecināties, ka uz vienkāršām lietām var raudzīties dažādi. Paraugieties uz kapelas grīdu vēlreiz."

Lengdons pūlējās saprast. Visam, kas bija saistīts ar Žaku Sonjēru, bija dubultnozīme, taču Lengdons vairs neko nespēja atšķirt.

Marija apslāpēja žāvas. Arī viņu māca nogurums.

"Mister Lengdon, man jums jāatzīstas vienā jautājumā. Neviens man nav uzticējis ziņas par Grāla atrašanās vietu. Taču nenoliedzami biju ārkārtīgi ietekmīga cilvēka sieva… un mana sievišķīgā intuīcija ir labi attīstīta." Lengdons gribēja kaut ko teikt, bet Marija turpināja. "Man ļoti žēl, ka pēc visiem jūsu pūliņiem jums jāatstāj Rozlina, atbildi tā arī nezinot. Tomēr kaut kas liek man domāt, ka jūs galu galā atradīsiet to, ko meklējat. Kādu dienu nāks apskaidrība." Viņa pasmaidīja. "Un tad, es ceru, jūs pratīsiet glabāt noslēpumu."

Aiz durvīm atskanēja soļi.

"Kur jūs abi pazudāt?" Sofija jautāja, ienākot kapelā.

"Es jau gribēju iet mājās," vecāmāte teica, pagājusies Sofijai pretī. "Arlabunakti, Princese." Viņa noskūpstīja Sofiju uz pieres. "Neaizkavē misteru Lengdonu pārāk ilgi."

Lengdons un Sofija noraudzījās, kā Marija aiziet uz laukakmeņu māju. Kad Sofija pievērsās Lengdonam, viņas acīs atspoguļojās pēdējo dienu pārdzīvojumi.

"Nevarēju iedomāties, ka viss tā beigsies."

Tad jau mums abiem ir līdzīgas izjūtas, viņš secināja. Tas, Cik ļoti Sofija ir saviļņota, bija skaidri redzams. Nesenais atklājums pārvērtīs visu viņas dzīvi.

"Vai viss ir kārtībā? Tik daudz jaunumu!"

Viņa rāmi pasmaidīja.

"Esmu atradusi savējos. Man jāsāk ar to. Vajadzīgs laiks, lai saprastu, kas mēs esam un no kurienes nākuši."

Lengdons klusēja.

"Vai paliksiet pie mums vēl rītdien?" Sofija jautāja. "Vismaz dažas dienas?"

Lengdons nopūtās, to viņam gribējās gan.

"Jums vajadzētu pabūt kopā ar ģimeni, Sofij. No rīta došos atpakaj uz Parīzi."

Viņa it kā noskuma, taču, šķita, saprata, ka tā būs labāk. Neviens nevēlējās pārtraukt klusumu. Beidzot Sofija izstiepa roku un, saņēmusi Lengdona plaukstu, izveda viņu no kapelas. Abi devās uz nelielu pauguru, kam bija stāva nogāze. Priekšā pavērās bālas mēnessgaismas pielieta Skotijas ainava. Viņi klusējot stāvēja, gaiņādami miega tīmekļus.

Šur tur debesīs jau iedegās zvaigznes, bet rietumos kāda gaismiņa mirdzēja spilgtāk par pārējām. Lengdons pasmaidīja, to ieraudzījis. Tā bija Venera. Senlaiku dieviete raidīja viņiem savu mūžam rāmo gaismu.

Nakts kļuva arvien vēsāka, no zemienēm pūta dzestrs vējiņš. Beidzot Lengdons paraudzījās uz Sofiju. Viņas acis bija aizvērtas, uz lūpām rotājās maigs smaids. Lengdons, ar pūlēm valdīdams smagos plakstiņus, saudzīgi saspieda viņas plaukstu.

"Sofij?"

Pavisam lēni atvērusi acis, yiņa pagriezās pret viņu. Mēnessgaismā viņas seja bija vēl daiļāka. Miegaini uzsmaidījusi, viņa nočukstēja:

"Jā."

Lengdonam pēkšņi kļuva neizsakāmi skumji, iedomājoties, ka jāatgriežas Parīzē bez Sofijas.

"Es droši vien būšu jali prom, kad jūs pamodīsieties." Viņš nevarēja parunāt, kaklā bija uzradies kamols. "Piedodiet. Man ne visai padodas…"

Sofija pasniedzās un pielika silto delnu Lengdonam pie vaiga. Tad, pieliekusies klāt, liegi noskūpstīja viņu uz otra vaiga.

"Kad mēs tiksimies?"

Lengdons gandrīz sagrīļojās, grimdams viņas acīs.

"Kad?" Viņš nezināja, ko teikt, jo pats bija tikko lauzījis galvu par šo jautājumu. "Nu, patiesībā nākammēnes piedalīšos simpozijā Florencē. Būšu tur veselu nedēļu, laika atliku likām."

"Vai tas būtu jāsaprot kā ielūgums?"

"Dzīvosim kā miljonāri. Man ir numurs Brunelleski viesnīcā."

Sofija rotaļīgi pasmaidīja. "Jūs gan esat iedomīgs, mister Lengdon." Viņš nokaunējās, ka tā izrunājies. "Gribēju tikai teikt…"

"Man, Robert, visvairāk gribētos ar jums satikties Florencē. Tikai ar īpašu nosacījumu." Viņas balss skanēja gluži nopietni. "Ne muzeju, ne baznīcu, ne kapu, ne mākslas, ne relikviju." "Florencē? Veselu nedēļu? Bet tur nav nekā cita, ko darīt." Sofija pieliecās Lengdonam klāt un noskūpstīja viņu šoreiz uz lūpām. Viņu augumi saskārās, vispirms liegi, tad pavisam cieši. Kad viņa atvirzījās nost, viņas acīs bija solījums. "Skaidrs," Lengdons izmocīja. "Norunāts."

Epilogs

Roberts Lengdons uztrūkās no miega. Tas tik bija sapnis! Uz naktsgaldiņa uzmestos rītasvārkus greznoja monogramma HOTEL RTTZ PARIS. Caur aizkariem iespiedās blāva gaismiņa. Rīts vai vakars? Lengdons mēģināja minēt.

Ikviena viņa auguma šūniņa jutās pateicīga par atpūtu. Gandrīz divas diennaktis bija pavadītas miegā. Lēnām piecēlies sēdus, viņš atcerējās, kas īsti bija licis uzmosties… pavisam savāda doma. Vairākas dienas nopūlējies, lai izbristu cauri informācijas sprostugunij, Lengdonam piepeši ienāca prātā kas tāds, ko viņš iepriekš nebija iedomājies.

Vai tas var būt iespējams?

Tā viņš nosēdēja ilgi.

Izkāpis no gultas, viņš iegāja dušā. Marmora grīda un sienas. Viņš aizvēra acis un ļāvās spēcīgo strūklu masāžai. Doma neatstājās.

Nevar būt.

Pēc pārdesmit minūtēm Lengdons izgāja no viesnīcas Vandomas laukumā. Sāka tumst. Pēc ilgās gulēšanas nebija viegli atjēgties… taču domas raisījās pilnīgi skaidri. Viņš bija nosolījies sev izmaksāt cafe au laitm viesnīcas foajē, taču kājas pašas nesa viņu ārā no viesnīcas Parīzes vakara gaisā.

Dodamies uz austrumiem pa Rue des Petits Champs, Lengdons izjuta arvien lielāku satraukumu. Viņš pagriezās uz dienvidiem un gāja pa Rue Richelieu-, uzvēdīja teātra "Palais Royal" lieliskajā dārzā ziedošo jasmīnu saldā smarža.

Viņš turpināja soļot dienvidu virzienā, līdz saskatīja meklēto slaveno majestātisko arkādi, mirdzošu pulēta melna marmora masīvu. Tai tuvojoties, Lengdons vērīgi pētīja ietvi. Pavisam drīz viņš ieraudzīja to, kam tur bija jābūt, vairākus ideāli taisnā līnijā sarindotus bronzas medaljonus. Tie visi bija ar nepilnu sprīdi lielu diametru, uz katra burti N un S.

Nord. Sud.m

Lengdons pagriezās uz dienvidiem, ļaudams skatienam aizklīst medaljonu norādītajā virzienā un turpinādams iedomāto taisni. Tad atkal sāka iet, meklēdams zīmes uz ietves. Ejot garām Francijas nacionālajam teātrim "Cotnedie-Franļaise", viņš ieraudzīja vēl vienu bronzas medaljonu. Izdevās!

Lengdons jau sen zināja, ka Parīzes ielas rotā 135 šādas bronzas zīmes tās šķērsoja pilsētu ziemeļu-dienvidu virzienā un bija iegremdētas ietvēs, pagalmos, ielas braucamajā daļā. Reiz viņš bija nostaigājis pa šo līniju no Sacrē-Coeur Svētās Sirds bazilikas Sēnas ziemeļu krastā līdz senajai Parīzes observatorijai. Tur arī atklājās iezīmētā ceļa nozīme.

Zemes pirmais galvenais meridiāns.

Pirmais nulles garums pasaulē.

Parīzes senā Rozes līnija.

Steigšus šķērsodams Rue de Rivoli, viņš zināja, ka mērķis ir pavisam tuvu. Atlicis nepilns kvartāls.

The Holy Grail 'neath ancient Roslin waits.

Svētais Grāls gaida zem senās Rozlinas.

Atklāsmes uzvirmoja kā sauktas. Tas, ka Sonjērs bija izvēlējies seno vārda Roslin rakstību… asmens un kauss… meistaru darbi, kas rotā kapu.

Vai tāpēc Sonjērs gribēja ar mani aprunāties? Vai tad es būtu nejauši uzminējis patiesību?

Rozes līnijas mudināts, Lengdons metās gandrīz skriešus, tā vadīja viņu, sauca pie sevis, senilgotā mērķa. Sasniedzis garo Passage Richelieu tuneli, Lengdons juta matiņus uz skausta saceļamies stāvus. Viņš zināja, ka tuneļa galā atrodas visnoslēpumainākais Parīzes piemineklis Sfinksa -, Fransuā Miterāna iecerēts un pasūtīts. Runāja, ka Miterāns esot apgrozījies slepenās aprindās. Un tieši viņa atvadu sveicienu Parīzei Lengdons bija redzējis pirms dažām dienām.

Lai gan šķita, ka pagājusi vesela mūžība.

Saņēmis spēkus, Lengdons izbrāzās no ejas labi pazīstamajā pagalmā un apstājās. Aizelsies viņš pacēla acis, lēni un neticīgi pētīdams priekšā redzamo mirdzošo veidojumu.

Luvras piramīda.

Tā laistījās tumsā.

Taču viņš negrasījās to ilgi apbrīnot. Lengdonu vairāk interesēja tas, kas atradās pa labi. Pagriezies viņš juta, kā soļi nes viņu pa neredzamo senās Rozes līnijas ceļu, pāri pagalmam līdz Carrousel du Louvre milzīgam, rūpīgi kopta dzīvžoga ieskautam zāliena aplim, kādreizējai parīziešu, dabas pielūdzēju, pirmatnējo svētku vietai… kur ar jautriem rituāliem sumināja auglību un dievieti.

Pārkāpis pāri košumkrūmiem un nokļuvis uz zāliena apļa vidū, Lengdons jutās tā, it kā būtu pārkāpis šīspasaules slieksni. Svētīto zemi tagad iezīmēja viens no pilsētas neparastākajiem pieminekļiem. Pašā vidū, kā kristāla bezdibenis zemē ieurbusies, skatam pavērās milzīgā, it kā otrādi apvērstā stikla piramīda, kuru viņš bija redzējis agrāk, pirms dažām naktīm ieejot Luvras pazemes telpā.

La Pyramide Inversee.

Satraukumā trīcēdams, Lengdons piegāja tuvāk un palūkojās Luvras plašajā, dzintarkrāsas gaismas pielietajā pazemes kompleksā. Skatiens vērsās nevis uz masīvo piramīdu, bet uz to, kas bija redzams tur, lejā. Uz grīdas bija sīciņš veidojums… veidojums, kuru Lengdons bija pieminējis savā manuskriptā.

Un tad jau Lengdons pilnīgi ļāvās aizrautībai, ko radīja neticamā iedoma. Vēlreiz pievērsis skatienu Luvrai, viņš juta muzeja milzīgos spārnus sakļaujamies ap sevi… visapkārt bija galerijas ar pasaules izcilāko meistaru darbiem.

Leonardo da Vinči… Botičelli…

Adomed in masters' loving art, She lies.

Meistaru darbu ielokā viņa dus…

Brīnuma pārņemts, viņš atkal noraudzījās lejup caur stiklu, uz mazītiņo kriksīti.

Jātiek tur, lejā!

Izgājis no apļa, viņš aizsteidzās uz lielo Luvras ieejas piramīdu. Slinka pēdējo apmeklētāju straumīte atstāja muzeju.

Izgrūdies caur virpuļdurvīm, Lengdons noskrēja pa kāpnēm lejā. Varēja just, ka gaiss tur ir vēsāks. Viņš iegāja garā tuneli, kas stiepās zem Luvras pagalma, un devās atpakaļ, pie La Pyramide Inversie.

Tunelim beidzoties, viņš nokļuva plašā telpā. Tieši acu priekšā mirdzēja uz leju vērstā piramīda pārsteidzoša stikla figūra V burta veidā.

Kauss.

Lengdona acis sekoja līdz tās sašaurinājuma galam, kas atradās tikai nepilnus divus metrus virs grīdas. Tieši tur bija miniatūrais veidojums.

Maziņa piramīda. Tikai metra augstumā. Vienīgais vērienīgā kompleksa elements, kas nebija liels.

Lengdona manuskriptā, kurā viņš aprakstīja Luvras izcilo, dievietei veltīto mākslas darbu kolekciju, bija garāmejot minēta arī šī neuzbāzīgā piramīda. "Pats miniatūrais veidojums paceļas no grīdas gluži kā aisberga virsotne it kā milzīgas, piramidālas velves augšdaļa, zem kuras slēpjas vesela telpa."

Tukšajā zālē abas apgaismotās piramīdas norādīja viena uz otru, atrazdamās uz vienas ass, galiem gandrīz saskaroties.

Kauss augšā. Asmens lejā.

The blade and chalice guarding o'er Her gates.

Asmens un kauss sargā viņas vārtus.

Ausīs atbalsojās Marijas Šovēlas vārdi. Kādu dienu nāks apskaidrība. Viņš stāvēja zem senās Rozes līnijas, meistaru darbu ieskauts. Vai varēja izvēlēties labāku vietu par šo, kur Sonjēram stāvēt sardzē? Beidzot Lengdons aptvēra lielmestra dzejoļa jēgu. Pacēlis acis pret debesīm, viņš raudzījās caur stiklu lieliskajā, zvaigžņotajā naktī.

She rests at last beneath the starry skies.

Mūžīgā miegā zem zvaigžņu juma.

Kā tumsā saklausīti aizgājēju čuksti ausīs atbalsojās sen aizmirsti vārdi. Svētā Grāla meklējumi ir vēlēšanās nomesties ceļos

Marijas Magdalēnas mirstīgo atlieku priekšā. Ceļojums, lai palūgtos pie izstumtās kājām.

Pēkšņas godbijības uzplūdos Roberts Lengdons nometās ceļos.

Uz mirkli viņam šķita, ka ausīs ieskanas sievietes balss… senlaiku gudrība… kas viņu uzrunā no zemes dzīlēm.

Piezīmes

1              Aģent extraordinaire (fr.) īpašā aģente.

2               "Les Dossiers Secrets" (fr.) "Slepenais dosjē".

3               Sinichaia (fr.) baznīcas kalpotājs, kas pakļauts senēchal, senešalam, vecākajam kalpotājam, lielmestram.

4               Mais, monsieur (fr.) nē, mesjē.

5               Castigo corpus meum (lat.) attīri savu miesu.

6               Arts Buhvalds pazīstams amerikāņu satīriķis.

7               Monsieur Langdon est arrive. Deux minūtes. (Fr.) Mesjē Lengdons ir klāt. Divas minūtes.

8               En quarantaine (fr.) ap četrdesmit.

9               Messieurs! Ne nous derangez pas sous aucun pretexte. Entendu ? (Fr.) Kungi! Netraucēt nekādā ziņā. Skaidrs?

10           Manta jeb divragainā velnraja zivs, lielākā raja pasaulē. Sastopamas siltās jūrās.

11          Le moment de verite (fr.) patiesības mirklis.

12           Conservatrice d'affaires (fr.) lietvede.

13           Soeur Sandrine. Eglise Saint-Sulpice. (Fr.) Māsa Sandrine. Svētā Sulpīcija baznīca.

14           0, Draconian devil! Oh, lame saint! (Fr.) Ak, negantais velns! Ak, klibiķi svētais!

15           Prģcisement (fr.) tieši tā.

16          La vengeance (fr.) atriebība.

17          Aģent superieur (fr.) superaģents.

18           Cajoler (fr.) glaimi, izvilināšana.

19          La marque (fr.) zīme, atzīme.

20           Surveillance cachee (fr.) slepena uzraudzība.

21           Oui? (Fr.) Jā?

22           Capitaine, un aģent du Departement de Cryptographie est arrive (fr.) kapteini, ieradies Kriptogrāfijas nodaļas aģents.

23           Dechiffreuse (fr.) atšifrētāja.

24           Excusez-moi, messieurs (fr.) atvainojos, mesjē.

25           Ce n 'est pas le moment! (Fr.) Nav īstais brīdis!

26           Bonjour, vous etes bien chez Sophie Neveu. Je suis absente pour le moment, mais… (Fr.)-Labdien, jūs esat piezvanījis Sofijai Nevē. Pašlaik neesmu mājās, bet…

27           Mira el espectro! (Sp.) Paskatieties uz spoku!

28           Yo soy un espectro… palido como un fantasma… (sp.) esmu spoks… balts kā parādība…

29           No hay problēma (sp.) nav problēmu.

30           Obra de Dios (sp.) Dieva darbi.

3 ' Le suicide professionnel (fr.) pašnāvība profesionālajā ziņā.

32           L 'emasculation de la Police Judiciaire (fr.) Drošības policijas kastrācija.

33           Hago la obra de Dios (sp.) daru Dieva darbus.

34           Place du Carrousel (fr.) Karusēla laukums.

35           Alarme! Grande galerie! Toilettes Messieurs! (Fr.) Trauksme! Lielā galerija! Vīriešu tualetē!

36           Pont du Carrousel (fr.) Karusēla tilts.

37           Pont des Saints-Peres (fr.) Svētā Tēva tilts.

38           Notre Dame (fr.) Parīzes Dievmātes katedrāle.

39           Sophie vārda Sofija rakstība angļu vai.

40           "Les Demoiselles d'Avignon" (fr.) "Aviņonas meitenes".

4 ' Vile meaningless doodles (angļu) nekrietnas, nenozīmīgas niekkalbes.

42           Šalle des Etats (fr.) valdības zāle.

43           Le Louvre, c'est pas chez moi! (Fr.) Luvra taču nav manas mājas!

44           Benvenuto a Roma! (It.) Laipni lūdzam Romā!

45           Grand-pere (fr.) vectēvs.

46           Champs Elysčes (fr.) Elizejas lauki.

47           Šalle impenetrable, le Salon Carre (fr.) necaurlaidīga zāle, Kvadrāta salons.

48            Konstantīns Senās Romas imperators (no 306. g.) "" Arretez! (Fr.) Stāvi!

50           Mauvaise idee (fr.) nelāga doma.

51           Qui est la ? (Fr.) Kas tur ir?

52           Votre nom! Repondez! (Fr.) Kā jūs sauc? Atbildiet!

53           C'est moi (fr.) tā esmu es.

54           Au secours! (Fr.) Palīgā!

55           Arretez! Ou je la detruis! (Fr.) Stāviet! Vai arī tā būs pagalam!

56           Mon dieu, non! (Fr.) Mans Dievs, nē!

57           Chāteau (fr.) pils.

58           Horāciji rom. mitoloģijā trīs brāļi, trīņi, kas cīnījās ar trim saviem brālēniem Kuriācijiem, lai izbeigtu karu.

59          Rapide (fr.) ātrvilciens.

60          Connaissez-vous la Rue Haxo? (Fr.) Vai zināt, kur ir Hakso iela?

61          Bois de Boulogne (fr.) Buloņas mežs.

62          Qui s'appelle Aģent Sophie Neveu… Et un Americain, Robert Langdon… (fr.)-Izziņojam aģentes Sofijas Nevē un amerikāņa Roberta Lengdona…

63          Descendez! (Fr.) Izkāpiet!

64          Doucement! (Fr.) Uzmanīgāk!

55 Tu es un desastre. Un spectre. (Fr.) Tu esi viens posts. Spoks.

66          Voiture cinq-sLx-trois. Ouetes-vous?Repondez! (Fr.) Automašīna pieci seši trīs! Kur jūs esat? Atbildiet!

67          Geldschrank (vācu) naudas skapis.

68          Bonsoir! (Fr.) Labvakar!

69          S'il vous plait (fr.) lūdzu.

70          Voici (fr.) lūk, šeit.

71          Oui… oui… d 'accord (fr.) jā… jā… labi.

72          Cognoscenti (lat.) dzīves pazinējs.

73          Quartier Latin (fr.) Latīņu kvartāls.

74          Mademoiselle (fr.) jaunkundze.

75          La police? Si rapidement? (Fr.) Policija? Tik ātri?

76          Fonction terminer (fr.) darbības beigas.

77          Transport sūr (fr.) drošs transports.

78          Qu 'est-ce qui se passe? (Fr.) Kas noticis?

79          Je suis Jerome Collet, Lieutenant Police Judiciaire. Qu 'est-ce qu 'il y alā o dedans? (Fr.) Esmu Žeroms Kolē. Drošības policijas leitnants. Kas jums ir bagāžas nodalījumā?

80          Cloisonne (fr.) emaljas rotājums, ko izgatavo, lejot dažādas krāsas emalju ar stiepli vai metāla stīpu norobežotos sektoros.

81          Preuve de merite (fr.) atbilstības pārbaude.

82          La petite Versaille (fr.) mazā Versaļa.

83          Gargoyles (angļu) fantastiskas figūras veida notekcaurule (gotiskajā arhitektūrā).

84          Vous n 'etes pas Americaine? (Fr.) Jūs neesat amerikāniete?

85          Parisienne (fr.) parīziete.

86          Touche (fr.) jūtos aizkustināts.

87          Pardonnez-moi (fr.) atvainojiet.

88          Cabinet de travail (fr.) darba kabinets.

%

89           Et voilā! (Fr.) Lūk, tā!

90           Matrimonio (lat.) laulība.

91           Au contraire (fr.) tieši otrādi.

92           Ad nauseam (lat.) līdz nelabumam.

93           Petros (gr.) tulk. no aramiešu vārda kēfātā akmens, klints.

94           Un moment (fr.) vienu mirkli.

95           Steak au poivre (fr.) steiks ar pipariem.

96           La lingua pura! (Lat.) Tīrā valoda!

97           Laissez-faire (fr.) bezrūpīgs.

98           Mea culpa (lat.) mana vaina.

99           Ferme ta gueule! (Fr.) Muti ciet!

100       Aleksandrs Poups angļu dzejnieka (1688-1744) uzvārdu angļu valodā raksta Pope, pāvests.

101       Royal peculiar (angļu) karaliskās ģimenes objekts.

102       Mes amis (fr.) mani draugi.

103       Cafe au lait (fr.) kafija ar pienu.

104       Nord. Sud. (Fr.) Ziemeļi. Dienvidi.

Dens Brauns

DA VINČI KODS

Redaktore Silvija Silīte Korektore Dace Kapara Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. nr. 23146818.

D. Brauns

Br 195 Da Vinči kods / No angļu vai. tulk. Jāzeps Springovičs. R., "Apgāds "Kontinents"", 2004. 508 lpp.

Hārvarda universitātes pasniedzējs Roberts Lengdons, ieradies Parīzē, nolasa studentiem lekciju par simboliem. Naktī viņu pamodina Francijas Drošības policijas tālruņa zvans, jo Luvrā ir nogalināts ievērojamais muzeja pārzinis Žaks Sonjērs, ar kuru Lengdonam pirms vairākām stundām bijusi norunāta tikšanās. Sonjērs gan uz to nav ieradies.

Turpmākajā darbībā1 , kas ne uz mirkli neatslābst un risinās galvu reibinošā ātrumā vienā naktī -, iesaistās gan Sonjēra mazmeita kriptogrāfe, gan kāds bīskaps un mūks albīns, gan britu karaļnama vēsturnieks. Lasītājs kopā ai kolorītajiem varoņiem ielūkosies mūžības elpas apdvestos notikumos, apjūsmos Luvras lieliskās galerijas, mēģinās izdibināt, par ko smaida Mona Liza…

Slepenas brālības, vēsturiskas atklāsmes, mīklaini dokumenti, gadsimtiem glabāti noslēpumi, kuru vārdā izliets ne mazums asiņu…

Vai pasaule kļūs labāka, uzzinot seno patiesību, ko glabā Sionas Priorija? Vai jāmēģina nošķirt alegorijas, kas ieaudušās īstenības materiālā, dievišķais no laicīgā? Katrā ziņā noslēpumu atklās tas, kurš ir tā cienīgs…

Romāns rosina pārdomas, turklāt lasītājus priecēs autora neapstrīdamā erudīcija aprakstītajos jautājumos.

ISBN 9984-35-033-9

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese intemetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1]

Content

Brauns Dens Da Vinči kods

Pateicība

FAKTI

Prologs

1 . nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10.nodaļa

11.nodaļa

12.nodaļa

13.nodaļa

14.nodaļa

15.nodaļa

16.nodaļa

17. nodaļa

18.nodaļa

19.nodaļa

20.nodaļa

21.nodaļa

22.nodaļa

23.nodaļa

24.nodaļa

25.nodaļa

26.nodaļa

27.nodaļa

28.nodaļa

29.nodaļa

30.nodaļa

31 . nodaļa

32.nodaļa

33.nodaļa

34.nodaļa

35.nodaļa

36.nodaļa

37.nodaļa

38.nodaļa

39.nodaļa

40.nodaļa

41 . nodaļa

42. nodaļa

43. nodaļa

44. nodaļa

45. nodaļa

46. nodaļa

47. nodaļa

48, nodaļa

49. nodaļa

50. nodaļa

51 . NODAĻA

52. nodaļa

54. nodaļa

55. nodaļa

56. nodaļa

57. nodaļa

58. nodaļa

59. nodaļa

60. nodaļa

61 . NODAĻA

62. nodaļa

63. nodaļa

64. nodaļa

65. nodaļa

97. nodaļa

98. nodaļa

99. nodaļa

100. nodaļa

101. nodaļa

102. nodaļa

103. nodaļa

104. nodaļa

105. nodaļa