Brauns Dens

Eņģeļi un dēmoni

DENS BRAUNS

EŅĢEĻI UN DĒMONI

Veltīts Blaitai.

Fakti

Vislielākajai zinātniskās pētniecības iestādei pasaulē - Šveices "Conseil Europйen pour la Recherche Nuclйaire" (CERN) - nesen izdevās radīt pirmo antivielas daļiņu. Antiviela ir analoģiska fiziskajai vielai, tikai tā sastāv no daļiņām, kuru elektriskais lādiņš ir pretējs tam, kāds atrodams parastajā vielā.

Antiviela ir visjaudīgākais cilvēcei pazīstamais enerģijas avots. Tā izdala enerģiju ar simtprocentīgu efektivitāti (atomko- dola šķelšanās efektivitāte ir 1,5 procenti). Antiviela nerada ne piesārņojumu, ne radiāciju, un pietiktu ar vienu pilīti, lai Ņujorku veselu dienu apgādātu ar enerģiju.

Tomēr te slēpjas kāds āķis…

Antiviela ir ārkārtīgi nestabila. Tā uzliesmo, nonākot kontaktā ar absolūti visu… pat ar gaisu. Vienā antivielas gramā ir tikpat daudz enerģijas, cik divdesmit kilotonnu atombumbā - šādu bumbu nometa uz Hirosimu.

Vēl gluži nesen antivielu radīja ārkārtīgi niecīgos daudzumos (labi, ja dažus atomus). Taču CERN ar savu jauno antiproto- na palēninātāju - modernu antivielas ražošanas iekārtu, kas ļaus to radīt krietni lielākos apjomos, - ir izlauzusi jaunu ceļu.

Bet uz vienu jautājumu nav rasta atbilde - vai šī ārkārtīgi nepastāvīgā substance glābs pasauli vai arī, to izmantojot, tiks radīts postošākais ierocis zemes virsū.

Autora piezīme

Mākslas darbu, kapavietu, pazemes eju un Romas arhitektūras apraksti atbilst īstenībai. To visu var apskatīt ari tagad. Ari brālība "Illuminati" eksistē.

VATIKANS

1. Svētā Pētera katedrāle 8. Helikopteru lidosta

2.  Svētā Pētera laukums 9. Dārzi

3.  Siksta kapela 10. Passetto

4.  Bordžu pagalms 11. Belvedera pagalms

5.  Pāvesta kabinets 12. Centrālais pasts

6.  Vatikāna muzeji 13. Pāvesta audienču zāle

7.  Šveiciešu gvardu birojs 14. Valdības pils

Prologs

Fiziķis Leonardo Vētra sajuta sāpes un saoda degošas miesas smaku. Viņš ar šausmām lūkojās tumšajā stāvā, kas slējās viņam pāri.

-    Kas jums vajadzīgs?

-    La chiave\ - atteica aizsmakusi balss. - Paroli.

-    Bet… man nav…

Iebrucējs spieda no jauna, ieurbdams kvēlojošo priekšmetu Vētras krūtīs. Nočūkstēja svilstoša miesa.

Vētra agonijas mokās iekliedzās:

-   Tādas paroles nav! - Viņš juta, ka slīgst nebūtībā.

Stāvs iegailējās.

-   Ne avevo paura. No tā jau es baidījos.

Vētra visiem spēkiem pūlējās nezaudēt samaņu, tomēr acīs lēnām satumsa. Viņa vienīgais mierinājums bija apziņa, ka uzbrucējs nemūžam neiegūs to, pēc kā nācis. Nākamajā mirklī stāvs izvilka dunci un, asmeni grozot, tuvināja to Vētras sejai. Uzmanīgi. Precīzi.

-    Dieva vārdā! - Vētra iekliedzās. Taču bija par vēlu.

1

Stāvot Gizas piramīdas galotnē, jauna sieviete iesmējās un uzsauca:

-    Robert, pieliec soli! Es jau zināju, ka jāprec jaunāks! - Sievietes smaids bija burvīgs.

Viņš pūlējās neatpalikt, taču kājas bija kā no akmens.

-    Pagaidi! - viņš izdvesa. - Lūdzu…

Kāpjot augstāk, acis aizmiglojās. Ausis dimdēja pērkons. Man jātiek pie viņas. Taču, vēlreiz palūkojies augšup, viņš redzēja, ka sieviete izgaisusi skatienam. Tur stāvēja sirms vecis ar izpuvušiem zobiem. Tas vērās lejup, savilcis lūpas drūmā grimasē, tad palaida sāpjpilnu kliedzienu, kas atbalsojās pār tuksnesi.

Roberts Lengdons satrūkdamies pamodās no murga. Blakus gultai trinkšķēja telefons. Viņš samiegojies pacēla klausuli.

-Hallo!

-    Es vēlos runāt ar Robertu Lengdonu, - sacīja vīrieša balss.

Lengdons pietrausās sēdus vientulīgajā gultā un centās noskaidrot prātu.

-    Te… Roberts Lengdons klausās. - Viņš pašķielēja elektroniskajā pulkstenī. Tas rādīja 5:18.

-    Man ar jums nekavējoties jātiekas.

-    Kas zvana?

-   Mans vārds ir Maksimiliāns Kolers. Esmu plašākām aprindām nepazīstams elementārdaļiņu fiziķis.

-   Kas? - Lengdonam bija grūti koncentrēties. - Vai esat drošs, ka piezvanījāt īstajam Lengdonam?

-   Jūs esat reliģiskās ikonoloģijas pasniedzējs Hārvarda universitātē. Esat sarakstījis trīs grāmatas par simboliem un…

-    Vai zināt, cik ir pulkstenis?

-    Lūdzu piedošanu. Es vēlos jums kaut ko parādīt. Pa telefonu tas nav apspriežams.

Lengdonam pār lūpām izlauzās vaids. Tā nebija pirmā reize. Viena no tādas grāmatas sarakstīšanas ēnas pusēm bija reliģisko fanātiķu zvani - tie pieprasīja, lai viņš apstiprina jaunāko

Dieva zīmi. Pirms mēneša striptlzdejotāja no Oklahomas pavalsts bija piesolījusi Lengdonam labāko seksu mūžā, ja vien viņš aizlidos uz Talsu un apliecinās, ka neizskaidrojamā kārtā uz viņas gultas palagiem parādījies krusts. Lengdons to bija nodēvējis par Talsas līķautu.

-    Kā jūs uzzinājāt mana tālruņa numuru? - Par spīti agrajai stundai, Lengdons pūlējās būt pieklājīgs.

-    Pasaules tīmekli. Jūsu grāmatas mājas lapā.

Lengdons sarauca pieri. Viņš bija no sirds pārliecināts, ka grāmatas mājas lapā viņa tālruņa numurs nav minēts. Šis cilvēks acīmredzami melo.

-    Man vajag jūs satikt, - zvanītājs uzstāja. - Es jums dāsni samaksāšu.

Lengdons gandrīz aizsvilās.

-    Piedodiet, bet man patiesi…

-Ja tūlīt dosieties ceļā, jūs būsiet šeit jau…

-    Es nekur nebraukšu! Pulkstenis ir pieci no rīta! - Lengdons nometa klausuli un sabruka gultā. Aizvēris acis, viņš centās no jauna iegrimt miegā. Veltas pūles. Sapnis bija gluži vai iegravēts prātā. Viņš negribīgi uzmeta plecos rītasvārkus un nokāpa lejā.

Roberts Lengdons Masačūsetsā basām kājām klīda pa vientulīgo Viktorijas laika māju un auklēja savu tradicionālo bezmiega pretlīdzekli - krūzīti kūpošas "Nestle's Quik". Pa erkera logiem iestiepusies aprīļa mēness gaisma rotājās uz austrumnieciskajiem paklājiem. Lengdona kolēģi mēdza jokot, ka viņa nams vairāk atgādina antropoloģijas muzeju nekā mājokli. Plaukti bija nokrauti ar materiālās kultūras pieminekļiem no visas pasaules - ekuaba no Ganas, zelta krusts no Spānijas, Egejas kultūras Kiklādu elks un pat tāds retums kā austs boccus no Borneo, kareivja mūžīgās jaunības simbols.

Lengdons apsēdās uz mahariši vara lādes un izbaudīja karsto šokolādes dzērienu. Erkera logā iemirdzējās viņa atspulgs. Tas bija izķēmots un bāls… kā spoks. Novecot sācis spoks, Lengdons nodomāja, skatot šo nežēlīgo atgādinājumu, ka viņa jauneklīgais gars mīt mirstīgā miesā.

Kaut ari četrdesmit piecus gadus vecais Lengdons nebija pārlieku izskatīgs šā vārda klasiskajā nozīmē, viņam piemita iezīmes, ko kolēģes dēvēja par erudīta valdzinājumu - sirmas šķipsnas biezajos tumšajos matos, caururbjošas zilas acis, suģestējoša, zema balss un neatvairāms, bezrūpīgs koledžas sportista smaids. Savulaik Lengdons bija vidusskolas un koledžas nirēju komandas dalībnieks, un viņa ķermenis joprojām bija kā peldētājam - vingrs, sešas pēdas garš -, un viņš to modri uzturēja spirgtu, ik dienas nopeldēdams piecdesmit apļu universitātes baseinā.

Lengdona draugi viņu uzskatīja par tādu kā mīklu - par cilvēku, kas iesprūdis starp gadsimtiem. Nedēļas nogalēs viņš bija redzams zilos džinsos zvilnam universitātes pagalmā, ar studentiem apspriežot datorgrafiku vai reliģijas vēsturi, citreiz viņu, ģērbušos skotu tvīda uzvalkā un raibā vilnas vestē, varēja manīt turīgu mākslas žurnālu lappusēs, nofotografētu kāda muzeja atklāšanas sarīkojumā, kur viņš bija uzlūgts nolasīt lekciju.

Lengdons, prasīgs pasniedzējs un stingras disciplīnas piekritējs, ne mirkli nekavējās no sirds izbaudīt, pēc paša vārdiem, "sen zaudēto māku priecāties". Viņš ar tādu aizrautību tīksminājās par atpūtas brīžiem, ka izpelnījās studentu draudzību un simpātijas. Studenti un mācībspēki Lengdonu dēvēja par Delfīnu, ar to norādīdami gan uz viņa atsaucīgo dabu, gan uz neparastajām spējām darboties baseinā, kur viņš pārspēja manevrēšanā visus pretiniekus ūdenspolo komandā.

Lengdons vienatnē sēdēja un izklaidīgi vērās tumsā, kad namā valdošais klusums tika pārtraukts pa otram lāgam - šoreiz iešķindējās faksa aparāts. Pārāk sapīcis, lai dusmotos, Lengdons izmocīja kūtru spurcienu.

Dieva ļautiņi, viņš nosmīnēja. Divus gadu tūkstošus gaida savu mesiju un vēl aizvien ir ellīgi neatlaidīgi.

Viņš nesteidzīgi aiznesa tukšo krūzīti uz virtuvi un gausi slā- ja uz darbistabu, kas bija apšūta ar ozolkoka paneļiem. Uz faksa aparāta gulēja atsūtītā lapa. Nopūties Lengdons to paņēma un iemeta tajā skatienu.

Piepeši viņu sagrāba nelabuma vilnis.

Lapā bija redzams cilvēka līķis. Tas bija kails, galva pagriezta uz mugurpusi. Uz upura krūtīm bija šaušalīgs apdegums. Tur

-    "Illuminati", - viņš stostīdamies izlasīja, sirdij dauzoties. Tas nevar būt…

Lēnām kustībām, baidoties no tā, ko tūlīt ieraudzīs, Lengdons apgrieza faksa lapu par simt astoņdesmit grādiem. Viņš lūkojās vārdā, kas bija apvērsts otrādi.

Lengdonam aizrāvās elpa. It kā viņu būtu notriecis smagais automobilis. Tik tikko spēdams ticēt savām acīm, Lengdons grozīja lapu, nolasīdams vārdu gan pareizi, gan ačgārni.

-    "Illuminati", - viņš čukstēja.

Lengdons apdullis sabruka krēslā. Viņš mirkli sēdēja, pilnīgi apjucis. Skatiens pamazām pievērsās sarkani mirguļojošai spuldzītei faksa aparātā. Tas, kurš bija nosūtījis šo lapu, vēl aizvien atradās pie aparāta… gaidīja, lai parunātu. Lengdons ilgi lūkojās uz spuldzīti, kas nerimās mirkšķināt.

Viņš drebēdams pacēla klausuli.

2

- Vai tagad esmu piesaistījis jūsu uzmanību? - teica vīrieša balss, kad Lengdons beidzot bija pacēlis klausuli.

-   Jā, ser, protams, esat. Vai gribat sniegt paskaidrojumus?

-    Es jau iepriekš centos jums paskaidrot. - Balss bija stīva, mehāniska. - Esmu fiziķis. Vadu pētniecības iestādi. Pie mums notikusi slepkavība. Jūs redzējāt līķi.

-    Kā jūs mani sameklējāt? - Lengdonam ar pūlēm izdevās koncentrēties. Domas kavējās pie attēla faksa lapā.

bija iededzināts simbols… viens vārds. Vārds, ko Lengdons labi pazina. Ļoti labi. Viņš neticīgi vērās ornamentālajos burtos.

-   Es jau minēju. Pasaules tīmeklī. Jūsu grāmatas ""Illuminati" māksla" mājas lapā.

Lengdons centās sakopot domas. Viņa grāmata vairākumam lasītāju bija tikpat kā sveša, turpretī internetā tai bija radies prāvs interesentu pulciņš. Taču zvanītāja paziņojums tik un tā šķita bezjēdzīgs.

-   Tajā mājas lapā tāda informācija nav norādīta. - Lengdons viņu pārbaudīja. - Par to esmu drošs.

-   Dažiem mūsu laboratorijas darbiniekiem lieliski padodas izdabūt no tīkla informāciju.

Lengdonā auga skepse.

-   Rādās, ka jūsu laboratorijai par internetu zināms krietni daudz.

-    Kā gan citādi! - vīrietis atcirta. - Mēs taču to izgudrojām!

No vīrieša balss Lengdons apjauta, ka šis cilvēks nejoko.

-    Mums katrā ziņā jāsatiekas, - zvanītājs neatlaidās. - Jautājums nav apspriežams pa telefonu. Mana laboratorija atrodas stundas lidojuma attālumā no Bostonas.

Lengdons darbistabas vārajā gaismiņā pētīja faksa lapu, ko turēja rokā. Redzamais bija iespiedies līdz pašām prāta dzīlēm - tas, iespējams, norādīja uz gadsimta atradumu epigrāfikā; desmit gadu ilgie pētījumi apstiprināti ar vienu pašu simbolu.

-    Tas ir steidzami, - zvanītājs atgādināja.

Lengdona acis bija kā piekaltas iededzinātajam vārdam. "llluminati", viņš atkal tin atkal izlasīja. Lengdona darbi allaž bija balstīti uz simboliskām fosilijām - seniem dokumentiem un vēsturiskām baumām -, taču šis attēls viņa redzeslokā bija šodiena. Tagadne. Viņš jutās kā paleontologs, kas nonācis aci pret aci ar dzīvu dinozauru.

-     Esmu atļāvies nosūtīt jums pretī lidmašīnu, - ierunājās balss. - Tā nolaidīsies Bostonā pēc divdesmit minūtēm.

Lengdonam izžuva mute. Stundas lidojums…

-    Lūdzu piedošanu par tādu pašpaļāvību, - balss teica. - Jūs man esat šeit vajadzīgs.

Lengdons vēlreiz pievērsa skatienu faksa lapai - melnbaltam sena mīta apstiprinājumam. Mājiens bija draudīgs. Domās nogrimis, viņš paraudzījās pa erkera logu. Cauri pagalmā augošajiem bērziem stiepās pirmās gaismas stīdziņas, un šajā rītā ainava nez kāpēc šķita citāda. Dīvainā kārtā sajutis uzbangojam gan bailes, gan uzmundrinājumu, Lengdons aptvēra, ka izvēles nav.

- Jus esat guvis virsroku, - viņš noteica. - Sakiet, kur lai gaidu lidmašīnu!

3

Tūkstošiem jūdžu attālumā satikās divi vīri. Telpa bija tumša. Vi- duslaicīga. No akmens.

-    Benvenuto2 , - sacīja galvenais. Viņš sēdēja ēnās, otram neredzams. - Vai tevi pavadīja veiksme?

-    Si, - atbildēja otrs. - Perfettamente.3 - Viņa vārdi skanēja cieti.

-   Un nebūs nekādu šaubu par to, kurš ir atbildīgs?

-   Nekādu.

-   Teicami. Vai tev ir tas, ko es lūdzu?

Slepkavas acis iezalgojās melnas kā nafta. Viņš izvilka smagu elektronisku ierīci un novietoja to uz galda.

Šķita, ka pustumsā sēdošais vīrietis ir iepriecināts.

-    Esi labi pastrādājis.

-   Kalpot brālībai ir gods, - slepkava atteica.

-    Drīzumā sāksies otrais posms. Atpūties labi! Šonakt mēs pārvērtīsim pasauli.

4

Roberta Lengdona "Saab 900S" izšāvās no Kelahana tuneļa un iznira Bostonas ostas austrumu pusē netālu no pagrieziena uz Ļogana lidostu. Noskaidrojis turpmāko virzienu, Lengdons sameklēja Aviācijas ceļu un nogriezās pa kreisi gar veco "Eas- tern Airlines" ēku. Ticis uz piebraucamā ceļa, viņš redzēja trīssimt jardu attālumā tumsā vīdam angāru. Uz tā bija uzkrāsots milzīgs cipars "4". Viņš iebrauca autostāvvietā un izkāpa no mašīnas.

Gar ēkas stūri nāca vīrietis ar apaļu seju zilā lidotāja tērpā.

- Roberts Lengdons? - viņš uzsauca. Balss skanēja draudzīgi. Tajā bija jaušams kāds nenosakāms akcents.

-   Viņš pats, - Lengdons atbildēja, aizslēgdams mašīnu.

-   Tieši laikā, - vīrs sacīja. - Nupat kā nosēdos. Lūdzu, nāciet līdzi!

Ejot ap ēku, Lengdons juta spriedzi. Viņš nebija radis saņemt noslēpumainus telefona zvanus un slepeni tikties ar nepazīstamiem cilvēkiem. Nezinādams, kas gaidāms, viņš bija ģērbies tādās drēbēs, kādās parasti ieradās auditorijā, - rievotas kokvilnas bikses, svīteris ar augstu apkakli un skotu tvīda uzvalka žakete. Soļodams viņš gremdējās pārdomās par faksa lapu žaketes kabatā, vēl aizvien satriekts par tajā redzamo attēlu.

Šķita, ka pilots pamanījis Lengdona satraukumu.

-Jums taču lidošana nesagādā raizes, vai ne, ser?

-   Nebūt ne, - Lengdons atbildēja. Raizes sagādā līķi ar iededzinātām zīmēm. Lidošanu es kaut kā pārcietīšu.

Vīrietis aizveda Lengdonu līdz angāra galam. Viņi nogriezās ap stūri un izgāja uz starta ceļa.

Lengdons apstājās kā zemē iemiets un nesaprašanā blenza uz lidaparātu, kas stāvēja uz asfalta.

-    Mēs lidosim ar šo?

Vīrs pasmīnēja.

-    Patīk?

Lengdons labu laiku nenolaida no tā acis.

-    Patīk? Kas tas tāds, pie velna, ir?

Lidaparāts, kas pavērās skatienam, bija milzīgs. Tas nedaudz atgādināja kosmosa kuģi, vienīgi fizelāžas virspuse bija tāda kā nošķelta un ideāli līdzena. Uz starta ceļa tas izskatījās pēc milzu ķīļa. Pirmajā acumirklī Lengdonam likās, ka viņš vēl joprojām nav pamodies. Šķita, ka šis transporta līdzeklis spēj pacelties gaisā ne augstāk kā "Buick". Spārnu tam nebija - tikai divi strupi stabi- lizatori korpusa sānos pakaļgalā. Turpat stāvus pacēlās pāris muguras ķīļu. Citādi lidaparāts sastāvēja tikai no gluda korpusa - divsimt pēdu no priekšas līdz pakaļgalam -, pat ne iluminatoru, dkai korpuss.

-   Svars ar pilnu degvielas tvertni - divsimt piecdesmit tūkstoši kilogramu, - pilots klāstīja, lielīdamies kā tēvs ar jaundzimušo. - Darbojas ar šķidru ūdeņradi. Apvalks no titāna loksnēm ar silikona karbīda šķiedrām. Grūdiena un svara attiecība ir divdesmit pret vienu; vairākumam laineru šī attiecība ir septiņi pret vienu. Direktors droši vien velnišķīgi kāro ar jums tikties. Parasti viņš nesūta šo lielo zēnu.

-   Šis rīks pat lido? - Lengdons brīnījās.

Pilots pasmaidīja.

-    Kā nu ne. - Viņš veda Lengdonu pa asfaltu pie lidmašīnas. - Zinu, tas izskatās mazliet pārsteidzošs, taču pacentieties pierast. Pēc pieciem gadiem jūs šādus mazulīšus vien redzēsiet - SC, superātrais civiltransports. Mūsu laboratorija ir viena no pirmajām, kurai tāds ir.

Acīmredzot ellīga tā jūsu laboratorija, Lengdons nodomāja.

-   Šis ir "Boeing X-33" prototips, - pilots turpināja. - Taču pastāv desmitiem citu - ir tāds "National Aero Space Planē", krieviem ir "Scramjet", britiem "HOTOL". Jūsu acu priekšā ir nākotne, vienīgi paies zināms laiks, iekams tā nonāks līdz sabiedriskajam sektoram. Varat pamāt ardievas parastajai reaktīvajai lidmašīnai.

Lengdons piesardzīgi pacēla acis pret lidaparātu.

-    Es gan dotu priekšroku parastajai reaktīvajai lidmašīnai.

Pilots pameta ar roku pret trapu.

-   Nāciet te, lūdzu, mister Lengdon! Skatieties, kur liekat kājas!

Brīdi vēlāk Lengdons jau sēdēja tukšajā salonā. Pilots piesprādzēja viņu pirmajā rindā un nozuda lidaparāta priekšgalā.

Pārsteidza, ka salons izskatījās uz mata kā paplašināts komerciālās lidmašīnas salons. Vienīgā atšķirība bija tā, ka trūka iluminatoru, un tas Lengdonā modināja raizes. Viņš visu mūžu cieta no klaustrofobijas vieglā formā - bērnībā pārdzīvota starpgadījuma sekas, ko viņam tā ari nebija izdevies pārvarēt.

Riebums, ko Lengdons izjuta pret slēgtām telpām, nekādā ziņā nestindzināja, tomēr uzdzina izmisumu, kas izpaudās dažādos izsmalcinātos veidos. Viņš izvairījās no sportošanas slēgtās telpās, piemēram, no skvoša, un bija labprāt šķīries no prāvas summas par plašo Viktorijas laika māju ar augstiem griestiem, lai gan viņam pienācās ekonomiska fakultātes mītne. Lengdons bieži vien iedomājās, ka interesi par mākslas pasauli jau agrā jaunībā izraisījušas muzeju plašās, atklātās telpas.

Zem kājām rēkdami atdzīvojās dzinēji, liekot korpusam dobji nodrebēt. Lengdons smagi norija siekalas un gaidīja. Viņš juta, ka lidmašīna sāk lēnām ripot. Virs galvas neredzamā skaļrunī klusu ieskanējās kantrimūzika.

Blakus sēdeklim pie sienas divreiz iepīkstējās telefons. Lengdons nocēla klausuli.

-    Hallo!

-   Vai esat ērti iekārtojies, mister Lengdon?

-    Ne gluži.

-   Atslābinieties! Būsim tur pēc stundas.

-    Un kur tieši tas ir? - Lengdons prasīja, atskārzdams, ka viņam nav ne mazākās jausmas, uz kurieni viņš dodas.

-    Ženēvā, - atteica pilots, palielinādams dzinēju apgriezienus. - Laboratorija atrodas Ženēvā.

-    Ženēvā, - Lengdons atkārtoja, atviegloti uzelpodams. - Ņujorkas pavalsts ziemeļos. Es pazīstu kādu ģimeni, kas dzīvo pie Senekas ezera. Nezināju, ka Zenēvā ir fizikas laboratorija.

Pilots iesmējās.

-    Ne jau Ņujorkas pavalsts Ženēvā, mister Lengdon. Ženēvā, kas atrodas Šveicē.

Pagāja zināms laiks, līdz šis vārds nostiprinājās apziņā.

-    Šveicē? - Lengdons juta, ka pulss paātrinās. - Vai tad jūs neminējāt, ka laboratorija atrodas tikai stundas lidojuma attālumā?

-    Tas tiesa, mister Lengdon. - Pilots iesmējās. - Šīs lidmašīnas Maha skaitlis ir piecpadsmit.4

5

Slepkava kādā Eiropas pilsētā līkločiem spraucās cauri pūlim rosīgā ielā. Viņš bija spēcīgs vīrietis. Melnīgsnējs un pārliecinošs. Blēdīgs un izveicīgs. Muskuļi tikšanās saviļņojuma iespaidā vēl aizvien bija saspringti.

Viss noritēja labi, viņš savā nodabā prātoja. Kaut arī darba devējs seju nebija atklājis, slepkava jutās pagodināts, ka drīkstēja atrasties viņa klātbūtnē. Vai tiešām tikai piecpadsmit dienu pagājis, kopš darba devējs bija pirmo reizi sazinājies ar viņu? Slepkava joprojām atcerējās katru telefona sarunas laikā izteikto vārdu…

-   Mans vārds ir Jānuss, - bija pavēstījis zvanītājs. - Savā ziņā esam asinsbrāļi. Mums ir viens un tas pats ienaidnieks. Dzirdēju, ka jūsu iemaņas iespējams nolīgt.

-   Tas atkarīgs no tā, ko jūs pārstāvat, - slepkava atbildēja.

Zvanītājs pastāstīja.

-    Vai tas, jūsuprāt, ir asprātīgi?

-   Noprotu, ka esat dzirdējis šo nosaukumu, - atteica zvanītājs.

-    Pats par sevi saprotams, šī brālība ir leģendāra.

-    Bet jūs tik un tā šaubāties, vai esmu tas, par ko uzdodos.

-    Visiem zināms, ka brālība sairusi putekļos.

-   Viltīgs gājiens. Visbīstamākais ienaidnieks ir tāds, no kura neviens nebīstas.

Slepkavu nepameta skepse.

-    Brālība ir izdzīvojusi?

-    Dziļāk pagrīdē nekā jebkad agrāk. Mūsu saknes iestiepjas visā, ko redzat… pat mūsu niknākā ienaidnieka svētajā cietoksnī.

-    Tas nav iespējams. Viņi ir neievainojami.

-    Mūsu taustekļi stiepjas tālu.

-Tik tālu nestiepjas neviena taustekļi.

-   Drīz jo drīz jūs tam noticēsiet. Brālība jau sākusi paust savu neapstrīdamo varenību.

-    Ko jūs domājat paveikt?

Zvanītājs pastāstīja.

Slepkavas acis iepletās.

-    Neiespējams uzdevums.

Nākamajā dienā laikrakstus visā pasaulē rotāja tieši tāds pats virsraksts. Slepkava beidzot noticēja.

Tagad, piecpadsmit dienu vēlāk, slepkavas ticība bija nostiprinājusies.

Brālība ir noturējusies, viņš prātoja. Šonakt tā iznāks atklātībā, lai demonstrētu savu īsto spēku.

Slepkava joprojām līkumoja pa ielu, un viņa melnās acis draudīgi mirdzēja. Viņa pakalpojumus bija lūgusi viena no slepenākajām un baismīgākajām brālībām, kāda vien mitusi zemes virsū. Viņu izvēle ir saprātīga, slepkava nodomāja. Viņa prasmi ievērot diskrētumu pārspēja vienīgi viņa nāves nesēja reputācija.

Līdz šim viņš tai bija kalpojis cēli. Kā runāts, viņš bija pastrādājis slepkavību un nogādājis objektu Jānusam. Tagad Jānu- sa ziņā bija izmantot savu varu, lai nodrošinātu priekšmeta novietojumu.

Novietojumu…

Slepkava gudroja, kā gan Jānusa spēkos būs paveikt tādu sarežģītu uzdevumu. Tam cilvēkam acīmredzot bija sakari iekšienē. Šķita, ka brālības valdījumam nav robežu.

Jānuss, iedomājās slepkava. Jādomā, ka segvārds. Interesanti, viņš sprieda, vai tam ir saistība ar romiešu divsejaino dievu… vai Saturna pavadoni? Lai gan tam nebija nekādas nozīmes. Jānusa rokās bija bezgalīga vara. Viņš to bija pierādījis bez šaubu ēnas.

Slepkava soļodams iztēlojās, kā senči no debesīm viņam uzsmaida. Šodien viņš cīnās viņu kaujā, viņš spēkojas ar to pašu ienaidnieku, ar kuru tie karojuši gadsimtiem ilgi, jau kopš vienpadsmitā gadsimta… kad ienaidnieka krusta gājienu armijas bija pirmo reizi sirojušas pa viņa zemi, piesmejot un slaktējot viņa ļaudis, pasludinot tos par nešķīstiem, apgānot to tempļus un dievus.

Lai aizsargātos, senči bija izveidojuši nelielu, toties zvērīgu armiju. Tās karavīri kļuva slaveni visā zemē - lietpratīgi bendes, kas klīda pa laukiem un nonāvēja ikvienu ienaidnieku, kurš patrāpījās ceļā. Viņi bija izslavēti ne tikai ar brutālajām slepkavībām, bet arī ar asinsdarbu nosvinēšanu, rīkojot apdullinošas dzīres, kurās lietoja narkotikas. Viņu iecienītā narkotiskā viela bija spēcīgs, apskurbinošs līdzeklis, ko paši sauca par hashish.

Nāves nesēju draudīgajai slavai izplatoties, viņus sāka dēvēt vienā vārdā - par hassassin (burtiski: "hašiša pielūdzēji"). Vārds Imssassin kļuva par sinonīmu nāvei gandrīz ikvienā valodā uz zemes. Šis vārds tiek lietots arī šobaltdien, pat mūsdienu angļu valodā… taču tas ir attīstījies, gluži tāpat kā nonāvēšanas māksla.

Tagad to izrunā assassin - slepkava.

6

Bija pagājušas sešdesmit četras minūtes, un skeptiskais Roberts Lengdons, juzdams nelielu nelabumu, nokāpa pa trapu uz saules pielietā skrejceļa. Spirgts vējš plivināja viņa tvīda žaketes atlokus. Atrasties atklātā laukumā bija brīnišķīgi. Miegdams acis, viņš aplūkoja lekno, zaļojošo ieleju, kas stiepās visapkārt sniegiem klātajām kalnu virsotnēm.

Es sapņoju, viņam ienāca prātā. Kuru katru brīdi pamodīšos.

-     Laipni lūgts Šveicē! - pilots auroja cauri kosmoplāna "X-33" šķidrās degvielas HEDM dzinēju rēkoņai, kas pamazām noklusa zem kājām.

Lengdons ielūkojās pulkstenī. Tas rādīja 7:07 no rīta.

-   Jūs esat šķērsojis sešas laika joslas, - pilots pavēstīja. - Te pulkstenis rāda mazliet pāri vieniem dienā.

Lengdons pārgrozīja rādītājus.

-    Kā jūtaties?

Viņš paberzēja vēderu.

-   Tā, it kā būtu izēdis polistirola putu krūzīti.

Pilots pamāja ar galvu.

-   Augstuma slimība. Mēs lidojām sešdesmit tūkstošu pēdu augstumā. Tur cilvēks ir par trīsdesmit procentiem vieglāks. Par laimi, tas bija tikai tāds lēciens pāri peļķei. Turpretī, lidojot uz To- kiju, es būtu spiests pacelties līdz pašai augšai - simt jūdžu augstumā. Tad nu gan jums iekšas apmestos otrādi.

Lengdons vāri palocīja galvu un nosprieda, ka viegli ticis cauri. Ņemot vērā visus apstākļus, lidojums bija noritējis gaužām parasti. Protams, paātrinājums pacelšanās laikā bija neiedomājams, taču citādi lidmašīnas gaita bija visai tipiska - paretam neliela turbulence, pāris reižu mainījās spiediens, lidaparātam virzoties augstāk, taču pilnīgi nekas neliecināja, ka viņi bija trau- kušies pa gaisu ar prātu apstulbinošu ātrumu - vienpadsmit tūkstoši jūdžu stundā.

Uz skrejceļa izbrāzās saujiņa mehāniķu aprūpēt "X-33". Pilots pavadīja Lengdonu uz melnu "Peugeot" sedanu stāvlaukumā aiz dispečeru torņa. Bridi vēlāk viņi joņoja pa bruģakmeņiem klātu ceļu, kas stiepās cauri ielejai. Tālumā slējās tikko saredzams ēku puduris. Aiz logiem zālainie lauki saplūda miglā.

Lengdons neticīgi vēroja, kā pilots liek spidometram uzkāpt līdz atzīmei simt septiņdesmit kilometru stundā - vairāk nekā simt jūdžu stundā. Kas šim puisim tā par apsēstību ar ātrumu?

-    Līdz laboratorijai ir pieci kilometri, - pilots paskaidroja. - Nogādāšu jūs turp divu minūšu laikā.

Lengdons veltīgi meklēja drošības jostu. Labāk būtu nogādājis trijās minūtēs, bet dzīvu.

Automašīna traucās tālāk.

-   Jums patīk Reba? - pilots vaicāja, iemezdams automašīnas magnetofonā kaseti.

Iedziedājās sievietes balss. "Tās ir tikai bailes palikt vienai…"

Man nekādu baiļu nav, Lengdons izklaidīgi prātoja. Kolēģes bieži zobojās, ka viņa muzejiskās vērtības kultūras pieminekļu kolekcija nav nekas cits kā mēģinājums aizpildīt tukšu māju, kurai, kā viņas apgalvoja, krietni par labu nāktu sievietes klātbūtne. Lengdons arvien atsmēja, atgādinādams, ka viņa dzīvē jau ir trīs mīlestības - simbolisms, ūdenspolo un vecpuiša dzīve -, un pēdējā nozīmēja brīvību, kas ļāva ceļot pa pasauli, gulēt tik ilgi, cik vien iegribas, un baudīt klusus vakarus mājā ar glāzi brendija un labu grāmatu.

-   Mums ir gluži kā maza pilsētiņa, - ierunājās pilots, atsaukdams īstenībā aizsapņojušos Lengdonu. - Ne tikai laboratorijas. Mums ir lielveikali, slimnīca, pat kinoteātris.

Lengdons vienaldzīgi palocīja galvu un palūkojās uz atstatus izvietotajiem namiem, kas iznira acu priekšā.

-   Turklāt mums pieder lielākā iekārta pasaulē, - pilots piemetināja.

-    Patiesi? - Lengdons pārlaida acis laukam.

-    Šeit jūs to neredzēsiet, ser. - Pilots pasmaidīja. - Tā ir norakta sešus stāvus zem zemes.

Lengdonam pietrūka laika iztaujāšanai. Pilots nebrīdinot nobremzēja. Automobilis, riepām kaucot, apstājās pie nocietinātas caurlaides ēkas.

Lengdons izlasīja uz tās uzrakstu SECURITE. ARR&Ecirc;TEZ.'5 Viņu piepeši sagrāba panika un vienlaikus arī atskārsme, kur viņš atrodas.

-    Ak dievs! Es nepaņēmu pasi!

-   Pases nav nepieciešamas, - pilots viņu mierināja. - Mēs jau labi sen noslēdzām vienošanos ar Šveices valdību.

Lengdons kā nolēmēts vēroja, kā šoferis pasniedz apsargam identifikācijas karti. Sargkareivis izlaida to cauri elektroniskai autentiskuma noteikšanas ierīcei. Uz aparāta iezibsnījās zaļa spuldzīte.

-    Pasažiera vārds?

-    Roberts Lengdons, - atteica šoferis.

-    Pie kā viesojas?

-   Pie direktora.

Sargkareivis sarauca uzacis. Viņš pagriezās un ieskatījās izdrukā, salīdzinādams to ar ziņām datora ekrānā, tad atgriezās pie loga.

-    Novēlu patīkamu viesošanos, mister Lengdon!

Automobilis šāvās tālāk, aizvien straujāk pieveicot divsimt

jardu plašu apli, kas veda pie ēkas galvenajām durvīm. Priekšā vīdēja ultramoderna taisnstūraina stikla un tērauda celtne. Ēkas pārsteidzošais, caurspīdīgais dizains radīja Lengdonā izbrīnu. Viņš jau sen loloja siltas jūtas pret arhitektūru.

-   Stikla katedrāle, - pavadonis ieminējās.

-    Baznīca?

-    Sasodīts, nē! Baznīca ir tieši tas, kas mums šeit nav vajadzīgs. Šaipusē vienīgā reliģija ir fizika. Drīkstat pēc sirds patikas velti valkāt Dieva vārdu, - viņš iesmējās, - tikai nezākājiet kvar- kus vai hadronus.

Lengdons samulsis sēdēja, kamēr šoferis apgrieza mašīnu un apstādināja pie stikla celtnes. Kvarki un hadroni? Nekādas robežkontroles? Lidmašīnas ar Maha skaitli 15? Kas, ellē ratā, šie tādi ir? Atbildi sniedza uzraksts, kas bija iegravēts granīta plāksnē pie ēkas.

(CERN) Conseil Europйen pour la Recherche Nuclйaire

-   Eiropas Padomes kodolizpēte? - Lengdons pavaicāja, būdams diezgan drošs, ka iztulkojis pareizi.

Šoferis neatbildēja. Viņš bija noliecies uz priekšu un darbojās ap automobiļa kasešu magnetofonu.

-   Te jums jāizkāpj. Direktors jūs sagaidīs pie šīm durvīm.

Lengdons pamanīja no ēkas izbraucam vīrieti invalīdu ratiņos. Viņam varēja būt mazliet vairāk par sešdesmit. Kalsnējs, pilnīgi plikgalvains, ar bargu žokļa līniju. Mugurā viņam bija balts laboratorijas apmetnis un kājās auduma kurpes, kas stingri balstījās pret braucamkrēsla kāju paliktni. Vīrieša acis izskatījās nedzīvas - kā divi pelēki oļi.

-   Tas ir viņš? - Lengdons pajautāja.

Šoferis pacēla acis.

-    Tā, sasodīts! - Viņš pagriezās un uzmeta Lengdonam skatienu, kas nevēstīja neko labu. - Kā vilku piemin…

Nebūdams drošs, kas sagaidāms, Lengdons izkāpa no automobiļa.

Vīrietis invalīdu ratiņos strauji piebrauca Lengdonam klāt un pastiepa miklu plaukstu.

-    Lengdona kungs? Es jums zvanīju. Mans vārds ir Maksi- miliāns Kolers.

7

Maksimiliāns Kolers, CERN ģenerāldirektors, aiz muguras tika saukāts par Konig - Ķēniņu. Šis tituls personībai, kas no sava braucamkrēsla troņa valdīja pār impēriju, bija piešķirts vairāk aiz bailēm nekā aiz godbijības. Kaut tikai retais pazina viņu personiski, šaušalīgais nostāsts par viņa saslimšanu, kas viņu padarījusi par kropli, kā leģenda klīda pa CERN, un atradās tādi, kas pārmeta viņam īgnumu… bet ne kaislīgo nodošanos zinātnei.

Lengdons Kolera klātbūtnē bija uzturējies tikai dažus mirkļus, taču juta, ka direktors ir no tiem cilvēkiem, kuri ietur distanci. Lengdons attapās, ka gandrīz skrien, lai turētos līdzās Kolera elektriskajam braucamkrēslam, kad tas klusi traucās uz durvīm. Tādus invalīdu ratiņus Lengdons vēl nebija redzējis - tie bija apgādāti ar neskaitāmām elektroniskām ierīcēm, ari ar daudzlīniju telefonu, peidžeru sistēmu, datora displeju, pat mazu, portatīvu videokameru. Ķēniņa Kolera mobilais komandcentrs.

Lengdons sekoja viņam pa automātiskajām durvīm CERN apjomīgajā galvenajā vestibilā.

Stikla katedrāle, Lengdons nodomāja, paceļot acis augšup.

Virs galvas pēcpusdienas saulē zaigoja iezilgans stikla jumts, zīmējot gaisā ģeometrisku veidolu starus un piešķirot telpai majestātiskuma noskaņu. Uz baltajām flīžu sienām un marmora grīdas kā vēnas krita šķautņainas ēnas. Gaiss šķita tīrs, sterils. Visapkārt šaudījās saujiņa zinātnieku, to soļi atbalsojās hallē.

-   Šeit, ludzu, mister Lengdon! - Balss skanēja gandrīz elektroniski. Akcents bija stīvs un precīzs, gluži kā Kolera tēraudcie- tie sejas vaibsti. Kolers nokāsējās, noslaucīja muti baltā mutautā un pavērsa nedzīvās pelēkās acis pret Lengdonu. - Lūdzu, pielieciet soli! - Tā vien likās, ka viņa ratiņi gluži vai joņo pa flīzēm klāto grīdu.

Lengdons viņam sekoja, soļodams garām neskaitāmiem gaiteņiem, kas aizsākās galvenajā iekšējā pagalmā. Ikvienā kūsāja rosība. Zinātnieki, pamanījuši Koleru kopā ar Lengdonu, lūkojās viņos ar tādu kā izbrīnu, itin kā prātodami, kas Lengdons tāds ir, ka izpelnījies Koleru par pavadoni.

-    Ar kaunu atzīstu, - Lengdons iedrošinājās uzsākt sarunu, - ka nekad neesmu dzirdējis par CERN.

-    Tas nav nekas pārsteidzošs, - Kolers atteica, un aprautā atbilde izskanēja skarbi. - Vairākums amerikāņu Eiropu neuzskata par pasaules līderi zinātniskos pētījumos. Viņiem mēs esam senlaicīgs iepirkšanās kvartāls - dīvaina izpratne, ņemot vērā, no kurām valstīm nākuši izcilie zinātnieki Einšteins, Galilejs un Ņfū- tons.

Lengdons īsti nezināja, ko atbildēt. Viņš izvilka no kabatas faksa lapu.

-   Šis cilvēks fotogrāfijā… vai varat…

Kolers ar rokas mājienu viņu atraidīja.

-    Lūdzu! Ne šeit. Es jūs pie viņa vedu. - Viņš izstiepa roku. - Varbūt dodiet to man.

Lengdons, pasniedzis Kolerām lapu, rāmi turējās tam līdzās.

Kolers krasi pagriezās pa kreisi un iestūrēja plašā gaitenī, kura sienas greznoja godalgas un uzslavas raksti. īpaši izcēlās milzīga bronzas plāksne. Lengdons palēnināja soli, lai, garām ejot, izlasītu iegravēto uzrakstu.

ARS ELECTROMCA BALVA par kultūras jaunievedumiem digitālajā laikmetā. Piešķirta Timām Bernersam Lī un CERN par PASAULES TIMEKĻA izgudrošanu.

Sasodīta būšana, Lengdons, izlasījis tekstu, sevī nopuko- jās. šis vecis nudien nedzina velnu. Lengdonam bija palicis atmiņā, ka tīmeklis ir amerikāņu izgudrojums. Tiesa, viņa zināšanas par internetu aprobežojās ar paša grāmatas mājas lapas un paretam Luvras vai Prado muzeja kolekciju izpēti ar veco ma- kintošu.

-   Tīmeklis, - sacīja Kolers, noklepojies un noslaucījis muti, - aizsākās šeit kā lokālo datoru darbstaciju tīkls. Tas ļāva dažādu nodaļu zinātniekiem diendienā dalīties atklājumos. Protams, visa pasaule dzīvo ar domu, ka tīmeklis ir ASV izgudrojums.

Lengdons sekoja viņam zālē.

-    Tad kādēļ gan nedarīt zināmu īsto atklājēju?

Kolers paraustīja plecus, acīmredzami garlaikots.

-    Niecīgs pārpratums par nebūtisku tehnoloģiju. CERN ir daudz dižāks par tīklā saslēgtiem datoriem visā pasaulē. Mūsu speciālisti dienu no dienas rada brīnumus.

Lengdons uzmeta Kolerām jautājošu skatienu.

-    Brīnumus? - Vārds "brīnums" neietilpa Hārvarda universitātes Fērčailda zinātnes ēkas darbinieku vārdu krājumā. Brīnumus atstāja Teoloģijas fakultātes ziņā.

-   Jūs izklausāties skeptisks, - Kolers teica. - Jūs pētāt reliģijas simbolus. Vai tad jūs neticat brīnumiem?

-   Pagaidām neesmu noformulējis viedokli par brīnumiem, - Lengdons atbildēja. īpaši par tiem, kas notiek zinātniskās laboratorijās.

-   Iespējams, "brīnums" nav precīzs apzīmējums. Es tikai centos runāt jūsu valodā.

-   Manā valodā? - Lengdons piepeši jutās neomulīgi. - Nevēlos likt jums vilties, ser, bet es tiešām pētu reliģijas simbolus - esmu universitātes pasniedzējs, nevis mācītājs.

Kolers negaidīti palēnināja gaitu un apstājās. Viņa skadens mazliet atmaiga.

-   Skaidrs, ka tā. Spriedu pārlieku prasti. Lai analizētu vēža simptomus, nav ar vēzi jāsaslimst.

Lengdons nebija dzirdējis to ietērpjam šādos vārdos.

Turpinot ceļu pa gaiteni, Kolers atzinīgi pamāja ar galvu.

-   Man rodas nojausma, ka mēs ļoti labi sapratīsimies, mister Lengdon.

Lengdons nez kāpēc par to šaubījās.

Abi steidzās tālāk, un Lengdons saklausīja dobju rūkoņu tālu priekšā. Troksnis ar katru soli kļuva aizvien izteiktāks, atbalsojoties caur sienām. Šķita, ka tas nāk no gaiteņa gala viņiem priekšā.

-   Kas tas ir? - Lengdons beidzot ieprasījās, spiests runāt pilnā balsī. Viņš jutās tā, it kā tuvotos darbīgam vulkānam.

-   Brīvā kritiena kamera, - atteica Kolers, un viņa dobjā balss bez pūlēm pārspēja troksni. Sīkākus paskaidrojumus viņš nesniedza.

Lengdons vairs netaujāja. Viņš bija pārguris, un nelikās, ka Maksimiliāns Kolers kārotu izcīnīt balvu par viesmīlību. Lengdons sev atgādināja, kādēļ bija šeit ieradies. "Hluminati". Viņš pieņēma, ka kaut kur šajā grandiozajā iestādē atrodas līķis… līķis ar iededzinātu simbolu, kura dēļ viņš nupat bija mērojis trīs tūkstošus jūdžu.

Tuvojoties gaiteņa galam, rūkoņa vērtās gandrīz apdullinoša, tā vibrēja cauri Lengdona apavu zolēm. Viņi iznāca no līkuma, un labajā pusē kļuva redzama novērošanas galerija. Liektajā sienā četrās vietās bija iestrādāti biezi stikli, kas atgādināja zemūdenes iluminatorus. Lengdons apstājies pa vienu palūkojās.

Profesors Roberts Lengdons savā mūžā bija redzējis daudz dīvainību, taču šī pārspēja visu. Viņš pāris reižu samiedza acis, baidoties, ka redz halucinācijas. Viņš raudzījās milzīgā apaļā kamerā. Tajā kā bezsvara stāvoklī lidinājās cilvēki. Veseli trīs. Viens, pavicinājis rokas, pārmeta gaisā salto.

Augstais Dievs, Lengdons domās izdvesa. Es atrodos burvja Ožas zemē.

Kamera bija izklāta ar sietu kā ar milzīgu palagu. Zem sieta bija redzamas varena metāla propellera kontūras.

-   Brīvā kritiena kamera, - ierunājās Kolers, apstājies, lai pagaidītu Lengdonu. - Izpletņlēkšana telpās. Stresa noņemšanai. Tas ir vertikāls vēja tunelis.

Lengdons pārsteigts nespēja atraut skatienu no tā, ko redzēja. Viena no brīvā kritiena entuziastēm, visai korpulenta sieviete, manevrēja tuvāk logam. Sievieti šurpu turpu svaidīja gaisa straumes, taču viņa pasmaidīja un pazibināja Lengdonam uz augšu paceltu īkšķi. Lengdons vārgi pasmaidīja pretī un atbildēja ar tādu pašu žestu, prātodams, vai sievietei zināms, ka tas ir sens faila un vīrieša auglības simbols.

Lengdons ievēroja, ka tuklā sieviete ir vienīgā, kurai pie muguras piestiprināts kaut kas līdzīgs miniatūram izpletnim. Audekla tīstoklis bangoja virs viņas kā rotaļlieta.

-   Kam viņai tas mazais izpletnis? - Lengdons noprasīja Kolerām. - Tā diametrs diez vai ir lielāks par jardu.

-    Berze, - Kolers paskaidroja. - Samazina aerodinamisko spēju, lai propellera gaisa strāvas var viņu pacelt. - Viņš virzījās tālāk pa gaiteni. - Viens kvadrātjards kavēkļa palēnina ķermeņa kritienu par gandrīz divdesmit procentiem.

Lengdons neizteiksmīgi pamāja ar galvu.

Profesoram ne prātā nenāca, ka tajā pašā vakarā simtiem jūdžu attālumā citā valstī šī informācija izglābs viņam dzīvību.

8

Kad Kolers un Lengdons pa CERN galvenā kompleksa sētaspuses durvīm iznira spilgtajā Šveices saules gaismā, Lengdons jutās tā, it kā būtu aiztransportēts mājās. Acīm pavērās ainava, kas atgādināja Efeju līgas universitātes pilsētiņu6 .

Zālaina nogāze stiepās lejup, pāraugot plašā ieplakā. Cukur- kļavu puduri izraibināja kvadrātveida laukumus, kur vijās takas un bija izvietotas ķieģeļu kopmītņu ēkas. Tajās iekšā un ārā šaudījās erudīta izskata cilvēki ar grāmatu kaudzēm rokās. It kā lai akcentētu koledžas gaisotni, divi garmataini hipiji mētāja lidojošo šķīvīti, baudot Mālera Ceturtās simfonijas dārdus no atvērtā kopmītnes loga.

-   Šīs ir mūsu darbinieku kopmītnes, - Kolers skaidroja, aizvien ātrāk traukdamies lejā pa taciņu pretī ēkām. - Mums šeit strādā vairāk nekā trīs tūkstoši fiziķu. CERN viena pati nodarbina vairāk nekā pusi elementārdaļiņu fiziķu pasaulē, gaišākos prātus uz zemeslodes, - vāciešus, japāņus, itāliešus, holandiešus un daudzus citus. Mūsu fiziķi pārstāv vairāk nekā piecsimt universitāšu un sešdesmit tautību.

Lengdons bija pārsteigts.

-    Kā viņi visi sazinās?

-    Angliski, protams. Universālā zinātnes valoda.

Lengdons gan bija dzirdējis, ka universālā zinātnes valoda

ir matemātika, tomēr jutās pārāk noguris, lai to apstrīdētu. Viņš paklausīgi sekoja Kolerām lejup pa taciņu.

Pusceļā viņiem paskrēja garām jauneklis. Uz T krekla viņam dižojās vēstījums: BEZ VVT NAV SLAVAS!

Lengdons mulsi nolūkojās viņam pakaļ.

-VVT?

-    Vispārējā vienotā teorija, - Kolers izmeta. - Teorija, kas visam pamatā.

-    Skaidrs, - atteica Lengdons, lai gan viņam nekas nebija skaidrs.

-   Vai pārzināt elementārdaļiņu fiziku, mister Lengdon?

Lengdons paraustīja plecus.

-   Es pārzinu vispārējo fiziku - krītoši ķermeņi un tādā garā. - Gadiem ilgā pieredze tramplīnlēkšanā bija iedzinusi viņā godbijību pret gravitācijas pieauguma neaptveramo spēku. - Elementārdaļiņu fizika ir mācība par atomiem, vai ne?

Kolers papurināja galvu.

-    Salīdzinājumā ar to, ko pētām mēs, atomi atgādina planētas. Mūs interesē atoma kodols - nieka desmittūkstošā daļa no tā. - Viņš kārtējo reizi iekāsējās, izklausīdamies savārdzis. - CERN darbinieki un darbinieces šeit meklē atbildes uz jautājumiem, ko cilvēce uzdod jau kopš neatminamiem laikiem. Kā mēs esam radušies? No kā mēs sastāvam?

-    Un šīs atbildes ir rodamas fizikas laboratorijā?

-   Jūs izklausāties izbrīnījies.

-    Es tāds esmu. Šie jautājumi šķiet garīgi.

-    Mister Lengdon, visi jautājumi savulaik bijuši garīgi. Jau kopš neatminamiem laikiem garīgumu un reliģiju sauca aizpildīt baltos plankumus, kurus zinātnei izprast nebija pa spēkam. Saules lēktu un rietu agrāk piedēvēja Hēlijam un liesmojošiem kaujas ratiem. Zemestrīces un paisuma un bēguma viļņi bija Poseidona dusmas. Zinātne jau pierādījumi, ka šie dievi ir neīsti elki. Drīz tiks pierādīts, ka visi dievi ir neīsti elki. Zinātne jau sniegusi atbildes gandrīz uz visiem jautājumiem, kādus cilvēks spējis uzdot. Palikuši vien daži, un tie ir ezoteriski jautājumi. Kāda ir mūsu izcelsme? Kāds ir mūsu uzdevums? Kāda ir dzīves un Visuma jēga?

Lengdons bija pārsteigts.

-   Un CERN pūlas rast atbildes uz šādiem jautājumiem?

-    Labojums. Uz šiem jautājumiem mēs sniedzam atbildes.

Lengdons apklusa. Abi vīrieši meta līkločus pa apdzīvotajiem četrstūriem. Pāri galvām aizzibēja lidojošais šķīvītis un, slīdot pa zemi, apstājās tieši viņiem priekšā. Kolers nelikās ne zinis un devās tālāk.

No laukuma otras puses atskanēja balss.

-   S'il vous plait!7 - Lengdons palūkojās turp. Viņam māja pavecāks sirms vīrs plānā džemperi ar uzrakstu COLLEGE PARIS. Lengdons pacēla lidojošo šķīvīti un lietpratīgi pasvieda to atpakaļ. Vīrs to uztvēra uz pirksta, pāris reižu pamētāja un tad pār plecu aizlidināja savam partnerim. -Mērci!* - viņš uzsauca Leng- donam.

-   Apsveicu! - ieminējās Kolers, kad Lengdons piebiedrojās viņam. - Jūs tikko pamētāt šķīvīti Nobela prēmijas laureātam Zor- žam Šarpakam, daudzvadu proporcionālās telpas izgudrotājam.

Lengdons palocīja galvu. Man šodien veicas.

Pagāja vēl trīs minūtes, līdz Lengdons un Kolers nonāca pie galamērķa - lielas, labi uzturētas, apšu birzs apņemtas kopmītnes. Salīdzinājumā ar citām kopmītņu celtnēm šī izskatījās grezna. Akmenī iegravēts uzraksts virs dūnām vēstīja: ĒKA C.

Izdomas bagāts nosaukums. Lengdons nosmīnēja.

Taču, par spīti askētiskajam nosaukumam, ēka C atbilda Lengdona izpratnei par labu arhitektūras stilu - tā bija konservatīva un solīda. Sarkanu ķieģeļu fasāde, izrotāta balustrāde, ēku viscaur ieskāva simetriski dzīvžogi. Abi vīrieši devās augšā pa akmens taciņu uz durvīm un izgāja cauri vārtiem, ko veidoja divas marmora kolonnas. Uz vienas kāds bija uzrakstījis:

ŠI IR JONISKĀ KOLONNA

Fiziķu grafiti? Lengdons klusībā prātoja, aplūkodams kolonnu un savā nodabā vīpsnādams.

-Jūtos atvieglots, redzot, ka pat spoži fiziķi pieļauj kļūdas.

Kolers palūkojās pār plecu.

-    Kādas kļūdas?

-   Tas, kurš to rakstījis, nošāvis greizi. Šī nav joniskā kolonna. Jonisko kolonnu platums viscaur ir vienāds. Šī ir konusveida. Tā ir doriskā kolonna - kā Grieķijā. Plaši izplatīts misēklis.

Kolers nepasmaidīja.

-   Autors gribējis pajokot, mister Lengdon. Ar jonisko domāts tāds, kas satur jonus - elektriski lādētas daļiņas. Tos satur lielākā daļa objektu.

Lengdons pār plecu pameta skatienu uz kolonnu un novaidējās.

Izkāpdams no lifta ēkas C augšējā stāvā, Lengdons vēl aizvien jutās muļķīgi. Viņš sekoja Kolerām pa nevainojami iekārtotu gaiteni. Tas bija ieturēts tradicionālajā franču koloniālajā stilā - ķirškrāsas dīvāns, porcelāna grīdas vāze un vītņveida koka rotājumi.

-   Mums patīk, ja štata zinātnieki jūtas ērti, - Kolers paskaidroja.

Tas ir acīmredzams, Lengdons nodomāja.

-Tātad šeit mita faksa sūtījumā redzamais vīrietis? Viens no jūsu atbildīgajiem darbiniekiem?

-   Jā, - Kolers atbildēja. - Vētra šorīt neieradās uz tikšanos ar mani un neatsaucās uz peidžera ziņojumu. Es uzbraucu te, augšā, viņu meklēt un atradu mirušu dzīvojamā istabā.

Lengdonu pārņēma saltas tirpas, atskāršot, ka tūliņ redzēs mirušu cilvēku. Viņa kuņģis nebija īpaši tēraudciets. Šo vājību viņš sevī bija atklājis mākslas vēstures lekcijas laikā, kad pasniedzējs studentiem darīja zināmu, ka Leonardo da Vinči zināšanas par cilvēka ķermeni ieguvis, ekshumējot līķus un secējot to muskulatūru.

Kolers rādīja ceļu uz gaiteņa tālāko galu. Tur bija vienas durvis.

-   Bēniņu dzīvoklis, kā pie jums saka, - Kolers paziņoja, notrausdams sviedru lāsīti no pieres.

Lengdons uzlūkoja vientuļās ozolkoka durvis.

Uz durvju plāksnītes bija rakstīts:

LEONARDO VĒTRA

-   Leonardo Vētrām pēc nedēļas būtu apritējuši piecdesmit astoņi gadi, - Kolers pavēstīja. - Viņš bija viens no ģeniālākajiem mūslaiku zinātniekiem. Viņa nāve zinātnei ir milzu zaudējums.

Lengdonam mirkli šķita, ka samanījis Kolera akmenscietajā sejā emocijas. Taču tās izgaisa tikpat žigli, kā bija parādījušās. Kolers iebāza roku kabatā un izvilka milzīgu atslēgu saišķi.

Piepeši Lengdonam iešāvās prātā savāda doma. Ēka šķita ļaužu pamesta.

-    Kāpēc te neviena nav? - viņš jautāja. Šādu rosības trūkumu Lengdons nu nekādi nebija gaidījis - viņi taču grasījās ieiet nozieguma vietā.

-    Iemītnieki ir savās laboratorijās, - atteica Kolers, sameklējis īsto atslēgu.

-    Es domāju policiju, - Lengdons precizēja. - Vai tā jau aizbraukusi?

Kolers sastinga, neiebāzis atslēgu līdz galam slēdzenē.

-    Policija?

Lengdona acis sastapa direktora skatienu.

-   Policija. Jūs nosūtījāt man faksu ar slepkavības upura fotogrāfiju. Jūs taču noteikti izsaucāt policiju.

-    Protams, es to noteikti neizsaucu.

-Ko?

Kolera pelēko acu skatiens kļuva asāks.

-   Situācija ir sarežģīta, mister Lengdon.

Lengdons juta uzmācamies bažas.

-   Bet… vai par to ir zināms vēl kādam?

-   Jā. Leonardo adoptētajai meitai. Ari viņa ir CERN nodarbināta fiziķe un strādāja laboratorijā kopā ar tēvu. Viņi bija partneri. Mis Vētra šonedēļ bija aizbraukusi ekspedīcijā veikt pētījumus. Es informēju mis Vētru par tēva nāvi, un viņa patlaban brauc šurp.

-   Bet cilvēks noslepka…

-    Tiks veikta formāla izmeklēšana, - nelokāmi sacīja Kolers. - Katrā ziņā tiks pārmeklēta Vētras laboratorija, ko viņš ar meitu rūpīgi sargāja no svešām acīm. To pārbaudīs, kad atgriezīsies mis Vētra. Jūtu, ka esmu parādā viņai vismaz šo mazumiņu diskrē- tuma.

Kolers pagrieza atslēgu.

Durvīm atsprāgstot vaļā, gaitenī šņākdama izšāvās ledaina gaisa brāzma un iecirtās Lengdonam sejā. Viņš pārsteigumā atkāpās. Aiz sliekšņa redzamais atgādināja gandrīz vai citplanē- tiešu pasauli. Dzīvoklī bieza balta migla virpuļiem mutuļoja ap mēbelēm un iedna telpu necaurredzamā plīvurā.

-    Kas, pie velna…? - Lengdons stostījās.

-    Freona saldēšanas sistēma, - Kolers atteica. - Es atdzesi- nāju dzīvokli, lai līķis paliktu neskarts.

Sajutis sala kniebienus, Lengdons aizpogāja tvīda žaketi. Es atrodos Ožas zemē, viņš nodomāja. Un esmu aizmirsis savas burvju čibas.

9

Līķis uz grīdas taisni pretī Lengdonam izskatījās atbaidošs. Mirušais Leonardo Vētra gulēja uz muguras, izģērbts kails, un līķa āda bija zilganpelēka. Kakla kaulu šķēpeles izdūrušās cauri ādai, galva apgriezta otrādi. Seja, piespiesta pie grīdas, nebija redzama. Vīrietis gulēja sasalušā urīna peļķē, matiņos ap sarukušajām ģenitālijām bija sarma.

Cīnīdamies ar nelabumu, Lengdons ļāva skatienam krist uz upura krūtīm. Kaut ari Lengdons jau desmitiem reižu bija aplūkojis simetrisko ievainojumu faksa lapā, tagad, paša acīm skatīts, iededzinātais vārds šķita neizmērojami iespaidīgāks. Kontūras miesā bija iededzinātas un simbols izveidots… nevainojami.

Lengdons nezināja, vai neizturamās saltās tirpas, kas joņoja pār ķermeni, izraisīja aukstums vai absolūtais pārsteigums par nozīmi, ko pauda šis baisais skats.

Lengdons, sirdij dauzoties, apgāja līķim apkārt, lasīdams vārdu ačgārni un vēlreiz pārliecinādamies par simetrijas ideālumu. Redzot šo simbolu savām acīm, tas šķita kas neiedomājams.

-   Mister Lengdon?

Lengdons nedzirdēja. Viņš atradās citā pasaulē… savā pasaulē, savā elementā, pasaulē, kur viņu pāršalca izjūtas un kur sadūrās vēsture, mīts un fakts. Mehānisms griezās.

-    Mister Lengdon? - Kolers gaidīdams viņu pētīja.

Lengdons nepacēla skatienu. Viņa uzmanība bija saasinājusies, koncentrēšanās spēja - absolūta.

-    Ko jūs par to zināt?

-    Tikai to, ko paspēju izlasīt jūsu interneta mājas lapā. "Illuminati" nozīmē "apgaismotie". Tā senatnē sauca kaut kādu brālību.

Lengdons pamāja.

-    Vai bijāt šo vārdu dzirdējis agrāk?

-    Pirmo reizi to ieraudzīju tagad - iededzinātu uz mistera Vētras krūtīm.

-   Tātad to jūs meklējāt internetā?

-Jā.

-    Un nav šaubu, ka saņēmat simtiem norāžu uz majas lapām.

-   Tūkstošiem, - Kolers pavēstīja. - Tomēr jūsējā bija atsauces uz Hārvardu, Oksfordu, cienījamu grāmatizdevēju, kā ari līdzīgu izdevumu saraksts. Būdams zinātnieks, esmu secinājis, ka informācija ir tieši tik vērtīga, cik tās avots. Jūsu zinātniskie grādi šķita neapšaubāmi.

Lengdona skatiens vēl joprojām bija piekalts līķim.

Kolers vairs nebilda ne vārda. Viņš gluži vienkārši gaidīja, kad Lengdons ieviesīs kādu skaidrību ainā, kas redzama acu priekšā.

Lengdons pacēla acis un pārlaida skatienu izsaldētajam dzīvoklim.

-   Varbūt apspriedīsim to kādā siltākā vietā.

-   Šai telpai nav nekādas vainas. - Šķita, ka Kolers pat nejūt aukstumu. - Runāsim tepat.

Lengdons sarauca pieri. "Illuminati" vēsturi nevarēja dēvēt par vienkāršu. Kamēr to izklāstīšu, sasalšu ragā. No jauna bijības pārņemts, viņš vēlreiz pievērsās iededzinātajam vārdam.

Kaut ari mūsdienu simbolu pētniekiem "Illuminati" emblēmas apraksti bija pazīstami, neviens akadēmiķis nebija to skatījis savām acīm. Seni dokumenti šo simbolu dēvēja par ambigrammu - ambi nozīmē "abi" -, šādi norādot, ka šis vārds lasāms no abām pusēm. Un, kaut ari ambigrammas simbolu pasaulē nav retums - svastikas, iņ un jan, ebreju zvaigznes, parastie krusti -, doma, ka ambigrammā var sastādīt vārdu, šķita pilnīgi neaptverama. Mūsdienu simbolu pētnieki gadiem ilgi bija mēģinājuši izveidot vārdu "Illuminati" ideāli simetriski, taču pūliņi ikreiz ar blīkšķi bija izgāzušies. Lielākā tiesa akadēmiķu bija secinājuši, ka simbola eksistence ir mīts.

-   Tātad - kas ir "Illuminati"? - Kolers uzstājīgi jautāja.

jā, Lengdons ieprātojās, patiesi, kas? Viņš ķērās pie izklāsta.

-Jau no laika gala starp zinātni un reliģiju pastāvējusi dziļa plaisa, - Lengdons iesāka. - Vaļsirdīgi zinātnieki, piemēram, Ko- perniks…

-   Tika noslepkavoti, - Kolers viņu pārtrauca. - Tos nonāvēja baznīca par zinātnisku patiesību atklāšanu. Reliģija vienā laidā vajājusi zinātni.

-   Jā. Tomēr sešpadsmitajā gadsimtā grupiņa cilvēku Romā uzsāka pretošanos baznīcai. Daži Itālijas izglītotie prād - fiziķi, matemātiķi, astronomi - sāka slepeni satikties un dalīties bažās par baznīcas kļūdainajām mācībām. Viņi baidījās, ka baznīcas "patiesības" monopols apdraud akadēmisko izglītību visā pasaulē. Šie cilvēki nodibināja pirmo zinātnisko kolektīvu pasaulē, nosaucot sevi par "apgaismotajiem".

-    "Illuminati".

-Jā, - Lengdons teica. - Eiropas gudrākie prāti… nodevās zinātniskās patiesības meklējumiem.

Kolers klusēja.

-    Pats par sevi saprotams, katoļu baznīca nežēlīgi vajāja "Illuminati". Zinātnieki palika neskarti tikai tāpēc, ka ieviesa stingri slepenus rituālus. Viņu aprindās izplatījās vēsts, un brālība "Illuminati" auga plašumā, uzņemot akadēmiķus no visas Eiropas. Zinātnieki regulāri tikās Romā, slepenā miteklr, ko paši dēvēja par Apgaismības baznīcu.

Kolers ieklepojās un sakustējās krēslā.

-    Daudzi "Illuminati" biedri ilgojās baznīcas tirāniju apkarot ar vardarbīgu rīcību, - Lengdons turpināja, - tomēr visvairāk godājamais brālības zinātnieks pārliecināja tos par pretējo. Viņš bija pacifists un vienlaikus viens no pazīstamākajiem zinātniekiem pasaules vēsturē.

Lengdons bija pārliecināts, ka Kolerām šis vārds nav noslēpums. Ikvienam bija labi zināms šis nelaimīgais astronoms, kuru baznīca par paziņojumu, ka Saules sistēmas centrā atrodas Saule, nevis Zeme, apcietināja un gandrīz sodīja ar nāvi. Kaut ari astronoma sniegtie pierādījumi bija neapgāžami, viņu bargi sodīja par netiešo norādi, ka Dievs nav vis novietojis cilvēci pašā Viņa universa centrā.

-    Viņa vārds ir Galileo Galilejs, - sacīja Lengdons.

Kolers pacēla acis.

-    Galilejs?

-Jā. Galilejs bija "Illuminati" loceklis, turklāt ari dedzīgs katolis. Viņš pūlējās mīkstināt baznīcas kareivīgo pozīciju pret zinātni, pasludinot, ka zinātne nevis apstrīd Dieva eksistenci, bet drīzāk to nostiprina. Reiz viņš rakstīja, ka, palūkojoties teleskopā uz riņķojošām planētām, debesu ķermeņu mūzikā dzird Dieva balsi. Galilejs uzskatīja, ka zinātne un reliģija ir nevis ienaidnieki, bet gan sabiedrotie - divas dažādas valodas, kas vēsta vienu un to pašu stāstu, stāstu par simetriju un līdzsvaru… debesim un elli, nakti un dienu, karstumu un salu, Dievu un sātanu. Gan zinātne, gan reliģija līksmo Dieva simetrijā… nebeidzamā sacensībā starp gaismu un tumsību. - Lengdons apklusa, pamīņādamies, lai nenosaltu.

Kolers sēdēja savā braucamkrēslā un skatījās viņā.

-   Diemžēl, - Lengdons piebilda, - zinātnes un reliģijas saliedēšana neietilpa baznīcas plānos.

-    Skaidrs, ka neietilpa, - Kolers viņu pārtrauca. - Šāda savienība baznīcai laupītu iespēju būt par vienīgo ceļu, kādā cilvēks izprot Dievu. Tāpēc baznīca tiesāja Galileju, atzina viņu par vainīgu ķecerībā un piesprieda viņam mājas arestu līdz mūža beigām. Zinātnes vēsture man ir gaužām labi zināma, mister Lengdon. Taču šie nodkumi risinājās pirms vairākiem gadsimtiem. Kāds dem sakars ar Leonardo Vētru?

Miljons dolāru vērts jautājutns. Lengdons ķērās vērsim pie ragiem.

-   Galileja arests spēcīgi satricināja "Uluminati". Tika pieļautas kļūdas, un baznīca izdibināja četru brālības biedru identitāti, viņus sagūstīja un nopratināja. Taču neviens no četriem zinātniekiem neko neatklāja… pat spīdzināšanas laikā ne.

-    Spīdzināšanas?

Lengdons pamāja ar galvu.

-    Viņiem dzīviem uz krūtīm iededzināja krusta simbolu.

Kolera acis iepletās, un viņš uzmeta nemierpilnu skatienu

Vētras mirstīgajām atliekām.

-   Pēcāk zinātniekus brutāli nonāvēja, līķus izmētāja Romas ielās par biedinājumu tiem, kuri apsver domu pievienoties "Illuminati". Baznīcai savelkot aizvien ciešāku loku ap "Uluminati", palikušie brālības biedri bēga no Itālijas.

Lengdons ieturēja pauzi, lai sakāmā jēga būtu vieglāk uztverama. Viņš ielūkojās Kolera neizteiksmīgajās acīs.

-    "Illuminati" ordenis nogāja dziļā pagrīdē un pamazām sajaucās ar citām bēgļu grupām - mistiķiem, alķīmiķiem, okultis- tiem, musulmaņiem, ebrejiem kas vairījās no katoļu tīrīšanām. Gadu gaitā "Illuminati" sāka uzņemt jaunus biedrus. No pelniem pacēlās jauna brālība. Draudīgāka "Illurninati". īsta kristīgās baznīcas pretiniece. Tā veidojās ārkārtīgi stipra, piekopa noslēpumainus rituālus, ievēroja ārkārtīgu slepenību un zvērēja kādu dienu augšāmcelties un atriebties katoļu baznīcai. Brālības vara pieņēmās spēkā tik ļoti, ka baznīca to uzskatīja par bīstamāko kristīgās ticības ienaidnieci pasaulē. Vatikāns pasludināja brālību par Shaitan.

-   Shaitan?

-   Islāma termins. Tas nozīmē "pretinieks"… Dieva pretinieks. Baznīca izvēlējās apzīmējumu no musulmaņu reliģijas tāpēc, ka uzskatīja to par nešķīstu. - Lengdons sastomījās. - No vārda Shaitan cēlies vārds… sātans.

Kolera seju pāršalca nemiers.

Lengdona balss bija drūma.

-    Mister Koler, es nezinu, kāpēc zīme iededzināta uz šā vīrieša krūtīm… un kāpēc… Taču jūs savā priekšā redzat sen zudušo pasaules vecākā un varenākā sātanisma kulta simbolu.

10

Ieliņa bija šaura un vientulīga. Hasasins gāja ātriem soļiem, un viņa melnās acis bija gaidu pārpilnas. Tuvojoties galamērķim, prātā atbalsojās vārdi, ko Jānuss teica šķiršanās brīdī. Drīzumā sāksies otrais posms. Atpūties labi!

Hasasins nosmīkņāja. Viņš nebija gulējis visu nakti, taču miegs nebija ne prātā. Miegs bija domāts vājajiem. Hasasins bija karavīrs tāpat kā viņa senči, un kara ļaudis kaujas gaitā nekad nelikās gulēt. Šī kauja pavisam noteikd bija sākusies, un viņam ticis gods izliet pirmās asinis. Tagad viņam bija divas stundas brīva laika nosvinēt triumfu, pirms jāatgriežas darbā.

Miegs? Atpūsties var daudz patīkamākos veidos…

Apetīti uz hēdonistisku prieku hasasinā bija ieaudzinājuši senči. Viņa priekšteči bija nodevušies hašiša baudai, taču viņš deva priekšroku citādam apmierinājumam. Hasasins lepojās ar savu ķermeni - harmonisku, nāvējošu mašīnu, ko, par spīti pagātnes mantojumam, viņš atteicās piesārņot ar narkotikām. Viņš bija izkopis sātīgāku atkarību nekā narkotikas… krietni veselīgāku atalgojumu, kas sniedza daudz lielāku apmierinājumu.

Sajutis, kā ķermenī milst pazīstamās gaidas, hasasins ieliņā pielika soli. Viņš piegāja pie vienkāršām durvīm un piezvanīja. Pavērās novērošanas spraudziņa, un divas gaišbrūnas acis vērtēdamas pārslīdēja vīrietim. Tad durvis atvērās.

-   Esi sveicināts! - sacīja labi ģērbusies sieviete. Viņa aizveda klientu uz nevainojami mēbelētu un blāvi apgaismotu viesistabu. Gaisā vēdīja dārgas smaržas un muskuss. - Kad būsi gatavs, nospied pogu. - Viņa pasniedza vīrietim albumu ar fotogrāfijām. - Bet vispirms izvēlies. - Tad viņa izgaisa.

Hasasins pasmaidīja.

Sēžot uz plīša dīvāna ar fotoalbumu klēpī, viņš juta sevī sakustamies miesiskas alkas. Kaut arī viņa tauta Ziemassvētkus nesvinēja, hasasins iedomājās, ka šādas izjūtas pārdzīvo kristiešu bērns, sēdēdams pie Ziemassvētku dāvanu kaudzes, grasoties atklāt kastītēs savietotos brīnumus. Hasasins atvēra albumu un pārlaida acis fotogrāfijām. Attēli rosināja seksuālas fantāzijas.

Marisa. Itāliešu dieviete. Kvēla. Jauna Sofija Lorēna.

Sačiko. Japāņu geiša. Lunkana. Bez šaubām, prasmīga.

Kanara. Satriecoša melna vīzija. Muskuļaina. Eksotiska.

Hasasins divreiz pārskatīja albumu un izvēlējās. Viņš nospieda pogu uz galdiņa sev blakus. Mirkli vēlāk atnāca sieviete, kas bija viņu ielaidusi pa durvīm. Apmeklētājs darīja zināmu savu izvēli. Viņa pasmaidīja.

-    Nāc līdzi!

Nokārtojusi finansiālo pusi, sieviete piezvanīja un klusinātā balsī bilda pāris vārdu. Viņa dažas minūtes pagaidīja un tad pa marmora vītņkāpnēm ieveda klientu greznā gaitenī.

-    Zeltainās durvis galā, - sieviete norādīja. - Tev ir dārga gaume.

Kā gan citādi, viņš nodomāja. Esmu lietpratējs.

Hasasins viegli kā pantera, kas paredz sengaidītu maltīti, aizsteidzās pa gaiteni. Nonācis pie durvju ailas, viņš pasmaidīja. Durvis bija vaļā… aicinot viņu iekšā. Viņš tās pagrūda, un durvis bez trokšņa atdarījās.

Uzmetis skatienu izvēlētajai sievietei, hasasins saprata, ka izraudzījies pareizi. Sieviete bija gluži tāda, kādu viņš bija pieprasījis… Tā kaila gulēja uz muguras, rokas ar resnām samta virvēm bija piesietas pie gultas staba.

Hasasins šķērsoja istabu un pārlaida tumšu pirkstu pār sievietes ziloņkaula krāsas vēderu. Es iepriekšējo nakti slepkavoju, viņam iešāvās prātā. Tu esi tnana atlīdzība.

11

-    Sātanisma? - Kolers noslaucīja muti un neomulīgi sakustējās.

-    Tas ir sātana kulta simbols?

Lengdons staigāja šurpu turpu pa izsaldēto istabu, lai sasildītos.

-     "Uluminati" bija sātanisti. Bet ne šā vārda mūsdienu izpratnē.

Lengdons žigli izskaidroja, ka cilvēki lielākoties iztēlojas sā- tanistus par demoniskiem velna pielūdzējiem, turpretī pagātnē sātanisti bija izglītoti cilvēki, kas uzskatīja sevi par baznīcas ienaidniekiem. Shaitan. Baumas par sātanistu melno maģiju, dzīvnieku upurēšanu un pentagrammas rituāliem nebija nekas cits kā baznīcas izplatīti meli ar nolūku nomelnot savus nedraugus. Laika gaitā baznīcas pretinieki, vēloties līdzināties "llluminati", sāka ticēt meliem un tos iemiesot darbos. Tādējādi dzima mūsdienu sātanisms.

Kolers piepeši ieņurdējās.

-   Tā ir aizvēsture! Es gribu zināt, kā šis simbols nonācis šeit.

Lengdons dziļi ievilka elpu.

-   Šo simbolu kā savdabīgu svētu "Uluminati" logotipu sešpadsmitajā gadsimtā radīja anonīms "Uluminati" mākslinieks, apliecinādams cieņu Galileja simetrijas mīlestībai. Brālība tā dizainu glabāja noslēpumā - cik zināms, plānojot atklāt to vienīgi tad, ja būs sagrābusi tik milzīgu varu, lai nāktu atklātībā un realizētu savu augstāko mērķi.

Kolers izskatījās satraukts.

-   Tātad šis simbols liecina, ka brālība atdzimst?

Lengdons saviebās.

-   Tas nebūtu iespējams. Ir vēl kāds periods "llluminati" vēsturē, par kuru neesmu jums pavēstījis.

-   Nu tad apgaismojiet mani! - Kolera balss bija saspringusi.

Lengdons saberzēja plaukstas, prātā pāršķirstot simtiem dokumentu, ko bija lasījis vai sarakstījis par "llluminati".

-    "llluminati" bija izdzīvotāji, - viņš iesāka. - Aizbēdzis no Romas, ordenis ceļoja pa Eiropu, meklējot drošu vietu, kur sakopot spēkus. To savā paspārnē ņēma cita slepena biedrība… turīgu bavāriešu amatnieku apvienība, saukta par brīvmūrniekiem.

Kolers satrūkās.

-   Masoni?

Lengdons palocīja galvu, nebūdams pārsteigts, ka Kolers par šo organizāciju ir dzirdējis. Mūsdienās masonu rindās ir pieci miljoni cilvēku visā pasaulē - puse mīt Savienotajās Valstīs un vairāk nekā miljons Eiropā.

-    Masoni taču nebūs sātanisti, - Kolers paziņoja, piepeši izklausīdamies skepdsks.

-    Nekādā ziņā. Masoni krita par upuri pašu cilvēkmīlestībai. Astoņpadsmitajā gadsimtā, devuši patvērumu bēguļojošajiem zinātniekiem, masoni, paši to neapzinoties, kļuva par "llluminati" fasādi, "llluminati" dalībnieku skaits šajā organizācijā auga, palēnām pārņemot varas pozīcijas masonu ložās. Viņi masonu apvienībā slepeni atjaunoja savu zinātnieku ordeni, izveidojot slepenu biedrību citā slepenā biedrībā. "llluminati", izmantojot masonu ložu sakarus visā pasaulē, izplatīja savu ietekmi. - Lengdons, ievilcis plaušās salto gaisu, turpināja: - "llluminati" galvenā apņemšanās bija iznīdēt katoļticību. Ordenis uzskatīja, ka baznīcas sludinātā māņticīgā dogma ir cilvēces lielākā ienaidniece. Viņi baidījās - ja reliģija turpinās slavināt savus svētulīgos mītus kā absolūtus faktus, zinātne neattīstīsies un cilvēce tiks nolemta tumsonībai un bezjēdzīgiem svētajiem kariem nākotnē.

-   Gluži tā, kā novērojam šajos laikos.

Lengdons sarauca pieri. Kolerām bija taisnība. Ziņas par svētajiem kariem joprojām gozējās avīžu virsrakstos. Mans Dievs ir labāks par tavējo! Šķita, ka pastāv cieša saistība starp īsteni ticīgajiem un lielu skaitu kritušo.

-   Turpiniet! - Kolers mudināja.

Lengdons sakopoja domas.

-    Eiropā "llluminati" pieņēmās spēkā un sāka mest skatienus uz Ameriku, kuras zaļknābju valdībā daudzi vadoņi bija masoni - Džordžs Vašingtons, Bens Franklins -, godīgi, dievbijīgi vīri, kam par "llluminati" nocietināšanos masonu iekšienē nebija ne jausmas, "llluminati" izmantoja šo iefiltrēšanos, piedalīdamies banku, universitāšu un rūpnīcu dibināšanā, lai rastu finanses savam augstākajam mērķim. - Lengdons mirkli klusēja. - Vienas apvienotas pasaules valsts, tādas kā sekulāras Jaunās pasaules kārtības radīšanai.

Kolers nepakustējās.

-   Jaunās pasaules kārtība, - Lengdons atkārtoja, - balstītos uz zinātnisko apgaismību. Viņi to nosauca par Lucifera doktrīnu. Baznīca sludināja, ka Lucifers apzīmē sātanu, bet brālība uzstāja, ka Lucifers, burtiski tulkojot no latīņu valodas, ir gaismas nesējs jeb Apgaismotājs.

Kolers nopūtās, un viņa balss bija kļuvusi drūmi svinīga.

-   Mister Lengdon, lūdzu, apsēdieties!

Lengdons šaubīdamies apsēdās uz sarmas klātā krēsla.

Kolers pievirzīja ratiņus tuvāk.

-    Neesmu īsti pārliecināts, vai sapratu jūsu stāstīto, taču viens man ir skaidrs. Leonardo Vētra bija viens no vērtīgākajiem CERN ieguvumiem. Turklāt viņš bija mans draugs. Es gribu, lai jūs palīdzat man sameklēt "llluminati".

Lengdons nezināja, ko atbildēt.

-   Sameklēt "llluminati"? - Viņš taču joko! - Ser, baidos, ka tas nav iespējams.

Kolers sarauca uzacis.

-    Kā to saprast? Jūs negri…

-   Mister Koler… - Lengdons pieliecās tuvāk namatēvam, prātodams, kā skaidrāk pateikt to, ko grasījās pavēstīt. - Es savu stāstu neesmu pabeidzis. Iespēja, ka šo simbolu iededzinājuši "llluminati" biedri, ir ārkārtīgi niecīga. Jau pusgadsimtu par viņu eksistenci nav nekādu liecību, un laba tiesa zinātnieku uzskata, ka "llluminati" ordenis izzudis jau pirms daudziem gadiem.

Vārdi izskanēja klusumā. Kolers vērās caur ttemaku ar skatienu, kurā jaucās apjukums un dusmas.

-    Kā jūs, sasodīts, varat apgalvot, ka šī organizācija ir izzudusi, ja uz šā vīra krūtīm iededzināts tās nosaukums?

Lengdons visu ritu bija sev uzdevis šo jautājumu. "Illuminati" ambigrammas uzrašanās viņu apstulbināja. Simbolu pētnieki visā pasaulē būs satriekti. Tomēr Lengdonā mītošais zinātnieks apjauta, ka iededzinātais simbols par "Illuminati" ordeni itin neko neliecina.

-    Simboli, - Lengdons norādīja, - neapstiprina to radītāju klātesamību.

-    Ko tad tas nozīmē?

-   Tas nozīmē, ka, izgaistot organizētām filozofijām, to simboli paliek… pieejami citām grupām. To sauc par pārņemšanu. Ar simboliem tā notiek. Nacisti patapināja svastiku no hinduistiem, kristieši aizguva krustus no ēģiptiešiem un…

-   Šorīt, kad ierakstīju datorā vārdu "Illuminati", - Kolers apstrīdēja Lengdona domu, - saņēmu tūkstošiem norāžu uz nesen veidotām mājas lapām. Acīmredzot daudzi uzskata, ka šī organizācija vēl aktīvi darbojas.

-Sazvērestību teoriju pielūdzēji! - Lengdons atcirta. Viņu no laika gala bija kaitinājusi sazvērestību teoriju pārbagātība mūsdienu popkultūrā. Plašsaziņas līdzekļi alka pēc apokaliptiskiem virsrakstiem, un pašpasludinātie "kultu eksperti" tūkstošgades histērijas iespaidā vēl aizvien kāsa naudu ar safabricētiem stāstiem par to, ka brālība "Illuminati" ir sveika un vesela un organizē savu Jaunās pasaules kārtību. "New York Times" nesen ziņoja par daudzu pasaulslavenu vīru baismīgo saikni ar masoniem - tika nosaukti sers Arturs Konans Doils, Kentas hercogs, Piters Sel- lerss, Ērvings Bērlins, princis Filips, Lūiss Armstrongs, kā ari daudz labi zināmu mūsdienu lielrūpnieku un banku magnātu.

Kolers aizsvilies norādīja uz Vētras līķi.

-   Ņemot vērā pierādījumus, es teiktu, ka sazvērestību pielūdzējiem, iespējams, ir taisnība.

-   Es saprotu, kā tas izskatās, - Lengdons atteica, cik vien diplomātiski spēja. - Tomēr ir krietni ticamāks izskaidrojums - kāda cita organizācija ir piesavinājusies šo "Illuminati" degzīmi un izmanto to saviem mērķiem.

-    Kādiem mērķiem? Ko šī slepkavība pierāda?

Labs jautājums, Lengdonam iešāvās prātā. Ari viņam bija grūd iedomāties, kur gan pēc četrsimt gadiem kāds būtu uzgājis "Illuminati" degzlmi.

-   Varu jums teikt dkai vienu. Pat ja "Illuminati" aktīvi darbotos mūsdienās - un esmu gandrīz simtprocentīgi pārliecināts, ka tā tas nav, - brālība nekādā ziņā nebūtu iejaukta Leonard o Vētras nāvē.

-Nē?

-   Nē. "Illuminati" gan decās atcelt kristietību, taču savu varu pierādīja ar politiskiem un finanšu līdzekļiem, nevis ar terora aktiem. Turklāt tai bija strikts morāles kodekss, kurš noteica, ko brālība uzskata par saviem ienaidniekiem. Zinātnes vīrus viņi vērtēja visaugstāk. Viņi nemūžam nebūtu nogalinājuši savu kolēģi Leonardu Vētru.

Kolera acu izteiksme bija ledaina.

-   Iespējams, esmu aizmirsis piebilst, ka Leonardo Vētra nekādā ziņā nebija parasts zinātnieks.

Lengdons pacietīgi nopūtās.

-   Mister Koler, esmu pārliecināts, ka Leonardo Vētra daudzējādā ziņā bija ģeniāls, taču fakts ir fakts…

Kolers nebrīdinot apgrieza radņus un izbrauca no dzīvojamās istabas gaitenī, atstājot aiz sevis elpas virpuli.

Dieva dēļ, Lengdons iekšēji novaidējās, tam sekodams. Kolers gaidīja nelielā nišā gaiteņa galā.

-   Te atrodas Leonardo darbistaba, - sacīja Kolers, ar roku no rādot uz bīdāmajām durvīm. - To apskatot, jūs varbūt ieraudzīsiet apstākļus citā gaismā. - Neveikli dvešot, Kolers pagrūda durvis, un tās atslīdēja vaļā.

Lengdons iemeta skatienu darbistabā un acumirklī juta šermuļus pārskrienam pār muguru. Svētā dievmāte, viņš klusībā iesaucās.

12

Kada cita valstī pie videomonitoriem pacietīgi sēdēja jauns sargs, vērodams acu priekšā zibošos attēlus - dešās pārraides no bezvadu videokamerām, kas bija izvietotas plašajā kompleksā. Attēli zibēja cits aiz cita.

Grezns gaitenis.

Privāts kabinets.

Industriāla apjoma virtuve.

Attēliem ņirbot, sargs atvairīja nomoda sapņus. Maiņa tuvojās beigām, taču modrība neizgaisa. Kalpot bija gods. Kādu dienu viņš gūs augstāko atalgojumu.

Domu plūdumu pārrāva trauksmes zvani, ko bija iedarbinājis kāds attēls. Sarga roka ar instinktīvu rāvienu, kas viņu pašu pārsteidza, pašāvās augšup un nospieda pogu vadības panelī. Attēls acu priekšā sastinga.

Nervu galiem tirpstot, viņš paliecās uz priekšu, lai to ciešāk apskatītu. Uzraksts monitorā vēstīja, ka attēls pārraidīts no 86. kameras - kameras, kam it kā vajadzēja pārlūkot gaiteni.

Taču attēls monitorā nekādā ziņā nebija no gaiteņa.

13

Lengdons izbrīnījies vēroja darbistabu.

- Kas šī ir par telpu? - Par spīti sengaidītajai silta gaisa plūsmai sejā, viņš istabā spēra soli ar trīsām.

Kolers, sekojot Lengdonam telpā, nebilda ne vārda.

Lengdons pārlaida skatienu istabai, nesaprazdams, ko par to lai domā. Šeit atradās visdīvainākais materiālās kultūras pieminekļu sakopojums, kādu viņš bija redzējis. Pie tālākās sienas, dominējot interjerā, bija piestiprināts liels koka krucifikss - pēc Lengdona aplēsēm, Spānija, četrpadsmitais gadsimts. Virs krucifiksa no griestiem karājās kustīgs, no metāla veidots pa orbītu riņķojošu planētu modelis. Pa kreisi eļļas glezna ar Jaunavu Mariju, tai blakus laminēta ķīmisko elementu periodiskās sistēmas tabula. Pie sānu sienas abpus plakātam ar Albertu Einšteinu un viņa citātu "Dievs nespēlē kauliņus ar Visumu" piestiprināti vēl divi vara krucifiksi.

Lengdons iegāja istabā, izbrīnījies metot skatienu visapkārt. Uz Vētras rakstāmgalda stāvēja Bībele ādas vākos, tai līdzās Bora atoma plastmasas modelis un miniatūra Mikelandželo "Mozus" kopija.

Tā tik ir eklektika, Lengdons nodomāja. Siltums patīkami sildīja, taču, ieraugot dekoru, pār ķermeni vēlreiz pārskrēja tirpas. Radās sajūta, ka viņš kļuvis par liecinieku divu filozofijas titānu sadursmei… satraucošai, gandrīz nemanāmai divu pretmetu cīņai. Viņš pārlaida acis grāmatu nosaukumiem plauktā.

"Dieva elementārdaļiņa"

"Fizikas daoisms"

"Dievs: pierādījums"

Vienā plauktā bija iegravēts citāts.

ISTA ZINĀTNE ATKLĀJ DIEVU STĀVAM AIZ KATRĀM DURVlM.

PĀVESTS PIJS XII

-    Leonardo bija katoļu mācītājs, - ieminējās Kolers.

Lengdons pagriezās.

-    Mācītājs? Vai tad jūs neteicāt, ka viņš bija fiziķis?

-   Gan viens, gan otrs. Arī pagātnē cilvēki vienlaikus pārstāvēja gan zinātni, gan reliģiju, un tas nebija nekas nedzirdēts. Leonardo ari tāds bija. Viņš uzskatīja fiziku par "Dieva dabisko likumu". Viņš sludināja, ka Dieva rokraksts redzams lietu dabiskajā kārtībā mums visapkārt. Viņš cerēja ar zinātnes palīdzību tautas masām, kas šaubās, pierādīt Dieva eksistenci. Viņš sevi uzskatīja par teofiziķi.

Teofiziķis? Lengdonam šis vārds izklausījās pēc oksimorona.

-   Elementārdaļiņu fizikā pēdējā laikā veikti daži pārsteidzoši atklājumi, - Kolers turpināja. - Garīgas dabas atklājumi. Par daudziem atbildīgs bija Leonardo.

Lengdons nopētīja CERN direktoru, vēl joprojām apsvērdams ekscentrisko vidi.

-   Garīgums un fizika? - Lengdons visas savas karjeras laikā bija studējis reliģijas vēsturi, un pirmā atziņa, kas tai vijās cauri, pauda, ka zinātne un reliģija no laika gala ir pretstati… kā uguns un ūdens… niknākie ienaidnieki… kas nesader.

-   Vētra bija viens no elementārdaļiņu fiziķu līderiem, - Ko- lers sacīja. - Viņš bija sācis sapludināt zinātni un reliģiju… pierādīdams, ka tās viena otru papildina negaidītos veidos. Vētra šo nozari nosauca par jauno fiziku. - Kolers izvilka no plaukta grāmatu un pasniedza to Lengdonam. Lengdons uzmeta skatienu vākam. "Dievs, brīnumi un jaunā fizika", autors Leonardo Vētra. - Kaut arī šī nozare ir šaura, - Kolers turpināja, - tā sniedz svaigas atbildes uz vienu otru vecu jautājumu - par Visuma izcelsmi un spēkiem, kas mūs saista. Leonardo uzskatīja, ka viņa pētījumiem piemīt potenciāls pievērst miljoniem ļaužu garīgākai dzīvei. Pirms gada viņš nešaubīgi pierādīja, ka pastāv enerģijas spēks, kas mūs visus vieno. Viņš reāli nodemonstrēja, ka mēs visi esam fiziski saistīti… un molekulas jūsu ķermenī ir saistītas ar molekulām manējā… un ir viens kopīgs spēks, kas mīt mūsos.

Lengdons jutās samulsis. Un Dieva vara vienos mūs visus.

-   Misters Vētra pat izprātoja, kā nodemonstrēt to, ka elementārdaļiņas ir savā starpā saistītas?

-   Tas bija pārliecinošs pierādījums. "Scientific American" nesen publicēja rakstu, kurā jaunā fizika nodēvēta par drošāku ceļu pie Dieva nekā reliģija.

Šis izteikums trāpīja vārīgā vietā. Lengdons pēkšņi attapās, ka iedomājies antireliģisko "llluminati". Viņš negribīgi atļāvās īslaicīgu prāta sirojumu neiespējamajā. Vai "llluminati" - ja tā nudien vēl aktīvi darbojas - būtu nogalinājusi Leonardo, lai aizkavētu šā reliģiskā vēstījuma izplatību? Lengdons atvairīja šo domu. Absurds! "llluminati" ir sena vēsture. Tas ir skaidrs ikvienam zinātniekam.

-   Vetram zinātnes pasaulē ienaidnieku bija pārpārēm, - Kolers turpināja. - Viņu nicināja lērums zinātnieku pūristu. Pat šeit, CERN. Viņi uzskatīja, ka analītiskās fizikas izmantošana reliģisko principu atbalstīšanā ir nodevība pret zinātni.

-    Bet vai tad mūsdienās zinātnieki nav mazāk noraidoši pret baznīcu?

Kolers ar riebumu ieņurdējās.

-    Kādēļ lai mēs tādi būtu? Baznīca gan vairs nededzina zinātniekus uz sārta, taču, ja uzskatāt, ka viņi atlaiduši grožus attiecībā uz zinātni, pajautājiet sev, kādēļ pusē skolu jūsu valstī nav atļauts mācīt evolūcijas mācību? Pavaicājiet, kādēļ ASV Kristiešu koalīcija ir visietekmīgākais lobijs pret zinātnes attīstību pasaulē. Ciņa starp zinātni un reliģiju vēl aizvien rit pilnā sparā, mister Lengdon. Tā no kaujas laukiem pārcēlusies uz direktoru padomju zālēm, taču vēl aizvien bango.

Lengdons atskārta, ka šim cilvēkam ir taisnība. Iepriekšējā nedēļā Hārvarda universitātes Teoloģijas fakultātes studenti bija pie- maršējuši pie Bioloģijas ēkas, protestējot pret aspirantūras programmā iekļauto ģenētiskās inženierijas kursu. Bioloģijas katedras vadītājs pazīstamais ornitologs Ričards Āronians aizstāvēja mācību plānu, izkārdams pa sava kabineta logu milzīgu plakātu. Uz tā bija attēlota kristiešu "zivs", kurai piezīmētas četras kājas, - pēc Āroniana vārdiem, tā simbolizēja Āfrikas plaušzivs evolūciju uz cietzemes. Zem zivs attēla bija pārsvītrots vārds "Jēzus" un uzrakstīts: "DARVINS!"

Gaisu pāršķēla ass pīkstiens, un Lengdons pacēla skatienu. Kolers pasniedzās pie elektronikas ierīcēm invalīdu ratiņos. Viņš izslidināja peidžeri no turētāja un izlasīja saņemto ziņojumu.

-   Lieliski. To sūta Leonardo meita. Mis Vētra patlaban tuvojas helikopteru nosēšanās laukumam. Mēs ar viņu tiksimies tur. Labāk, lai viņa nekāpj te augšā un neierauga tēvu šādā stāvoklī.

Lengdons piekrita. Kaut ko tādu nebija pelnījis neviens bērns.

-    Es palūgšu mis Vētru izklāstīt projektu, ar kuru viņi abi strādāja… Iespējams, tas viesīs kādu skaidrību par slepkavības motīviem.

-   Jūs uzskatāt, ka misters Vētra tika nogalināts sava darba dēļ?

-   Tāda iespēja nav izslēdzama. Leonardo man pavēstīja, ka strādā ar projektu, kas satricinās visu pasauli. Tas bija viss, ko viņš atklāja. Leonardo šā projekta dēļ bija kļuvis pagalam noslēpumains. Viņam bija pašam sava laboratorija, viņš vēlējās noslēgtību, un es, apzinoties viņa ģenialitāti, to mīļuprāt nodrošināju. Vētras darbs pēdējā laikā patērēja milzum daudz elektroenerģijas, taču es atturējos viņu izprašņāt. - Kolers ripināja braucamkrēslu uz darbistabas durvīm. - Tomēr, pirms atstājam dzīvokli, man jums jāpavēsta vēl kas.

Lengdons nebija pārliecināts, vai vēlas to dzirdēt.

-   Slepkava Vetram kaut ko nozadzis.

-    Nozadzis?

-   Sekojiet man!

Direktors virzīja invalidu ratiņus atpakaļ miglas pielietajā dzīvojamā istabā, un Lengdons viņam sekoja. Kolers piebrauca ratiņus dažu collu attālumā no Vētras līķa, ar rokas mājienu aicinādams Lengdonu pienākt klāt. Lengdons negribīgi tuvojās; upura sasalušā urīna smārda pēc kaklā sakāpa kamols.

-   Apraugiet viņa seju! - Kolers lika.

Apraudzīt seju? Lengdons sarauca uzacis. Jūs taču teicāt, ka esot kaut kas nozagts.

Lengdons vilcinoties notupās. Viņš centās saskatīt Vētras seju, taču galva bija pagriezta par simt astoņdesmit grādiem un seja iespiesta paklājā.

Pārvarēdams savus fiziskos ierobežojumus, Kolers pasniedzās un rūpīgi pagrieza Vētras sasalušo seju. Ar skaļu krakšķi skatienam pavērās līķa seja, ko bija izķēmojusi agonija. Kolers brīdi to paturēja.

-   Augstais Dievs! - Lengdons iesaucās, šausmās atkāpjodes. Vētras seja bija klāta asinīm. Pretim nedzīvi lūkojās viena brūna acs. Otras dobums bija sadriskāts un tukšs. - Nozagta viņa acs?

14

Lengdons izsoļoja no ēkas C svaigā gaisā, atvieglots, ka izkļuvis no Vētras dzīvokļa. Saule izgaisināja no prāta ainu ar tukšo acs dobumu.

-   Šeit, lūdzu! - Kolers rādīja, virzoties augšā pa stāvu celiņu. Elektriskie invalīdu ratiņi bez pūlēm uzņēma ātrumu. - Mis Vētra kuru katru brīdi būs klāt.

Lengdons pielika soli, lai neatpaliktu.

-   Tā. Vai vēl šaubādes, ka te iesaistīta brālība "llluminati"? - Kolers vaicāja.

Lengdonam vairs nebija ne jausmas, ko lai domā. Vētras reliģiskā piederība katrā ziņā radīja bažas, bet Lengdons tik un tā nespēja atmest nevienu savulaik pētījumos gūtu atziņu. Turklāt vēl tā acs…

-   Es, visviens, uzstāju, - Lengdons noskaldīja mazliet sparīgāk, nekā bija gribējis, - ka brālība "Illuminati" par šo slepkavību nav atbildīga. To pierāda izņemtā acs.

-Ko?

-   Tāda rakstura izkropļošana brālībai "Illuminati" nav tipiska, - Lengdons skaidroja. - Kultu eksperti ir sastapušies ar nemotivētu izkropļošanu - tā rīkojas nepieredzējuši sektu ekstrēmisti, fanātiķi, kas spontāni pastrādā terora aktus, taču "Illuminati" allaž darbojās ar aprēķinu.

-   Ar aprēķinu? Ķirurģiski izņemt cilvēka acs ābolu nav aprēķina darbs?

-    Tas nepauž nekādu skaidru vēstījumu. Tas nekalpo nekādam augstākam mērķim.

Kolera braucamkrēsls strauji apstājās pakalna galā. Viņš pagriezās atpakaļ.

-   Mister Lengdon, ticiet man, pazudusī acs neapšaubāmi kalpo augstākam mērķim… ļoti augstam mērķim.

Kad abi vīrieši devās lejā pa zālaino nogāzi, rietumu pusē kļuva dzirdama dzinēju rēkoņa. Apmezdams loku virs atklātās ielejas, tuvojās helikopters. Spēji sasvēries uz sāniem, tas lēnām laidelējās virs zālē iekrāsotā nosēšanās laukuma.

Lengdona domas kulstījās gluži kā rotors. Viņš atturīgi vēroja lidaparātu, gudrodams, vai veselas nakts miegs novērstu jucekli prātā. Viņš nez kāpēc par to šaubījās.

Tiklīdz slieces pieskārās zemei, izlēca pilots un sāka izkravāt bagāžu. Tās bija daudz - ceļojuma somas, ūdensnecaurlaidīgas vinila somas, akvalangistu skābekļa baloni un kastes, kurās, pēc visa spriežot, atradās moderna ūdenslīdēju aparatūra.

Lengdons apjuka.

-   Tā ir mis Vētras aparatūra? - viņš, pārkliegdams dzinēju rēkoņu, uzsauca Kolerām.

Kolers palocīja galvu un atkliedza:

-   Viņa veica bioloģisko izpēti Baleāru jūrā!

-   Vai tad jūs neteicāt, ka viņa ir fiziķe?

-   Tā ir. Biofiziķe. Viņa pēta dzīvības sistēmu savstarpējo saistību. Mis Vētras darbs ir cieši saistīts ar tēva darbu elementārdaļiņu fizikā. Viņa nesen apgāza vienu no Einšteina fundamentālajām teorijām, ar atomu sinhronizētām kamerām novērojot tunču baru.

Lengdons nopētīja namatēva seju, meklēdams humora atblāzmu. Einšteins un tunči? Viņš sāka prātot, vai kosmoplāns "X-33" kļūdas pēc nav viņu nosēdinājis uz citas planētas.

Bridi vēlāk no fizelāžas iznira Vitorija Vētra. Roberts Lengdons noģida, ka šī diena būs nebeidzamu pārsteigumu pilna. Izkāpusi no helikoptera haki krāsas šortos un baltā bezpiedurkņu krekliņā, Vitorija Vētra ne mazākajā mērā nelīdzinājās sausai fi- ziķei, kādu viņš bija gaidījis. Kalsna, gracioza un slaida, ar kas- taņbrūnu ādas krāsu un gariem, tumšiem matiem, kas virpuļoja rotoru saceltajā vējā. Seja nepārprotami bija itāliska - ne pārāk skaisd, taču pareizi vaibsti, un pat no divdesmit jardu attāluma bija redzams, ka de izstaro pirmatnēju jutekliskumu. Gaisa straumes plandīja viņas apģērbu, to cieši piekļaujot stāvam un izceļot slaido augumu un mazās krūtis.

-    Mis Vētrai piemīt neizmērojama enerģija, - ierunājās Ko- lers, idn kā sajuzdams, kādu iespaidu viņa atstājusi uz Lengdonu. - Viņa mēnešiem strādā briesmu pilnās ekosistēmās. Mis Vētra ir zvērināta veģetāriete un vietējās CERN hathajogas guru.

Hathajoga? Lengdons prātoja. Šķita, ka senā budistu meditatīvās staipīšanās māksla katoļu mācītāja meitai fiziķei ir dīvains vaļasprieks.

Lengdons vēroja Vitoriju tuvojamies. Viņa acīmredzot bija raudājusi. Tumšās, dziļās acis pauda Lengdonam neizprotamas emocijas. Tomēr viņas gaitā jautās dedzība un pavēlnieciskums. Locekļi kustējās vingri un tvirti, un garas stundas Vidusjūras sauli pieredzējusī āda izstaroja veselīgumu.

-   Vitorija, - sacīja Kolers, kad viņa bija pienākusi klāt, - izsaku visdziļāko līdzjūtību. Tas zinātnei ir briesmīgs zaudējums… visiem mums šeit, CERN.

Vitorija pateikdamās pamāja ar galvu, tad ierunājās, un viņas balss bija rāma, nedaudz piesmakusi, un valodā jautās akcents.

-    Vai vainīgais jau zināms?

-   Vēl nav noskaidrots.

Viņa pagriezās pret Lengdonu un pasdepa slaidu roku.

-    Mans vārds ir Vitorija Vētra. Kā noprotams, esat no Interpola.

Lengdons, paspiezdams viņai roku, uz mirkli jutās asarām pieplūdušo acu dziļuma apburts.

-   Roberts Lengdons. - Viņš īsti nezināja, ko vēl vajag piebilst.

-    Misters Lengdons nepārstāv varas iestādes, - Kolers paskaidroja. - Viņš ir speciālists no ASV un ieradās, lai palīdzētu mums noskaidrot, kas ir atbildīgs par šo situāciju.

Vitorija izskatījās apjukusi.

-    Un policija? - Kolers nopūtās, taču neatbildēja. - Kur ir līķis? - viņa noprasīja.

-   To aprūpē.

Šie nevainīgie meli Lengdonu parsteidza.

-    Es gribu viņu redzēt, - Vitorija sacīja.

-    Vitorija, - Kolers teica, - tavs tēvs ir brutāli noslepkavots. Būs labāk, ja tu atcerēsies viņu tādu, kāds viņš bija.

Vitorija pavēra mud, taču nepaspēja neko pateikt.

-     Ei, Vitorija! - notālēm atskanēja balsis. - Esi sveicināta mājās!

Viņa pagriezās. Zinātnieku grupiņa, ejot garām helikoptera laukumam, līksmi vēcināja rokas.

-   Vai apgāzi vēl kādu Einšteina teoriju? - kāds iesaucās.

-   Tēds noteikti ar tevi lepojas! - cits piemetināja.

Vitorija vīriešiem, kas devās garām, veltīja mulsu rokas mājienu. Tad viņa pagriezās pret Koleru, un viņas seja pauda apjukumu.

-   Neviens vēl nezina?

-    Es nospriedu, ka diskrētums ir svarīgāks par visu.

-    Jūs neesat paziņojis personālam, ka mans tēvs ir noslepkavots? - Mulso balss tembru caurstrāvoja dusmas.

Kolera balss acumirklī kļuva skarba.

-    Mis Vētrai, jādomā, piemirsies, ka, tiklīdz es ziņošu par viņas tēva slepkavību, CERN tiks veikta izmeklēšana. Protams, rūpīgi pārbaudīs viņa laboratoriju. Allaž esmu centies ar cieņu izturēties pret tava tēva vēlēšanos strādāt noslēgti. Leonardo par projektu man atklāja visai maz. Pirmkārt, tam esot potenciāls tuvākajā desmitgadē nopelnīt CERN miljoniem franku par licenču kontraktiem. Un, otrkārt, sabiedrība vēl neesot gatava par to uzzināt, jo šī tehnoloģija vēl aizvien ir bīstama. Ņemot vērā šos divus aspektus, es nevēlos pieļaut, lai sveši cilvēki bāž degunu viņa laboratorijā - vai nu nozog viņa darbu, vai iet bojā un uzveļ vainu par to CERN. Vai es skaidri izsakos?

Vitorija lūkojās viņā, neteikdama ne vārda. Lengdons redzēja, ka viņa negribīgi respektē Kolera loģiku un pakļaujas tai.

-   Pirms informējam varas iestādes, - Kolers turpināja, - man jāzina kas vairāk. Es gribu, lai tu mūs aizved uz laboratoriju.

-    Laboratorijai ar to nav nekāda sakara, - atteica Vitorija. - Neviens taču nezināja, ar ko mēs nodarbojāmies. Eksperimentam nav nekāda sakara ar mana tēva slepkavību.

Kolers sēcoši nopūtās.

-   Pierādījumi liecina par pretējo.

-    Pierādījumi? Kādi pierādījumi?

Lengdona prātā rosījās tieši tāds pats jautājums.

Kolers atkal pārbrauca ar mutautu pār muti.

-   Tev būs man jāuzdcas.

Vitorijas piktais skatiens skaidri liecināja, ka viņa tomēr neuzticas Kolerām.

15

Lengdons klusēdams soļoja aiz Vitorijas un Kolera. Visi trīs atgriezās iekšpagalmā, kur Lengdona dīvainais apciemojums bija sācies. Vitorijas kājas kustējās līgani un viegli kā nirējam olimpiskajās spēlēs - prasme, kas, pēc Lengdona domām, bija iegūta jo- gas nodarbībās, izkopjot lokanību un paškontroli. Viņš dzirdēja Vitorijas lēno un nesteidzīgo elpu, it kā viņa pūlētos filtrēt savas sēras.

Lengdons vēlējās viņai ko pateikt, vismaz kādus līdzjūtības vārdus. Arī viņš savulaik bija izjutis pēkšņu tukšumu, negaidīti zaudējot vienu no vecākiem. Visspilgtāk atmiņā bija saglabājušās lietainās un pelēcīgās bēres - divas dienas pēc viņa divpadsmitās dzimšanas dienas. Māja bija pilna ar pelēkos uzvalkos tērptiem vīriem no tēva darba, vīriem, kas sasveicinoties pārāk sdpri žņaudzīja viņa roku. Visi murmināja vārdus "sirds" un "stress". Māte ar asarām acīs jokoja, ka diendienā varējusi sekot akciju tirgum, turot rokā vīra plaukstu… vīra pulss bija viņas personiskā telegrāfa lente.

Reiz, kad viņa tēvs vēl bija dzīvs, Lengdons bija noklausījies, kā māte lūdz tēvu "norimt un pasmaržot rozes". Togad Lengdons Ziemassvētkos uzdāvināja tēvam mazu no stikla pūstu ro- zīti. Lengdons nekad nebija redzējis kaut ko tik skaistu… kā saule tajā rotājās, mezdama uz sienas varavīkšņainas krāsas. "Glīta," teica tēvs, atvēris paciņu, un noskūpstīja viņu uz pieres. "Atradīsim tai drošu vietu." Un tēvs bija rūpīgi novietojis rozīti dzīvojamās istabas tumšākajā stūrī uz augsta, putekļaina plaukta. Pāris dienu vēlāk Lengdons piestūma krēslu, paņēma rozīti un aizgādāja to atpakaļ uz veikalu. Tēvs tā arī nepamanīja, ka rozītes vairs nav.

Lifta dnkšķis atgādināja Lengdonam, kur viņš atrodas. Viņam priekšā liftā kāpa Vitorija un Kolers. Lengdons pie atvērtajām durvīm saminsdnājās.

-   Vai kas noticis? - jautāja Kolers, vairāk nepacietīgi nekā bažīgi.

-   Nebūt ne, - Lengdons atteica, piespiežot sevi virzīties uz kabīni. Lengdons brauca ar liftu tikai tad, ja no tā nevarēja izvairīties. Viņš deva priekšroku atklātām kāpņu telpām.

-   Doktora Vētras laboratorija atrodas pazemē, - pavēstīja Kolers.

Burvīgi, Lengdons nodomāja, kāpdams pāri lifta durvju ai- las spraugai un sajuzdams no šahtas dzīlēm uzmutuļojam ledainu plūsmu. Durvis aizcirtās, un kabīne sāka slīdēt lejup.

-   Seši stāvi! - Kolers noskaldīja neizteiksmīgi kā analīzes aparāts.

Lengdons iztēlojās tukšās šahtas tumsu zem kājām. Viņš centās izstumt šo domu no apziņas, koncentrējot skatienu uz lodziņu, kurā mainījās stāvu cipari. Dīvaini, tur bija atzīmēti tikai divi stāvi - PIRMAIS STĀVS un LHPP.

-   Ko nozīmē LHPP? - jautāja Lengdons, cenšoties neizklausīties nervozs.

-    Lielais hadronu pretkūļu paātrinātājs, - Kolers pavēstīja. - Daļiņu paātrinātājs.

Daļiņu paātrinātājs? Lengdonam neskaidri atausa atmiņā šis termins. Pirmo reizi viņš to bija dzirdējis pie vakariņu galda kopā ar kolēģiem Dansterhauzā, Kembridžā. Viņu draugs, fiziķis Bobs Braunels, kādu vakaru bija ieradies uz maltīd, plisdams pušu no dusmām.

-   Tie maitas anulējuši! - Braunels lādējās.

-    Ko anulējuši? - visi taujāja. -SPS!

-    Kas tas tāds?

-   Supervadītāju pretkūļu superpaātrinātājs!

Kāds paraustīja plecus.

-    Nezināju, ka Hārvardā tādus būvē.

-     Ne jau Hārvardā! - Braunels iesaucās. - ASV! Tas varēja kļūt par visjaudīgāko daļiņu paātrinātāju pasaulē! Par vienu no svarigākajiem zinātnes projektiem šajā gadsimtā! Ieguldīti divi miljardi dolāru, bet senāts apturēja projektu! Nolādētie Baiblbeltas lobisti!

Kad Braunels beidzot nomierinājās, viņš pastāstīja, ka daļiņu paātrinātājs ir milzīgs cauruļveida aplis, kurā virza sub- atomāras daļiņas. Caurulē iestrādātie magnēti zibenīgi ieslēdzas un izslēdzas, "grūstot" daļiņas pa riņķi, līdz tās sasniedz neaptveramu ātrumu. Maksimāli paātrinātas daļiņas virpuļo caurulē ar ātrumu vairāk nekā simt astoņdesmit tūkstoši jūdžu sekundē.

-    Bet tas ir gandrīz gaismas ātrums! - iesaucās kāds profesors.

-    Skaidrs, tā ir, - Braunels sacīja. Pēcāk viņš pastāstīja, ka, paātrinot daļiņas caurulē pretējos virzienos un tad liekot tām sadurties, zinātnieki spētu sašķaidīt tās sastāvdaļās un savām acīm skatīt dabas pamatkomponentus. - Daļiņu paātrinātāji ir nozīmīgi zinātnes nākotnei, - Braunels pasludināja, - un daļiņu sadursmes ir atslēga izpratnei par Visuma uzbūvi.

Uz pašiem savu dzejnieku Hārvarda universitātē, klusu cilvēku, vārdā Čārlzs Prets, tas neatstāja iespaidu.

-   Man izklausās, - viņš bilda, - ka tā ir samērā neandertālis- ka pieeja zinātnei… mazliet atgādina pulksteņu šķaidīšanu, lai aplūkotu mehānisma darbības principu.

Braunels nometa dakšiņu un izdrāzās no telpas.

Tātad CERN ir uzbūvēts daļiņu paātrinātājs? Lengdons prātoja, liftam slīdot zemāk. Apaļa caurule, kurā šķaidīt daļiņas. Viņš brīnījās, kādēļ tas izbūvēts zem zemes.

Kad lifts ar būkšķi apstājās, Lengdons juta atvieglojumu, nostājoties uz cietas zemes. Taču, durvīm atslīgstot vaļā, atvieglojums izgaisa kā nebijis. Roberts Lengdons vēlreiz attapās stāvam gluži vai citplanētiešu pasaulē.

Gaitenis bezgalīgi stiepās abos virzienos - gan pa labi, gan pa kreisi. Gluds cementa tunelis, dk plats, lai pa to varētu izbraukt smagais kravas furgons. Pie lifta koridors bija gaiši apgaismots, taču tālāk grima piķa melnumā. No tumsas izbrāzās mikls vējš, draudīgi atgādinot, ka viņi atrodas dziļi zem zemes. Lengdons gandrīz fiziski juta zemes un akmens slogu, kas slīga pār galvu. Viņš uz mirkli atgriezās deviņu gadu vecumā… tumsa grūda viņu pagātnē… atpakaļ piecās baismajā tumsā pavadītajās stundās, kas vēl aizvien viņu vajāja. Lengdons sažņaudza dūres un atvairīja atmiņas.

Vitorija izgāja no lifta un, atstādama abus vīriešus aiz muguras un nebilzdama ne vārda, nekavējoties iesoļoja tumsā. Virs galvas zibsnījot ieslēdzās dienasgaismas spuldzes, apgaismojot viņai ceļu. Efekts rada nemieru, Lengdons nosprieda, it kā tunelis būtu dzīvs… un paredz katru vitias kustību. Lengdons ar Koleru sekoja nelielā atstatumā. Gaisma aiz muguras automātiski izslēdzās.

-    Tas daļiņu paātrinātājs, - Lengdons klusi teica, - vai tas atrodas tālāk tunelī?

-   Tas ir tepat. - Kolers norādīja pa kreisi - gar tuneļa iekšējo sienu stiepās spoža hroma caurule.

Lengdons mulsi uzlūkoja cauruli.

-   Tas ir paātrinātājs? - Ierīce nepavisam neizskatījās tāda, kā viņš bija iedomājies. Apmēram trīs pēdas platā caurule bija pilnīgi taisna - cik vien tālu gaisma rādīja, tā horizontāli stiepās tunelī, izgaistot tumsā. Drīzāk izskatās pēc augsto tehnoloģiju kanalizācijas caurules. Lengdons nosmīnēja.

-    Biju iedomājies, ka daļiņu paātrinātāji ir cauruļveida apļi.

-    Šis paātrinātājs ir aplis, - sacīja Kolers. - Tas izskatās taisns, taču tā ir optiskā ilūzija. Šā tuneļa aploce ir tik milzīga, ka izliekums ar aci nav uztverams… kā zemeslodei.

Lengdons bija satriekts. Šis ir aplis?

-    Bet… tad jau tas ir milzum liels!

-   Šis LHPP ir lielākā iekārta pasaulē.

Pārsteigtais Lengdons tikai tagad atcerējās, ka CERN šoferis bija ieminējies par pasaulē lielāko iekārtu, kas ierakta zemē. Bet…

-   Apļa diametrs ir vairāk nekā astoņi kilometri… un garums divdesmit septiņi kilometri.

Lengdons strauji pagrieza galvu.

-    Divdesmit sepdņi kilometri? - Viņš uzmeta skatienu direktoram, tad pagriezās un vērās tumšajā tunelī. - Šā tuneļa garums ir divdesmit septiņi kilometri? Tas… tas ir vairāk nekā sešpadsmit jūdžu!

Kolers pamāja.

-   Izdobts precīzā aplī. Tas met loku līdz pat Francijai un tad atgriežas atpakaļ uz šejieni. Maksimālo ātrumu sasniegušās daļiņas pirms sadursmes sekundes laikā apriņķos apkārt desmit- tūkstoš reižu.

Lengdonam šķita, ka viņa kājas ir no gumijas. Viņš blenza tunelī.

-    Jūs apgalvojat, ka CERN izraka miljoniem tonnu zemes, tikai lai sašķaidītu sīkas daļiņas?

Kolers paraustīja plecus.

-    Dažkārt, lai uzietu patiesību, nākas gāzt kalnus.

16

Simtiem jūdžu attālumā no CERN rācijā iesprakšķējās balss. - Tā, esmu gaitenī.

Tehniķis, kas novēroja videoekrānus, piespieda raidītāja pogu.

-    Tu mekle astoņdesmit sesto kameru. Tai jaatrodas paša galā.

Radio ilgi valdīja klusums. Tehniķis gaidīdams mazliet no- svīda. Visbeidzot rācijā noklakšķēja.

-    Kameras te nav, - teica balss. - Es redzu, kur tā ir bijusi. Kāds to būs noņēmis.

Tehniķis smagi nopūtās.

-    Paldies! Uzgaidi brītiņu, labi?

Viņš pūzdams atkal pievērsās videoekrāniem sev priekšā. Milzīga tiesa kompleksa bija atvērta apmeklētājiem, un bezvadu kameras bija zudušas arī agrāk; lielākoties tās pievāca jokdari par suvenīriem. Taču, tiklīdz kamera atstāja ēku un nonāca ārpus uztveršanas zonas, signāls nozuda un ekrāns izdzisa. Tehniķis mulsi lūkojās monitorā. Norautā 86. kamera joprojām raidīja kristāldzidru attēlu.

ja kamera ir nozagta, tehniķis lauzīja galvu, kāpēc mēs vēl aizvien uztveram tās signālu? Viņš, bez šaubām, apzinājās, ka ir tikai viens izskaidrojums. Kamera joprojām atrodas kompleksā, un kāds to gluži vienkārši ir pārvietojis. Bet kas? Un kāpēc?

Tehniķis labu brīdi pētīja monitoru. Pēdīgi viņš paņēma rokā rāciju.

-    Vai tajā kāpņu telpā ir kāds skapis? Kāda bufete vai niša sienā?

Balss, kas atbildēja, ari izklausījās apjukusi.

-   Nē. Kāpēc prasi?

Tehniķis sarauca uzacis.

-    Lai paliek! Paldies par palīdzību! - Viņš izslēdza rāciju un sašķobīja lūpas.

Tā kā videokamera bija ļoti maza, turklāt bez vadiem, tehniķis saprata, ka 86. kamera var raidīt no jebkuras vietas pusjūdzes rādiusā šajā stingri apsargātajā kompleksā, kurā bija bāztin sabāztas trīsdesmit divas ēkas. Puslīdz skaidrs bija viens - kamera acīmredzot novietota tumšā vietā. Bez šaubām, tas necik daudz nelīdzēja. Kompleksā bija bezgala daudz tumšu izbūvju - apkopes skapji, apsildes cauruļvadi, dārznieku šķūnīši, guļamistabu skapji, arī pazemes eju labirints. Kameru varētu meklēt nedēļām ilgi.

Taču tā būtu mazākā no manām problēmām, tehniķis prātoja.

Par spīti pārvietotās kameras radītajiem sarežģījumiem, bija jārisina vēl viens steidzams jautājums, kas nedeva mieru. Tehniķis pievērsa skadenu attēlam, ko raidīja pazudusī kamera. Tajā bija redzams nekustīgs objekts. Mūsdieniga ierīce, tehniķis nekad tādu nebija redzējis. Viņš nopētīja mirguļojošo elektronisko displeju tās pamatnē.

Kaut arī sargs bija izgājis bargu apmācību un bija sagatavots saspringtām situācijām, viņš juta, ka paātrinās pulss. Viņš pavēlēja sev necelt paniku. Jābūt kādam izskaidrojumam. Izskatījās, ka objekts ir pārāk mazs, lai radītu nozīmīgus draudus. No otras puses, tā klātbūtne kompleksā bija satraucoša. Nudien ļoti satraucoša.

Te nu bija, taisni šodien. Tehniķis nopūtās.

Viņa darba devējam drošība allaž bija pirmajā vietā, taču šodien drošībai bija pievērsta vislielākā vērība pēdējo divpadsmit gadu laikā. Tehniķis brīdi vērās objektā un juta pār galvu savel- kamies negaisa mākoņus.

Tad, sviedriem plūstot, viņš zvanīja priekšniekam.

17

Tikai retais bērns varētu apgalvot, ka atceras dienu, kad pirmo reizi ieraudzījis savu tēvu, taču Vitorija Vētra to atcerējās. Viņai bija astoņi gadi, un viņa dzīvoja turpat, kur bija dzīvojusi visu mūžu, - Orfanotrofio di Siena, Sjēnas katoļu bāreņu patversmē netālu no Florences. Vecākus viņa neatminējās, tie bija viņu pametuši. Todien gāza lietus. Mūķenes viņu divreiz sauca vakariņās, taču Vitorija, kā parasti, izlikās, ka nedzird. Viņa gulēja zemē ārpus patversmes pagalma un lūkojās lietus lāsēs… juta, kā tās atsitas pret viņas ķermeni… centās uzminēt, kur līs nākamreiz. Mūķenes pasauca viņu vēlreiz, piedraudot, ka pneimonija šā neciešami stūrgalvīgā bērna interesi par dabu krietni vien samazinās.

Es jūs nedzirdu, Vitorija domās teica.

Brīdī, kad pienāca jaunais priesteris, viņa jau bija izmirkuši līdz kaulam. Vitorija šo cilvēku nepazina. Viņš bija ieradies te nesen. Vitorija gaidīja, kad priesteris to sagrābs un paraus zem jumta. Tas nenotika. Viņai par izbrīnu, priesteris nogūlās viņai blakus, saslapinādams sutanu peļķē.

-    Man stāsta, ka tu uzdodot daudz jautājumu, - ierunājās jaunais vīrietis.

Vitorija saviebās.

-   Vai jautājumi ir slikti?

Viņš pasmējās.

-    Laikam jau viņām ir taisnība.

-    Ko jūs šeit darāt?

-   To pašu, ko tu… gudroju, kādēļ krīt lietus lāses.

-    Es negudroju, kādēļ tās krīt! Es to jau zinu!

Priesteris uzmeta viņai izbrīna pilnu skatienu.

-    Zini?

-    Māsa Franciska apgalvo, ka lietus lāses ir eņģeļu asaras, kas krīt uz zemes, lai aizskalotu mūsu grēkus.

-   Oho! - viņš pārsteigts iesaucās. - Tad gan skaidrs.

-   Nav gan! - meitene atcirta. - Lietus lāses krīt tāpēc, ka krīt viss! Viss krīt! Ne tikai lietus!

Priesteris, savilcis mulsu sejas izteiksmi, pakasīja galvu.

-    Zini, jaunā dāma, tev ir taisnība. Patiešām, krīt viss. Laikam jau gravitācija.

-Kas?

Viņš uzmeta meitenei pārsteiguma pilnu skatienu.

-   Tu neesi dzirdējusi par gravitāciju?

-Nē.

Priesteris sērīgi paraustīja plecus.

-   Žēl gan. Izprotot gravitāciju, var rast atbildes uz daudziem jautājumiem.

Vitorija piecēlās sēdus.

-    Kas ir gravitācija? - viņa noprasīja. - Pastāsdet!

Priesteris piemiedza aci.

-   Ko tu teiktu, ja es pastāstītu tev to pie vakariņu galda?

Šis jaunais priesteris bija Leonardo Vētra. Universitātes laikos viņš bija godalgots fizikas students, bet tad sadzirdējis citu aicinājumu un iestājies seminārā. Leonardo un Vitorija negaidīti kļuva par labākajiem draugiem šajā mūķeņu un bargo noteikumu pasaulē. Vitorija vienā laidā smīdināja Leonardo, bet viņš meiteni ņēma savā paspārnē un iemācīja, ka dabas skaistumam - gan varavīksnei, gan upēm - ir daudzi skaidrojumi. Viņš klāstīja par gaismu, planētām, zvaigznēm un dabu, to visu skatot gan Dieva, gan zinātnes acīm. Vitorijas iedzimtais intelekts un ziņkāre padarīja viņu par aizrautīgu mācekli. Leonardo sargāja viņu kā meitu.

Ari Vitorija bija laimīga - viņa nekad nebija izbaudījusi tādu prieku. Viņai bija tēvs. Laikā, kad visi pārējie pieaugušie atbildēja uz jautājumiem, cērtot pa plaukstu, Leonardo viņai stundām ilgi izrādīja savas grāmatas. Priesteris pat taujāja viņas domas. Vitorija lūdza Dievu, lai Leonardo paliek pie viņas uz mūžīgiem laikiem. Tad kādā dienā piepildījās visļaunākais murgs. Tēvs Leonardo paziņoja, ka atstāj patversmi.

-   Es pārceļos uz Šveici, - stāstīja Leonardo. - Man piešķirta sdpendija fizikas studijām Ženēvas universitātē.

-    Fizika? - Vitorija izsaucās. - Vai tad tu nemīli Dievu?

-   Mīlu, pat ļoti. Tieši tāpēc es vēlos izpētīt Viņa dievišķos likumus. Fizikas likumi ir Dieva izklātais audekls, uz kura uzgleznots Viņa šedevrs.

Vitorija bija satriekta. Taču tēvam Leonardo bija arī citi jaunumi. Viņš pastāstīja Vitorijai, ka ir aprunājies ar saviem priekšniekiem un tie devuši atļauju Vitoriju adoptēt.

-    Vai tu gribētu, lai es tevi adoptēju? - Leonardo vaicāja.

-    Ko nozīmē adoptēt?

Tēvs Leonardo pastāstīja.

Vitorija viņu piecas minūtes turēja apskautu, raudot prieka asaras.

-Ak jā! Jā!

Leonardo stāstīja, ka uz laiku aizbrauks un iekārtos abu jauno māju Šveicē, taču nosolījās pēc pusgada kādu atsūtīt viņai pakaļ. šis laika posms Vitorijai vilkās kā vesela mūžība, tomēr Leonardo savu vārdu turēja. Piecas dienas pirms savas devītās dzimšanas dienas Vitorija pārcēlās uz Ženēvu. Dienā Vitorija apmeklēja Ženēvas Starptautisko skolu, un vakaros viņu mācīja tēvs.

Pēc trim gadiem Leonardo Vētra saņēma darba piedāvājumu no CERN. Vitorija un Leonardo pārcēlās uz tādu brīnumzemi, kādu jaunā Vitorija pat sapņos nebija redzējusi.

Vitorijas Vētras ķermenis gluži vai stinga, soļojot pa LHPP tuneli. Viņa vēroja caurulē savu ērmīgo atspīdumu, līdz sāpēm juzdama, ka tēva vairs nav. Parasti Vitorijā mājoja dziļš miers, un viņa harmoniski iekļāvās apkārtējā pasaulē. Taču tagad piepeši nekas vairs nebija loģisks. Pēdējās trīs stundas bija aizritējušas kā miglā.

Kad Kolers piezvanīja, Baleāru salās pulkstenis rādīja desmit no rīta. Tavs tēvs ir noslepkavots. Nekavējoties atgriezies mājās! Par spīd svelmainajai tveicei uz ūdenslīdēju kuģīša klāja, šie vārdi viņu izsaldēja līdz kaulam. Kolera dzestrais tonis nodarīja tikpat daudz sāpju, cik paziņojums.

Nu viņa bija atgriezusies mājās. Vai mājās? CERN, viņas pasaule kopš divpadsmit gadu vecuma, piepeši likās sveša. Viņas tēva, cilvēka, kurš to bija padarījis pasakainu, vairs nebija.

Dziļus elpas vilcienus, viņa sev pavēlēja, taču prātu nomierināt nespēja. Jautājumi riņķoja aizvien straujāk un straujāk. Kas nogalināja viņas tēvu? Un kāpēc? Kas ir šis amerikāņu "speciālists"? Kāpēc Kolers dk uzstājīgi vēlējās apskatīt laboratoriju?

Kolers bija minējis pierādījumus, kas saistot tēva slepkavību ar pēdējo projektu. Kādi pierādījumi? Neviens taču nezināja, ar ko mēs nodarbojāmies. Pat ja kādam tas būtu nācis ausīs, kādēļ bija jānogalina mans tēvs?

Ejot pa LHPP tuneli uz tēva laboratoriju, Vitorija aptvēra, ka pēc dažiem mirkļiem noraus noslēpuma plīvuru tēva dižākajam sasniegumam, pašam zinātniekam klāt neesot. Viņa šo brīdi bija iztēlojusies pavisam citādu. Viņa bija iztēlojusies, kā tēvs sasauc laboratorijā CERN atbildīgos zinātniekus, izrāda savu atklājumu un vēro viņu apstulbušās sejas. Tad viņā iekvēlotos tēvišķs lepnums un viņš paskaidrotu, ka projektu realizēt viņam palīdzējusi kāda Vitorijas ideja… un viņa meitai bijusi svarīga nozīme šā atklājuma sasniegšanā.

Vitorijai kaklā sakāpa kamols. Šis brīdis bija jāizbauda mums abiem. Bet te bija viņa viena. Neviena kolēģa. Nevienas priecīgas sejas. Tikai svešs amerikānis un Maksimiliāns Kolers.

Maksimiliāns Kolers. Der Konig.

Arī bērnībā Vitorijai šis cilvēks nebija paticis. Lai gan ar gadiem Vitorija sāka cienīt Kolera spēcīgo intelektu, viņa ledainā izturēšanās vienmēr šķita nepiedienīga dzīvam cilvēkam - absolūts pretstats viņas tēva sirsnībai. Kolers nodevās zinātnei tās nevainojamās loģikas dēļ… tēvs - garīgā brīnuma dēļ. Un tomēr starp abiem vīriešiem vienmēr valdīja vārdos neizteikta cieņa. Kā viņai reiz kāds izskaidroja, viens ģēnijs pieņem otru bez ierunām.

Ģēnijs, Vitorija nodomāja. Mans tēvs… Tētis. Miris.

Uz Leonardo Vētras laboratoriju veda garš, sterils gaitenis, tā grīda bija noklāta ar baltām flīzēm. Lengdons jutās tā, it kā ieietu kādā pazemes psihiatriskajā slimnīcā. Koridora sienas klāja dučiem ierāmētu melnbaltu attēlu. Lai gan Lengdona karjera balstījās uz attēlu pētīšanu, šie viņam bija pavisam neizprotami. Izskatījās kā haotisku, nejaušu švīku un spirāļu negatīvi. Modernā māksla? Kā amfetamīnus sarijies Džeksons Polloks?

-    Izkliedes shēmas, - sacīja Vitorija, acīmredzot ievērojusi Lengdona interesi. - Daļiņu sadursmju datorgrafisks attēlojums. Šī ir Z daļiņa. - Viņa norādīja uz vāru svītriņu, kas juceklī gandrīz nebija redzama. - Mans tēvs to atklāja pirms pieciem gadiem. Tīra enerģija, nekādas masas. Tikpat labi tā varētu būt sīkākā dabas sastāvdaļa. Matērija nav nekas cits kā iesprostota enerģija.

Matērija ir enerģija? Lengdons saausījās. Izklausās pēc dzenbudisma. Viņš aplūkoja sīko svītriņu attēlā un prātoja, ko gan teiktu viņa draugi Hārvarda universitātes Fizikas katedrā, uzzinot, ka viņš pavadījis nedēļas nogali, klaiņojot gar Lielo hadronu pret- kūļu paātrinātāju un apbrīnojot Z daļiņas.

Tuvojoties laboratorijas iespaidīgajām durvim, Kolers ierunājās.

-   Vitorija, man jāatzīst, ka šorīt, meklēdams tavu tēvu, nobraucu te lejā.

Vitorija mazliet piesarka.

-    Patiešām?

-   Jā. Un iedomājies manu pārsteigumu, kad es atklāju, ka viņš standarta CERN aizsardzības ierīces vietā ierīkojis citu. - Kolers ar roku norādīja uz izsmalcinātu elektronisku iekārtu, kas bija uzstādīta blakus durvīm.

-   Es atvainojos, - Vitorija teica. - Jūs taču zināt viņa uzskatus par privātumu. Tētis vēlējās, lai pieeja laboratorijai būtu tikai mums abiem.

-   Labi. Atver durvis! - Kolers mudināja.

Vitorija bridi stāvēja. Tad, dziļi ievilkusi elpu, piegāja pie aparāta sienā.

Lengdons nebija sagatavojies tam, ko pēc brīža redzēja.

Vitorija, piesoļojusi pie iekārtas, uzmanīgi pavērsa labo aci pret izbīdītu lēcu, kas atgādināja teleskopu. Viņa piespieda podziņu. Aparātā atskanēja klikšķis. Vibrēdams šurpu turpu nostaigāja gaismas stars, skenējot viņas acs ābolu kā kopētājs.

-   Tas ir acs tīklenes skeneris, - Vitorija paskaidroja. - Nekļūdīga aizsardzība. Ļauj atvērt durvis tikai divu acs tīkleņu īpašniekiem. Man un tēvam.

Roberts Lengdons stāvēja, šaušalīgas atklāsmes pārņemts. Atmiņā uzvirmoja Leonardo Vētras seja - asiņaina, viena brūna acs un tukšais dobums. Lengdons centās atgainīt acīmredzamo patiesību, taču tad viņš ieraudzīja… zem skenera uz baltās flīžu grīdas… tikko manāmas tumšsārtas pilītes. Sakaltušas asinis.

Vitorija, par laimi, tās neievēroja.

Tērauda durvis atslīdēja vaļā, un viņa iegāja iekšā.

Kolers pievērsa Lengdonam dimantcietu skatienu. Tā vēstījums bija nepārprotams: ticiet man… pazudusī acs neapšaubāmi kalpo augstākam mērķim.

18

Sievietes rokas joprojām bija sasietas un plaukstu locītavas no mezgliem violetas un pietūkušas. Sarkanbrūnās ādas krāsas īpašnieks hasasins paguris gulēja viņai blakus, apbrīnojot savu kailo balvu. Viņš prātoja, vai sieviete tikai izliekas snaužam, nožēlojami mēģinot izvairīdes no turpmāko pakalpojumu sniegšanas, vai ari padešām iemigusi.

Viņam bija vienalga. Hasasins bija guvis labu atalgojumu. Piesātināts viņš piecēlās gultā sēdus.

Viņa valstī sievietes bija īpašumi. Vājas. Izpriecas instruments. Kustamā manta, ko var iemainīt kā mājlopus. Un savu vietu viņas zināja. Bet šeit, Eiropā, sievietes tēloja, ka ir spēcīgas un neatkarīgas, un tas viņu reizē uzjautrināja un uzbudināja. Piespiest viņas padoties fiziski - šo gandarījumu hasasins allaž izgaršoja.

Par spīti piepildījuma sajūtai gurnos, hasasins manīja sevī augam citu dziņu. Viņš iepriekšējā naktī bija nogalinājis, nogalinājis un izkropļojis, un slepkavības viņam aizstāja heroīnu… Ikviena šāda zvērība radīja tikai īslaicīgu apmierinājumu, un drīz vien viņš alka pēc jaunas devas. Uzmundrinājums pagaisa. Atgriezās ilgas.

Hasasins nopētīja līdzās guļošo sievieti, tad pārlaida plaukstu viņai pār kaklu. Hasasinu uzbudināja apziņa, ka viņš spēj acumirklī izdzēst viņas dzīvību. Vai tam būtu kāda nozīme? Šī sieviete bija zemāks radījums, vienīgi izpriecas un pakalpošanas līdzeklis. Stingrie pirksti apkļāva viņas kaklu, izbaudot trauslo pulsu. Atvairījis iekāri, hasasins atvilka roku. Viņu gaidīja darbs. Kalpošana augstākam mērķim nekā paša alkas.

Izkāpis no gultas, hasasins tīksminājās par gaidāmā darba godu. Viņš vēl aizvien neaptvēra šā Jānusa un viņa vadītās brālības ietekmi. Kā par brīnumu, brālība bija izvēlējusies viņu. Tā nez kādā veidā bija uzzinājusi par viņa ienaidu… un viņa iemaņām. Kā - to viņam nav lemts uzzināt. Viņu saknes sniedzas tālu.

Nu viņam uzticēts augstākais gods. Viņš kļūs par brālības rokām un balsi. Viņu slepkavu un vēstnesi. To, ko viņa tauta dēvēja par Matak alhaq - Patiesības eņģeli.

19

Vētras laboratorija bija mežonīgi futūristiska.

Izkrāsota žilbinoši baltā krāsā un piekrauta ar datoriem un īpašām elektroniskām iekārtām, telpa atgādināja operāciju zāli. Lengdons gudroja, kādus noslēpumus gan šī laboratorija glabā, ja iekļūšana tajā bija prasījusi cilvēka acs izgriešanu.

Ieejot iekšā, Kolers izskatījās nemierīgs, viņa acis šaudījās visapkārt, meklēdamas pazīmes, ka iebrucējs šeit bijis. Arī Vitorija virzījās lēnām… it kā bez tēva laboratoriju viņa nepazītu.

Lengdona skatiens acumirklī apstājās istabas vidū, kur no grīdas slējās aptuveni ducis nelielu spodra tērauda stieņu, veidojot apli. Gluži kā miniatūra Stonhendža. Stieņi bija apmēram trīs pēdas gari un Lengdonam atgādināja vērtīgu dārgakmeņu stendus muzejos. Tomēr tie nepārprotami nebija domāti dārgakmeņiem. Katra stieņa galā atradās biezs caurspīdīgs cilindrs apmēram tenisa bumbiņu kārbas lielumā. Cilindri izskatījās tukši.

Kolers apmulsis nopētīja cilindrus. Šķita, ka viņš izlēma pagaidām nelikties tos manām. Viņš pagriezās pret Vitoriju.

-    Vai kaut kas ir nozagts?

-    Nozagts? Kā? - viņa pārsteigta noprasīja. - Acs tīklenes skeneris ļauj ienākt tikai mums abiem.

-   Lūdzu, palūkojies visapkārt!

Vitorija nopūtās un bridi pētīja telpu. Tad paraustīja plecus.

-   Viss izskatās tā, kā tēvs to atstāja. Kārtība haosā.

Lengdons juta, ka Kolers apsver turpmāko rīcību, prātodams,

cik uzstājīgs var būt pret Vitoriju… un cik daudz viņai var atklāt. Acīmredzot viņš nolēma patlaban pievērsties kam citam. Pavirzījis braucamkrēslu uz istabas vidu, Kolers nopētīja mistisko, šķietami tukšo cilindru puduri.

-    Noslēpumi ir greznība, ko vairs nevaram atļauties, - Kolers visbeidzot sacīja.

Vitorija piekāpīgi palocīja galvu, piepeši izskatīdamās saviļņota, it kā ierašanās šeit būtu uzvilnījusi atmiņu straumi.

Dod viņai mirkli atgūties, Lengdons domās lūdza.

It kā gatavotos ko atklāt, Vitorija aizvēra acis un ievilka elpu. Tad ieelpoja vēlreiz. Un vēlreiz. Un vēlreiz…

Lengdons vēroja Vitoriju, pēkšņu bažu mākts. Vai viņai kas kaiš? Viņš pameta skatienu uz Koleru, kurš nelikās satraukts, tātad acīmredzot jau agrāk redzējis šo rituālu. Pagāja desmit sekundes, līdz Vitorija atvēra acis.

Lengdons nespēja ticēt šai metamorfozei. Vitorija Vētra bija pārvērtusies. Pilnīgās lūpas bija atslābušas, pleci sagumuši, skatiens maigs un paļāvīgs. Šķita, ka, samierinoties ar situāciju, viņa atbrīvojusi ikvienu sava ķermeņa muskuli. Kvēles pilno aizvainojumu un dusmas bija nomainījis dziļš miers.

-    Ar ko lai sāk… - viņa domīgi novilka. Akcents palika nemainīgs.

-   No paša sākuma, - Kolers norādīja. - Pastāsti par eksperimentiem, ko tēvs veica.

-    Mana tēva mūža sapnis bija salabināt zinātni ar reliģiju, - Vitorija iesāka. - Viņš cerēja pierādīt, ka zinātne un reliģija ir saderīgas jomas - divas dažādas pieejas vienas un tās pašas patiesības meklējumos. - Viņa apklusa, it kā nespēdama noticēt tam, ko grasījās pavēstīt. - Un nesen… tēvs izprātoja, kā to paveikt.

Kolers cieta klusu.

-   Tēvs eksperimentēja, lai atrastu iespēju nogludināt vienu no asākajiem konfliktiem zinātnes un reliģijas vēsturē.

Lengdons netika gudrs, kuru konfliktu viņa domā. Tādu bija vesels lērums.

-   Kreacionisms, - Vitorija paziņoja. - Strīds par to, kā izveidojies Visums.

Oho, Lengdons nodomāja. TĀS debates.

-   Bībelē, protams, apgalvots, ka Visumu radījis Dievs, - viņa skaidroja. - Dievs sacīja: "Lai top gaisma!" - un viss, ko mēs redzam, radies no bezgalīga tukšuma. Diemžēl viens no fizikas pamatlikumiem noteic, ka matērija nevar rasdes no nekā.

Lengdons par šo strupceļu bija lasījis. Priekšstats, ka Dievs "no nekā" radījis "kaut ko", bija absolūtā pretrunā ar vispārpieņemtajiem modernās fizikas likumiem, un tādējādi Pirmā Mozus grāmata no zinātniskā viedokļa bija aplama.

-   Mister Lengdon, - Vitorija pagriežoties sacīja, - pieņemu, ka Lielā sprādziena teorija jums ir zināma.

Lengdons paraustīja plecus.

-   Vairāk vai mazāk, jā. - Viņš zināja, ka Lielais sprādziens ir vienīgais zinātnieku akceptētais Visuma radīšanas modelis, lai gan īpaši nebija to pētījis. Saskaņā ar teoriju eksplozīvā kataklizmā izvirda viens vienīgs ārkārtīgi blīvi koncentrētas enerģijas punkts un izpletās uz visām pusēm, radot Visumu. Vai kas tamlīdzīgs.

-    Kad katoļu baznīca tūkstoš deviņi simti divdesmit septītajā gadā pirmo reizi nāca klajā ar Lielā sprādziena teoriju… - Vito- rija turpināja.

-    Piedodiet, - Lengdons viņu pārtrauca, pirms paspēja sevi apturēt. - Jūs apgalvojat, ka Lielais sprādziens bija katoļu ideja?

Vitorija šķita izbrīnījusies par šo jautājumu.

-    Protams. Šo teoriju tūkstoš deviņi simti divdesmit septītajā gadā izvirzīja katoļu mūks Zoržs Lemetrs.

-    Bet es biju domājis… - Viņš sastomījās. - Vai tad teoriju par Lielo sprādzienu neizvirzīja Hārvardas astronoms Edvins Habls?

Kolers uzmeta Lengdonam niknu skatienu.

-    Kārtējā amerikāņu zinātnieku iedomība! Habls to publicēja tūkstoš deviņi simti divdesmit devītajā gadā, divus gadus pēc Lemetra.

Lengdons sapīka. Ser, teleskops nosaukts Habla vārdā! Es nekad neesmu dzirdējis par Lemetra teleskopu!

-    Misteram Kolerām ir taisnība, - Vitorija sacīja. - Ideja piederēja Lemetram. Habls to dkai apstiprināja, savākdams pierādījumus, ka Lielais sprādziens no zinātniskā viedokļa ir iespējams.

-    Ak tā, - novilka Lengdons, prātodams, vai fanātiskie Habla pielūdzēji Hārvarda universitātes Astronomijas katedrā lekcijās jebkad piemin Lemetra vārdu.

-    Kad Lemetrs nāca klajā ar Lielā sprādziena teoriju, - Vitorija turpināja, - zinātnieki palika pie sava - tā esot smieklīga un absurda. Matērija nevarot būt radīta no nekā. Kad Habls šokēja pasauli, zinātniski pierādīdams, ka Lielais sprādziens ir pamatots, baznīca svinēja uzvaru, izmantojot to par pierādījumu, ka Bībele no zinātniskā viedokļa ir precīza. Dievišķā padesība.

Lengdons pamāja ar galvu, joprojām koncentrējies.

-    Protams, zinātnieki nebija sajūsmā, ka viņu atklājumus baznīca izmanto savas reliģijas popularizēšanai, tāpēc viņi bez vilcināšanās Lielā sprādziena teorijā ieviesa matemātiku, aizvāca visus reliģiskos zemtekstus un pasludināja uz to īpašumdesibas. Tomēr, par nelaimi zinātnei, šiem vienādojumiem līdz šai dienai piemīt viena nozīmīga nepilnība, uz kuru baznīcai patīk norādīt.

-    Singularitāte, - Kolers noņurdēja. Viņš izrunāja šo vārdu tā, it kā tas būtu viņa eksistences lāsts.

-   Jā, singularitāte, - atkārtoja Vitorija. - Pats radīšanas mirklis. Nulles punkts. - Viņa pievērsās Lengdonam. - Pat mūsdienās zinātne nespēj izprast radīšanas sākotnējo brīdi. Mūsu vienādojumi diezgan efektīvi izskaidro sākotnējo Visumu, taču, atgriežoties atpakaļ laikā un tuvojoties nulles punktam, mūsu matemātika izjūk pa vīlēm un viss kļūst bezjēdzīgs.

-   Pareizi! - Kolers aizkaitināts izmeta. - Un baznīca šo trūkumu tur augstu gaisā kā pierādījumu Dieva brīnumainajai saistībai ar Visumu. Atgriezies pie stāsta jēgas!

Vitorijas sejā iegūla atturība.

-   Jēga ir tāda, ka mans tēvs vienmēr uzskatīja, ka Lielā sprādziena radīšanā ir iesaistīts Dievs. Lai gan zinātne nav spējusi izskaidrot radīšanas dievišķo mirkli, viņš dcēja, ka pienāks diena, kad tā spēs to izskaidrot. - Viņa skumji norādīja uz lāzerprintera tehnikā tapušu atgādinājumu, kas bija piesprausts virs tēva darba vietas. - Tētis mēdza to vicināt man gar degunu ikreiz, kad man radās šaubās.

Lengdons izlasīja vēstījumu.

ZINĀTNE UN RELIĢIJA NAV PRETRUNĀ.

GLUŽI VIENKĀRŠI ZINĀTNE IR PĀRĀK JAUNA, LAI TO SAPRASTU.

-   Mans tētis vēlējās panākt, lai zinātne spertu soli uz priekšu, - Vitorija skaidroja, - un atbalstītu koncepciju par Dievu. - Viņa izlaida pirkstus caur garajiem matiem, izskatīdamās grūtsirdīga. - Viņš ķērās pie tāda darba, ko neviens zinātnieks nebija iecerējis paveikt. Un neviena rīcībā nav bijis nepieciešamās tehnoloģijas, lai to paveiktu. - Vitorija mirkli klusēja, it kā nebūdama droša, kā izteikt turpmāko. - Viņa eksperimentu mērķis bija pierādīt, ka Pirmajā Mozus grāmatā aprakstītais ir iespējams.

Iespējams? Lengdons apjuka. Lai top gaisma? Matērija no nekā?

Kolera nedzīvais skadens urbās Vitorijā.

-    Kā, lūdzu?

-   Mans tevs radīja Visumu… no pilnīgi neka.

Kolers strauji pagrieza galvu.

-Ko?!

-   Pareizāk sakot, viņš modelēja Lielo sprādzienu.

Izskatījās, ka Kolers tūliņ pielēks kājās.

Lengdons nu bija pavisam apjucis. Radīt Visumu? Modelēt Lielo sprādzienu?

-    Pats par sevi saprotams, tas tika veikts daudz mazākā mērogā, - Vitorija sāka runāt ātrāk. - Process bija apbrīnojami vienkāršs. Viņš paātrināja divu daļiņu supertievu staru kustību pretējos virzienos paātrinātāja caurulē. Abi stari sadūrās milzīgā ātrumā, ietriecās viens otrā un saspieda visu savu enerģiju vienā sīksīkā punktiņā. Viņš panāca ārkārtīgu lielu enerģijas īpatsvaru. - Viņa sāka bērt mērvienības, un direktora acis pletās aizvien platākas.

Lengdons pūlējās sekot līdzi. Tātad Leonarda Vētra modelēja saspiestu enerģijas punktu, no kura, domājams, cēlies Visums.

-    Iznākumu grūti nosaukt citādi kā par brīnumainu, - Vitorija rezumēja. - Kad to publicēs, tas satricinās moderno fiziku līdz pašiem pamadem. - To viņa sacīja lēni, it kā izgaršojot vēstītā neaptveramo nozīmīgumu. - šajā augsti koncentrētās enerģijas brīdī paātrinājuma caurulē gluži tukšā vietā negaidot uzradās matērijas daļiņas.

Kolers nekā nereaģēja. Viņš tikai skatījās.

-    Matērija, - Vitorija uzsvēra, - uzplauka no nekā. Nepieredzēta atoma daļiņu uguņošana. Miniatūrs Visums. Tēvs pierādīja ne tikai to, ka vielu var radīt tukšā vietā, bet ari to, ka Lielo sprādzienu un Pirmo Mozus grāmatu var izskaidrot, gluži vienkārši pieņemot grandiozas enerģijas avota klātesamību.

-   Proti, Dieva? - Kolers noprasīja.

-    Dieva, Būdas, Spēka, Jahves, singularitātes, vienotības brīža - sauciet to, kā gribat. Iznākums ir nemainīgs. Zinātne un reliģija atbalsta vienu un to pašu patiesību - radīšanas pirmtēvs ir tīra

enerģija.

Kad Kolers beidzot ierunājās, viņa balss skanēja drūmi un svinīgi.

Vitorija, esmu izsists no sliedēm. Tu apgalvo, ka tavs tēvs radīja matēriju… tukšā vietā.

-   Tā ir. - Vitorija norādīja uz cilindriem. - Un tur ir pierādījums. Šajos cilindros atrodas viņa radītās matērijas paraugi.

Kolers nokrekšķinājās un tuvojās cilindriem kā piesardzīgs dzīvnieks, kas met riņķus ap ko svešu, instinktīvi jūtot, ka tas ir kas nelāgs.

-    Es acīmredzot esmu kaut ko palaidis garām, - viņš sacīja.

-    Vai tiešām kāds ticēs, ka šie cilindri satur tava tēva radītās matērijas daļiņas? Tās varētu būtu daļiņas no jebkā.

-   Patiesībā nevar gan, - Vitorija iebilda. - Šīs daļiņas ir unikālas. Šāds matērijas tips uz zemes nemaz neeksistē… tieši tāpēc daļiņas bija jārada.

Kolera seja tā kā satumsa.

-   Vitorija, ko tu gribi teikt ar to matērijas tipu? Ir tikai viens matērijas dps, un tas… - Kolers aprāvās.

Vitorijas sejā pavīdēja triumfs.

-   Jūs pats par to esat lasījis lekcijas, direktor. Visumā ir divi matērijas paveidi. Tas ir zinātnisks fakts. - Vitorija pievērsās Lengdonam. - Mister Lengdon, kas Bībelē teikts par pasaules radīšanu? Ko Dievs radīja?

Lengdons jutās neērd, nesaprazdams, kāds tam sakars ar iepriekš runāto.

-   Ē-ē, Dievs radīja… gaismu un tumsu, debesis un elli…

-    Gluži tā, - Vitorija uztvēra. - Dievs radīja visu pretpolos. Simetrija. Ideāls līdzsvars. - Viņa no jauna pievērsās Kolerām.

-    Direktor, zinātne pauž to pašu, ko reliģija, - Lielais sprādziens universā visu radīja pretpolos.

-    Un ari pašu matēriju, - Kolers nočukstēja, it kā savā nodabā.

Vitorija pamāja.

-    Un tēva veiktajā eksperimentā radās divi matērijas paveidi.

Lengdons apcerēja šo vārdu nozīmi, l/vnardo Vētra radījis matērijas pretmetu?

Kolers izskatījās pārskaities.

-   Tevis minētā substance pastāv citā Visuma pusē. Katrā ziņā ne uz Zemes. Un, iespējams, pat ne mūsu galaktikā.

-   Pareizi, - Vitorija atmeta, - un tas ir pierādījums, ka daļiņas, kas ir šajos cilindros, vajadzēja radīt.

Kolera sejas izteiksme kļuva dzedra.

-    Vitorija, tu taču neapgalvosi, ka šie cilindri satur reālus paraugus?

-    Apgalvoju. - Viņa pievērsa lepnu skatienu cilindriem. - Direktor, jūs savā priekšā redzat pirmos antivielas paraugus pasaulē.

20

Otrais posms, hasasins nodomāja, iesoļodams pustumšā tunelī.

Lāpa viņa rokās bija iespaidīga. Viņš to apzinājās. Taču tas bija efekta dēļ. Efekts bija būtisks. Viņš bija mācījies, ka bailes ir sabiedrotais. Bailes sakropļo ātrāk nekā jebkurš kaujas ierocis.

Tunelī nebija spoguļu, kuros apbrīnot savu maskēšanās prasmi, taču pēc plandošās mantijas mestās ēnas hasasins noprata, ka maskējies nevainojami. Spēja saplūst ar apkārtni bija plāna sastāvdaļa… plāna perversā sastāvdaļa. Pat pārdrošākajos sapņos viņam nebija iešāvies prātā, ka reiz darīs ko tādu.

Pirms divām nedēļām hasasins būtu uzskatījis uzdevumu, kas gaidīja tuneļa viņā galā, par neiespējamu. Par pašnāvniecisku misiju. Tas bija gluži kā kailam ieiet lauvas midzenī. Bet Jānuss bija grozījis vārda "neiespējams" nozīmi.

Jānuss šajās divās nedēļās bija dalījies ar hasasinu neskaitāmos noslēpumos… viens no tiem bija šis tunelis. Aizvēsturisks, tomēr viegli caurejams.

Lēnām tuvojoties ienaidniekam, hasasins kavējās domās, vai darbs, kas viņu gaidīja aiz durvīm, būs tik viegls, kā Jānuss solījis. Jānuss bija mierinājis, ka iekšienē kāds būs veicis nepieciešamos priekšdarbus. Kāds iekšienē. Neticami. Jo vairāk viņš to apsvēra, jo skaidrāk apjauta, ka tā ir gatavā bērnu spēle.

Wahad… tintain… thalatha… arbaa, tuvojodes ejas galam, viņš arābu valodā klusu skaitīja. Viens… divi… trīs… četri.

21

- Nojaušu, ka esat dzirdējis par antivielu, mister Lengdon. - Vito- rija viņu pētīja. Viņas tumsnējā āda spilgd kontrastēja ar balto laboratoriju.

Lengdons pacēla acis. Viņš piepeši jutās kā muļķis.

-   Jā. Nu… tā var teikt.

Viņas lūpām pārslīdēja tikko manāms smaids.

-    Esat skatījies "Zvaigžņu ceļu"?

Lengdons piesarka.

-   Nu, maniem studentiem patīk… - Viņš sarauca pieri. - Vai tad ar antivielu nedarbina "U.S.S. Enterprise"?

Vitorija pamāja.

-    Laba zinātniskā fantasdka allaž sakņojas labā zinātnē.

-   Tātad andviela patiešām ir?

-   Dabas fakts. Visam ir pretpols. Protoni un neitroni. Kvarki un antikvarki. Pat subatomārā līmenī pastāv kosmiska simetrija. Antiviela iņ ir pretmets matērijas jan. Tā līdzsvaro fizikas vienādojumu.

Lengdons atsauca prātā Galileja uzskatus par divām galvenajām pasaules sistēmām.

-   Zinātnei jau kopš tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada zināms, ka Lielā sprādziena laikā tika radīti divi matērijas dpi, - Vitorija stāstīja. - Vienu no šīm matērijām mēs redzam uz zemes, no tās veidoti akmeņi, koki, cilvēki. Otra ir tās pretmets - visos aspektos identiska matērijai, vienīgi tās daļiņas ir pretēji lādētas.

Kolers ierunājās tā, it kā iznirstot no miglas. Viņa balss piepeši skanēja stomīgi.

-   Tomēr reāli pastāv milzīgi tehnoloģiski šķēršļi antivielas uzglabāšanai. Kā ar neitralizāciju?

-   Tēvs radīja pretējas polaritātes vakuumu, lai izvilktu antivielas pozitronus no paātrinātāja, pirms tie noārdās.

Kolers saviebās.

-   Tomēr vakuums izvilktu ārā arī matēriju. Un daļiņas atdalīt nebūtu iespējams.

-   Viņš izmantoja magnētisko lauku. Matērija sabīdījās pa labi, antiviela pa kreisi. Polāri tās ir pretējas.

šajā brīdī šķita, ka Kolera šaubu mūris sāk plaisāt. Viņš pacēla skatienu uz Vitoriju, un tas pauda nepārprotamu apbrīnu, bet tad negaidot viņu pārņēma klepus lēkme

-    NeH… cami… - Kolers sacīja, slaucīdams muti. - Un tomēr… - Šķita, ka viņa loģiskais prāts vel pretojas. - Tomēr, pat ja vakuums nostrādātu, šie cilindri ir no vielas. Antivielu nav iespējams glabāt cilindros, kas ir no matērijas. Antiviela acumirklī reaģētu uz…

-    Paraugs nepieskaras cilindra sieniņām, - Vitorija atteica, acīmredzot gaidījusi šādu jautājumu. - Antiviela lidinās gaisā. Mēs cilindrus saucām par "antivielas sprostiem", jo tie burtiskā nozīmē iesprosto antivielu cilindra centrā, turot to drošā attālumā no sieniņām un dibena.

-    Lidinās? Bet… kā?

-   Starp diviem magnētiskiem laukiem, kas pārklājas. Nāciet apskatiet!

Vitorija pārgāja pāri istabai un paņēma rokās palielu elektronisku ierīci. Šis rīks Lengdonam atgādināja animācijas filmiņās redzētu lāzerstaru šauteni - plats stobrs ar tēmēklim līdzīgu ietaisi virspusē un elektronikas mudžekli zem tā. Vitorija pavērsa tēmēkli pret vienu cilindru, ielūkojās okulārā un paregulēja dažas pogas. Tad viņa pakāpās nost, piedāvājot Kolerām tajā ieskatīties.

Kolers izskatījās iespaidots.

-   Jūs savācāt redzamus apjomus?

-   Piecus tūkstošus nanogramu, - Vitorija atbildēja. - Šķidru plazmu, kas satur miljoniem pozitronu.

-   Miljoniem? Bet cilvēkam vispār ir izdevies novērot tikai dažas daļiņas… kaut kur.

-    Ksenons! - Vitorija noskaldīja. - Tēvs paātrināja daļiņu staru plūsmu cauri ksenona strūklai, atdalot elektronus. Viņš piekodināja precīzu procedūru paturēt noslēpumā, tāpēc tikai paskaidrošu, ka tās laikā paātrinātājā tiek ievadīti jauni elek- roni.

Lengdons mulsi prātoja, vai saruna joprojām noris angliski.

Kolers mirkli klusēja, un grumbas viņam virs uzacīm padziļinājās. Piepeši viņš aprauti ievilka elpu un tad sašļuka, it kā lodes trāpīts.

-   Teorēdski tas nozīmē…

Vitorija pamāja.

-Jā-

Kolers no jauna pieversas cilindram sava priekša. Viņa skatiens pauda šaubas, kad viņš pacēlās krēslā un pielika aci pie okulāra. Kolers ilgi vērās tajā, nebilzdams ne vārda. Kad viņš beidzot atkrita krēslā, piere bija sviedriem klāta. Grumbas sejā bija izzudušas. Viņš runāja čukstus.

-   Ak dievs… jums no tiesas ir izdevies!

Vitorija pamāja.

-   Tas izdevās manam tēvam.

-   Es… Es pat nezinu, ko lai saka.

Vitorija pagriezās pret Lengdonu.

-   Vai vēlaties uzmest aci? - Viņa ar mājienu norādīja uz ierīci.

Nezinādams, ko ieraudzīs, Lengdons paspēra soli uz priekšu. Divu soļu attālumā cilindrs izskatījās tukšs. Tā saturs katrā ziņā bija bezgala niecīgs. Lengdons pievirzīja aci pie okulāra. Pagāja mirklis, līdz attēls noskaidrojās.

Tad viņš to ieraudzīja.

Objekts neatradās cilindra dibenā, kā viņš to bija paredzējis, bet gan plivinājās vidū - mirguļojoša, dzīvsudrabam līdzīga šķidruma lodīte. It kā burvja rokas vadīts, šķidrums valstījās gaisā. Tam garām ņirbēja metāliski vilnīši. Kustīgā lodīte Lengdonam atgādināja savulaik redzētu videofilmu, kurā bija nofilmēta ūdens pile nulles gravitācijas apstākļos. Kaut gan lodīte bija mikroskopiska, viņš varēja saskatīt ikvienu mainīgo rieviņu un bedrīti, plazmas bumbiņai lēni vāļājoties gaisā.

-   Tā… karājas gaisā, - viņš novilka.

-    Citādi nemaz nedrīkst būt, - Vitorija atteica. - Antiviela ir ārkārtīgi nestabila. No enerģēdkas viedokļa antiviela ir matērijas spoguļattēls, tāpēc, nonākot kontaktā, tās viena otru nekavējoties pazudina. Glabāt antivielu izolētu no vielas, protams, ir smags uzdevums, jo viss uz zemes sastāv no vielas. Paraugi jāglabā tā, lai tie ne uz bridi nekam nepieskaras - pat gaisam.

Lengdons nespēja noslēpt pārsteigumu. Tad nu skaidrs, kāds ir darbs vakuumā.

-   Vai šos antivielas sprostus, - Kolers iejaucās, pārsteigts vilkdams bālo pirkstu ap viena cilindra pamatni, - projektēja tavs tēvs?

-   Padesībā tos konstruēju es, - Vitorija atteica.

Kolers pacēla skatienu.

-     Mans tēvs radīja pirmās antivielas daļiņas, taču viņa plānus kavēja uzglabāšanas grūtības. Es ieteicu šādus cilindrus. Hermētiski nanokompozīta korpusi, kam abos galos ir elektromagnēts, - Vitorija nepretenciozi paskaidroja.

-    Rādās, ka tēva ģenialitāte palikusi ēnā.

-   Nepavisam. Es patapināju šo ideju no dabas. Fizālija iepin medījumu ar indi pildītos taustekļos, to iekapsulējot. šeit izmantots līdzīgs princips. Cilindrā iestrādād divi elektromagnēd, katrs savā galā. To magnētiskie lauki cilindra vidū pārklājas un notur antivielu vakuuma centrā.

Lengdons vēlreiz pievērsās cilindram. Andviela lidinājās vakuumā un absolūd nekam nepieskārās. Kolerām bija taisnība. Tas bija ģeniāli.

-    Kur ir magnētu enerģijas avots? - Kolers apvaicājās.

Vitorija pamāja.

-   Stienī zem sprosta. Cilindri ir pievienod barošanas avotam, tāpēc magnēd nepārtraukti darbojas.

-    Kas nodek, ja lauks izzūd?

-    Nav grūti paredzēt. Antiviela krīt lejup, nonāk sprosta dibenā, un mēs novērojam anihilāciju.

Lengdons iztrūkās.

-    Anihilāciju? - Šis vārds viņu biedēja.

Vitorija atbildēja vienaldzīgi.

-   Jā. Ja antiviela un matērija saduras, abas tajā pašā mirklī iet bojā. Fiziķi šo procesu dēvē par anihilāciju.

Lengdons pamāja.

-    Aha.

-   Visvienkāršākā dabā novērojamā reakcija. Viena matērijas un viena antivielas daļiņa savienojas un rada divas jaunas daļiņas - fotonus. Fotons būtībā ir sīka gaismas plūsmiņa.

Lengdons bija lasījis par fotoniem, gaismas daļiņām, tīrāko enerģijas formu. Viņš apvaldīja vēlēšanos apvaicāties, kā kapteinis Ķērks izmantoja fotonu torpēdu kaujā pret klingoniem.

-    Tātad, ja antiviela nokrīt, mēs ieraugām sīku gaismas lāsmu?

Vitorija paraustīja plecus.

-   Tas atkarīgs no tā, ko jūs dēvējat par sīku. Es jums to nodemonstrēšu. - Viņa satvēra cilindru un sāka skrūvēt to nost no lādēšanas platformas.

Kolers šaušalīgi iekliedzās un metās uz priekšu, atgrūzdams viņas rokas sāņus.

-    Vitorija! Vai tu prātu esi zaudējusi?

22

Nedcami, bet Kolers mirkli stāvēja un šūpojās uz izkaltušajām kājām. Seja no šausmām viņam bija nobālējusi.

-    Vitorija! Tu nedrīksti nocelt sprostu! - Lengdons stingi blenza, direktora pēkšņās panikas izbrīnīts. - Piecsimt nano- gramu! - Kolers sauca. - Ja magnētiskā lauka plūsma tiks pārtraukta…

-    Direktor, viss ir absolūti droši, - Vitorija viņu mierināja. - Ikvienam cilindram ir pašizslēdzējs - rezerves baterija gadījumam, ja to noņem no lādētāja. Atdalot cilindru no platformas, paraugs paliks tam vidū.

Izskatījās, ka Kolers joprojām šaubās. Tomēr viņš vilcinoties ieslīdēja atpakaļ krēslā.

-   Baterijas aktivizējas automātiski, tiklīdz sprosts tiek nocelts no lādētāja, - Vitorija skaidroja. - Tās darbojas divdesmit četras stundas. Kā rezerves degvielas tvertne. - Viņa pievērsās Lengdo- nam, it kā manot viņa neomulību. - Mister Lengdon, antivielai piemīt viena otra pārsteidzoša īpašība, kas to padara samērā bīstamu. Tiek lēsts, ka desmit miligramu smags paraugs - aptuveni smilšu graudiņa lielumā - satur tikpat daudz enerģijas, cik divsimt tonnu parastās raķešu degvielas.

Lengdonam atkal sagriezās galva.

-   Tas ir nākotnes enerģijas avots. Tūkstošiem reižu jaudīgāks par kodolenerģiju. Efektivitāte - simt procentu. Nekādu blakusproduktu. Nekādas piesārņošanas. Daži grami veselu nedēļu nodrošinātu ar enerģiju lielu pilsētu.

Grami? Lengdons, juzdams nemieru, atkāpās tālāk no statīva.

-   Neraizējieties, - Vitorija mierināja. - Šie paraugi ir miniatūras grama daļiņas - miljonās daļas. Relatīvi nekaitīgas. - Viņa skrūvēja cilindru nost no platformas.

Kolers nodrebēja, taču neiejaucās. Kad Vitorija atdalīja cilindru no stieņa, atskanēja skaļš pīkstiens, un pie pamatnes iedegās neliels gaismas diodes displejs. Iemirdzējās sarkani cipari, sākot skaitīt lejup no divdesmit četru stundu atzīmes.

24:00:00…

23:59:59…

23:59:58…

Lengdons nopētīja skaitītāju un nosprieda, ka tas izskatās satraucoši līdzīgs bumbai ar pulksteņa mehānismu.

-   Baterija darbosies tieši divdesmit četras stundas, - Vitorija stāstīja. - To pārlādē, novietojot cilindru atpakaļ uz stieņa. Tas ir domāts drošībai, taču vienlaikus cilindru ir ērti transportēt.

-    Transportēt? - Kolers izskatījās tā, it kā viņu būtu ķēris zibens. - Jūs nesat paraugus ārā no laboratorijas?

-   Protams, ne, - atteica Vitorija. - Taču iespēja pārvietot ļauj mums to pētīt.

Vitorija aizveda Lengdonu un Koleru pie istabas galasienas. Viņa atvilka aizkaru, atklājot logu, aiz kura atradās plaša telpa. Gan sienas, gan grīda, gan griesti bija viscaur klāti ar tēraudu. Lengdonam istaba atgādināja naftas kuģi, ar kuru viņš reiz bija devies uz Papua-Jaungvineju pētīt cilšu tetovējumus.

-   Tā ir anihilācijas kamera, - Vitorija paziņoja.

Kolers pavērsa skatienu augšup.

-   Jūs pat novērojat anihilācijas procesus?

-   Manu tēvu valdzināja Lielā sprādziena fizika - miniatūru matērijas kodoliņu radīti milzīgi enerģijas apjomi. - Vitorija atrāva tērauda atvilktni zem loga, ievietoja tajā cilindru un aizbīdīja ciet. Tad viņa pavilka sviru līdzās atvilktnei. Pēc brīža cilindrs parādījās otrpus stikla, līgani veļoties platā ielokā pa metāla grīdu, līdz apstājās gandrīz istabas vidū.

Vi torija viegli pasmaidīja.

-   Tūlīt jūs kļūsiet par lieciniekiem pirmajai antivielas un matērijas anihilācijai jūsu mūžā. Dažas miljonās daļiņas grama. Relatīvi miniatūrs paraugs.

Lengdons paskatījās uz antivielas cilindru, kas vientuļš gulēja uz milzīgās tvertnes grīdas. Arī Kolers ar šaubu izteiksmi sejā pavērsās pret logu.

-   Parastos apstākļos mums vajadzētu gaidīt visas divdesmit četras stundas, līdz baterijas pārstātu darboties, taču šajā telpā zem grīdas izvietoti spēcīgāki magnēti nekā cilindrā ievietotie, un tie izvilks antivielu no bezsvara stāvokļa. Un, kad viela un antiviela saskarsies…

-    Anihilācija, - Kolers nočukstēja.

-   Un vēl kas, - Vitorija piebilda, - antiviela izdala tīru enerģiju. Masa tiek simtprocentīgi pārvērsta fotonos. Tādēļ nelūkojieties uz cilindru. Aizsedziet acis!

Lai gan Lengdons bija piesardzīgs, taču nu juta, ka Vitorija visu pārlieku dramatizē. Nelūkojieties uz cilindru? Ierīce atradās vairāk nekā trīsdesmit jardu attālumā, aiz superbieza tonēta organiskā stikla. Turklāt tas mikroskopiskais punktiņš cilindrā pat nebija redzams. Aizsegt acis? Lengdons prātoja. Cik daudz enerģijas gan tas punktiņš spētu…

Vitorija piespieda pogu.

Nākamajā mirklī Lengdons apžilba. Cilindrā iezaigojās neizturami spilgta gaisma un tad eksplodēja uz ārpusi triecienvilnī, kas izstaroja uz visām pusēm, ar pērkonīgu spēku izverdot pret logu, aiz kura viņš stāvēja. Detonācija satricināja kameru, un Lengdons klupdams kāpās atpakaļ. Gaisma vēl mirkli spoži dega, bet jau nākamajā brīdī tā brāzās it kā uz iekšu, absorbējot pati sevi un sabrūkot sīkā kripatiņā, kas izgaisa nebūtībā. Lengdons samiedza smeldzošās acis, lēnām atgūdams redzi, un mirkšķinot lūkojās apkvēpušajā tvertnē. Cilindrs uz grīdas bija izzudis pavisam. Izkūpējis. Kā zemē iegrimis.

Viņš apstulbis blenza.

-   D… Dievs…

Vitorija skumji pamāja. - Gluži to pašu teica mans tēvs.

23

Kolers nenovērsa absolūta izbrīna pilno skatienu no anihilācijas telpas, šokēts par nupat redzēto. Roberts Lengdons stāvēja viņam blakus, izskatoties vēl vairāk apdullis.

-    Es vēlos redzēt savu tēvu, - Vitorija pieprasīja. - Es jums parādīju laboratoriju. Tagad vēlos redzēt savu tēvu.

Kolers lēnām pagriezās, acīmredzot nedzirdējis viņas teikto.

-   Vitorija, kāpēc jūs dk ilgi vilcinājāties? Jums ar tēvu par šo atklājumu pienācās man paziņot nekavējoties.

Vitorija blenza viņā. Cik iemeslu jūs gribat dzirdēt?

-    Direktor, par to mēs varam pastrīdēties vēlāk. Patlaban es vēlos redzēt savu tēvu.

-   Vai tu aptver, ko šāda tehnoloģija nozīmē?

-    Protams! - Vitorija atcirta. - Ienākumus CERN. Un labi daudz. Tagad es vēlos…

-   Un tāpēc jūs to turējāt noslēpumā? - Kolers neatlaidās, nepārprotami vilinādams viņu slazdā. - Baidījāties, ka es un padome nobalsosim par tā nodošanu licencēšanai?

-   Tā noteikti jālicencē! - Vitorija noskaldīja, juzdama, ka tiek ievilkta strīdā. - Antiviela ir svarīga tehnoloģija, taču vienlaikus arī bīstama. Mēs ar tēvu vēlējāmies kādu laiku noslīpēt procesu un padarīt to drošu.

-   Cidem vārdiem, jūs neuzticējāties direktoru padomei - baidījāties, ka tai finansiālā alkatība būs svarīgāka par piesardzīgo zinātni.

Vitoriju pārsteidza Kolera vienaldzīgais balss tonis.

-   Bija ari citi kavēkļi, - viņa atbildēja. - Mans tēvs vēlējās nogaidīt un pavēstīt par antivielu piemērotos apstākļos.

-    Un tie būtu?

Kādi gan tie varētu būt, ko?

-   Matērija no enerģijas? Kaut kas no nekā? Tas faktiski ir pierādījums, ka Pirmā Mozus grāmata no zinātniskā viedokļa ir ticama.

-   Tātad viņš negribēja, lai komerciālisma gaisotnē zūd viņa atklājuma reliģiskā nokrāsa.

-   Tā var teikt.

-Un tu?

Paradoksāli, bet Vitorija bažījās par ko citu - gandrīz pretēju. Komerciālismam bija izšķiroša nozīme jebkura jauna enerģijas avota panākumos. Kaut arī antivielas tehnoloģijai kā efektīvam enerģijas avotam, kas nerada piesārņojumu, piemita galvu reibinošs potenciāls, tomēr, ja to izceltu gaismā priekšlaikus, draudēja risks, ka andvielu nogremdē politiķi un neveiksmīga publicitāte. Tādējādi jau bija noraidīta kodolenerģija un saules enerģija. Kodolenerģiju izmantoja, pirms tā bija droša, un tas izraisīja neparedzētas kļūmes. Saules enerģiju piedāvāja, pirms tā bija efektīva, un tas radīja finansiālus zaudējumus. Abu tehnoloģiju slava tika aptraipīta un nokalta kā zars.

-    Manas intereses bija mazāk cēlas nekā zinātnes un reliģijas apvienošana, - Vitorija pavēstīja.

-   Vide, - Kolers nešaubīgi sacīja.

-    Bezgalīga enerģija. Vairs nekādu virszemes raktuvju. Nekādu piesārņojumu. Nekādas radiācijas. Antivielas tehnoloģija var glābt pasauli.

-   Vai ari to iznīcināt, - Kolers atmeta. - Atkarībā, kas un kādiem nolūkiem andvielu izmanto. - Vitorija juta no Kolera sakropļotā auguma dvešam stindzinošu dzestrumu. - Kas vēl par to zināja? - viņš noprasīja.

-   Neviens, - Vitorija apliecināja. - Es jau jums teicu.

-   Tad kāpēc, tavuprāt, tavs tēvs ir noslepkavots?

Vitorijas muskuļi saspringa.

-   Man nav ne jausmas. Jums labi zināms, ka viņam ari CERN bija ienaidnieki, taču es šaubos, vai tam ir kāds sakars ar antivielu. Mēs viens otram apzvērējām, ka vēl dažus mēnešus nevienam par to nebildīsim ne vārda, līdz būsim gatavi.

-   Un tu esi pārliecināta, ka tavs tēvs savu klusēšanas zvērestu pildīja?

Vitorija sāka iekaist.

-   Mans tēvs ir pildījis krietni nopietnākus zvērestus!

-   Un tu nevienam neesi atklājusi?

-   Skaidrs, ka ne!

Kolers skaļi izelpoja. Viņš ieturēja pauzi, itin kā rūpīgi izvēloties vārdus.

-   Pieņemsim, ka tomēr kāds ir uzzinājis. Un pieņemsim, ka šis kāds radis pieeju laboratorijai. Ko, pēc tavām domām, viņš te meklētu? Vai tavs tēvs glabāja šeit piezīmes? Veikto procesu dokumentāciju?

-   Direktor, esmu bijusi pacietīga. Es nekavējoties pieprasu atbildes! Jūs bez mitas runājat par ielaušanos, taču jūs redzējāt acs tīklenes skeneri. Mana tēva attieksme pret drošību un slepenību bija nelokāma.

-   Man par prieku! - Kolers atcirta, sabiedējot Vitoriju. - Kas šeit ir pazudis?

-   Man nav ne jausmas. - Vitorija nikni pārlaida acis laboratorijas telpai. Visi antivielas paraugi bija savā vietā. Tēva darba vieta izskatījās tāda pati kā parasti. - Te neviens nav bijis, - viņa paziņoja. - Šeit, augšstāvā, viss izskatās normāli.

Kolers bija izbrīnījies.

-   Šeit, augšstāvā?

Vitorijai tas bija pasprucis instinktīvi.

-Jā, šeit, augšstāva laboratorijā.

-   Jūs izmantojāt arī apakšstāva laboratoriju?

-    Par noliktavu.

Kolers pievirzījās viņai tuvāk, cīnīdamies ar ldepu.

-   Jūs izmantojāt B materiālu laboratoriju par noliktavu? Ko jūs tur glabājāt?

Bīstamus materiālus, ko gan citu? Vitorijai sāka zust pacietība.

-    Andvielu.

Kolers atspiedās ar rokām pret paročiem un pacēlās.

-    Pastāv arī citi paraugi? Kāda velna pēc tu neko neteici?

-   Nupat pateicu! - Vitorija kā ar cirvi nocirta. - Un jūs man to gandrīz neļāvāt!

-    Mums jāpārbauda arī pārējie paraugi! - Kolers noskaldīja. - Tūlīt pat!

-   Paraugs, - Vitorija izlaboja. - Vienskaitlī. Un tas ir drošībā. Neviens nemūžam…

-   Tikai viens? - Kolers saminsdnājās. - Kāpēc tas neatrodas šeit?

-   Mans tēvs vēlējās piesardzības labad to uzglabāt zem pamatieža. Šis paraugs ir lielāks nekā pārējie.

Vitorijai nepalika nepamanīti trauksmainie skatieni, ar kādiem apmainījās Kolers un Lengdons. Kolers piebrauca viņai tuvāk.

-   Jūs radījāt lielāku paraugu par piecsimt nanogramiem?

-    Nepieciešamība, - Vitorija aizstāvējās. - Mums bija jāpierāda, ka droši var šķērsot ieguldījumu un atdeves attiecības slieksni. - Viņa zināja, ka, radot jaunu degvielas avotu, galvenais jautājums ikreiz bija ieguldījumu un atdeves attiecība - cik naudas jāiztērē, lai iegūtu degvielu. Uzcelt naftas torni un iegūt vienu pašu barelu naftas nozīmēja absolūtu izgāšanos. Turpretī, ja šis tornis ar minimāliem izdevumiem sūknē miljoniem barelu naftas, tad uzņēmums darbojas sekmīgi. Ar antivielu bija līdzīgi. Iedarbinot elektromagnētus sešpadsmit jūdžu garumā, lai radītu sīciņu antivielas paraugu, tika iztērēts vairāk enerģijas, nekā saturēja procesā iegūtā antiviela. Lai pierādītu, ka antiviela ir efektīva un dzīvotspējīga, bija jārada lielāka apjoma paraugi.

Vitorijas tēvs lielākus paraugus radīt vilcinājās, taču Vitorija viņu pārliecināja. Viņas arguments bija spēcīgs - antivielu neņems par pilnu, ja vien viņai ar tēvu neizdosies sniegt divus pierādījumus. Pirmkārt, ka apjomu saražošana ir rentabla. Un otrkārt, ka paraugu uzglabāšana ir droša. Galu galā Vitorija guva virsroku, un tēvs bija pakļāvies, par spīti savai saprāta balsij. Protams, tēvs lika ievērot dažus striktus noteikumus slepenības un pieejas ziņā. Viņš bija uzstājis, ka antiviela jāglabā B materiālu noliktavā, nelielā granīta iedobumā vēl septiņdesmit piecas pēdas zemāk. Paraugs kļūs par viņu noslēpumu. Un pieeja būs atļauta tikai viņiem abiem.

-   Vitorija? - Kolers saspringtā balsī iesāka, - cik lielu paraugu jūs ar tēvu radījāt?

Vitoriju pārņēma dzēlīgs prieks. Viņa zināja, ka šis apjoms apstulbinās pat dižo Maksimiliānu Koleru. Viņa iztēlojās pazemes telpā noglabāto anvielu. Nepārspējams skats. Cilindra vidū, redzama pat ar neapbruņotu aci, lidinājās sīka antivielas lodīte. Tā nebija nekāda mikroskopiska drupatiņa. Šī lāsīte bija gaisa šautenes skrots lielumā.

Vitorija ievilka dziļu elpu.

-   Tieši ceturtdaļa grama.

No Kolera sejas atplūda visas asinis.

-   Ko?! - Viņš saliecās kāsa lēkmē.

-   Ceturtdaļa grama? Tas iznāk… gandrīz piecas kilotonnas!

Kilotonnas. Šo vārdu Vitorija necieta. Viņa un tēvs to nekad

nelietoja. Kilotonna bija vienāda ar tūkstoš tonnām trotila. Kilotonnas izmantoja saistībā ar ieročiem. Kravām. Destruktīvu spēku. Viņa ar tēvu sarunās pieminēja elektronu voltus un džoulus - konstruktīvu enerģijas jaudu.

-   Tāds daudzums antivielas var likvidēt visu pusjūdzes rādiusā! - Kolers iesaucās.

-   Jā, ja anihilē visu uzreiz! - Vitorija atcirta. - Bet to neviens nedarīs.

-   Ja nu kāds nejēga? Un arī jūsu enerģijas avots var izsīkt! - Kolers jau bija ceļā uz liftu.

-   Tieši tāpēc mans tēvs to glabāja B materiālu noliktavā, nodrošinot nepārtrauktu enerģijas padevi un pat pārmērīgu aizsardzības sistēmu.

Kolers pagriezās, un viņa sejā pavīdēja cerība.

-   Jūs ierīkojāt papildu aizsardzību B materiālu noliktavai?

-   Jā. Vēl vienu acs tīklenes skeneri.

Kolers izrunāja dkai divus vārdus.

-    Lejā! Nekavējoties!

Kravas lifts krita kā akmens.

Vēl sepdņdesmit piecas pēdas dziļāk zemē.

Lifta kabīnē Vitorija skaidri juta abu vīriešu bailes. Kolera parasti neizteiksmīgā seja bija raižpilna. Es saprotu, Vitorija domāja, paraugs nudien ir milzīgs, bet mūsu veiktie piesardzības soļi ir…

Lifts nobrauca lejā.

Durvis atslīdēja vaļā, un Vitorija pirmā spēra soli vāri apgaismotajā gaitenī. Mazu gabaliņu tālāk koridors beidzās ar pamatīgām tērauda durvīm. B MATERIĀLI. Acs tīklenes skeneris blakus durvīm bija identisks skenerim pie augšstāva laboratorijas. Viņa piegāja tuvāk un grasījās rūpīgi pielikt aci pie lēcas.

Vitorija atsprāga atpakaļ. Kaut kas nebija lāgā. Parasti tīrā lēca bija nošļakstīta… notriepta… Vai tās ir… asinis? Viņa apjukusi pagriezās pret abiem vīriešiem, taču viņas skatiens sastapās ar pelnpelēkām sejām. Gan Kolers, gan Lengdons bija nobālējuši, un viņu nodurtie skatieni bija piekalti grīdai netālu no viņas kājām.

Vitorija ar acīm sekoja viņu skatieniem… lejup.

- Nē! - Lengdons iekliedzās un metās viņai klāt. Taču nokavēja.

Vitorija ieraudzīja baiso apveidu, kas gulēja uz grīdas. Tas viņai bija gan pilnīgi svešs, gan pazīstams.

Piedka ar mirkli.

Prātam reibstot šausmās, viņa saprata. Nomests kā atkritums, Vitorijā no grīdas lūkojās acs ābols. Viņa šo brūno toni būtu pazinusi jebkur.

24

Apsardzes tehniķis aizturēja elpu, un komandieris pārliecās viņam pār plecu, pētot monitorus, kas atradās viņu priekšā. Pagāja bridis.

Nav brīnums, ka komandieris cieš klusu, tehniķis savā nodabā prātoja. Komandieris par visu vairāk godāja striktu protokola ievērošanu. Viņš bija dcis līdz elitāru apsardzes spēku komandiera amatam, un par tādu nevarēja kļūt, ja vispirms runāja un tikai pēc tam domāja.

Bet ko viņš patlaban domā?

Objekts, ko viņi vēroja monitorā, bija kaut kāds cilindrs - cilindrs ar caurspīdīgām sieniņām. Tiktāl viss bija vienkāršs. Turpmākais gan bija daudz sarežģītāks.

Traukā, it kā specefekta vadīta, lidinājās mazītiņa šķidruma lāsīte. Tā uzradās un nozuda sarkanās digitālās gaismas diodes displeja zibšņos, neatlaidīgi skaitot sekundes, - no šā skata teh- niķim skrēja šermuļi pār kauliem.

- Vai var padarīt kontrastu gaišāku? - ievaicājās komandieris, un tehniķis satrūkās.

Tehniķis paklausīja rīkojumam, un attēls kļuva nedaudz gaišāks. Komandieris pieliecās tuvāk un, miegdams acis, blenza, cenšoties saskatīt to, kas bija kļuvis redzams trauka pamatnē.

Tehniķis sekoja komandiera skatienam. Blakus displejā bija tik tikko manāms akronīms. Četri lielie burti zaigoja pulsējošos gaismas uzplūdos.

- Paliec tepat! - komandieris norīkoja. - Nevienam neko nesaki. Es to nokārtošu.

25

B materiālu noliktava. Piecdesmit metru zem zemes.

Vitorija Vētra klupa uz priekšu, gandrīz atsitoties pret tīklenes skeneri. Viņa juta, ka amerikānis piesteidzas klāt, apskauj un tur viņu. No grīdas viņā vērās tēva acs. Vitorijai šķita, ka gaiss viņai izspiests no plaušām. Tēvam izgriezta acs! Pasaule savērpās. Kolers no mugurpuses piesteidzās klāt un kaut ko teica. Lengdons viņu pabīdīja uz priekšu. Vitorija kā sapnī paraudzījās tīklenes skeneri. Ierīce iepīkstējās.

Dunas atslīdēja vaļā.

Joprojām dvēselei sdngstot no tēva acs nedzīvā skatiena, Vitorija juta, ka aiz sliekšņa viņu gaida jaunas šausmas. Kā caur miglu paraudzījusies telpā, viņa saprata, ka ļaunākās aizdomas apstiprinās. Vientuļais lādēšanas statīvs acu priekšā bija tukšs.

Cilindra nebija. Iebrucēji bija izgriezuši tēvam aci, lai to nozagtu. Atklāsme bija pārāk spēja, lai to pilnībā aptvertu. Viss bija pagalam. Paraugs, kam bija jāpierāda, ka andviela ir drošs un dzīvotspējīgs enerģijas avots, bija nozagts. Nevienam taču nebija zināms, ka tāds paraugs ir! Tomēr patiesība bija neapstrīdama. Kāds bija to atklājis. Vitorija nespēja iedomādes, kas. Pat Kolerām, kurš, kā runāja, zināja visu, kas CERN nodek, par projektu nevarēja būt ne jausmas.

Viņas tēvs bija miris. Noslepkavots savas ģenialitātes dēļ.

Sāpes sažņaudza Vitorijas sirdi, un vienlaikus uzplūda arī citas jūtas. Daudz smagākas. Tās durstīja kā ar nazi. Vainas apziņa. Nevaldāma, neatlaidīga vainas apziņa. Vitorija atcerējās, ka tieši viņa bija tā, kas pārliecināja tēvu radīt šo paraugu. Par spīd viņa saprāta balsij. Un tagad viņš bija nobendēts.

Ceturtdaļa grama.

Gluži kā jebkura cita tehnoloģija - uguns, šaujampulveris, iekšdedzes dzinējs -, antiviela, nonākot nevēlamās rokās, varēja būt bīstama. Nāvējoša. Antiviela bija nāvējošs ierocis. Spēcīgs un neapturams. Noņemts no lādēšanas platformas CERN telpās, cilindrs nepielūdzami skaitīs sekundes. Kā vilciens pilnā gaitā.

Un kad laiks aiztecēs…

Žilbinoša gaisma. Pērkona grāviens. Spontāna sadegšana. Tikai zibsnis… un tukšs krāteris. Milzīgs, tukšs krāteris.

Doma, ka viņas tēva klusā ģenialitāte var tikt izmantota par iznīcības instrumentu, ieritēja asinīs kā inde. Andviela būtu vispiemērotākais terorisma ierocis. Tai nebija metāla detaļu, ko varētu atklāt metāla detektori, nekādas ķīmiskas smakas, kuru uzostu suņi, nekādu detonatoru, ko varas iestādes, ja vien cilindru uzietu, varētu deaktivizēt. Sekunžu skaitīšana bija sākusies.

Lengdons nezināja, ko lai iesāk. Viņš izņēma savu mutautu un uzklāja to uz grīdas pāri Leonardo Vētras acs ābolam. Vitorija stāvēja uz tukšās B materiālu noliktavas sliekšņa, viņas seja bija sāpju un panikas pārvērsta. Lengdons instinktīvi pievirzījās viņai tuvāk, taču iejaucās Kolers.

-   Mister Lengdon? - Kolera seja bija neizteiksmīga. Viņš pamāja, lai Lengdons pakāpjas sāņus, ārpus Vitorijas dzirdamības robežas. Lengdons negribīgi atvirzījās, atstādams Vitoriju pašas ziņā. - Jūs esat speciālists, - Kolers saspringti čukstēja. - Es gribu zināt, ko tie "Illuminati" nelieši grasās ar antivielu darīt.

Lengdons pūlējās sakopot domas. Par spīti apkārt valdošajam neprātam, viņa pirmā reakcija bija loģiska. Noliegums. Kolers vēl aizvien izdarīja pieņēmumus. Neiespējamus pieņēmumus.

-    Brālība "Illuminati" vairs nedarbojas, mister Koler. Es palieku pie sava. Šo noziegumu varēja pastrādāt jebkurš - kaut vai kāds CERN darbinieks, kas izdibinājis mistera Vētras atklājumu un nospriedis, ka ļaut turpināt projektu ir pārāk bīstami.

Kolers izskatījās šokēts.

-    Jūsuprāt, tas ir sirdsapziņas noziegums, mister Lengdon? Absurds! Tie, kas nonāvēja Leonardo, vēlējās iegūt tikai vienu - antivielas paraugu. Un nav šaubu, ka šiem cilvēkiem tajā ziņā ir savi plāni.

-    Prod, terorisms?

-   Skaidrs kā diena.

-    Bet brālība "lūuminati" nebija teroristiska.

-    Pasakiet to Leonardam Vētrām!

Lengdons apjauta, ka šajā teikumā ir skaudra patiesība. Leonardo Vētras krūtīs patiesi bija iededzināts "Uluminati" simbols. No kurienes tas uzradies? Brālības degzīme šķita pārāk grūd nostrādājama, lai ar to censtos slēpt pēdas, radot aizdomas citā virzienā. Jābūt vēl kādam izskaidrojumam.

Lengdons no jauna piespieda sevi apcerēt neiespējamo. Ja brālība "Illuminati" vēl aizvien darbotos un būtu nozagusi antivielu - kāds būtu tās nodoms? Kāds mērķis? Prāts ne mirkli nekavējās sniegt atbildi. Lengdons dkpat ātri to noraidīja. Bez šaubām, brālībai bija skaidri zināms ienaidnieks, taču plaša mēroga teroristisks uzbrukums šim ienaidniekam bija kas neticams. Tas absolūti neiederējās brālības stilā. Jā, "Illuminati" vienu otru reizi pastrādāja slepkavības, taču nogalināja tikai atsevišķus cilvēkus, rūpīgi izvēlētus mērķus. Masu iznīcināšana - tā domāt nozīmētu pārspīlēt. Lengdons vilcinājās. Lai gan, viņam ienāca prātā, šādai rīcībai pie- mistu visai majestātiska daiļrunība - antivielu, dižāko zinātnes sasniegumu, izmanto, lai noslaucītu no zemes virsas…

Tomēr Lengdons atteicās no tik nejēdzīgas domas.

-   Ir viens loģisks izskaidrojums, - viņš pēkšņi ieteicās, - un tas nav terorisms.

Kolers lūkojās viņā, nepārprotami gaidīdams.

Lengdons centās noformulēt domu vārdos. "Illuminati" allaž sagrāba neaptveramu varu ar finansiāliem līdzekļiem. Brālība kontrolēja bankas. Tai piederēja zelta stieņi. Pat klīda baumas, ka tās īpašumā ir visvērtīgākais dārgakmens pasaulē - "Illuminati" rombs, nevainojams milzu lieluma dimants.

-   Nauda, - Lengdons sacīja. - Andvielu varēja nozagt finansiālu motīvu dēj.

Kolera sejā bija neticība.

-    Finansiālu motīvu dēļ? Kur gan var pārdot antivielas lāsīti?

-    Ne jau paraugu, - Lengdons paskaidroja. - Tehnoloģiju. Par antivielas tehnoloģiju maksātu kolosālas summas. Varbūt kāds nozadzis paraugu, lai veiktu analīzi un izpēti.

-   Industriālā spiegošana? Bet pēc divdesmit četrām stundām cilindra baterijas būs tukšas. Pētnieki uzies gaisā, pirms uzzinās kaut mazāko nieku.

-    Viņi var paspēt to uzlādēt. Viņi var pagatavot tādu pašu pielāgojamu pārnēsāšanas statīvu kā šie te, CERN.

-   Divdesmit četru stundu laikā? - Kolers neticīgi jautāja. - Pat ja viņi pievākuši visas shēmas, šādu lādētāju varētu uzkonstruēt mēnešu, nevis stundu laikā.

-    Viņam ir taisnība, - Vitorija aizlūzušā balsi sacīja.

Abi vīrieši pagriezās. Vitorija tuvojās, un viņas stāvs drebēja tikpat stipri kā balss.

-   Viņam ir taisnība. Neviens nespētu laikā uzkonstruēt tādu lādētāju. Starpvirsmas pagatavošana vien aizņemtu vairākas nedēļas. Gaisa filtri, servospirāles, atkārtotas uzlādēs sakausējumi - viss īpaši jāpielāgo darbības vietas enerģijas pakāpei.

Lengdons sarauca uzacis. Doma bija skaidra. Antivielas cilindrs nebija ierīce, kuru varētu mierīgi pievienot pie kontakt- ligzdas sienā. Iznesot cilindru no CERN, kāds devās divdesmit četru stundu garā vienvirziena ceļā uz iznīcību.

Un tādējādi atlika tikai viens ļoti satraucošs secinājums.

-    Mums jāzvana Interpolam, - Vitorija stingri sacīja. Sava balss viņai izklausījās skanam no tālienes. - Mums jāzvana attiecīgajām iestādēm. Nekavējoties.

Kolers papurināja galvu.

-    Pilnīgi izslēgts.

Šī atbilde Vitoriju satrieca.

-    Nē? Kā tas jāsaprot?

-   Jūs ar tēvu esat nostādījuši mani ārkārtīgi nepatīkamā situācijā.

-    Direktor, mums nepieciešama palīdzība. Mums jāatrod cilindrs un jāatgādā atpakaļ, pirms notiek nelaime. Uz mūsu pleciem gulstas atbildība!

-   Uz mūsu pleciem gulstas atbildība, kas liek mums doīruit! - Kolera tonis ar katru vārdu kļuva skarbāks. - Šī situācija var radīt ļod, ļod nepatīkamu rezonansi un skart CERN.

-   Jūs raizējaties par CERN reputāciju? Vai jums zināms, ko šāds cilindrs spēj nodarīt pilsētas videi? Tā sprādziena rādiuss ir pusjūdze! Deviņi pilsētas kvartāli!

-   Varbūt jums abiem vajadzēja par to domāt, pirms radījāt šo paraugu?

Vitorija jutās tā, it kā viņu durstītu ar nazi.

-    Bet… mēs piesardzības ziņā darījām visu.

-   Acīmredzot ar to nebija gana.

-     Turklāt par antivielu nevienam nebija zināms. - Viņa saprata, ka šis arguments ir bezjēdzīgs. Skaidrs, kāds bija uzzinājis. Kāds bija uzodis.

Vitorija par to nevienam nebija stāstījusi. Atlika divas iespējas. Vai nu tēvs, viņai nezinot, bija dalījies ar kādu šajā noslēpumā - taču tādā pieņēmumā trūka loģikas, jo tieši pēc tēva ierosmes viņi bija zvērējuši klusēt, - vai arī viņa un tēvs bija novērod. Varbūt mobilo tālruņu sarunas? Vitorija atcerējās, ka abi dažas reizes sazvanījās, kad viņa braukāja apkārt. Vai viņi bija izpauduši pārāk daudz? Tāda iespēja bija. Un vēl elektroniskā pasta sarakste. Tomēr viņi bija ievērojuši diskrētumu. CERN drošības sistēma? Vai tēvu un meitu kāds novērojis bez viņu ziņas? Vitorija saprata, ka tam visam vairs nav nekādas nozīmes. Kas bijis, bijis. Matīs tēvs ir miris.

ŠI doma lika Vitorijai sasparoties. Viņa izvilka no īsbikšu kabatas mobilo tālruni.

Kolers ripināja invalīdu ratiņus viņai klāt. Dzedro vīru atkal plosīja mežonīgs klepus, acis zibsnīja dusmās.

-   Kam… tu zvani?

-    Uz CERN komutatoru. Operatori mani savienos ar lnter- polu.

-   Padomā! - Kolers rīstījās, un braucamkrēsls ar spalgu čīkstoņu apstājās viņas priekšā. - Vai tu no tiesas esi tik naiva? Tas cilindrs šobrīd var atrasties jebkurā pasaules vietā. Neviens izlūkdienests pasaulē nespēs mobilizēties un atrast to laikā.

-    Tātad mēs sēdēsim, rokas klēpī salikuši? - Vitorija juta sirdsapziņas pārmetumus, strīdoties pretī cilvēkam ar tik trauslu veselību, taču direktors izturējās dk dīvaini, ka viņa to vairs nepazina.

-   Mēs darīsim to, kas ir prātīgi, - Kolers pavēstīja. - Mēs neriskēsim ar CERN reputāciju, iesaistot varas iestādes, kas, visviens, nav spējīgas palīdzēt. Vismaz pagaidām ne. Vismaz bez domāšanas ne.

Vitorija apzinājās, ka Kolera argumentos ir sava tiesa loģikas, taču viņa saprata arī to, ka loģikai pēc definīcijas trūkst morālās atbildības. Viņas tēvam morālā atbildība bija visa dzīve - nosvērts zinātniskais darbs, pienākuma apziņa, ticība cilvēka iedzimtajam godīgumam. Ari Vitorija ticēja šiem principiem, taču viņa tos saskatīja karinas izteiksmē. Uzgriezdama Kolerām muguru, viņa atrāva vaļā tālruņa klausuli.

-   Tev tas neizdosies, - viņš noteica.

-   Tik pamēģiniet mani atturēt!

Kolers nepakustējās.

Mirkli vēlāk Vitorija saprata, ka neizdosies gan. Tik dziļi pazemē mobilajam tālrunim nebija uztveršanas zonas.

Kūsādama dusmās, viņa steidzās uz liftu.

26

Hasasins stāvēja akmens tuneļa galā. Lāpa vēl dega spoži, dūmi jaucās ar sūnu un sasmakušā gaisa dvingu. Viņu ieskāva klusums. Ierūsējušās dzelzs durvis, kas aizšķērsoja ceļu, izskatījās tikpat vecas kā tunelis, tomēr turējās stingri. Viņš paļāvīgi gaidīja tumsā. Nu jau kuru katru bridi.

Jānuss bija apsolījis, ka viņam no iekšpuses atvērs durvis. Hasasins apbrīnoja šādu nodevību. Viņš būtu gaidījis pie tām durvīm kaut visu nakti, lai paveiktu uzticēto, taču bija pārliecināts, ka tas nebūs nepieciešams. Viņš strādāja apņēmīgu vīru labā.

Pēc neilga laika, tieši noliktajā stundā, otrpus durvīm skaļi iežvadzējās smagas atslēgas. Metāls skrāpējās pret metālu, tām atdarot slēdzenes. Cita pēc citas tika pavirzītas trīs milzīgas bultas. Slēdzenes čīkstēja, it kā nebūtu lietotas gadsimtiem ilgi. Beidzot visas trīs bija vaļā.

Iestājās klusums.

Hasasins pacietīgi gaidīja piecas minūtes, kā viņam bija norādīts. Tad, gluži kā elektrībai šaujoties caur dzīslām, viņš pagrūda. Platās durvis atvērās.

27

- Vitorija, es to nepieļaušu! - Kolers, sēžot invalīdu ratiņos B materiālu noliktavas lifta kabīnē, mokoši vilka elpu, ar katru brīdi izskatīdamies aizvien vārgāks.

Vitorija laida to gar ausīm. Viņa alka patvēruma, ilgojās pēc kaut kāda atbalsta šajā vietā, kas vairs neatgādināja mājas. Vitorija apzinājās, ka tādu rast nav lemts. Viņa bija spiesta paciest sāpes un rīkoties. Tiec pie telefona!

Roberts Lengdons stāvēja viņai blakus, joprojām klusēdams. Vitorija jau bija pārstājusi lauzīt galvu, kas ir šis cilvēks. Speciālists? Vai Kolers varēja izteikdes vēl mīklaināk? Misters Lengdons palīdzēs mums noskaidrot, kas ir atbildīgs par šo situāciju. Lengdons mums absolūti nekā nepalīdz. Viņa sirsnība un laipnība šķita neviltota, taču Vitorijai nebija ne mazāko šaubu, ka viņš kaut ko slēpj. Abi slēpj.

Kolers nerimās.

-   Kā CERN direktors esmu atbildīgs par zinātnes nākotni. Ja tevis dēļ izraisīsies starptautisks incidents un cietīs CERN…

-   Zinātnes nākotni? - Vitorija pagriezās pret viņu. - Jūs nudien esat iecerējis izvairīties no atbildības, neatzīstot, ka antiviela nākusi no CERN? Jūs esat nolēmis nelikties ne zinis par cilvēku dzīvībām, ko esam pakļāvuši briesmām?

-   Nevis mēs, - Kolers iebilda, - bet jūs. Tu un tavs tēvs. - Vitorija novērsās. - Un, ja runājam par draudiem dzīvībai, - Kolers turpināja, - dzīvība šoreiz ir pats galvenais. Tev labi zināms, ka antivielas tehnoloģijām ir ārkārtīgi cieša saistība ar dzīvību uz šīs planētas. Ja CERN iznīcinās skandāls un tā bankrotēs, zaudētāji būs visi. Cilvēces nākotne ir šādu organizāciju rokās, tādu zinātnieku rokās kā tu un tavs tēvs - tie strādā, lai atrisinātu rītdienas problēmas.

Vitorijai jau agrāk bija gadījies klausīties Kolera lekciju "Zinātne - gandrīz vai Dievs", un viņa ne reizi nebija Kolerām noticējusi. Zinātnieki paši radīja pusi problēmu, ko pēc tam centās atrisināt. "Progress" bija Mātei Zemei lielākais ļaunums.

-   Zinātnes attīstība saistīta ar risku, - Kolers deklarēja. - Tā tas bijis no sākta gala. Kosmosa programmas, ģenētiskā izpēte, medicīna - visās jomās tiek pieļautas kļūdas. Zinātnei jāpārdzīvo savi maldi. Visu labā.

Vitoriju pārsteidza Kolera prasme izsvērt morāles jautājumus ar zinātnisku objektivitāti. Šķita, ka viņa intelekts ir ledains, pilnīgi nošķirts no dvēseles.

-   Vai jūs uzskatāt, ka CERN zemes nākotnei ir tik nozīmīga, ka par morālu atbildību nav vērts runāt?

-   Nemāci man morāli\ Radot šo paraugu, jūs pārkāpāt robežu un pakļāvāt riskam visu kompleksu. Es vēlos pasargāt ne tikai trīs tūkstošu zinātnieku darba vietas, bet ari tava tēva reputāciju. Padomā par viņu\ Tāds cilvēks nav pelnījis palikt cilvēces atmiņā kā masu iznīcināšanas ieroča radītājs.

Vitorija juta, ka bultas trāpa tieši sirdī. Es biju tā, kas pierunāja tēvu radīt šo paraugu. Vaina jāuzņeinas man!

Kad durvis atvērās, Kolers vēl aizvien nemitējās runāt. Vitorija izgāja no lifta, izvilka telefonu un mēģināja piezvanīt vēlreiz.

Zonas joprojām nebija. Sasodīts! Viņa devās uz durvīm.

-   Vitorija, stāvi! - Šķita, ka direktoram tuvojas astmas lēkme, taču viņš ripināja ratiņus Vitorijai nopakaļ. - Lēnāk! Mums jāaprunājas.

-    Basta di parlare!9

-    Padomā par tēvu! - Kolers lūdzās. - Kā viņš rīkotos šādā situācijā?

Viņa neapstājās.

-    Vitorija, es neesmu bijis pilnīgi atklāts.

Vitorija juta, ka viņas kājas pašas palēnina soli.

-    Nesaprotu, ko gan es domāju, - Kolers sacīja. - Es centos tevi pasargāt. Pasaki man, ko tu vēlies. Mums jāsadarbojas.

Vitorija apstājās laboratorijas vidū kā zemē iemieta, taču ne- pagriezās.

-    Es vēlos atrast antivielu. Un uzzināt, kas nogalināja manu tēvu. - Viņa gaidīja.

Kolers nopūtās.

-     Vitorija, mēs zinām, kas ir tava tēva slepkava. Piedod, lūdzu!

Vitorija apsviedās.

-    Kā, lūdzu?

-   Es netiku gudrs, kā lai tev pavēsta. Grūti…

-   Jūs zināt, kas nogalināja manu tēvu?

-     Vismaz mums ir nojausma. Slepkava atstājis sava veida vizītkarti. Šā iemesla pēc es izsaucu misteru Lengdonu. Organizācija, kas uzņēmusies par to atbildību, ir viņa specialitāte.

-   Organizācija? Teroristu organizācija?

-    Vitorija, viņi nozaga ceturtdaļu grama antivielas!

Vitorija palūkojās uz Robertu Lengdonu, kas stāvēja otrā istabas galā. Viss sāka nostāties savā vietā. Tas izskaidro šo slepenību. Vitorija bija pārsteigta - kā gan viņa agrāk nebija to atskārtusi! Kolers tomēr bija piezvanījis valsts iestādēm. Visvarenākajai iestādei. Nu viss šķita skaidrs kā diena. Roberts Lengdons bija amerikānis, smalks, konservatīvs un acīmredzot ārkārtīgi gudrs. Kas gan cits viņš varēja būt? Vitorijai tas bija jānojauš jau sākumā. Pagriežoties pret Lengdonu, viņā no jauna uzbangoja cerība.

-    Mister Lengdon, es vēlos zināt, kas nogalināja manu tēvu. Un es vēlos zināt, vai jūsu aģentūra ir spējīga atrast antivielu.

Lengdons izskatījās satraukts.

-    Aģentūra?

-    Pieņemu, ka esat no ASV izlūkdienesta.

-    Padesībā… neesmu.

Iejaucās Kolers.

-    Misters Lengdons ir mākslas vēstures profesors Hārvarda universitātē.

Vitorija jutās kā ar aukstu ūdeni aplieta.

-   Mākslas pasniedzējs?

-    Viņš ir kultu simbolikas speciālists. - Kolers nopūtās. - Vitorija, mums ir pamats uzskatīt, ka tavu tēvu nonāvējusi sātanis- tu sekta. - Vitorija dzirdēja šos vārdus, taču prāts nespēja tos apstrādāt. Sātanistu sekta. - Organizācija, kas uzņēmusies atbildību, dēvē sevi par "Illuminati".

Vitorija palūkojās vispirms uz Koleru, pēc tam uz Lengdonu, prātodama, vai tas nav kaut kāds jociņš.

-    "Illuminati"? - viņa noprasīja. - Bavārijas "Illuminati"?

Kolers izskatījās šokēts.

-   Tu esi par viņiem dzirdējusi?

Vitorija manīja, ka acīs tūlīt sariesīsies izmisuma asaras.

-      "Bavārijas "Illuminati": Jaunā pasaules kārtība". Stīva Džeksona radīta datorspēle. Puse tehniķu spēlē to internetā. - Viņas balss aizlūza. - Es tomēr nesaprotu…

Kolers uzmeta Lengdonam apjukuma pilnu skatienu.

Lengdons pamāja ar galvu.

-    Populāra datorspēle. Sena brālība sagrābj varu pār pasauli. Daļēji balstīta uz vēsturiskiem faktiem. Nezināju, ka Eiropā arī tā ir pazīstama.

Vitorija samulsa.

-    Par ko jūs runājat? "Illuminati"? Tā ir datorspēle!

-    Vitorija, "Illuminati" ir organizācija, kas uzņēmusies atbildību par tava tēva nogalināšanu, - Kolers sacīja.

Vitorija sakopoja atlikušo drosmi, lai aizturētu asaras. Viņa piespieda sevi saņemties un loģiski izvērtēt situāciju. Taču, jo vairāk viņa koncentrējās, jo mazāk saprata. Tēvs bija noslepkavots. CERN telpās bija noticis neaptverams drošības režīma pārkāpums. Kaut kur pasaulē lādiņš skaitīja pēdējās sekundes - un par to bija atbildīga viņa. Un direktors bija izsaucis mākslas pasniedzēju, lai palīdzētu atrast mītisku sātanistu brālību.

Vitorija piepeši jutās neizsakāmi vientuļa. Viņa pagriezās, lai dotos prom, taču Kolers viņu apturēja. Viņš iebāza roku kabatā, izvilka saburzītu faksa lapu un pasniedza to Vitorijai.

Vitorija šausmās sagrīļojās, skatienam atduroties fotogrāfijā.

- Viņam iededzināja zīmi, - Kolers teica. - Nolādēts, viņam krūtīs iededzināja zīmi!

28

Sekretāri Silviju Bodloku jau pārņēma panika. Viņa staigāja šurpu turpu gar direktora tukšā kabineta durvīm. Kur viņš, sasodīts, iekritis? Ko lai es iesāku?

Šī diena bija izvērtusies dīvaina. Protams, jebkura diena Mak- similiāna Kolera virsvadībā varēja izvērsties ērmīga, bet šodien Kolers bija īpaši savāds.

- Dabū rokā Leonardo Vētru! - viņš bija norīkojis no rīta, tiklīdz Silvija ieradās darbā.

Silvija paklausīgi zvanīja Leonardo Vetram, nosūtīja ziņojumu uz peidžeri un e-pasta vēstuli.

Viņai neveicās.

Tad Kolers sapīka un aizsteidzās - kā noprotams, nolēmis pats sameklēt Vētru. Kad Kolers pēc pāris stundām atgriezās, viņš neapšaubāmi izskatījās vārgs… nevar teikt, ka viņš jebkad izskatītos labi, taču tajā brīdī bija sliktāk nekā parasti. Direktors ieslēdzās savā kabinetā, un Silvija dzirdēja, kā viņš darbojas ar modemu un telefonu, sūta faksus un sarunājas. Vēlāk Kolers izripināja braucamkrēslu no kabineta un kopš tā brīža vairs nebija atgriezies.

Silvija bija nolēmusi ignorēt šo izgājienu kā kārtējo Kolera melodrāmu, taču, kad Kolers neatgriezās, lai saņemtu ikdienas injekciju, viņai uzmācās bažas. Direktora veselībai bija nepieciešama regulāra uzraudzība, un, kad viņš sadomāja izaicināt likteni, sekas nebija patīkamas - smagi elpošanas traucējumi, klepus lēkmes un slimnīcas darbinieku neprātīga šaudīšanās. Brīžiem Silvijai likās, ka zemapziņā Maksimiliāns Kolers vēlas šķirties no dzīves.

Silvija gudroja, vai nevajadzētu aizsūtīt ziņu uz Kolera peidžeri, taču viņa labi zināja, ka žēlsirdību Kolera lepnums necieš ne acu galā. Iepriekšējā nedēļā, aizsvilies niknumā uz ciemos atbraukušu zinātnieku, kas bija paudis nepieņemamu līdzcietību, viņš bija uztrausies kājās un iemeds viesim pa galvu ar planšed. Ķēniņš Kolers saērcināts spēja būt pārsteidzoši sprigans.

Patlaban Silvijas bažas par direktora veselību bija nomainījusi krietni steidzamāka vajadzība. Pirms piecām minūtēm aizgūtnēm bija zvanīts no CERN komutatora - operators paziņoja, ka steigšus kāds vēlas runāt ar direktoru.

-    Viņa pašlaik nav, - Silvija paskaidroja.

Tad CERN operators bija viņai atklājis, kas zvana.

Silvija gandrīz iesmējās.

-   Tu joko, vai? - Viņa nedcīgi klausījās, un viņas seja sadrūma.

-   Un zvanītāju identifikators apstiprina…? - Silvija sarauca pieri. -Saprotu. Labi. Vai tu nevarētu pajautāt, kāpēc… - Viņa nopūtās.

-   Nē. Lai paliek. Pasaki, lai uzgaida. Es tūlīt viņu uzmeklēšu. Jā, es saprotu. Nekavēšos.

Bet viņa nespēja direktoru atrast. Silvija bija trīs reizes zvanījusi uz Kolera mobilo tālruni un ikreiz izdzirdēja vienu un to pašu paziņojumu: "Abonents atrodas ārpus uztveršanas zonas." Ārpus uztveršanas zonas? Cik tālu gan viņš vispār var tikt? Tad Silvija nosūtīja ziņu uz Kolera peidžeri. Divas reizes. Atbildes nebija. Kaut kas tāds viņai gadījās pirmo reizi. Silvija pat bija aizsūtījusi elektroniskā pasta vēstuli uz Kolera mobilo datoru. Nekā. It kā direktors būtu izkūpējis no zemes virsas.

Tā, ko man iesākt, viņa mulsi prātoja.

Silvija zināja, ka atlicis tikai viens paņēmiens, kā piesaistīt direktora uzmanību, ja vien viņa nevēlas pad apskraidīt visu CERN kompleksu. Kolers nebūs sajūsmināts, taču cilvēks, kurš zvanīja, nebija no dem, kam direktors varētu likt gaidīt. Un diez vai zvanītājs bija tādā omā, lai uzklausītu, ka direktora pašlaik nav.

Savas drosmes izbrīnīta, Silvija pieņēma lēmumu. Viņa iesoļoja Kolera kabinetā un piegāja pie metāla kārbas, kas atradās pie sienas aiz rakstāmgalda. Silvija pavēra tās vāku un mirkli aplūkoja vadības pulti, sameklēdama vajadzīgo pogu.

Viņa dziļi ieelpoja un satvēra mikrofonu.

29

Vitorija neatminējās, kā visi trīs bija nonākuši līdz galvenajam liftam, taču te nu viņi bija un slīdēja augšup. Kolers sēdēja braucamkrēslā Vitorijai aiz muguras, un viņa elpa kļuva mokpilna. Lengdona bažīgais skatiens kavējās pie Vitorijas. Viņš bija izņēmis faksa lapu Vitorijai no rokām un ieslidinājis žaketes kabatā, prom no acīm, taču redzētais gluži vai bija iededzināts viņas atmiņā.

Liftam ceļoties augšup, Vitorijas domas aizmutuļoja pagātnē. Papa! Viņas prāts tiecās pēc tēva. Uz īsu brīdi atmiņas oāzē Vitorija bija kopā ar tēvu. Viņai bija deviņi gadi, viņa vēlās pa ēdel- veisiem apaugušu pakalnu, un virs galvas virpuļoja Šveices debesis.

Papa! Papa!

Leonardo Vētra sēdēja turpat netālu un smējās.

-    Ko tu gribēji, eņģelīt?

-  Tēt! - Viņa ķiķināja, piekļaudamās viņam cieši klāt. - Pajautā, kas par lietu!

-   Bet tu izskaties laimīga, saulīt. Kādēļ gan lai es vaicātu, kas par lietu?

-    Bet tu pajautā!

Viņš paraustīja plecus.

-    Kas par lietu?

Vitorija uzreiz iesmējās.

-   Kas par lietu? Lieta ir viela, un viela ir viss! Akmeņi! Koki! Atomi! Pat skudrlāči! Viela ir viss!

Tēvs iesmējās.

-   Vai tu pati to izgudroji?

-    Esmu apķērīga, vai ne?

-    Mans mazais Einšteins.

Vitorija sarauca pierīti.

-    Viņam ir muļķīga frizūra. Es redzēju viņa bildi.

-  Toties viņam bija gaiša galva. Es taču tev stāstīju, ko viņš ir pierādījis, vai ne?

Viņas acis izbailēs iepletās.

-   Tēt! Nē! Tu apsolīji!

-   E=MC2 ! - Leonardo Vētra pakutināja meitu. - E=MC2 !

-    Nekādas matemātikas! Es taču teicu, ka to nevaru ciest!

-   Es priecājos, ka tu to neciet. Mazām meitenēm nav atļauts rēķināt.

Vitorija pēkšņi apklusa.

-   Nav atļauts?

-   Skaidrs, ka ne. Tas zināms visiem. Meitenes spēlējas ar lellēm. Ar matemātiku nodarbojas zēni. Matemātika meitenēm nav paredzēta. Man pat ir aizliegts sarunāties ar mazām meitenēm par matemātiku.

-   Ko? Tas nav godīgi!

-   Noteikumi ir noteikumi. Mazām meitenēm jāturas no matemātikas pa gabalu.

Vitorija izskatījās šausmu pārņemta.

-    Bet lelles ir garlaicīgas!

-   Piedod, - tēvs atteica. - Es jau tev varētu pastāstīt par matemātiku, taču, ja mani pieķers… - Viņš satraukts pārlaida acis vientulīgajiem pakalniem.

Vitorija sekoja tēva skatienam.

-    Labi, - viņa čukstēja, - stāsti klusiņām.

Liftam sakustoties, Vitorija satrūkās. Viņa atvēra acis. Tēva vairs nebija.

Prātā iebrāzās realitāte, sagrābjot Vitoriju dzedrā tvērienā. Viņa palūkojās uz Lengdonu. Nopietnais un bažīgais skatiens šķita kā sargeņģeļa siltums, īpaši Kolera saltajā klātbūtnē.

Vitorijas prātā ar neatlaidīgu spēku atgriezās mokpilnā doma.

Kur ir antiviela?

Šaušalīgo atbildi viņiem bija lemts uzzināt visai drīz.

30

- Maksimiliān Koler! Esiet tik laipns un nekavejoties sazinieties ar savu biroju!

Lifta kabīnes durvis atvērās iekšpagalmā, un Lengdona acis apžilbināja saules stari. Pirms paziņojuma atbalss bija izgaisusi, Kolera braucamkrēslā vienlaikus sāka pīkstēt un zumēt visas elektroniskās ierīces. Peidžeris. Telefons. E-pasts. Kolers pārsteigts nolaida skatienu uz zibsnījošām uguntiņām. Direktors bija nonācis uztveršanas zonā.

-    Direktor Koler, lūdzu, piezvaniet uz savu kabinetu!

Izdzirdējis savu vārdu atkārtojam pa skaļruni, Kolers juta

bažas.

Viņš pacēla acis, izskatīdamies aizkaitināts, un sastapa Lengdona un tūlīt ari Vitorijas skadenu. Visi trīs uz mirkli sastinga, ļaudami starp viņiem valdošajam saspringumam izgaist. To nomainīja ļauna priekšnojauta, kas viņus it kā saliedēja.

Kolers no paroča pacēla mobilo tālruni. Viņš nospieda numuru, apslāpēdams kārtējo klepus lēkmi. Vitorija un Lengdons gaidīja.

-    Runā… direktors Kolers, - viņš gārgdams sacīja. - Jā? Es biju pazemē, ārpus uztveršanas zonas. - Viņa pelēkās acis iepletās. - Kas? Jā, savieno! - Mirklis klusuma. - Hallo! Runā Maksi- miliāns Kolers. Esmu CERN direktors. Ar ko es runāju? - Vitorija un Lengdons klusi gaidīja, un Kolers klausījās. - Nebūtu prātīgi to apspriest pa telefonu, - Kolers beidzot atbildēja. - Es tūlīt būšu klāt. - Viņš atkal kāsēja. - Gaidiet mani… Leonardo da Vinči lidostā pēc četrdesmit minūtēm! - Šķita, ka Kolerām aizrāvusies elpa. Piepeši viņam uzbruka klepus lēkme, un viņš ar mokām spēja izdvest vārdus. - Nekavējoties atrodiet cilindru… Es dodos ceļā. - Tad viņš pārtrauca sarunu.

Vitorija pieskrēja pie Kolera, taču direktors vairs nespēja parunāt. Lengdons vēroja, kā Vitorija izvelk savu mobilo tālruni un nosūta īsziņu uz CERN slimnīcu. Lengdons jutās kā uz kuģa pirms negaisa… viļņu mētāts, tomēr atstatus no visa.

Gaidiet mani Leonardo da Vinči lidostā! Kolera vārdi atbalsojās viņam prātā.

Nedrošās ēnas, kas visu rītu bija šaudījušās domās, vienā mirklī sabiezēja spilgtā tēlā. It kā vērodams sevi haotiskā negaisa virpuļa centrā, viņš juta, ka apziņā atveras durvis… it kā būtu pārkāpts mistisks slieksnis. Ambigramtna. Nobendētais mācītājs zinātnieks. Antiviela. Un tagad… mērķis. Leonardo da Vinči lidosta nozīmēja dkai vienu. Acumirklī piedzīvojis spēju atklāsmi, Lengdons saprata, ka ir pārgājis sevī robežu. Radis ticību sevī.

Piecas kilotonnas. Lai top gaisma!

Divi sanitāri baltos virsvalkos traucās pāri pagalmam. Viņi nometās uz ceļgaliem līdzās Kolerām un uzlika viņam skābekļa masku. Zinātnieki hallē apstājās.

Kolers, divreiz dziļi ieelpojis, pastūma masku sāņus un, vēl aizvien kampdams gaisu, pacēla skatienu uz Vitoriju un Leng- donu.

-    Roma.

-   Roma? - Vitorija noprasīja. - Andviela atrodas Romā? Kas zvanīja?

Kolera seja bija pārvērsta, pelēkās acis pielijušas asarām.

-    Šveiciešu… - Izteicis šo vārdu, viņš aizrijās, un sanitāri atkal pielika masku viņam pie sejas. Kad Koleru gatavojās vest prom, viņš pacēlās un saķēra Lengdonu aiz rokas.

Lengdons pamāja ar galvu. Viņš saprata.

-   Brauciet… - Kolers sēca aiz maskas. - Brauciet… piezvaniet man… - Sanitāri jau stūma viņu prom.

Vitorija stāvēja kā piekalta, vērojot, kā viņu aizved. Pēc brīža viņa pagriezās pret Lengdonu.

-    Roma? Bet… ko viņš teica par šveiciešiem?

Lengdons uzlika roku viņai uz pleca.

-    Šveiciešu gvarde, - viņš gandrīz nedzirdami nočukstēja. - Vatikāna zvērinātā sardze.

31

Kosmoplāns "X-33" rēkdams pacēlās debesīs un izmeta loku uz dienvidiem, pagriežoties Romas virzienā. Lengdons sēdēja salonā, iegrimis klusēšanā. Pēdējās piecpadsmit minūtes bija pagājušas kā miglā. Viņš nupat bija beidzis lasīt Vitorijai lekciju par brālību "Jlluminati" un tās karagājienu pret Vatikānu un tikai tagad sāka apjēgt situācijas vērienu.

Ko gan es daru, pie velna? Lengdons bija neizpratnē. Vajadzēja doties mājup, kad vēl bija izdevība! Tomēr dziji sirdī viņš apjauta, ka tāda izdevība viņam ne reizi nebija patrāpījusies.

Lengdona saprāta balss bija pilnā rīklē pavēlējusi viņam atgriezties Bostonā. Tomēr zinātnieka interese nez kā bija uzvarējusi apdomību. Visa viņam zināmā ar "llluminati" norietu saistītā informācija nu pēkšņi atgādināja nekrietnus melus. Viņš alka iegūt pierādījumus. Apstiprinājumu. Turklāt vēl sirdsapziņas jautājums. Kolers sirga, un Vitorija bija palikusi viena, tāpēc Lengdons juta morālu pienākumu palīdzēt ar savām zināšanām par "llluminati".

Tomēr tas nebija viss. Kaut arī Lengdonam bija kauns to atzīt, sākotnēji, izdzirdot par antivielas atrašanās vietu, viņu pārņēma šausmas ne vien par cilvēku dzīvību apdraudējumu Vad- kānā, bet arī ko citu.

Par mākslas darbiem.

Vislielāko mākslas darbu kolekciju pasaulē nu apdraudēja bumba ar pulksteņa mehānismu. Vatikāna muzeju tūkstoš četrsimt septiņās istabās bija izvietod vairāk nekā sešdesmit tūkstoši nenovērtējamu mākslas darbu - Mikelandželo, Leonardo da Vin- či, Bernīni, Botičelli. Lengdons lauzīja galvu, vai nepieciešamības gadījumā būtu iespējams visu šo kolekciju evakuēt. Viņš apjēdza, ka tas nav iespējams. Daudzi no šiem mākslas darbiem bija tonnām smagas skulptūras. Turklāt visdižākais dārgums bija arhitektūra - Siksta kapela, Svētā Pētera katedrāle, Mikelandželo slavenās spirālveida kāpnes, kas veda uz Musčo Vaticano, - nenovērtējami pieminekļi cilvēka radošajai ģenialitātei. Lengdons prātoja, cik gan laika vēl palicis, ko mehānismam skaitīt.

- Paldies, ka piekritāt braukt līdzi, - Vitorija klusā balsī bilda.

Aizsapņojies Lengdons satrūkās un pacēla acis. Vitorija sēdēja otrpus ejas. Salona spilgtajā apgaismojumā viņa izskatījās savaldīga un izstaroja tādu kā pievilcīgu viengabalainību. Vitori- jas elpa šķita dziļa, un likās, ka viņā būtu iekvēlojusies pašsaglabāšanās dzirkstelīte… un taisnības un atriebības alkas, ko vēl pastiprināja meitas mīlestība.

Vitorijai bija pietrūcis laika pārģērbt īsbikses un bezpiedur- kņu krekliņu, un lidmašīnas salona dzestrumā viņas brūnganās kājas klāja zosāda. Lengdons instinktīvi norāva žaketi un piedāvāja to viņai.

-   Amerikāņu bruņnieciskums? - Vitorija paņēma žaketi, ar skatienu pateikdamās viņam.

Lidmašīna sakratījās gaisa virpulī, un Lengdonu sagrāba pazīstamās bailes. Salons bez neviena loga atkal šķita pārāk noslēgts, un viņš pūlējās sevi iztēloties stāvam atklātā laukā, atskārzdams, ka šis paņēmiens ir paradoksāls. Toreiz, kad tas gadījās, viņš bija stāvējis atklātā laukā. Pilnīga tumsa. Viņš izstūma atmiņas no prāta. Sena pagātne.

Vitorija viņu vēroja.

-   Vai jūs dcat Dievam, mister Lengdon?

Jautājums viņu iztrūcināja, bet nopietnība Vitorijas balsī atbruņoja. Vai es ticu Dievam? Viņš bija cerējis, ka lidojuma laikā sarunu temats būs vienkāršāks.

Garīgā mīkla, Lengdons atcerējās. Tā par mani saka draugi. Kaut arī Lengdons gadiem ilgi pētīja reliģiju, par dcīgo viņš nebija kļuvis. Viņš respektēja ticības spēku, baznīcu labdarību, dzīvesprieku, ko reliģija dāvāja neskaitāmiem cilvēkiem… un tomēr izravēt neticību no prāta - obligāts priekšnoteikums, lai no visas sirds "ticētu", - viņam nebija izdevies.

-   Es gribu ticēt, - viņš izdzirdēja sevi sakām.

Vitorijas vārdos neskanēja nedz nosodījums, nedz izaicinājums.

-   Tad kāpēc tomēr neticat?

Lengdons iesmējās.

-   Nu, tas nemaz nav tik viegli. Ticība sevī ietver dcību nepierādāmajam, brīnumu pieņemšanu ar prātu - visas tās šķīstās ieņemšanas un dievišķās iejaukšanās. Un tad vēl uzvedības kodeksi. Bībele, Korāns, budistu svētie raksti… visos aprakstītas samērā līdzīgas prasības… un līdzīgi sodi. Visi kā viens sludina, ka cilvēks, kas nepakļaujas izvirzītajiem noteikumiem, nonāks ellē. Man grūti iedomāties Dievu, kas valda šādi.

-    Es ceru, ka jūs nejaujat saviem studentiem tik nekaunīgi izvairīties no jautājumiem.

Šī piezīme pārsteidza viņu nesagatavotu.

-Ko?

-   Mister Lengdon, es jums nejautāju, vai ticat tam, ko cilvēks stāsta par Dievu. Es jums jautāju, vai ticat Dievam. Pastāv zināma atšķirība. Svētie raksti ir stāsti… leģendas un vēsturiski apraksti par cilvēka meklējumiem, vēlēšanos izprast vajadzību pēc jēgas. Es jums nelūdzu izteikt spriedumu par literatūru. Es jums jautāju, vai ticat Dievam. Vai, gulēdams dabā zem zvaigznēm, jūs sajūtat dievišķo? Vai dziļi sevī jūtat, ka veraties augšup uz Dieva rokas radīto?

Lengdons krietnu bridi apsvēra dzirdēto.

-   Esmu pārāk uzmācīga, - Vitorija kā atvainodamās sacīja.

-   Nē, es tikai…

-   Jūs neapšaubāmi diskutējat par ticības jautājumiem savās lekcijās.

-    Līdz bezgalībai.

-    Un, jādomā, tēlojat sliktā aizstāvi. Nemitīgi pielejat eļļu ugunī.

Lengdons pasmaidīja.

-    Vai gadījumā jūs ari neesat pasniedzēja?

-   Nē, bet es mācījos no sava skolotāja. Mans tēvs spēja pārliecināt, ka Mēbiusa lentei ir divas puses.

Lengdons iesmējās, atsaukdams atmiņā viltīgi izveidoto Mēbiusa lenti - savirpinātu papīra strēmeli, kam teorētiski bija tikai viena puse. Lengdons šo lenti pirmo reizi bija redzējis Morica Kornēlija Ešera darbā.

-   Vai drīkstu uzdot jums jautājumu, mis Vētra?

-   Uzrunājiet mani par Vitoriju! "Mis Vētra" liek man justies vecai.

Viņš domās nopūtās, piepeši apzinādamies pats savus gadus.

-   Vitorija, sauc mani par Robertu!

-   Tu gribēji ko jautāt.

-    Jā. Kādas ir tavas, zinātnieces un katoļu mācītāja meitas, domas par reliģiju?

Vitorija ieturēja pauzi, atglaužot matu cirtu no acīm.

-   Reliģija ir kā valoda vai apģērbs. Mēs tiecamies dzīvot pēc tiem paradumiem, ar kādiem esam izauguši. Un beigu beigās visi sludinām vienu un to pašu. Dzīvei ir jēga. Un mēs esam pateicīgi varai, kas mūs radījusi.

Lengdons bija ieintriģēts.

-   Tātad tu apgalvo, ka izvēle - kļūt par kristieti vai musulmani - ir gluži vienkārši atkarīga no dzimšanas vietas?

-   Vai tad tas nav acīm redzams? Palūko, kā sajaukušās reliģijas visā pasaulē!

-   Tātad ticībai ir nejaušs raksturs.

-   Nebūt ne! Ticība ir universāla. Mūsu metodes tās izprašanai ir patvaļīgas. Daži pielūdz Jēzu, cid ceļo uz Meku, un vēl citi pēta subatomāras daļiņas. Galu galā mēs visi meklējam patiesību, kas ir svarīgāka par mums pašiem.

Lengdons vēlējās, kaut viņa studenti prastu izsacīt savas domas tik skaidri. Jupis parāvis, viņš vēlējās, kaut pats spētu tik skaidri izteikties!

-    Un Dievs? - viņš prašņāja. - Vai tu tici Dievam?

Vitorija labu brīdi cieta klusu.

-   Zinātne apliecina, ka Dievs pastāv. Mans prāts vēsta, ka es Dievu nemūžam neizpratīšu. Un sirds pauž, ka man tas nav lemts.

Lūk, cik kodolīgi, viņš nodomāja.

-   Tātad tu uzskati, ka Dievs ir fakts, bet mēs Viņu nemūžam neizpratīsim.

-    Viņu - sieviešu dzimtē, - Vitorija ar smaidu atteica. - Jūsu Amerikas pamatiedzīvotājiem bija taisnība.

Lengdons iesmējās.

-   Māte Zeme.

-   Gaja. Planēta ir organisms. Mēs visi esam šūniņas ar dažādiem mērķiem, tomēr savā starpā esam saistīti. Kalpojam cits citam. Kalpojam vienam kopumam.

Veroties viņā, Lengdons manīja sevī mostamies ko tādu, ko sen nebija juds. Viņas acīs vīdēja apburoša skaidrība… balsī jautās nevainība. Lengdonu tas saistīja.

-   Mister Lengdon, ļaujiet uzdot vēl vienu jautājumu!

-    Sauc mani par Robertu! - viņš atgādināja. "Misters Lengdons" liek man justies vecam. Es esmu vecs!

-   Robert, ja vien neiebilsti, es pavaicāšu - kā tu savos pētījumos nonāci līdz "Illuminati"?

Lengdons piepūlēja atmiņu.

-    Padesībā tas bija naudas dēļ.

Vitorijas sejā iezagās vilšanās.

-    Naudas dēļ? Proti, konsultācijas?

Lengdons iesmējās, aptverdams, kā tas bija skanējis.

-   Nē. Naudaszīmes. - Viņš iebāza roku bikšu kabatā, izvilka banknotes un sameklēja dolāra naudaszīmi. - Šis kults saistīja manu interesi, kad uzzināju, ka uz ASV naudaszīmēm attēlota "Illuminati" simbolika.

Vitorija samiedza acis - acīmredzot neizpratnē, vai viņa sacītais jāuztver nopietni.

Lengdons pasniedza viņai banknoti.

-   Apskati otru pusi! Vai redzi lielo zīmogu kreisajā pusē?

Vitorija apgrieza dolāra naudaszīmi otrādi.

-   Tu domā piramīdu?

-   Jā, piramīdu. Pēc tavām domām - kāds piramīdām sakars ar ASV vēsturi?

Vitorija paraustīja plecus.

-   Tieši tā, - Lengdons atteica. - Absolūd nekāds.

Vitorija sarauca uzacis.

-   Tad kāpēc tas ir jūsu lielā zīmoga galvenais simbols?

-   Neliela vēsturiska dīvainība, - Lengdons paskaidroja. - Piramīda ir okults simbols, kas apzīmē tiekšanos augšup, uz apgaismības galējo mērķi. Vai redzi, kas atrodas virs tā?

Vitorija uzmeta aci banknotei.

-   Trijstūris, kam vidū acs.

-    To sauc par trinacria. Vai tu esi vēl kaut kur redzējusi trijstūri, kam vidū acs?

Vitorija brīdi klusēja.

-   Vispār jā, bet nevaru īsti…

-    Tas grezno masonu ložas visā pasaulē.

-   Tas ir masonu simbols?

-    Patiesībā nē. Tas ir "Illuminati" simbols. Brālība to dēvēja par savu mirdzošo deltu. Tas vēsta par apgaismību un pārmaiņām. Acs simbolizē "Illuminati" spēju iefiltrēties un visu novērot. Mirdzošais trijstūris simbolizē apgaismību. Un trijstūris ir arī grieķu burts "delta" un matemātikā nozīmē…

-    Pārmaiņas. Pārvērtības.

Lengdons pasmaidīja.

-    Biju piemirsis, ka sarunājos ar zinātnieci.

-    No tevis stāstītā var secināt, ka ASV lielais zīmogs aicina apgaismotos uz pārmaiņām.

-    Dažs to sauktu par Jaunās pasaules kārtību.

Vitorija šķita izbrīnījusies. Viņa no jauna pievērsās naudaszīmei.

-   Zem piramīdas ir uzraksts. Novus… Ordo…

-   Nervus Ordo Seculorum, - Lengdons sacīja. - Tas nozīmē "Jaunā sekulārā kārtība".

-Sekulāra? Tā būtu laicīga, andreliģiska?

-   Laicīga. Frāze ne ttkai nepārprotami pauž "llluminati" mērķi, bet ir krasā pretrunā ar vārdiem, kas lasāmi zemāk. Dievam mēs ticam.

Vitorija izskatījās satraukta.

-   Tad kā šī simbolika nonāca uz varenākās valūtas pasaulē?

-   Vairākums zinātnieku uzskata, ka te savu roku pielicis viceprezidents Henrijs Volless. Viņš bija augšējo pārvaldes posmu masons, un viņam katrā ziņā bija saikne ar "llluminati". Nav gan zināms, vai viceprezidents bija brālības biedrs vai ari pavisam nevainīgi atradās tās ietekmē. Taču Volless pārliecināja prezidentu par lielā zīmoga dizainu.

-   Kā? Kādēļ gan prezidents piekristu…

-    Tolaik prezidents bija Frenklins Rūzvelts. Volless viņam gluži vienkārši iegalvoja, ka Novus Ordo Seculorum nozīmē "Jaunais kurss".

Vitorija neslēpa skepsi.

-   Un Rūzvelts, pirms pavēlēja Valsts kasei to drukāt, nelika nevienam citam apskatīt simbolu?

-   Nebija vajadzības. Viņi ar Vollesu bija kā brāļi.

-    Brāļi?

-   Ielūkojies vēstures grāmatās! - Lengdons ar smaidu teica. - Frenklins Rūzvelts bija labi pazīstams masons.

32

Lengdons aizturēja elpu, kamēr "X-33", metot lokus, nosēdās starptautiskajā Leonardo da Vinči lidostā Romā. Ejas otrā pusē sēdēja Vitorija. Viņa bija aizvērusi acis, it kā cenšoties ar gribasspēku kļūt par situācijas noteicēju. Lidaparāts nosēdās un lēnām aizslīdēja uz privātu angāru.

-    Piedodiet par lēno lidojumu! - atvainojās pilots, iznirstot no kabīnes. - Nācās drusku pievilkt grožus. Noteikumi par trokšņa līmeni virs apdzīvotām vietām.

Lengdons ieskatījās pulkstenī. Viņi bija atradušies gaisā trīsdesmit septiņas minūtes.

Pilots ar paukšķi atvēra durvis uz āru.

-   Vai kāds man pastāstīs, kas šeit norisinās? - Nedz Vitorija, nedz Lengdons neatbildēja. - Lai notiek, - pilots staipīdamies noburkšķēja. - Es būšu savā kabīnē ar gaisa kondicionētāju un mūziku. Tikai es un Gārts Bruks.

Angārā iespīdēja vēlās pēcpusdienas saule. Lengdons uzmeta tvīda žaketi uz pleca. Vitorija pavērsa seju pret sauli un dziļi ieelpoja, it kā saules stari viņā iedvestu kādu mistisku, spēcinošu enerģiju.

Ak, šie Vidusjūras valstu iedzīvotāji, Lengdons nodomāja, jau noplūdis sviedriem.

-   Vai dk neesi par vecu animācijas filmiņām? - Vitorija ievaicājās, neatvērusi acis.

-    Kā, lūdzu?

-   Tavs rokas pulkstenis. Ievēroju lidojuma laikā.

Lengdons viegli piesarka. Viņš jau bija pieradis aizstāvēt savu laikrādi. Pulksteni ar Mikipeli - kolekcionāru retumu - viņam bērnībā bija uzdāvinājuši vecāki. Par spīti Mikipeles muļķīgi izstieptajām ķepiņām, rādītājiem, tas bija vienīgais pulkstenis, ko Lengdons nēsāja, - ūdensnecaurlaidīgs, tumsā mirdzošs, tas bija kā radīts peldēm baseinā vai pastaigām vēlu vakaros pa neapgaismotajām koledžas pilsētiņas takām. Kad Lengdona studenti apšaubīja profesora stila izjūtu, viņš attrauca, ka pulkstenis ar Mikipeli ir ikdienas atgādinājums, ka cilvēkam sirdī jāpaliek jaunam.

-    Pulkstenis rāda seši, - viņš pavēstīja.

Vitorija pamāja, joprojām ar aizvērtām acīm.

-    Izklausās, ka ierodas mūsu sagaidītāji.

Lengdons izdzirdēja attālu pukšķināšanu, pacēla galvu un juta, ka pamirst sirds. No ziemeļiem šurp lidoja helikopters, šķeļot gaisu zemu virs skrejceļa. Lengdons tikai reizi bija lidojis ar helikopteru - Palpu ielejā Andu kalnos, meklējot zīmējumus smiltīs Naskas plakankalnē, un viņam šis lidojums nu nemaz nebija gājis pie sirds. Lidojoša kurpju kaste. Pārcietis šārīta lidojumus ar kosmoplānu, Lengdons bija cerējis, ka Vatikāns atsūtīs automašīnu.

Acīmredzot velti cerējis.

Helikopters virs galvas palēnināja gaitu, bridi sastinga un tad laidās lejup uz skrejceļa abiem priekšā. Lidaparāts bija balts, tā sānus greznoja ģerbonis - pāvesta tiāra un divas lielas sakrustotas atslēgas. Lengdonam šis simbols nebija svešs. Tradicionālais Vatikāna ģerbonis - Pāvesta krēsla jeb valdības "svētā krēsla" sakrālais simbols; krēsls burtiskā nozīmē bija senais Svētā Pētera tronis.

Svētais helikopters, Lengdons klusībā kurnēja, vērodams, kā tas nosēžas. Viņš bija piemirsis, ka Vatikānam pieder vairāki šādi lidaparāti, ar kuriem pāvestu vadāja uz lidostām, sapulcēm un vasaras rezidenci Gandolfo. Lengdons nenoliedzami būtu devis priekšroku automašīnai.

Pilots izlēca no kabīnes un nāca pa piebraucamo ceļu abiem

klāt.

Nu bija Vitorijas kārta ļaut vaļu nemieram.

-   Tas būs mūsu pilots?

Lengdons viņas bažas saprata.

-    Lidot vai nelidot. Tāds ir jautājums.

Pilots izskatījās gluži kā tērpies Šekspīra melodrāmas izrādei. Krokoto formastērpa augšdaļu rotāja spilgtas, vertikālas zilas un zeltainas svītras. Kājās - pieguļošas bikses un getras. Melnās kurpes bez papēžiem atgādināja rītakurpes. Galvā uztupināta melna filca berete.

-   Tradicionālais šveiciešu gvardu formastērps, - Lengdons paskaidroja. - Paša Mikelandželo dizains. - Vīrietim nākot tuvāk, Lengdons saviebās. - Atzīstu - tas nav izcilākais Mikelandželo darbs.

Par spīti pilota spilgtajam tērpam, Lengdons manīja, ka jokus dzīt ar viņu nav ieteicams. Viņš soļoja tikpat nosvērti un cienīgi kā ASV jūras kājnieks. Lengdons bija daudz lasījis par bargajām prasībām tiem, kas vēlas kļūt par elitārās šveiciešu gvardes kareivjiem. Kandidātus izraudzījās no četriem Šveices katoļu kantoniem - pretendēt varēja tikai Šveices pilsoņi, vīrieši no deviņpadsmit līdz trīsdesmit gadu vecumam, vismaz piecas pēdas un sešas collas gari10 , dienējuši Šveices armijā un neprecējušies. Šo majestātisko korpusu apskauda daudzas valdības, tas bija uzticamākais un bīstamākais apsardzes spēks visā pasaulē.

-   Jūs esat no CERN? - jautāja gvards, nostājies abiem priekšā. Balsī skanēja tērauds.

-   Jā, ser, - Lengdons atbildēja.

-   Jūs ieradāties apbrīnojami ātri, - gvards noteica, uzmetis mulsu skadenu "X-33". Viņš pievērsās Vitorijai. - Kundze, vai cita apģērba jums nav?

-    Kā, lūdzu?

Gvards ar žestu norādīja uz viņas kājām.

-    Valkāt īsas bikses Vatikānā nav atļauts.

Lengdons pavērās uz Vitorijas kājām un sarauca uzacis. Bija izskrējis no prāta. Vatikānā bija spēkā aizliegums atsegt kājas virs ceļgala - tiklab vīriešiem, kā sievietēm. Tādējādi tika pausta cieņa Dieva pilsētas svētumam.

-   Nekā cita man nav, - viņa atzinās. - Mēs atlidojām steigā.

Gvards palocīja galvu, acīmredzami neapmierināts. Pēc tam

viņš pagriezās pret Lengdonu.

-   Vai esat paņēmis līdzi ieročus?

Ieročus? Lengdons brīnījās. Neesmu paņēmis līdzi pat otras apakšbikses! Viņš papurināja galvu.

Virsnieks noliecās un sāka Lengdonu pārmeklēt no zeķēm. Paļāvīgs zellis, Lengdons nodomāja. Gvarda spēcīgās rokas virzījās augšup pa Lengdona kājām, nepatīkami apgrābstīja cirkšņus, līdz beidzot aptaustīja krūtis un plecus. Acīmredzami gandarīts, ka Lengdons ir "tīrs", gvards pagriezās pret Vitoriju un pārlaida skadenu viņas kājām un ķermenim.

Vitorija naidīgi pablenza.

-    Pat neiedomājiedes!

Gvards cieši raudzījās Vitorijā, nepārprotami vēlēdamies viņu iebiedēt. Vitorija pat nesarāvās.

-   Kas tas ir? - Gvards norādīja uz tikko manāmu četrstūrainu izliekumu viņas īsbikšu priekšējā kabatā.

Vitorija izņēma sevišķi plānu mobilo tālruni. Gvards paņēma to rokās, nospieda podziņu un gaidīja signālu. Šķietami apmierināts, ka tas nav nekas cits kā tālrunis, viņš atdeva to atpakaļ. Vitorija ieslidināja tālruni kabatā.

-   Lūdzu, apgriezieties apkārt! - gvards norīkoja.

Vitorija paklausīja, pacēla rokas augšā un apgriezās par trīssimt sešdesmit grādiem.

Gvards viņu rūpīgi nopētīja. Lengdons jau bija nospriedis, ka Vitorijas ciešās īsbikses un krekliņš izspiežas tikai no dabas paredzētajās vietās. Pēc visa spriežot, gvards bija nonācis pie tāda paša secinājuma.

-    Pateicos! Lūdzu, nāciet līdzi!

Kad Lengdons un Vitorija tuvojās šveiciešu gvardes lidaparātam, tas pukšķēja neitrālajā ātrumā. Vitorija iekāpa pirmā gluži kā pieredzējusi profesionāle un gandrīz nemaz nepieliecās, paejot zem virpuļojošajām rotora lāpstiņām. Lengdons mirkli vilcinājās.

-    Vai dabūt mašīnu nav nekādu izredžu? - viņš, pa pusei jokodams, uzsauca šveiciešu gvardam, kurš tajā brīdī rāpās pilota sēdeklī.

Vīrietis neatbildēja.

Lengdons saprata, ka, ņemot vērā Romas maniakālo satiksmi, lidošana visticamāk bija drošāks risinājums. Lengdons dziļi ievilka elpu un devās uz lidaparātu; paejot zem rotora lāpstiņu virpuļa, viņš piesardzīgi saliecās.

Brīdī, kad gvards iedarbināja dzinējus, Vitorija viņam uzsauca:

-   Vai cilindru jau atradāt?

Gvards ar neizpratni palūkojās pār plecu.

-    Ko tad?

-   Cilindru, jūs taču zvanījāt uz CERN sakarā ar cilindru, vai ne?

Pilots paraustīja plecus.

-    Nav ne jausmas, kas tas tāds. Mums šodien ir ārkārtīgi daudz darba. Komandieris pavēlēja man atlidot jums pretī. Tas ir viss, kas man zināms.

Vitorija veltīja Lengdonam bažīgu skadenu.

- Lūdzu, piesprādzējieties! - sacīja pilots, kad dzinēja apgriezieni palielinājās.

Lengdons, pavilcis drošibas siksnu, piesprādzējās. Viņam šķita, ka jau tā mazā kabīne saplok vēl vairāk. Nākamajā mirklī lidaparāts ar rēcienu uzšāvās debesīs un strauji sasvērās uz ziemeļiem, lai dotos uz Romu.

Roma… caput mundiu , kur reiz valdīja Cēzars, kur tika sists krustā Svētais Pēteris. Modernās civilizācijas šūpulis. Un tās sirdī… tikšķ bumba.

33

No gaisa Roma izskatās pēc labirinta - neatšķetināms arhaisku ceļu mudžeklis, kas vijas ap ēkām, strūklakām un aizvēsturiskām drupām.

Vatikāna helikopters turējās zemu, šķeļot gaisu ziemeļrietumu virzienā cauri pastāvīgajam smoga slānim, ko atklepoja pārblīvētā satiksme. Lengdons pavērās lejup uz mopēdiem, ekskursiju autobusiem un miniatūriem "Fiat" sedaniem, kas dūca apļos un traucās visos virzienos. Koyaanisqatsi, viņš nodomāja, atsaucot atmiņā hopi cilts apzīmējumu nelīdzsvarotai dzīvei.

Vitorija klusi un apņēmīgi sēdēja viņam līdzās.

Helikopters krasi sasvērās.

Lengdona kuņģis nodrebēja, un viņš pavērsa skatienu tālumā. Acis sameklēja Romas Kolizeja drupas. Lengdons allaž bija uzskatījis, ka Kolizejs ir viens no lielākajiem paradoksiem pasaulē. Mūsdienās tas ir apbrīnojams cilvēces kultūras attīstības un civilizācijas simbols, turpretim savulaik tajā gadsimtiem ilgi norisinājās barbariski notikumi - izbadējušies lauvas plosīja gabalos gūstekņus, vergu armijas kāvās līdz nāvei, grupveidā tika izvarotas tālās zemēs sagūstītas eksotiskas sievietes, tur publiski nocirta galvas un kastrēja. Dīvaini, Lengdons domāja, bet varbūt atbilstošs ir fakts, ka Kolizejs arhitektoniski ņemts par paraugu Hārvardas "Soldier Field" - futbola stadionam, kurā ik rudeni tika no jauna celtas godā senās mežonības tradīcijas… satrakoti fani pieprasīja asinspirti, kad Hārvarda universitāte cīnījās pret ļeilu.

Helikopteram lidojot ziemeļu virzienā, Lengdons ar acs kak- dņu pamanīja Romas forumu - Senās Romas sirdi. Grūstošās kolonnas atgādināja apgāztus kapakmeņus kapsētā, un nebija saprotams, kā tās vēl nav aprijusi apkārtējā metropole.

Pilsētas rietumpusē milzu līkločus meta platā Tibra. Pat no gaisa Lengdons manīja, cik upe ir dziļa. Brūnajā, putainajā straumē pludoja saneši, ko bija izkustinājušas spēcīgas lietusgāzes.

-    Taisni priekšā, - ierunājās pilots, virzīdams lidaparātu augstāk.

Lengdons un Vitorija ieraudzīja, kā no rīta miglas acu priekšā kā dūmakas ieskauts kalns iznirst milzīgs kupols - Svētā Pētera katedrāle.

-   Lūk, šo gan Mikelandželo nostrādājis nevainojami, - Lengdons sacīja Vitorijai.

Lengdons nekad nebija redzējis šo baziliku no gaisa. Marmora fasāde pēcpusdienas saulē liesmoja gluži kā ugunī. Simt četrdesmit svēto, mocekļu un eņģeļu statujām rotāta, gigantiskā celtne bija divu futbolu laukumu platumā un, neticami, sešu laukumu garumā. Dobumainajā katedrāles iekšienē vietas pietika vairāk nekā sešdesmit tūkstošiem dievlūdzēju… simtreiz vairāk nekā Vatikānā, vismazākajā valstī pasaulē, bija iedzīvotāju.

Tomēr šī grandiozā citadele nenomāca laukumu tās priekšā. Svētā Pētera laukums, plašs, ar granītu segts klajums, Romas pārapdzīvotībā pārsteidza ar savu apjomu gluži kā klasiskais Centrālais parks Ņujorkā. Ovālo laukumu katedrāles priekšā apjoza divsimt astoņdesmit četras kolonnas, kuras izvietotas četrās rindās koncentriskos ielokos un kuru augstums uz malām samazinājās… arhitektonisks trompe ioeilu , ko izmanto, lai pastiprinātu laukuma grandiozitātes iespaidu.

Raudzīdamies uz krāšņo svētnīcu sev priekšā, Lengdons prātoja, ko gan, to redzēdams, domātu Svētais Pēteris. Svētais bija miris baismīgā nāvē, piesists krustā kājām gaisā šajā pašā vietā. Nu viņš atdusējās vissvētākajā kapā piecus stāvus zem zemes, tieši zem katedrāles centrālā kupola.

-   Vatikāns, - pilots ierunājās, nebūt ne viesmīlīgi.

Lengdons palūkojās uz augstajiem akmens bastioniem, kas

vīdēja priekšā, - neieņemami nocietinājumi ap kompleksu… ērmīgi laicīga aizsardzība garīgajai noslēpumu, varas un mistērijas pasaulei.

-   Skaties! - Vitorija piepeši iesaucās, satverot Lengdonu aiz rokas. Viņa satraukta rādija uz Svētā Pētera laukumu, kam helikopters tajā bridi lidoja pāri. Lengdons, pieliecies pie loga, pavērās lejup.

-   Tur, tajā pusē! - Viņa rādija.

Lengdons paskatījās. Laukuma tālākais gals atgādināja autostāvvietu - tur atradās kādas desmit kravas automašīnas. No katra automobiļa jumta pret debesim tiecās milzīgi satelītšķīvji. Tos greznoja pazīstami uzraksti.

TELEVISOR EUROPEA

VIDEO ITĀLI А

BBC

UNITED PRESS INTERNATIONAL

Vai tiešām vēstis par antivielu jau nākušas klajā? Lengdons jutās apmulsis.

Vitorija pēkšņi saspringa.

-    Kādēļ te ieradusies prese? Kas šeit nodek?

Pilots pagrieza galvu un pār plecu uzmeta viņai dīvainu skatienu.

-    Kas šeit notiek? Jūs nezināt?

-    Nē! - viņa atcirta ar savu piesmakušo un spēcīgo akcentu.

-   II Conclavo, - pilots atbildēja. - Aptuveni pēc stundas aizzīmogos durvis. To vēro visa pasaule.

II Conclavo.

Vārds vēl ilgi zvanīja Lengdonam ausīs, līdz nozvēlās kuņģa dzīlēs kā ķieģelis. 11 Conclavo. Vadkāna konklāvs. Kā gan viņš bija aizmirsis? To vēl nesen vēstīja ziņās.

Pirms piecpadsmit dienām, pieredzējis milzu popularitāti savas divpadsmit gadu valdīšanas laikā, mūžībā bija aizgājis pāvests. Visi pasaules laikraksti bija publicējuši rakstu par pāvesta miegā piedzīvoto trieku - pēkšņa un negaidīta nāve, kas daudzviet izraisīja aizdomu pilnu sačukstēšanos. Bet tagad saskaņā ar tradīciju piecpadsmit dienas pēc pāvesta nāves Vatikānā sanāca

II Conclavo - Kardinālu kolēģija, simt sešdesmit pieci kardināli no visām zemes malām, ietekmīgākie cilvēki kristīgajā pasaulē, lai ievēlētu jaunu pāvestu.

Šodien šeit ieradušies visi pasaules kardināli, Lengdons nodomāja, kad helikopters lidoja pāri Svētā Pētera katedrālei. Zem kājām pletās Vatikāna plašā iekšējā pasaule. Visa varenā Romas katoļu baznīcas struktūra sēž uz bumbas ar laika degli.

34

Kardināls Mortati pavērsa skatienu augšup uz krāšņajiem Siksta kapelas griestiem un centās rast brīdi klusai apcerei. Freskām klātajās sienās atbalsojās daudzu pasaules nāciju kardinālu balsis. Vīrieši spiedās sveču apgaismotajā tabernākulā, satraukti sačukstoties un apspriežoties cits ar citu daudzās valodās, lielākoties angļu, itāliešu un spāniešu mēlē.

Kapelas apgaismojums parasti bija spilgts, jo tumsu kliedēja gari, tādi kā ietonēti saules stari. Taču šodien gan ne. Kā lika tradīcija, logi slepenības vārdā bija aizklāti ar melnu samtu. Tas garantēja, ka neviens no kapelas nenosūtīs signālu vai citādi nesazināsies ar ārpasauli. Tā nu kapelā valdīja pilnīga tumsa, kurā atmirdzēja tikai sveces… vizošs starojums, kas likās šķīstījam ikvienu, kuram tas pieskārās, padarot visus spokainus… kā svētos.

Kāda privilēģija, Mortati domās brīnījās, ka tieši man uzticēts pārraudzīt šo svēto notikumu. Kardināliem, kuriem bija vairāk par astoņdesmit gadiem, vairs nebija desību kandidēt, un arī konklā- vu de neapmeklēja; Mortati ar saviem septiņdesmit deviņiem gadiem bija visvecākais kardināls šajā padomē, un viņam tika uzticēts pārraudzīt nozīmīgo procesu.

Pēc tradīcijas kardināli šeit sapulcējās divas stundas pirms konklāva darba sākuma, lai satiktos ar sen neredzētiem draugiem un iegrimtu pēdējā brīža sarunās. Septiņos vakarā ieradīsies mirušā pāvesta kambarkungs, noturēs atklāšanas lūgsnu un aizies. Pēc tam šveiciešu gvardi aizzīmogos durvis un ieslēgs visus kardinālus telpā. Un tad sāksies senākais un slepenākais politiskais rituāls pasaulē. Kardinālus no telpas izlaidis tikai tad, kad viņi būs izlēmuši, kurš no viņiem kļūs par nākamo pāvestu.

Konklāvs. Ari nosaukums bija slepenības apdvests. Con cla- ve burtiskā tulkojumā nozīmē "aiz atslēgas". Kardināliem nebija pieļaujami absolūd nekādi kontakti ar ārpasauli. Ne telefona zvani. Ne ziņojumi. Ne čuksti caur atslēgas caurumu. Konklāva darbs norisinājās īstā vakuumā, to nedrīkstēja ietekmēt nekas no ārpasaules. Solutn Dutn prae oculis… tikai Dieva acu priekšā.

Ārpus kapelas sienām, protams, žurnālisti vēroja un gaidīja, gudrodami, kurš kardināls kļūs par valdītāju miljardam katoļu visā pasaulē. Konklāvos valdīja spraiga, politiski uzlādēta gaisotne, un gadsimtu gaitā nereti tajos bija pastrādāti nāves grēki: svētās sienas bija pieredzējušas gan saindēšanu, gan dūru cīņas, pat slepkavību. Sena vēsture, Mortati atvairīja tādas domas. Šāva- kara rituāls būs vienojošs, svētlaimīgs un, pats galvenais… īss.

Vismaz tādu cerību viņš bija lolojis.

Taču nesen Mortati bija pārsteidzis negaidīts pavērsiens. Kapelā nebija ieradušies četri kardināli. Mortati zināja, ka visas durvis Vatikānā tiek apsargātas un nozudušie kardināli nevar būt aizklīduši tālu, taču tik un tā - līdz atklāšanas lūgsnai bija palikusi nepilna stunda, un viņu māca raizes. Galu galā četri trūkstošie nebija parasti kardināli. Tie bija svarīgi kardināli.

Četri izredzēde.

Mortati, konklāva pārraugs, pa attiecīgiem kanāliem bija nosūtījis ziņu šveiciešu gvardei par kardinālu kavēšanos. Līdz šim nekāda atbilde nebija saņemta. Ari citi kardināli bija pamanījuši viņu mīklaino prombūtni. Bija sākušies nervozi čuksti. Lai nu kam, bet šiem četriem kardināliem jau nu vajadzēja ierasties laikus! Kardināls Mortad raizējās, ka šis vakars tomēr var izvērsdes samērā ilgs.

Viņam nebija ne jausmas, cik ilgs…

35

Vatikāna helikopteru nolaišanās laukums drošības apsvērumu un trokšņa kontroles dēļ bija izbūvēts Vatikāna ziemeļrietumu galā, vistālākajā punktā no Svētā Pētera katedrāles.

-   Cietzeme, - paziņoja pilots, nosēdinot helikopteru. Viņš izkāpa un atvēra bīdāmās durvis Lengdonam un Vitorijai.

Lengdons izkāpa no lidaparāta un pagriezās, lai palīdzētu Vitorijai, bet viņa pati veikli nolēca zemē. Ikviens viņas ķermeņa muskulis, šķita, strādāja tikai viena mērķa labad - atrast antivielu, pirms tā nodara šausminošu postu.

Pārvilcis pāri kabīnes logam saules gaismu atstarojošu brezentu, pilots aizveda abus uz palielu elektrisko golfa mikroauto- mobili, kas stāvēja blakus nosēšanās laukumam. Mašīna rimti un aši veda pasažierus gar valsts rietumu robežu - piecdesmit pēdu augstu cementa aizsargvalni, tik biezu, ka spētu izturēt pat tanka uzbrukumu. Gar sienu ik pēc piecdesmit metriem miera stājā stāvēja šveiciešu gvardi, vērodami teritoriju. Braucamais strauji nogriezās uz Via della Osservatorio. Zīmes rādīja uz visām pusēm: uz Vatikāna administratīvo ēku, Etiopijas garīgo semināru, Svētā Pētera katedrāli un Siksta kapelu.

PALAZZO GOVERNATORATO

COLLEGIO ETHIOPIANA

BASILICA SAN PIETRO

CAPELLA SISTINA

Viņi virzījās pa gludo, kopto ceļu gar pazemu ēku ar uzrakstu RADIO VATICANA. Lengdons sev par pārsteigumu atskārta, ka tā ir pasaulē populārākā radio - Radio Vaticana - mītne, no kurienes sludina Dieva vārdu miljoniem klausītāju visā pasaulē.

-   Attenzioneln - iesaucās pilots, strauji iegriezdamies lokā.

Mašīnai braucot pa loku, Lengdons tik tikko spēja ticēt savām acīm, ieraugot to, kas pavērās skatienam. Giardini Vaticani, viņš atskārta. Vatikāna sirds. Tieši pretī iznira Svētā Pētera katedrāles otra puse, un Lengdons iedomājās, ka šo ainu savām acīm skatījis tikai retais. Pa labi vīdēja Tribunāla pils, pāvesta greznā rezidence, ar kuru sacentās tikai Versaļas pils ar saviem baroka izrotājumiem. Aiz muguras jau bija palikusi barga izskata Gover- natorato, Vatikāna administratīvā ēka. Un tālāk kreisajā pusē masīvā, četrstūrainā Vatikāna muzeju celtne. Lengdons apjauta, ka šā ceļojuma laikā apmeklēt muzejus neatliks laika.

-    Kāpēc te ir tik tukšs? - Vitorija apvaicājās, pārlaižot acis vientulīgajiem zālieniem un celiņiem.

Gvards ielūkojās melnajā militārista hronogrāfā - ērmīgā anahronismā zem krokotās piedurknes.

-    Kardināli ir sapulcējušies Siksta kapelā. Konklāvs sāks darbu pēc nepilnas stundas.

Lengdons palocīja galvu, neskaidri atminoties, ka pirms tam kardināliem jāpavada divas stundas Siksta kapelā klusā meditācijā un sarunās ar citiem kardināliem no visas pasaules. Šis brīdis bija domāts, lai kardināli atjaunotu vecās draudzības saites un tādējādi mazinātos nevajadzīga dedzība vēlēšanu procesā.

-   Un pārējie iedzīvotāji un personāls?

-   Līdz konklāva darba beigām slepenības un drošības labad ir aizliegts rādīties pilsētā.

-   Un kad tas beigsies?

Sargs paraustīja plecus.

-   Dievs vien zina. - Šie vārdi nez kāpēc šķita zīmīgi.

Novietojis nelielo automobili plašā mauriņā aiz Svētā Pētera katedrāles, gvards pavadīja Lengdonu un Vitoriju pa akmens nogāzi uz marmora laukumu aiz katedrāles. Šķērsojuši laukumu, visi trīs piegāja pie katedrāles sienas un gar to devās cauri trīsstūrveida pagalmam, pāri Via Belvedere, nonākdami pie cieši kopā sabūvētu ēku pudura. Lengdons, studējot mākslas vēsturi, bija apguvis pietiekami daudz itāliešu vārdu, lai spētu izlasīt zīmes, kas rādīja ceļu uz Vatikāna tipogrāfiju, gobelēnu restaurēšanas laboratoriju, pasta ēku un Svētās Annas baznīcu. Viņi pārgāja pāri vēl vienam nelielam laukumiņam un nonāca galamērķī.

Šveiciešu gvardu birojs, pazems akmens nams, bija izvietojies turpat līdzās II Corpo di Vigilanza, tieši uz ziemeļaustrumiem no Svētā Pētera katedrāles. Abās pusēs ieejai kā divas akmens statujas stāvēja sargi.

Lengdons bija spiests atzīt, ka šie gvardi komiski vis neizskatās. Lai gan abiem mugurā bija zildzeltenie formastērpi, rokās viņi turēja tradicionālo "Vatikāna āvu", astoņas pēdas garu šķēpu ar žiletes asuma izkapti galā, - baumoja, ka ar tādām cirtuši nost galvas neskaitāmiem musulmaņiem, aizstāvot kristiešu krustnešus piecpadsmitajā gadsimtā.

Lengdonam un Vitorijai tuvojoties, abi gvardi spēra soli uz priekšu un sakrustoja āvas, aizšķērsojot ieeju. Viens apjucis paskatījās uz pilotu.

-1 pantaloni, - viņš sacīja, norādīdams uz Vitorijas īsbiksēm.

Pilots noraidoši pamāja ar roku.

-   II comandante vuole vederli subito.14

Gvardi, saraukuši pieri, negribīgi pakāpās sāņus.

Ēkas iekšienē gaiss bija vēss. Šeit nekas neatgādināja administratīvos apsardzes birojus, kā bija iedomājies Lengdons. Krāšņajos un nevainojami mēbelētajos gaiteņos pie sienām bija redzamas tādas gleznas, kādas, pēc Lengdona domām, jebkurš muzejs visā pasaulē mīļuprāt izliktu galvenajā galerijā.

Pilots norādīja uz stāvām kāpnēm.

-    Lūdzu, te lejā.

Lengdons un Vitorija devās lejā pa baltiem marmora pakāpieniem, garām vīriešu skulptūrām, kas slējās abās pusēs. Ikvienu statuju greznoja vīģes lapa, mazliet gaišāka nekā pārējais ķermenis.

Lielā kastrācija, Lengdonam pazibēja prātā.

Tā bija viena no šausmīgākajām traģēdijām renesanses mākslas vēsturē. 1857. gadā pāvests Pijs IX nosprieda, ka precīzu vīrieša ķermeņa formu vērošana var modināt Vatikāna iedzīvotājos iekāri. Tāpēc viņš paņēma kaltu un koka āmuriņu un visām Vatikāna vīriešu statujām atšķēla ģenitālijas. Viņš izkropļoja Mikelan- dželo, Bramantes un Bernīni darbus. Postījumus aplāpīja ar vīģes lapām no ģipša. Toreiz tika izrūnīts simtiem skulptūru. Lengdons reizēm iedomājās, vai kaut kur nemētājas milzīgs grozs ar akmens peņiem.

-Šeit, - gvards aicinaja.

Viņi bija nogājuši pa kāpnēm un nostājās pie smagām tērauda durvīm. Gvards nospieda ieejas kodu, un durvis atslīdēja vaļā. Lengdons un Vitorija iegāja iekšā.

Aiz sliekšņa valdīja rosība.

36

Šveiciešu gvardu birojs.

Lengdons stāvēja durvīs, vērodams gadsimtu sadursmes izpausmes. Kāds laikmetu mistrojums! Šajā bagātīgi izrotātajā telpā reiz bija atradusies renesanses bibliotēka. Inkrustēd grāmatplaukti, austrumnieciski paklāji un krāšņi gobelēni… bet gar sienām zibsnīja augsto tehnoloģiju aparatūra - datoru monitoru kolonnas, faksa aparād, elektroniskas Vatikāna kartes un televizori, kas noregulēti uz CNN. Vīrieši krāsainās biksēs drudžaini klabināja datoru tastatūras un sasprindzināti klausījās modernās austiņās.

-    Gaidiet šeit! - gvards norādīja.

Lengdons un Vitorija gaidīja, kamēr gvards piegāja pie slaida, muskuļaina vīrieša, kas stāvēja telpas otrā galā un bija ģērbies tumšzilā formastērpā. Viņš runāja pa mobilo tālruni un stāvēja tik taisni, ka gandrīz liecās atpakaļ. Gvards viņam bilda dažus vārdus, un vīrietis, uzmetis skatienu Lengdonam un Vito- rijai, pamāja ar galvu, tad uzgrieza viņiem muguru un turpināja sarunu pa telefonu.

Gvards atgriezās.

-    Komandieris Olived pēc brīža pie jums pienāks.

-    Paldies!

Sargs devās uz kāpnēm.

Lengdons nopētīja Oliveti, kas stāvēja otrā istabas galā, atskārzdams, ka tas īstenībā ir valsts bruņoto spēku virspavēlnieks. Vitorija un Lengdons gaidīja, vērojot telpā valdošo rosību. Košās krāsās tērptie gvardi šaudījās šurpu turpu, itāliski izkliegdami pavēles.

-    Continua cercando!IS - viens iesaucās telefonā.

-    Probasti il museo?16 - cits taujāja.

Lengdonam nebija nepieciešamas dziļas itāliešu valodas zināšanas, lai aptvertu, ka drošības centrā iestājies intensīvas meklēšanas režīms. Tās bija labās vēstis. Slikti bija tas, ka antiviela acīmredzot nebija atrasta.

-    Kā jūties? - Lengdons apvaicājās Vitorijai.

Viņa paraustīja plecus, gurdi pasmaidīdama.

Kad komandieris beidzot nospieda sarunas pārtraukšanas pogu un šķērsoja istabu, šķita, ka viņš ik uz soļa stiepjas garumā. Tā kā Lengdons bija paslaida auguma cilvēks, viņš nebija radis uz ļaudīm lūkoties no apakšas, taču uz komandieri Oliveti bija jāraugās tieši tā. Lengdons juta, ka komandieris ir cilvēks, kurš pārlaidis ne mazumu vētru. Oliveti seja bija spirgta un tēraudcie- ta, tumšie mati apgriezti militārā ezītī un acīs dega tāda stingra apņēmība, kādu iegūst pēc gadiem ilgas bargas apmācības. Komandieris turējās tik taisns, kā olekti norijis. Aiz auss viņam nemanāma bija noslēpta ausdņa, un kopumā viņš vairāk atgādināja ASV izlūkdienesta darbinieku, nevis šveiciešu gvardu.

Komandieris uzrunāja abus angliski ar akcentu. Viņa balss pretstatā iespaidīgajam stāvam bija pārsteidzoši klusa, tonis - savaldīgs un lietišķs.

-   Labdien! - viņš teica. - Esmu komandieris Oliveti. Šveiciešu gvardu Comandante Principale. Es piezvanīju jūsu direktoram.

-    Paldies, ka pieņēmāt mūs, ser, - Vitorija sacīja.

Komandieris neatbildēja. Ar rokas mājienu aicinādams sekot,

viņš veda abus garām elektronikas aparatūrai uz durvīm telpas sienā.

-    Ienāciet! - viņš sacīja, paverot un pieturot durvis.

Lengdons un Vitorija iegāja iekšā un attapās aptumšotā vadības telpā, kur gar sienu izvietotie videomonitori gausi, cikliski raidīja melnbaltus attēlus no pilsētas apsardzes kamerām. Telpā sēdēja jauns gvards un uzmanīgi vēroja ekrānus.

-   FuoriF - Oliveti pavēlēja.

Gvards savāca mantiņas un izsteidzās ārā.

Oliveti piegāja pie viena displeja un, norādīdams ar pirkstu, pagriezās pret viesiem.

-   Šo attēlu pārraida tālvadāma kamera, kas paslēpta kaut kur Vatikānā. Es vēlos dzirdēt paskaidrojumu.

Lengdons un Vitorija paraudzījās ekrānā, un abi reizē ieel- sās. Attēls bija nepārprotams. Nekādu šaubu. Tas bija CERN antivielas cilindrs. Tajā mirguļodama lidinājās metāliska šķidruma lodīte, ko apgaismoja ritmiska elektroniskā pulksteņa ciparu zi- bēšana. Cilindru ieskāva spocīga tumsa, it kā antiviela atrastos skapī vai tumšā telpā. Monitora augšdaļā zibēja teksts: TIEŠRAIDE - 86. KAMERA.

Vitorija pavērās uz cilindrā iemontēto laikrādi.

-    Nepilnas sešas stundas, - viņa saspringusi pačukstēja Lengdonam.

Lengdons ielūkojās pulkstenī.

-   Tātad mums atlicis laiks līdz… - Viņš aprāvās. Kuņģis sažņaudzās mezglā.

-     Līdz pusnaktij, - Vitorija pabeidza teikumu, uzmetusi viņam nemierpilnu skatienu.

Pusnakts, Lengdons iedomājās. Tieksme uz dramatismu. Tas, kurš iepriekšējā naktī nozadzis cilindru, acīmredzot bija nevainojami izplānojis laiku. Lengdonu sagrāba ļauna priekšnojauta, kad viņš atskārta, ka atrodas iespējamā sprādziena centrā.

-    Vai šis objekts pieder jūsu organizācijai? - Olived čuksts atgādināja šņācienu.

Vitorija pamāja ar galvu.

-   Jā, ser. To mums nozaga. Tajā atrodas ārkārtīgi viegli uzliesmojoša substance, ko sauc par antivielu.

Oliveti neizskatījās aizkustināts.

-    Es labi pārzinu degbumbas, mis Vētra, bet par tādu antivielu neesmu dzirdējis.

-   Tā ir jauna tehnoloģija. Mums nekavējoties jānosaka cilindra atrašanās vieta vai ari jāevakuē Vadkāns.

Oliveti lēnām aizvēra un atvēra acis, it kā īpaša koncentrēšanās varētu mainīt Vitorijas teikto vārdu jēgu.

-   Jāevakuē? Vai jums zināms, kas šajā vakarā valstī norisinās?

-   Jā, ser. Jūsu kardinālu dzīvība ir briesmās. Mums ir aptuveni sešas stundas laika. Vai meklēšanas darbos ir panākumi?

Oliveti papurināja galvu.

-    Mēs neesam sākuši meklēt.

Vitorija gandrīz vai aizrijās.

-    Ko? Bet mēs dzirdējām, kā jūsu gvardi apsprieda meklēšanu…

-   Jā, mēs meklējam, - Oliveti paskaidroja, - bet ne jūsu cilindru. Mani vīri meklē ko citu, gar ko jums nav nekādas daļas.

-    Jūs pat neesat sākuši meklēt šo cilindru? - Vitorijas balss aizlūza.

Šķita, ka Oliveti acu zīlītes saraujas pavisam maziņas. Viņš piepeši atgādināja bezkaislīgu kukaini.

-   Jūs esat mis Vētra, vai ne? Ļaujiet man jums ko paskaidrot. Jūsu organizācijas direktors pa telefonu atteicās atklāt jebkādus sīkumus par šo objektu, vienīgi norādīja, ka tas nekavējoties jāatrod. Mēs esam ārkārtīgi aizņemti, un es nevaru atļauties greznību atvēlēt cilvēkus kam tādam, par ko neesmu uzzinājis faktus.

-   Šajā brīdī būtisks ir tikai viens fakts, ser, - Vitorija attrauca, - un tas ir šāds: pēc sešām stundām šī ierīce noslaucīs no zemes virsas visu Vatikānu.

Oliveti pat nepakustējās.

-   Mis Vētra, man jums šis tas jāpaskaidro. - Viņa balss tonis likās mazliet aizbildniecisks. - Par spīti Vatikāna arhaiskajai ārienei, ikviena ieeja, gan publiska, gan privāta, ir apgādāta ar vismodernāko sensoru aparatūru, kāda vien cilvēkiem zināma. Ja kāds mēģinātu ienest ēkā spridzekli, to nekavējoties atklātu. Mums ir radioaktīvi izotopu skeneri, Amerikas Narkotiku apkarošanas pārvaldes izstrādātie ožas filtri, kas uzrāda pat niecīgākās ķīmiskās degmaisījumu un toksīnu pazīmes. Turklāt mēs izmantojam modernākos metāla detektorus un rentgena skenerus.

-    Ļoti iespaidīgi, - Vitorija atsaucās, pieskaņojusies Oliveti mieram. - Diemžēl antiviela nav radioaktīva, tās ķīmiskā struktūra sastāv no tīra ūdeņraža, un cilindrs ir no plastmasas. Neviena no jūsu nosauktajām ierīcēm nevar to uziet.

-   Tomēr šai ierīcei ir enerģijas avots, - Oliveti atgādināja, norādīdams uz mirgojošo displeju. - Pat visniecīgākā niķeļa vai kadmija klātbūtne tiktu reģistrēta…

-   Arī baterijas ir no plastmasas.

Oliveti pacietība lēnām izsīka.

-    Plastmasas baterijas?

-    Polimēra gela elektrolīti ar teflonu.

Oliveti pieliecās viņai tuvāk, itin kā uzsvērdams auguma pārākumu.

-    Sinjorīna, Vatikānam izsaka desmitiem spridzināšanas draudu mēnesī. Es personiski veicu katra šveiciešu gvarda apmā- čību darbā ar modernām sprāgstvielu tehnoloģijām. Es ļoti labi zinu, ka uz zemes nav dk jaudīgas substances, kas radītu jūsu aprakstīto postažu, ja vien jūs nerunājat par atomieroci ar kodolgalviņu beisbola bumbiņas lielumā.

Vitorija nomērīja viņu ar niknu skatienu.

-    Dabā ir lērums noslēpumā tītu mīklu.

Oliveti pieliecās viņai vēl tuvāk.

-    Vai drīkstu pajautāt, kas jūs īsti esat? Kāds ir jūsu amats CERN7

-   Esmu vecākā zinātniskā līdzstrādniece, un esmu norīkota darīt visu iespējamo, lai Vatikānā novērstu šo krīzi.

-   Atvainojiet par nepieklājību, taču, ja šī patiesi ir krīze, tad kāpēc man jāsadarbojas ar jums, nevis ar jūsu direktoru? Un kāpēc jūs paužat necieņu Vadkānam, ierododes šeit īsās biksēs?

Lengdons novaidējās. Viņam bija grūti noticēt, ka Oliveti pat šādos apstākļos piekasās apģērbam, lai ievērotu kodeksu. Tomēr, viņš prātoja, ja akmens peņi spēj rosināt kaislīgas domas Vatikāna iedzīvotāju prātos, tad īsbiksēs tērptajai Vitorijai Vētrai pavisam noteikd ir pa spēkam apdraudēt valsts drošību.

-   Komandieri Olived, - Lengdons iejaucās, cenšoties novērst gluži cita veida sprādzienu, kas brieda viņa acu priekšā. - Mans vārds ir Roberts Lengdons. Esmu reliģijas vēstures profesors no ASV, un man nav nekādas saistības ar CERN. Esmu redzējis antivielas radīto sprādzienu un galvoju par mis Vētras izteikumu, ka antiviela ir neaptverami bīstama. Mums ir pamats uzskatīt, ka to jūsu kompleksā ievietojusi antireliģiska brālība ar mērķi izjaukt konklāvu.

Oliveti pavērsās pret Lengdonu.

-   Sieviete īsbiksēs man apgalvo, ka šķidruma lodīte uzlaidīs gaisā Vatikānu, un amerikāņu profesors klāsta, ka mēs esam kļuvuši par kādas antireliģiskas brālības mērķi. Ko īsti jūs no manis gribat?

-   Atrodiet cilindru! - Vitorija norādīja. - Tūlīt pat.

-   Tas nav iespējams. Ierīce var atrasties jebkurā vietā. Vatikāns ir milzīgs.

-   Vai tad jūsu kamerās nav iebūvēti GPS lokatori?

-    Parasti tās netiek nozagtas. Paies vairākas dienas, līdz šo pazudušo kameru atradīs.

-    Mums nav vairākas dienas laika. - Vitorija nelokāmi sacīja. - Mums ir tikai sešas stundas.

-    Sešas stundas, un kas pēc tam, mis Vētra? - Olived balss piepeši bija skaļa. Viņš norādīja uz attēlu ekrānā. - Tad, kad sekundes būs izskaitītas? Vatikāns izzudīs? Ticiet man, es nebūt ne- apejos laipni ar tiem, kas iedragā manu drošības sistēmu. Un tāpat man nepatīk, ja manā teritorijā uzrodas misdski verķi. Es esmu nobažījies. Bažīties ir mans pienākums. Taču jūsu apgalvojums man nav pieņemams.

Lengdons ierunājās, pirms paspēja apdomāties.

-    Vai esat dzirdējis par "Illuminati"?

Komandiera ledainā āriene it kā ieplaisāja. Acis kļuva baltas kā haizivij pirms uzbrukuma.

-    Es jūs brīdinu. Man nav laika uzklausīt tādas blēņas.

-    Tātad jūs esat dzirdējis par "Illuminati"?

Olived acis durstīja viņus kā bajonetes.

-    Esmu zvērināts katoļu baznīcas aizstāvis. Protams, esmu dzirdējis par "Illuminati". Brālība, kas izzudusi pirms vairākiem gadu desmidem.

Lengdons iebāza roku kabatā, izvilka fotogrāfiju ar Leonar- do Vētras apzīmogoto ķermeni un pasniedza to Olived.

-    Esmu brālības "Illuminati" pētnieks, - sacīja Lengdons, kamēr Olived uzmeta skadenu attēlam. - Man ir grūti noticēt, ka brālība "Illuminati" vēl aizvien darbojas aktīvi, tomēr degzīmes uz- rašanās un apstāklis, ka šī brālība perina naidu pret Vatikānu, lika man mainīt domas.

-   Ar datoru uztaisīts jociņš. - Olived atdeva faksa lapu Leng- donam.

Lengdons nedcīgi blenza.

-Jociņš? Palūkojiet, kāda simetrija! Jums jau nu gan būtu jāpazīst tās autentiskums…

-    Tieši autentiskuma jums trūkst. Iespējams, mis Vētra nav jūs informējusi - CEKN zinātnieki jau gadu desmitiem kritizējuši Vatikāna politiku. Viņi nenogurstoši sūta lūgumus atteikties no kreacionisma teorijas, publiski atvainoties Galilejam un Koperni- kam, atsaukt mūsu kritiku par bīstamu vai amorālu pētniecības darbu. Kurš scenārijs jums šķiet tīkamāks - Svētu Vatikāna sapulci pūlas izjaukt atdzīvojusies četrsimt gadu sena sātanistu brālība ar modernu masu iznīcināšanas ieroci vai ari kāds CERN jokdaris ar teicami nostrādātu viltojumu?

-   Šajā fotogrāfijā ir redzams mans tēvs, - Vitorija teica balsī, kas atgādināja verdošu lavu. - Noslepkavots. Jūs uzskatāt, ka man nesas prāts uz jokiem?

-   Es nezinu, mis Vētra. Tomēr vienu es zinu - iekams nebūšu saņēmis dažas jēgpilnas atbildes, es nekādā ziņā necelšu trauksmi. Mans pienākums ir saglabāt modrību un diskrētumu… lai garīgie jautājumi šeit tiktu apspriesti ar skaidru prātu. Sevišķi jau nu šodien.

-    Vismaz atlieciet to pasākumu, - Lengdons ieteica.

-   Atlikt? - Oliveti neticīgi noprasīja. - Kāda nekaunība! Kon- klāva sanāksme nav nekāds amerikāņu beisbola mačs, ko var atlikt lietus dēļ! Tas ir svēts notikums ar stingriem noteikumiem un nemainīgu procesu. Sīkums, ka vesels miljards katoļu visā pasaulē gaida savu vadoni! Nieks, ja ārā stāv žurnālisti no visas pasaules! Ievērojiet - šā pasākuma protokols ir svēts un nav pakļaujams grozījumiem. Jau kopš tūkstoš simt septiņdesmit devītā gada kon- klāvi ir pārdzīvojuši zemestrīces, badu un pat mēri. Ticiet man, tas netiks atcelts noslepkavota zinātnieka un Dievs vien zina kādas pilītes dēļ.

-   Aizvediet mani pie augstākā pavēlnieka! - Vitorija pieprasīja.

Oliveti paglūnēja uz viņu.

-   Jūs jau viņu redzat.

-    Nē, - Vitorija neatlaidās, - pie kāda garīdznieka.

Virs Oliveti uzacs izspiedās vēna.

-   Garīdzniecība ir pametusi valsti. Ja neņem vērā šveiciešu gvardi, vienīgās personas, kas patlaban atrodas Vatikānā, ir Kardinālu kolēģija. Un tā ir sapulcējusies Siksta kapelā.

-    Un kambarkungs? - Lengdons apņēmīgi noprasīja.

-    Kas?

-   Mirušā pāvesta kambarkungs. - Lengdons pārliecināti atkārtoja, sevī lūdzoties, kaut atmiņa nebūtu viņu vīlusi. Viņš reiz bija lasījis par savdabīgo Vatikāna pilnvaru nodošanas kārtību pēc pāvesta nāves. Ja Lengdons nemaldījās, starplaikā līdz nākamā pāvesta ievēlēšanai autonomā vara nonāca pāvesta personiskā asistenta - kambarkunga, sekretariāta apakšnieka rokās, kurš uzraudzīja konklāva darba norisi, līdz kardināli izraudzījās jaunu Svēto tēvu. - Jādomā, ka šobrīd atbildīgā persona valstī ir kambarkungs.

-    II camerlengo? - Oliveti saviebās. - Kambarkungs ir tikai priesteris. Viņš nav pat kanonizēts. Viņš ir mirušā pāvesta kalpotājs.

-    Bet viņš atrodas šeit. Un jūs par visu ziņojat viņam.

Oliveti sakrustoja rokas uz krūtīm.

-   Mister Lengdon, tas tiesa, ka Vatikāna likums noteic kambarkungam konklāva darba laikā ieņemt atbildīgo vadītāja posteni, taču tas ir tikai tāpēc, ka viņam nav tiesību kandidēt uz pāvesta amatu, un tas nodrošina objektīvas vēlēšanas. Gluži tāpat kā jūsu prezidenta nāves gadījumā viens no viņa padomniekiem uz laiku iesēžas Ovālajā kabinetā. Kambarkungs ir jauns, un viņa izpratne par drošību un daudziem citiem jautājumiem ir ārkārtīgi ierobežota. Lai kādi būtu nodomi un nolūki, šeit par visu atbildu es.

-    Vediet mūs pie viņa! - Vitorija pavēlēja.

-   Tas nav iespējams. Pēc četrdesmit minūtēm konklāvs sāks darbu. Kambarkungs gatavojas tam pāvesta kabinetā. Es negrasos viņu apgrūtināt ar drošības jautājumiem.

Vitorija pavēra mud, lai atbildētu, taču viņu pārtrauca klauvējiens pie durvīm. Oliveti atvēra.

Tur stāvēja gvards ar visām regālijām un rādīja uz savu pulksteni.

-   El'ora, comandante,'8

Oliveti ielūkojās savā pulkstenī un pamāja ar galvu. Viņš pagriezās pret Lengdonu un Vitoriju kā tiesnesis, kas apsver viņu tālāko likteni.

-    Nāciet līdzi! - Viņš izveda abus no uzraudzības telpas, cauri drošības centram un ieveda nelielā stikla kabīnē pie gala- sienas. - Mans kabinets. - Oliveti ar mājienu aicināja viņus tālāk. Istaba nebija nekāda īpašā - nokrauts galds, skapīši ar atvilktnēm, saliekamie krēsli, atdzesēta dzeramā ūdens trauks. - Es atgriezīšos pēc desmit minūtēm. Iesaku izmantot šo laiku, lai pārdomātu, ko vēlaties darīt turpmāk.

Vitorija apsviedās pret viņu.

-   Jūs nedrīkstat aiziet! Tas cilindrs…

-    Man nav laika klausīties. - Olived valdīja dusmas. - Varbūt man vajadzētu jūs aizturēt līdz konklāva beigām, kad man laiks būs.

-    Sinjor? - gvards sacīja, vēlreiz norādīdams uz pulksteni. - Spazzare di capella.

Olived pamāja un pagriezās promiešanai.

-     Spazzare di capella? - Vitorija noprasīja. - Jūs dodades izslaucīt kapelu?

Oliveti pagriezās un ieurbās viņā ar skatienu.

-    Mēs meklējam elektroniskās noklausīšanās ierīces, mis Vētra, - diskrēta lieta. - Viņš norādīja uz Vitorijas kājām. - Ij neprasu, lai jūs to aptvertu.

To izgrūdis, Oliveti aizcirta durvis. Smagais stikls nograbēja. Ārpusē viņš ar līganu kustību izņēma atslēgu, ievietoja to slēdzenē un pagrieza. Aizcirtās smaga bulta.

-    Idiota! - Vitorija iekliedzās. - Jūs nedrīkstat mūs te ieslodzīt!

Lengdons caur stiklu redzēja, ka Oliveti gvardam pasaka dažus vārdus. Sargs pamāja ar galvu. Oliveti aizsoļoja, bet gvards pagriezās un nostājās otrpus stikla ar seju pret viņiem, sakrustojis rokas uz krūtīm; pie gurna bija labi redzama paliela pistole.

Teicami, Lengdons nodomāja. Gluži vienkārši ideāli, nolādēts!

37

Vitorija raidīja niknus skatienus šveiciešu gvardam, kas stāvēja aiz Oliveti aizslēgtajām durvīm. Sargs lūkojās pretī ar tādu pašu sejas izteiksmi. Krāšņais kostīms bija krasā pretrunā ar viņa neapšaubāmo draudīgumu.

Che fiasco,™ nodomāja Vitorija. Mūs par ķīlniekiem sagrābis bruņots vīrs pidžamā.

Lengdons jau labu bridi klusēja, un Vitorija cerēja, ka viņš liek lietā savas hārvardieša smadzenes, lai tiktu laukā no ķibeles. Tomēr no viņa sejas izteiksmes Vitorija noprata, ka viņa prātā valda šoks, nevis domas. Viņa nožēloja, ka Lengdons iekūlies šajā situācijā.

Vitorija insdnktīvi vēlējās izvilkt mobilo tālruni un zvanīt Kolerām, taču viņa apzinājās, ka tas ir muļķīgi. Pirmkārt, gvards, visticamāk ienāktu iekšā un telefonu atņemtu. Otrkārt, ja Kolera lēkme ritēja ierasto gaitu, viņš droši vien vēl nebija rīcībspējīgs. Lai gan nekādas nozīmes tam nebija… Olived patlaban diez vai kādu uzklausītu.

Atceries! Vitorija sev pavēlēja. Atceries risinājumu šai miklai!

Atcerēšanās bija budistu filozofu viltība. Vajadzēja nevis lūgt prātam meklēt risinājumu šķietami neatrisināmā uzdevumā, bet gan likt smadzenēm to gluži vienkārši atcerēties. Pieņemot, ka cilvēks reiz atbildi zinājis, prātam dka aplinkus norādīts, ka tā vienīgi jāatceras… tādējādi atmetot kaitīgo pieņēmumu par bezcerību. Vitorija nereti izmantoja šo paņēmienu, lai risinātu zinātniskas mīklas… tādas, kuras vairākums uzskatītu par neatrisināmām.

Šoreiz Vitorijas atcerēšanās triks no atmiņu dzīlēm neko nespēja izdabūt. Viņa izsvēra savas iespējas… savas vajadzības. Vajadzēja kādu brīdināt. Kādu, ko Vatikāns uztvertu nopietni. Bet ko? Kambarkungu? Kā? Viņa atradās stikla būrī ar vienām durvīm.

Iespējas, viņa sev teica. Vienmēr pastāv iespējas. Vēlreiz izvērtē

vidi!

Vitorija insdnktīvi saguma plecos, aizvēra acis un trīs reizes dziļi ieelpoja. Viņa juta, kā palēninās sirdspuksti un atslābst muskuļi. Prāts nomierinājās. Tā, viņa nodomāja, lai prāts ir brīvs. Kāds ir šīs situācijas pozitīvais aspekts? Kādas ir manas priekšrocības?

Radis mieru, Vitorijas Vētras analītiskais prāts bija liels spēks. Pēc dažiem mirkļiem viņa apjauta, ka šī ieslodzījuma vieta patiesībā ir atbrīvošanas atslēga.

-    Es gribu piezvanīt, - viņa pēkšņi ierunājās.

Lengdons pacēla acis.

-   Es tieši grasījos tev ieteikt, lai tu piezvani Kolerām, bet…

-    Ne Kolerām. Kadam citam.

-Kam?

-    Kambarkungam.

Lengdons izskatījās pagalam samulsis.

-    Tu zvanīsi kambarkungam? Kā tu to izdarīsi?

-    Oliveti minēja, ka šis kambarkungs atrodas pāvesta kabinetā.

-   Jā. Vai tev zināms pāvesta privātais numurs?

-    Nē. Bet es nezvanīšu no sava telefona. - Viņa ar galvas mājienu norādīja uz smalko tālruņu sistēmu uz Oli ved galda. Tā bija kā nosēta ar ātro izsaukumu pogām. - Apsardzes priekšniekam katrā ziņā jābūt tiešajai līnijai ar pāvesta kabinetu.

-    Oliveti sešu pēdu attālumā ir nostādījis svarcēlāju ar ieroci.

-    Un mēs esam ieslēgti.

-    Iedomājies, to es zināju.

-     Es gribēju teikt - gvards arī ir ieslēgts, tikai ārpusē. Mēs esam ieslodzīti Oliveti kabinetā. Šaubos, vai vēl kādam ir atslēga.

Lengdons palūkojās uz sargu.

-    Stikls ir samērā plāns, un pistole ir milzīga.

-    Ko tad viņš iesāks? Nošaus mani par to, ka zvanu?

-    Kā lai es to, sasodīts, zinu? Te visi ir tādi savādi, turklāt, ja

atceramies, kas šovakar notiek… f-

-    Vai nu es zvanu, - Vitorija piedavaja, - vai ari varēsim pavadīt turpmākās piecas stundas un četrdesmit astoņas minūtes Vatikāna cietumā. Vismaz, kad antiviela ies gaisā, mēs to vērosim, sēdēdami pirmajās rindās.

Lengdons nobālēja.

-     Bet, tiklīdz tu pacelsi klausuli, gvards pasauks Oliveti. Turklāt šeit ir divdesmit pogu. Es neredzu, ka pie tām būtu kas rakstīts. Tu izmēģināsi laimi ar visām?

-    Nē! - viņa atmeta, pieiedama pie telefona. - Tikai ar vienu. - Vitorija pacēla klausuli un nospieda augšējo pogu. - Numur viens. Esmu gatava derēt uz vienu no tiem "Illuminati" ASV dolāriem tavā kabatā, ka šī savieno ar pāvesta kabinetu. Kura līnija vēl šveiciešu gvardes komandierim būtu tik svarīga? .

Lengdons nepaspēja atbildēt. Gvards otrpus durvīm sāka bungot pa sdklu ar šautenes laidi, mādams, lai Vitorija liek nost klausuli.

Vitorija viņam piemiedza ar aci. Gvards šķita piepūšamies aiz dusmām.

Lengdons pakāpās tālāk no durvīm un pievērsās Vitorijai.

-   Zini, kaut nu tev būtu taisnība! Šis puisis nebūt neizskatās sajūsmināts.

-    Nolādēts! - viņa iesaucās, piespiedusi klausuli pie auss. - Ierakstīts ziņojums!

-   Ziņojums? - Lengdons noprasīja. - Pāvestam ir automātiskais atbildētājs?

-   Tas nebija pāvesta kabinets, - sacīja Vitorija, noliekot klausuli. - Tā, nolāpīts, bija iknedēļas ēdienkarte Vatikāna virspavēlniekam!

Lengdons veltīja vārgu smaidu sargam ārpusē, kurš joprojām nikni lūkojās caur stiklu, pa rāciju sazinādamies ar Oliveti.

38

Vatikāna komutators atrodas Ufficio di Comunicazione aiz Vatikāna pasta. Samērā nelielajā telpā ir izvietots astoņu līniju "Corelco 141" komutators. Birojs ik dienas uzklausa vairāk nekā divus tūkstošus zvanu, vairākums tiek automātiski novirzīti uz ierakstu sistēmu.

Dežurējošais komunikāciju operators sēdēja un klusi sūca tēju ar kofeīna piedevu. Viņš jutās lepns, ka ir viens no retajiem darbiniekiem, kuriem šajā vakarā atļauts atrasties Vatikānā. Protams, šo godu savā ziņā aizēnoja šveiciešu gvardu klātbūtne - tie stāvēja sardzē aiz durvīm. Pavadoņi uz tualeti, operators savā nodabā gremzās. Kādi gan apvainojumi mums jāpārcieš svētā konklāva vārdā!

Par laimi, šovakar zvanīja maz. Tomēr nemaz tik labi tas nav, viņš prātoja. Pasaules interese par notikumiem Vatikānā pēdējo gadu laikā bija sarukusi. No plašsaziņas līdzekļiem zvanīja tikai reizēm, un pat trakie operatorus traucēja aizvien retāk. Preses birojs bija paredzējis, ka šāvakara notikums radīs lielāku kņadu. Diemžēl, par spīti tam, ka Svētā Pētera laukums bija pilns ar preses automašīnām, izskatījās, ka tās lielākoties atsūtījušas parastās Itālijas un Eiropas kompānijas. Ieradušies bija tikai saujiņa globālo pasaules kompāniju pārstāvju… visticamāk atsūtījuši savus giornalisti secundari20 .

Operators paņēma rokā krūzīti un prātoja, cik ilgs būs šāvakara darbs. Līdz pusnaktij, ilgāk ne, viņš minēja. Mūslaikos vairākums Vatikāna iemītnieku jau krietni pirms konklāva lēmuma zināja, kam ir vislielākās izredzes kļūt par pāvestu, tādējādi process drīzāk atgādināja trīs vai četru stundu garu rituālu, nevis īstas vēlēšanas. Protams, šāda vai tāda nevienprātība starp kardināliem pēdējā brīdī varēja pagarināt ceremoniju līdz pat rītausmai… vai pat ilgāk. 1831. gada konklāva darbs bija ildzis piecdesmit četras dienas. Šovakar gan ne, operators sev teica; klīda baumas, ka šis konklāvs būs "dūmu vērošana".

Operatora domu gājiens aprāvās, jo iedūcās iekšējā līnija. Viņš uzmeta skatienu sarkanajai, mirguļojošajai spuldzītei un pakasīja pakausi. Dīvaini, viņš sprieda, nulles līnija. Kurš gan šajā vakarā pa iekšējo līniju zvanītu informācijas dienestam? Kas vispār vēl palicis pilsētā?

-   Cittā del Vaticano. Prego?21 - operators sacīja, pacēlis klausuli.

Balss atbildot bēra itāliešu vārdus. Operators ar pūlēm pazina šveiciešu gvardiem raksturīgo akcentu - tekoša itāliešu valoda, ko iekrāsoja šveiciešu franču valodas akcents. Tomēr zvanītājs nekādā ziņā nebija šveiciešu gvards.

Sadzirdējis sievietes balsi, operators strauji pietrūkās kājās, gandrīz apgāzdams tējas krūzi. Viņš uzmeta īsu skatienu līnijai. Viņš nebija maldījies. Vietējais savienojums. Zvanīja no pilsētas. Tā noteikti ir kļūda! Viņš mirkli domāja. Sieviete Vatikānā? šajā vakarā?

Sieviete runāja strauji un agresīvi. Operators bija strādājis pie telefoniem krietni ilgi, lai pazītu otrā līnijas galā pazzo. Šī sieviete neizklausījās pēc trakās. Viņa runāja steidzīgi, tomēr saprātīgi. Lēni un efektīvi. Operators mulsi uzklausīja viņas lūgumu.

-   II camerlengo? - operators atkārtoja, joprojām cenšoties noteikt, no kurienes šis zvans, sasodīts, ir. - Es taču nekādi nevaru savienot… Jā, man zināms, ka viņš atrodas pāvesta kabinetā, bet… vēlreiz nosauciet savu vārdu… un jūs vēlaties viņu brīdināt par… - Viņš klausījās, ar katru bridi zaudēdams drosmi. Visiem draud briesmas? Kā? No kurienes jūs zvanāt? - Varbūt es tomēr sazināšos ar šveiciešu… - Operators aprāvās. - Kur, jūs sakāt? Kur? - Viņš apstulbis klausījās un tad pieņēma lēmumu. - Lūdzu, uzgaidiet! - viņš norīkoja, ieslēgdams gaidīšanas režīmu, pirms sieviete paspēja iebilst. Tad zvanīja pa komandiera Oliveti tiešo līniju. Nevar taču būt, ka šī sieviete no tiesas ir…

Otrā līnijas galā uzreiz pacēla klausuli.

-   Per l'amore di DioP - viņam uzkliedza pazīstama sievietes balss. - Savienojiet taču mani, nolādēts!

Ar šņācienu atvērās šveiciešu gvardu drošības centra durvis. Gvardi pašķīrās, jo telpā kā lode iebrāzās komandieris Oliveti. Nogriezies uz sava kabineta pusi, Oliveti guva apstiprinājumu tam, ko tikko bija dzirdējis pa rāciju no gvarda, - Vitorija Vētra stāvēja pie viņa galda un sarunājās pa viņa privāto tālruni.

Che coglioni che ha questa! viņš domās iesaucās. Šai nu gan ir aknas!

Zili melns no dusmām, Oliveti pieskrēja pie durvīm, iegrūda atslēgu slēdzenē, atrāva durvis vaļā un noprasīja:

-   Ko jūs darāt?!

Vitorija nelikās par viņu ne zinis.

-   Jā, - viņa sacīja klausulē. - Un man jābrīdina…

Olived izrāva klausuli viņai no rokām un pielika sev pie auss.

-   Kas, pie velna, tur runā? - Uz pavisam īsu mirkli Oliveti kokainā stāja sašļuka. - Jā, camerlengo… - viņš sacīja. - Tieši tā, sin- jor… bet drošības apsvērumi pieprasa… protams, nē… Es sievied šeit aizturēju, lai… protams, bet… - Viņš klausījās. - Jā, ser, - Olived beidzot atbildēja. - Es viņus nekavējoties aizvedīšu pie jums.

39

Apustuļu pils ir celtņu kopa netālu no Siksta kapelas Vatikana ziemeļaustrumu stūrī. No pils paveras iespaidīgs skats uz Svētā

Pētera laukumu, un pilī izvietots gan pāvesta dzīvoklis, gan viņa kabinets.

Vitorija un Lengdons klusuciešot sekoja komandierim Olive- d, kas, muskulim kaklā raustoties aiz niknuma, veda viņus pa garu rokoko sdlā ieturētu gaiteni. Uzkāpuši pa trim kāpņu posmiem, viņi iegāja plašā, blāvi apgaismotā koridorā.

Ieraugot mākslas darbus pie sienām, Lengdons neticēja savām acīm - lieliski saglabājušās bistes, gobelēni, frizēs, simtiem tūkstošu dolāru vērti darbi. Nonākuši gandrīz gaiteņa galā, viņi pagāja garām alabastra strūklakai. Olived nogriezās pa kreisi al- kovā un piegāja pie dk milzīgām durvīm, kādas Lengdonam līdz tam nebija gadījies redzēt.

-    Ufficio di Papa, - komandieris pavēstīja, pagriezdamies pret Vitoriju un dzēlīgi novaikstīdamies. Vitorija pat nenotrīsēja. Viņa pasdepa roku garām Olived un skaļi pieklauvēja pie durvīm.

Pāvesta kabinets, Lengdons nodomāja, ar grūtībām aptverdams, ka stāv pie vienas no svētākajām telpām pasaules reliģijā.

-   Avanti!23 - uzsauca balss no iekšienes.

Kad durvis atvērās, Lengdons bija spiests aizsegt ar roku acis, jo viņu apžilbināja saules gaisma. Atguvis redzi, viņš nopētīja ainu, kas pavērās acu priekšā.

Pāvesta birojs vairāk atgādināja deju zāli, nevis kabinetu. Zālei bija sarkana marmora grīda un krāšņām freskām izrotātas sienas. Virs galvas karājās milzu lustra, un tālumā pa arkveida logiem bija redzama saules pielietā Svētā Pētera laukuma panorāma.

Ak dievs, Lengdons nodomāja. Kabinets ar skatu - un vēl kādu!

Zāles tālākajā galā pie izliekta galda sēdēja vīrietis un steidzīgi rakstīja.

-    Avanti! - viņš iesaucās vēlreiz, nolikdams pildspalvu un aicinādams ar rokas mājienu viņus tuvāk.

Olived militārā gaitā devās uz priekšu.

-   Sinjor, - viņš kā atvainodamies iesāka. - No ho potuto…24

Vīrietis ar skatienu pārtrauca Olived. Viņš piecēlās un nopētīja abus apmeklētājus.

Kambarkungs nebija līdzīgs dem slimīgajiem, svētlaimīgajiem večiem, kādus Lengdons parasd iztēlojās klimstam pa Vatikānu. Vīrietim ap kaklu nebija ne rožukroņa, ne karuļu, nedz arī mugurā smagas mantijas. Viņš bija tērpies vienkāršā melnā sutanā, kas pastiprināja pamatīgā stāva solīdumu. Viņam varēja būt nepilni četrdesmit gadi, nudien pēc Vatikāna mērauklas gandrīz vai bērns. Pārsteidzoši glīta seja, raupju brūnu matu cekuls un gandrīz starojošas zaļas acis, kas mirdzēja tā, it kā viņš zinātu kādus Visuma noslēpumus. Tomēr, piegājis tuvāk, Leng- dons vīrieša acīs saskatīja dziļu nogurumu - viņa priekšā bija cilvēks, kas pārdzīvojis piecpadsmit smagākās sava mūža dienas.

-    Mani sauc Karlo Ventreska, - viņš teica. - Esmu nelaiķa pāvesta kambarkungs. - Viņa balss bija nepretencioza un laipna, izrunā jautās pavisam niecīgs itālisks akcents.

-    Vitorija Vētra, - Vitorija sacīja, sperot soli uz priekšu un sniedzot roku. - Paldies, ka piekritāt ar mums tikties!

Oliveti noraustījās seja, kad kambarkungs paspieda Vitorijai roku.

-   Tas ir Roberts Lengdons, - Vitorija pavēstīja. - Reliģijas vēstures profesors Hārvarda universitātē.

-   Padre, - Lengdons sacīja, cik vien pareizi itāliski spēja. Viņš pastiepa roku un nolieca galvu.

-   Nē, nē! - Kambarkungs neļāva Lengdonam klanīties. - Uzturēšanās Svētā tēva kabinetā vēl nepadara mani pašu par svētu. Esmu vienīgi priesteris - kambarkungs, kas vajadzības reizē pilda savu pienākumu.

Lengdons izslējās taisni.

-    Lūdzu, sēdieties! - kambarkungs aicināja. Viņš novietoja dažus krēslus ap galdu. Lengdons un Vitorija apsēdās. Oliveti, cik noprotams, deva priekšroku stāvēšanai.

Kambarkungs apsēdās otrpus galda, salika rokas uz ceļiem, nopūtās un pievērsa skatienu apmeklētājiem.

-   Sinjor, - Oliveti ierunājās, - sievietes apģērbs ir mana vaina. Es…

-    Ne jau viņas apģērbs ir tas, kas man dara raizes, - atteica kambarkungs, izklausīdamies pārāk novārdzis, lai uztrauktos. - Ja man pusstundu pirms konklāva darba sākuma Vatikāna komutatora operators pavēsta, ka satraukta sieviete zvana no jūsu personiskā kabineta, lai brīdinātu par iespaidīgu draudu drošībai, par kuru es neesmu informēts, - tas gan man rada bažas.

Oliveti izslējies stāvēja. Viņa mugura bija izliekta kā ierindniekam stingras inspekcijas laikā.

Lengdons kambarkunga klātbūtnē jutās iespaidots. Par spīti priestera jaunībai un nogurumam, viņš Lengdonam atgādināja tādu kā mītisku varoni, kas izstaro harismu un autoritāti.

-   Sinjor, - Oliveti ierunājās, it kā atvainojoties, taču joprojām nelokāmā tonī, - jums nevajadzētu uzņemties drošības jautājumus. Jums ir citi pienākumi.

-   Savi pienākumi man ir labi zināmi. Turklāt man ir zināms, ka patlaban esmu atbildīgs par ikkatra konklāva dalībnieka dro- šību un labklājību. Kas šeit notiek?

-    Es kontrolēju situāciju.

-    Rādās, ka nekontrolējat gan.

-   Tēvs, - Lengdons pārtrauca viņus, izņemdams saburzīto faksa lapu un pasniegdams to kambarkungam, - lūdzu!

Komandieris Oliveti spēra soli uz priekšu, mēģinot iejaukties.

-   Tēvs, lūdzu, neapgrūtiniet savu prātu ar…

Kambarkungs paņēma lapu un labu bridi nepievērsa Oliveti

uzmanību. Viņš uzmeta skatienu noslepkavotā Leonardo Vētras fotogrāfijai un satraukts ieelsās.

-    Kas tas ir?

-   Tas ir mans tēvs, - drebošā balsī paskaidroja Vitorija. - Viņš bija priesteris un zinātnieks. Viņu vakarnakt noslepkavoja.

Kambarkunga seja acumirklī atmaiga. Viņš pacēla skatienu uz sievieti.

-   Mans mīļais bērns, izsaku visdziļāko līdzjūtību! - Viņš pārmeta krustu un vēlreiz ieskatījās faksa lapā. Šķita, ka acīs pavīd pretīgums. - Kas gan… un vēl iededzināts… - Kambarkungs apklusa un, miegdams acis, ielūkojās attēlā ciešāk.

-   Tur rakstīts "īlluminati", - Lengdons teica. - Nešaubos, ka esat šo vārdu dzirdējis.

Pār kambarkunga seju pārslīdēja dīvaina izteiksme.

-Jā, esmu dzirdējis šo nosaukumu, bet…

-   Brālība "Īlluminati" nogalināja Leonardo Vētru, lai nozagtu jaunu tehnoloģiju, ko viņš…

-   Sinjor, - Oliveti iejaucās. - Tas ir absurds! "Illuminati" ? Tas nepārprotami ir smalki nostrādāts joks!

Kambarkungs šķita apsveram Olived vārdus. Tad viņš pagriezās un dk cieši vērās Lengdonā, ka tam aizrāvās elpa.

-   Mister Lengdon, es visu dzīvi esmu pavadījis katoļu baznīcas paspārnē. Man ir sava zināšanu bagāža par "Illuminati"… zinu arī leģendu par apzīmogošanu. Un tomēr man jāteic - esmu cilvēks, kurš dzīvo tagadnē. Kristietībai jau tāpat ir daudz īstu ienaidnieku, lai vēl atdzīvinātu spokus.

-   Šis simbols ir autentisks, - Lengdons apgalvoja, it kā mazliet taisnojoties. Vismaz viņam pašam tā likās. Viņš pasniedzās un apgrieza faksa lapu otrādi.

Ieraudzījis simetriju, kambarkungs joprojām klusēja.

-   Pat moderni datori nav spējuši izveidot šā vārda simetrisko ambigrammu, - Lengdons piemednāja.

Kambarkungs sakrustoja rokas uz krūtīm un labu brīdi nebilda ne vārda.

-   Brālība "Illuminati" ir iznīkusi, - viņš beidzot ieteicās. - Jau sen. Tas ir vēsturisks fakts.

Lengdons pamāja.

-   Vakar es būtu ar jums vienisprātis.

-Vakar?

-   Pirms šīsdienas notikumiem. Es uzskatu, ka "Illuminati" ir augšāmcēlusies, lai realizētu senseno apņemšanos.

-   Atvainojiet! Manas vēstures zināšanas ir ierūsējušas. Kas tā par sensenu apņemšanos?

Lengdons ievilka dziļu elpu.

-    Vatikāna pilsētvalsts iznīcināšana.

-   Iznīcināt Vadkānu? - Kambarkungs izskatījās vairāk apjucis nekā izbijies. - Bet tas taču nav iespējams!

Vitorija papurināja galvu.

-    Baidos, ka mums pavēstāmi vēl daži nepatīkami jaunumi.

40

- Vai tas ir tiesa? - kambarkungs noprasīja, ar pārsteigumā izteiksmi sejā pagriezdamies pret Oliveti.

-   Sinjor, - Oliveti atbildēja. - Es apstiprinu, ka šeit atrodas kaut kāda ierīce. Tā ir redzama vienā mūsu apsardzes monitorā. Taču, klausoties mis Vētras apgalvojumos par šīs substances jaudu, es nekādi nevaru…

-   Acumirkli! - kambarkungs viņu pārtrauca. - Jūs to iekārtu redzat?

-   Jā, sinjor. To raida astoņdesmit sestā bezvadu kamera.

-    Tad kāpēc jūs neesat to atraduši? - Kambarkunga balsī ieskanējās dusmas.

-    Ļoti grūti, ser. - Olived izslējās vēl taisnāks un izskaidroja situāciju.

Kambarkungs klausījās, un Vitorija manīja, ka viņā aug bažas.

-    Vai esat pārliecināts, ka tas nudien atrodas Vadkānā? - kambarkungs noprasīja. - Ja nu kāds iznesis kameru ārpus pil- sētvalsts un raida attēlu no citas vietas?

-   Tas nav iespējams, - Oliveti atbildēja. - Vatikāna ārsienas ir elektroniski aizsargātas, lai aizkavētu ielaušanos mūsu iekšējo sakaru sistēmā. Šis signāls var nākt dkai no iekšpuses, citādi mēs to nesaņemtu.

-    Es ceru, - kambarkungs teica, - ka jūs esat iesaistījis visus iespējamos spēkus šīs pazudušās kameras meklējumos.

Olived pašūpoja galvu.

-   Nē, sinjor. Kameras atrašana varētu prasīt simtiem cilvēk- stundu. Mūs šobrīd nodarbina daudz citu ar drošību saistītu apstākļu. Visu cieņu mis Vētrai, taču šī lodīte, par kuru viņa runā, ir ārkārtīgi sīka. Tā nekādā ziņā nevar būt tik sprādzienbīstama, kā viņa apgalvo.

Vitorijas pacietība izkūpēja kā nebijusi.

-   Ar to lodīti pietiktu, lai Vatikānu nolīdzinātu līdz ar zemi! Vai jūs esat dzirdējis kaut vārdu no tā, ko jums stāstīju?

-    Kundze, - tēraudcietā balsī bilda Oliveti, - man ir visnotaļ plaša pieredze darbā ar sprāgstvielām.

-   Jūsu pieredze nekam neder! - viņa atcirta tikpat stingri. - Lai gan esmu ģērbusies īsbiksēs, kas, cik noprotu, jūs neizsakāmi traucē, tomēr esmu atbildīgā fiziķe modernākajā subatomārās pētniecības iestādē pasaulē. Es personiski konstruēju šo antivielas sprostu, kas vēl pagaidām aizkavē parauga anihilāciju. Un es jūs brīdinu - ja tuvāko sešu stundu laikā neatradīsiet cilindru, jūsu gvardi nākamajā gadsimtā apsargās vienīgi pamatīgu caurumu zemē!

Olived apcirtās pret kambarkungu, un viņa kukaiņa acis dusmās zibsnīja.

-   Sinjor, es nevaru pieļaut, ka tas turpinās. Jūsu dārgo laiku šķiež jokdari! "Illuminati"? Lodīte, kas mūs visus iznīcinās?

-    Basta! - kambarkungs noteica. Šo vārdu viņš izrunāja klusi, tomēr šķita, ka tas atbalsojas pāri visai zālei. Iestājās klusums. Kambarkungs čukstus turpināja: - Bīstams vai ne, "Illuminati" vai kas cits, vienalga, kas tas ir, tas nedrīkst atrasties Vatikānā… jo īpaši pirms vēlēšanām, kas jāveic konklāvam. Es vēlos, lai to atrod un aizvāc. Nekavējoties uzsāciet meklēšanu!

Oliveti bija neatlaidīgs.

-   Sinjor, pat ja mēs Vatikāna pārmeklēšanā iesaistītu visus gvardus, mēs kameru uzietu varbūt pēc vairākām dienām. Turklāt pēc sarunas ar mis Vētru es pavēlēju mūsu gvardam vispilnīgākajā ballistikas rokasgrāmatā sameklēt jebkādas ziņas par šo substanci, vārdā antiviela. Grāmatā no tās nebija ne miņas. Nekā!

Uzpūtīgais ēzelis, Vitorija klusībā nolādējās. Ballistikas rokasgrāmata? Vai tu enciklopēdijā ieskatījies? Pie burta A!

Oliveti vēl aizvien nerimās.

-   Sinjor, ja jūs iesakāt mums pārmeklēt visu Vatikānu kailām rokām, man ir iebildumi.

-    Komandieri! - Kambarkunga balsī kūsāja dusmas. - Vai man jums jāatgādina, ka, uzrunājot mani, jūs uzrunājat šo amatu? Es labi redzu, ka jūs neuztverat manu posteni nopietni - tomēr saskaņā ar likumu šobrīd par visu atbildīgs esmu es. Ja nemaldos, kardināli patlaban atrodas drošībā Siksta kapelā, un jūsu pienākumi, kamēr konklāvs veic savu darbu, ir samazinājušies līdz minimumam. Es nesaprotu, kāpēc jūs tā vilcināties uzsākt šīs ierīces meklējumus! Ja es jūs nepazītu labāk, man rastos priekšstats, ka jūs ar nodomu pieļaujat konklāva apdraudējumu.

Oliveti skatiens bija nicīgs.

-    Kā jūs uzdrošināties! Esmu kalpojis jūsu pāvestam divpadsmit gadus! Un iepriekšējam pāvestam četrpadsmit gadus. Šveiciešu gvarde jau kopš tūkstoš četrsimt trīsdesmit astotā gada…

Rācija pie Oliveti jostas spalgi iespiedzās, pārtraucot viņa runas plūdus.

-   Comandante?

Oliveti paķēra rāciju un nospieda raidītāja pogu.

-    Sotio occupato! Cosa vuoiP25

-    Scusi26 , - rācijā teica šveiciešu gvarda balss. - Te sakaru daļa. Man likās, jūs vēlētos uzzināt, ka esam saņēmuši paziņojumu par spridzekli.

Vēl mazāk ieinteresēts Oliveti izskatīties nevarēja.

-   Nu tad nokārtojiet to! Veiciet parasto numura identidkāciju un reģistrējiet likumpārkāpumu!

-    Mēs jau sākām, ser, bet zvanītājs… - Gvards mirkli klusēja.

-    Es nebūtu jūs traucējis, komandieri, taču tas cilvēks pieminēja to substanci, par kuru jūs likāt man ievākt ziņas. Antivielu.

Visi, kas atradās telpā, pārmija trauksmainus skatienus.

-    Ko viņš pieminēja? - Oliveti izstostīja.

-   Antivielu, ser. Kamēr centāmies noteikt viņa numuru, es veicu dažus papildu pētījumus saistībā ar viņa paziņojumu. Informācija par antivielu ir… atklāti sakot, visai satraucoša.

-   Man likās, tu teici, ka ballistikas rokasgrāmatā tāda nav minēta.

-    Es uzgāju informāciju internetā.

Alelujā, domās iesaucās Vitorija.

-    Tā substance, šķiet, ir visai eksplozīva, - gvards turpināja.

-    Grūti iedomāties, ka šī informācija ir patiesa. Taču te rakstīts, ka tieši tāds daudzums antivielas ir simt reižu eksplozīvāks nekā kodolgalviņa.

Oliveti saguma. Aptuveni tā varētu sabrukt kalns. Vitorijas triumfa izjūtu apdzēsa šausmpilnais skatiens kambarkunga sejā.

-    Vai jūs izsekojāt zvanu? - Oliveti izstomīja.

-   Neizdevās. Mobilais, pamatīgi šifrēts. SAT līnijas samudžinājušās, tāpēc arī triangulācija atkrīt. Vidējās frekvences signāls liecina, ka viņš atrodas Romā, tomēr noskaidrot viņa atrašanās vietu nav iespējams.

-    Vai viņš ir darījis zināmas savas prasības? - Olived klusā balsi vaicāja.

-   Nē, ser. Vienīgi brīdināja, ka Vatikānā ir noslēpta antiviela. Viņš bija izbrīnījies, ka man nekas nav zināms. Apvaicājās, vai esmu jau to redzējis. Jūs man likāt noskaidrot par antivielu, tādēļ nolēmu informēt par to jūs.

-   Tu rīkojies pareizi, - Oliveti gvardu paslavēja. - Es tūlīt noiešu lejā. Ja viņš zvana vēlreiz, nekavējoties dari man zināmu.

Rācijā uz brīdi iestājās klusums.

-   Zvanītājs vēl gaida pie telefona, ser.

Olived izskatījās tā, it kā būtu guvis nāvējošu elektrotraumu.

-   Viņš vēl gaida?

-    Jā, ser. Mēs jau desmit minūtes cenšamies izsekot zvana avotu, taču iegūstam dkai maldīgu informāciju. Šis cilvēks noteikti zina, ka nevaram tikt viņam klāt, jo atsakās pārtraukt kontaktu, iekams nebūs runājis ar kambarkungu.

-   Savieno! - kambarkungs pavēlēja. - Tūlīt pat!

Olived apcirtās.

-   Nē, tēvs! Mācīts šveiciešu gvardu pārrunu vedējs ir daudz piemērotāks šīs lietas nokārtošanai!

-    Tūlīt pat!

Olived nodeva pavēli tālāk.

Mirkli vēlāk iezvanījās telefons uz kambarkunga Ventreskas rakstāmgalda. Kambarkungs sparīgi nospieda skaļruņa funkcijas pogu.

-    Ko jūs, Dieva vārdā, no sevis iedomājades?

41

Balss, kas plūda no kambarkunga telefona skaļruņa, bija dzedra un metāliska, nedaudz augstprātīga. Visi, kas atradās pāvesta kabinetā, saspringti klausījās.

Lengdons centās identificēt akcentu. Tuvo Austrumu, visticamāk.

-    Esmu senas brālības sūtīts vēstnesis, - paziņoja balss svešādā modulācijā, - brālības, kam jūs gadsimtiem ilgi esat darījuši pāri. Esmu "Illuminati" vēstnesis.

Lengdonam saspringa muskuļi un izgaisa pēdējās šaubu paliekas. Uz mirkli viņš juta pazīstamo saviļņojuma, izredzētības un nāves baiļu mistrojumu, kādu bija piedzīvojis šorīt, pirmo reizi ieraugot ambigrammu.

-   Kas jums vajadzīgs? - kambarkungs noprasīja.

-    Es pārstāvu zinātnes vīrus. Vīrus, kas, gluži kā jūs, meklē atbildes. Atbildes par cilvēces likteni, mērķi un tās radītāju.

-    Lai kas jūs būtu, - kambarkungs viņu pārtrauca, - es…

-    Siletizio!27 Būtu labāk, ja jūs klausītos. Jau divus gadu tūkstošus jūsu baznīca ir ietekmējusi padesības meklējumus. Jūs esat pūlējušies iznīcināt savus oponentus ar meliem un nelaimi vēstošiem pareģojumiem. Jūs esat manipulējuši ar patiesību, pielāgojot to savām vajadzībām, nobendējuši tos, kuru atklājumi nekalpoja jūsu politikai. Vai jūs pārsteidz tas, ka izglītod vīri no visas pasaules izraudzījušies jūs par mērķi?

-     Izglītoti vīri nenolaižas līdz šantāžai, lai sasniegtu savu mērķi.

-    Šantāžai? - Zvanītājs iesmējās. - Tā nav šantāža. Mēs neizvirzām nekādas prasības. Vatikāna likvidēšana nav apspriežama. Mēs šo dienu esam gaidījuši četrsimt gadu. Pusnaktī jūsu pilsēta tiks nopostīta. Un jūs tur nekā nevarat līdzēt.

Oliveti piebrāzās pie telefona.

-    šajā pilsētā iekļūt nav iespējams! Nemūžam neticēšu, ka jūs šeit esat ievietojuši sprāgstvielas!

-    Jūs runājat ar šveiciešu gvardam raksturīgu nekompetenci un lojalitāti. Varbūt pat esat virsnieks? Jūs taču nenoliegsiet, ka brālībai "Illuminati" gadsimtu gaitā ir izdevies iefiltrēties elitārās organizācijās visā pasaulē. Vai jūs patiesi uzskatāt, ka Vatikāns ir imūns?

Dievs Tēvs, Lengdons domās iesaucās, viņiem pilsētā ir savs cilvēks! Nevienam nebija noslēpums, ka "Illuminati" varas sagrābšanas paņēmiens bija iefiltrēšanās. Brālība bija ieplūdusi masonos, lielajos banku tīklos, valdībās. Čērčils pat reiz bija atzinis reportieriem - ja angļu spiegi būtu iefiltrējušies nacistu rindās tikpat prasmīgi un dziļi kā "Illumitiati" Anglijas parlamentā, karš būtu beidzies mēneša laikā.

-   Tas ir blefs! - Oliveti atcirta. - Maz dcams, ka jūsu ietekme plešas dk tālu.

-   Kādēļ ne? Jūsu šveiciešu gvardu modrības dēļ? Vai tāpēc, ka viņi vēro ikkatru jūsu privātās pasaules stūrīti? Un gvardi - vai viņi nav tikai cilvēki? Vai jūs no desas uzskatāt, ka viņi riskēs ar savu dzīvību kāda mīta dēļ? Cilvēka dēļ, kurš staigājis pa ūdens virsu? Pavaicājiet sev, kā gan vēl cilindrs varēja nonākt jūsu pilsētā! Un kā gan tas iespējams, ka šajā pēcpusdienā pagaisuši četri jūsu kardināli?

-   Mūsu kardināli? - Olived nosprauslājās. - Kā lai to saprot?

-    Viens, divi, trīs, četri. Jūs vēl neesat atklājuši viņu prombūtni?

-    Pie velna, ko gan jūs run… - Oliveti aprāvās, izbolīdams acis, it kā būtu saņēmis spēcīgu sitienu pa vēderu.

-    Sāk aust gaisma? - zvanītājs novilka. - Vai man nolasīt viņu vārdus?

-    Ko tas nozīmē? - kambarkungs neizpratnē vaicāja.

Zvanītājs noirgojās.

-   Virsnieks vēl nav jūs informējis? Cik grēcīgi! Nav brīnums. Lepnums! Varu iedomāties, kāds negods gaidāms, paziņojot… ka, pēc visa spriežot, pazuduši četri kardināli, kurus viņš zvērējis apsargāt.

-    No kurienes jums ir šāda informācija? - Olived uzkliedza.

-   Kambarkungs, - zvanītājs tīksminādamies sacīja, - pajautājiet savam komandierim, vai Siksta kapelā ir sapulcējušies visi kardināli.

Kambarkungs pagriezās pret Olived, un viņa zaļās acis pieprasīja paskaidrojumu.

-   Sinjor, - Oliveti čukstēja kambarkungam ausī, - ir tiesa, ka četri mūsu kardināli vēl nav ieradušies Siksta kapelā, taču nav pamata celt trauksmi. Visi četri šorīt piereģistrējās pilsētas viesu namā, tādējādi mums zināms, ka viņi atrodas drošībā Vatikānā. Jūs pats ar viņiem kopā vēl pirms dažām stundām dzērāt tēju. Viņi gluži vienkārši nokavējuši pulcēšanos pirms sanāksmes.

Esam uzsākuši meklēšanu, taču esmu pārliecināts, ka viņi tikai zaudējuši laika izjūtu un bauda apkārtni.

-   Bauda apkārtni? - Kambarkunga balsi vairs nebija ne miņas no miera. - Viņiem pienācās ierasdes kapelā vairāk nekā pirms stundas!

Lengdons uzmeta Vitorijai pārsteiguma pilnu skatienu. Pazuduši kardināli? Tad, lūk, ko gvardi meklē!

-    Mūsu saraksts jums šķitis pārliecinošs, - zvanītājs bilda. - Tātad kardināls Lamasē no Parīzes, kardināls Gvidera no Barselonas, kardināls Ebners no Frankfurtes…

Šķita, ka Oliveti pēc katra nolasītā vārda saraujas aizvien sīkāks un sīkāks.

Zvanītājs ieturēja pauzi, it kā īpaši tīksminādamies par pēdējo vārdu.

-    Un no Itālijas… kardināls Badžija.

Kambarkungs saplaka kā augsts kuģis, kura buras sastapušās ar pilnīgu bezvēju. Mantija noplandīja, un viņš sabruka krēslā.

-1 preferiti, - viņš čukstēja. - Četri favorīti… ari Badžija… visticamākais pāvesta amata pēctecis… Kā gan tas iespējams?

Lengdons bija pietiekami daudz lasījis par mūslaiku pāvestu vēlēšanām, lai izprastu kambarkunga bezcerības pilno sejas izteiksmi. Kaut arī teorētiski par pāvestu varēja kļūt jebkurš kardināls, kam bija mazāk par astoņdesmit gadiem, tikai retajam piemita cieņa, kāda nepieciešama, lai savāktu divas trešdaļas balsu vairākuma niknās balsošanas procedūrā. Šos kardinālus pazina ar apzīmējumu preferiti. Un nu viņi bija izgaisuši.

Kambarkungam pār uzacīm lāsoja sviedri.

-    Ko jūs esat iecerējuši ar šiem vīriem darīt?

-    Un kā jūs domājat? Es esmu hasasinu pēctecis.

Lengdons notrīsēja. Šo vārdu viņš labi pazina. Baznīca gadu

gaitā bija iedzīvojusies ne vienā vien nāvīgā ienaidniekā - hasa- sitti, Tempļa bruņinieki, armijas, ko Vatikāns vai nu vajāja, vai nodeva.

-    Laidiet kardinālus brīvībā! - kambarkungs lūdza. - Vai tad nepietiek ar draudiem nopostīt Dieva pilsētu?

-   Savus četrus kardinālus varat aizmirst. Tie jums ir zuduši. Nešaubieties ne mirkli, viņu nāvi atcerēsies… miljoniem cilvēku. Ikviena mocekļa sapnis. Es viņus padarīšu par plašsaziņas līdzekļu spīdekļiem. Citu pēc cita. Līdz pusnaktij "llluminati" būs pievērsusi visas pasaules uzmanību. Kāda jēga mainīt pasauli, ja pasaule to nevēro? Publiskām slepkavībām raksturīga sava veida skurbinoša šaušalu gaisotne, vai ne? Jūs to jau krietni sen pierādījāt… inkvizīcija, Tempļa bruņinieku spīdzināšana, krusta kari. - Viņš mirkli klusēja. - Un, protams, la purga

Kambarkungs neteica ne vārda.

-   Vai tad neatminaties la purga? - zvanītājs jautāja. - Skaidrs, ka ne. Jūs esat vēl bērns. Priesteri šā vai tā ir vāji vēsturnieki. Iespējams, tāpēc ka vēsture viņiem uzdzen kaunu.

-   La purga, - Lengdons izdzirdēja sevi sakām. - Tūkstoš seši simti sešdesmit astotais gads. Baznīca četriem "llluminati" zinātniekiem iededzināja krusta zīmi. Lai šķīstītu no grēkiem.

-   Kas tur ierunājās? - balss noprasīja, vairāk ar interesi nekā ar bažām. - Kas vēl tur atrodas?

Lengdons nodrebēja.

-    Mans vārds nav būtisks, - viņš sacīja, ar grūtībām saglabādams mierīgu balsi. Saruna ar dzīvu brālības "llluminati" locekli viņu izsita no sliedēm… it kā viņš sarunātos ar Džordžu Vašingtonu. - Esmu zinātnieks, kas pētījis jūsu brālības vēsturi.

-    Lieliski, - balss sacīja. - Es priecājos, ka vēl kāds atceras pret mums pastrādātos noziegumus.

-   Vairākums manu kolēģu uzskata, ka jūs esat izmiruši.

-   Maldīgs priekšstats, ko brālība ar lielām pūlēm centusies iedvest sabiedrībai. Kas vēl jums zināms par la purga?

Lengdons sastomījās. Kas man vēl zināms? Tas, ka visa Šī situācija ir gatavais neprāts, tas, lūk, man zināms!

-    Pēc simbola iededzināšanas zinātnieki tika noslaktēti un to mirstīgās atliekas izmestas sabiedriskās vietās Romā par brīdinājumu cidem zinātniekiem neiesaistīties "llluminati" brālībā.

-Jā. Tāpēc mēs rīkosimies tāpat. Quid pro quo.79 Uzskatiet to par simbolisku atmaksu par mūsu nogalinātajiem brāļiem! Visi četri jūsu kardināli mirs pa vienam, kad sitis pilna stunda, sākot no astoņiem. Līdz pusnaktij pasaule būs apburta.

Lengdons pievirzījās tuvāk tālrunim.

-     Vai jūs patiešām domājat šiem četriem vīriem iededzināt zīmi un tos nonāvēt?

-    Vēsture atkārtojas, vai ne? Bez šaubām, mēs rīkosimies atklātāk un drosmīgāk nekā savulaik baznīca. Tā nogalināja savrupā vietā un nometa līķus, kad neviena nebija tuvumā. Samērā gļēvi.

-    Kā tas jāsaprot? - Lengdons jautāja. - Vai jūs grasades viņiem iededzināt zīmi un viņus nonāvēt publiski?

-    Ļoti labi. Lai gan tas atkarīgs no tā, ko jūs saprotat ar vārdu "publiski". Cik noprotams, mūsdienās baznīcas apmeklētāju nemaz nav tik daudz.

Lengdonam pamira sirds.

-   Jūs taisādes viņus nonāvēt baznīcās?

-    Laipns žests. Ļausim Dievam veicīgi uzņemt viņu dvēseles debesīs. Tas šķiet tikai taisnīgi. Protams, jādomā, ka prese būs stāvā sajūsmā.

-Jūs blefojat, - Olived teica. Viņa balsī bija atgriezusies aukstasinība. - Jūs nevarat cerēt, ka tiksiet sveikā cauri, ja nogalināsiet cilvēkus baznīcā.

-    Es blefoju? Starp jūsu šveiciešu gvardiem mēs virzāmies kā rēgi, no jūsu telpām izvedam četrus jūsu kardinālus, novietojam nāvējošu spridzekli jūsu vissvētākās celtnes sirdī - un jūs to saucat par blefu? Kad sāksies slepkavības un upurus citu pēc cita atradīs, plašsaziņas līdzekļi zumēs kā bišu spiets. Līdz pusnakdj visa pasaule uzzinās par "llluminati" mērķi.

-    Un ja mēs pie katras baznīcas nostādīsim gvardus? - Oli- veti iejautājās.

Zvanītājs noņirdzās.

-    Baidos, ka jūsu reliģijas produktīvā daba padarījusi to par grūtu uzdevumu. Vai tad neesat pēdējā laikā paskaitījis? Romā ir vairāk nekā četri simti katoļu baznīcu. Katedrāles, kapelas, ta- bernākuli, abatijas, vīriešu un sieviešu klosteri, draudzes skolas… - Oliveti skarbā sejas izteiksme nemainījās. - Sāksies pēc deviņdesmit minūtēm. - Zvanītājs grasījās beigt sarunu. - Pa vienam katru stundu. Nāves matemātiskā progresija. Nu man jādodas.

-   Pagaidiet! - Lengdons iesaucās. - Pastāstiet, kādu zīmi jūs grasādes iededzināt šiem kardināliem!

Slepkava izklausījās uzjautrināts.

-    Es pieļauju, ka jūs jau zināt, kādi simboli tie būs. Vai ari esat skeptiķis? Pavisam drīz tos ieraudzīsiet. Pierādījumu, ka senās leģendas ir padesas.

Lengdonam noreiba galva. Viņš ļoti labi saprata šā cilvēka paziņojumu. Lengdons iztēlojās uz Leonardo Vētras krūtīm iededzināto zīmi. "llluminati" vēsturē bija pazīstamas piecas degzī- mes. Atlikušas četras, Lengdons ar šausmām prātoja, un četri pazuduši kardināli.

-    Esmu zvērināts šovakar iecelt jauno pāvestu, - kambarkungs ierunājās. - Dieva zvērināts.

-    Kambarkungs, - zvanītājs atbildēja, - pasaulei nav vajadzīgs jauns pāvests. Pēc pusnakts viņš varēs valdīt dkai pār gruvešu kaudzi. Katoļu baznīcai pienācis gals. Jūsu laiks uz zemes ir beidzies.

Iestājās klusums.

Kambarkungs izskatījās satriekts.

-   Jūs esat maldināts. Baznīca nav tikai java un akmens. Jūs nevarat tā vienkārši izdzēst divus tūkstošus gadus senu reliģiju… jebkuru reliģiju. Jūs nevarat sagraut ticību, likvidējot tās pasaulīgo izpausmi. Katoļu baznīca pastāvēs neatkarīgi no tā, būs Vatikāns vai ne.

-   Cildeni meli. Taču, visviens, meli. Mēs abi zinām padesību. Pastāstiet, kādēļ Vadkāns ir sienām ieskauta citadele!

-    Dieva vīri mīt bīstamā pasaulē, - kambarkungs atteica.

-   Cik gadu jums galu galā ir? Vatikāns ir cietoksnis tāpēc, ka katoļu baznīca savās sienās glabā pusi kapitāla - retas gleznas, skulptūras, devalvējušos dārgakmeņus, nenovērtējamas grāmatas… un turklāt vēl zelta sdeņus un nekustamā īpašuma aktus Vatikāna bankas velvēs. Jūsu pašu aprēķini liecina, ka Vatikāna pil- sētvalsts aptuvenā vērtība ir četrdesmit astoņi ar pusi miljardi dolāru. Jums nudien ir pamatīgi ietaupījumi. Rīt tas viss būs pārvērties pelnos. Aktīvu likvidēšana, tā teikt. Jūs būsiet bankrotējuši. Pat sutanās tērpde nevar strādāt par velti.

Šķita, ka paziņojuma precizitātes spogulis ir Oliveti un kambarkunga šausmpilnā sejas izteiksme. Lengdons nesaprata, kas viņu vairāk pārsteidz - fakts, ka katoļu baznīcai pieder šādi līdzekļi, vai arī tas, ka "Illuminati" kaut kādā veidā to uzzinājusi.

Kambarkungs smagi nopūtās.

-    Šīs baznīcas mugurkauls ir ticība, nevis nauda.

-   Atkal melots, - zvanītājs paziņoja. - Pērn jūs iztērējāt simt astoņdesmit trīs miljonus dolāru, mēģinot atbalstīt savas trūcīgās diecēzes visā pasaulē. Baznīcas apmeklētība vēl nekad nav bijusi tik zema - pēdējo desmit gadu laikā kritusies par četrdesmit sešiem procentiem. Ziedojumu apjomi ir divreiz mazāki nekā pirms septiņiem gadiem. Aizvien mazāk un mazāk vīriešu iestājas semināros. Jūsu baznīca izmirst, lai gan jūs to neatzīstat. Uzskatiet šo par iespēju aiziet ar skaļu godu!

Oli ved spēra soli uz priekšu. Viņa kareivīgums bija izplēnējis draudīgās realitātes priekšā. Oliveti izskatījās pēc cilvēka, kas meklē izeju. Jebkādu izeju.

-    Un ja nu daži no tiem stieņiem palīdzētu finansēt jūsu mērķi?

-    Nepazemojiet mūs abus!

-    Mums ir nauda.

-    Mums arī. Vairāk, nekā spējat iedomādes.

Lengdona atmiņā pazibēja nostāsti par "Illuminati" finansēm, senajām Bavārijas brīvmūrnieku bagātībām, Rotšildiem, Bil- derbergeriem, leģendāro "Illuminati" rombu.

-1 preferiti, - teica kambarkungs, lūdzošā tonī mainīdams sarunas tematu. - Saudzējiet viņus! Viņi ir veci. Viņi…

-   Viņi ir jaunavas upurēšanai. - Zvanītājs acīmredzot nosmīkņāja. - Sakiet - vai, jūsuprāt, viņi nudien vēl ir jaunavas? Vai, viņiem mirstot, mazi jēriņi blēs? Sacrifici vergini nell' altare di scicnza-30

Kambarkungs brīdi cieta klusu.

-    Viņi ir ticīgi vīri, - viņš beidzot ierunājās. - Viņi nebīstas nāves.

Zvanītājs atkal noņirdzās.

-   Arī Leonardo Vētra bija ticīgs, un tomēr es vakarnakt viņa acīs samanīju bailes. Bailes, ko es izgriezu.

Vitorija, kas visu laiku bija klusējusi, piepeši uztrūkās kājās. Viņas ķermeni stindzināja naids.

-   AsinoF Tas bija mans tēvs!

Skaļrunī atbalsojās skaļas, nepatīkamas ņirgas.

-    ļūsu tēvs? Kas to sacīja? Vetram ir meita? Jums būtu jāzina, ka tēvs, tuvojoties beigām, smilkstēja kā bērns. Bēdīgi, tik tiešām. Nožēlojams lupata.

Vitorija sagrīļojās, it kā vārdu ļaunuma dēļ kristu atmuguriski. Lengdons izstiepa roku, taču viņa atguva līdzsvaru un piekala tumšo acu skatienu tālrunim.

-    Es zvēru pie dzīvības, ka tevi atradīšu, pirms šis vakars būs galā. - Viņas balss bija griezīga kā lāzers. - Un kad tas notiks…

Zvanītājs iesmējās aizsmakušus smieklus.

-    Enerģiska sieviete! Tu mani uzbudini. Iespējams, pirms šī nakts būs galā, es atradīšu tevi. Un kad tas notiks…

Vārdi karājās gaisā kā zobens. Saruna bija pārtraukta.

42

Kardināls Mortati savā melnajā sutanā jau noplūda sviedriem. Ne dkai tāpēc, ka Siksta kapela sāka atgādināt saunu, bet arī tāpēc, ka konklāvam darbu bija paredzēts sākt pēc divdesmit minūtēm, bet par četriem pazudušajiem kardināliem nebija nekādu ziņu. To prombūtnes dēļ sākotnējie mulsie kardinālu čuksti bija izvērtušies par skaļos vārdos izteiktu nepacietību.

Mortati nespēja iedomāties, kur tie kavētāji varēja dēties. Varbūt pie kambarkunga? Viņš zināja, ka kambarkungs šajā pēcpusdienā bija sarīkojis tradicionālo privāto tējas dzeršanu ar četriem preferiti, taču tas bija pirms vairākām stundām. Vai viņi saslimuši? Ko nelabu ieēduši? Mortati par to šaubījās. Preferiti šeit ierastos arī tad, ja būtu uz nāvi slimi. Izredzes tikt ievēlētam par pāvestu kardinālam patrāpījās labi ja reizi mūžā - parasti nekad -, un saskaņā ar Vatikāna likumu kardinālam balsošanas procedūras laikā bija jāatrodas Siksta kapelā. Citādi ievēlēšana nebija spēkā.

Kaut arī preferiti bija četri, tikai retais kardināls šaubījās par to, kurš būs nākamais pāvests. Šīs piecpadsmit dienas bija pieredzējušas faksu sūtījumu un telefona zvanu vētras, apspriežot potenciālos kandidātus. Kā prasīja tradīcija, bija izraudzīti četri kardināli - py eferiti -, un ikviens atbilda nerakstītajām pāvesta amata prasībām.

Prot itāliešu, spāņu un angļu valodu.

Nekādu apkaunojošu pagātnes noslēpumu.

Vecums no sešdesmit pieciem līdz astoņdesmit gadiem.

Kā parasd, no preferiti kolēģija bija izraudzījusi vienu, par kuru balsot. Šoreiz tas bija kardināls Aldo Badžija no Milānas. Badžijas neaptraipītā pagātne, kalpojot baznīcai, turklāt izcilā valodu prasme un spēja nodot sabiedrībai gara esenci bija padarījusi viņu par nepārprotamu favorītu.

Tad kur viņš, jupis parāvis, kavējas, Mortati prātoja.

Kardinālu prombūtne Mortati satrauca īpaši tāpēc, ka uzdevums vadīt konklāvu bija uzticēts viņam. Pirms nedēļas Kardinālu kolēģija bija vienbalsīgi iecēlusi Mortati amatā, ko dēvēja par Lielo Vēlētāju - konklāva iekšējo ceremonijmeistaru. Lai gan šajā brīdī visaugstāk hierarhijā atradās kambarkungs, viņš bija tikai priesteris un sarežģītais vēlēšanu process viņam bija svešs. Tieši tāpēc pārraudzīt ceremoniju Siksta kapelas iekšienē tika uzticēts kādam kardinālam.

Kardināli nereti smējās, ka iecelšana par Lielo Vēlētāju ir cietsirdīgākais gods kristīgajā pasaulē. Šāds norīkojums kardinālam liedza kandidēt vēlēšanās, turklāt šis cilvēks pirms konklāva sanākšanas bija spiests pavadīt daudzas dienas, urbjoties "Uni- versi Dominici Gregis" lappusēs, pārskatot konklāva mistisko rituālu smalkumus, lai nodrošinātu pienācīgu vēlēšanu norisi.

Mortad gan neturēja ļaunu prātu uz kolēģiem. Viņš apzinājās, ka izvēle bijusi loģiska. Viņš bija ne tikai gados vecākais kardināls, bet arī mirušā pāvesta uzticības persona, un šis fakts viņa vērtību tikai cēla. Kaut arī teorētiski Mortati vecuma ziņā bija atbilstīgs kandidāts ievēlēšanai, viņš tomēr bija mazliet par vecu šim amatam. Mortad ar saviem septiņdesmit deviņiem gadiem bija pāri nerakstītajai robežai. Tik vecam cilvēkam veselības dēļ kolēģija neuzticēja saspringto pāvesta režīmu. Pāvests strādāja četrpadsmit stundas dienā, septiņas dienas nedēļā un nomira no pārguruma vidēji pēc 6,3 gadiem. Vatikānā jokoja, ka pāvesta amats ir kardināla "īsākais ceļš uz debesīm".

Daudzi uzskatīja, ka Mortati, ja vien jaunāks, varētu kļūt par pāvestu, lai gan viņa uzskad bija iecietīgi. Pāvesta pienākumu pildīšanā visu noteica Svētā Trīsvienība - konservatīvisms, konservatīvisms, konservatīvisms.

Mortati allaž ieskatīja par patīkami paradoksālu faktu, ka nelaiķa pāvests, lai viņa dvēsele dus Dieva mierā, pēc stāšanās amatā bija atklājis savu pārsteidzošo liberālumu. Iespējams, sajuzdams, ka modernā pasaule progresē un attālinās no baznīcas, pāvests bija aizsācis dažas iniciatīvas, mīkstinot baznīcas nostāju pret zinātni, pat ziedojis naudu dažiem zinātniskiem mērķiem. Par nelaimi, politiskā ziņā tā bija pašnāvība. Katoļu konservatī- visti nosauca pāvestu par senilu, bet pūristi apsūdzēja viņu mēģinājumā izplatīt baznīcas ietekmi tur, kur tai nav vietas.

-   Nu, kur tad viņi ir?

Mortati pagriezās.

Viņam pa plecu nervozi plikšķināja kāds kardināls.

-   Jūs taču zināt, kur viņi ir, vai ne?

Mortati pūlējās neizrādīt bažas.

-   Varbūt vēl pie kambarkunga.

-    Šajā stundā? Tas būtu ļoti neparasti! - Kardināls neticīgi sarauca uzacis. - Varbūt kambarkungs zaudējis laika izjūtu?

Mortati no sirds par to šaubījās, taču neko neatbildēja. Viņam bija labi zināms, ka vairākums kardinālu par kambarkungu nebija diži sajūsmināti, uzskatot, ka viņš ir par jaunu, lai kalpotu pāvestam tik tuvā amatā. Mortati pieņēma, ka šī kardinālu nepatika lielākoties sakņojas greizsirdībā, un pats patiesībā apbrīnoja jauneklīgo vīrieti, klusībā atzīdams nelaiķa pāvesta izvēli par labu. Ielūkojoties kambarkunga acīs, Mortati saskatīja tikai pārliecību, un atšķirībā no daudziem kardināliem kambarkungam par visu svarīgāka bija baznīca un ticība, nevis sīkmanīga politika. Viņš patiesi bija Dieva kalps.

Kopš stāšanās amatā kambarkunga nesatricināmā ziedošanās bija kļuvusi leģendāra. Daudzi to piedēvēja brīnumpilnajam notikumam bērnībā… notikumam, kas būtu atstājis neizdzēšamu iespaidu uz jebkura cilvēka sirdi. Nudien brīnumu brīnums, Morta- d prātoja, nereti vēlēdamies, kaut pašam bērnībā būtu gadījies notikums, kas veicinātu tādu nešaubīgu ticību.

Mortati zināja, ka, par nelaimi baznīcai, kambarkungs arī vecumā nekļūs par pāvestu. Lai kļūtu par pāvestu, bija nepieciešamas zināmas politiskās ambīcijas, un to jaunajam kambarkungam acīmredzot trūka; viņš neskaitāmas reizes bija noraidījis pāvesta piedāvājumu pakāpties augstāk klerikāļu hierarhijā, norādot, ka vēlas kalpot baznīcai kā vienkāršs cilvēks.

-   Ko tagad darīsim? - Kardināls atkal piebikstīja Mortati un gaidīja atbildi.

Mortati pacēla skatienu.

-    Kā, lūdzu?

-   Viņi kavējas! Ko iesāksim?

-   Ko gan mēs varam iesākt? - Mortati atteica. - Gaidīsim. Un stiprināsimies ticībā.

Izskatīdamies absolūti neapmierināts ar Mortati atbildi, kardināls ievilkās atpakaļ pustumsā.

Mortati brīdi pastāvēja, masēdams deniņus un pūlēdamies ieviest prātā skaidrību. Patiešām, ko lai iesākam? Viņš gar altāri paraudzījās uz Mikelandželo pazīstamo fresku "Pastarā tiesa". Gleznojums neremdēja sasprindzinājumu. Šausminošs, piecdesmit pēdu garš tēlojums - Jēzus Kristus sadala cilvēci taisnīgajos un grēciniekos, nosūtot grēciniekus uz elli. Nodīrāta āda, svilstoši ķermeņi… viens no Mikelandželo konkurentiem sēž ellē ar ēzeļa ausīm. Gijs de Mopasāns reiz rakstīja, ka šī glezna atgādina neizglītota ogļu krāvēja ķēpājumu uz karnevāla cīkstoņu būdiņas sienas.

Kardināls Mortati bija spiests piekrist.

43

Lengdons nekustīgi stāvēja pie pāvesta kabineta ložu necaurlaidīgā loga un lūkojās lejup uz rosmi Svētā Pētera laukumā, kur bija redzami neskaitāmi žurnālistu treileri. Pēc spokainās sarunas pa telefonu viņš jutās tāds kā pietūcis… izpledes. Ne savā ādā.

Brālība "Illumitiati" bija pamodusies un apvijusies ap savu seno ienaidnieku kā čūska no senaizmirstām vēstures dzīlēm. Neizvirzot prasības. Nepieprasot pārrunas. Tikai atmaksa. Dēmoniski vienkārši. Četrsimt gadu auklēta atriebība. Šķita, ka pēc gadsimtiem ilgas vajāšanas zinātnes aizstāvji beidzot izdomājuši, kā atdarīt.

Kambarkungs stāvēja pie sava galda, tukšu skatienu veroties tālrunī. Oliveti pirmais pārtrauca klusumu.

-    Karlo, - viņš uzrunāja kambarkungu vārdā, izklausoties vairāk pēc noguruša drauga nekā pēc virsnieka. - Pirms divdesmit sešiem gadiem es zvērēju atdot savu dzīvību šā posteņa sargāšanai. Šķiet, ka šonakt esmu kritis negodā.

Kambarkungs papurināja galvu.

-   Gan tu, gan es pa savam kalpojam Dievam, un kalpošana allaž nes godu.

-   Šie notikumi… es pat nevaru iedomāties, kā… šī situācija… - Oliveti bija apstulbis.

-   Jūs taču aptverat, ka mums atliek tikai viena iespēja. Esmu atbildīgs par Kardinālu kolēģijas drošību.

-    Baidos, ka šī atbildība gulstas uz maniem pleciem, sinjor.

-Tad jūsu vīri pārraudzīs tūlītēju evakuāciju.

-   Sinjor?

-   Viss pārējais - šīs iekārtas un pazudušo kardinālu meklēšana, to sagūstītāju tvarstīšana - var tikt īstenots vēlāk. Pirmām kārtām kardināli jānogādā drošībā. Viņu dzīvība ir svētāka par visu. Šie cilvēki ir baznīcas pamats.

-   Jūs ierosināt tūlīt pat izklīdināt konklāvu?

-   Vai man ir izvēle?

-    Un jūsu pienākums nodrošināt pasaulei jauno pāvestu?

Kambarkungs nopūties pagriezās pret logu, un viņa skatiens

aizklīda Romas plašumos.

-   Viņa Svētība man reiz teica, ka pāvests ir cilvēks, kas dzīvo starp divām pasaulēm… īsto un dievišķo. Viņš brīdināja, ka ikviena baznīca, kas ignorē realitāti, neizdzīvos un nepieredzēs dievišķo. - Piepeši viņa balss izklausījās pārāk pieredzējusi viņa gadiem. - Šovakar mums uzbrukusi reālā pasaule. Mēs būtu visai iedomīgi, ja to ignorētu. Lepnums un precedents nedrīkst aizēnot saprātu.

Oliveti pamāja ar galvu, izskatīdamies aizkustināts.

-   Esmu jūs novērtējis par zemu, sinjor.

Kambarkungs nelikās to dzirdam. Viņš joprojām vērās tālumā.

-    Es runāšu vaļsirdīgi, sinjor. Reālā pasaule ir inana pasaule. Es ik dienas iegrimstu neģēlību pilnā vidē, lai citi varētu netraucēti nodoties šķīstības meklējumiem. Ļaujiet man jums sniegt padomus šajā situācijā. Tādām es esmu apmācīts. Jūsu instinkti, lai cik vērtīgi… var nest postu.

Kambarkungs pagriezās.

Oliveti nopūtās.

-    Kardinālu kolēģijas evakuācija no Siksta kapelas ir visļaunākais, ko jūs šobrīd varat darīt.

Kambarkungs neizskatījās sašutis, vienīgi apjucis.

-    Kāds ir jūsu ieteikums?

-    Kardināliem nebilsdet ne vārdiņa! Aizzīmogojiet konklāvu! Tādējādi mums atliks laika izmēģināt citas iespējas.

Kambarkunga sejā vīdēja satraukums.

-Jūs ierosināt ieslēgt Kardinālu kolēģiju uz bumbas ar pulksteņa mehānismu?

-Jā, sinjor. Pagaidām. Vēlāk, ja radīsies nepieciešamība, mēs varam noorganizēt evakuāciju.

Kambarkungs papurināja galvu.

-    Ceremonijas atlikšana pirms tās sākuma ir pamats izmeklēšanai, taču pēc durvju aizzīmogošanas procesu vairs nedrīkst traucēt. Procedūra uzliek par pienākumu…

-    īstā pasaule, sinjor. Jūs šovakar esat reālajā pasaulē. Klausieties vērīgi! - Oliveti runāja skarbi un pārliecinoši, kā augsta ranga virsniekam pieklājas. - Izvest simt sešdesmit piecus nesagatavotus un neaizsargātus kardinālus Romā būtu neapdomīgi. Tas dažos vecajos vīros radītu apjukumu un paniku, un, atklāti sakot, ar vienu sirdstrieku šomēnes jau ir gana.

Viena sirdstrieka. Komandiera vārdi Lengdonam atgādināja nesen Hārvarda universitātes atpūtas laukumā lasītos virsrakstus, kad viņš bija pusdienojis kopā ar dažiem studentiem. PĀVESTU ĶER SIRDSTRIEKA. MIRST MIEGĀ.

-   Turklāt, - Oliveti turpināja, - Siksta kapela ir īsts cietoksnis. Kaut ari mēs ar to plaši nedižojamies, ēka ir pamatīgi nocietināta un spēj izturēt gandrīz jebkuru uzbrukumu, protams, ne raķetes, šajā pēcpusdienā, sagatavojot kapelu konklāva darbam, mēs pārbaudījām katru tās collu, ar skeneri meklējot "blusas" un citas noklausīšanās iekārtas. Kapela ir droša miera osta, un esmu pārliecināts, ka antiviela tajā nav paslēpta. Kardināliem nebūtu iespējams atrasties drošākā vietā. Mēs allaž varam apspriest ārkārtas evakuāciju vēlāk, ja līdz tam nonāks.

Oliveti vēsā, prātīgā loģika atstāja uz Lengdonu pamatīgu iespaidu. Šis vīrs viņam atgādināja Koleru.

-   Komandieri, - saspringtā balsī bilda Vitorija, - ir vēl kas. Neviens līdz šim nav radījis tādu apjomu andvielas. Sprādziena rādiusu es varu tikai lēst. Iespējams, briesmas draud arī tai Romas daļai, kas atrodas vistuvāk Vatikānam. Ja cilindrs ir vienā no jūsu centrālajām ēkām vai pazemē, tā iedarbība ārpus šīm sienām var būt minimāla. Taču, ja cilindrs ir novietots netālu no robežas… piemēram, šajā ēkā… - Viņa piesardzīgi pavērās pa logu uz pūli, kas drūzmējās Svētā Pētera laukumā.

-   Es apzinos atbildību par ārpasauli, - Oliveti atteica, - un tas šo situāciju nemaina. Svētnīcas apsargāšana jau vairāk nekā divdesmit gadu ir mans vienīgais pienākums. Man nav nodoma pieļaut, ka tas ierocis detonē.

Kambarkungs Ventreska pacēla galvu.

-   Jūs uzskatāt, ka spēsiet to atrast?

-   Es vispirms gribētu apspriest turpmāko rīcību ar saviem novērošanas speciālistiem. Ir tāds variants - atslēdzot elektrību Vatikānam, mēs varam novērst fona radiofrekvences un izveidot pietiekami tīru vidi, lai iegūtu signālu no tā cilindra magnētiskā lauka.

Vitoriju šis ierosinājums pārsteidza.

-   Jums ir padomā aptumšot Vatikānu?

-   Iespējams. Es vēl nezinu, vai tas ir īstenojams, bet tā ir viena no iespējām, ko vēlos izpētīt.

-    Kardināli, protams, brīnīsies, kas noticis, - Vitorija piezīmēja.

Oliveti papurināja galvu.

-    Konklāvu darbs norisinās sveču gaismā. Kardināliem nekas netaptu zināms. Pēc kapelas aizzlmogošanas es varētu sapulcēt visus gvardus, vienīgi daži paliktu sardzē uz robežas, un uzsākt meklēšanu. Simt vīru piecās stundās spēj pārbaudīt krietni lielu teritoriju.

-    Četrās stundās, - Vitorija precizēja. - Man vēl jāpaspēj aizvest cilindrs uz CERN. Ja baterijas laikā neuzlādēs, no detonā- cijas izvairīties nevarēs.

-    Vai šeit nav nekādu iespēju tās uzlādēt?

Vitorija papurināja galvu.

-   Starpvirsma ir sarežģīta. Ja vien varētu, es būtu to paņēmusi līdzi.

-   Tad nu četras stundas, - novaikstījies piekrita Olived. - Tik un tā laika ir diezgan. Panika nevienam nenāk par labu. Sinjor, jums ir desmit minūtes. Dodiedes uz kapelu un aizzīmogojiet durvis! Dodiet maniem vīriem mazliet laika un ļaujiet dem veikt savus pienākumus! Kad kritiskā stunda nāks tuvāk, mēs pieņemsim izšķirošus lēmumus.

Lengdons prātoja, cik tuvu "kritiskajai stundai" Oliveti ļaus pienākt.

Kambarkungs izskatījās satraukts.

-   Bet kolēģija jautās par preferiti… īpaši par Badžiju… kur viņi palikuši.

-   Jums kaut kas jāizdomā, sinjor. Pasakiet, ka visiem četriem kardināliem pie tējas pasniedzāt ko tādu, no kā viņiem sabojājās kuņģis.

Kambarkungs sapīka.

-    Stāvēt Siksta kapelas altāri un melot Kardinālu kolēģijai?

-   Viņu pašu drošības labad. Una bugia veniale. Nevainīgi meli. Jūsu pienākums ir nodrošināt mieru. - Oliveti devās uz durvīm. - Lūdzu, atvainojiet, man jāķeras pie darba.

-    Komandieri, - kambarkungs sacīja, - mēs nedrīkstam tā vienkārši uzgriezt muguru pazudušajiem kardināliem.

Oliveti pie durvīm apstājās.

-   Badžija ar pārējiem kardināliem šobrīd atrodas ārpus mūsu ietekmes sfēras. Mums viņi jāaizmirst… visa pārējā labā. Militāristi to dēvē par grūtu, bet nepieciešamu izvēli.

-   Vai tad to nesauc par pamešanu likteņa vara?

Oliveti balss kļuva skarba.

-    Sinjor, ja vien būtu jebkāda iespēja… jebkāda Dieva dota iespēja šos četrus kardinālus atrast, es šā mērķa labā atdotu dzīvību. Tomēr… - Viņš norādīja ar roku uz logu, kur agrā vakara saule atmirdzēja nebeidzamā Romas jumtu jūrā. - Nav manos spēkos pārmeklēt piecu miljonu pilsētu. Es nešķiedīšu vējā dārgo laiku, lai nomierinātu sirdsapziņu veltīgos pūliņos. Piedodiet!

-   Ja nu mēs slepkavu notvertu - vai jūs spētu piespiest viņu runāt? - Vitorija pēkšņi iejautājās.

Olived uzmeta viņai drūmu skatienu.

-   Kareivji nevar atļauties būt svēde, mis Vētra. Ticiet man, es pilnā mērā saprotu jūsu personisko interesi noķert šo cilvēku.

-   Tā nav tikai personiska, - viņa atteica. - Slepkava zina, kur atrodas antiviela… un arī pazudušie kardināli. Ja mums izdotos viņu notvert…

-   Un iekrist slazdā? - Oliveti jautāja. - "Illuminati" tieši cer, ka mēs atsauksim visu Vatikāna apsardzi ar nolūku novērot simtiem baznīcu… Tādējādi mēs nevis meklēsim, bet gan izšķiedīsim vērtīgo laiku un cilvēkresursus… vēl ļaunāk, atstāsim Vatikāna banku bez apsardzības. Un, protams, pārējos kardinālus arī.

Teiktajam nevarēja nepiekrist.

-   Un Romas policija? - kambarkungs pajautāja. - Mēs varētu par krīzi brīdināt visas pilsētas spēkus un lūgt viņu palīdzību kardinālu sagūstītāja meklējumos.

-   Arī tā būtu kļūda, - Olived norādīja. - Jūs labi zināt, kāda ir Romas karabinieru attieksme pret mums. Apmaiņā pret dažu vīru negribīgiem pūliņiem ziņas par mūsu krīzi tiks pārdotas pasaules plašsaziņas līdzekļiem. Tieši tas, ko vēlas mūsu ienaidnieki. Mums jau tā drīz būs jātiek galā ar žurnālistu uzbrukumiem.

Es viņus padarīšu par plašsaziņas līdzekļu spīdekļiem, Lengdons atcerējās slepkavas teikto, ļūsu kardināli mirs pa vienam… sākot no astoņiem… Prese būs stāvā sajūsmā.

Kambarkunga sejā bija manāms aizkaitinājums.

-   Komandieri, mēs nevaram ar tīru sirdsapziņu atstāt pazudušos kardinālus likteņa varā!

Oliveti ieskatījās kambarkungam acīs.

-    Sinjor, vai jūs atminaties Svētā Franciska lūgšanu? Jaunais priesteris izrunāja vienu rindiņu sāpīgā balsī.

-    Dievs, piešķir man spēku pieņemt to, ko es nevaru grozīt!

-    Ticiet man, - Oliveti sacīja, - šis ir viens no tiem gadījumiem. - Un tad viņš bija prom.

44

British Broadcast Corporation (BBC) galvenā mītne atrodas Londonā, uz rietumiem no Pikadili laukuma. Telefona centrālē iezvanījās telefons, un klausuli pacēla jaunāko ziņu redaktore.

-    BBC, - viņa sacīja, nospiezdama "Dunhill" cigared.

Otrā līnijas galā atbildēja aizsmakusi balss ar Tuvo Austrumu akcentu.

-   Manā rīcībā ir satriecoša ziņa, kas jūsu televīziju varētu interesēt.

Redaktore paņēma pildspalvu un parastu līniju lapu.

-    Par ko tā būtu?

-    Par pāvesta vēlēšanām.

Viņa gurdi novaikstījās. BBC vakar bija pārraidījusi pirmsvēlēšanu reportāžu, un atsaucība bija viduvēja. Sabiedrībā par Vatikānu interese bija mērena.

-    Kas tieši?

-    Vai jums Romā ir reportieris, kas gatavo materiālu par vēlēšanām?

-    Laikam gan ir.

-    Es vēlos runāt ar viņu.

-    Piedodiet, bet es nevaru jums dot viņa numuru, nezinādama…

-   Konklāva darbs ir apdraudēts. Tas ir viss, ko varu jums pavēstīt.

Redaktore to pierakstīja.

-   Jūsu vārds?

-   Mans vārds nav būtisks.

Redaktore nebija pārsteigta.

-   Un jūs varat pierādīt savu apgalvojumu?

-Jā.

-     Es jau labprāt uzklausītu jūsu sniegto informāciju, taču mūsu noteikumi aizliedz izsniegt reportieru tālruņa numurus, ja vien…

-    Saprotu. Piezvanīšu citai telekompānijai. Paldies, ka uzklausījāt. Uz redz…

-    Acumirkli! - redaktore pārtrauca zvanītāju. - Lūdzu, uzgaidiet!

Redaktore ieslēdza gaidīšanas režīmu un izstaipīja kaklu. Potenciālo psihopātu zvanu atsijāšana nebija nekāda eksaktā zinātne, turklāt šis zvanītājs bija pareizi atbildējis uz diviem BBC nerakstīta testa jautājumiem. Viņš bija atteicies nosaukt savu vārdu un bija gatavs nomest klausuli. Naudas un slavas kārie parasti gaudās un lūdzās.

Par laimi redaktorei, reportieri dzīvoja mūžīgās bailēs, ka palaidīs garām dižu materiālu, tāpēc reti strostēja viņu par to, ka izlaidusi cauri vienu otru psihopātu. Izniekot piecas minūtes reportiera dzīvē bija piedodams. Palaist vējā svarīgu virsrakstu gan nedrīkstēja.

Redaktore žāvādamās pavērās monitorā un ieklabināja vārdu "Vatikāns". Ieraudzījusi, kurš reportieris gatavo sižetu par pāvesta vēlēšanām, viņa klusībā noirdza. Jauniņais, kuru BBC nesen bija savākusi no kāda draņķīga Londonas tabloīda un kurš nodarbojās ar ikdienišķajiem televīzijas sižetiem. Pēc visa spriežot, redakcija bija likusi viņam sākt no zemākā pakāpiena.

Viņš tur droši vien līdz nāvei garlaikojas, visu vakaru dirnēdams, lai tiešraidē pārraidītu desmit sekunžu garu videomateriālu, un visticamāk būs man pateicīgs par kādu izklaidi vienmuļībā.

BBC ziņu redaktore atrada reportiera satelīta tālruņa numura kodu Vatikānā. Aizdedzinājusi vēl vienu cigareti, viņa reportiera numuru nosauca zvanītājam.

45

- Nekas neiznāks, - teica Vitorija, soļodama pa kabinetu šurpu turpu. Viņa paraudzījās uz kambarkungu. - Pat ja šveiciešu gvardi spēs filtrēt elektronisko interferenci, viņiem, lai uztvertu jebkādu signālu, jāatrodas cilindram pavisam blakus. Ja vien cilindram vispār var dkt klāt… turklāt tam apkārt var būt citas barjeras. Ja nu tas ir ielikts metāla kastē un aprakts pilsētas teritorijā? Vai ievietots metāla ventilācijas lūkā? Tad to nav iespējams uziet. Un ja nu šveiciešu gvardē patiešām kāds ir iefiltrējies? Kur teikts, ka meklējumiem var uzticēties?

Kambarkungs izskatījās nomākts.

-    Kāds ir jūsu ieteikums, mis Vētra?

Vitorija satraucās aizvien vairāk. Vai tad tas nav acīmredzams?

-    Ser, es jums iesaku nekavējoties spert citus drošības soļus. Mēs varam cerēt - lai cik veltīgi tas būtu -, ka komandiera meklējumi būs veiksmīgi. Tajā pašā laikā… palūkojieties pa logu! Vai redzat tos ļaudis? Ēkas ap laukumu? Žurnālistu autobusiņus? Tūristus? Iespējams, tas viss atrodas sprādziena rādiusā! Jums jārīkojas nekavējoties!

Kambarkungs neizteiksmīgi pamāja ar galvu.

Vitoriju pārņēma izmisums. Oliveti bija visus pārliecinājis, ka laika vēl ir diezgan. Taču Vitorija zināja - ja vēsts par neapskaužamo situāciju Vatikānā izplatīsies, dažās minūtēs viss laukums piepildīsies ar ziņkārīgajiem. Viņa reiz to bija piedzīvojusi pie Šveices parlamenta ēkas. Kāds bija sagrābis ķīlniekus, draudēdams uzspridzināties, un pie ēkas drūzmējās tūkstošiem cilvēku, lai novērotu iznākumu. Par spīti policijas brīdinājumiem, ka ļaudis pakļauj sevi briesmām, pūlis spiedās aizvien tuvāk un tuvāk. Nekas tā nesaistīja ziņkāri kā traģēdija.

-   Sinjor, - Vitorija mēģināja vēlreiz, - cilvēks, kas noslepkavoja manu tēvu, ir tepat, šajā apkaimē. Ikviena šūniņa manā ķermenī tiecas skriet un sadzīt viņam pēdas. Taču es stāvu jūsu kabinetā… jo esmu atbildīga jūsu priekšā. Jūsu un arī pārējo. Cilvēku dzivībai draud briesmas, sinjor. Vai jūs mani dzirdat?

Kambarkungs neatbildēja.

Vitorija juta, ka sirds auļo. Kāpēc gan šveiciešu gvardi nespēja izsekot to nolādēto zvanu? Visa atslēga ir "Illuminati" slepkava! Viņš zina antivielas atrašanās vietu… pie joda, viņš zina, kur atrodas kardināli! fa notver slepkavu, situācija ir atrisināta!

Vitorija manīja, ka ir izsista no sliedēm. Tās bija svešādas izjūtas, kādas viņa miglaini atcerējās no bērnibas, no bāreņu patversmē nodzīvotajiem gadiem, - bezcerība, ko nav iespējams pārvarēt ne ar kādiem līdzekļiem. Tu izķepurosies, viņa sev atgādināja, tu vienmēr esi izķepurojusies. Taču domas vandījās un žņaudza prātu. Vitorija bija pētniece un problēmu risinātāja. Taču šī bija ķibele bez atrisinājuma. Kādas ziņas tev nepieciešamas? Kas tev vajadzīgs? Vitorija pavēlēja sev dziļi ieelpot, taču pirmo reizi mūžā viņai tas neizdevās. Viņa smaka.

Lengdonam sāpēja galva. Viņš jutās tā, it kā balansētu uz ra- cionalitātes un neprāta robežas. Viņš vēroja Vitoriju un kambarkungu, taču prātu aizmigloja šaušalīgi skati: eksplozijas, žurnālistu jezga, videokameru tarkšķi, četri cilvēki ar krūtīs iededzinātu zīmi.

Šaitans… Lucifers… Gaismas nesējs… Sātans.

Papurinājis galvu, viņš centās atbrīvoties no dēmoniskajiem tēliem. Aukstasinīgi aprēķināts terorisms, viņš sev atgādināja, tver- damies pie realitātes. Izplānots haoss. Domas aizklīda pagātnē, Redklifas seminārā, ko viņš reiz bija klausījies, pētīdams preto- riāņu simboliku. Kopš tā laika Lengdons uzlūkoja teroristus citām acīm.

-   Terorismam ir viens mērķis, - toreiz sacīja profesors. - Kāds tas ir?

-   Nogalināt nevainīgus cilvēkus? - iedrošinājās atjautāt kāds students.

-   Nepareizi. Nāve ir tikai terorisma blakusprodukts.

-    Spēka izrādīšana?

-    Nē. Nav vājāka pārliecināšanas paņēmiena.

-    Viest šausmas?

-   Kodolīgi teikts. Jā, terorisma mērķis ir sēt šausmas un bailes. Baiļu iespaidā uzticība valdošajām aprindām. Tas vājina ienaidnieku pašā sirdī… rada nemieru masās. Pierakstiet to! Terorisms nav dusmu izpausme. Terorisms ir politisks ierocis. Iedragājot valdības nemaldīguma fasādi, dek iedragāta arī tautas uzticība tam.

Ticības vājināšana…

Vai tāds bija mērķis? Lengdons prātoja, kā kristieši visā pasaulē reaģēs uz to, ka viņu kardināli tiek izmētāti malu malās kā sakropļoti suņi. Ja kanonizēta priestera ticība nepasargā viņu no sātana ļaundarībām, uz ko gan varam cerēt mēs, pārējie? Leng- dona domas joņoja… tajās sīki rībināja kara bungas.

Ticība tevi nepasargā. Medicīna un gaisa spilveni… tie gan pasargā. Dievs tevi nepasargā. Tevi pasargā izglītība. Apgaismība. Uzticies tam, kas rada taustāmus rezultātus! Mūsdienās brīnumus rada zinātne… datorus, vakcīnas, kosmosa stacijas… pat dievišķo radīšanas brīnumu. Matērija no nekā… laboratorijā. Kam gan vajadzīgs Dievs? Nē! Dievs ir zinātne!

Lengdona prātā atbalsojās slepkavas balss. Pusnaktī… nāves matemātiskā progresija… Sacrifici vergini nell altare di scienza.

Te piepeši balsis izgaisa kā pūlis, ko izklīdina viens šāviens.

Roberts Lengdons pielēca kājās. Krēsls nokrita un spalgi atsitās pret marmora grīdu.

Vitorija un kambarkungs satrūkās.

-   Man tas bija paslīdējis garām, - Lengdons kā apburts čukstēja. - Tas bija man deši acu priekšā…

-    Kas tev bija paslīdējis garām? - Vitorija stingri noprasīja.

Lengdons pagriezās pret priesteri.

-Tēvs, es trīs gadus esmu sūtījis lūgumus izsniegt man atļauju strādāt Vatikāna arhīvā. Esmu saņēmis septiņus atteikumus.

-   Mister Lengdon, atvainojiet, bet šis diez vai ir īstais brīdis izvirzīt šādas apsūdzības.

-   Man nekavējoties vajadzīga atļauja tajā iekļūt. Četru pazudušo kardinālu dēļ. Iespējams, man izdosies izprātot, kur paredzēts viņus nogalināt.

Vitorija bija pārliecināta, ka nav sapratusi pareizi.

Kambarkungs izskatījās nemierpilns, it kā būtu kļuvis par cietsirdīga izsmiekla objektu.

-   Jūs vēlaties mani pārliecināt, ka mūsu arhīvā glabājas tāda informācija?

-   Es nevaru solit, ka atradīšu to laikā, taču, ja ielaidīsiet…

-   Mister Lengdon, man pēc četrām minūtēm jābūt Siksta kapelā. Arhīvs atrodas otrā Vatikāna galā.

-   Tu taču runā nopietni, vai ne? - Vitorija jautāja, cieši raudzīdamās Lengdonam acīs un juzdama viņa nopietnību.

-   Nav īstais laiks plēst jokus, - Lengdons atteica.

-   Tēvs, - sacīja Vitorija, pagriezdamās pret kambarkungu, - ja vien pastāv kāda iespēja… jebkāda iespēja izdibināt, kur šīs slepkavības tiks pastrādātas, mēs varēsim ierīkot slēpņus baznīcās un…

-   Bet arhīvi… - Kambarkungs neizprata šo lūgumu. - Kā gan tajos var atrasties kādas norādes?

-     Izskaidrošana aizņems vairāk laika, nekā mums ir, - Lengdons teica, - taču, ja es nemaldos, mēs varam izmantot šo informāciju iiasasina meklējumos.

Kambarkunga sejas izteiksme liecināja, ka viņš vēlas ticēt, taču nez kāpēc nespēj.

-   Arhīvā glabājas kristietības svētākie rokraksti. Bagātības, ko pat es neesmu privileģēts skatīt.

-   Tas man ir zināms.

-   Lai tiktu arhīvā, vajadzīgs rakstisks arhīva pārziņa un Vatikāna Bibliotekāru padomes rīkojums.

-    Vai arī, - Lengdons atgādināja, - pāvesta mandāts. Tā bija rakstīts ikvienā noraidījuma vēstulē, ko jūsu kurators man atsūtīja.

Kambarkungs palocīja galvu.

-    Es nevēlos būs nepieklājīgs, - Lengdons sacīja, - taču, ja vien nemaldos, pāvesta mandātu izraksta šajā kabinetā. Cik man zināms, šovakar šā amata pienākumi ir uzticēti jums. Apsverot visus apstākļus…

Kambarkungs no sutanas kabatas izvilka pulksteni un ieskatījās tajā.

-   Mister Lengdon, esmu gatavs šovakar burtiskā nozīmē ziedot savu dzīvību katoļu baznīcas labā. - Lengdons vīrieša acīs manīja vienīgi patiesīgumu. Kambarkungs turpināja: - Jūs nudien ticat, ka tas dokuments ir arhīvā? Un tas var palīdzēt mums noteikt tās četras baznīcas?

-    Es nebūtu sūtījis neskaitāmus lūgumus izsniegt man šo atļauju, ja nebūtu par to pārliecināts. Itālija ir pārāk tālu, lai brauktu šurp tāpat vien par pasniedzēja aldziņu. Jūsu glabātais dokuments ir sens…

-   Lūdzu, - kambarkungs viņu pārtrauca. - Atvainojiet! Mans prāts nespēj šādā brīdi apstrādāt tādu gūzmu informācijas. Vai jums zināms, kur atrodas slepenais arhīvs?

Lengdons bija saviļņots.

-   Tieši aiz Santaanas vārdem.

-   Iespaidīgi. Vairākums zinātnieku uzskata, ka tajā var iekļūt pa slepenām durtiņām aiz Svētā Pētera troņa.

-     Nē. Tur atrodas Archivio della Reverenda di Fabbrica di S. Pietro. Izplatīts pārpratums.

-   Katru apmeklētāju ik brīdi pavada kāds bibliotekārs. Šovakar neviena tur nav. Tātad jūs prasāt sniegt jums absolūtu rīcības brīvību. Pat mūsu kardināli neiet arhīvā bez pavadoņa.

-   Es izturēšos pret jūsu dārgumiem ar vislielāko cieņu un rūpību. Jūsu bibliotekāri nemaz neievēros, ka esmu tur bijis.

Debesīs iedimdējās Svētā Pētera katedrāles zvani. Kambarkungs ieskatījās kabatas pulkstenī.

-     Man jādodas. - Viņš īsu, saspringtu mirkli uzlūkoja Lengdonu. - Es likšu kādam šveiciešu gvardam jūs gaidīt pie arhīva. Es dāvāju jums savu uzticību, mister Lengdon. Bet nu ejiet!

Lengdons palika bez valodas.

Šķita, ka jaunajam priesterim šaja brīdī piemīt pardabiska nosvērtība. Viņš spēcīgi paspieda Lengdona plecu.

-    Es gribu, lai jūs atrodat meklēto. Un atrodat to ātri.

46

Vatikana slepenais arhīvs atrodas Bordžu pagalma talakajā galā - taisni priekšā, ja kāpj pa kalnu no Santaanas vārtiem. Tajā glabājas vairāk nekā divdesmit tūkstoši sējumu, un klīst baumas, ka starp tiem ir izcili dārgumi - arī pazudušās Leonardo da Vinči dienasgrāmatas un pat nepublicētās Bībeles grāmatas.

Lengdons sparīgi soļoja pa vientulīgo Via della Fondamenta uz arhīvu, un viņa prāts tik tikko spēja aptvert, kādu atļauju viņš nule saņēmis. Vitorija gāja blakus, bez pūlēm turēdamās līdzās. Viegls vējiņš plivināja viņas matus, un Lengdons ieelpoja to mandeļu smaržu. Viņš juta, ka domas aizklīst, un piespieda sevi atgūties.

Vitorija ierunājās.

-    Vai tu pastāstīsi, ko mēs meklējam?

-   Grāmatiņu, ko sarakstījis puisis, vārdā Galileo Galilejs.

Viņa izklausījās pārsteigta.

-    Tu nu gan aplinkus nerunā. Kas tajā būs?

-    Pēc visa spriežot, tai jāsatur tā saucamā il segno.

-   Zīme?

-   Zīme, norāde, ceļrādis, signāls… atkarīgs no tulkojuma.

-    Bet ko zīme norādīs?

Lengdons pielika soli.

-    Kādu slepenu vietu. Galileja laikā brālībai "Illuminati" bija jāpiesargājas no Vadkāna, tāpēc tā šeit, Romā, izveidoja īpaši slepenu "Illuminati" tikšanās vietu un nodēvēja to par Apgaismības baznīcu.

-   Visai bravūrīgi - nosaukt sātanisma perēkli par baznīcu.

Lengdons papurināja galvu.

-   Galileja laika "Illuminati" ne mazākajā mērā nebija sātanis- ti. Tie bija zinātnieki, kas turēja godā izglītību. Un tajā tikšanās vietā viņi sanāca kopā, lai netraucēd apspriestu Vatikāna aizliegtos tematus. Lai gan mums zināms, ka tāds slepens miteklis pastāvēja, līdz pat šai dienai neviens nav izdibinājis tā atrašanās vietu.

-   Tātad "Illuminati" prata glabāt noslēpumus.

-   Jā, katrā ziņā. Patiesībā viņi ne reizi neizpauda paslēptuves atrašanās vietu cilvēkam, kurš nebija brālības loceklis. Šī slepenība brālību pasargāja, taču vienlaikus arī radīja sarežģījumus, kad bija jāuzņem jauni biedri.

-   Bez reklāmas izaugsme nebija iespējama, - Vitorija minēja. Gan viņas kājas, gan prāts saglabāja precīzu ritmu.

-   Gluži tā. Septiņpadsmitā gadsimta trīsdesmitajos gados sāka izplatīties runas par Galileja vadīto brālību, un zinātnieki no visas pasaules devās slepenā svētceļojumā uz Romu, cerēdami pievienoties "Uluminati"… un rast iespēju ielūkoties Galileja teleskopā un uzklausīt skolotāja domas. Diemžēl "Uluminati" konspirācija liedza zinātniekiem, kas bija ieradušies Romā, uzzināt, kur norisinās tikšanās un ar ko ir droši runāt. "Uluminati" vēlējās iepludināt jaunas asinis, taču nedrīkstēja pakļaut riskam slepenību, izziņojot brālības tikšanās vietu.

Vitorija sarauca uzacis.

-    Izklausās pēc situazione senza soluzione.

-    Tieši tā. Apburtais loks, kā mēs sakām.

-    Un ko šie cilvēki darīja?

-   Viņi bija zinātnieki. Viņi izpētīja likstu un atrada risinājumu. Spožu, es teiktu. "Uluminati" radīja sava veida ģeniālu karti, kas rādīja zinātniekiem ceļu uz viņu patvērumu.

Vitorijas sejā pēkšņi iegūla skepse, un viņa palēnināja soli.

-    Karti? Samērā vieglprātīgi. Ja kāds eksemplārs nonāktu nevēlamās rokās…

-   Tas nevarēja nodkt, - Lengdons paskaidroja. - Tāda eksemplāra nemaz nebija. Tā nebija karte, ko var uzzīmēt uz papīra. Tā bija milzum liela. Tāda kā iekrāsota taka cauri pilsētai.

Vitorija gandrīz vai apstājās.

-    Uz ietves uzkrāsotas buldņas?

-Savā ziņā jā, taču daudz viltīgāk. Karti veidoja rūpīgi apslēpd simboliski ceļrāži, kas bija izvietoti dažādās sabiedriskās vietās pilsētā. Viens ceļrādis veda pie nākamā… un tas savukārt tālāk… gluži kā taka… un aizveda beigu beigās šī taka uz "Uluminati" paslēptuvi.

Vitorija uzmeta viņam greizu skatienu.

-    Atgādina apslēptās mantas meklēšanu.

Lengdons pasmējās.

-    Zināmā mērā tā arī bija. "Uluminati" šo ceļu nosauca par Apgaismības taku, un ikvienam, kurš kāroja iestāties brālībā, bija tā jāiziet no viena gala līdz otram. Gluži kā pārbaudījums.

-   Bet, ja nu Vatikāns censtos sameklēt "llluminati" paslēptuvi, - Vitorija šaubīdamās sacīja, - vai tad arī viņi nevarēja gluži vienkārši sekot šīm zīmēm?

-   Nē. Taka bija apslēpta. Mīkla. Pat ne visiem zinātniekiem, kas vēlējās sameklēt zīmes un izprātot, kur noslēpta "llluminati" baznīca, tas izdevās. Brālība to bija iecerējusi kā sava veida inici- āciju, kas darbojās ne vien kā drošības mērs, bet arī kā atsijāšanas process, nodrošinot, ka vienīgi izcilākie zinātnieki nonāca pie baznīcas durvīm.

-   Es negribu piekrist. Septiņpadsmitajā gadsimtā garīdznieki bija vieni no izglītotākajiem cilvēkiem pasaulē. Ja šīs zīmes atradās sabiedriskās vietās, katrā ziņā ļaudis no Vatikāna tās atšifrētu.

-   Protams, - Lengdons attrauca, - ja vien viņi par šiem ceļ- rāžiem zinātu. Tomēr viņi nezināja un ne reizi tos neievēroja. "llluminati" bija ceļrāžus izvietojusi tā, lai klerikāļi nemūžam nenojaustu, kas de tādi ir. Brālība izmantoja metodi, ko simbolu pētnieki pazīst ar terminu "simulācija".

-    Kamuflāža, maskēšanās.

Lengdons bija patīkami pārsteigts.

-   Tev šis termins ir zināms?

-    Dissimulazione, - viņa attrauca. - Labākā aizsardzība dabas pasaulē. Pamēģini ieraudzīt karavīrzivi, kas peld vertikāli starp ūdenszālēm.

-   Skaidrs, - Lengdons sacīja. - "llluminati" izmantoja tādu pašu paņēmienu. Viņi radīja zīmes, kas iekļāvās senās Romas vidē. Viņi nedrīkstēja izmantot ambigrammas vai zinātnisko simboliku, jo tas būtu pārāk manāmi. Tāpēc viņi uzaicināja "llluminati" mākslinieku - to pašu anonīmo brīnumbērnu, kas bija radījis viņu simbolu "llluminati", ambigrammu, - un uzdeva viņam izkalt četras skulptūras.

-    "llluminati" skulptūras?

-   Jā, skulptūras, ar diviem striktiem nosacījumiem. Pirmkārt, skulptūras nedrīkstēja atšķirties no citiem mākslas darbiem Romā… Vatikānam nekādā ziņā nedrīkstēja rasties aizdomas, ka šie mākslas darbi pieder "llluminati" rokai.

-    Reliģiskā māksla.

Lengdons pamāja, sajuzdams patīkamu satraukumu, un ierunājās skaļāk.

-   Un otrs noteikums bija tāds, ka visām skulptūrām jāatveido kāds temats. Katram darbam jābūt kā neuzkrītošai nodevai vienam no četriem zinātnes elementiem.

-   Četri elementi? - Vitorija bija nesaprašanā. - Tādu taču ir vairāk nekā simts!

-    Septiņpadsmitajā gadsimtā ne, - Lengdons atgādināja. - Agrīnie alķīmiķi uzskatīja, ka Visums sastāv tikai no četriem elementiem: zemes, gaisa, uguns un ūdens.

Lengdons zināja, ka savulaik krusts bija visizplatītākais četru elementu simbols - tā četri zari simbolizēja zemi, gaisu, uguni un ūdeni. Protams, vēsturē sastopami desmitiem zemes, gaisa, uguns un ūdens simbolu - Pitagora dzīves cikli, ķīniešu Hong- Fan, Junga vīrišķie un sievišķie pirmtēli, zodiaka kvadranti, pat musulmaņi godāja četrus senos elementus… lai gan islāmā tos dēvēja par kvadrātu, mākoņiem, zibeni un viļņiem. Tomēr Lengdo- nam šermuļus uzdzina deši vēlākā elementu izmantošana - četras masonu absolūtās iniciācijas pakāpes. Zeme, gaiss, uguns un ūdens.

Vitorija šķita apjukusi.

-   Tātad šis "llluminati" mākslinieks izveidoja četrus mākslas darbus, kas izskatījās reliģiski, taču īstenībā atainoja zemi, gaisu, uguni un ūdeni?

-   Tieši tā, - sacīja Lengdons, naski nogriežoties uz Via Scnti- nel un dodoties arhīva virzienā. - Šie mākslas darbi iejuka reliģisko mākslas darbu jūrā visā Romā. Anonīmi ziedojot statujas noteiktām baznīcām un izmantojot polidsko ietekmi, brālība pavēra ceļu šo četru darbu izvietošanai rūpīgi izraudzītās Romas baznīcās. Protams, katrs darbs bija ceļrādis… uz nākamo baznīcu… kur gaidīja nākamais ceļrādis. Reliģiskās mākslas darbi veidoja taku. Ja brālības "llluminati" kandidāts spēja atrast pirmo baznīcu un zemes simbolu, viņš varēja atrast gaisa simbolu… tad uguns… un ūdens. Un pēdīgi nonāca Apgaismības baznīcā.

Izskatījās, ka Vitorija apjūk aizvien vairāk.

-     Un tam ir kāda saistība ar "llluminati" slepkavas notveršanu?

Lengdons smaidīdams izspēlēja dūzi.

-    Jā gan. Brālība šīs četras baznīcas dēvēja īpašā vārdā. Par zinātnes altāriem.

Vitorija saviebās.

-     Piedod, man tas neko… - Teikums pārtrūka. - L'altare di scienza? - viņa iesaucās. - "llluminati" slepkava! Viņš sacīja, ka šos kardinālus kā jaunavas upurēs uz zinātnes altāriem.

Lengdons viņai uzsmaidīja.

-   Četri kardināli. Četras baznīcas. Četri zinātnes altāri.

Vitorija izskatījās satriekta.

-    Tu apgalvo, ka šīs četras baznīcas, kurās kardinālus grasās upurēt, ir tās pašas četras baznīcas, kas apzīmē seno Apgaismības taku?

-Jā, tā es domāju.

-   Bet kādēļ lai slepkava mums sniegtu šādu norādi?

-    Kādēļ gan ne? - Lengdons attrauca. - Par šīm skulptūrām zina tikai retais vēsturnieks. Un vēl mazāk ir tādu, kas uzskata, ka tās joprojām pastāv. To atrašanās vietas visus četrsimt gadus ir bijušas miglā tītas. Nav šaubu, "llluminati" paļausies, ka šis noslēpums tuvāko piecu stundu laikā netiks atklāts. Turklāt "llluminati" šī Apgaismības taka vairs nav vajadzīga. Viņu slepenais miteklis visticamāk jau sen vairs nepastāv. Viņi dzīvo mūsdienu pasaulē. Viņi dēkas banku direktoru padomes zālēs, restorānos, privātos golfa laukumos. Šovakar viņi vēlas padarīt savus noslēpumus visiem zināmus. Tas ir viņu lielais bridis. Lielā atklāšana.

Lengdons baidījās, ka viņam būs lemts skatīt kādu īpašu simetriju, ko viņš nebija pieminējis. Četras degzīmes. Slepkava bija nozvērējies, ka kardinālos tiks iededzināti atšķirīgi simboli. Pierādījums, ka senās leģendas ir patiesas, bija pavēstījis slepkava. Leģenda par četrām degzīmēm bija tikpat veca kā pad brālība. Zeme, gaiss, uguns, ūdens - četri ideālā simetrijā izveidoti vārdi. Gluži tāpat kā vārds "llluminati". Kardināliem slepkava bija paredzējis iededzināt katram savu senā zinātnes elementa nosaukumu. Baumas, ka šie četri simboli angļu, nevis itāliešu valodā, vēsturnieku vidū vēl aizvien izraisīja diskusijas. Angļu valoda šķita kā nejauša novirze no brālībā izplatītās valodas… un "llluminati" neko nedarīja uz labu laimi.

Lengdons nogriezās uz ķieģeļu celiņa arhīva ēkas priekšā. Viņa prātā kūlās šaušalīgi tēli. Beidzot sāka atklāties pacietīgi kaltais, grandiozais "llluminati" plāns. Brālība bija zvērējusi ciest klusu tik ilgi, cik nepieciešams, lai uzkrātu pietiekami daudz ietekmes un varas un varētu bez bailēm nākt atklātībā, darīt zināmu savu pozīciju un cīnīties par savu mērķi gaišā dienas laikā. "llluminati" vairs negrasījās slēpties. Brālības būtība nu bija varas karogu vicināšana, apstiprinot sazvērniecisko mītu patiesumu. Šajā vakarā norisinājās globāls publicitātes triks.

-    Rau, mūsu pavadonis! - Vitorija ierunājās. Lengdons pacēla skadenu un ieraudzīja, ka pāri mauriņam uz durvju pusi steidzas šveiciešu gvards.

Viņus ieraudzījis, gvards apstājās kā zemē iemiets. Viņš vērās abos tā, it kā viņam rādītos halucinācijas. Neteicis ne vārda, gvards aizgriezās un izvilka rāciju. Acīmredzot nespēdams noticēt dotajai pavēlei, viņš steidzīgi kaut ko pārprasīja. Lengdons neprata iztulkot rācijā dzirdamo nikno uzkliedzienu, taču jēga nebija pārprotama. Gvards saguma, iebāza rāciju kabatā un pagriezās, veltīdams abiem neapmierinātības pilnu skatienu.

Kamēr gvards ieveda abus ēkā, viņi nepārmija ne vārdu. Visi trīs izgāja cauri četrām tērauda durvīm, tad divām durvīm, ko atslēdza ar patentatslēgu, devās lejā pa garām kāpnēm un iegāja vestibilā, kur sienā bija ierīkoti divi ciparu paneļi. Izgājuši cauri vairākiem tehniski sarežģītiem elektroniskiem vārtiem, viņi nonāca gara gaiteņa galā pie platām divviru ozolkoka durvīm. Gvards apstājās, vēlreiz pārlaida abiem skatienu un, murminādams zem deguna, piegāja pie metāla skapīša sienā. Viņš atslēdza skapīti, iebāza tajā roku un nospieda kodu. Smagās durvis iedūcās, un slēdzenes bulta atbīdījās.

Gvards pagriezās un pirmo reizi vērsās pie viņiem.

-    Arhīvs atrodas aiz šīm durvīm. Man dota pavēle pavadīt jūs līdz durvīm un atgriezdes uz instruktāžu citā lietā.

-   Vai jūs aizejat? - Vitorija prasīja.

-    Šveiciešu gvardiem ieeja slepenajā arhīvā ir aizliegta. Jūs atrodaties šeit vienīgi tāpēc, ka mans komandieris saņēmis tiešu pavēli no kambarkunga.

-   Bet kā mēs izkļūsim ārā?

-   Vienvirziena drošības sistēma. Izkļūt ārā nebūs nekādu grūtību. - Beidzis sarunu, gvards apsviedās uz papēža un aizsoļoja pa gaiteni atpakaļ.

Vitorija kaut ko noteica, taču Lengdons to nedzirdēja. Viņa domas saistīja divviru durvis acu priekšā, un viņš prātoja, kādi noslēpumi aiz tām glabājas.

47

Kaut arī zinādams, ka laika ir maz, kambarkungs Karlo Ventres- ka gāja lēnām. Viņam bija vajadzīgs brīdis vienatnē, lai apkopotu domas pirms gaidāmās atklāšanas lūgsnas. Tik daudz kas norisinājās. Ejot pa blāvi apgaismoto Ziemeļu spārnu, viņš juta, ka plecos iegūlis pēdējo piecpadsmit dienu smagums.

Viņš bija izpildījis savu svēto pienākumu burts burtā.

Saskaņā ar Vatikāna tradīciju kambarkungs personiski apstiprināja pāvesta nāvi, uzliekot pirkstus uz pāvesta miega artērijas, ieklausoties, vai nedzird elpu, un trīs reizes pasaucot pāvestu vārdā. Likums aizliedza veikt līķa sekciju. Pēc tam kambarkungs aizzīmogoja pāvesta guļamistabu, iznīcināja pāvesta "dvēseļu zvejnieka" gredzenu, sašķaidīja klišeju, pēc kuras izgatavoja svina zīmogus, un veica sagatavošanas darbus bērēm. To pabeidzis, viņš gādāja, lai konklāvs varētu sākt darbu.

Konklāvs, viņš prātoja. Pēdējais šķērslis. Pāvesta vēlēšanas bija viena no vecākajām tradīcijām kristīgajā pasaulē. Tā kā mūsdienās konklāva lēmums parasti bija zināms jau iepriekš, šis process tika kritizēts un dēvēts par bezmērķīgu - tas vairāk atgādinot farsu, nevis vēlēšanas. Kambarkungs zināja, ka šādu kritiku izraisa sapratnes trūkums. Konklāvs pulcējās ne tikai vēlēšanu dēļ. Tā bija sena, mistiska varas nodošana. Tradīcija bija mūžīga un nemainīga… slepenība, salocītas papīra lapiņas, vēlēšanu biļetenu dedzināšana, senu ķimikāliju jaukšana, dūmu signāli.

Ejot cauri Gregora XIII lodžijai, kambarkungs prātoja, vai kardinālu Mortati jau pārņēmusi panika. Mortad katrā ziņā būs ievērojis preferiti prombūtni. Bez viņiem balsošana ilgs visu nakti. Kambarkungs sevi drošināja, ka Mortati iecelšana par Lielo Vēlētāju ir laba izvēle. Šis cilvēks bija brīvdomātājs un izteicās bez aplinkiem. Konklāvam šonakt vairāk nekā jebkad agrāk bija vajadzīgs vadonis.

Uzkāpis majestātisko kāpņu augšgalā, kambarkungs jutās tā, it kā stāvētu savas dzīves kraujas malā. Pat šādā augstumā viņš saklausīja rosību Siksta kapelā, kas atradās zemāk, - nemierīgu simt sešdesmit piecu kardinālu tērzēšanu.

Simt sešdesmit viena kardināla, viņš sevi pārlaboja.

Uz mirkli kambarkungs it kā krita, gāzās lejup ellē, ļaudis kliedza, viņu ieskāva liesmas, un no debesīm lija asins un akmeņu lietus.

Un tad bija klusums.

Kad bērns pamodās, viņš bija debesīs. Ap viņu viss bija balts. Gaisma viņu apžilbināja - tā bija tik tīra un skaidra. Kaut arī daži apgalvotu, ka desmit gadus vecs bērns nekādā ziņā nespēj izprast debesis, mazais Karlo Ventreska debesis izprata ļoti labi. Viņš patlaban atradās debesīs. Kur gan citur viņš varētu būt? īsajā uz zemes pavadīto desmit gadu laikā Karlo bija izjutis Dieva majestātiskumu - pērkondimdošas ērģeles, augstas velves, dziesmā trīsošas balsis, logu vitrāžas, mirdzoša bronza un zelts. Karlo māte Marija ik dienas veda dēlu uz mesu. Baznīca bija Karlo mājas.

-    Kāpēc mēs diendienā ejam uz mesu? - Karlo vaicāja, lai gan viņam nekas nebija pretī iet uz mesu.

-   Tāpēc, ka es tā apsolīju Dievam, - māte atbildēja. - Un solījums Dievam ir vissvarīgākais solījums pasaulē. Nekad nelauz Dievam doto solījumu!

Karlo apliecināja, ka nekad nelauzīs Dievam doto solījumu. Puisēns savu māti mīlēja vairāk par visu pasaulē. Māte bija viņa svētais eņģelis. Brīžiem Karlo māti dēvēja par Maria benedetta - svētīto Mariju -, lai gan tas viņai lāgā nepatika. Karlo nometās uz ceļiem līdzās lūgšanā iegrimušajai mātei, ieelpodams viņas miesas smaržu un klausīdamies viņas murmināšanā, kad viņa skaitīja rožukroņi. Esi sveicināta, Marija, Dieva māte… lūdz par mums, grēciniekiem… tagad un mūsu nāves stundā!

-   Kur ir mans tēvs? - jautāja Karlo, jau zinādams, ka tēvs bija miris pirms viņa dzimšanas.

-   Tagad tavs tēvs ir Dievs, - bija viņas parastā atbilde. - Tu esi baznīcas bērns.

Karlo tas ļoti patika.

-    Ikreiz, kad tevi māc bailes, atceries, ka tagad tavs tēvs ir Dievs. Viņš tevi mūžam pasargās un aizstāvēs. Dievam attiecībā uz tevi ir diži plāni, Karlo. - Zēns zināja, ka māte saka patiesību. Viņš jau juta Dievu savās asinīs.

Asinis…

Asins lietus no debesīm!

Klusums. Tad debesis.

Viņa debesis, kā Karlo uzzināja, žilbinošajai gaismai apraujoties, bija intensīvās aprūpes nodaļa Santaklaras slimnīcā netālu no Palermo. Karlo vienīgais bija palicis dzīvs pēc teroristu bumbas sprādziena kapelā, kur viņi bija apmeklējuši mesu atvaļinājuma laikā. Sprādzienā bija gājuši bojā trīsdesmit septiņi cilvēki, arī Karlo māte. Laikraksti nodēvēja Karlo izdzīvošanu par Svētā Franciska brīnumu. Tikai dažus brīžus pirms sprādziena Karlo bija atgājis no mātes sāna un ieklīdis aizsargātā alkovā, lai pa- tīksminātos par gobelēnu, kurā attēlots Svētā Franciska dzīves gājums.

Mani turp aizsauca Dievs, Karlo nosprieda. Viņš vēlējās mani paglābt.

Karlo murgoja sāpēs. Viņš joprojām redzēja savu māti, kas, nometusies ceļos pie sola, sūta viņam gaisa skūpstu, - un nākamajā mirklī ar apstulbinošu dārdu viņas saldi smaržojošā miesa tika saraustīta gabalos. Viņš joprojām sagaršoja cilvēka ļaunumu. Visapkārt pludoja asinis. Viņa mātes asinis! Svētītās Marijas!

Dievs tevi mūžam pasargās un aizstāvēs, māte bija teikusi.

Bet kur nu bija Dievs?

Tad, kā mātes sludinātās patiesības pasaulīgā izpausme, slimnīcā ieradās garīdznieks. Tas nebija vis parasts garīdznieks. Tas bija bīskaps. Viņš lūdza Dievu par Karlo. Par Svētā Franciska brīnumu. Kad Karlo atveseļojās, bīskaps iekārtoja puisēnu nelielā klosterī pie katedrāles, ko pats vadīja. Karlo dzīvoja pie mūkiem un mācījās. Viņš kļuva par altāra zēnu savam jaunajam aizstāvim. Bīskaps ieteica Karlo iestāties valsts skolā, taču Karlo atteicās. Viņš bija laimīgs savās jaunajās mājās. Viņš nu patiešām mita Dieva namā.

Katru vakaru Karlo lūdza Dievu par māti.

Dievs mani izglāba kāda iemesla pēc, viņš prātoja. Kāds ir šis iemesls?

Kad Karlo palika sešpadsmit gadu, viņam saskaņā ar Itālijas likumiem bija jādien divi gadi rezerves militārajā dienestā. Bīskaps paskaidroja Karlo, ka viņš tiks atbrīvots no dienesta, ja iestāsies seminārā. Karlo paziņoja priesterim, ka viņš nudien ir iecerējis iestāties seminārā, taču pirms tam vēlas izprast ļaunumu.

Bīskaps nesaprata.

Karlo paskaidroja. Pirms viņš velta dzīvi baznīcai, cīnoties ar ļaunumu, viņam šis ļaunums ir jāizprot. Viņš nespēja iedomāties piemērotāku vietu, lai izprastu ļaunumu, kā armiju. Armijā šāva un spridzināja bumbas. Manu svētīto māti nogalināja bumba.

Bīskaps mēģināja viņu atrunāt, taču Karlo bija ciets kā klints.

- Esi piesardzīgs, mans dēls! - bīskaps tad teica. - Un paturi prātā - kad tu atgriezīsies, baznīca tevi gaidīs.

Divi militārajā dienestā pavadītie gadi bija drausmīgi. Karlo bērnība bija klusuma un apceres pilna. Armijā rāmai apcerei nebija vietas. Nebeidzams troksnis. Milzīgas mašīnas. Ne brīdis miera. Kaut arī karavīri reizi nedēļā kazarmās apmeklēja mesu, Karlo nevienā savā biedrā nejuta Dieva klātbūtni. Viņu prātus bija pārņēmis haoss, un Dievu viņi nespēja saskatīt.

Karlo savu jauno dzīvi neieredzēja un alka atgriezties mājās, tomēr apņēmās izturēt līdz galam. Viņam bija jāiepazīst ļaunums. Viņš atteicās šaut, tāpēc armijā viņam iemācīja pilotēt mediķu helikopteru. Karlo ienīda šo troksni un dvingu, taču tagad viņam bija ļauts uzlidot debesīs, kur viņš bija tuvāk mātei. Kad viņam paziņoja, ka pilota apmācībā ietilpst arī lēkšana ar izpletni, Karlo juta šausmas. Tomēr viņam nebija izvēles.

Dievs mani pasargās, viņš sev iegalvoja.

Pirmais lēciens ar izpletni Karlo mūžā bija fiziskā pieredze, kas viņam sniedza vislielāko prieku. Viņš lidoja gluži kā kopā ar Dievu. Karlo nekad nebija diezgan… planēt klusumā… gaisā… redzēt mātes seju baltajos, bangainajos mākoņos, kad viņš tuvojās zemei. Dievam attiecībā uz tevi ir diži plāni, Karlo. Atgriezies no dienesta, Karlo iestājās seminārā.

Tas bija pirms divdesmit trijiem gadiem.

Dododes lejā pa krāšņajām kāpnēm, kambarkungs Karlo Ven- treska centās saprast notikumus, kas bija noveduši viņu šajās neparastajās krustcelēs.

Atmet visas bailes, viņš sev teica, un nodod šo vakaru Dieva rokās!

Redzeslokā jau bija lielās Siksta kapelas bronzas durvis, ko apzinīgi sargāja četri šveiciešu gvardi. Viņi atbultēja durvis un atvilka tās vaļā. Kapelā visas galvas pagriezās. Kambarkungs uzmeta skadenu melnajām sutanām un stolām - sārtajām, platajām lentēm pār plecu. Viņš saprata, kāds ir Dieva plāns. Viņa rokās bija baznīcas liktenis.

Kambarkungs pārmeta krustu un spēra soli pāri slieksnim.

48

BBC žurnālists Ginters Gliks svīzdams kvernēja televīzijas auto- busiņā, kas bija novietots Svētā Pētera laukuma austrumu malā, un lādēja savu norīkojumu redaktoru. Kaut arī Glika pirmā mēneša darbs bija novērtēts labi un cildināts - izmanīgs, apķērīgs, uzticams -, te nu viņš sēdēja Vatikānā, "pāvesta sardzē". Žurnālists atgādināja sev, ka reportāžu veidošana BBC ir daudz prestižāka nekā mēslojuma ražošana "British Tattler", taču tik un tā - ne jau par šādu reportiera darbu viņš bija sapņojis.

Glika uzdevums bija vienkāršs. Aizvainojoši vienkāršs. Viņam bija jāsēž busiņā un jāgaida, kamēr bariņš vecu perdeļu ievēlēs savu nākamo galveno veco perdeli, tad jāizkāpj ārā un jāsniedz piecpadsmit sekunžu ilgs ziņojums tiešraidē uz Vatikāna fona.

Ģeniāli.

Glikam bija grūti noticēt, ka BBC vēl aizvien sūta veidot reportāžu par tādiem štruntiem dešraidē. Amerikāņu telekompānijas gan te šovakar neredz. Nu nē! Tas tāpēc, ka lielie veči rīkojas gudrāk. Viņi noskatās CNN, konspektē ziņu un tad nofilmē savu "tiešraides" materiālu zila ekrāna priekšā, vēlāk uzliekot fonā arhīva kadrus ar Vatikāna ainavu. Lai nodrošinātu klātesamības efektu, MSNBC pat izmantoja studijas vēju un lietu. Skatītājiem vairs nebija vajadzīga patiesība - viņiem pietika ar izklaidi.

Gliks palūkojās pa autobusa logu, ar katru brīdi juzdamies aizvien vairāk nomākts. Acu priekšā pacēlās majestātiskais Vatikāna kalns - kā drūms atgādinājums, ko cilvēce spēj sasniegt, ja vien no sirds vēlas.

-    Ko gan es esmu savā dzīvē sasniedzis? - viņš skaļi prātoja. - Neko.

-    Nu tad atmet visam ar roku! - viņam aiz muguras sacīja sievietes balss.

Gliks sarāvās. Viņš gandrīz bija aizmirsis, ka busiņā nav viens. Gliks pagriezās pret pakaļējo sēdekli, kur, klusi spodrinot brilles, sēdēja viņa operatore Činita Makrija. Viņa to vien darīja kā spodrināja brilles. Činita bija melnā sieviete, bet deva priekšroku apzīmējumam "afroamerikāniete", drusciņ korpulenta un gudra pēc velna. Un viņa nevienam neļāva to piemirst. Dīvains putniņš, tomēr Glikam viņa patika. Un sabiedrība viņam šobrīd nemaz nenāktu par nāvi.

-    Ko tu tur gvelz, Gint? - Činita noprasīja.

-    Ko mēs šeit darām?

Viņa nerimās trīt brilles.

-    Vērojam aizraujošu notikumu.

-    Daži veči ieslēgti tumsā. Vai tas ir kas aizraujošs?

-    Tu taču apzinies, ka nonāksi ellē, vai ne?

-    Es jau tur esmu.

-    Stāsd! - Glikam viņa izklausījās pēc mātes.

-    Man vienkārši gribas izdarīt ko ievērojamu.

-Tu rakstīji "British Tattler".

-   Jā, bet mans darbs tur nekādu rezonansi neizraisīja.

-    Liecies nu mierā! Dzirdēju, ka tajā avīzē publicēts tavs satriecošais raksts par karalienes slepenajiem intīmajiem sakariem ar citplanētiešiem.

-   Pateicos!

-    Klau, viss būs labi! Šovakar tu pirmo reizi piecpadsmit sekundes parēgosies TV ekrānā.

Gliks novaidējās. Viņš jau dzirdēja ziņu diktoru sakām: "Paldies, Ginter, lieliska reportāža." Tad diktors nobolīs acis un ķersies pie laika ziņām.

-   Vajadzēja kandidēt uz ziņu diktora amatu.

Makrija smējās.

-   Bez pieredzes? Ar šitādu bārdu? Pat neceri!

Gliks izlaida pirkstus caur iesarkanu matu kumšķi uz zoda.

-   Man domāt, ar to es izskatos gudrāks.

Busiņā iezvanījās mobilais tālrunis, žēlsirdīgi pārtraukdams kārtējo Glika gaušanos.

-    Varbūt no redakcijas, - viņš sacīja, pēkšņi juzdams cerību. - Domā, viņi pieprasīs svaigāko ziņu plašu izklāstu dešraidē?

-   Šai reportāžai? - Makrija iesmējās. - Sapņo vien!

Gliks pacēla klausuli un centās atdarināt diktora balss intonāciju.

-   Ginters Gliks, BBC, tiešraidē no Vatikāna.

Viņam atbildēja vīrieds ar spēcīgu arābu akcentu.

-    Klausieties vērīgi! - svešinieks sacīja. - Es tūlīt pārvērtīšu jūsu dzīvi.

49

Lengdons un Vitorija stāvēja pie divviru durvīm, kas veda uz slepenā arhīva iekšējo svētnīcu. Kolonādi rotāja neiederīgs mistrojums - no sienas līdz sienai pāri marmora grīdām izklāti paklāji un bezvadu drošības kameras, kas lūkojās lejup no griesdem, kur bija izvietotas blakus grebdem ķerubiem. Lengdons to nodēvēja par sterilo renesansi. Blakus lokveida ieejai bija piestiprināta neliela bronzas plāksnīte.

ARCHIVIO VATICANO Curatore, Padre facjui Tomaso

Tēvs Žakī Tomazo. Lengdons atcerējās arhīva pārziņa vārdu - šis cilvēks bija parakstījis atteikuma vēstules, kas gulēja mājās uz viņa galda. Godātais mister Lengdon! Ar nožēlu paziņojam, ka esam spiesti noraidīt…

Ar nožēlu. Nemels! Lengdons nebija sastapis nevienu amerikāņu zinātnieku, kas, nebūdams katolis, kopš Žakī Tomazo valdīšanas sākuma būtu saņēmis atļauju ieiet slepenajā Vatikāna arhīvā. Vēsturnieki viņu saukāja par // guardiāno12 . Žakī Tomazo bija nepiekāpīgākais arhivārs zemes virsū.

Atgrūdis vaļā durvis un cauri velvētajam portālam iegājis svētnīcā, Lengdons daļēji gaidīja, ka ieraudzīs tēvu Žakī pilnā militārā formastērpā, ar bruņucepuri galvā stāvam sardzē ar bazu- ku. Tomēr telpa bija tukša.

Klusums. Maigs apgaismojums.

Archivio Vaticano. Viens no viņa mūža sapņiem.

Acīm pierodot pie svētās istabas puskrēslas, Lengdona pirmā reakcija bija mulsuma pilna. Viņš apjēdza, ka bijis zaļš, nepiedzīvojis romantiķis. Gadiem ilgi prātā lolotās šīs telpas ainas bijušas tik neprecīzas, cik vien iespējams. Viņš bija iztēlojies putekļainus grāmatplauktus, līdz augšai piekrautus ar driskainiem papīriem, priesterus, kas sveču un loga vitrāžu gaismā sastāda katalogus, mūkus, kuri urbjas pergamenta ruļļos…

Nekā tamlīdzīga.

No pirmā acu uzmetiena istaba izskatījās samērā līdzīga aptumšotam lidostas angāram, kurā atstatus cits no cita uzcelts ducis raketbola kortu. Lengdons, protams, zināja, kam domātas varenās slēgtās kabīnes ar stikla sienām. Viņš nebija pārsteigts, tās ieraudzījis. Mitrums un karstums senos, no aitu un kazu ādām izgatavotos pergamentus saēda - ja vēlējās dokumentus uzglabāt pienācīgi, bija nepieciešamas šādas hermētiskas glabātavas, gais- necaurlaidīgas kabīnes, kas nelaida iekšā mitrumu un dabiskās gāzes, kuras atrodas gaisā. Lengdons daudzreiz bija strādājis šādās gaisnecaurlaidīgās glabātavās, un tas allaž bija satraucošs piedzīvojums… nebija patīkami iesoļot hermētiskā konteinerā, kurā skābekli regulē uzziņu bibliotekārs.

Glabātavas bija tumšas, pat spokainas, to kontūras vāri iezīmēja niecīga kupolveida spuldzīte katra plaukteņa galā. Ikvienas glabātavas melnumā Lengdons drīzāk nojauta nekā redzēja sle- jamies milzum lielus, rindu rindām izvietotus plauktus, piekrautus ar vēsturi. Viena ellīga kolekcija.

Arī Vitorija šķita apmulsusi. Viņa stāvēja Lengdonam blakus un mēmi lūkojās milzīgajos, caurspīdīgajos kubos.

Laika bija maz, un Lengdons to nešķieda velti, nespodri apgaismotajā telpā meklēdams grāmatu katalogu - iesietu enciklopēdiju, kurā būtu atrodams bibliotēkas kolekcijas saraksts. Viņa skatienu piesaistīja daži datoru termināļi, kas mirdzot izraibināja tumšo telpu.

-    Izskatās, ka viņiem ir "Biblion" programma. Grāmatu saraksts ir datorizēts.

-   Tad mums ies ātrāk, - Vitorija nopriecājās.

Lengdons vēlējās, kaut viņā mājotu tāds pats entuziasms, taču viņš nojauta, ka prieks būtu pāragrs. Viņš piegāja pie datora un sāka rakstīt. Lengdona bažas uzreiz apstiprinājās.

-    Vecmodīgais paņēmiens būtu labāks.

-   Kāpēc tā?

Viņš atkāpās no monitora.

-    Tāpēc, ka īstie grāmatu katalogi nav aizsargāti ar paroli. Bet varbūt fiziķi ir dzimuši hakeri?

Vitorija papurināja galvu.

-    Labi, ja es protu atvērt austeres.

Lengdons ievilka dziļu elpu un pagriezās ar seju pret spokaino krātuvi. Viņš piegāja pie tuvākās glabātavas un samiedza acis, lūkojoties tās slikti apgaismotajā iekšienē. Aiz stikla atradās neskaidri veidoli - de bija parasti grāmatplaukti, pergamentu lādes un lasīšanas galdi. Viņš palūkojās uz tumsā mirdzošajiem indikatoriem katra plaukteņa galā. Tāpat kā citās bibliotēkās, arī šie norādīja uz konkrētās rindas saturu. Virzoties gar caurspīdīgo nožogojumu, viņš lasīja virsrakstus.

P1ETRO IL ERIMITO… Ilīrijas Pēteris… URBANO II… Urbāns II LEVANT…

-   Plaukteņiem ir uzraksti, - viņš sacīja iedams. - Taču dokumenti nav sakārtoti pēc autoriem. - Tas nebija nekāds pārsteigums. Senajos arhīvos sējumi gandrīz nekad netika sakārtoti pēc alfabēta, jo darbu autori lielākoties nebija zināmi. Ari pēc nosaukumiem sakārtot nevarēja, jo laba tiesa vēsturisko dokumentu bija vēstules bez nosaukuma vai pergamentu fragmenti. Vienības parasti sakārtoja pēc hronoloģijas. Tomēr dīvaini - neizskatījās, ka šeit kas būtu sakārtots hronoloģiskā secībā.

Lengdons juta, ka dārgais laiks aizslīd neizmantots.

-   Acīmredzot Vatikānā ieviesta pašiem sava sistēma.

-    Vai tas ir kāds brīnums?

Viņš vēlreiz nopētīja uzrakstus. Dokumenti aptvēra gadsimtus, taču Lengdons atskārta, ka visi atslēgas vārdi ir savstarpēji saistīti.

-    Manuprāt, tā ir tematiska klasifikācija.

-   Temadska? - atkārtoja Vitorija, izklausīdamās pēc kritiski noskaņotas zinātnieces. - Diezgan neefektīvi.

Patiesībā… Lengdons uzmanīgi apsvēra. Iespējams, šis ir trāpīgākais katalogs, kādu esmu redzējis. Viņš allaž mudināja studentus izprast mākslas perioda vispārējo noskaņu un motīvus, nevis maldīties datumu un atsevišķu darbu mazsvarīgos sīkumos. Šķita, ka Vatikāna arhīvs kataloģizēts saskaņā ar līdzīgu filozofiju. Plaši vēzieni…

-   Visi gadsimtos radītie materiāli, kas atrodas šajā glabātavā, ir saistīti ar krusta kariem, - sacīja Lengdons, juzdamies nedaudz drošāk. - Tas ir šā nodalījuma temats. - Un te ir viss, viņš nodomāja. Vēsturiski pārskati, vēstules, mākslas darbi, sociālpolitiski dati, mūsdienās veikta analīze. Viss vienā vietā… mudinot uz dziļāku temata izpratni. Lieliski.

Vitorija sarauca uzacis.

-   Bet informācija var attiekties vienlaikus uz vairākiem tematiem.

-   Tieši tāpēc šeit izvietotas precīzas norādes. - Lengdons pamāja uz krāsainām starpkartēm, kas bija izvietotas starp dokumentiem. - Tās apzīmē otršķirīgus dokumentus, kas citur ir primārie temati.

-   Skaidrs, - Vitorija novilka, acīmredzot atgaiņādamās no šā jautājuma. Viņa salika rokas uz gurniem un, pārlaidusi skatienu pār plašo telpu, palūkojās uz Lengdonu. - Tā, profesor, kā sauc to Galileja papīru, ko mēs meklējam?

Lengdons gribot negribot pasmaidīja. Viņš joprojām nespēja īsti apjēgt, ka atrodas šajā arhīvā. Tas ir šeit, viņam ienāca prātā, un gaida kaut kur tumsā.

-   Nāc man līdzi! - skaļi izrīkoja Lengdons. Viņš sparīgā gaitā devās pa pirmo eju, pētot katras glabātavas uzrakstus. - Atminies, es tev stāstīju par Apgaismības taku. Un kā "lUuminati" izsmalcināti pārbaudīja jaunos biedrus.

-   Apslēptās mantas meklēšana, - teica Vitorija, iedama Leng- donam cieši aiz muguras.

-    Grūtākais uzdevums "lUuminati" gaidīja pēc ceļrāžu izvietošanas, kad zinātnieku aprindām vajadzēja pavēstīt, ka šāda taka pastāv.

-   Loģiski, - Vitorija piekrita. - Citādi taču neviens nezinātu, ka tāda jāmeklē.

-   Jā. Pat ja kāds zinātu par taku, viņam nebūtu nekādu iespēju uzzināt, kur tā sākas. Roma ir milzīga.

-Un?

Runādams Lengdons devās pa nākamo eju, pētot uzrakstus.

-   Aptuveni pirms piecpadsmit gadiem es kopā ar dažiem Sor- bonnas vēsturniekiem atklāju "lUuminati" vēstules ar atsauci uz segno.

-   Uz zīmi. Paziņojumu par taku un tās sākumpunktu.

-Jā. Un kopš tā laika lērums "lUuminati" pētnieku - arī es - ir atklājuši citas atsauces uz segno. Ir izvirzīta teorija, ka norāde pastāv un Galilejs to, Vatikānam nezinot, lielos daudzumos izplatījis zinātnieku aprindās.

-    Kā tas noticis?

-   Mēs īsti nezinām, taču visticamāk ar iespiesdem izdevumiem. Viņš gadu gaitā izdevis milzum daudz grāmatu un apkārtrakstu.

-   Kurus Vatikāns, bez šaubām, redzēja. Samērā bīstami.

-   Tas desa. Tomēr segno dka izplatīta.

-    Un neviens to nav uzgājis?

-   Nē. Dīvaini, bet ikvienā dokumentā - masonu dienasgrāmatās, senos zinātniskos žurnālos, brālības vēstulēs -, kurā iekļauts mājiens uz segno, tā bieži apzimēta ar skaitli.

-   Sešsimt sešdesmit seši?

Lengdons pasmaidīja.

-   Patiesībā gan piecsimt trīs.

-   Un ko tas nozīmē?

-    Pagaidām mums vēl nav izdevies to noskaidrot. Es aizrāvos ar šo "piecsimt trīs" un izmēģināju Visu, cenšoties noskaidrot šā skaitļa nozīmi - numeroloģijā, kartēs, platuma grādos. - Lengdons nonāca līdz ejas galam, pagriezās gar stūri un steigšus metās pētīt nākamo uzrakstu rindu, nerimdams stāstīt. - Daudzus gadus vienīgais pieturas punkts bija tas, ka piecsimt trīs sākas ar ciparu "pieci"… vienu no slepenajiem "llluminati" skaitļiem. - Viņš mirkli klusēja.

-    Man šķiet, ka tu nesen esi to izprātojis un tieši tāpēc mēs esam te.

-   Gluži pareizi, - Lengdons atsaucās, atļaujoties retu prieku palepoties ar savu darbu. - Vai tev ir zināma Galileja grāmata "Diālogo"?

-     Protams. Zinātnes pasaulē pazīstama kā zinātnieka pārdošanās paraugs.

"Pārdošanās" nebija gluži tas vārds, kuru Lengdons būtu lietojis, taču viņš saprata, ko Vitorija ar to domājusi. Septiņpadsmitā gadsimta trīsdesmito gadu sākumā Galilejs gatavojās publicēt grāmatu, kurā izteica atbalstu Kopernika pasaules sistēmas he- liocentriskajam modelim, taču Vatikāns aizliedza izdot grāmatu, līdz Galilejs neiekļaus tajā dkpat pārliecinošus pierādījumus par baznīcas sludināto ģeocentrisko modeli - modeli, kurš, kā Galilejs zināja, bija pagalam ačgārns. Galilejam neatlika nekas cits kā pakļauties baznīcas prasībām un grāmatā atvēlēt vienādu uzmanību gan pareizajam, gan nepareizajam modelim.

-    Kā tev jau droši vien zināms, - Lengdons atbildēja, - par spīti Galileja piekāpībai, "Dialogu par divām galvenajām pasaules sistēmām" tik un tā uzskatīja par ķecerīgu, un Vatikāns piesprieda zinātniekam mājas arestu.

-   Labi darbi nekad nepaliek nesodīti.

Lengdons pasmaidīja.

-   Tiesa kas tiesa. Un tomēr Galilejs bija neatlaidīgs. Nīkdams mājas arestā, viņš uzrakstīja mazāk zināmu manuskriptu, ko zinātnieki nereti jauc ar "Dialogu". Tās grāmatas nosaukums ir "Discorsi".

Vitorija pamāja ar galvu.

-   Esmu par to dzirdējusi. "Pārrunas par plūdmaiņām".

Lengdons apstājās kā zemē iemīts, brīnīdamies, ka viņa dzirdējusi par šādu mazzināmu darbu, kurā aplūkota planētu kustība un tās ietekme uz plūdmaiņām.

-   Kas tad nu? - viņa noprasīja. - Tu taču runā ar itāliešu jūras fiziķi, kuras tēvs dievināja Galileju.

Lengdons iesmējās. Tomēr "Pārrunas par plūdmaiņām" viņi nemeklēja. Lengdons paskaidroja, ka tas nav vienīgais Galileja mājas arestā uzrakstītais darbs. Vēsturnieki uzskatīja, ka viņš sarakstījis arī mazpazīstamu grāmatiņu ar nosaukumu "Diagramma".

-    "Diagramma delta Veritā", - Lengdons stāstīja. - "Patiesības diagramma".

-   Neesmu par tādu dzirdējusi.

-   Nav nekāds brīnums. "Diagramma" bija Galileja slepenākais darbs - cik noprotams, kaut kāds traktāts par zinātniskiem faktiem, kurus viņš uzskatīja par patiesiem, taču tos nebija atļauts izklāstīt publiski. "Diagrammu", tāpat kā dažus agrākos Galileja manuskriptus, kāds draugs paslepus izveda no Romas un klusi publicēja Holandē. Grāmatiņa kļuva ārkārtīgi populāra Eiropas zinātnieku pasaulē. Tad Vatikāns uzsāka grāmatu dedzināšanas kampaņu.

Vitorija izskatījās ieinteresējusies.

-   Un tu domā, ka "Diagramma" satur norādi. Segno. Informāciju par Apgaismības taku.

-   Ar "Diagrammas" palīdzību Galilejs izplatīja šo ziņu. Par to esmu drošs. - Lengdons iegāja trešajā glabātavu ejā, joprojām pētīdams uzrakstus. - Arhivāri gadiem ilgi meklējuši kādu "Diagrammas" eksemplāru. Taču Vatikāna sarīkotās dedzināšanas un grāmadņas zemās permanences pēc tā izzudusi no zemes virsas.

-    Kas ir permanence?

-   Pastāvība, izturība. Arhivāri piešķir dokumentiem atzīmi no viens līdz desmit par struktūras stiprību. "Diagramma" bija iespiesta uz grīšļa papirusa. Tas ir gluži kā zīdpapīrs. Grāmatiņas mūžs nebija ilgāks par gadsimtu.

-   Kāpēc to neiespieda uz stingrāka papīra?

-    Kategoriska Galileja prasība. Lai pasargātu savus sekotājus. Zinātnieks, kas pieķerts, var iemest eksemplāru ūdenī, un grāmatiņa izšķīdīs. Pierādījumu iznicināšanas ziņā tas bija lieliski, taču arhivāriem - liela nelaime. Valda uzskats, ka pēc astoņpadsmitā gadsimta saglabājies tikai viens "Diagrammas" eksemplārs.

-   Viens? - Vitorija uz mirkli, veroties visapkārt telpai, šķita apmulsusi. - Un tas atrodas šeit?

-   Vatikāns to konfiscēja Nīderlandē īsi pēc Galileja nāves. Es jau gadiem lūdzu atļauju to apskatīt. Kopš brīža, kad secināju, kas tajā rakstīts.

It kā nolasīdama Lengdona domas, Vitorija virzījās pa eju un sāka lasīt uzrakstus blakus glabātavā, paātrinot apskates tempu.

-   Paldies! - Lengdons bilda. - Meklē uzrakstus, kam ir saistība ar Galileju, zinātni un zinātniekiem. Kad ieraudzīsi - sapratīsi.

-    Labi, bet tu vēl joprojām neesi pastāstījis, kā izprātoji, ka "Diagramma" satur norādi. Vai tam bija kāds sakars ar skaitli, ko ik pa brīdim sastapi "īlluminati" vēstulēs? Piecsimt trīs?

Lengdons pasmaidīja.

-    Pareizi. Pagāja zināms laiks, taču pēdīgi es attapos, ka piecsimt trīs ir vienkāršs šifrs. Tas nepārprotami norāda uz "Diagrammu".

Lengdons acumirklī atcerējās negaidītās atklāsmes bridi. Sešpadsmitais augusts. Pirms diviem gadiem. Viņš stāvēja pie ezera kolēģa dēla kāzās. Pāri ūdens klajam urdēja skotu dūdu skaņas, pavadot jaunā pāra oriģinālo ierašanos svinību vietā… baržā pa ezeru. Kuģītis bija rotāts ar ziediem un vainagiem. Uz korpusa uzkrāsots dižojās romiešu skaitlis - DCII.

Ieraudzījis šo nosaukumu, Lengdons līgavas tēvam domīgi apvaicājās:

-    Kas tas ir - sešsimt divi?

-   Sešsimt divi?

Lengdons norādīja uz kuģīti.

-   DCII ir romiešu skaitlis sešsimt divi. Līgavas tēvs iesmējās.

-   Tas nav romiešu skaitlis. Tas ir baržas nosaukums.

-    "DCII"? Vīrs pamāja.

-   "Diks un Konija33 II".

Lengdons nokaunējās. Diks un Konija bija jaunlaulātie. Kuģītis bija nosaukts viņiem par godu. -Kur tad palika "DC/"? Kolēģis novaidējās.

-   Nogrima vakar ceremonijas mēģinājuma laikā. Lengdons iesmējās.

-Žēl , ka tā. - Viņš no jauna pieversas kuģītim. "DCII", viņš prātoja. Kā miniatūrs "QEII"34 . Mirkli vēlāk viņam atausa gaisma. Lengdons nu pavērsās pret Vitoriju.

-   Piecsimt trīs, kā jau minēju, ir šifrs, - viņš skaidroja. - "Illu- mimti" viltība, noslēpjot to, kas bija iecerēts kā romiešu skaitlis. Skaitlis piecsimt trīs romiešu skaitļu izteiksmē ir…

-Dm.

Lengdons pacēla acis.

-   Ātri gan! Lūdzu, nesaki man, ka esi "illuminata"! Viņa iesmējās.

-   Ar romiešu skaitļiem es šifrēju okeānu zonas. Nūja, Lengdons domās pazobojās. Kā jau mēs visi. Vitorija uzmeta viņam skatienu.

-   Tātad kāda ir DIII nozīme?

-   DI, DIl un DIII ir ļoti veci saīsinājumi. Tos senlaikos izmantoja zinātnieki, lai atšķirtu trīs Galileja sarakstītos darbus, kurus visbiežāk jauca.

Vitorija strauji ievilka elpu.

-    "Diālogo"… "Discorsi"… "Diagramma".

-   D viens. D divi. D trīs. Visi trīs - zinātniski. Visi - strīdīgi. Piecsimt trīs ir DIII. "Diagramma". Viņa trešā grāmata.

Vitorija izskatījās nobažījusies.

-    Bet viens tomēr neliekas loģiski. Ja šī segno, šī zīme, šī Apgaismības takas reklāma patiešām atrodama Galileja "Diagrammā" - kāpēc Vatikāns to neieraudzīja, kad pievāca visus eksemplārus?

-   Iespējams, redzēja, taču nepievērsa uzmanību. Atceries "Illu- minati" ceļrāžus? Paražu slēpt atklātā vietā? Maskēšanu? Segno visticamāk bija noslēpta līdzīgi - atklātā vietā. Neredzama dem, kas nemeklē. Un neredzama arī tiem, kas nesaprot.

-    Prod?

-   Proti, Galilejs to labi noslēpa. Saskaņā ar kādu vēsturisku dokumentu segno tika atklāts ar paņēmienu, ko "llluminati" nosauca par lingua pura.

-   Tīrā valoda?

-Jā.

-    Matemātika?

-   Tāds ir mans minējums. Šķiet, tas ir acīmredzams. Galilejs bija zinātnieks, un viņš rakstīja zinātniekiem. Matemātika būtu loģiska valoda, kurā izklāstīt norādījumu. Grāmadņu sauc "Diagramma", tāpēc kods varētu sastāvēt ari no matemātiskām diagrammām.

Vitorija vēl aizvien šaubījās.

-   Jādomā, ka Galilejs radīja kādu matemātisku šifru, ko garīdznieki nepamanīja.

-   Neizklausās, ka tu būtu noticējusi, - Lengdons piezīmēja, virzoties tālāk pa eju.

-   Neticu jau arī. Galvenokārt tāpēc, ka nedci tu. Ja tu biji dk pārliecināts par DIII - kāpēc tu to nepublicēji? Tad kāds, kuram ir pieeja Vatikāna arhīvam, jau sen būtu varējis te ienākt un pārbaudīt "Diagrammu".

-   Es negribēju publicēt, - Lengdons skaidroja. - Biju tik smagi strādājis, lai atrastu šo informāciju, un… - Viņš aprāvās, sajuzdams kaunu.

-   Tu gribēju slavu.

Lengdons juta, ka pietvīkst.

-    Savā ziņā jā. Vienīgi…

-   Nekautrējies no tā! Tu runā ar zinātnieci. Publicē vai pazū- di. Mēs, CERN, sakām - "pamato vai ej bojā".

-   Tā nebija tikai vēlēšanās būt pirmajam. Man radās bažas, ka "Diagramma" var pazust, ja informācija par to nonāks nevēlamās rokās.

-   Ar nevēlamām rokām domāts Vatikāns?

-   Ne jau vienmēr viņu uzskati ir maldīgi, taču baznīca allaž noniecinājusi "llluminati" draudu nozīmi. Divdesmitā gadsimta sākumā Vatikāns paziņoja, ka "llluminati" ir pārāk aktīvas iztēles auglis. Garīdzniecība tolaik uzskatīja - iespējams, nekļūdīgi, - ka būs labāk, ja kristieši nezinās, ka ir ļoti spēcīga antikristu kustība, kas iedltrējas bankās, politikā un universitātēs. - Atgriezies tagadnē, Robert, viņš sev atgādināja. ŠOBRlD pastāv ļoti spēcīga anti- reliģiska kustība, kas iefiltrējas bankās, politikā un universitātēs.

-   Tātad, tavuprāt, Vatikāns būtu slēpis jebkuru pierādījumu, kas apstiprinātu "llluminati" izteiktos draudus?

-   Pilnīgi iespējams. Jebkuri draudi, reāli vai iedomāti, mazina ticību baznīcas spēkam.

-   Vēl viens jautājums. - Vitorija spēji apstājās un palūkojās Lengdonā kā citplanētietī. - Vai tu runā nopietni?

Lengdons apstājās.

-    Kā tas jāsaprot?

-    Es prasu, vai šis patiešām ir tavs plāns situācijas glābšanai.

Lengdons netika gudrs, vai viņas acīs pazibsnīja uzjautrinājums, žēlums vai izbailes.

-   Tu domā - atrast "Diagrammu"?

-   Nē, es domāju - atrast "Diagrammu", uzmeklēt četrsimt gadu vecu segno, atšifrēt kādu matemātisku kodu un iziet sensenu mākslas darbu taku, tādu, kuru izgājuši tikai izcilākie zinātnieki vēsturē… un to visu paveikt tuvāko četru stundu laikā.

Lengdons paraustīja plecus.

-   Gaidu ari citus ieteikumus.

50

Roberts Lengdons stāvēja pie arhīva devītās glabātavas un lasīja uzrakstus uz plaukteņiem.

BRAHE… CLAVIUS… COPERNICUS… KEPLER… NEWTON… Pārlasot vārdus, viņš pēkšņi juta nemieru. Zinātnieki… bet kur ir Galilejs?

Lengdons pagriezās pret Vitoriju, kas tobrīd pārbaudīja tuvējās glabātavas saturu.

-    Es atradu vajadzīgo tematu, taču Galileja te nav.

-   Nav gan. - Vitorija, saraukusi uzacis, norādīja uz nākamo sdkla kubu. - Viņš ir tur. Bet es ceru, ka esi paņēmis lasāmās brilles, jo viņa darbi aizņem visu platību.

Lengdons piesteidzās pie desmitās glabātavas. Vitorijai bija taisnība. Ikviens uzraksts vēstīja vienu un to pašu.

11 PROCESSO GAULEANO

Lengdons klusiņām nosvilpās, tikai tagad apjēgdams, kāpēc Galilejam bija atvēlēta pašam sava glabātava.

-   "Galileja lieta", - viņš apbrīnodams novilka, caur stiklu aplūkodams plaukteņu tumšās aprises. - Visilgākā un dārgākā tiesas prāva Vatikāna vēsturē. Četrpadsmit gadu un sešsimt miljonu liru. Tas viss ir šeit.

-    Viens otrs juridisks dokuments te ir gan.

-Jādomā, ka gadsimtu gaitā juristi nav necik evolucionējuši.

-    Haizivis ari ne.

Lengdons nospieda palielu dzeltenu pogu kuba sānos, un iekšpusē dūkdamas iedegās spuldzītes. Tās meta tumšsarkanu gaismu, pārvēršot glabātavu mirdzošā aveņsārtā kamerā… augstu plauktu labirintā.

-   Mans Dievs! - Vitorija iesaucās. - Mēs te strādāsim vai sauļosimies?

-   Pergaments izbalē, tāpēc glabātavas apgaismojums allaž ir tumšs.

-    No tā taču var sajukt prātā!

Vai vēl ļaunāk, Lengdons nodomāja, dodoties uz glabātavas ieeju.

-   Vēl tikai īss brīdinājums. Skābeklis ir oksidētājs, tāpēc hermētiskajās glabātavās tā ir maz. Kamerā valda daļējs vakuums. Būs grūti ievilkt elpu.

-    Nu, ja vecie kardināli kaut kā pārcieš…

Tiesa gan, Lengdons domās piekrita. Lai mums smaida tāda pati laime!

Šajā glabātavā varēja iekļūt pa elektroniskām virpuļdurvlm. Lengdons pie tām ievēroja parastās četras pieejas pogas - katram nodalījumam sava. Piespiežot pogu, automātiskās durvis pavērās un puspagriezienā šņirkstot apstājās - standarta procedūra, lai saglabātu iekšējo atmosfēru.

-   Kad būšu iegājis iekšā, piespied pogu un seko man! - Lengdons pamācīja. - Kabīnē mitrums ir tikai astoņi procenti, tāpēc nebrīnies, ja izkaltis mute.

Lengdons iesoļoja grozāmajā kabīnē un nospieda pogu. Durvis skaļi iedūcās un sāka griezties. Lengdons pūlējās sagatavot organismu dziskajam šokam, ko viņš allaž juta pirmajās sekundēs, kad iegāja hermēdskā glabātavā. Ieiet noslēgtā arhīvā bija tas pats, kas ātrā tempā nolaisdes jūrā līdz divdesmit tūkstošu pēdu dziļumam. Nelaba dūša un galvas reiboņi nebija nekas neparasts. Ja redze dubultojas, saliecies viduklī, viņš sev atgādināja arhivāru mantru. Lengdons juta, ka ausīs paukšķ. Nošņācās gaiss, durvis pagriezās un apstājās.

Viņš bija glabātavā.

Lengdons uzreiz saprata, ka gaiss šeit ir vairāk retināts, nekā bija gaidīts. Šķita, ka Vatikans savu arhīvu uztver mazliet nopietnāk nekā vairākums pārējo. Lengdons apvaldīja rīstīšanās refleksu un atslābināja krūds, kamēr izpletās plaušu kapilāri. Žņaudzošā sajūta drīz vien pārgāja. Delfīna uznāciens, viņš sevī pasmīnēja, gandarīts, ka diendienā nopeldētie piecdesmit apļi bijuši lietderīgi. Par spīd caurspīdīgajām sienām, Lengdonam uzmācās pazīstamais nemiers. Es esmu kastē, viņam ienāca prātā. Asinssarkanā kastē.

Aiz muguras iedūcās durvis, un Lengdons pagriezies vēroja Vitoriju ienākam. Viņas acis vienā mirklī pieplūda asarām, un viņa smagi vilka elpu.

-   Pacieties bridi! - Lengdons mācīja. - Ja noreibst galva, saliecies!

-   Es… jūtos… - Vitorija rīstījās, - it kā… būtu akvalangā… un elpotu nepareizu… gaisa sastāvu.

Lengdons pagaidīja, kamēr viņa aklimatizējas. Viņš zināja, ka Vitorija drīz atgūsies. Vitorija Vētra acīm redzami bija labā sportiskajā formā - nevis kā tā trīcošā, vecīgā Redklifas kādreizējā absolvente, kuru Lengdons bija pavadījis cauri Vaidenera bibliotēkas hermētiskajai glabātavai. Ekskursija beidzās ar to, ka Leng- dons veica sievietei elpināšanu no mutes mutē, un viņa gandrīz norija savus mākslīgos zobus.

-   Jūties labāk? - viņš apjautājās.

Vitorija pamāja.

-   Es lidoju ar jūsu sasodīto kosmoplānu, tāpēc biju tavs parādnieks.

Tas izvilināja viņai smaidu.

-   Jūtos aizkustināta.

Lengdons no kastes izvilka baltus kokvilnas cimdus.

-    Formāla prasība? - Vitorija pavaicāja.

-   Pirkstu skābe. Mēs nedrīkstam pieskarties dokumentiem ar kailām rokām. Paņem tu ari pārīti!

Vitorija paņēma cimdus.

-   Cik laika mums ir?

Lengdons iemeta aci savā Mikipeles pulkstenī.

-   Patlaban ir mazliet pāri septiņiem.

-    Mums tā grāmatiņa jāatrod stundas laikā.

-   īstenībā tik daudz laika mums nemaz nav, - Lengdons sacīja. Viņš norādīja augšup - uz lūku ar filtru. - Parasti, kad glabātavā atrodas apmeklētāji, bibliotekārs ieslēdz skābekļa padeves sistēmu. Bet šoreiz tā nav - pēc divdesmit minūtēm mēs vilk- sim plaušās paši savas gāzes.

Vitorija iesārtajā apgaismojumā manāmi nobālēja.

Lengdons pasmaidīja, nogludinādams cimdus.

-    "Pamatot vai iet bojā", mis Vētra. Mikipele tikšķ.

51

BBC reportieris Ginters Gliks mirkli blenza mobilajā tālrunī savā rokā, līdz beidzot nospieda atvienošanas pogu.

Sēžot pakaļējā sēdeklī, Činita Makrija viņu pētīja. - Kas noticis? Kas tur zvanīja?

Gliks pagriezās, juzdamies kā bērns, kas saņēmis Ziemassvētku dāvanu un baidās, ka tā īstenībā nav domāta viņam.

-   Tikko saņēmu interesantu mājienu. Vatikāna iekšienē kaut kas norisinās.

-   Tur konklāvs vēl pāvestu. Tad nu gan mājiens!

-   Nē, kaut kas cits. - Kaut kas neticams. Viņš prātoja, vai zvanītāja pavēstītais nudien varētu būt patiesība. Gliks apjauta, ka cer, lai tā ir patiesība, un nokaunējās. - Ja nu es paziņotu, ka četri kardināli nolaupīti un šovakar tiks nogalināti dažādās baznīcās?

-   Es teiktu, ka tevi nerro kāds mūsu darbinieks ar slimu humora izjūtu.

-   Bet ja nu es teiktu, ka mums tiks paziņota precīza pirmās slepkavības vieta?

-   Es gribētu zināt, ar ko tu, sasodīts, runāji.

-   Viņš neteica.

-   Varbūt tāpēc, ka viņš ir gatavais sūdabrālis.

Gliks jau bija pieradis pie Makrijas cinisma, taču viņa bija piemirsusi, ka nepilnu desmit gadu darbā "British Tattler" meļi un psihopāti bija Glika specialitāte. Zvanītājs nebija ne viens, ne otrs. Šis cilvēks bija aukstasinīgs un saprātīgs. Sakarīgs. Es jums piezvanīšu īsi pirms astoņiem, viņš sacīja, un izpaudīšu, kur norisināsies pirmā slepkavība, jūsu nofilmētais materiāls padarīs jūs slavenus. Kad Gliks noprasīja, kāpēc zvanītājs sniedz viņiem šādu informāciju, atbilde bija tikpat ledaina kā vīrieša Vidusjūras apkaimes iedzīvotāja akcents. Plašsaziņas līdzekļi ir anarhijas labā roka.

-   Viņš man atklāja vēl šo to, - Gliks teica.

-    Ko tad? Elviss Preslijs ievēlēts par pāvestu?

-   Pieslēdzies BBC datu bāzei, lūdzu! - Gliks juta adrenalīna uzplūdus. - Es gribu zināt, kas mums vēl par šiem zināms.

-    Par ko?

-    Izdabā man!

Makrija nopūtās un sāka pieslēgšanās procedūru BBC datu bāzei.

-    Kāds laiciņš paies.

Glika prāts skurba.

-   Zvanītājs uzstājīgi prašņāja, vai manā rīcībā ir operators.

-   Videofilmētāja.

-   Un vai mēs varam raidīt dešraidē.

-   Viens, komats, piecsimt trīsdesmit septiņos megahercos. Bet par ko ir runa? - Datu bāze nopīkstēja. - Labi, esam iekšā. Par kuru cilvēku tu gribi sameklēt informāciju?

Gliks nosauca atslēgas vārdu. Makrija pagriezās un blenza viņā.

-   Es no sirds ceru, ka tu dzen velnu.

52

Arhīva desmitās glabātavas dokumentu izkārtojums nebija tik intuitīvi nojaušams, kā Lengdons bija cerējis, un neizskatījās, ka "Diagrammas" manuskripts atrastos līdzās cidem līdzīgiem Gali- leja izdevumiem. Bez pieejas datorprogrammai "Biblion" un uzziņu kataloga Lengdons un Vitorija bija nonākuši strupceļā.

-    Vai esi drošs, ka "Diagramma" atrodas šeit? - Vitorija apvaicājās.

-    Noteikti. To apstiprina saraksti gan Uficcio della Propaganda delle Fede…

-    Lai nu būtu. Galvenais, ka tevī ir tāda pārliecība. - Viņa nogriezās pa kreisi, un Lengdons devās pa labo pusi.

Lengdons uzsāka manuālo meklēšanu. Viņš pūlējās sevi apvaldīt, lai neapstātos un neizlasītu katru dārgumu, ko ieraudzīja. Tā bija galvu reibinoša kolekcija. "Dārgmetālu raudzes noteicējs"… "Zvaigžņu vēstnesis"… "Saules plankumi"… "Vēstule lielherco- gienei Kristīnai"… "Galileja apoloģija"… Un vēl, un vēl.

Vitorija savā galā uzķēra zelta dzīslu. Piesmakušā balsī viņa iesaucās:

-    "Diagramma della Veritā"!

Lengdons drāzās cauri tumšsarkanajai telpai pie viņas.

-Kur?

Vitorija to parādīja, un Lengdons uzreiz noprata, kāpēc viņi nebija to ievērojuši agrāk. Manuskripts atradās foliahtu lādītē, nevis plauktos. Foliantu kastītēs parasti glabāja neiesietas lappuses. Uzraksts kastītes priekšpusē neatstāja nekādas šaubas par tās saturu.

DIAGRAMMA DELLA VE RITĀ Galileo Galilei, 1639

Lengdons ar satraukumā drebošu sirdi nokrita uz ceļiem.

-    "Diagramma". - Viņš uzsmaidīja Vitorijai. - Teicami. Palīdzi man izvilkt kastīti ārā!

Vitorija notupās līdzās, un abi reizē vilka. Metāla paplāte, uz kuras bija novietota kastīte, uz ritentiņiem pagriezās, atklājot kastītes virspusi.

-   Bez atslēgas? - Vitorija izbrīnījās, ieraugot vienkāršo bultu.

-    Protams. Var gadīties, ka dokumenti jāevakuē zibens ātrumā. Plūdu vai ugunsgrēka gadījumā.

-   Nu, ver vaļā!

Lengdonam pamudinājums nebija vajadzīgs. Acu priekšā pavērās mūža sapnis, bet gaisa telpā kļuva aizvien mazāk. Viņam nebija noskaņojuma vilkt garumā. Viņš atrāva bultu un pacēla vāku. Pašā kastītes dibenā gulēja melns audekla maisiņš. Audekla gaiscaurlaidībai bija izšķiroša nozīme tā satura glabāšanā. Iesniedzies kastītē ar abām rokām un saņēmis sainīti, Lengdons izcēla to ārā.

-    Es biju gaidījusi dārgumu lādīti, - Vitorija izmeta. - Bet šī vairāk izskatās pēc spilvendrānas.

-    Nāc līdzi! - viņš sacīja. Turot maisiņu sev priekšā kā svētu ziedojumu, Lengdons aizgāja uz glabātavas vidu, kur atrada ierasto arhīva pētniecības galdu ar stikla virsmu. Tā atrašanās glabātavas centrā mazināja dokumentu pārvietošanu telpā, taču pētnieki prata novērtēt arī apkārtējo plaukteņu dāvāto noslēgtību. Labākajās pasaules glabātavās tika veikti karjerai nozīmīgi atklājumi, un zinātniekiem nebija patīkami, ja darba laikā caur stiklu viņus vēro konkurenti.

Lengdons novietoja maisiņu uz galda un sāka to atpogāt. Vitorija stāvēja līdzās. Parakņājies pa arhivāru instrumentu paplāti, Lengdons atrada palielu pinceti ar saplacinātiem filca diskiem abu stienīšu galos - arhivāri tos dēvēja par šķīvjiem. Uztraukumam augot, Lengdons baidījās, ka kuru katru bridi pamodīsies Kembridžā pie galda ar nelabotu kontroldarbu kaudzīti priekšā.

Ievilcis elpu, viņš atvēra maisiņu. Kokvilnas cimdos tērptajiem pirkstiem drebot, viņš tuvināja pinceti dokumentiem.

-   Tikai mieru! - Vitorija drošināja. - Tas ir papīrs, nevis plu- tonijs.

Lengdons saņēma pincetē dokumentu kaudzīti un rūpīgi, vienmērīgi to saspieda. Tad, nevilkdams papīrus ārā, viņš noslidināja nost maisiņu - arhivāra procedūra, kas ļāva samazināt berzi starp manuskriptu un audeklu. Kad maisiņš bija noņemts un Lengdons ieslēdza aptumšoto lampiņu, kas atradās uz pētniecības galda, viņš uzelpoja.

Vitorija spokainajā gaismā izskatījās kā rēgs.

-    Mazas lapiņas, - viņa sacīja godbijīgā balsī.

Lengdons pamāja ar galvu. Uz galda novietotais lapu krājums atgādināja no mazas brošūras izkritušas lapiņas. Virspusē bija ornamentēta titullapa, uz kuras ar spalvu un tinti Galilejs pašrocīgi bija uzrakstījis nosaukumu, datumu un vārdu.

Lengdonam acumirklī aizmirsās retinātais gaiss un pārgurums, aizmirsās šaušalīgā situācija, kas viņu bija šeit atvedusi. Viņš pārsteigts blenza uz papīriem. Šādas tikšanās ar vēsturi Lengdonu allaž padarīja bijīgu un mēmu… Tas bija gluži kā redzēt otas vilcienus "Monas Lizas" portretā.

Gaišdzeltenais papiruss Lengdonam neradīja šaubas par tā vecumu un autentiskumu. Kaut gan nenovēršami izbalējis, dokuments bija teicami saglabājies. Pigments tikko manāmi pagaisis. Papirusa sadalīšanās un salipšana - minimāla. Kopumā… sasodīti labā stāvoklī. Viņš nopētīja krāšņi izrotāto, ar roku veidoto gravīru uz vāka; redze sausajā gaisā miglojās. Vitorija klusēja.

-   Lūdzu, padod man lāpstiņu! - Lengdons norādīja Vitorijai uz paplāti, pilnu ar arhivāru instrumentiem no nerūsējoša tērauda. Viņa pasniedza lāpstiņu. Lengdons saņēma instrumentu rokā. Tas bija labs. Viņš pārlaida pirkstu pār seju, lai to atbrīvotu no statiskās elektrības lādiņa un ārkārtīgi rūpīgi paslidināja lāpstiņu zem lapas. Tad viņš titullapu aizšķīra. ,

Pirmā lappuse bija sarakstīta sīkā, stilizēti kaligrāfiskā, gandrīz nesalasāmā rokrakstā. Lengdons uzreiz ievēroja, ka lappusē nav ne diagrammu, ne skaitļu. Tā bija eseja.

-   Heliocentrisms, - Vitorija pārtulkoja virsrakstu pirmajā lappusē. Viņa pārlaida acis tekstam. - Izskatās, ka Galilejs uz visiem laikiem atteicies no ģeocentriskā modeļa. Sarakstīts senitāļu valodā, tāpēc ij neceri uz tulkojumu.

-   Nav vajadzīgs, - Lengdons teica. - Mēs meklējam matemātiku. Tīro valodu. - Viņš ar lāpstiņu pāršķīra nākamo lappusi. Atkal eseja. Nedz matemātikas, nedz diagrammu. Lengdona rokas cimdos sāka svīst.

-    Planētu kustība, - Vitorija pārtulkoja virsrakstu.

Lengdons sarauca uzacis. Jebkurā citā reizē viņš, sajūsmas

pārņemts, būtu to izlasījis. Neticami, bet pašreizējais NASA izstrādātais planētu orbītu modelis, kas novērots caur jaudīgiem teleskopiem, pēc visa spriežot, bija gandrīz identisks Galileja sākotnējiem paredzējumiem.

-   Matemātikas te nav, - Vitorija pavēstīja. - Viņš stāsta par planētu pretējo kustību, eliptiskajām orbītām vai ko tamlīdzīgu.

Eliptiskās orbītas. Lengdons atcerējās, ka Galileja sadursmes ar likumu galvenokārt sākās tad, kad viņš, aprakstīdams planētu kustību, nodēvēja to par eliptisku. Vatikāns bijāja apļa pilnību un uzstāja, ka debesu ķermeņu kustība varot būt vienīgi apļveida. Tomēr Galilejs saskatīja pilnību arī elipsē, turot godā tās divu fokusu matemātisko dualitāti. Elipse bija nozīmīgs akcents arī mūsdienu masonu simboliskajās gleznās un pamatu inkrus- tācijās.

-   Nākamo! - Vitorija mudināja.

Lengdons pāršķīra.

-    Mēness fāzes un plūdmaiņu kustības, - viņa sacīja. - Ne skaitļu, ne diagrammu.

Lengdons šķīra tālāk. Nekā. Viņš pāršķīra vēl kādas desmit lappuses. Nekā. Nekā. Nekā.

-   Man bija priekšstats, ka viņš ir matemātiķis, - Vitorija izbrīnījusies teica. - Bet te ir tikai teksts.

Lengdons juta, ka plaušās drīz trūks gaisa. Arī cerība sāka gaist. Kaudzīte ruka.

-   Te nekā nav, - Vitorija sacīja. - Nekā matemātiska. Daži datumi. Pāris parasto skaitļu, bet nekā tāda, ko varētu uzskatīt par norādi.

Lengdons atšķīra pēdējo lapu un nopūtās. Ari te bija eseja.

-    Plāna gan tā grāmatiņa, - saraukusi pieri, novilka Vitorija.

Lengdons palocīja galvu.

-   Merda, kā mēs Romā sakām.

Sūdīgi, tas tiesa, Lengdons prātoja. Viņa atspulgs stiklā it kā ņirdza, gluži tāpat kā tēls, kas blenza viņā šorīt no loga. Novecot sācis spoks.

-   Kaut kam noteikti jābūt! - Lengdons iesaucās, un izmisums savā balsī pārsteidza viņu pašu. - Tai segno te jābūt. Es zinu!

-   Varbūt tu esi kļūdījies par to D///? - Lengdons pagriezās un lūkojās Vitorijā. - Nu labi, - viņa piekrita. - DIII ir pilnībā loģiski. Bet, iespējams, norāde nav matemādska.

-   Lingua pura. Kas gan tas cits varētu būt?

-    Māksla?

-   Jā, vienīgi šajā grāmatā nav nedz diagrammu, nedz attēlu.

-   Es zinu tikai to, ka lingua pura ir atsauce uz ko citu, nevis itāliešu valodu. Matemātika liekas loģiska izvēle.

-    Piekritu.

Lengdons nevēlējās tik viegli atzīt sakāvi.

-   Skaitļi var būt uzrakstīti ar vārdiem. Matemātika var būt izteikta vārdos, nevis vienādojumos.

-    Visu lappušu izlasīšana prasīs laiku.

-   Un tieši laika mums ir vismazāk. Nāksies sadalīt darbus. - Lengdons atšķīra papīru kaudzītes sākumu. - Es itāliešu valodu zinu pietiekami, lai pamanītu skaitļavārdus. - Viņš ar lāpstiņu pārdalīja kaudzīti uz pusēm kā kāršu kavu un noklāja pirmo pusduci lapu Vitorijai priekšā. - Tam šeit jābūt. Par to es nešaubos.

Vitorija pasniedzās un pāršķīra pirmo lappusi ar roku.

-   Ar lāpstiņu! - Lengdons iesaucās, pagrābdams no paplātes vēl vienu instrumentu. - šķir ar lāpstiņu!

-   Man ir rokās cimdi, - viņa noņurdēja. - Vai tad es varu nodarīt kādu postu?

-   Šķir, un miers!

Vitorija paņēma lāpstiņu.

-   Tu jūti to pašu, ko es?

-   Spriedzi?

-   Nē. Elpas trūkumu.

Lengdons to juta. Skābekļa trūkums lika sevi manīt straujāk, nekā viņš bija paredzējis. Lengdons saprata, ka jāpasteidzas. Arhīvu uzdotās mīklas viņam nebija nekas jauns, taču parasti viņa rīcībā bija vairāk nekā dažas minūtes, lai tās atrisinātu. Nebildis ne vārda, Lengdons nolieca galvu un sāka tulkot pirmo lappusi kaudzītē.

Parādies, nolādēts! Parādies!

53

Kaut kur zem Romas pa akmens segumu pazemes tunelī klīda tumšs stāvs. Seno gaiteni apgaismoja tikai lāpas, un gaiss tāpēc bija tveicīgs un biezs. Tālumā bija dzirdamas izbiedētas vīriešu balsis, kas atbalsojās šaurajā telpā.

Nogriezies gar stūri, viņš tos ieraudzīja tādus pašus, kā bija atstājis, - četrus pārbijušos vecus vīrus, kas ieslēgti akmens sienā aiz sarūsējušiem dzelzs stieņiem.

-    Qui ētes-vous? - viens no sirmgalvjiem ieprasījās franciski. - Kas jums no mums vajadzīgs?

-   HilfeP - iesaucās cits vāciski. - Laidiet mūs vaļā!

-   Vai jums zināms, kas mēs esam? - trešais vaicāja ar spāņu akcentu.

-   Klusumu! - pavēlēja aizsmakusi balss. Šim vārdam bija pabeigtības pieskaņa.

Ceturtais ieslodzītais, kluss un domīgs itālietis, ielūkojies sa- gūstītāja acu melnajā tukšumā, klusībā nozvērējās, ka ieraudzījis elli. Lai Dievs mums stāv klāt, viņš nodomāja.

Slepkava ielūkojās pulkstenī un pievērsa skatienu gūstekņiem.

-   Tad nu tā, - viņš ieteicās. - Kurš būs pirmais?

54

Sēdēdams arhīva desmitaja glabatavā, Roberts Lengdons domās noskaitīja itāliešu skaitļu vārdus, pētot kaligrāfisko rokrakstu.

Mille… centi… uno, duo, tre… cinquanta.M Man nepieciešama skaitļu norāde! Jelkāda, jods lai parauj!

Nonācis līdz lapas beigām, Lengdons pacēla lāpstiņu, lai pāršķirtu lapu. Novietodams lāpstiņas plātni zem nākamās lapas, viņš pasvārstīja instrumentu, nespēdams uzreiz pāršķirt lapu. Dažus mirkļus vēlāk viņš nolaida skatienu un atģidās, ka nolicis lāpstiņu sāņus un pāršķir lapas ar roku. Ak! Lengdons satrūkās, mazliet juzdamies kā noziedznieks. Skābekļa trūkums iespaidojis viņa paradumus. Tā vien rādās, ka degšu arhivāru elles ugunīs.

-   Sen bija laiks! - Vitorija izmeta, ieraugot, ka Lengdons šķir lapas ar roku. Viņa nosvieda lāpstiņu un sekoja paraugam.

-    Kā veicas?

Vitorija papurināja galvu.

-   Nav nekā tāda, kas izskatītos matemātisks. Es gan lasu pa diagonāli… bet nekas neatgādina norādi.

Lengdonam savu lapu kaudzītes tulkošana prasīja arvien lielāku piepūli. Viņa itāliešu valodas prasme, maigi sakot, bija pavāja, un sīkā raksta un arhaiskās valodas dēļ lasīšana vedās aizvien lēnāk. Vitorija pirmā tika līdz kaudzītes beigām un, acīmredzami nomākta, atlieca lapas atpakaļ. Viņa grasījās vēlreiz rūpīgi izskatīt tekstu.

Lengdons beidza pētīt pēdējo lappusi, klusībā nolamājās un pameta skatienu uz Vitoriju. Viņa vaibstījās un miedza acis, veroties kādā lapā.

-   Kas tev tur ir? - Lengdons apprasījās.

Vitorija nepacēla galvu.

-    Vai tev kādā lapā trāpījās parindes?

-    Es vismaz neievēroju. Kāpēc tā jautā?

-   Šajā ir. Papīrs saburzīts, grūti izlasīt.

Lengdons centās saskatīt, ko Vitorija tur pēta, taču viņš spēja saredzēt tikai lappuses numuru augšējā labajā stūrī. Piektā lappuse. Sakritību prāts aptvēra tikai pēc brīža, un, kad tas notika, saistība šķita netieša. Piektā lappuse. Pieci, Pitagors, pentagrammas, "Uluminati". Lengdons lauzīja galvu, vai "llluminati" būtu izvēlējusies piekto lappusi, lai noslēptu norādi. Sarkani apgaismotajā telpā piepeši uzstīdzēja smalks cerību stariņš.

-    Vai parindē ir matemātika?

Vitorija papurināja galvu.

-Teksts. Viena rindiņa. Ļoti smalkā iespiedumā. Gandrīz nesalasāma.

Cerība pagaisa.

-Jābūt matemātikai. Linguapura.

-   Jā, zinu. - Vitorija vilcinājās. - Tomēr šķiet, ka tev derētu to dzirdēt. - Lengdons viņas balsī saklausīja satraukumu.

-    Nolasi!

Miegdama acis, Vitorija nolasīja rindiņu.

-   Ej gaismas ceļu, tas pārbaudījums svēts.

Tādus vārdus Lengdons nekādā ziņā nebija gaidījis.

-   Kā, lūdzu?

Vitorija atkārtoja rindiņu.

-   Ej gaismas ceļu, tas pārbaudījums svēts.

-   Gaismas ceļu? - Lengdons iztaisnoja muguru.

-   Tā šeit rakstīts. Gaismas ceļu.

Vārdus apsvērdams, Lengdons juta, ka nogurušajā prātā uzzibsnī skaidrība. Ej gaismas ceļu, tas pārbaudījums svēts. Lengdo- nam nebija ne jausmas, vai šī rindiņa viņiem var palīdzēt, taču tā bija tik tiešs norādījums uz Apgaismības taku, cik vien var iedomāties. Gaismas ceļš. Pārbaudījums svēts. Lengdona galva bija kā dzinējs, kas darbojas ar sliktu degvielu.

-   Vai tu esi pārliecināta par tulkojuma pareizību?

Vitorija saminstinājās.

-    Patiesībā… - viņa uzmeta Lengdonam savādu skatienu, - patiesībā man nemaz nebija jātulko. Rindiņa ir angliski.

Lengdonam brīdi šķita, ka telpas akustika ietekmējusi viņa dzirdi.

-   Angliski?

Vitorija piestūma dokumentu Lengdonam tuvāk, un viņš izlasīja miniatūro rindu lappuses apakšā. Ej gaismas ceļu, tas pārbaudījums svēts. Angliski? Kā gan šis teksts nonācis grāmatā, kas sarakstīta itāliešu valodā?

Vitorija paraustīja plecus. Ari viņa izskatījās apdullusi.

-    Varbūt tieši angļu valoda ir domāta lingua pura? Tā tiek uzskatīta par starptautisko zinātnieku valodu. Mēs CERN savā starpā sarunājamies tikai angliski.

-    Bet te ir runa par septiņpadsmito gadsimtu, - Lengdons iebilda. - Itālijā neviens nerunāja angliski, pat ne… - Viņš aprāvās, aptverdams, ko grasās teikt. - Pat ne… garīdznieki. - Lengdo- na akadēmiskais prāts it kā atdzīvojās. - Septiņpadsmitajā gadsimtā, - vārdi sāka plūst straujāk, - angļu valoda bija tā, kuru Vatikāns vēl nebija pieņēmis. Vatikānā sazinājās itāliešu, latīņu, vācu, pat spāņu un franču valodā, taču angļu valoda šajās aprindās bija sveša. Viņi uzskatīja angļu valodu par brīvdomātāju valodu, par piesārņotu valodu bezdievjiem, kā Čosers un Šekspīrs. - Lengdona atmiņā uzzibsnīja "llluminati" zemes, gaisa, uguns un ūdens degzīme. Leģenda vēstīja, ka tās bija angļu valodā, un šis fakts patlaban nez kāpēc šķita loģisks.

-   Tātad, tavuprāt, Galilejs uzskatīja angļu valodu par lingua pura, jo tā bija viena no valodām, ko Vadkāns nekontrolēja.

-   Jā. Iespējams, Galilejs, ierakstījis norādi angliski, veikli ierobežoja lasītāju loku, atstādams ārpusē Vatikānu.

-    Bet tā nav nekāda norāde! - Vitorija iebilda. - Ej gaismas ceļu, tas pārbaudījums svēts. Ko gan tas, ellē ratā, nozīmē?

Tiesa gan, Lengdons domās piekrita. Šī rindiņa nepadarīja viņu uzdevumu skaidrāku. Taču, vēlreiz domās izrunājot šo frāzi, prātā iešāvās dīvains fakts. Tā, nudien savādi, viņš gudroja. Cik ticama šāda iespēja būtu?

-    Mums jāiet prom, - Vitorija sacīja aizsmakušā balsī.

Lengdons neklausījās. Ej gaismas ceļu, tas pārbaudījums svēts.

-   Tā sasodītā rindiņa ir piecpēdu jambā! - viņš piepeši ieteicās, vēlreiz pārskaitot zilbes. - Pieci mainīgi uzsvērtu un neuzsvērtu balsienu pāri.

Vitorijas vaibstos ielija mulsums.

-   Kas tas par jambu?

Lengdons domās uz mirkli bija atgriezies Filipsa Ekseteras akadēmijā un sēdēja sestdienas rīta angļu valodas lekcijā. Elle zemes virsū. Skolas beisbola zvaigznei Pīteram Grīram bija grūtības atcerēties, cik balsienu pāru nepieciešams Šekspīra piecpēdu jam- ba rindiņai. Profesors, dzīvelīgs skolmeistars, vārdā Bisels, uzlēca uz galda un auroja:

-    Piecpēdu, Grīr! Atceries beisbola mājas bāzi! Pentagonu! Piecas malas! Pieci! Pieci! Pieci!

Pieci pāri, Lengdons prātoja. Pēc noteikumiem katrā pāri ir divas zilbes. Viņš nekad mūžā nebūtu ticējis, ka viņam kādreiz būs jāierauga šī saistība. Piecpēdu jambs bija simetrisks pantmērs, kas balstīts uz "Illuminati" svētajiem cipariem 5 un 2!

Tu pārspīlē, Lengdons sev teica, cenšoties atvairīt šo domu. Bezjēdzīga sakritība! Taču doma neizgaisa. Pieci… kā Pitagors un pen- tagramma. Divi… kā visu lietu duālisms.

Bridi vēlāk viņu apstulbināja vēl viena atklāsme. Piecpēdu jambs tā vienkāršības dē) bieži tika dēvēts par tīro pantu vai tīro pantmēru. La lingua pura? Vai šī būtu tīrā valoda, ko piemin "Illuminati"? Ej gaismas ceļu, tas pārbaudījums svēts…

-   Oho! - Vitorija novilka.

Lengdons apsviedās un ieraudzīja, ka viņa apgriež lapu ačgārni. Kuņģis sametās mezglos. Tikai ne to.

-   Nevar taču būt, ka šī rindiņa izveidota ambigrammas formā!

-    Nē, tā nav ambigramma… taču tā… - Viņa pagrieza lapu par deviņdesmit grādiem.

-    Kas ar to ir?

Vitorija pacēla skatienu.

-   Tā nav vienīgā rindiņa.

-    Ir vēl viena?

-    Katrā lapas malā ir cita rindiņa. Augšā, apakšā, kreisajā un labajā pusē. Manuprāt, tas ir dzejolis.

-   Četras rindiņas? - Lengdonu pārņēma aizrautība. Galilejs bija dzejnieks? - Rādi šurp!

Vitorija nelaida lapu vaļā. Viņa to grozīja un pētīja ik pa ceturtdaļai.

-    Pirmīt es rindiņas neievēroju tāpēc, ka tās atrodas pašās malās. - Viņa pielieca galvu, lai salasītu beidzamo rindiņu. - Ha! Zini ko? To nav sarakstījis Galilejs.

-Ko?

-    Zem dzejoļa ir paraksts - Džons Miltons.

-     Džons Miltons?! - Ietekmīgais angļu dzejnieks, poēmas "Zaudētā paradīze" autors, bija Galileja laikabiedrs un mācīts vīrs, kuru sazvērestību teoriju piekritēji minēja "Illuminati" biedru saraksta augšgalā. Miltona saistība ar Galileja "Illuminati" bija leģenda, kura, kā Lengdons uzskatīja, varētu būt patiesa. Mil- tons 1638. gadā ne tikai bija veicis pēc tam sīki aprakstītu svētceļojumu uz Romu, lai "saietos ar izglītodem ļaudīm", bet ari ticies ar Galileju tā mājas aresta laikā - šīs tikšanās bija attēlotas daudzās renesanses laika gleznās, arī pasaulslavenajā Anibales Gati portretā "Galilejs un Miltons", kas vēl šobaltdien glabājas Zinātnes vēstures muzejā Florencē.

-    Miltons taču bija pazīstams ar Galileju, vai ne? - Vitorija tirdīja Lengdonu, pēdīgi pastumdama tam lapu. - Varbūt viņš to dzejoli uzrakstīja kā pakalpojumu?

Lengdons sakoda zobus un paņēma dokumentu. Nolicis to uz galda, viņš izlasīja rindiņu augšpusē. Tad viņš pagrieza lapu par deviņdesmit grādiem un izlasīja rindiņu labajā malā. Pēc tam pagrieza un izlasīja apakšā. Vēlreiz pagrieza, izlasīja kreisajā pusē. Visbeidzot pagrieza pēdējo reizi, un aplis bija noslēgts. Lapā kopā bija četras rindiņas. Vitorijas pirmā atrastā rindiņa patiesībā bija dzejoļa trešā rinda. Pārsteigts līdz sirds dziļumiem, Lengdons no jauna izlasīja visas četras rindiņas, griezdams lapu pulksteņa rādītāja virzienā: augša, labā mala, apakša, kreisā mala. Pabeidzis lasīt, Lengdons izelpoja. Prātā vairs neatlika vietas šaubām.

-    Vētra, tu esi to atradusi!

Viņa saspringti pasmaidīja.

-   Jauki. Varam tīties prom no šīs vietas?

-    Man šīs rindiņas jāpieraksta. Jāatrod pildspalva un papīrs.

Vitorija papurināja galvu.

-   Neies krastā, profesor. Nav laika tēlot pārrakstītāju. Miki- pele tikšķ. - Viņa paņēma lapu no Lengdona galda un devās uz durvīm.

Lengdons pielēca kājās.

-   To nedrīkst nest ārā! Tas ir…

Bet Vitorija jau bija izgājusi.

55

Lengdons un Vitorija izdrāzās pagalma. Svaigais gaiss, iepluz- dams plaušās, reibināja kā narkotikas. Violetie punktiņi acu priekšā izzuda. Vainas apziņa gan ne. Lengdons tikko bija kļuvis par likumpārkāpuma līdzdalībnieku - no visnoslēgtākās glabātavas pasaulē izzadzis nenovērtējamu relikviju. Kādi bija kambarkunga vārdi? Es dāvāju jums savu uzticību.

-   Žiglāk! - Vitorija iesaucas, ar lapu roka pusskriešus steidzoties pa Via Borgia uz Oliveti biroja pusi.

-Ja uz tā papirusa nokļūs kaut pilīte ūdens…

-   Nomierinies! Mēs atšifrēsim tekstu un atdosim viņiem to svēto piekto lappusi.

Lengdons pielika soli, lai neatpaliktu. Juzdamies kā kriminālnoziedznieks, viņš tomēr joprojām bija dokumentā pausto galvu reibinošo mājienu varā. Džons Miltons bijis "īlluminati" biedrs. Viņš sacerējis dzejoli, kuru Galilejs ierakstījis piektajā lappusē… tālu no Vatikāna redzesloka.

Izejot no pagalma, Vitorija pasniedza lapu Lengdonam.

-   Vai tu domā, ka spēsi to atšifrēt? Vai arī savas smadzeņu šūnas mēs mocījām veld?

Lengdons, piesardzīgi paņēmis dokumentu rokā, bez vilcināšanās ieslidināja to žaketes krūšu kabatā, tālāk no saules gaismas un mitruma draudiem.

-   Es jau esmu to atšifrējis.

Vitorija apstājās kā zemē iemieta.

-   Ko tu teici?

Lengdons neapstājās.

Vitorija aizgūtnēm pieskrēja viņam līdzās.

-   Tu to izlasīji vienu reizi! Vai tad šifram nebija jābūt grūtam?

Lengdons zināja, ka Vitorijai taisnība, tomēr, vienu reizi izlasījis, viņš bija atklājis segno jēgu. Nevainojama piecpēdu jamba vārsma un pirmais zinātnes altāris atklājās visā skaidrībā. Jāatzīst gan, ka vieglums, ar kādu Lengdons paveica šo uzdevumu, radīja viņā smeldzošu nemieru. Viņš bija audzināts puritāņu darba ētikas garā. Lengdons vēl aizvien dzirdēja tēva balsi izrunājam veco Jaunanglijas aforismu: Ja darbs nav nežēlīgi grūts, tu neesi to veicis pareizi. Lengdons cerēja, ka šis sakāmvārds ir maldīgs.

-    Es to atšifrēju, - viņš sacīja, pieliekot soli. - Es zinu, kur norisināsies pirmā slepkavība. Mums jābridina Oliveti.

Vitorija piesteidzās tuvāk.

-   Kā tu varēji to uzzināt? Iedod man to lapu! - Viņa ar apbrīnas vērtu veiklību ieslidināja lokanu roku Lengdona kabatā un izvilka lapu ārā.

-    Uzmanīgi! - Lengdons sauca. - Nevar taču…

Vitorija laida viņa vārdus gar ausīm. Satvērusi lapu rokās, viņa gāja Lengdonam līdzās, paceldama dokumentu pret vakara gaismu un pētīdama lapas malas. Kad viņa sāka lasīt tekstu skaļi, Lengdons pievirzījās tuvāk, grasīdamies to atņemt, taču tad, Vitorijas alta apburts, ieklausījās, kā viņa savā akcentā izrunā zilbes, ideāli saskaņojot to plūdumu ar savu gaitu.

Dzirdēdams pantu nolasītu skaļi, Lengdons uz brīdi jutās kā pārceļojis laikā… it kā viņš būtu viens no Galileja laikabiedriem un dzirdētu šo dzejoli pirmo reizi… apzinoties, ka tas ir pārbaudījums, karte, norāde, kas atklāj četrus zinātnes altārus… četrus ceļrāžus, kas iezīmē slepeno taku cauri Romai. Pantiņš plūda no Vitorijas lūpām kā dziesma.

Kur Santi zemes kaps, kur demonrobs,

Caur Romu krustām elementus rodi.

Ej gaismas ceļu, tas pārbaudījums svēts,

Lai eņģeļiem šis ceļš ir augstu celts.

Vitorija to nolasīja divas reizes un apklusa, it kā ļaudama senajiem vārdiem atbalsodes.

Kur Santi zemes kaps, Lengdons domās atkārtoja. Rindiņas jēga bija nepārprotama. Apgaismības taka sākas pie Santi kapa. No kapa cauri Romai ceļrāži iezīmē taku.

Kur Santi zemes kaps, kur demonrobs,

Caur Romu krustām elementus rodi.

Elementi. Arī viss skaidrs. Zeme, gaiss, uguns, ūdens. Zinātnes elementi, četri "Illuminati" ceļrāži, nomaskēti par reliģiozām skulptūrām.

-   Pirmais ceļrādis, - Vitorija prātoja. - Iznāk, ka tas atrodas pie Santi kapa.

Lengdons pasmaidīja.

-    Es taču teicu, ka nav nemaz tik grūti.

-   Un kas ir Santi? - viņa prašņāja, pēkšņi aizrāvusies. - Un kur atrodas viņa kaps?

Lengdons klusībā iesmējās. Viņu izbrīnīja, ka tikai retais zināja, kas ir Santi - tāds uzvārds bija vienam no populārākajiem māksliniekiem, kāds vien dzīvojis renesanses laikos. Viņa vārds bija pazīstams visā pasaulē… brīnumbērns, kas jau divdesmit piecu gadu vecumā veica pasūtījuma darbus pāvestam Jūlijam II un, mirstot trīsdesmit astoņu gadu vecumā, atstāja dižāko fresku kolekciju, kurai līdzīgu pasaule nav redzējusi. Santi bija mākslas pasaules milzis, un tas, ka viņu pazina tikai vārdā, liecina par slavu, kādu sasniedz tikai daži elitārie… piemēram, Napoleons, Galileo un Jēzus… un, protams, de pusdievi, ko Lengdons dzirdēja aurojam pa kopmītņu logiem, - Stings, Madonna, Džū- ela un mākslinieks, kurš agrāk bija pazīstams kā Prinss, bet tagad savu vārdu bija nomainījis ar simbolu "…"•, rosinot Leng- donu nodēvēt viņu par Tau Krustu, Ko Šķērso Hermafrodīta Anks.

-   Santi, - Lengdons pavēstīja, - ir dižā renesanses meistara Rafaēla uzvārds.

Vitorija bija pārsteigta.

-    Rafaēls? Tas pats Rafaēls?

-   Vienīgais un neatkārtojamais. - Lengdons traucās uz šveiciešu gvardes mītnes ēku.

-   Tātad taka sākas pie Rafaēla kapa?

-   Īstenībā viss ir loģiski, - Lengdons sacīja, nepalēninādams soli. - "Uluminati" uzskatīja dižos māksliniekus un skulptorus par saviem apgaismības goda brāļiem. "Uluminati" acīmredzot izvēlējās Rafaēla kapu, lai tādējādi apliecinātu viņam cieņu. - Lengdons zināja, ka Rafaēlu, gluži tāpat kā labu tiesu citu reliģisko mākslinieku, turēja aizdomās par slēptiem ateisma uzskatiem.

Vitorija uzmanīgi ieslidināja lapu Lengdonam kabatā.

-    Un kur viņš ir apglabāts?

Lengdons dziļi ieelpoja.

-   Tici vai ne, bet Rafaēls ir apbedīts Panteonā.

Vitorija skeptiski palūkojās viņā.

-    Tajā pašā Panteonā?

-   Tas pats Rafaēls tajā pašā Panteonā. - Lengdonam vajadzēja sev atzīt, ka nebija gluži paredzējis, ka pirmais ceļrādis novietots tādā vietā - Panteonā. Viņa minējums bija, ka pirmais zinātnes altāris, prasmīgi noslēpts, atrodas kādā klusā nomaļā baznīciņā. Arī septiņpadsmitajā gadsimtā Romas Panteons ar milzīgo kupolu un gaismas atveri augšgalā bija viens no ievērojamākiem arhitektūras pieminekļiem.

-   Vai Panteons vispār ir baznīca? - Vitorija vaicāja.

-    Vecākā katoļu baznīca Romā.

Vitorija papurināja galvu.

-   Vai tu patiešām uzskad, ka pirmais kardināls tiks noslepkavots Panteonā? Tā taču ir viena no tūristu visvairāk apmeklētajām vietā Romā.

Lengdons paraustīja plecus.

-    "llluminati" paziņoja, ka vēlas, lai to redz visa pasaule. Ja kardināls tiks nogalināts Panteonā, vienam otram nudien atvērsies acis.

-   Bet kā gan tas tips var cerēt, ka pastrādās slepkavību Panteonā un aizzagsies nemanīts? Tas nav iespējams.

-    Vai tikpat neiespējams, kā nolaupīt četrus kardinālus no Vatikāna? Dzejolis vēsta skaidri un gaiši.

-    Un tu esi pārliecināts, ka Rafaēls apbedīts Panteonā?

-   Esmu daudzas reizes vērojis viņa kapu.

Vitorija pamāja, taču nemiers viņas sejā neizzuda.

-   Cik pulkstenis?

Lengdons iemeta skatienu pulkstenī.

-    Pusastoņi.

-   Panteons ir tālu?

-    Kādu jūdzi no šejienes. Laika pietiks.

-    Dzejolī minēts Santi zemes kaps. Vai tas tev ko izsaka?

Lengdons steidzīgi devās šķērsām pāri Sarga pagalmam.

-   Zemes? Atklāti sakot, Romā diez vai ir kāda zemei tuvāka vieta kā Panteons. Tas savu nosaukumu ieguvis no reliģijas, kas tur sākotnēji piekopta, - panteisms, visu dievu pielūgšana, konkrēti Mātes Zemes pagānu dievu pielūgšana.

Arhitektūras studiju laikā Lengdons bija pārsteigts, uzzinājis, ka Panteona galvenās telpas apjoms ir nodeva Gajai - zemes dievietei. Proporcijas bija tik precīzas, ka celtnē varēja ietilpt milzu lode, un līdz sienai paliktu nepilns milimetrs.

-   Labi. - Izklausījās, ka argumenti Vitoriju pamazām pārliecina. - Un dēmona robs? Kur Sariti zemes kaps, kur demonrobs.

Lengdonam tas nebija īsti skaidrs.

-    Dēmona robs varētu nozīmēt oculus, - viņš izteica loģisku minējumu. - Slavenā apaļā atvere Panteona kupolā.

-   Bet tā ir baznīca! - Vitorija sacīja, bez grūtībām turoties viņam blakus. - Kāpēc gan šāda atvere jānosauc par dēmona robu?

Lengdons patiesībā pats bija par to brīnījies. Viņš nekad nebija dzirdējis šādu terminu "dēmona robs", tomēr atcerējās lasījis sestajā gadsimtā izteiktu kritiku par Panteonu - šie vārdi šobrīd dīvainā kārtā šķita atbilstoši. Godājamais Bede reiz bija rakstījis, ka caurumu Panteona kupolā izurbuši dēmoni, kas centušies aizbēgt no ēkas brīdī, kad to iesvētīja Bonifācijs IV.

-   Un kāpēc "Illuminati" vajadzēja izmantot vārdu Santi, - Vitorija atkal vaicāja, abiem ieejot mazākā pagalmā, - ja viņš bija pazīstams ar vārdu Rafaēls?

-   Tu uzdod daudz jautājumu.

-   Tā mēdza teikt mans tēvs.

-   Iespējami divi iemesli. Viens - vārdā Rafaēls ir pārāk daudz zilbju. Tas izjauktu dzejoļa piecpēdu jambu.

-   Visai mazticams iemesls.

Lengdons piekrita.

-   Lai tā būtu. Iespējams, lietojot vārdu Santi, norāde padarīta grūtāk saprotama, un tādējādi tikai paši gudrākie vīri pazītu saikni ar Rafaēlu.

Izskatījās, ka arī šis skaidrojums Vitorijai nav pa prātam.

-    Esmu pārliecināta, ka Rafaēla dzīves laikā viņa uzvārds bija plaši pazīstams.

-   Pārsteidzoši, taču nē. Pazīstamība ar vienu vārdu bija statusa simbols. Rafaēls neizmantoja uzvārdu tāpat kā mūsdienu popzvaigznes. Piemēram, Madonna. Viņa nekad nelieto savu uzvārdu Čikone.

Vitorija pabrīnījās.

-   Tu zini Madonnas uzvārdu?

Lengdons nožēloja, ka minējis šādu piemēru. Nedcami, kādas grabažas prāts savāc, kad tu mīti starp desmit tūkstošiem jauniešu.

Kad viņi izgāja caur pēdējiem vārtiem ceļā uz šveiciešu gvardu mītni, viņus negaidīti apstādināja.

-   Paral Stāviet! - viņiem aiz muguras kāds ieaurojās.

Lengdons un Vitorija apsviedās un attapās aci pret aci ar

šautenes stobru.

-    Attento! - Vitorija iesaucās, atlēkdama atpakaļ. - Uzmanīgāk ar to…

-    Non spostarti! Nekustieties! - gvards atcirta, uzvilkdams gaili.

-    Soldato! - otrpus pagalma iesaucas paveļoša balss. No ēkas iznira Oliveti. - Laid, lai viņi iet!

Gvards izskatījās pārsteigts.

-Ma, signore, e una donna…37

-    Iekšā! - viņš uzkliedza gvardam.

-   Sinjor, non posso…38

-    Tūlīt pat! Pavēle mainīta. Kapteinis Rošērs pēc divām minūtēm instruēs vienību. Mēs organizēsim meklēšanu.

Gvards ar pārsteigtu sejas izteiksmi iesteidzās iekšā. Oliveti, stīvs un nikns, devās pie Lengdona.

-    Mūsu visslepenākajā arhīvā? Es pieprasu paskaidrojumu.

-    Mums ir labas ziņas, - Lengdons atteica.

Oliveti samiedza acis.

-   Tad tām jābūt nolādēti labām.

56

Pa Via dei Coronari ielu kā iznīcinātāji pa starta ceļu šāvās četras "Alfa Romeo 155 T-Sparks" automašīnas. Tajās sēdēja divpadsmit civilā tērpti šveiciešu gvardi, bruņoti ar "Cherchi-Pardini" pusautomātiskajām pistolēm, nervu gāzes baloniņiem un tāldarbības šautenēm ar iemidzinošām lodēm. Trīs labāko snaiperu rīcībā bija šautenes ar lāzertēmēkli.

Sēdēdams pirmās mašīnas pasažiera sēdeklī, Oliveti pagriezās pret Lengdonu un Vitoriju. Viņa acis no niknuma zibsnīja.

-   Jūs man solījāt saprātīgu paskaidrojumu. Un ko es saņemu?

Lengdons mazajā automašīnā jutās kā iespīlēts.

-    Es izprotu jūsu…

-    Nē, jūs neizprotat. - Oliveti nepacēla balsi, taču spraigums tajā trīskāršojās. - Tieši pirms konklāva darba sākuma es aizvedu duci savu labāko vīru no Vatikāna. Un es to izdarīju, lai izvietotu viņus pie Panteona, klausot kāda agrāk nepazīstama amerikāņa teiktajam, kurš tikko interpretējis četrsimt gadu vecu dzejoli. Turklāt esmu atstājis tās antivielas meklējumus padoto virsnieku uzraudzībā.

Lengdons apslāpēja vēlēšanos izraut piekto lappusi no kabatas un pavicināt to Oliveti gar degunu.

-    Man zināms vienīgi tas, ka mūsu atrastā informācija satur norādi uz Rafaēla kapavietu un Rafaēla kaps atrodas Panteonā.

Virsnieks, kas sēdēja pie stūres, pamāja ar galvu.

-   Viņam taisnība, komandieri. Mēs ar sievu…

-   Tu tikai stūrē! - Oliveti uzsauca. Viņš vēlreiz pagriezās pret Lengdonu. - Kā gan slepkava varētu kādu nogalināt šādā cilvēkiem pārblīvētā vietā un nepamanīts nozust?

-     Nav ne jausmas, - Lengdons atzina. - Taču "Uluminati" acīmredzot ir ārkārtīgi attapīgi. Viņu cilvēkiem izdevies ielauzties gan CERN, gan Vatikānā. Tikai necerēta veiksme ļāva mums noskaidrot, kur plānota pirmā slepkavība. Tā ir vienīgā izdevība šo tipu notvert.

-    Atkal pretrunas! - Oliveti iebilda. - Vienīgā iespēja? Vai tad jūs gadījumā neminējāt, ka ir kaut kāda taka? Visādi ceļrāži? Ja Panteons ir īstā vieta, mēs pa šo taku varam doties uz citiem ceļrā- žiem. Mums ir četras iespējas šo cilvēku noķert.

-    Jā, tā es biju cerējis, - Lengdons atteica. - Un šādas iespējas būtu… pirms gadsimta. - Lengdonam atklāsme, ka pirmais zinātnes altāris ir Panteons, bija vienlaikus salda un rūgta. Vēsturei piemita paradums izspēlēt nešpetnus jokus ar tiem, kas tai dzenas pa pēdām. Bija visnotaļ vājas cerības, ka Apgaismības taka pēc tik daudziem gadiem joprojām būs neskarta un visas statujas vēl būs savās vietās, taču Lengdons daļēji tomēr fantazēja, ka spēs iziet taku līdz galam un nonāks aci pret aci ar svēto "llluminati" mitekli. Diemžēl viņš apzinājās, ka cerībām nebūs lemts piepildīties. - Deviņpadsmitā gadsimta beigās Vatikāns visas Panteona statujas aizveda prom un iznīcināja.

Vitorija bija satriekta.

-    Kāpēc?

-   Tās bija Olimpa dievu statujas. Pagānu dievu. Par nelaimi, tas nozīmē, ka pirmā ceļrāža vairs nav… un reizē ar to…

-   Zūd visas cerības, - uztvēra Vitorija, - atrast Apgaismības taku un ceļrāžus.

Lengdons papurināja galvu.

-   Viens mēģinājums mums tomēr ir. Panteons. Pēc tam taka izgaisīs.

Oliveti ilgi viņos vērās un tad pavērsās ar seju pret ceļu.

-   Griez malā! - viņš asi pavēlēja šoferim.

Šoferis piegrieza automašīnu tuvāk ietvei un nobremzēja. Pārējie trīs "Alfa Romeo" piestāja aiz viņiem. Šveiciešu gvardu konvojs, bremzēm švīkstot, apstājās.

-    Ko jūs darāt? - Vitorija noprasīja.

-   Savu darbu, - akmenscietā balsī atteica Oliveti, pagriezdamies sēdeklī. - Mister Lengdon, jūs solījāt izskaidrot situāciju pa ceļam, un es pieņēmu, ka tuvošos Panteonam ar skaidru priekšstatu, kādēļ mani vīri šeit atrodas. Tomēr tā tas nav. Tā kā es, braukdams šurp, esmu atstājis novārtā būtiskus pienākumus un jūsu versijā par jaunavu upurēšanu un seniem dzejoļiem atrodu maz loģikas, sirdsapziņa man neļauj turpināt tādu laika šķiešanu. Nekavējoties atsaucu šo uzdevumu. - Viņš izvilka un ieslēdza rāciju.

Vitorija pastiepās pāri sēdekļa atzveltnei un sagrāba viņa roku.

-   Jūs nedrīkstat!

Oliveti parāva rāciju tālāk un veltīja sievietei aizkaitinājuma pilnu skatienu.

-   Vai jūs esat bijusi Panteonā, mis Vētra?

-Nē, bet es…

-   Ļaujiet man jums šo to paskaidrot. Panteonā ir viena vienīga telpa. Apaļa akmens un cementa celle. Tajā ir vienas durvis.

Neviena loga. Viena šaura ieeja. Pie šīm durvīm nepārtraukti stāv ne mazāk kā četri bruņoti Romas policisti, kas sargā šo svētnīcu no mākslas darbu izvazāšanas, antikristiem teroristiem un čigāniem raksturīgajiem tūristu apkrāpšanas mēģinājumiem.

-   Un galvenā doma? - viņa vēsi jautāja.

-    Galvenā doma? - Oliveti ar pirkstiem ieķērās atzveltnē. - Galvenā doma ir tāda, ka jūsu nule izklāstītā notikumu gaita ir absolūti neiespējama! Vai jūs spējat man darit zināmu kaut vienu ticamu scenāriju, kā var nogalināt kardinālu Panteonā? Kā iespējams aizdabūt ķīlnieku garām sardzei un ievest Panteonā? Un tad viņu nogalināt un tikt ārā? - Oliveti pārliecās pāri atzveltnei, iepūzdams Lengdonam sejā pēc kadjas smaržojošu dvašu. - Kā, mister Lengdon? Vienu ticamu scenāriju!

Lengdons juta, kā mazā automašīna saspiežas ap viņu. Man nav ne jausmas! Es neesmu slepkava! Es nezinu, kā viņš to paveiks! Es zinu tikai to, ka…

-    Vienu scenāriju? - Vitorija attrauca bez mazākā mulsuma balsī. - Pieņemsim, šāds. Slepkava helikopterā lido pāri Panteo- nam un iemet kliedzošo, apzīmogoto kardinālu pa kupola atveri iekšā. Kardināls atsitas pret marmora grīdu un iet bojā.

Visi, kas mašīnā sēdēja, pagriezās un blenza Vitorijā. Lengdons nesaprata, ko lai domā. Iztēle tev gan ir slima, dārgā, toties prāts strādā zibenīgi.

Oliveti sarauca pieri.

-   Atzīstu, tas ir iespējams… taču diez vai…

-   Vai arī tāds. Slepkava sazāļo kardinālu, - Vitorija turpināja, - iestumj viņu Panteonā invalīdu ratiņos kā vecu tūristu. leri- pina iekšā, klusi pārgriež rīkli un iziet ārā.

Tas Oliveti mazliet tā kā atmodināja.

Nav slikti, Lengdons nodomāja.

-    Vai ari, - Vitorija nerimās, - slepkava varētu…

-   Es jau dzirdēju! - Oliveti viņu pārtrauca. - Diezgan! - Viņš dziļi ieelpoja un izelpoja. Kāds asi pieklauvēja pie loga stikla, un visi satrūkās. Tur stāvēja kareivis no citas automašīnas. Oliveti nolaida logu.

-   Vai viss ir kārtībā, komandieri? - Kareivis bija ģērbies ielas drēbēs. Viņš atvilka džinsauduma krekla piedurkni, atklājot melnu militāru hronogrāfa pulksteni. - Septiņi četrdesmit, komandieri. Mums būs nepieciešams laiks, lai nostātos pozīcijās.

Olived izklaidīgi pamāja, bet labu brīdi neteica ne vārda. Viņš šurpu turpu vilka pirkstu pa priekšējo paneli, atstādams putekļos līniju un pētīdams Lengdonu sānu spogulītī, un Lengdons juta, ka tiek mērīts un svērts. Beidzot Oliveti pagriezās pret gvardu.

-   Tuvosimies objektam no dažādām pusēm. Mašīnas stāvēs Piazza della Rotonda, Via degli Orfani un vēl divos laukumos - Piazza Sant' Ignacio un Piazza Sant'Eustachio. Ne tuvāk par diviem kvartāliem. Tiklīdz izvietosiedes, sagatavojieties un gaidiet manas pavēles. Trīs minūtes.

-    Labi, ser. - Kareivis devās uz savu mašīnu.

Redzētā iespaidots, Lengdons pamāja ar galvu Vitorijai. Viņa pasmaidīja, un Lengdons uz brīdi juta, ka starp viņiem ir negaidīta saikne… savstarpējas pievilcības pavediens.

Komandieris, pagriezies sēdeklī, ar acīm ieurbās Lengdonā.

-   Mister Lengdon, lai nu jūsu ideja nepārsprāgst kā ziepju burbulis!

Lengdons greizi pasmaidīja. Kā gan tas varētu notikt?

57

CERN direktors Maksimiliāns Kolers atvēra acis, sajūtot hromolī- na un leikotrina vēso plūsmu ķermenī. Bronhi un plaušu kapilāri paplašinājās. Viņš atkal elpoja normāli. Kolers gulēja vienvietīgā CERN slimnīcas palātā - braucamkrēsls stāvēja blakus gultai.

Viņš kritiski izvērtēja situāciju un nopētīja mugurā uzvilkto papīra virsvalku. Drēbes salocītas gulēja uz krēsla blakus gultai. Kolers dzirdēja, kā medicīnas māsa ārpusē veic apgaitu. Viņš klausījās krietnu laiku. Tad, cik vien klusi spēja, pievilkās pie gultas malas un paķēra savas drēbes. Nopūloties ar nekustīgajām kājām, Kolers apģērbās un ievilka ķermeni braucamkrēslā.

Apvaldīdams klepu, Kolers piestūmās pie durvīm. Viņš ripināja krēslu ar rokām, uzmanīdamies, lai neieslēgtu motoriņu. Piebraucis pie durvīm, viņš palūkojās gaitenī. Tas bija tukšs.

Maksimiliāns Kolers klusiņām izslīdēja no palātas.

58

- Septiņi četrdesmit sešas minūtes un trīsdesmit sekundes… Tagad! - Šķita, pat runājot rācijā, Oliveti balss nepaaugstinās skaļāk par čukstu.

Sēdēdams "Alfa Romeo", kas rūca tukšgaitā Piazza de la Concorde, trīs kvartālu attālumā no Panteona, Lengdons svīda savā skotu tvīda žaketē. Viņam līdzās pakaļējā sēdeklī tupēja Vitorija - viņas uzmanību saistīja Oliveti, kas pārraidīja pēdējās pavēles.

-   Izvietošanās - pilns aplenkums! - komandieris rīkoja. - Uzsvars - uz ieeju! Mērķis var jūs pazīt, tāpēc esiet pas-visible39 . Operācija bez upuriem. Vienam būs jānovietojas uz jumta. Mērķis ir primārs. Pārējais - sekundārs.

Jēziņ, Lengdons domās novilka. Viņu stindzināja efektivitāte, ar kādu Oliveti paziņoja vīriem, ka kardināla dzīvība nav obligāti jāglābj. Pārējais - sekundārs.

-   Atkārtoju. Operācija bez upuriem. Mērķis mums vajadzīgs dzīvs. Aiziet! - Oliveti ar klikšķi izslēdza rāciju.

Vitorija izskatījās gandrīz nikna.

-    Komandieri, vai tad neviens iekšā neies?

Oliveti pagriezās.

-Iekšā?

-    Panteonā! Viss var norisināties tur!

-    Klausieties! - sacīja Oliveti, un viņa acis kļuva saltas. - Ja mūsu rindās iefiltrējies viņu cilvēks, manus vīrus var pazīt pēc skata. Jūsu kolēģis nupat mani brīdināja, ka šī var būt mūsu vienīgā iespēja notvert noziedznieku. Man nav nodoma nevienu aizbiedēt, liekot vīriem iesoļot Panteonā.

-    Bet ja nu slepkava jau ir iekšā?

Oliveti ieskatījās pulkstenī.

-    Zvanītājs norādīja konkrētu laiku. Astoņos. Mums ir vēl piecpadsmit minūtes.

-    Viņš paziņoja, ka nogalinās kardinālu astoņos. Taču iespējams, ka viņš jau iedabūjis upuri baznīcā. Ja nu jūsu vīri redzēs mērķi iznākam ārā, taču nepazīs viņu? Kādam jāpārliecinās, ka iekšpusē gaiss ir tīrs.

-   Šobrīd tas ir pārāk bīstami.

-   Tikai ne tad, ja personu, kas iet iekšā, šis cilvēks nepazīst.

-   Operatīvo darbinieku nomaskēšana ir laikietilpīga un…

-   Es biju domājusi sevi, - Vitorija sacīja.

Lengdons pagriezās un lūkojās viņā.

Oliveti papurināja galvu.

-   Pilnīgi izslēgts.

-   Viņš nogalināja manu tēvu.

-   Tieši tāpēc viņš jūs var pazīt.

-    Jūs bijāt klāt telefona sarunas laikā. Viņš pat nezināja, ka Leonardo Vetram ir meita. Viņš ne velna nezina, kā es izskatos! Es varu ieiet iekšā, izliekoties par tūristi. Ja manīšu ko aizdomīgu, varu iznākt laukumā un dot signālu vīriem, lai brūk iekšā.

-    Piedodiet, es nevaru to pieļaut.

-    Comandante? - Oliveti rācija iesprakšķējās. - Situācija ziemeļu punktā. Strūklaka aizsedz mums skatu. Mēs nevaram novērot ieeju Panteonā, ja vien nepārvietojamies uz atklātu vietu laukumā. Kādas būs pavēles? Vai jūs vēlades, lai mēs esam akli viegli ievainojami?

Vitorijas pacietība acīmredzot bija izsīkusi.

-   Viss! Es eju. - Viņa atvēra durvis un izkāpa ārā.

Oliveti nometa rāciju, izlēca no mašīnas, apskrēja tai apkārt un nostājās Vitorijai priekšā.

Ari Lengdons izkāpa. Ko gan viņa, ellē, dara?

Oliveti nostājās Vitorijai ceļā.

-    Mis Vētra, instinkti ir laba lieta, taču es neļaušu operācijā iejaukdes civilistam.

-    Iejaukties? Jūs šobrīd spēlējat uz labu laimi. Ļaujiet man palīdzēt!

-   Es jau neatteiktos no izlūkošanas posteņa iekšpusē, bet…

-    Kāds - bet? - Vitorija noprasīja. - Es esmu sieviete?

Oliveti cieta klusu.

-    No visas sirds ceru, ka jūs negrasījāties sniegt šādu atbildi, komandieri. Kaut vai tāpēc, ka jūs sasodīd labi zināt, ka šī ir lieliska ideja. Un, ja jūs ņemat par pilnu kaut kādas arhaiskas mačo blēņas…

-   Ļaujiet mums strādāt!

-    Ļaujiet man palīdzēt!

-   Pārāk bīstami. Mums nebūs nekādu sakaru. Es nevaru jaut jums ņemt līdzi rāciju, tā jūs uzreiz sevi nodotu.

Vitorija iebāza roku krekliņa kabatā un izvilka savu mobilo tālruni.

-    Daudzi tūristi nēsā mobilos.

Oliveti sarauca uzacis.

Vitorija atvēra tālruņa vāciņu un tēloja, ka zvana.

-   Sveiks, mīļais, es stāvu pie Panteona! Tev šo vietu derētu redzēt! - Viņa aizvēra vāciņu un pikd pablenza uz Olived. - Kurš gan, velns parāvis, kaut ko nojautīs? Nekāda riska. Ļaujiet man būt par jūsu acīm! - Viņa norādīja uz Oliveti jostu. - Kāds ir jūsu tālruņa numurs?

Olived neatbildēja.

Šoferis vēroja šo vārdu pārmaiņu, un likās, ka viņam ir savas domas. Viņš izkāpa no mašīnas un pavilka komandieri sāņus. Abi īsu bridi klusināti sarunājās. Oliveti beidzot piekrītoši pamāja un atgriezās.

-    Ievadiet atmiņā šo numuru! - Viņš nodiktēja ciparus, un Vitorija ieprogrammēja numuru. - Un nu piezvaniet! - Vitorija nospieda ātrās savienošanas zvana pogu. Tālrunis pie Olived jostas iezvanījās. Viņš to paņēma un ierunājās: - Mis Vētra, ieejiet ēkā, palūkojieties visapkārt, iznāciet ārā, piezvaniet un pastāstiet, ko redzējāt!

Vitorija aizcirta tālruņa vāciņu.

-    Pateicos, ser!

Lengdons piepeši juta pamostamies negaidītus bruņinieka instinktus.

-   Vienu mirkli! - Viņš pievērsās Oliveti. - Vai jūs sūtāt viņu tur vienu?

Vitorija sarauca degunu.

-   Robert, viss būs labi.

Šveiciešu gvardu šoferis atkal kaut ko teica Olived.

-   Tas ir bīstami, - Lengdons sacīja Vitorijai.

-    Viņam taisnība! - pievienojās Oliveti. - Pat mani labākie vīri nestrādā vieni. Leitnants nupat vērsa manu uzmanību uz to, ka maskarāde būs pārliecinošāka, ja iesiet abi.

Mēs abi? Lengdons sastomījās. Vispār jau es biju domājis…

-   Jūs abi ieiesiet kopā, - Oliveti paskaidroja, - un izskatīsieties kā pārītis atvaļinājumā. Turklāt jūs varat viens otru piesegt. Tad ari man būs mierīgāka sirds.

Vitorija paraustīja plecus.

-   Labi, bet būs jāiet ātri.

Lengdons novaidējās, labi nostrādāts, kovboj. Oliveti norādīja uz ielu.

-    Pirmā iela, uz kuras jūs uziesiet, būs Via degli Orfatii. Nogriezieties pa kreisi - un nonāksiet tieši pie Panteona. Augstākais

-    divu minūšu gājiens. Es palikšu te, sniegšu norādījumus vīriem un gaidīšu jūsu zvanu. Es gribētu, lai jums būtu kāda aizsardzība.

-    Viņš izvilka pistoli. - Vai kāds no jums prot apiedes ar šaujamo?

Lengdona sirds pamira. Pistoli mums nevajag! Vi torija izstiepa roku.

-     Es varu trāpīt no ūdens izlēkušām objektam četrdesmit metru attālumā no kuģa priekšgala, kuru mētā viļņi.

-   Labi. - Olived pasniedza viņai pistoli. - Tikai jums tā jānoslēpj.

Vitorija pameta skatienu uz savām īsbiksēm. Un tad palūkojās uz Lengdonu.

Nu nē, tas neies cauri! Lengdons to paspēja tikai nodomāt, jo Vitorija bija ātrāka. Viņa pavēra Lengdona žaketi un iestūma ieroci vienā no krūšu kabatām. Sajūta bija tāda, ka žaketē iekristu akmens; vienīgais mierinājums, ka "Diagramma" atradās otrā kabatā.

-    Mēs izskatāmies nekaitīgi, - Vitorija secināja. - Iesim! - Viņa satvēra Lengdona elkoni, un abi devās pa ielu prom.

-    Doma ieķerties elkonī ir laba! - šoferis uzsauca. - Paturiet prātā, ka esat tūristi! Un jaunlaulātie. Varbūt sadodieties rokās!

Lengdons varētu apzvērēt, ka, nogriežodes gar stūri, Vitori- jas sejā pazibēja smaids.

59

Šveiciešu gvardes "sagatavošanas istaba" atrodas blakus Corpo di Vigilanza kazarmām un tiek pārsvarā lietota, plānojot drošības soļus pāvesta iznākšanas un citu Vatikāna pasākumu laikā. Šodien tā tika izmantota atšķirīgiem mērķiem.

Vīrietis, kas uzrunāja operatīvo grupu, bija šveiciešu gvardu komandiera vietnieks kapteinis Eliass Rošērs - vīrietis ar platām krūtīm un maigiem, pat ļenganiem sejas vaibstiem. Viņam mugurā bija tradicionālais zilais kapteiņa formastērps ar kādu personisku iezīmi - iešķībi uzliktu sarkanu bereti. Balss, tik milzīgam vīrietim neatbilstoša, bija negaidīti dzidra un runājot skanēja skaidri kā mūzikas instruments. Atšķirībā no balss modulācijas precizitātes Rošēra acis bija dūmakainas kā dažiem nakts zīdītājiem. Vīri viņu saukāja par orso, grizlilāci, un reizumis jokoja, ka Rošērs ir "lācis, kas staigā odzes ēnā". Ar odzi bija domāts komandieris Oliveti. Rošērs bija tikpat bīstams kā odze, taču viņa tuvošanos vismaz varēja pamanīt.

Rošēra padotie stāvēja, izslējušies miera stājā, nekustinot ne muskulīti, lai gan nule dzirdētā informācija bija krietni paaugstinājusi vienības kopējo asinsspiedienu.

Jaunākais leitnants Šartrāns stāvēja istabas tālākajā galā un nožēloja, ka nav bijis to deviņdesmit deviņu procentu pretendentu vidū, kuri tiebija atzīti par piemērotiem šim darbam. Divdesmit gadus vecais Šartrāns bija jaunākais gvards vienībā un ieradies Vatikānā tikai pirms trim mēnešiem. Gluži kā visi pārējie, arī Šartrāns bija dienējis Šveices armijā un izturējis vēl divus gadus Ausbildung40 Bernē, pirms atzīts par derīgu nogurdinošajām Vatikāna prdva*\ kas norisinājās slepenās kazarmās netālu no Romas. Tomēr apmācības laikā viņš nebija sagatavots šādai krīzei.

Sākumā Šartrāns domāja, ka šī instruktāža ir kāds dīvains mācību uzdevums. Nedzirdēti ieroči? Senseni kulti? Nolaupīti kardināli? Tad Rošērs bija parādījis apspriesto ieroci videomateriālā tiešraidē. Acīmredzot tas tomēr nebija mācību uzdevums.

- Mēs dažos objektos atslēgsim elektrību, - klāstīja Rošērs, - lai novērstu svešas izcelsmes magnētiskos traucējumus. Sadalīsimies grupās pa četri. Katram būs infrasarkano staru aizsargbrilles. Izlūkošanu veiks ar parastajiem "blusu" meklētājiem, kas būs noregulēti uz nepilnu trīs omu plūsmas lauku. Vai jautājumi ir?

Nebija.

Šartrāna prātu pārslogoja domas.

-   Ja nu mēs neatrodam to laikā? - viņš iejautājās, acumirklī nožēlodams savu uzdrīkstēšanos.

Grizlilācis paglūnēja viņā no sārtās beretes malas apakšas. Tad viņš atlaida grupu ar drūmu salūtu.

-    Ar dievpalīgu, vīri!

60

Divu kvartālu attālumā no Panteona Lengdons un Vitorija tuvojās baznīcai, iedami garām taksometru rindai. Šoferi snauda priekšējos sēdekļos. Pēcpusdienas snauda Mūžīgajā pilsētā bija mūžīga - vispārēja tautas snauduļošana, siesta, kuras aizsākumi meklējami senajā Spānijā.

Lengdons pūlējās koncentrēt domas, taču situācija bija pārāk dīvaina, lai to izprastu ar racionālu prātu. Tikai pirms sešām stundām viņš bija gulējis saldā miegā Kembridžā. Tagad viņš atradās Romā, iepinies sirreālistiskā senu titānu kaujā, savas tvīda uzvalka žaketes kabatā slēpa pusautomādsko pistoli un turēja aiz rokas sievied, ar kuru tikko bija iepazinies.

Lengdons pavērās Vitorijā. Viņa cieši lūkojās uz priekšu. Vi- torijas tvērienā bija stingrums, kāds piemīt neatkarīgām un apņēmīgām sievietēm. Viņas pirksti bija apvijušies ap Lengdona roku mierinoši un dabiski. Ne mirkli nesvārstoties. Lengdons juta, ka nespēj pretoties viņas valdzinājumam. Esi lāču prātīgs, viņš sev pavēlēja.

šķita, ka Vitorija nojauš viņa satraukumu.

-   Esi mierīgs! - viņa sacīja, nepagriezusi galvu. - Mums jāizskatās pēc jaunlaulātajiem.

-   Es jau esmu mierīgs.

-   Tu žņaudz manu roku.

Lengdons nosarka un palaida vaļīgāk.

-    Elpo caur acīm! - viņa ieteica.

-    Kā, lūdzu?

-   Tā var atslābināt muskuļus. To sauc par pranayama.

-    Par piraju?

-    Nē, tā nav zivs. Pranayama. Lai nu paliek.

Nogriežoties gar stūri un iznākot Piazza della Rotonda, viņu acu priekšā pacēlās Panteons. Lengdons to, kā allaž, uzlūkoja ar apbrīnu. Panteons. Visu dievu templis. Pagānu dievu. Dabas un zemes dievu. No ārpuses celtne šķita kantaināka, nekā viņam bija palicis atmiņā. Vertikālās kolonnas un trīsstūra frontons aizsedza skatienam lēzeno kupolu. Tomēr skaidri salasāmais uzraksts virs ieejas apliecināja, ka viņi atrodas pareizajā vietā. M AGRIPPA L F COS TERTIUM FEC1T. Bez liekas kautrības. Lengdons to, kā parasti, pārtulkoja ar apbrīnu. Marks Agripa, trešoreiz konsuls, to uzbūvēja.

Te nu bija pazemība, viņš nodomāja, pārlaižot acis apkārtnei. Laukumā klīda daži tūristi ar videokamerām. Citi sēdēja brīvdabas kafejnīcā "īm Tazza di Oro's" un baudīja labāko atdzesēto kafiju Romā. Pie Panteona ieejas miera stājā stāvēja četri Romas policisti, gluži kā Oliveti bija paredzējis.

-    Izskatās samērā klusi, - Vitorija atzīmēja.

Lengdons pamāja, taču juta nemieru. Tagad, stāvot laukumā, notikumu attīstība šķita ireāla. Par spīti Vitorijas acīmredzamai uzticībai viņa paustajai pārliecībai, Lengdons atskārta, ka pakļāvis briesmām daudzus cilvēkus. Prātā kavējās "Illuminati" dzejolis. Kur Santi zemes kaps, kur demonrobs. ]Ā, viņš sev teica. Šī ir īstā vieta. Santi kaps. Viņš daudzreiz bija stāvējis zem Panteona ocu- lus, stāvējis pie dižā Rafaēla kapavietas.

-   Cik pulkstenis? - Vitorija vaicāja.

Lengdons paskatījās.

-   Septiņi piecdesmit. Līdz izrādei desmit minūtes.

-   Ceru, ka šie vīri strādā labi, - Vitorija teica, vērojot tūristus bariņos ieejam Panteonā. - Ja zem tā kupola kas norisināsies, mēs nonāksim krustugunīs.

Lengdons, tuvojoties ieejai, smagi izelpoja. Pistole vilka lejup kabatu. Viņš prātoja, kas gan notiks, ja policists viņu pārmeklēs un atradīs ieroci, taču likumsargi neveltīja viņiem ne mazāko uzmanību. Acīmredzot maskēšanās bija pārliecinoša.

-   Vai tu jebkad esi šāvusi no kaut kā tik nāvējoša kā šautene ar iemidzinošām lodēm? - Lengdons čukstus pajautāja Vitorijai.

-    Vai tu man neuzticies?

-   Tev? Es tevi gandrīz nepazīstu.

Vitorija novaikstījas.

-   Te nu bija! Un es sapratu, ka mēs esam jaunlaulātie.

61

Panteons iekšienē, gluži kā vēstures drūmās elpas apdvests, bija vēss un mitrs. Izliektie griesti pletās virs galvas it kā bez svara - simt četrdesmit pēdu plašais klajums bija lielāks nekā Svētā Pētera katedrāles kupols. Kā allaž, Lengdonam, ieejot nišām bagātajā celtnē, pār muguru pārskrēja šermuļi. Tā bija ievērojama būvniecības un mākslas sintēze. Pa slaveno apaļo atveri kupolā vakara saule meta šauru staru bultu. Oculus, nodomāja Lengdons. Dēmona robs.

Viņi bija klāt.

Lengdona acis pārslīdēja pār griestu puslodi, kas lēzeni nolaidās līdz kolonnām sienās, tad pār nospodrināto marmora grīdu zem kājām. Zem kupola atbalsojās tūristu soļi un murmināšana. Lengdons nopētīja aptuveni duci tūristu, kas bezmērķīgi klaiņoja pustumsā. Tu arī esi te?

-   Izskatās visai rāmi, - sacīja Vitorija, joprojām neatlaizdama viņa roku.

Lengdons pamāja.

-   Kur ir Rafaēla kaps?

Lengdons brīdi padomāja, cenšoties orientēties. Viņš vēlreiz pārlaida skatienu apaļajai telpai. Sarkofāgi. Altāri. Pīlāri. Nišas. Lengdons norādīja uz ornamentētu apbedījumu kreisajā pusē.

-   Manuprāt, Rafaēls atdusas tur.

Vitorija nopētīja pārējo telpas daļu.

-   Es neredzu nevienu, kas līdzinātos slepkavam un grasītos nogalināt kardinālu. Apiesim visapkārt?

Lengdons pamāja ar galvu.

-   Šeit ir tikai viena iespēja, kā paslēpties. Mums noteikti jāpārbauda rientranze.

-    Nišas?

-   Jā. - Lengdons rādīja. - Nišas sienā.

Visapkārt plašajai telpai, mijoties ar kapavietām, sienā bija pusapaļas nišas. Kaut ari ailas nebija dziļas, tomēr pietiekami ērtas, lai ēnās paslēptos cilvēks. Lengdons zināja, ka savulaik tajās bija izvietotas Olimpa dievu statujas, taču tās diemžēl bija iznīcinātas laikā, kad Vatikāns pārvērta Panteonu par kristiešu baznīcu. Viņš juta bezcerības smeldzi, apzinoties, ka stāv pie pirmā zinātnes altāra, taču ceļrāža sen vairs nav. Viņš lauzīja galvu, kāda statuja tā bijusi, uz kurieni norādījusi. Lengdons nespēja iedomāties lielāku sajūsmu par to, kāda pārņemtu, atrodot "Illuminati" ceļrādi - statuju, kas slepeni dod mājienu uz turpmāko ceļu pa Apgaismības taku. Viņš vēlreiz iedomājās, kurš gan varēja būt anonīmais "Illuminati" skulptors.

-   Es iešu apkārt pa kreiso pusi. - Vitorija rādīja uz apļa kreiso pusloku. - Tu ej pa labi! Tiksimies pēc simt astoņdesmit grādiem.

Lengdons skumīgi pasmaidīja.

Vitorijai attālinoties, Lengdons juta, ka prātu no jauna pārņem spokainas šausmas. Lengdons pagriezies devās pa pusloka labo pusi; šķita, kapa klusumā čukst slepkavas balss. Astoņos. Jaunavu upurēšana uz zinātnes altāra. Nāves matemātiskā progresija. /4s- toņos, deviņos, desmitos, vienpadsmitos… un pusnaktī. Lengdons ieskatījās pulkstenī. 7:52. Astoņas minūtes.

Tuvojoties pirmajai nišai, Lengdons pagāja garām kāda Itālijas katoļu karaļa apbedījumam. Kā jau vairākums sarkofāgu Romā, arī šis bija novietots ieslīpi pret sienu. Bariņš apmeklētāju izteica savu nesapratni. Lengdons neapstājās, lai paskaidrotu, ka kristiešu šķirsti nereti tika novietod neatbilstoši arhitektūrai, lai mirušie atrastos ar skatu pret austrumiem. Senatnē tam piešķīra lielu nozīmi, un Lengdona studenti to pirms mēneša bija apsprieduši.

-   Tas ir bezjēdzīgi! - bija iesaukusies studente priekšējā solā, kad Lengdons izklāstīja, kādēļ šķirsti novietoti pret austrumiem. - Kādēļ gan kristiešiem būtu jāpavērš zārki pret uzlecošo sauli? Mēs taču runājam par kristietību… nevis par saules pielūgšanu.

Lengdons pasmaidīja, staigādams gar tāfeli un košļādams ābolu.

-    Mister Hicrot! - viņš uzsauca.

Pēdējā solā snauduļojošais jauneklis satrūcies iztaisnoja plecus.

-   Ko? Es?

Lengdons norādīja uz renesanses laikmeta mākslas plakātu pie sienas.

-    Kas ir tas cilvēks, kurš nomedes ceļos Dieva priekšā?

-    Ē-mm… kaut kāds svētais?

-   Spoži. Un kā tu zini, ka tas ir svētais?

-   Viņam ir nimbs?

-   Teicami. Vai šis zeltainais nimbs tev ko atgādina?

Hicrota sejā atplauka smaids.

-    Jā! Tos ēģiptiešu vainagus, par kuriem mācījāmies iepriekšējā semestrī… Šitos… ē-mm… saules diskus!

-    Pateicos, Hicrot! Vari dusēt tālāk. - Lengdons pievērsās pārējiem studentiem. - Nimbi, kā jau lielākā tiesa kristiešu simbolu, tika patapināti no Senās Ēģiptes reliģijas - saules pielūgšanas. Kristietībā ir papilnam norāžu uz saules pielūgšanu.

-     Kā, lūdzu? - sacīja studente pirmajā solā. - Es bieži apmeklēju baznīcu un nekādu saules pielūgšanu neesmu tur novērojusi.

-    Patiesi? Ko jūs svinat divdesmit piektajā decembrī?

-   Ziemassvētkus. Jēzus Kristus dzimšanu.

-    Tomēr saskaņā ar Bībeli Kristus piedzima martā. Kādēļ mēs svinam viņa piedzimšanu decembra beigās?

Klusums.

Lengdons pasmaidīja.

-    Divdesmit piektais decembris, mani draugi, ir seni pagānu svētki - sol invictus, neuzvaramā saule, - kas sakrīt ar ziemas saulgriežiem. Brīnišķīgais gada laiks, kad saule atgriežas un dienas sāk sdepties garumā.

Lengdons nokoda vēl vienu kumosu ābola.

-    Lai pievārētu kādu reliģiju, bieži vien dek pārņemti tās svētki, lai padarītu pāreju mazāk sāpīgu. To sauc par transmutāciju. Tādējādi ļauj tautai pielāgoties jaunajai ticībai. Dievlūdzēji saglabā tos pašus svētos datumus, pielūdz Dievu tajās pašās svētajās vietās, izmanto līdzīgus simbolus… un aizstāj vienu Dievu ar citu.

Meitene priekšējā solā aizsvilās.

-Jūs liekat manīt, ka kristietība ir vienīgi kaut kāda… saules pielūgšana citā iesaiņojumā!

-   Nebūt ne. Kristietība aizņēmās ne tikai rto saules pielūgšanas. Kristiešu kanonizācijas ceremonija aizgūta no sena Eihēmera aprakstīta rituāla "padarīšana par dievu". "Dieva ēšana" - tas ir, dievgalds, - ir paradums, kas pārņemts no actekiem. Pat koncepcija par Kristu, kas mirst par mūsu grēkiem, iespējams, nav Hkai kristiešu vien; jauna vīrieša pašuzupurēšanās, lai uzņemtos savas tautas grēkus, atrodama ari agrīnajās Kecalkoatla tradīcijās.

Meitene nikni blenza uz viņu.

-   Vai kristietībā vispār ir kaut kas oriģināls?

-   jebkurā organizētā ticībā ir pavisam maz patiesi unikāla. Reliģijas nerodas tukšā vietā. Tās izaug cita no citas. Mūsdienu reliģija ir kā kolāža… asimilēts vēsturisks pārstāsts par cilvēka meklējumiem ar mērķi izprast dievišķo.

-   Ē-mm… paga, paga! - iejaucās Hicrots, piepeši izklausīdamies pamodies. - Es domāju, ka kaut kas kristīgajā ticībā tomēr ir nebijis. Kā tad ar mūsu Dieva tēlu? Kristiešu mākslā Dievs nekad nav attēlots kā saules dievs vanaga veidolā, kā acteku dievs vai kā jebkas cits ērmots. Mākslas darbos Dievs allaž bijis vecs vīrs ar baltu bārdu. Tātad mūsu priekšstats par Dievu ir oriģināls, vai ne?

Lengdons pasmaidīja.

-   Kad savulaik cilvēki atteicās no vecajiem dieviem - pagānu dieviem, romiešu, grieķu, saules, mitraisma dieviem - un pievērsās kristietībai, viņi taujāja baznīcai, kāds izskatās jaunais kristiešu Dievs. Baznīca gudri izvēlējās visvarenāko, draudīgāko… un pazīstamāko seju visā pierakstītajā vēsturē.

Hicrots neticīgi viņā lūkojās.

-    Vecs vīrs ar baltu, plīvojošu bārdu?

Lengdons norādīja uz hierarhiski izvietotiem antīkajiem dieviem pie sienas. Pašā augšā sēdēja vecis ar baltu, plīvojošu bārdu.

-    Vai Zevs tev nešķiet pazīstams?

Šajā brīdī lekcija beidzās.

-    Labvakar! - sacīja vīrieša balss.

Lengdons satrūkās. Ak jā, viņš ir Panteonā. Lengdons pagriezās un savā priekšā ieraudzīja pavecāku vīrieti zilā apmetnī ar sarkanu krustu uz krūtīm. Vīrietis veltīja viņam pelēku zobu smaidu.

-    Jūs esat anglis, vai pareizi? - Pienācējs to pateica toskāņu dialektā.

Lengdons mulsi samiedza acis.

-    Vispār nē, esmu amerikānis.

Vīrietis apjuka.

-    Ak debess, piedodiet man! Jūs esat tik glīti ģērbies, man tāpēc likās… lūdzu, piedodiet!

-    Kā varu palīdzēt? - Lengdons jautāja, sirdij mežonīgi dauzoties.

-    Patiesībā cerēju, ka varu palīdzēt jums. Es te esmu cicerone. Gids. - Vīrietis lepni norādīja uz pilsētas izdoto žetonu. - Mans pienākums ir padarīt jūsu Romas apciemojumu interesantāku.

Interesantāku? Lengdons bija pārliecināts, ka šis konkrētais Romas apciemojums bija varen interesants.

-    Jūs izskatāties tāds cienīgs, - gids glaimīgi sacīja. - Nav šaubu, ka jūs vairāk nekā lielāko daļu apmeklētāju interesē kultūra. Varbūt neatteiksieties uzklausīt dažus vēsturiskus faktus par šo lielisko celtni?

Lengdons pieklājīgi pasmaidīja.

-    Tas ir ļoti laipni, taču es pats esmu mākslas vēsturnieks, tā ka…

-     Vēl jo vairāk! - Vīrieša acis iedzalkstījās, it kā viņš būtu iespēlējis lielo laimestu. - Tad jau jūs nešaubīgi spēsiet novērtēt manu stāstījumu.

-   Ziniet, es labāk gribētu…

-    Panteonu, - vīrietis iesāka savu atmiņā iekalto lekciju, - no divdesmit septītā gada līdz divdesmit piektajam gadam pirms Kristus uzbūvēja Marks Agripa…

-    Jā, - Lengdons viņu pārtrauca, - un simt astoņpadsmitajā gadā pēc Kristus pārbūvēja imperators Adriāns.

-    Tā bija lielākā celtne ar neatbalstītu kupolu pasaulē, līdz tūkstoš deviņi simti sešdesmitajā gadā to aizēnoja Ņūorleānas "Superdome".

Lengdons novaidējās. Vīrietis nebija apturams.

-    Un kāds teologs piektajā gadsimtā reiz nosauca Panteonu par sātana namu, brīdinot, ka templī pa kupola atveri iekļūs dēmoni.

Lengdons izlikās viņu nedzirdam. Skatiens tiecās uz debesīm pretī oculus, un prātā pazibēja Vitorijas iztēlotais stindzinošais notikums… apzīmogots kardināls pa atveri kupolā nokrīt uz marmora grīdas. Prese nu gan saceltu pamatīgu traci. Lengdons attapās, ka ar acīm meklē reportierus. Neviens nebija redzams. Viņš dziļi ieelpoja. Absurda iedoma. No loģikas viedokļa tāds triks bija smieklīgs.

Lengdons virzījās tālāk, lai turpinātu apskati, bet tarkšķošais gids neatkāpās ne soli kā pēc mīlestības izsalcis kucēns. Paturi to prātā, Lengdons savā nodabā šķendējās, nav nekā briesmīgāka par apsēstu mākslas vēsturnieku.

Otrā telpas galā Vitorija bija iegrimusi pati savos meklējumos. Viņa bija palikusi vienatnē pirmo reizi, kopš uzzināja par tēva nāvi, un juta, kā viņu apņem pēdējās astoņās stundās pārdzīvotā realitāte. Viņas tēvs bija noslepkavots - nežēlīgi un pēkšņi. Gandrīz tikpat sāpīgs bija fakts, ka tēva radītais ticis aptraipīts - kļuvis par teroristu ieroci. Vitoriju vajāja vainas apziņa, atceroties, ka tieši viņas izgudrojums ļāva transportēt antivielu… viņas konstruētais cilindrs šobrīd skaitīja sekundes Vatikānā. Vitorija bija kļuvusi par haosa līdzdalībnieci.

Dīvaini, ka vienīgais, kas Vitorijai patlaban likās normāls, bija pilnīga svešinieka klātbūtne. Roberts Lengdons. Vitorija atrada viņā neizskaidrojamu patvērumu… gluži kā drošības saliņu pēc šorīt zaudētās harmonijas. Vitorija bija pateicīga, ka viņš ir blakus. Lengdons viņai bija ne tikai spēka un cerības avots, bet ar savu aso prātu sniedza šo vienīgo iespēju notvert tēva slepkavu.

Vitorija, dziļi ieelpojusi, devās uz priekšu. Viņas domas pārplūdināja negaidītas atriebības ainas, kas visu dienu valdīja prātā. Vitorija, pārliecināta dzīves milētāja… alka šā bendes nāvi. Nekāda karma nepiespiedīs šodien viņu pagriezt otru vaigu. Vitorija satraukta manīja savās itālietes asinīs pulsējam ko agrāk neizjustu… it kā sicīliešu senči viņai čukstus liktu nomazgāt ģimenes negodu ar brutālu taisnības aktu. Vendeta, Vitorija nodomāja un pirmo reizi mūžā aptvēra šā vārda nozīmi.

Atriebes vīzijas iedvesa viņā sparu. Vitorija tuvojās Rafaēla Santi kapavietai. Pat no attāluma varēja manīt, ka šis vīrs bijis īpašs. Viņa šķirstu pretēji pārējiem sargāja organiskais stikls, un šķirsts bija iebīdīts sienā. Aiz barjeras varēja saskatīt sarkofāga priekšpusi.

RAFAELS SANTI, 1483-1520

Vitorija nopētīja kapu un izlasīja plāksnīti blakus Rafaēla apbedījumam - aprakstu, kas sastāvēja no viena teikuma.

Un tad izlasīja to vēlreiz.

Un… izlasīja vēlreiz.

Brīdi vēlāk viņa, šausmu sagrābta, joņoja pāri telpai.

- Robert! Robert!

62

Lai gan Lengdonam virzīšanos pa savu Panteona pusi traucēja gids, kas mina uz papēžiem un nepaguris turpināja savu tirādi, viņš jau bija ticis līdz pēdējam alkovam, kurā gatavojās ieskatīties.

-    Rādās, ka jums no tiesas iet pie sirds šīs nišas! - gids jūsmīgi iesaucās. - Vai jums ir zināms, kāpēc kupols izskatās kā bez svara? Tāpēc, ka sienu biezums uz augšu pakāpeniski samazinās!

Lengdons pamāja, nedzirdēdams ne vārda. Piepeši kāds viņu no mugurpuses sagrāba. Tā bija Vitorija. Viņa aizelsusies rāva Lengdonu aiz rokas. Ieraugot šausmpilno izteiksmi viņas sejā, Lengdons spēja iedomāties tikai vienu. Viņa atradusi līķi. Viņš juta, ka pa ķermeni augšup kāpj bailes.

-    Ā, jūsu sieva! - gids iesaucās, nepārprotami sajūsmināts, ka uzradies vēl viens klausītājs. Viņš pavicināja ar roku uz viņas īsbiksēm un tūristu puszābakiem. - Jūs nu gan katrā ziņā esat amerikāniete.

Vitorija samiedza acis.

-    Es esmu itāliete.

Gida smaids izdzisa.

-    Ak kungs!

-   Robert, - Vitorija čukstēja, cenšoties uzgriezt muguru gidam, - man vajag apskatīt Galileja "Diagrammu".

-    "Diagrammu"? - Gids no jauna pūlējās iesaistīties sarunā. -Jūs abi nudien pārzināt vēsturi. Par nelaimi, šo dokumentu nav iespējams aplūkot. Tas glabājās slepenajā Vadkāna arh…

-   Atvainojiet, lūdzu! - Lengdons teica. Vitorijas panika viņu mulsināja. Lengdons pavilka viņu malā, iebāza roku kabatā un uzmanīgi izvilka "Diagrammas" lapu. - Kas noticis?

-   Kāds gads ir minēts tajā papīrā? - Vitorija noprasīja, pētot lapu.

Gids atkal bija klāt, pavērtu mud blenzdams uz lapu.

-   Tas taču… nevar būt…

-   Tūrisdem domāta reprodukcija! - Lengdons izmeta. - Paldies par palīdzību! Atvainojiet, mēs ar sievu vēlamies pabūt vieni.

Gids atkāpās, bet viņa skatiens joprojām bija piekalts papīram.

-   Gads! - Vitorija atkārtoja. - Kad Galilejs izdeva…

Lengdons norādīja uz romiešu skaitli apakšējā rindiņā.

-   Tas ir publicēšanas datums. Kas nodcis?

Vitorija atšifrēja skaitli.

-   Tūkstoš seši simti trīsdesmit devītais gads?

-Jā. Kas lēcies?

Vitorijas acis satumsa drūmā priekšnojautā.

-   Ziepes, Robert. Pamatīgas ziepes. Gadu skaitļi nesakrīt.

-    Kuri gadu skaitļi nesakrīt?

-   Šis ar to, kas uz Rafaēla kapa. Viņš te apbedīts tūkstoš septiņi simti piecdesmit astotā gada nogalē. Veselu gadsimtu pēc "Diagrammas" publicēšanas.

Lengdons lūkojās sievietē, pūlodes izprast viņas teiktā jēgu.

-   Nē, - viņš atteica. - Rafaēls nomira tūkstoš pieci simti divdesmitajā gadā, labu laiku pirms "Diagrammas" sarakstīšanas.

-   Jā, bet šeit viņš apbedīts krietni vēlāk.

Lengdons bija izsists no sliedēm.

-    Kā tas jāsaprot?

-   Es tikko izlasīju. Rafaēla mirstīgās atliekas pārvietotas uz Panteonu tūkstoš septiņi simd piecdesmit astotajā gadā. To paveica kādas vēsturiskas ievērojamu itāliešu godināšanas kampaņas laikā.

Aptverot vārdu jēgu, Lengdonam bija tāda sajūta, it kā no kāju apakšas būtu izrauts paklājs.

-    Kad šis dzejolis sacerēts, Rafaēla kapavieta bija citur, - Vitorija paziņoja. - Tolaik Panteonam nebija nekāda sakara ar Ra- faēlu.

Lengdonam trūka elpas.

-   Bet tas… nozīmē…

-   Jā! Tas nozīmē, ka mēs atrodamies nepareizajā vietā!

Lengdons juta, ka sagrīļojas. Neiespējami… es biju pārliecināts…

Vitorija pieskrēja pie gida, saķēra viņu aiz rokas un vilka pie

Lengdona.

-   Sinjor, atvainojiet! Kur septiņpadsmitajā gadsimtā atradās Rafaēla mirstīgās atliekas?

-   Urb… Urbīno, - gids stostījās, izskatīdamies pagalam apjucis. - Viņa dzimtajā pilsētā.

-    Nevar būt! - Lengdons klusībā nolādējās. - "Uluminati" zinātnes altāri atradās šeit, Romā. Par to esmu drošs!

-    "Uluminati"? - Gids noelsās, blenzdams uz dokumentu Lengdona rokā. - Kas jūs tādi esat?

Vitorija pārņēma vadību.

-   Mēs meklējam to, ko dēvē par Sand zemes kapu. Romā. Vai jūs gadījumā nezināt, kas tas varētu būt?

Gids manāmi nervozēja.

-   Šis ir vienīgais Rafaēla apbedījums Romā.

Lengdons pūlējās domāt, taču prāts atteicās darboties. Ja Rafaēla kapavieta tūkstoš seši simti piecdesmit piektajā gadā nebija Romā - par ko tad vēsta dzejolis? Kur Satīti zemes kaps, kur demon- robs. Kas gan tas tāds ir? Dotnā!

-    Vai bija vēl kāds mākslinieks ar uzvārdu Santi? - Vitorija jautāja.

Gids paraustīja plecus.

-    Es vismaz tādu nezinu.

-   Vai šāds uzvārds bija kādam citam slavenam cilvēkam? Varbūt savulaik dzīvojis zinātnieks, dzejnieks vai astronoms Sand?

Gids izskatījās tā, it kā vēlētos ņemt kājas par pleciem.

-   Nē, kundze. Vienīgais man zināmais Santi bija arhitekts Ra- faēls.

-   Arhitekts? - Vitorija pārjautāja. - Vai tad viņš nebija gleznotājs?

-   Gan viens, gan otrs, protams. Kā jau daudzi. Mikelandželo, da Vinči, Rafaēls.

Lengdons nezināja, vai atklāsmi, ko viņš pieredzēja nākamajā mirklī, izraisīja gida vārdi vai visapkārt izvietotie ornamentētie šķirsti, taču tam nebija nozīmes. Santi bija arhitekts. Un turpmāk domas ripoja kā domino kauliņi. Renesanses arhitekti dzīvoja dkai diviem mērķiem - slavināt Dievu ar diženām baznīcām un ievērojamus cilvēkus ar greznām kapavietām. Santi kaps. Vai varētu būt…? Tēli acu priekšā virpuļoja aizvien ātrāk…

Da Vinči "Mona Liza".

Monē "Ūdensrozes".

Mikelandželo "Dāvids".

Sand zemes kaps…

-   Santi to kapu radīja, - Lengdons teica.

Vitorija pagriezās.

-Ko?

-   Tā nav norāde uz Rafaēla atdusas vietu. Tā ir norāde uz viņa radīto kapavietu.

-    Ko tu runā!

-    Es pārpratu norādi. Mums jāmeklē nevis Rafaēla apbedīšanas vieta, bet gan kapavieta, ko viņš izkalis kādam citam. Man grūti noticēt, ka tā kļūdījos. Puse renesanses un baroka laikmeta Romas tēlniecības darbu ir kapavietas. - Lengdons pasmaidīja. - Rafaēls droši vien radījis simdem apbedījuma vietu.

Vitorija neizskatījās priecīga.

-   Simdem?

Lengdona smaids izdzisa.

-    Nūjā…

-    Vai to vidū ari kāds zemes kaps, profesor?

Lengdons piepeši jutās neērti. Viņš par Rafaēla darbiem zināja apkaunojoši maz. Mikelandželo daiļradi Lengdons pārzināja, turpretī Rafaēla daiļrade viņu nekad nebija valdzinājusi. Leng- dons varēja nosaukt tikai pāris Rafaēla radīto pazīstamāko kapavietu, taču viņš pat īsd nezināja, kādas tās izskatās.

Redzēdama Lengdona minstināšanos, Vitorija pagriezās pret gidu, kas palēnām virzījās prom. Viņa atkal saķēra vīrieti aiz rokas un pavilka atpakaļ.

-   Mums jāatrod Rafaēla radīta kapavieta. Kaps, ko varētu nodēvēt par zemes kapu.

Gids izskatījās satraukts.

-    Rafaēla veidots apbedījums? Nezinu gan. Viņš radīja neskaitāmus. Un jūs droši vien domājat Rafaēla radītu kapelu, nevis kapu. Arhitekti allaž projektēja kapelas kompleksā ar apbedījumu.

Lengdons aptvēra, ka gidam ir taisnība.

-   Vai kādai Rafaēla radītai kapavietai vai kapelai atbilstu apzīmējums "zemes kaps"?

Gids paraustīja plecus.

-   Atvainojiet, es nesaprotu, ko jūs ar to domājat. Apzīmējums "zemes kaps" nav attiecināms ne uz vienu man zināmu celtni. Es nu iešu.

Vitorija, nelaižot vaļā viņa roku, nolasīja pirmo rindiņu no lapas.

-   Kur Šauti zemes kaps, kur demonrobs. Vai tas jums kaut ko izsaka?

-   Absolūti neko.

Lengdons strauji pacēla skatienu. Viņš bija uz brīdi piemirsis rindiņas otro daļu. Dēmona robs?

-   Jā! - viņš sacīja gidam. - Tieši tā! Vai kādā Rafaēla kapelā ir oculus?

Gids papurināja galvu.

-   Cik man zināms, atvere ir tikai Panteona kupolā. - Viņš mirkli klusēja. - Lai gan…

-    Lai gan - kas? - Vitorija un Lengdons reizē iesaucās.

Gids spēra soli abiem tuvāk.

-    Dēmona robs? - viņš klusi murmināja un nošņirkstināja zobus. - Dēmona robs… tas būtu… bučo diāvolo?

Vitorija pamāja.

-   Jā, burtiskā nozīmē.

Gids dkko manāmi pasmaidīja.

-   Jā, šis termins nebija kādu laiku dzirdēts. Ja nemaldos, bučo diāvolo ir norāde uz pazemes apbedījumu.

-   Pazemes apbedījums? - Lengdons jautāja. - Prod, kapenes?

-   Jā, bet tās ir īpašas kapenes. Cik man zināms, dēmona robs ir vecs apzīmējums milzīgai apbedījuma alai, kas atrodas kapelā… zem citas kapavietas.

-   Apbedījuma piebūve? - Lengdons prasīja, uzreiz noprazdams, ko vīrietis apraksta.

Gids atzinīgi pamāja.

-Jā! Šis termins man bija padomā.

Lengdons to apsvēra. Apbedījumu piebūves bija lēts garīdzniecības ieviests risinājums neveiklai situācijai. Baznīcas, godinādamas cienījamo draudzes locekļu piemiņu, izbūvēja tiem svētnīcā greznas apbedījuma vietas, taču mirušo tuvinieki nereti pieprasīja, lai visa dzimta tiktu apglabāta vienkopus… tādējādi mēģinot nodrošināt ari pārējiem kāroto kapavietu baznīcā. Ja baznīcai nebija vietas vai līdzekļu dzimtas apbedījuma izveidošanai, tā dažkārt izraka apbedījuma piebūvi - bedri pie kapavietas, kur apglabāja mazāk ievērojamos ģimenes locekļus. Caurumu piesedza ar priekšmetu, kas bija līdzīgs renesanses laikmeta kanalizācijas lūkas vākam. Kaut ari tas bija ērti, apbedījuma piebūves drīz kļuva nepopulāras, jo no tām katedrālē bieži vien vējoja nelāga smaka. Dēmona robs, Lengdons prātoja. Viņš tādu terminu nekad nebija dzirdējis. Tas šķita spokaini atbilstīgs.

Lengdona sirds neganti sitās. Kur Santi zemes kaps, kur dernon- robs. Šķita, ka atlicis tikai viens jautājums.

-   Vai Rafaēls ir radījis kādu apbedījumu, kam izbūvēts tāds dēmona robs?

Gids pakasīja galvu.

-   Patiesībā, atvainojiet… es varu iedomāties tikai vienu.

Tikai vienu? Lengdons par labāku atbildi nevarēja pat

sapņot.

-    Kur? - Vitorija gandrīz kliedza.

Gids uzmeta abiem savādu skatienu.

-   To sauc par Kidži kapelu. Tajā atrodas Agostīno Kidži un viņa brāļa - bagātu mākslas un zinātnes patronu - kapavieta.

-    Zinātnes? - Lengdons sacīja, pārmīdams skatienus ar Vitoriju.

-   Kur? - Vitorija noprasīja.

Gids palaida jautājumu gar ausīm, acīmredzami sajūsminādamies, ka var būt noderīgs.

-   Es gan nemācēšu teikt, vai tas ir zemes kaps, taču katrā ziņā tas ir… teiksim tā, differčnte.

-   Citāds? - Lengdons precizēja. - Kādā ziņā?

-Tas neatbilst arhitektūrai. Rafaēlsbija arhitekts. Iekšējos izgreznojumus veica kāds cits tēlnieks. Viņa vārds gan izskrējis no atmiņas.

Lengdons klausījās ar neatslābstošu uzmanību. Varbūt anonīmais "Illuminati" mākslinieks?

-   Tam, kurš veidoja skulptūras baznīcas iekšienē, nudien trūcis gaumes, - gids stāstīja. - Dio mio! Atrocitā!42 Kurš gan vēlas būt apbedīts zem pirāmides?

Lengdons ar grūtībām spēja noticēt savām ausīm.

-    Piramīdas? Kapelā iebūvētas piramīdas?

-    Nūja! - Gids iespurcās. - Gatavās šausmas!

Vitorija sakampa gida roku.

-   Sinjor, kur šī Kidži kapela atrodas?

-   Aptuveni jūdzi uz ziemeļiem. Santa Maria del Popolo baznīcā.

-    Paldies jums! Mēs… - Vitorija izdvesa.

-   Paga! - gids iesaucās. - Es nupat kaut ko iedomājos. Kāds muļķis gan es esmu!

Vitorija spēji apstājās.

-   Lūdzu, nesakiet, ka esat kļūdījies!

Viņš papurināja galvu.

-   Nē, bet man jau agrāk vajadzēja to apjēgt. Šo kapelu ne vienmēr dēvēja par Kidži kapelu. To agrāk sauca par Capella della Terra.

-   Cietzemes kapela? - Lengdons jautāja.

-   Nē, - atbildēja Vitorija, dodoties durvju virzienā, - zemes kapela.

Izbrāzdamās Piazza della Rotonda, Vitorija Vētra izrāva savu mobilo tālruni.

-   Komandieri Oliveti! - viņa sauca. - Šī nav īstā vieta!

Oliveti izklausījās samulsis.

-   Nav īstā? Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Pirmais zinātnes altāris atrodas Kidži kapelā.

-    Kur?! - Oliveti jau bija pārskaities. - Bet misters Lengdons teica…

-    Santa Maria del Popolo! Jūdzi uz ziemeļiem. Tūlīt pat vediet turp vīrus! Mums ir četras minūtes laika!

-   Bet mani vīri ir izvietoti pozīcijās šeit! Es nevaru…

-   Kusdeties! - Vitorija aizcirta tālruņa vāciņu.

Viņai aiz muguras no Panteona iznira apjukušais Lengdons.

Vitorija sagrāba viņu aiz rokas un vilka uz šķietami tukšo taksometru pusi, kuri stāvēja pie ietves. Viņa piebungoja pie pirmās mašīnas jumta. Snaudošais šoferis iztraucēts pietrūkās sēdus. Vitorija atrāva vaļā pakaļējās durvis, iestūma Lengdonu mašīnā un ielēca viņam pakaļ.

-   Santa Maria del Popolo! - viņa pavēlēja. - PrestoZ43

Miegainais un daļēji apstulbušais šoferis uzspieda uz akseleratora un līkločiem aizstūrēja pa ielu.

63

Ginters Gliks bija nomainījis Činitu Makriju datora krēslā. Patlaban viņa pieliekusies stāvēja pieblīvētā BBC autobusiņa pakaļgalā un apjukusi blenza Glikam pār plecu.

-    Es jau tev teicu, - Gliks sacīja, spaidīdams tastatūras taustiņus. - "British Tattler" nav vienīgais laikraksts, kas raksta par šiem večiem.

Makrija ielūkojās ciešāk. Glikam bija taisnība. BBC datu bāzē bija redzams, ka šis ievērojamais kanāls pēdējo desmit gadu laikā vācis materiālus un pārraidījis sešas reportāžas par brālību "llluminati". Velns par stenderi, viņa domās nosodīja.

-    Kas ir tie žurnālisti, kas veido šādas reportāžas? - viņa jautāja. - Lēd skribenti?

-    BBC nenolīgst lētus skribentus.

-   Tevi gan nolīga.

Gliks saviebās.

-    Nesaprotu, kāpēc tu izturies tik skeptiski. "Illumimti" vēsture ir visai labi dokumentēta.

-   Tāpat kā raganu, NLO un Lohnesa ezera briesmoņa dzīve.

Gliks izlasīja reportāžu virsrakstu uzskaitījumu.

-   Vai tu zini tādu vīru, vārdā Vinstons Čērčils?

-   Ir dzirdēts.

-    BBC pirms kāda laika rādīja dokumentālu filmu par Čērči- la dzīvi. Starp citu, viņš bija kaismīgs katolis. Vai zini, ka divdesmitajos gados presē bija ievietots Čērčila paziņojums, kurā viņš nosodīja "Illumimti" un brīdināja britu tautu par iespaidīgu sazvērestību pret morāles normām?

Makrija šaubījās.

-    Kur tas bija ievietots? "British Tattler"?

Gliks pasmaidīja.

-    "bondon Herald". Tūkstoš deviņi simti divdesmitā gada astotais februāris.

-    Nevar būt!

-    Pamielo acis!

Makrija ieskatījās ciešāk avīzes izgriezuma kopijā. "London Herald". 1920. gada 8. februāris. Ne prātā nebūtu nācis.

-    Labi, Čērčils bija paranoiķis.

-    Viņš nebija vienīgais, - sacīja Gliks, lasīdams tālāk. - Vud- ro Vilsons tūkstoš deviņi simti divdesmit pirmajā gadā pa radio trīs reizes brīdinājis, ka "Uluminati" pārņem kontroli pār ASV banku sistēmu. Vai gribi precīzu citātu?

-    Ne gluži.

Gliks tik un tā nolasīja.

-    Viņš sacīja: "Ir kāda tik organizēta, tik nemanāma, tik pilnīga, tik pārliecinoša vara, ka, to nolādot, ikvienam ieteicams runāt pusbalsī."

-    Es nekad neko tādu neesmu dzirdējusi.

-    Iespējams, tāpēc ka divdesmit pirmajā gadā tu biji vēl bērns.

-    Burvīgi. - Makrija uztvēra dzēlienu vienā mierā. Viņa apzinājās, ka vecums sāk sevi pieteikt. Kaut ari operatorei bija tikai četrdesmit trīs gadi, kuplajās melnajās cirtās jau sāka stīdzēt sirmums. Viņa bija par lepnu, lai krāsotu matus. Māte, Dienvidu baptiste, bija ieaudzinājusi Činitā pieticību un pašcieņu. Tā kā tu esi melnā, māte bija mācījusi, nedomā slēpt, kas esi! Tiklīdz mēģināsi, būs gals klāt. Stāvi taisni, smaidi plati, un lai citi brīnās, par kādu noslēpumu tev nāk smiekli.

-   Vai esi dzirdējusi par Sesilu Roudsu? - Gliks nerimās tincināt.

Makrija pacēla galvu.

-    To britu dnansistu?

-Jā. To, kurš iedibināja Roudsa stipendiju.

-Nemaz nesaki…

-    "īlluminatus".

-    Blēņas!

-   Patiesībā gan BBC. Tūkstoš deviņi simti astoņdesmit ceturtā gada sešpadsmitais novembris.

-Mēs rakstījām, ka Sesils Roudss bija "llluminati" biedrs?

-   Kā tad! Un, pēc mūsu kanāla ziņām, Roudsa stipendija tika iedibināta aptuveni pirms gadsimta, lai ievilinātu pasaules gaišākos jaunos prātus šajā brālībā.

-    Absurds! Mans tēvocis bija Roudsa stipendiāts.

Gliks pamirkšķināja ar aci.

-    Un Bills Klintons arī.

Makriju sāka pārņemt dusmas. Viņa nekad nebija izturējusies iecietīgi pret prastu sensacionālismu žurnālistikā. Tomēr Makrija BBC pazina pietiekami labi un zināja, ka ikviens šīs raid- organizācijas klajā laistais sižets iepriekš tiek rūpīgi izpētīts un apstiprināts.

-Šo gan tu varētu atcerēties! - Gliks izmeta. - BBC, tūkstoš deviņi simti deviņdesmit astotā gada piektais marts. Parlamenta komisijas vadītājs Kriss Malins pieprasījis visiem britu parlamenta deputātiem, masoniem, atklāti paziņot par savu saistību ar šo organizāciju.

Makrija to atcerējās. Rīkojums vēlāk tika attiecināts arī uz policistiem un tiesnešiem.

-   Atgādini, kādēļ tas tika pieņemts!

-   Izskanējušas bažas, ka slepenajiem grupējumiem no masonu organizācijas ir liela ietekme uz politiskajām un finanšu sistēmām, - Gliks nolasīja.

-   Jā, pareizi.

-   Viņi sacēla pamatīgu jezgu. Parlamentā ievēlētie masoni bija pārskaitušies. Viņiem bija iemesls tādiem būt. Vairākums bija nevainīgi cilvēki, kas pievienojušies masoniem to labdarības dēj. Viņiem nebija ne jausmas par masonu pagātnes saistību ar brālību.

-   Piedēvēto saistību.

-    Kaut vai tā. - Gliks pārlaida skatienu pār rakstiem. - Kas tad te? Apraksti, kas izseko "Illuminati" vēsturi līdz Galileja laikiem, Francijas "Guerenets", Spānijas "Alumbrados", pat līdz Kārlim Marksam un revolūcijai Krievijā.

-   Vēsturei piemīt paradums atkārtodes.

-    Labi. Gribi ko svaigāku? Uzmet aci! "Illuminati" pieminēta nesenā "Wall Street journal" rakstā.

Tas piesaistīja Makrijas uzmanību.

-   Pat "journal!

-    Uzmini, kas patlaban ir populārākā interneta datorspēle Amerikā?

-    "Piespraud asti Pamelai Andersonei"?

-Gandrīz. To sauc ""Illuminati": Jaunā pasaules kārtība".

Makrija pameta skadenu Glikam pār plecu uz anotāciju. ""Steve Jackson Games" radījusi hitu… Kvazivēsturisks piedzīvojums, sena sātanistu brālība no Bavārijas uzsāk cīņu, tiecoties sagrābt varu pār visu pasauli. Meklējiet internetā, adrese…" Makri- jai sametās šķērma dūša, un viņa iztaisnoja muguru.

-   Kas šiem "Illuminati" večiem ir pret kristietību?

-    Ne jau tikai pret kristietību, - Gliks sacīja. - Pret reliģiju vispār. - Gliks atlieca galvu un pasmīnēja. - Lai gan, spriežot pēc tā, ko nupat dzirdēju pa telefonu, viņu sirdīs Vatikānam nudien ir atvēlēta īpaša vieta.

-    Klau, liecies mierā! Tu taču no tiesas nedomā, ka zvanītājs ir tas, par ko uzdodas!

-    "Illuminati" ziņnesis? Gatavojas nogalināt četrus kardinālus? - Gliks smaidīja. - Es no visas sirds ceru, ka tā ir.

64

Taksometrs, kurā sēdēja Lengdons un Vitorija, veica jūdzes sprintu pa plato Via della Scrofa nepilnas pusotras minūtes laikā. Auto, strauji bremzēdams, apstājās Piazza del Popolo dienvidu pusē mazliet pirms astoņiem. Lengdonam nebija nevienas liras, tāpēc viņš pārmaksāja šoferim ar ASV dolāriem un kopā ar Vitoriju izlēca no mašīnas. Laukumā valdīja klusums, vienīgi pie populārās ielas kafejnīcas "Rosati Cafй" - iemīļotas itāliešu literātu pulcēšanās vietas - atskanēja dažu vietējo iedzīvotāju smiekli. Gaisā vēdīja espresso un smalkmaizīšu smarža.

Lengdons vēl nebija īsti atguvies pēc Panteonā pieļautās kļūdas, tomēr, pārlaizdams klajumam paviršu skatienu, juta, ka sestais prāts viņu it kā nomierina. Laukums šķita nemanāmi piepildīts ar norādījumiem uz "llluminati". Tam ne tikai bija precīza elipses forma, bet arī pašā vidū slējās augsts ēģiptiešu obelisks - četrstūraina akmens kolonna ar īpatnu piramīdas veidā izgrebtu galotni. Obeliski, Romas impērijas sirotāju laupījumi, bija redzami visā pilsētā - simbolu pētnieki tos dēvēja par izstieptām piramīdām -, un to smailes, svēto piramidālo formu pagarinājumi, ietiecās debesīs.

Tomēr, skatienam kāpjot augšup pa monolītu, Lengdona uzmanību saistīja kas cits. Kaut kas vēl izcilāks.

-   Mēs esam īstajā vietā, - viņš klusi sacīja, pēkšņi jūtoties neaizsargāts. - Paskaties! - Lengdons norādīja uz impozanto Porta del Popolo - augstu akmens arku laukuma tālākajā galā. Velvētā būve jau gadsimtiem ilgi slējās laukuma malā. Arkas pašā vidū, augstākajā punktā, bija simbolisks gravējums. - Tev tas neko neatgādina?

Vitorija palūkojās uz milzīgo grebumu.

-   Mirdzoša zvaigzne virs trīsstūrveida akmeņu krāvuma?

Lengdons papurināja galvu.

-    Apgaismības avots virs piramīdas.

Vitorija pagriezās, strauji ieplešot acis.

-    Kā… Savienoto Valstu lielais zīmogs?

-Tieši tā. Masonu simbols uz dolāra naudaszīmes.

Vitorija dziļi ieelpoja un pārlaida laukumam acis.

-   Tā, kur ir tā nolāpītā baznīca?

Santa Maria del Popolo baznīca kā nomaldījies karakuģis stāvēja ieslīpi laukuma dienvidaustrumu stūrī uzkalna pakājē. Augsto vienpadsmitā gadsimta akmens būvi vēl lempīgāku padarīja sastatnes, kas aizsedza tās fasādi.

Lengdona domas kūņojās gluži kā miglā. Traucodes uz celtni, viņš ar nedcību uzlūkoja dievnamu. Vai tiešām tā sienās pēc brīža norisināsies slepkavība? Viņš vēlējās, kaut Oliveti pasteigtos. Ierocis kabatā spieda.

Kāpnes uz baznīcas parādes durvīm bija ventaglio - aicinošas, izbūvētas vēdekļveidā, - paradoksāli, jo tās aizšķērsoja sastatnes, celtniecības' aprīkojums un uzraksts, kas brīdināja: COSTRUZIONE. NON ENTRARE.

Lengdons aptvēra, ka baznīca, kas slēgta uz restaurācijas laiku, nodrošina slepkavam pilnīgu noslēgtību. Nepavisam kā Pan- teonā. Šeit nekādi pārdabiski triki nebija vajadzīgi. Vienīgi jāizprāto, kā iekļūt.

Vitorija bez kavēšanās ieslīdēja starp steķiem un devās augšā pa kāpnēm.

-   Vitorija! - Lengdons brīdinoši iesaucās. - Ja viņš vēl tur ir…

Vitorija nelikās dzirdam. Viņa uzgāja pa galveno portiku un

nonāca pie vienīgajām koka durvīm baznīcas sienā. Lengdons steidzās pa kāpnēm viņai pakaļ. Pirms viņš paspēja bilst kaut vārdiņu, Vitorija satvēra rokturi un pavilka. Lengdons aizturēja elpu. Durvis nepadevās.

-Jābūt vēl kādām durvīm, - Vitorija ieteicās.

-   Iespējams, - sacīja Lengdons un izelpoja, - taču pēc brīža būs klāt Oliveti. Iet iekšā ir bīstami. Mēs varam piesegt baznīcu no šīs vietas līdz…

Vitorija, acīm zibot, pagriezās.

-   Ja baznīcā ir vēl viena ieeja, tad ir vēl viena izeja. Ja tas vīrietis pazudīs, mēs esam fungito.

Ar Lengdona itāliešu valodas zināšanām pietika, lai saprastu, ka viņai ir taisnība.

Iela baznīcas labajā pusē bija šaura un tumša, abās malās slējās augstas sienas. Smirdēja pēc urīna - ikdienišķs aromāts pilsētā, kur bāru un sabiedrisko tualešu attiecība bija divdesmit pret vienu.

Lengdons un Vitorija iesteidzās dvakojošā pustumsā. Viņi bija nogājuši kādus piecpadsmit jardus, kad Vitorija parāva Leng- donu aiz rokas.

Ari Lengdons tās ieraudzīja. Netālu priekšā vīdēja pieticīgas koka durvis ar smagām virām. Lengdons uzreiz noprata, ka tā ir parastā porta sacra - garīdznieku privātā ieeja. Lielākā daļa šādu durvju jau gadiem ilgi netika izmantotas. Tuvu sabūvēto ēku un ierobežotās vietas pēc sāndurvis vērās uz neērtām šķērsielām.

Vitorija pieskrēja pie durvīm, apstājās un blenza uz rokturi, acīmredzami samulsusi. Lengdons nostājās viņai aiz muguras un aplūkoja savdabīgo, barankai līdzīgo riņķi.

-   Gredzens, - Lengdons čukstēja. Viņš pasniedzās, rāmi saņēma riņķi rokās un pavilka uz savu pusi. Atskanēja klikšķis. Vitorija pamīņājās, piepeši juzdamās neomulīgi. Lengdons lēni pagrieza gredzenu pulksteņa rādītāja virzienā. Tas viegli pavirzījās par trīssimt sešdesmit grādiem, nesastopot pretestību. Lengdons sarauca pieri un pagrieza pretējā virzienā, taču iznākums bija tāds pats.

Vitorija palūkojās tālāk ieliņā.

-    Kā tu domā, vai ir vēl kādas durvis?

Lengdons par to šaubījās. Vairākums renesanses laikmeta katedrāļu bija projektētas kā savdabīgi cietokšņi - gadījumā, ja pilsētai uzbrūk ienaidnieks. Tām būvēja pēc iespējas mazāk durvju.

-   Ja šeit ir vēl kāda ieeja, - viņš sacīja, - tā visticamāk atrodas baznīcai otrā pusē - drīzāk bēgšanas ceļš, nevis ieeja.

Vitorija jau steidzās tālāk.

Lengdons sekoja viņai dziļāk šķērsielā. Abās pusēs pret debesīm slējās augstas sienas. Kādas baznīcas zvans sāka sist astoņi…

Roberts Lengdons nedzirdēja, kad Vitorija viņu sauca pirmo reizi. Viņš bija nostājies pie restota vitrāžas loga un centās ielūkoties dievnamā.

-    Robert! -Vitorija skaļi čukstēja.

Lengdons pagrieza galvu. Vitorija stāvēja ielas galā, māja ar roku un norādīja uz ieliņu, kas veda aiz baznīcas. Lengdons negribīgi piesteidzās viņai klāt. Gar sienas pamatni stiepās akmens valnis, kas slēpa kaut ko līdzīgu šaurai grotai - vai norobežotam gaitenim, kas ielocījās baznīcas pamatos.

-   Ieeja? - Vitorija prašņāja.

Lengdons pamāja ar galvu. Vispār jau izeja, bet neieslīgsim sīkumos.

Vitorija notupās un ielūkojās tunelī.

-    Paraustīsim durvis. Jāpārbauda, vai tās ir vajā.

Lengdons atvēra muti, lai protestētu, taču Vitorija satvēra

viņu aiz rokas un ievilka ailā.

-    Pagaidi! - Lengdons sacīja.

Vitorija nepacietīgi pagriezās pret viņu.

Lengdons nopūtās.

-   Es iešu pirmais.

Vitorija izskatījās pārsteigta.

-    Atkal bruņnieciskums?

-   Skaistumam vecums jālaiž pa priekšu.

-   Tas bija kompliments?

Lengdons pasmaidīja un tumsā paspraucās viņai garām.

-    Pa kāpnēm ej uzmanīgi!

Viņš lēnām virzījās tumsā, velkot vienu roku pa sienu. Pirkstgali juta aso akmens virsmu. Lengdonam atmiņā atausa antīkais mīts par Daidalu - virzoties pa Mīnotaura labirintu, jauneklis turēja vienu roku uz sienas, apzinādamies, ka atradīs ceļu laukā, ja ne uz brīdi neatraus roku no sienas. Lengdons kustējās uz priekšu, nebūdams īpaši pārliecināts, ka vēlas nonākt līdz galam.

Tunelis mazliet sašaurinājās, un Lengdons pagausināja soli. Viņš juta, ka Vitorija nāk cieši aiz muguras. Siena aizliecās pa kreisi, un tunelis pārvērtās pusapaļā alkovā. Savādi - priekšā vīdēja vāra gaismiņa. Lengdons tumsā manīja smagu koka durvju kontūras.

-    Ak! - viņš izdvesa.

-    Aizslēgtas?

-    Bijušas aizslēgtas.

-    Bijušas? - Vitorija nostājās viņam blakus.

Durvis bija mazliet pavērtas, no otras puses tās apspīdēja vājas gaismas strēmeles… Viras bija sašķaidītas ar lauzni, kas palicis ietriekts kokā.

Viņi mirkli stāvēja klusēdami. Tad Lengdons tumsā sajuta Vitorijas roku sev uz krūtīm. Tā paslīdēja zem žaketes.

-   Rāmu garu, profesor, - viņa čukstēja. - Es tikai ņemu pistoli.

Tajā brīdī Vatikāna muzejā šveiciešu gvardu operatīvā grupa izklīda visos virzienos. Muzejs grima tumsā, un gvardiem uz acīm bija ASV jūras kājnieku infrasarkano staru brilles. Ar tām viss izskatījās ērmīgi zaļš. Gvardiem bija austiņas, kas pieslēgtas pie antenai līdzīga detektora, kuru viņi vienmērīgi slidināja sev priekšā, - ar šo pašu aparatūru gvardi divreiz nedēļā pārstaigāja Vatikānu, meklējot elektroniskās noklausīšanās ierīces. Gvardi virzījās sistemātiski, ieskatījās aiz statujām, nišās, skapjos, zem mēbelēm. Tiklīdz antenas uztvers kaut niecīgāko magnētisko lauku, tās signalizēs.

Tomēr šovakar tās neuztvēra nekā nolasāma.

65

Santa Maria del Popolo baznīcas iekšiene bija nespodras gaismas apspīdēts drūms dobums. Tā vairāk atgādināja nepabeigtu met- rostaciju, nevis katedrāli. Galvenā svētnīca bija īsts būvlaukums - izārdīts grīdas segums, ķieģeļu plātnes, zemes uzkalniņi, ķerras un pat aprūsējis ekskavators. No grīdas pacēlās milzu kolonnas, kas balstīja velvēto jumtu. Maigajā gaismiņā, kas ieplūda caur logu vitrāžām, gurdi laidelējās putekļi. Lengdons kopā ar Vitoriju stāvēja zem plašās Finturikjo freskas un pētīja uzšķērsto dievnamu.

Nekas nekustējās. Nāves klusums.

Vitorija bija izstiepusi pistoli sev priekšā abās rokās. Lengdons ieskatījās pulkstenī - četras pāri astoņiem. Mēs esam prātu zaudējuši! Nākt te iekšā, viņš domās šausminājās. Tas ir pārāk bīstami! Tomēr Lengdons zināja - ja slepkava bija baznīcas iekšienē, viņš varēja iziet ārā pa jebkurām durvīm un nozust. Vienīgā iespēja bija notvert to iekšpusē… tas ir, ja slepkava vēl te bija. Lengdons juta vainas apziņu par misēkli, kas bija aizkavējis visus pie Panteona. Viņš nevarēja atjauties uzstāt, lai tiktu ievērota piesardzība; viņš bija tas, kurš iedzinis visus šajā stūrī.

Vitorija izmisīgi paskatījās visapkārt.

-    Kur ir tā Kidži kapela? - viņa čukstēja.

Lengdons caur spokaino krēslu lūkojās uz katedrāles tālāko sienu un nopētīja sānu sienas. Pretēji vispārpieņemtajam uzskatam renesanses laikmeta katedrālēs vienmēr bija vairākas kapelas, un milzīgajās katedrālēs, piemēram, Parīzes Dievmātes katedrālē, tādu bija dučiem. Kapelas drīzāk bija dobumi, nevis telpas, - baznīcas sienā ierīkotas pusapaļas nišas, kurās atradās šķirsti.

Nelāgas ziņas, Lengdons prātoja, ieraudzīdams abās sienās pa četriem padziļinājumiem. Kopā astoņas kapelas. Astoņas nemaz nebija pārmērīgi daudz, taču dobumi restaurācijas darbu dēļ bija aizklāti ar milzīgām plastmasas plēvēm - caurspīdīgie aizsegi acīmredzot bija domāti, lai nelaistu putekļus apbedījuma vietās alkovos.

-   Jebkura no šīm aizsegtajām nišām var būt īstā, - Lengdons skaļi gudroja. - Tikai, ieskatodes katrā, iespējams uzzināt, kura ir Kidži kapela. Tas būtu labs iemesls pagaidīt Oliv…

-    Kas ir otrā apsīda kreisajā pusē? - Vitorija jautāja.

Lengdons uzmeta viņai skatienu, pārsteigts par viņas arhitektūras terminu zināšanām.

-   Otrā apsīda pa kreisi?

Vitorija norādīja uz sienu viņiem aiz muguras. Akmenī bija iestiprināta dekoratīva flīze, kurā bija iegravēts tas pats simbols, ko viņi pamanīja iepriekš, - mirdzoša zvaigzne un zem tās piramīda. Nokvēpusi plāksnīte vēstīja:

ALEKSANDERA KIDŽI ĢERBONIS.

VIŅA KAPS ATRODAS ŠAJĀ KATEDRĀLĒ OTRAJĀ APSĪDĀ PA KREISI

Lengdons palocīja galvu. Kidži ģerbonis bijis piramīda un zvaigzne? Viņš piepeši pieķēra sevi prātojam, vai bagātais patrons Kidži arī bijis "Illuminati" biedrs. Viņš pamāja Vitorijai.

-    Labi darīts, Nensija Drū.

-Kas?

-   Nekas. Es…

Dažu jardu attālumā uz grīdas noklabēja metāls. Klaudziens atbalsojās visā dievnamā. Lengdons aizvilka Vitoriju aiz kolonnas, un viņa, naski pavērsusi pistoli trokšņa virzienā, to saspringti turēja. Klusums. Viņi gaidīja. Atskanēja vēl viens troksnis, tāda kā čaboņa. Lengdons aizturēja elpu. Es nedrīkstēju pieļaut, ka mēs nākam te iekšā! Troksnis virzījās tuvāk - saraustīta šļūkšana, kādu rada cilvēks, pievelkot klibu kāju. Negaidīti pie kolonnas pamatnes redzeslokā uzradās objekts.

-   Figlio di puttana!44 - Vitorija pusbalsī nolādējās, atlecot atpakaļ. Lengdons atkāpās reizē ar viņu.

Blakus kolonnai, velkot papīrā ietītu sendviču, kūņojās milzīga žurka. Ieraudzīdams cilvēkus, radījums apstājās un labu brīdi glūnēja Vitorijas pistoles stobrā, bet tad, acīmredzami neaizkustināts, turpināja stīvēt savu ieguvumu uz nišu.

-    Lai velns… - Lengdons noelsās, sirdij dauzoties.

Vitorija nolaida ieroci un žigli atguva garīgo līdzsvaru. Lengdons pablenza gar kolonnu un ieraudzīja uz grīdas izgāztu strādnieka pusdienu kārbiņu - acīmredzot attapīgais grauzējs bija to nogrūdis no ekskavatora.

Lengdons vēroja katedrāli, gaidot, vai nepamanīs kādu kustību.

-Ja tas vīrietis ir te, viņš katrā ziņā to dzirdēja. Vai tu tiešām negribi pagaidīt Oliveti? - viņš čukstēja.

-   Otrā apsīda pa kreisi, - Vitorija atkārtoja. - Kur tas ir?

Lengdons negribīgi pagriezās un centās orientēties. Katedrāļu terminoloģija atgādināja režisora rīkojumus - absolūti pretēji intuīcijai. Viņš nostājās ar seju pret galveno altāri. Skatuves vidus. Tad pameta ar īkšķi pār plecu.

Abi pagriezās un lūkojās virzienā, kurā viņš bija rādījis.

Izskatījās, ka Kidži kapela atrodas trešajā no četriem alko- viem viņiem pa labi. Lengdons un Vitorija stāvēja pareizajā baz-

nlcas pusē. Sliktās ziņas bija tādas, ka viņi bija nepareizajā galā. Viņiem vajadzēs iet cauri visai katedrālei garām trim citām kapelām, un visas, tāpat kā Kidži kapela, bija aizklātas ar caurspīdīgiem plastmasas plīvuriem.

-   Neskrien! - Lengdons rīkoja. - Es iešu pirmais.

-   Neies krastā.

-   Es biju tas, kurš salaida visu grīstē Panteonā.

Viņa pagriezās.

-   Bet es esmu tā, kam ir ierocis.

Vitorijas acīs Lengdons redzēja viņas patiesās domas… Es esmu tā, kas zaudēja tēvu. Es esmu tā, kas palīdzēja radīt masu iznīcināšanas ieroci. Tā tēvaiņa ceļgala kauliņi pieder man…

Lengdons apzinājās, ka iebilst būtu veltīgi, un ļāva viņai iet, pats piesardzīgi virzīdamies līdzās gar bazilikas austrumu malu. Ejot garām pirmajam aizklātajam alkovam, Lengdons saspringa, jūtoties kā ireālas TV spēles dalībnieks. Es izvēlos aizkaru numur trīs, viņam iešāvās prātā.

Baznīcā valdīja klusums, jo biezās akmens sienas apslāpēja jebkuras ārpasaules skaņas. Steidzodes garām kapelai pēc kapelas, aiz čaukstošās plastmasas kā rēgi vīdēja bālas cilvēkiem līdzīgas aprises. Marmora statujas, Lengdons domāja, cerot, ka nekļūdās. Pulkstenis rādīja sešas pāri astoņiem. Vai slepkava bijis punktuāls un izzadzies ārā, pirms Lengdons ar Vitoriju iegāja dievnamā? Vai viņš tomēr vēl atrodas te? Lengdons nesaprata, kuram variantam ticēt.

Viņi pavirzījās garām otrajai apsīdai, kas draudīgi rēgojās palēnām dziestošajā gaismā. Šķita, ka nakts iestājas pārāk strauji, un šo sajūtu vēl pastiprināja caur logu vitrāžām krītošā pelēcīgā krēsla. Ejot garām plastmasas aizkaram, tas piepeši uzbangoja, it kā caurvēja plandīts. Lengdons prātoja, vai kāds atvēris baznīcas durvis.

Vitorija palēnināja soli, samanot priekšā trešo nišu. Viņa turēja ieroci izstieptās rokās, ar galvas mājienu norādot uz vertikālu akmens plāksni blakus apsīdai. Granīta plāksnē bija iegravēti divi vārdi.

CAPELLA CHIGI

Kidži kapela. Lengdons pamāja ar galvu. Viņi bez skaņas virzījās uz ailas stūri, tad nostājās aiz platas kolonnas. Vitorija iegrūda pistoli spraugā starp plastmasas aizkaru un sienu, ar žestu pavēlēdama Lengdonam atvilkt pārsegu.

īstais brīdis skaitīt lūgšanas, Lengdons iedomājās, nelabprāt pasniegdamies pāri Vitorijas plecam, un, cik vien rūpīgi iespējams, sāka vilkt sāņus pārsegu. Tas pabīdījās collu un tad skaļi nočaukstēja. Abi sastinga. Klusums. Pēc brīža Vitorija lēni paliecās uz priekšu un ielūkojās pa šauro spraugu iekšā. Lengdons pavērās viņai pār plecu.

Uz mirkli abi aizturēja elpu.

-    Tukšs, - Vitorija beidzot ierunājās un nolaida šaujamo. - Esam nokavējuši.

Lengdons to nedzirdēja. Viņš bija bijības pārņemts, uz mirkli it kā nokļuvis citā pasaulē. Savu mūžu viņš nebija iztēlojies šādu kapelu. No vienas malas līdz otrai apdarināta ar kastaņbrūnu marmoru, Kidži kapela lika Lengdona elpai aizraudes. Viņa ietre- nētā acs to kāri nopētīja. Tā bija tik pasaulīga, tik ļoti atgādināja zemi - itin kā pats Galilejs un "llluminati" būtu to veidojuši.

Virs galvas mirdzēja kupolveida jumols ar mirdzošu zvaigžņu lauku un septiņām astronomiskām planētām. Zemāk vīdēja divpadsmit zodiaka zīmes - pasaulīgi, astronomijā balstīti pagānu simboli. Ari zodiaks bija cieši saistits ar zemi, gaisu, uguni un ūdeni… kvadranti simbolizēja varu, intelektu, kaisli un emocijas. Zeme nozīmē varu, Lengdons atcerējās.

Zemāk uz sienas Lengdons ieraudzīja cieņas apliecinājumu četriem gadalaikiem - primavera, estate, autunno, invemo. Pavasaris, vasara, rudens, ziema. Taču vislielāko pārsteigumu izraisīja divas milzīgas statujas, kas dominēja telpā. Lengdons blenza tajās ar klusu apbrīnu. Tas nevar būt, prātā šaudījās domas. Tas gluži vienkārši nevar būt! Taču bija. Abās kapelas pusēs ideālā simetrijā bija novietotas divas desmit pēdu augstas marmora piramīdas.

-   Es nevienu kardinālu te neredzu, - Vitorija čukstēja. - Ari slepkavu ne. - Viņa pavilka nost plastmasas aizkaru un iegāja iekšā.

Lengdons nespēja novērsies no piramīdām. Kādēļ gan kristiešu kapelā izvietotas piramīdas? Neticami, bet fakts - tas vēl nebija viss. Katras piramīdas fasādē pašā vidū bija iestiprināts zelta medaljons… medaljons, kādus Lengdonam bija reti gadījies skatīt… nevainojama elipse. Pulētie diski mirguļoja rietošās saules gaismā, kas sijājās caur kupolu. Galileja elipses? Piramīdas? Zvaigznēm nosēts jutnols? Šajā telpā bija vairāk norāžu uz "llluminali" nekā jebkurā istabā, kādu spētu safabricēt Lengdona prāts.

-    Robert! - Vitorija iesaucās aizlūstošā balsī. - Skaties!

Lengdons apsviedās, atgriežoties realitātē, un paskatījās uz

grīdu, kur norādīja Vitorija.

-    Velns un elle! - viņš iekliedzās, atsprāgdams atpakaļ.

No grīdas viņiem pretī ņirdza skeleta atveids - smalka, detalizēta marmora mozaīka, kas attēloja "bēgošu nāvi". Skeletam rokās bija plāksne, uz kuras attēlota tāda pati piramīda un zvaigznes, kādas viņi bija redzējuši ārpusē. Taču ne jau zīmējums lika Lengdona asinīm sastingt. Mozaīka bija uztupināta uz apaļa akmens, cupermento, kas bija izcelts no grīdas kā kanalizācijas lūkas vāks un pabīdīts sāņus, atklājot tumšu atveri grīdā.

-   Dēmona robs! - Lengdons ieelsās. Aizrāvies, apjūsmodams griestus, viņš nebija pievērsis tam uzmanību. Lengdons piesardzīgi tuvojās lūkai. No tās plūda neizturama dvinga.

Vitorija ar roku aizklāja muti.

-    Che puzza!45

-    Līķa gāze, - Lengdons attrauca. - Irstošu kaulu izdalīts aromāts. - Elpodams caur piedurkni, viņš noliecās un ieskatījās caurumā. Tumsa. - Es nenieka neredzu.

-    Tu domā, ka tur lejā kāds ir?

-   To nav iespējams noskaidrot.

Vitorija norādīja uz atveres tālāko malu, kur dzīlē nolaidās pieslienamās koka kāpnes.

Lengdons papurināja galvu.

-    Ne velna!

-   Varbūt starp darbarīkiem atradīsies kabatas lukturītis. - Izklausījās, ka Vitorija kāro atrast iemeslu, lai attālinātos no dvakas. - Es pameklēšu.

-   Uzmanīgi! - Lengdons brīdināja. - Mēs nevaram droši zināt, vai liasasins…

Bet Vitorija jau bija prom.

Viena mērķtiecīga sieviete, Lengdons nobrīnījās.

Pagriežoties pret bedri, viņam no izgarojumiem sareiba galva. Aizturējis elpu, Lengdons pārkāra galvu pāri malai un ielūkojās dziļi tumsā. Kad acis aprada, viņš pamazām saskatīja aprises. Izskatījās, ka bedre pāraug nelielā kambari. Dēmona robs. Viņš prātoja, cik Kidži paaudzes bez ceremonijām iemestas šeit iekšā. Lengdons aizvēra acis un gaidīja, līdz sašaurināsies zīlītes un viņš varēs labāk redzēt tumsā. Kad viņš no jauna atvēra acis, lejā pavīdēja sakņupis, bāls, tikko saskatāms stāvs. Lengdons nodrebēja, taču apvaldīja vēlēšanos parauties atpakaļ. Vai man rādās? Vai tas ir līķis? Stāvs izgaisa. Lengdons no jauna aizvēra acis un pagaidīja ilgāk, lai skatiens uztvertu pat vārāko gaismiņu.

Lēnām uzmācās reibonis, un domas melnumā maldījās apkārt. Vēl tikai dažas sekundes. Lengdons nebija pārliecināts, vai vainojami ieelpode izgarojumi vai tas, ka viņš bija noliecis galvu tik zemu, taču viņam sametās šķērmi ap dūšu. Kad viņš beidzot atvēra acis, pavērās nepārprotams skats.

Lengdons lūkojās uz kapenēm, kas laistījās rēgainā zilganā gaismā. Ausīs atbalsojās tikpat kā nemanāma šņācoša skaņa. Uz šahtas stāvajām sienām uzdzirkstīja gaisma. Piepeši virs viņa uzradās gara ēna. Lengdons pārsteigts atliecās.

-    Uzmanīgi! - aiz muguras kāds iesaucās.

Pirms Lengdons paspēja pagriezties, viņš sajuta asas sāpes skaustā. Apcirties viņš ieraudzīja Vitoriju, kas grozīja rokās aizdedzinātu lāpu, un tās šņācošā liesma meta zilganu gaismu kapelā.

Lengdons satvēra kaklu.

-    Ko tu, ellē, dari?

-   Es gribēju parādīt tev gaismu, - viņa attrauca. - Tu kāpies atpakaļ un uztriecies man virsū.

Lengdons pablenza uz pārnēsājamo lāpu viņas rokā.

-    Neko labāku neatradu, - viņa taisnojās. - Lukturīša nebija.

Lengdons paberzēja kaklu.

-    Nedzirdēju, ka tu pienāci.

Vitorija pasniedza viņam lāpu, viebdamās no pretīgās smakas.

-   Tavuprāt, tie izgarojumi nevar uzliesmot?

-    Cerēsim, ka ne.

Lengdons paņēma lāpu un lēnām virzījās tuvāk bedrei. Viņš piesardzīgi piegāja pie malas un iegrūda lāpu atverē, apgaismojot sānu sienu. Lengdons mēģināja uztvert kopainu. Telpa bija apaļa, aptuveni divdesmit pēdu diametrā. Trīsdesmit pēdu zemāk gaisma apspīdēja grīdu. Tā bija tumša un lāsaina. Kā zeme. Un tad Lengdons ieraudzīja ķermeni.

Instinkts lika atsprāgt atpakaļ.

-   Viņš ir te, - Lengdons sacīja, piespiezdams sevi novērsdes. Uz zemes grīdas gulēja kaut kas bālgans. - Man liekas, viņš ir izģērbts. - Atmiņā pazibēja kailais Leonardo Vētras līķis.

-   Tas ir kāds no kardināliem?

Lengdonam nebija ne jausmas, taču viņš nespēja iedomādes, kas gan cits tas varētu būt. Viņš raudzījās lejup uz bālo kontūru. Nekustīgs. Bez dzīvības. Un tomēr… Lengdons vilcinājās. Ķermeņa novietojumam piemita kaut kas dīvains. Šķita, ka tas ir…

-    Ei! - Lengdons uzsauca.

-   Tu domā, ka viņš ir dzīvs?

No lejas atbildes nebija.

-   Nekustas, - Lengdons teica. - Taču izskatās, ka viņš… - Nē, tas nav iespējams.

-    Kāds viņš izskatās? - Arī Vitorija bija pārkārusies pāri malai.

Lengdons, miegdams acis, lūkojās tumsā.

-    Izskatās, ka viņš ceļas augšā.

Vitorija aizturēja elpu un nolieca galvu zemāk, lai kaut ko redzētu. Pēc brīža viņa atkāpās.

-    Tev taisnība. Viņš ceļas augšā. Varbūt viņš ir dzīvs, un mums viņam jāpalīdz. - Viņa uzsauca: - Ei! Mi puo sentire?4b

No apsūnojošā kambara neatskanēja pat atbalss. Tikai klusums.

Vitorija devās uz ļodzīgajām kāpnēm.

-    Es kāpšu lejā.

Lengdons saķēra viņu aiz rokas.

-    Nē. Tas ir bīstami. Es iešu.

Šoreiz Vitorija nestrīdējās pretī.

66

Činita Makrija bija pārskaitusies. Viņa sēdēja pasažiera sēdeklī BBC autobusiņā, kas tukšgaitā rūca uz Via Tomacelli stūra. Gin- ters Gliks pētīja Romas karti, acīmredzot nomaldījies. Kā jau viņa bija baidījusies, Glika noslēpumainais zvanītājs bija sazinājies ar viņiem vēlreiz un nodevis sīkāku informāciju.

-   Piazza del Popolo, - Gliks sacīja. - Mēs meklējam šo laukumu. Tajā ir baznīca. Un baznīcā pierādījums.

-   Pierādījums. - Činita pārstāja spodrināt briļļu lēcas un pagriezās pret viņu. - Pierādījums, ka kardināls ir noslepkavots?

-   Tā tas cilvēks teica.

-    Un tu tici visam, ko tev saka? - Činita, kā jau nereti gadījās, vēlējās, kaut vadības groži būtu viņas rokās. Tomēr operatoriem bija jāpakļaujas katrai to žurnālistu kaprīzei, kuriem viņi filmēja materiālu. Ja Ginters Gliks vēlas pārbaudīt kuslu, pa telefonu saņemtu informāciju, Makrijai jābūt viņa ķēdes sunītim.

Makrija palūkojās uz Gliku, kas, sakodis zobus, sēdēja šofera krēslā. Makrija sprieda, ka viņa vecāki droši vien bijuši vīlušies komiķi, ja jau nosaukuši viņu par Ginteru Gliku. Nav brīnums, ka puisis vienā laidā tiecas kaut ko pierādīt. Tomēr, par spīti viņa kaitinošajai dedzībai gūt ievērību… Gliks bija jauks… tipiski bāls, uzskrūvējies, bet savā ziņā šarmants britu vīrietis. Kā ar litiju sabarots Hjū Grānts.

-   Vai mums nevajadzētu atgriezties Svētā Pētera laukumā? - Makrija vaicāja, cik vien pacietīgi spēja. - Mēs to noslēpumaino baznīcu varam izpētīt vēlāk. Konklāvs sāka vēlēšanas pirms stundas. Ja nu kardināli nonāk pie lēmuma mūsu prombūtnes laikā?

Gliks nelikās dzirdam.

-    Manuprāt, šeit jāgriež pa labi. - Viņš pašķieba karti, joprojām to pētīdams. - Jā, es nogriežos pa labi… un tad uzreiz pa kreisi. - Viņš pagrieza stūri un lēnām izbrauca uz šaurās ieliņas.

-   Uzmanies! - Makrija iekliedzās. Viņa bija videotehniķe, un redze viņai bija laba. Par laimi, ari Gliks bija straujš. Viņš zibenīgi nobremzēja - pie krustojuma, kur gluži kā no zila gaisa uzradās četri "Alfa Romeo" automobiļi un pašāvās garām kā vējš. Pēc tam mašīnas spēji bremzēja, samazinādamas ātrumu, un vienu kvartālu tālāk strauji nogriezās pa kreisi, braukdamas tieši pa to ceļu, kuru bija izvēlējies Gliks.

-   Maniaki! - Makrija iespiedzās.

Gliks bija iztrūcies.

-   Tu redzēji?

-Jā, redzēju! Gandrīz mūs nobrauca!

-    Nē, es par mašīnām, - Gliks sacīja, piepeši aizrāvies. - Tās visas bija vienādas.

-   Tātad maniaki, kam trūkst iztēles.

-    Un mašīnas bija pilnas.

-    Nu un?

-   Četras vienādas mašīnas, katrā pa četriem pasažieriem.

-   Vai nekad neesi dzirdējis par kopīgu braukšanu uz darbu?

-    Itālijā? - Gliks pārlaida skatienu krustojumam. - Šeit cilvēki pat nav dzirdējuši par bezsvina benzīnu! - Viņš nospieda akseleratora pedāli un trenca busiņu pakaļ mašīnām.

Makrija atkrita sēdeklī.

-    Ko tu dari, sasodīts?

Gliks strauji nogriezās pa kreisi - pakaļ "Alfa Romeo".

-    Man ir tāda sajūta, ka mēs neesam vienīgie, kas šajā brīdī dodas uz baznīcu.

67

Nokāpšana lejā bija lēna.

Lengdons pakāpienu pēc pakāpiena devās lejup pa čīkstošajām kāpnēm… aizvien dziļāk un dziļāk zem Kidži kapelas grīdas. Tieši dēmona robā, viņš nodomāja. Lengdons atradās ar seju pret sienu, ar muguru pret kambari un prātoja, cik vēl tumšu vietu šī diena sagādās. Kāpnes pie katra soļa ievaidējās, un kodīgā pūstošas miesas un mitruma smaka smacēja. Lengdons prātoja, kur gan, ellē, iesprūdis Olived.

Vitorijas aprises virs galvas vēl bija redzamas - viņa turēja lāpu atverē, apgaismojot Lengdonam ceļu. Nolaižoties dziļāk tumsā, zilganā gaisma no augšas palēnām dzisa. Vienīgais, kas pieņēmās spēkā, bija dvinga.

Pēc divpadsmit pakāpieniem Lengdona kāja trāpīja uz satrunējuša, slidena šķērskoka, un viņš sagrīļojies pieplaka pie kāpnēm, aptverdams tās ar apakšdelmiem, lai nenozveltos uz grīdas. Lādēdams nobrāzumus, kas sāpīgi pulsēja rokās, viņš turpināja ceļu lejup.

Pēc trim pakāpieniem Lengdons atkal gandrīz nokrita, taču šoreiz misēkli izraisīja nevis pakāpiens, bet baiļu šautra. Kāpjot lejā, viņš bija ticis līdz iedobumam sienā un piepeši nonācis aci pret aci ar galvaskausiem. Kampdams pēc elpas un lūkodamies visapkārt, Lengdons atskārta, ka šajā augstumā sienā ir plauktiem līdzīgas iedobes - apbedījuma nišas, kas bija stāvgrūdām pilnas ar skeledem. Fosforescējošā gaismā visapkārt plaiksnīja baisa tukšu acu dobumu un irstošu ribu kolāža.

Skeleti uguns gaismā. Viņš sāji novaikstījās, atskāršot, ka interesantas sagadīšanās pēc pirms mēneša pārcietis līdzīgu vakaru. Vakaru ar kauliem un liesmām. Ņujorkas Arheoloģijas muzeja labdarības vakariņas sveču gaismā - laša flambe brontozaura skeleta paēnā. Lengdons tur bija ieradies pēc Rebekas Strausas ielūguma - Rebeka, izbijusi modele, tagad strādāja "The Times" par mākslas kritiķi un bija īsts melna samta, samērā manāmi uzlabotu krūšu un cigarešu virpulis. Pēc vakariņām Rebeka bija divreiz piezvanījusi. Lengdons nebija atbildējis ar to pašu. Džentlmeņi tā nedara, viņš sevi izbāra, prātodams, cik ilgi Rebeka Strausa izturētu šādā smirdošā bedrē.

Lengdons ar atvieglojumu juta, ka pēc pēdējā pakāpiena seko čagana zeme. Zem kurpēm tā šķita mitra. Mierinādams sevi, ka sienas ap viņu nesakļausies, Lengdons pagriezās pret kapenēm. Telpa bija apaļa, aptuveni divdesmit pēdu diametrā. Atkal elpodams caur piedurkni, Lengdons pievērsa skatienu cilvēkam. Pustumsā vīdēja neskaidrs siluets. Balts, patukls stāvs, kas lūkojās citā virzienā. Nekustīgs. Kluss.

Tumsā ejot tam tuvāk, Lengdons pūlējās apjēgt, ko redz savā priekšā. Vīrietis bija pavērsis muguru Lengdonam, un viņa seja nebija redzama. Izskatījās, ka šis cilvēks patiešām stāv.

-   Ei! - Lengdons cauri piedurknei norīstījās. Nekā. Ticis tuvāk, viņš saskatīja, ka vīrietis ir ļoti īsa auguma. Pārāk īsa…

-   Kas tur notiek? - Vitorija no augšas uzsauca, pavirzot gaismu.

Lengdons neatbildēja. Viņš bija pietiekami tuvu, lai saskatītu visu. Riebumā nodrebējis, Lengdons saprata. Šķita, kambaris sakļaujas ap viņu. No zemes kā dēmons iznira vecs vīrs… puse no viņa. Vīrs bija līdz jostasvietai ierakts zemē. Izģērbts kails. Rokas sasietas uz muguras ar sarkanu kardināla stolu. Vīrs bija nostādīts vertikāli, ļengans, mugura izliekusies gluži kā atbaidošs boksa maiss. Galva atgāzta, acis pavērstas augšup, it kā lūdzot palīdzību Dievam.

-    Viņš ir miris? - Vitorija sauca.

Lengdons pievirzījās cilvēkam tuvāk. Virn paša labā es ceru, ka miris. No dažu pēdu attāluma Lengdons ielūkojās augšup pavērstajās acīs. Tās bija izspiedušās uz āru, zilas un asinīm pielijušas. Lengdons pieliecās tuvāk, lai paklausītos elpu, taču atsprāga atpakaļ.

-    Dieva vārdā!

-    Kas tur ir?

Lengdons norīstījās.

-    Miris viņš tiešām ir. Un nāves cēlonis… - Skats bija šaušalīgs. Vīrieša mute bija pieblīvēta ar zemi. - Kāds piestampājis viņam rīkli ar smiltīm. Viņš ir nosmacis.

-   Smiltis? - Vitorija pārjautāja. - Tā būtu… zeme?

Lengdons tikai tagad aptvēra. Zeme. Viņš gandrīz bija aizmirsis. Degzīmes. Zeme, gaiss, uguns, ūdens. Slepkava bija draudējis iededzināt upuros senos zinātnes elementus. Pirmais elements bija zeme. Kur Santi zemes kaps. Apdullis no izgarojumiem, Lengdons meta riņķus līķa priekšā. Simbolu pētnieks viņā iedomājās mākslinieciskās grūtības šā vārda ambigrammas radīšanā. Zeme? Kādā veidā? Jau nākamajā brīdī viņš to ieraudzīja. Prātā atausa gadsimtiem ilgā "llluminati" leģenda. Zīme uz kardināla krūtīm suloja. Apsvilinātā miesa bija nomelnējusi. La lingua pura…

Lengdons lūkojās zīmē, līdz telpa sāka griezties.

- Earth, - viņš čukstēja, pieliekdams galvu, lai varētu aplūkot vārdu augšpēdus. - Zeme.

Un tad līdz ar šausmu uzplūdiem Lengdonam ienāca prātā: būs vēl trīs.

68

Par spīti maigajai sveču gaismas spozmei Siksta kapelā, kardināla Mortati nervi bija saspīlēti. Konklāva darbs oficiāli bija sācies. Un tas bija sācies pagalam neveiksmīgi.

Pirms pusstundas, tieši noliktajā laikā, kapelā bija ienācis kambarkungs Karlo Ventreska. Viņš piegāja pie priekšējā altāra un noturēja atklāšanas lūgšanu. Pēc tam, nolaidis rokas gar sāniem, uzrunāja kardinālus tik tieši, cik vien Mortati bija dzirdējis kādu runājam no Siksta kapelas altāra.

-   Jums ir labi zināms, ka mūsu četri preferiti nav ieradušies, - kambarkungs sacīja. - Viņa Svētības nelaiķa pāvesta vārdā es jūs lūdzu uzsākt konklāva darbu kā parasti… ar ticību un mērķi. Lai jums acu priekšā ir vienīgi Dievs. - Tad viņš pagriezās, lai dotos prom.

-    Bet kur viņi ir? - kāds kardināls iesaucās.

Kambarkungs mirkli klusēja.

-   To es patiešām nezinu teikt.

-    Kad viņi atgriezīsies?

-   To es patiešām nezinu teikt.

-   Vai viņi ir sveiki un veseli?

-   To es patiešām nezinu teikt.

-   Vai viņi atgriezīsies?

Sekoja ilgs klusuma brīdis.

-   Stiprinieties ticībā! - kambarkungs novēlēja. Un izgāja no telpas.

Siksta kapelas durvis, kā prasīja tradīcija, aizzīmogoja no ārpuses ar divām smagām ķēdēm. Pie durvīm gaitenī sardzē stāvēja četri šveiciešu gvardi. Mortati bija zināms, ka tagad durvis pirms jauna pāvesta ievēlēšanas atvērtu tikai tad, ja kāds kapelā piepeši justos līdz nāvei slims vai arī ja ierastos preferiti. Mortati lūdza Dievu, kaut notiktu otrais, kaut arī spazmas kuņģī pauda, ka viņā šādas pārliecības nav.

Sāksim darbu kā parasti, Mortati nolēma. Viņu stiprināja apņēmība, ko viņš bija dzirdējis kambarkunga balsī. Mortati izsludināja balsošanas sākumu. Kas cits viņam atlika?

Sagatavošanās rituāli pirms pirmās balsošanas aizņēma veselu pusstundu. Mortati pacietīgi gaidīja pie galvenā altāra, kamēr ikviens kardināls vecuma secībā bija pienācis klāt un veicis noteikto vēlēšanu procedūru.

Visbeidzot pie altāra bija pienācis pēdējais kardināls un nomedes ceļos.

-    Es piesaucu par liecinieku, - pasludināja kardināls gluži tāpat kā visi iepriekšējie, - Kristu To Kungu, kas apliecinās, ka mana balss ir nodota par to, kuru Dieva priekšā es uzskatu par ievēlēšanas cienīgu.

Kardināls pietrausās kājās un pacēla vēlēšanu zīmi augstu virs galvas, lai visi varētu to apskatīt. Pēc tam viņš nolaida vēlēšanu zīmi uz altāra, kur uz milzīga kausa bija novietots šķīvis. Kardināls nolika zīmi uz šķīvja, paņēma šķīvi rokā, nolieca to sāniski un iemeta vēlēšanu zīmi kausā. Šķīvi izmantoja tādēļ, lai kāds slepeni neiemestu kausā vairākas vēlēšanu zīmes.

Nodevis savu balsi, kardināls atlika šķīvi atpakaļ uz kausa, paklanījās pret krustu un atgriezās savā vietā.

Bija nodota pēdējā balss.

Tagad laiks Mortati ķerties pie darba.

Nenoņēmis šķīvi no kausa, Mortati abus sakratīja, lai samaisītu zīmes. Tad viņš nocēla šķīvi, izvilka pirmo pa rokai pagadījušos vēlēšanu zīmi un atlocīja papīru. Tas bija tieši divas collas plats. Mortati to izlasīja skaļi, lai visi dzird.

-   Eligo in summum pontificem… - Mortati lasīja tekstu, kas bija iespiests katras vēlēšanu zīmes augšpusē. Es ievēlu par pāvestu… Tad viņš pavēstīja kandidāta vārdu, kas bija uzrakstīts zem šā teksta. Nolasījis vārdu, Mortati pacēla adatu ar ievērtu diegu un izdūra to cauri vēlēšanu zīmei, tieši cauri vārdam Eligo, un rūpīgi uzslidināja zīmi uz diega. Pēc tam viņš atzīmēja nodoto balsi žurnālā.

Mortati atkārtoja visu procedūru no jauna. Viņš izņēma no kausa vēlēšanu zīmi, nolasīja to skaļi, uzdūra uz adatas, uzbīdīja uz diega un izdarīja atzīmi žurnālā. Mortati uzreiz noprata, ka pirmā balsošana būs izgāzusies. Nebija konsensa. Septiņās vēlēšanu zīmēs bija nosaukti septiņu kardinālu vārdi. Kā jau parasts, balsotāji savu īsto rokrakstu slēpa aiz lielajiem burtiem vai ekstravagantas rakstības. Šoreiz slēpšanās bija paradoksāla, jo kardināli acīmredzami balsoja par sevi. Mortati zināja, ka šādai rīcībai nav nekāda sakara ar egocentriskām ambīcijām. Tā bija iesakņojusies sistēma. Aizsardzības manevrs. Izvairīga taktika, lai nodrošinātu, ka neviens kardināls nesaņem pietiekami daudz balsu un neuzvar… un tādējādi būtu nepieciešama vēl viena balsošana.

Kardināli gaidīja savus preferiti…

Kad pēdējā vēlēšanu zīme bija uzskaitīta, Mortati pasludināja balsošanu par "neveiksmīgu".

Kardināls paņēma diegu, uz kura bija savērtas visas vēlēšanu zīmes, un sasēja galus kopā, izveidojot apli. Tad viņš novietoja vēlēšanu zīmju gredzenu uz sudraba paplātes, pievienoja vajadzīgās ķimikālijas un pienesa paplāti pie neliela kamīna sev aiz muguras. Tur viņš aizdedzināja vēlēšanu zīmes. Papīram degot, pievienotās ķimikālijas radīja melnus dūmus. Tie plūda augšup pa dūmvadu līdz atverei jumtā un pacēlās virs kapelas visu acu priekšā. Kardināls Mortati bija nosūtījis savu pirmo vēstījumu ārpasaulei.

Pirmā balsošana. Pāvests nav ievēlēts.

69

Gandrīz nosmacis izgarojumos, Lengdons ar mokām vilkās pa kāpnēm augšup uz gaismu bedres malā. Viņš dzirdēja balsis virs galvas, taču vārdu jēgu neuztvēra. Galva reiba, un acu priekšā virmoja ainas ar apdedzināto kardinālu.

Zeme… zeme…

Velkoties augšā, Lengdonam acīs tumsa, un viņš baidījās, ka ieslīdēs nesamaņā. Kad bija atlikuši divi pakāpieni līdz augšai, viņam zuda līdzsvars. Lengdons rāvās uz augšu, cenzdamies pieķerties pie malas, taču tā bija pārāk tālu, un viņš gandrīz nokūleņoja atmuguriski tumsā. Padusē sāpīgi iedzēla, un piepeši Lengdons karājās gaisā, kājas mežonīgi kuldams virs bedres.

Divu šveiciešu gvardu sdngrās rokas, satvērušas Lengdonu zem padusēm, vilka viņu augšā. Bridi vēlāk Lengdona galva iznira no "dēmona roba", viņš rīstījās un kampa pēc gaisa. Gvardi pārvilka viņu pāri bedres malai un noguldīja uz aukstās marmora grīdas.

Lengdons bridi neapjauta, kur atrodas. Virs galvas mirdzēja zvaigznes… planētas orbītās. Gar acīm ņirbēja miglaini tēli. Cilvēki kliedza. Viņš centās pietrausties sēdus. Viņš bija noguldīts pie akmens piramīdas pamatnes. Kapelā atbalsojās pazīstamā niknā, kodīgā valoda, un tad Lengdons saprata.

Olived kliedza uz Vitoriju.

-    Kā gan jūs to neiedomājāties uzreiz, nolādēts?!

Vitorija centās izskaidrot situāciju.

Oliveti pārtrauca viņu teikuma vidū un pagriezās, lai norietu dažas pavēles vīriem.

-    Izvelciet līķi ārā! Pārmeklējiet pārējo ēkas daļu!

Lengdons atslīga atpakaļ. Kidži kapela bija bāztin piebāzta

ar šveiciešu gvardiem. Plastmasas aizkars kapelas priekšā bija norauts, un Lengdona plaušās ievēsmoja svaigs gaiss. Maņām lēni atmostoties, Lengdons redzēja, ka viņam tuvojas Vitorija. Viņa notupās un pavērsa pret Lengdonu savu eņģeļa seju.

-   Kā tu jūties? - Vitorija saņēma viņa roku un pataustīja pulsu. Viņas pirksti maigi pieskārās ādai.

-   Paldies! - Lengdons beidzot pietrausās sēdus. - Oliveti ir nikns.

Vitorija palocīja galvu.

-   Viņam ir visas desības. Mēs nošāvām greizi.

-   Tu gribēji teikt, es nošāvu greizi.

-   Tu vari to labot. Nākamreiz notver viņu.

Nākamreiz? Lengdonam likās, ka tā ir nežēlīga piezīme. Tādas nākamās reizes nemaz nebūs! Mēs savu izdevību palaidām garām!

Vitorija ieskatījās Lengdona pulkstenī.

-     Mikipele rāda, ka mums palikušas četrdesmit minūtes. Sakopo domas un palīdzi man atrast nākamo ceļrādi!

-   Vitorija, es taču tev sacīju - skulptūru vairs nav. Apgaismības taka ir… - Lengdons aprāvās.

Vitorija maigi pasmaidīja.

Piepeši Lengdons grīļodamies slējās kājās. Viņš, joprojām apdullis, griezās uz riņķi, aplūkojot visapkārt izstādītos mākslas darbus. Piramīdas, zvaigznes, planētas, elipses. Pēkšņi viss nostājās savā vietā. Šis ir pirmais zinātnes altāris. Nevis Panteons! Viņam tikai tagad atausa gaisma - šī kapela bija ideāli piemērota "llluminati", daudz izsmalcinātāka nekā visā pasaulē pazīstamais Panteons. Kidži kapela bija savrups alkovs, burtiski "caurums sienā", piemiņas veltījums dižam zinātnes patronam, izdekorēts ar pasaulīgu simboliku. Ideāli.

Lengdons atbalstījās pret sienu un pavērsa skatienu augšup uz milzīgajām piramīdu skulptūrām. Vitorijai bija pilnīga taisnība. Ja šī kapela bija pirmais zinātnes altāris, tajā vēl aizvien varēja atrasties "llluminati" skulptūra - pirmais ceļrādis. Lengdons juta ķermenim cauri izskrienam elektrizētu cerību uzplūdu, atskārzdams, ka izredzes vēl ir. Ja ceļrādis nudien vēl atradās šeit un viņi varētu atrast nākamo zinātnes altāri, viņiem bija vēl viena iespēja notvert slepkavu.

Vitorija pienāca tuvāk.

-    Es izdibināju, kas bija tas nezināmais "llluminati" tēlnieks.

Lengdons strauji pagrieza galvu.

-    Ko?!

-    Tagad mums tikai jānoskaidro, kura no šeit redzamajām skulptūrām ir…

-   Vienu mirkli! Tu zini, kas bija "llluminati" tēlnieks? - Lengdons to bija centies noskaidrot gadiem ilgi.

Vitorija pasmaidīja.

-   Tas bija Bemīni. - Viņa mirkli klusēja. - Tas pats Bernīni.

Lengdons uzreiz saprata, ka viņa kļūdās. Tas nekādā ziņā

nevarēja būt Bernīni. Džovanni Lorenco Bernīni bija otrs visu laiku slavenākais tēlnieks, viņa slavu aizēnoja vienīgi pats Mi- kelandželo. Septiņpadsmitajā gadsimtā Bernīni radīja vairāk skulptūru nekā jebkurš cits tēlnieks. Diemžēl viņu meklētais tēlnieks, pēc visa spriežot, bija kāds nezināms mākslinieks, sīka vienība.

Vitorija sarauca uzacis.

-    Neizskatās, ka tu būtu īpaši sajūsmināts.

-   Bernīni tas nevarēja būt.

-    Kā tā? Bernīni bija Galileja laikabiedrs. Un ģeniāls tēlnieks.

-   Viņš bija ļoti pazīstams cilvēks un katolis.

-   Jā, - Vitorija attrauca. - Gluži tāpat kā Galilejs.

-    Nē, - Lengdons iebilda. - Nepavisam kā Galilejs. Galilejs bija kā dadzis Vatikāna acī. Bernīni bija Vatikāna mīļpuisītis. Baznīca Bernīni dievināja. Viņš bija izraudzīts par Vatikāna autoritāti mākslas jautājumos un visu mūžu gluži vai mitinājās Vatikānā.

-   Ideāls aizsegs. "Illuminati" iefiltrēšanās.

Lengdons bija tuvu izmisumam.

-    Vitorija, "Illuminati" biedri savu slepeno mākslinieku dēvēja par il maestro ignoto - nezināmo meistaru.

-    Jā, nezināmu viņiem. Padomā, kāda konspirācija valdīja masonos - visu patiesību zināja tikai organizācijas galvgaļa biedri! Galilejs turēja Bernīni identitāti noslēpumā no lielākās daļas biedru… paša Bernīni drošības labad. Lai Vatikāns nekad to neuzostu.

Lengdonu viņas pārdomas nepārliecināja, tomēr viņš bija spiests atzīt, ka Vitorijas spriedumi izklausās loģiski. "Illuminati" bija izslavēta ar spēju glabāt slepeno informāciju, ko atklāja vienīgi augstākā ranga biedriem. Tas bija viņu slepenības pamatakmens… tikai retais zināja visu.

-    Un Bernīni saistība ar "Illuminati", - Vitorija smaidot piebilda, - izskaidro, kāpēc viņš radīja šīs divas piramīdas.

Lengdons pagriezās pret milzīgajām piramīdām un pašūpoja galvu.

-    Bernīni veidoja sakrālas skulptūras. Viņš nevar būt izkalis šīs piramīdas, tas nav iespējams.

Vitorija paraustīja plecus.

-   To tu saki tam, kas uzrakstījis rindas uz plāksnes.

Lengdons pagriezās pret plāksni.

KtDŽI KAPELAS MĀKSLAS DARBI.

Kaut arī arhitektūru projektējis Rafaēls,

visi iekštelpu rotājumi pieder Džovanni Lorenco Bernīni rokai.

Lengdons divreiz pārlasīja uzrakstu uz plāksnes, bet tik un tā nebija pārliecināms. Džovanni Lorenco Bernīni tika cildināts par savām sarežģītajām Jaunavas Marijas, eņģeļu, praviešu un pāvestu statujām. Kāda viņam bija vajadzība veidot piramīdas?

Lengdons paskatījās uz augstajiem monumentiem un jutās pagalam apjucis. Divas piramīdas, katrā iestrādāts spīdīgs eliptisks medaljons. Tās bija tik laicīgas, cik vien laicīgas skulptūras varēja būt. Piramīdas, virs tām zvaigznes, zodiaka zīmes. Visi iekštelpu rotājumi pieder Džovanni Lorenco Bernīni rokai. Lengdons atskārta - ja tas ir tiesa, tad Vitorijai noteikti ir taisnība. Bernīni bija "Illuminati" nezināmais mākslinieks; neviens cits nebija pielicis roku mākslas darbu radīšanā šajā kapelā. Atziņas uzbruka tik brāzmaini, ka Lengdons tik tikko spēja tās aptvert.

Bernīni bija "Illuminati" loceklis.

Bernīni radīja "Illuminati" ambigrammas.

Bernīni izveidoja Apgaismības taku.

Lengdons palika bez valodas. Vai tiešām var būt, ka pasaulslavenais Bernīni šajā mazītiņajā Kidži kapelā novietojis skulptūru, kas rāda ceļu cauri Romai uz nākamo zinātnes altāri?

-    Bernīni, - viņš izdvesa. - Es nemūžam nebūtu to iedomājies.

-    Kam gan citam kā ievērojamam Vatikāna māksliniekam būtu pietiekama ietekme, lai izvietotu savus darbus noteiktos katoļu dievnamos Romā un izstrādātu Apgaismības taku? Nepazīstamam māksliniekam jau nu ne.

Lengdons to apsvēra. Viņš uzlūkoja piramīdas, prātodams, vai patiešām viena no tām ir ceļrādis. Varbūt pat abas?

-   Piramīdas vērstas prom viena no otras, - Lengdons sacīja, nebūdams drošs par novietojuma nozīmi. - Turklāt tās ir identiskas, tāpēc es nezinu, kura…

-    Nedomāju, ka uzmanība jāpievērš piramīdām.

-   Bet tās šeit ir vienīgās skulptūras.

Vitorija it kā rādīja uz Oliveti un dažiem gvardiem, kas bija sapulcējušies ap "dēmona robu". Lengdons ar acīm sekoja rokai - tā bija pavērsta pret galasienu. Sākumā viņš neko nesaskatīja. Tad kāds pakāpās sāņus. Balts marmors. Roka. Torss. Marmorā cirsta seja. Daļēji ieslēpta nišā. Divas savijušās cilvēku figūras dabiskā lielumā. Lengdona pulss paātrinājās. Aizrāvies ar piramīdām un "dēmona robu", viņš nebija šo skulptūru ievērojis. Tagad viņš devās tai klāt. Tuvodamies skulptūrai, Lengdons nekļūdīgi pazina Bernīni stilu - mākslinieciskās kompozīcijas intensitāte, sīki izstrādātas sejas un plandošs apģērbs, un tas viss veidots visbaltākajā marmorā, kādu Vatikāns spēja iegādāties par naudu. Tikai nostājies figūru priekšā, Lengdons pazina skulptūru. Viņš lūkojās augšup uz abām sejām un noelsās.

-   Kas tie tādi ir? - Vitorija vaicāja, nostājusies viņam aiz muguras.

Lengdons bija sastindzis aiz pārsteiguma.

-   "Habakuks un eņģelis", - viņš gandrīz nedzirdami sacīja. Plaši pazīstams Bernīni mākslas darbs, iekļauts vairākās mākslas vēstures grāmatās. Lengdonam bija izskrējis no prāta fakts, ka šis darbs ir novietots šajā dievnamā.

-    Habakuks?

-   Jā. Pravietis, kas pareģoja Zemes iznīcināšanu.

Vitorija kļuva nemierīga.

-   Tu uzskati, ka šis ir ceļrādis?

Lengdons, apbrīnas pārņemts, pamāja ar galvu. Viņš pirmo reizi mūžā bija dk pārliecināts. Šis bija pirmais "llluminati" ceļrādis. Šaubu nav. Kaut arī Lengdons bija paredzējis, ka statuja kaut kādā veidā "norādīs" uz nākamo zinātnes altāri, viņš nebija gaidījis, ka šī norāde būs tik burtiska. Gan eņģeļa, gan Habakuka rokas bija izstieptas un rādīja tālumā.

Lengdons piepeši attapās, ka smaida.

-    Neteiksim, ka pārāk slēpti.

Vitorija izskatījās reizē aizrautīga un samulsusi.

-   Viņi gan abi rāda virzienu, taču katrs savu. Eņģelis vienu, un pravietis - citu.

Lengdons iesmējās. Tas bija tiesa. Kaut arī abas figūras rādīja tālumā, katra bija pavērsusi roku pretējā virzienā. Tomēr Lengdons jau bija atrisinājis šo pretrunu. Sajutis enerģijas uzplūdus, viņš devās uz durvīm.

-    Uz kurieni tu dosies? - Vitorija uzsauca.

-   Ārā no baznīcas! - Lengdons, skriedams uz durvīm, jutās viegls kā vate. - Man jāredz, kurā virzienā tā skulptūra rāda!

-    Pagaidi! Kā tu zini, kuram pirkstam sekot?

-    Dzejolis! - viņš sauca pār plecu. - Pēdējā rindiņa!

-   Lai eņģeļiem šis ceļš ir augstu celts? - Vitorija pacēla skatienu uz eņģeļa izstiepto pirkstu. Acis negaidīti aizmiglojās.

-    Nolādēta būšana!

70

Ginters Gliks un Činita Makrija sēdēja BBC busiņā, kas bija novietots pustumsā Piazza del Popolo nomaļākajā galā. Viņi bija iebraukuši laukumā tūlīt aiz četriem "Alfa Romeo", tieši laikā, lai kļūtu par lieciniekiem neizprotamiem notikumiem. Činitai joprojām nebija ne jausmas, ko tas viss nozīmē, taču viņa uzmanīja, lai kamera ir ieslēgta.

Tikko ieradušies, Činita un Gliks bija ieraudzījuši, ka no melnajām automašīnām izlec vesela jaunu vīriešu armija un aplenc baznīcu. Dažiem bija rokā ieroči. Viens no tiem, stīvs, mazliet vecāks vīrietis nekā citi, uzveda vienību pa dievnama priekšējām kāpnēm. Kareivji izvilka ieročus un sašāva parādes puses durvju slēdzenes. Šāvienu trokšņus Makrija nedzirdēja, tāpēc nosprieda, ka pistolēm bijuši klusinātāji. Tad kareivji iegāja baznīcā.

Činita bija ierosinājusi sēdēt tepat un filmēt no paēnas. Galu galā ieroči paliek ieroči, un no busiņa laukums bija pilnīgi pārredzams. Gliks necēla iebildumus. Šobrīd laukuma pretējā pusē sasaukdamies dievnamā iekšā un ārā steidzās vīrieši. Činita novietoja kameru tā, lai sekotu vienībai, kas pārmeklēja apkārtni. Kaut arī visi kā viens bija tērpušies civilās drēbēs, šķita, ka tie kustas ar militāru precizitāti.

-    Kā tu domā, kas tie ir? - viņa jautāja.

-   Pie velna - kā lai es zinu? - Gliks izskatījās aizrāvies. - Tu filmē?

-    Katru kadru.

Gliks izklausījās pašapmierināts.

-   Vai joprojām uzskati, ka mums jāatgriežas pāvesta sardzē?

Činita īsti nezināja, ko atbildēt. Šeit katrā ziņā kaut kas norisinājās, taču viņa žurnālistu aprindās bija grozījusies pietiekami ilgi un zināja, ka interesantiem notikumiem pamatā bieži vien ir kas ļoti ikdienišķs.

-    Iespējams, tas nav nekas sevišķs, - viņa sacīja. - Varbūt šie vīri saņēmuši tādu pašu mājienu un nu pārbauda informāciju. Tikpat labi tā varētu būt viltus trauksme.

Gliks sagrāba viņu aiz rokas.

-   Tur tālāk! Skaties! - Viņš rādīja uz baznīcu.

Činita strauji pavērsa kameru pret kāpņu augšgalu.

-    Sveicināts! - viņa sacīja, notverot objektīvā vīrieti, kas tikko bija izdrāzies pa durvīm.

-    Kas ir tas naskais?

Činita noregulēja tuvplānu.

-    Agrāk nav redzēts. - Viņa ielūkojās ciešāk vīrieša sejā un pasmaidīja. - Taču nebūtu iebildumu redzēt viņu vēl kādreiz.

Roberts Lengdons traucās lejā pa kāpnēm baznīcas priekšā un izskrēja laukuma vidū. Krēsloja, kaut gan pavasara saule Romas dienvidos rietēja vēlu. Tā jau bija aizslīdējusi aiz apkārtējām ēkām, un pāri laukumam stiepās garas ēnu švīkas.

-    Tā, Bernīni, - viņš sev skaļi teica. - Kur, sasodīts, rāda tavs eņģelis?

Lengdons pagriezās un nopētīja baznīcu, no kuras bija iznācis. Viņš iztēlojās Kidži kapelu dievnamā un skulptūrā atveidoto eņģeli. Lengdons bez vilcināšanās pagriezās rietumu virzienā pret saulrieta mirdzumu. Laiks gaisa vēja spārniem.

-    Dienvidrietumi, - viņš sacīja, viebdamies pētot veikaliņus un daudzdzīvokļu mājas, kas aizšķērsoja skatu. - Nākamais ceļ- rādis ir tajā debespusē.

Lengdons piepūlēja prātu, acu priekšā lappusi pēc lappuses iztēlodamies Itālijas mākslas vēstures grāmatas. Kaut ari Lengdo- nam Bemīni daiļrade nebija sveša, viņš saprata, ka šis tēlnieks bijis pārāk ražīgs, lai nespeciālists pārzinātu visus viņa darbus. Tomēr pirmais ceļrādis - "Habakuks un eņģelis" - bija samērā pazīstams, un Lengdons cerēja, ka ari otrais būs darbs, ko viņš zinās.

Zeme, gaiss, uguns, ūdens, viņš gudroja. Zemi viņi bija atraduši - zemes kapelā bija pravietis Habakuks, kas pareģoja zemes iznīcību.

Nākamais ir gaiss. Lengdons neatlaidīgi domāja. Bernu ii skulptūra, kam ir kāda saistība ar gaisu! Atmiņa bija tukša kā balta papīra lapa, tomēr viņš nezaudēja sparu. Es atrodos uz Apgaismības takas! Tā vēl aizvien pastāv!

Pavērsis skatienu uz dienvidrietumiem, Lengdons pūlējās saskatīt kādu baznīcas smaili vai katedrāles torni slejamies pāri šķēršļiem. Neko neizdevās ieraudzīt. Viņam bija vajadzīga karte. Ja varētu izprātot, kādas baznīcas atrodas dienvidrietumu virzienā no šā laukuma, varbūt viena otra palīdzētu atsvaidzināt atmiņu. Gaiss, viņš domās atkārtoja. Gaiss. Bernīni. Skulptūra. Gaiss. Domā!

Lengdons pagriezās un devās atpakaļ uz katedrāles kāpnēm. Pie sastatnēm viņu gaidīja Vi torija un Oliveti.

-    Dienvidrietumu virziens, - elsodams ierunājās Lengdons. - Nākamā baznīca atrodas uz dienvidrietumiem no šejienes.

Oliveti čuksts bija salts.

-   Vai šoreiz esat pārliecināts?

Lengdons uz to nereaģēja.

-   Mums nepieciešama karte, kurā redzamas visas Romas baznīcas.

Komandieris bridi viņu pētīja ar nekustīgu sejas izteiksmi.

Lengdons ieskatījās pulkstenī.

-    Mums ir tikai pusstunda laika.

Oliveti pagāja Lengdonam garām un devās lejā pa kāpnēm uz savu mašīnu, kas bija novietota pretim katedrālei. Lengdons cerēja, ka viņš iet pēc kartes.

Vitorija izskatījās aizrāvusies.

-   Tātad eņģelis rāda uz dienvidrietumiem. Vai tu nezini, kādas baznīcas atrodas tajā virzienā?

-   Es taču neredzu aiz tām ēkām. - Lengdons pagriezās pret laukumu. - Turklāt ne īpaši labi pārzinu Romas bazn… - Viņš aprāvās.

Vitorija bija pārsteigta.

-Jā?

Lengdons no jauna pārlaida skatienu pār laukumu. Stāvēdams baznīcas kāpņu augšgalā, viņš to varēja labāk pārlūkot. Lai gan Lengdons neko īpašu neredzēja, viņš atskārta, ka izvēlētais ceļš ir pareizs. Skatiens uzkāpa līdz šķobīgo sastatņu tornim virs galvas. Tas slējās sešu stāvu augstumā, gandrīz līdz pašam baznīcas rozetes logam, krietni augstāk nekā citas ēkas šajā laukumā. Viņš acumirklī saprata, kur jādodas.

Činita Makrija un Ginters Gliks sēdēja kā pielīmēti pie BBC busiņa loga pretējā laukuma pusē.

-   Tu to visu dlmē? - Ginters jau kuro reizi noprasīja.

Makrija pievilka tuvplānā vīru, kurš kāpa pa sastatnēm.

-   Ja gribi zināt manas domas, viņš ir pārāk uzcirties, lai tēlotu Zirnekļcilvēku.

-    Un kas ir Zirnekļkundzīte?

Činita palūkojās uz pievilcīgo sievieti, kas stāvēja sastatņu pakājē.

-   Varu derēt, ka tu gribētu to noskaidrot.

-   Domā, man jāzvana redaktoriem?

-   Vēl ne. Pavērosim. Labāk, lai brīdī, kad atzīstam, ka esam pametuši konklāvu, mums ritulī kaut kas ir.

-   Tu domā, ka patiešām tur iekšā nogalināts kāds vecais per- delis?

Činita iespurcās.

-   Tu katrā ziņā nonāksi ellē.

-   Un sev līdzi ņemšu Pulicera prēmiju.

71

Jo augstāk Lengdons rausās, jo sastatnes šķita nestabilākas. Tomēr ar katru soli Romas ainava kļuva labāk pārredzama. Viņš turpināja kāpšanu.

Ticis gandrīz augšā, Lengdons elsoja smagāk, nekā bija gaidījis. Viņš uzvilkās uz pēdējās platformas, notrausa ģipša putekļus un piecēlās kājās. Augstums viņu ne mazākajā mērā nesatrauca. Gluži pretēji - tas uzmundrināja.

Lengdonam pavērās galvu reibinoša ainava. Pie kājām, mirdzošs spilgti sarkanajā saulrietā, kā aizdedzies okeāns pletās Romas sarkano dakstiņu jumtu klājums. Stāvēdams uz sastatnēm,

Lengdons pirmo reizi mūžā aizmirsa Romas piesārņojumu un satiksmi un apzinājās vienīgi tās senās saknes. Cittā di Dio - Dieva pilsēta.

Miegdams acis rietošās saules gaismā, Lengdons pārlaida skatienu jumtiem, meklējot baznīcas smaili vai zvanu torni. Taču, lūkojoties aizvien tālāk un tālāk apvārsnī, viņš neko tādu neredzēja. Romā ir simtiem baznīcu, viņš prātoja. Kaut vienai taču jābūt arī dienvidrietumu virzienā! ja baznīca vispār ir redzama, viņš sev atgādināja. Pie velna, ja baznīca vispār vēl ir!

Lengdons vēlreiz pārlūkoja jumtus, piespiezdams skatienu slīdēt lēnām. Viņš, bez šaubām, zināja, ka ne visām baznīcām ir augstas smailes, jo sevišķi mazām nomaļām svētnīcām. Turklāt Roma kopš septiņpadsmitā gadsimta, kad saskaņā ar likumu baznīcas bija augstākās celtnes pilsētā, bija pamatīgi mainījusies. Šobrīd Lengdona skatienam pavērās gan dižas daudzdzīvokļu mājas, gan augstceltnes, gan televīzijas torņi.

Lengdona acis jau otru reizi sasniedza apvārsni, neko nesaskatījušas. Nevienu pašu smaili. Tālumā pie Romas robežas rietošās saules mirdzumu daļēji aizsedza masīvais Mikelandželo radītais kupols. Svētā Pētera katedrāle. Vatikāns. Lengdons atcerējās kardinālus un ieprātojās, vai šveiciešu gvardiem izdevies sameklēt antivielu. Viņam radās nojauta, ka nav gan izdevies… un neizdosies.

Caur prātu kārtējo reizi izšāvās četrrinde. Viņš apsvēra visu dzejoli rindiņu pēc rindiņas. Kur Santi zemes kaps, kur demonrobs. Santi kapu viņi bija atraduši. Caur Romu krustām elementus rodi. Četri mistiskie elementi bija zeme, gaiss, uguns, ūdens. Ej gaismas ceļu, tas pārbaudījums svēts. Apgaismības taka, ko veido Bernīni skulptūras. Lai eņģeļiem šis ceļš ir augstu celts.

Eņģelis rādīja uz dienvidrietumiem…

- Priekšējās kāpnes! - Gliks iesaucās, satraukts rādīdams caur BBC busiņa stiklu. - Tur kaut kas notiek!

Makrija nolaida objektīvu zemāk, pievēršoties galvenajām durvīm. Tur nudien bija sākusies rosība. Militāra izskata vīrs bija piebraucis vienu "Alfa Romeo" pie pašām kāpnēm un pacēlis bagāžas nodalījuma vāku. Stāvēdams pie mašīnas, viņš pētīgi noraudzījās uz laukumu, it kā meklēdams aculieciniekus. Makrijai uz brīdi likās, ka vīrs viņus ievērojis, tomēr viņa skadens virzījās tālāk. Acīmredzot apmierināts ar redzēto, viņš izvilka rāciju un bilda tajā dažus vārdus.

Nākamajā mirklī šķita, ka no baznīcas izplūst vesela armija. Gandrīz kā amerikāņu futbola komandas spēlētāji, kas iznirst no ķermeņu grēdas, kareivji kāpņu augšgalā nostājās taisnā līnijā, tad neveikli kāpa lejup, kustoties gluži kā cilvēku siena. Aiz viņiem, gandrīz pilnīgi šīs sienas aizsegd, četri kareivji kaut ko nesa. Kaut ko smagu. Neparocīgu.

Gliks atspiedās pret priekšējo paneli.

-   Vai viņi kaut ko zog no baznīcas?

Činita, ņemot talkā teleobjektīvu, tuvplānā vēroja vīriešu sienu, meklēdama tajā plaisu. Kaut uz sekundes desmitdaļu, viņa klusībā lūdzās. Vienu pašu kadru. Citu neko man nevajag. Tomēr vīri kustējās kā viens vesels. Nu taču! Makrija nenovērsās, līdz neatlaidība tika atalgota. Brīdī, kad karavīri cēla savu nastu bagāžas nodalījumā, Makrijai radās lielā izdevība. Jocīgi, bet sagrīļojās tieši vecākais vīrs. Tikai uz mirkli, taču ar to bija gana. Makrija savu kadru bija noķērusi. Patiesībā tie bija gandrīz desmit kadri.

-   Zvani redakcijai! - Činita izrīkoja. - Mums te ir līķis.

Tālu prom, CERN, Maksimiliāns Kolers, manevrējot ievirzījis savu braucamkrēslu Leonardo Vētras darbistabā, ar automāta efektivitāti sāka rakņāties pa Vētras dokumentu mapēm. Neuzgā- jis meklēto, Kolers pārvietojās uz Vētras guļamistabu. Augšējā atvilktne galdiņā pie gultas bija aizslēgta. Kolers atmūķēja to vaļā ar virtuvē sadabūtu nazi.

Atvilktnē Kolers atrada tieši to, pēc kā bija ieradies.

72

Lengdons pagriezās un nolēca no sastatņu apakšējās platformas. Viņš notrausa no apģērba ģipša putekļus. Pie sastatnēm viņu sagaidīja Vitorija.

-   Nekā? - viņa apvaicājās. Lengdons papurināja galvu. - Viņi ievietoja kardinālu bagāžniekā.

Lengdons palūkojās uz kāpņu pakājē novietoto automašīnu. Oliveti ar kareivju grupiņu bija izklājuši uz motora pārsega karti.

-   Vai viņi jau izskatīja dienvidrietumu virzienu?

Vi torija pamāja.

-   Neviena dievnama nav. Pirmā baznīca tajā virzienā ir Svētā Pētera katedrāle.

Lengdons ieņurdējās. Vismaz šajā ziņā viņu viedokļi sakrita. Viņš tuvojās Oliveti. Kareivji pašķīrās, lai izlaistu viņu cauri.

Oliveti pacēla acis.

-   Nekā. Taču šajā kartē nav attēlotas pilnīgi visas baznīcas - tikai aptuveni piecdesmit lielākās.

-    Kur mēs atrodamies? - Lengdons prasīja.

Oliveti parādīja kartē Ptazza del Popolo un novilka taisnu līniju uz dienvidrietumiem. Līnija diezgan lielā atstatumā veda garām melnu kvadrātu puduriem, kas apzīmēja Romas ievērojamākās baznīcas. Diemžēl ievērojamākās baznīcas vienlaikus bija ari Romas vecākās baznīcas… tās, kuras būtu stāvējušas jau septiņpadsmitajā gadsimtā.

-   Man jāpieņem būtiski lēmumi, - ierunājās Oliveti. - Vai jūs esat pārliecināts par šo virzienu?

Lengdons iztēlojās eņģeļa izstiepto pirkstu un kļuva steidzīgs.

-   Jā, ser. Pilnīgi.

Oliveti paraustīja plecus un vēlreiz novilka taisnu līniju. Svītra šķērsoja Margherita tiltu, Via Cola di Riezo un izgāja cauri Piazza del Risorgimento, neskarot nevienu baznīcu, līdz piepeši atdūrās mats matā Svētā Pētera laukuma vidū.

-    Un kāda vaina Svētā Pētera laukumam? - ķāds no kareivjiem vaicāja. Viņam zem kreisās acs bija dziļa rēta. - Tur taču ir baznīca.

Lengdons papurināja galvu.

-   Tai jābūt sabiedriskai vietai. Patlaban tā nav īpaši sabiedriska.

-    Taču līnija šķērso Svētā Pētera laukumu, - Vitorija sacīja, lūkojoties Lengdonam pār plecu. - Laukums gan ir sabiedriska vieta.

Lengdons jau bija to apsvēris.

-   Todes tur nav statuju.

-   Vai tad tā, kas atrodas centrā, nav monolīts?

Viņai bija taisnība. Svētā Pētera laukumā bija novietots ēģiptiešu monolīts. Lengdons uzmeta skatienu monolītam šajā laukumā. Augstā piramīda. Dīvaina sakritība, viņš nodomāja, taču atvairīja šo domu.

-    Vatikāna monolītu nav veidojis Bernīni. To uz šo zemi atvedis Kaligula. Un tam nav nekāda sakara ar gaisu. - Pastāvēja vēl kāda nesakritība. - Piedevām dzejolī teikts, ka elementi ir izkaisīti Romā. Svētā Pētera laukums atrodas Vatikānā, nevis Romā.

-   Atkarībā no tā, kam to jautā, - gvards iestarpināja.

Lengdons skatījās uz viņu.

-   Kā, lūdzu?

-    Tas allaž bijis strīda ābols. Vairākums karšu attēlo Svētā Pētera laukumu kā Vatikāna sastāvdaļu, taču, tā kā tas atrodas ārpus pilsētvalsts sienām, romiešu varas iestādes jau gadsimtiem ilgi uzskatījušas to par Romas sastāvdaļu.

-   ļūs taču jokojat, - Lengdons izdvesa. Viņš to nebija zinājis.

-    Es to pieminēju tikai tāpēc, - gvards turpināja, - ka komandieris Oliveti un mis Vētra jautāja par skulptūru, kam ir kāda saistība ar gaisu.

Lengdons iepleta acis.

-    Un jūs Svētā Pētera laukumā tādu zināt?

-    Ne gluži. Tā īsti nav skulptūra. Visticamāk nekādas saistības tur nav.

-    Pastāsti! - Oliveti uzstāja.

Gvards paraustīja plecus.

-    Es to zinu vienīgi tāpēc, ka parasti laukumā dežurēju. Es pārzinu ikvienu Svētā Pētera laukuma stūrīti…

-    Tā skulptūra, - Lengdons nepacietīgi viņu pārtrauca, - kāda tā izskatās? - Lengdons sāka gudrot, vai "llluminati" nudien būtu pieticis drosmes novietot otro ceļrādi tieši pie Svētā Pētera baznīcas.

-    Es diendienā ap to patrulēju, - gvards teica. - Tā atrodas vidū; tieši tur, kur norāda līnija. Tāpēc es to iedomājos. Kā jau teicu, tā nav gluži skulptūra. Tas drīzāk ir… klucis.

Oliveti kļuva pikts.

-    Klucis?

-   Jā, ser. Laukumā uzstādīts marmora klucis. Monolīta pamatnē. Taču tas nav četrstūrains. Tam ir elipses forma. Un uz tā ir iegravēta vēja brāzma. - Viņš brīdi klusēja. - Gaisa, jādomā, ja vēlamies izteikties zinātniski.

Lengdons pārsteigts vērās jaunajā kareivī.

-    Cilnis!

Visi viņā palūkojās.

-    Cilnis ir tēlniecisks veidojums uz plaknes! - Lengdons skaidroja. Tēlniecība ir tēlotājas mākslas nozare, kurā tiek radīti mākslas darbi - gan telpiski, gan reljefi. Viņš šo definīciju gadiem ilgi bija rakstījis uz tāfeles. Ciļņi ir divdimensiju skulptūras, kā, piemēram, Ābrama Linkolna profils uz centa monētas. Cits lielisks piemērs bija Kidži kapelā redzamie Bernīni medaljoni.

-   Bassorelievo? - prasīja gvards, lietojot itāliešu mākslas terminu.

-   Jā! Bareljefs! - Lengdons pabungoja ar pirkstu kauliņiem pa motora pārsegu. - Es iepriekš domāju citās kategorijās. Tas Svētā Pētera laukumā novietotais cilnis tiek saukts par "West Ponente" - Rietumvēju. Tas arī pazīstams ar nosaukumu "Respiro di Dio".

-    Dieva elpa?

-Jā! Gaiss! Un to izkala un tur novietoja laukuma arhitekts!

Vitorija izskatījās samulsusi.

-   Bet man likās, ka Svētā Pētera kompleksu radījis Mikelan- dželo.

-   Jā, katedrāli! - Lengdons iesaucās ar triumfu balsī. - Bet Svētā Pētera laukumu izveidoja Bernīni!

"Alfa Romeo" karavānai iztraucoties no Piazza del Popolo, visi bija pārāk steidzīgi, lai ievērotu, ka aiz viņiem laukumu atstāj BBC busiņš.

73

Ginters Gliks iespieda grīda akseleratoru un līkločiem vadīja busiņu cauri satiksmei, lai neatpaliktu no četriem strauji braucošajiem "Alfa Romeo". Patlaban viņi brāzās pa Margherita tiltu pār Tibras upi. Parastos apstākļos Gliks būtu papūlējies turēties nemanāmā attālumā, taču šoreiz viņš tik tikko spēja tikt līdzi. Šis mašīnas burtiski lidoja.

Makrija sēdēja savā darba stūrītī salona beigās un šajā brīdī beidza telefona sarunu ar Londonu. Caur satiksmes troksni viņa Glikam uzsauca:

-   Gribi dzirdēt labās vai sliktās ziņas?

Gliks sarauca pieri. Attiecības ar galveno mītni nekad nebija īpaši vienkāršas.

-   Sliktās.

-    Redakcija ir sašutusi, ka esam pametuši posteni.

-   Tad ta' pārsteigums!

-   Viņi uzskata, ka tavs informācijas avots ir krāpnieks.

-   Kā nu ne!

-   Un boss nupat brīdināja mani, ka uz kadju pie priekšniecības tev jāpaņem līdzi dažas apaļmaizltes.

Gliks sašķobīja seju.

-   ļauki. Un kādas ir labās ziņas?

-   Viņi piekrita uzmest aci mūsu tikko nofilmētajam materiālam.

Gliks juta, ka saīgums sejā pārvēršas smaidā. Mēs vēl redzēsim, kuram jāpaņem dažas apaļmaizltes.

-    Nu tad vālē prom!

-   Nevaru pārraidīt. Jāapstājas un jānolasa fiksētie kvadrāta rādītāji.

Gliks krasi iegrieza busiņu Via Cola di Rienzo.

-   šobrīd apstāties nevar. - Viņš sekoja četrām "Alfa Romeo" un veica strauju kreiso pagriezienu pa Piazza Risorgimento.

Makrija pieturēja savu datoraparatūru, jo viss sāka slīdēt.

-   Ja sabojāsi raidītāju, - viņa brīdināja, - dabūsim nogādāt materiālu uz Londonu kājām.

-   Sēdi mierīgi, saulīt! Man ir tāda nojauta, ka mēs kuru katru bridi būsim klāt.

Makrija pacēla acis.

-    Kur būsim?

Gliks pameta skatienu uz pazīstamo kupolu, kas vīdēja tieši priekšā, un pasmaidīja.

-   Tur, kur sākām.

Visi četri "Alfa Romeo" izveicīgi ienira satiksmes plūsmā ap Svētā Pētera laukumu. Mašīnas apstājās dažādās vietās gar laukumu, un no tām klusi izslīdēja vīri. Izkāpušie gvardi iejuka starp tūristiem un žurnālistiem un acumirklī kļuva nemanāmi. Citi gvardi iegāja pīlāru biezoknī, kas apjoza kolonādi. Arī tie šķita saplūstam ar vidi. Lengdons, to vērojot no automašīnas, saprata, ka ap Svētā Pētera laukumu savelkas cilpa.

Turklāt, nosūtījis vīrus, Oliveti pa rāciju sazinājās ar Vatikānu un pavēlēja atsūtīt vēl vairākus gvardus civildrēbēs uz laukuma vidu, kur atradās Bernini "West Ponente". Lūkojoties uz plašo, atklāto Svētā Pētera laukumu, Lengdonam mieru nedeva iepriekšējais jautājums. Kā gan "llluminati" slepkava iecerējis izsprukt sveikā pēc šāda nodarījuma? Kā viņš izdabūs kardinālu cauri šim cilvēku pūlim un nogalinās to visu acu priekšā? Lengdons iemeta aci savā Mikipeles pulkstenī. Tas rādīja 8:54. Vēl sešas minūtes.

Sēdēdams priekšējā sēdeklī, Oliveti pagriezās pret Lengdo- nu un Vitoriju.

-    Es gribu, lai jūs abi esat cieši līdzās tam Bernīni bluķim, klucim, vienalga, kas tas, ellē, ir. Tā pati kārtība. Jūs esat tūristi. Ja ko manāt, zvaniet pa telefonu.

Pirms Lengdons paspēja atbildēt, Vitorija bija sagrābusi viņa roku un vilka ārā no mašīnas.

Pavasara saule rietot slīdēja aiz Svētā Pētera katedrāles, un pāri laukumam izpletās milzīga ēna. Lengdons juta ļaunu vēstošas tirpas, kad kopā ar Vitoriju iegāja vēsajā krēslā. Līkločiem spraukdamies cauri pūlim, Lengdons attapās, ka raugās ikviena garāmgājēja sejā, prātojot, vai tas nav slepkava. Vitorijas roka sildīja.

Ejot pāri plašajam Svētā Pētera laukumam, Lengdons manīja, ka grandiozais Bernīni radītais klajums uz viņu atstāj tieši tādu iespaidu, kādu mākslinieks, veicot pasūtīto darbu, bija iecerējis - likt justies "pazemīgiem visiem, kas šeit ienākuši". Leng- dons patlaban katrā ziņā jutās pazemīgs. Pazemīgs un izsalcis, viņš atskārta, izbrīnījies, ka tādā brīdī prātā iešāvusies tik ikdienišķa doma.

-   Uz obelisku? - Vitorija jautāja.

Lengdons pamāja, izmezdams loku pa kreisi.

-   Cik vēl laika? - Vitorija vaicāja, iedama sparīgā, ikdienišķā gaitā.

-   Piecas.

Vitorija neatbildēja, taču Lengdons juta, ka viņas plaukstas tvēriens kļūst ciešāks. Viņam kabatā joprojām atradās ierocis. Cerams, Vitorija nenospriedīs, ka tas viņai vajadzīgs. Lengdons nespēja iedomāties Vitoriju izraujam šaujamo Svētā Pētera laukumā un sašķaidām kāda slepkavas ceļgalu bļodiņas pasaules plašsaziņas līdzekļu acu priekšā. Tomēr tāds starpgadījums nebūtu ne pielīdzināms kardināla izkropļošanai un slepkavībai.

Gaiss, Lengdons prātoja. Otrais zinātnes elements. Viņš centās iztēloties šo degzīmi. Slepkavības metode. Lengdons vēlreiz pārlaida acis plašajam granīta laukumam zem kājām - Svētā Pētera laukumam, atklātam tuksnesim, ko aplenkuši šveiciešu gvardi. Vai hasasins no tiesas uzdrīkstēsies izdarīt šādu mēģinājumu? Lengdons nespēja iedomāties, kā viņš aizbēgtu.

Laukuma centrā slējās Kaligulas atgādātais trīssimt piecdesmit tonnu smagais ēģiptiešu obelisks. Piramīdas formas monolīts stiepās astoņdesmit vienas pēdas augstumā, un tā galotnē bija piestiprināts dobs dzelzs krusts. Pietiekamā augstumā, lai tvertu pēdējos vakara saules starus, krusts mirdzēja kā burvības apņemts… runāja, ka tajā iestrādātas skaidas no krusta, kurā sists Kristus.

Obeliskam ideālā simetrijā katrā pusē atradās pa strūklakai. Mākslas vēsturnieki zināja, ka strūklakas bija izvietotas Bernīni eliptiskā laukuma precīzajos ģeometriskajos mezgla punktos, taču tā bija arhitektoniska dīvainība, par kuru Lengdons līdz šai dienai nebija lauzījis galvu. Šķita, ka Roma piepeši ir pārpildīta ar elipsēm, piramīdām un pārsteidzošu ģeometriju.

Tuvojoties obeliskam, Vitorija palēnināja soli. Viņa smagi nopūtās, itin kā mudinot Lengdonu nomierināties līdz ar viņu. Leng- dons ar piepūli atslābināja plecus un cieši sakosto žokli.

Kaut kur netālu no obeliska, drosmīgi novietots pie lielākās baznīcas pasaulē, stāvēja otrais zinātnes altāris - Bernīni "West Ponente", eliptisks marmora klucis Svētā Pētera laukumā.

Ginters Gliks vēroja Svētā Pētera laukumu, stāvēdams kolonnu mestajās ēnās. Parastā dienā vīrietis tvīda žaketē un sieviete haki krāsas īsbiksēs neizraisītu viņā ne mazāko interesi. Izskatījās, ka viņi nav nekas cits kā tūristi, kas apskata laukumu. Taču šodien nebija parasta diena. Šajā dienā bija telefoniskas ziņas, līķi, netrafaretas automašīnas, kas šāvās cauri Romai, un vīrietis tvīda žaketē kāpelēja pa sastatnēm, meklēdams Dievs zina ko. Gliks turēsies šiem cilvēkiem līdzās.

Viņš pavērās pāri laukumam un pamanīja Makriju. Operato- re atradās deši tur, kur viņš bija licis tai nostāties, - otrā pusē pārītim, lai to neizlaistu no acīm. Makrija nevērīgi turēja rokā videokameru, taču, lai gan tēloja garlaikotu informācijas aģentūras pārstāvi, pūlī viņa izcēlās vairāk, nekā Glikam būtu paticis. Tik tālu laukuma malā nebija neviena cita reportiera, un uz kameras uzkrāsotais šablons - akronīms "BBC" - piesaistīja viena otra tūrista skatienu.

Makrijas tikko nofilmētais materiāls, kurā bija redzams, kā līķi ieceļ automašīnas bagāžniekā, patlaban tinās kasešu videomagnetofona raidītājā busiņa salona beigās. Gliks zināja, ka šie kadri jau pa gaisu devušies ceļā uz Londonu. Viņš prātoja, ko par uzfilmēto teiks redakcijā.

Gliks nožēloja, ka abi ar Makriju nebija piekļuvuši līķim agrāk, pirms iejaucās civilā tērpušos kareivju armija. Viņš zināja, ka tā pati armija ir izvērsusies vēdekļveida un aplenkuši šo laukumu. Tūlīt šeit norisināsies kaut kas īpašs.

Plašsaziņas līdzekļi ir anarhijas labā roka, bija teicis slepkava. Gliks baidījās, vai nepalaidīs garām izdevību pirmais pavēstīt sensāciju Viņš uzmeta skadenu citiem žurnālistu busiņiem tālumā un vēroja, kā Makrija pāri laukumam seko noslēpumainajam pārītim. Iekšējā balss Glikam teica, ka viņš ir iesaistījies kādā spēlē…

74

Lengdons ieraudzīja meklēto no krietnu desmit jardu attāluma, pirms viņi piegāja tam klāt. Pret pelēkā granīta četrstūriem, kas sedza visu laukumu, izcēlās balta marmora elipse - Bernini "West Ponente". Acīmredzot arī Vitorija bija to pamanījusi. Viņas plauksta saspringa.

-   Mieru, - Lengdons čukstēja. - Izmanto savu pirajas paņēmienu!

Vitorija atslābināja tvērienu.

Ejot tuvāk, viss šķita draudīgi normāli. Klīda tūristi, laukuma malā tērzēja mūķenes, pie obeliska meitenīte baroja baložus.

Lengdons savaldījās un neieskatījās pulkstenī. Viņš zināja, ka laiks ir gandrīz klāt.

Eliptiskais akmens jau bija viņiem pie kājām, un Lengdons ar Vitoriju lēnām apstājās - bez aizrautības - kā tūristu pārītis, kas apzinīgi apstājas vietā, kura izraisījusi šādu tādu interesi.

-    " West Ponente", - Vitorija nolasīja uzrakstu uz akmens.

Lengdons nolaida skatienu uz marmora cilni un piepeši jutās naivs. Ne lasot mākslas grāmatas, ne vairākas reizes apmeklējot Romu, viņš ne reizi nebija izpratis " West Ponente" jēgu

Tikai tagad…

Cilnis bija ovāls, aptuveni trīs pēdas garš, un tajā bija izveidota rudimentāra seja - eņģelis. Bernīni bija atainojis no eņģeļa mutes gāžamies varenu elpu, kas pūta prom no Vatikāna… Dieva elpa. Tas bija Bernīni cieņas apliecinājums otrajam elementam… gaisam… rietumu vējš plūst pār eņģeļa lūpām. Lūkojoties mākslas darbā, Lengdons aptvēra šā ciļņa dziļāko jēgu. Bernīni bija attēlojis plūstošo gaisu piecās brāzmās. Turklāt seju no abām ieskāva divas mirdzošas zvaigznes. Lengdons atminējās Galileju. Divas zvaigznes, piecas brāzmas, elipses, simetrija… Viņš jutās iztukšots. Smeldza galva.

Vitorija virzīja Lengdonu prom no ciļņa.

-    Man ir sajūta, ka mums kāds seko.

Lengdons pacēla galvu.

-Kur?

Vitorija nogāja krietnus trīsdesmit jardus, pirms atbildēja. Viņa pacēla roku pret Vadkānu, it kā rādīdama Lengdonam kupolu.

-   Viena un tā pad persona staigā mums līdzi pāri visam laukumam. - Vitorija nevērīgi pameta skatienu pār plecu. - Joprojām. Neapstājas.

-    Vai tu domā, ka tas ir Imsasins?

Vitorija papurināja galvu.

-   Nē, ja vien "Illuminati" nenolīgst sievietes ar BBC videokamerām.

Kad Svētā Pētera katedrāles zvani sāka apdullinoši dārdēt, satrūkās gan Lengdons, gan Vitorija. Bija pienācis laiks. Viņi riņķodami bija attālinājušies no "West Ponente", mēģinot aizvirzīties prom no reportieres, taču tagad no jauna tuvojās cilnim.

Kaut arī zvani dimdēja, laukums šķita absolūti rāms. Klīda tūristi. Obeliska pakājē neveiklā pozā bija aizsnaudies piedzēries bezpajumtnieks. Mazā meitenīte joprojām baroja baložus. Lengdons prātoja, vai reportiere nav slepkavu aizbaidījusi. Diez vai, viņš nosprieda, atceroties slepkavas solījumu. Es padarīšu kardinālus par plašsaziņas līdzekļu spīdekļiem.

Devītā zvana sitiena atbalss izgaisa, un pār laukumu nolaidās mierpilns klusums.

Tad… meitenīte sāka kliegt.

75

Pirmais pie kliedzošās meitenītes piesteidzās Lengdons.

Pārbiedētais bērns stāvēja kā pārakmeņojies, rādot uz obeliska pakāji, kur bija saļimis noskrandušais dzērājs. Nožēlojams skats… acīmredzot kāds Romas bezpajumtnieks. Sirmie mati taukainās lēkšķēs krita pār seju, un ķermeni no galvas līdz kājām sedza netīrs audums. Meitenīte skriešus iejuka pūli, nerimdamās brēkt.

Šausmu pārņemts, Lengdons steidzās pie nespējnieka. Uz vīrieša skrandām aizvien platāks pletās tumšs plankums.

Šķita, ka turpmākie notikumi risinās visi reizē.

Vecais vīrs lēnām it kā pārlūza vidū pušu un sasvērās uz priekšu. Lengdons metās viņam klāt, taču nepaspēja. Vīrietis nogāzās pa kāpnēm, nokrita ar seju uz marmora un palika guļam. Viņš nekustējās.

Lengdons nometās uz ceļiem. Vitorija pieskrēja viņiem klāt. Apkārt pulcējās pūlis.

Vitorija pielika pirkstu pie vīrieša skausta.

- Ir pulss! - viņa paziņoja. - Apgriez otrādi!

Lengdons paklausīja norādījumam. Satvēris vīru aiz pleciem, viņš apgrieza to otrādi. Tajā brīdī vaļīgās skrandas noslīdēja kā atmiruši miesa. Vīrietis ļengani nozvēlās uz muguras. Uz kailajām krūtīm rēgojās plašs apsvilinātas miesas laukums.

Vitorija ieelsās un atsprāga atpakaļ.

Lengdons stāvēja kā pamiris, juzdams gan nelabumu, gan apbrīnu. Simbolam piemita šausminoša vienkāršība.

-   Air47 . - Vitorija rīstījās. - Tas ir… viņš.

Kā no gaisa nokrituši, uzradās šveiciešu gvardi, sāka izkliegt pavēles un traukties pakaļ neredzamam slepkavam.

Kāds tūrists netālu klāstīja, ka tikai pirms dažām minūtēm kāds melnīgsnējs vīrs laipni palīdzējis šim nabaga gārdzošajam bezpajumtniekam pāriet pār laukumu… pat brītiņu pasēdējis uz kāpnēm tam līdzās un tad nozudis pūlī.

Vitorija norāva skrandas no vecā vīra vēdera. Tieši zem krūškurvja bija divas dziļas durtas brūces, katra savā degzīmes pusē. Vitorija atgāza vīrieša galvu atpakaļ un sāka veikt elpināšanu no mutes mutē. Lengdons nebija sagatavojies tam, kas notika nākamajā brīdī. Kad Vitorija iepūta dvašu vīrieša mutē, caurumi viņa sānos iesēcās un izšļāca asinis kā no vaļa elpatverēm. Sāļais šķidrums ietriecās Lengdonam sejā.

Vitorija ar šausmām sejā aprāvās.

-    Plaušas… - viņa stomījās… - Tās ir… caurdurtas.

Lengdons izslaucīja acis un aplūkoja ievainojumus. Caurumi guldzēja. Kardināla plaušas bija iznīcinātas. Viņa vairs nebija.

Vitorija apsedza mirušo, un klāt pienāca šveiciešu gvardi.

Lengdons apstulbis piecēlās un iztaisnojās. Un tajā brīdī ieraudzīja viņu. Sieviete, kas pirmīt bija viņiem sekojusi, nu stāvēja pavisam tuvu. Plecā uzliktā BBC videokamera bija pavērsta pret kardinālu un darbojās. Abu skatieni sastapās, un Lengdons saprata, ka viņa visu nofilmējusi. Nākamajā mirklī sieviete šāvās prom kā kaķene.

76

Činita Makrija bēga. Viņa bija ieguvusi dižāko materiālu savā mūžā.

Videokamera bija smaga kā enkurs, tomēr Makrija steidzās pār Svētā Pētera laukumu, spiežoties cauri aizvien biezākajai drūzmai. Šķita, ka visi kā viens kustas preteja virziena… uz jezgas pusi. Makrija pūlējās tikt prom pēc iespējas tālāk. Vīrietis tvīda žaketē bija viņu ievērojis, un Makrija manīja, ka viņai pakaļ dzenas arī citi - vīrieši, ko Makrija neredzēja, pamazām ieslēdza viņu lokā.

Makrija bija šausmu pārņemta no tikko nofilmētajām ainām. Viņa ar bailēm prātoja, vai mirušais nudien bija tas, ko viņa domāja redzam. Glika noslēpumainais zvanītājs piepeši vairs nelikās nenormāls.

Kad Makrija tuvojās BBC busiņam, viņai priekšā no pūļa negaidīti iznira jauns vīrietis ar nepārprotami militāru stāju. Viņu acis sastapās, un abi apstājās. Vīrietis zibenīgi pacēla rāciju un pateica tajā dažus vārdus. Un tad viņš tuvojās Makrijai. Viņa apsviedās un strauji pukstošu sirdi līkločiem steidzās pretējā virzienā.

Klupdama krizdama joņojot cauri roku un kāju mudžeklim, Makrija izņēma no kameras izlietoto videokaseti. Celuloīda zelts, viņa nodomāja, aizbāžot kaseti mugurpusē aiz jostas un ļaujot žaketei brīvi krist tai pāri. Vismaz šajā reizē Makrija nenožēloja, ka nēsā līdzi mazliet liekā svara. Glik, sasodīts, kur tu esi palicis?

Uzradusies kreisajā pusē, tuvojās vēl viena militārpersona. Makrija aptvēra, ka laika palicis maz. Viņa vēlreiz mainīja virzienu pūli. Izrāvusi no somas tukšu kaseti, viņa iesvieda to kamerā. Un tad lūdza Dievu.

Makrija atradās trīsdesmit jardu attālumā no BBC busiņa, kad priekšā, rokas sakrustojuši, nostājās abi vīri. Viņa bija slazdā.

-   Filmu! - viens noskaldīja. - Tūlīt pat!

Makrija atlēca atpakaļ, kā sargādama apvijusi rokas ap videokameru.

-    Neies krastā.

Viens no vīriem atvilka žaketes stūri, atklājot pistoli.

-    Nu tad šaujiet! - Makrija sacīja, izbrīnījusies par drosmi savā balsī.

-    Filmu! - pirmais atkārtoja.

Velns parāvis, kur dējies Gliks? Makrija piecirta kāju un iekliedzās, cik vien skaļi spēja.

-   Es esmu profesionāla operatore no BBC\ Saskaņā ar Brīvās preses likuma divpadsmito pantu šī filma ir "British Broadcasting Corporation" īpašums!

Vīrieši pat nesaviebās. Tas, kuram bija pistole, spēra soli viņai tuvāk.

-    Es esmu šveiciešu gvardes leitnants, un saskaņā ar Svēto Doktrīnu, kas valda īpašumā, kurā jūs patlaban atrodaties, mēs varam jūs pakļaut pārmeklēšanai un aizturēšanai.

Ap visiem trim sāka drūzmēties ļaudis.

-    Es nekādos apstākļos neatdošu filmu, kas atrodas šajā kamerā, iepriekš neaprunājusies ar Londonas redakciju! Es jums iesaku… - Makrija iesaucās.

Gvardi pielika punktu diskusijām. Viens izrāva kameru Mak- rijai no rokām. Otrs stingri sagrāba viņu aiz rokas, pagrieza un veda Vatikāna virzienā.

-   Grazie48 , - gvards izmeta, vezdams viņu cauri ciešajam pūlim.

Makrija klusībā lūdzās, kaut viņu nepārmeklētu un neatrastu kaseti. Ja vien viņa kaut kādā veidā spētu pasargāt filmu tik ilgi, lai…

Piepeši notika neiedomājamais. Viņai zem žaketes grābstījās rokas. Makrija juta, kā tās izrauj aiz jostas aizbāzto videokaseti. Viņa apcirtās, taču norija sakāmo. Aiz muguras aizelsies stāvēja Ginters Gliks un, piemiedzis viņai ar aci, iejuka atpakaļ drūzmā.

77

Roberts Lengdons iestreipuļoja privātā vannasistabā, kas atradās blakus pāvesta kabinetam, un noskaloja no sejas asinis, kuras nebija viņējās. Tās bija kardināla Lamasē asinis, kurš nupat bija gājis bojā šaušalīgā nāvē ļaužu pārpilnā laukumā pie Vatikāna. Viņi ir jaunavas upurēšanai. Līdz šim hasasins savus draudus bija īstenojis.

Lengdons ar samiegtām acīm bezspēcīgs blenza spogulī. Vaigus sāka aptumšot bārdas rugāji. Istaba, kurā viņš atradās, bija nevainojama un grezna - melns marmors ar zelta armatūru, kokvilnas dvieļi un smaržīgas ziepes.

Lengdons centās izdzēst no apziņas asiņaino degzīmi, ko pirms neilga brīža bija skatījis savām acīm. Gaiss. Aina kavējās prātā. Kopš pamošanās šajā rītā viņš bija redzējis trīs ambigram- mas… un zināja, ka gaidāmas vēl divas.

Izklausījās, ka aiz durvīm Oliveti, kambarkungs un kapteinis Rošērs strīdas par turpmāko rīcību. Acīmredzot antivielas meklējumi līdz šim nebija devuši nekādus rezultātus. Vai nu gvardi palaiduši cilindru garām, vai arī iebrucējs iekļuvis Vatikānā dziļāk, nekā komandieris Oliveti bija gatavs atzīt.

Lengdons nosusināja rokas un seju. Tad pagriezās, ar skatienu meklēdams pisuāru. Tāda nebija. Tur bija tikai pods. Viņš pacēla vāku.

Stāvot no ķermeņa atplūda spriedze, augumam cauri iztrau- cās skurbinošs pārguruma vilnis. Daudzās emocijas, kas samezgloja krūtis, bija tik nesaderīgas! Viņš bija izmocījies, noskrējies, neēdis un negulējis. Viņš bija meklējis Apgaismības taku, un viņu bija satriekušas divas brutālas slepkavības. Lengdons juta aizvien lielākas šausmas, iztēlojoties šīs drāmas iespējamo iznākumu.

Domā, viņš sev pavēlēja. Prāts bija tukšs.

Noskalodams ūdeni podā, prātā iešāvās kas negaidīts. Šī ir pāvesta tualete, Lengdons prātoja. Es tikko nolaidu ūdeni pāvesta tualetē. Gribot negribot izspruka smiekli. Svētais tronis.

78

BBC tehniķe Londonā izņēma videokaseti no satelīta uztvērējapa- rāta un traucās cauri vadības telpai. Viņa iebrāzās galvenā redaktora kabinetā, iemeta kaseti videomagnetofonā' un nospieda pogu Play.

Kamēr kasete tinas, tehniķe pastastīja redaktoram, ko viņai nule pa telefonu no Vatikāna bija pavēstījis Ginters Gliks. BBC fotoarhīvā bija ari nekļūdīgi noskaidrota Svētā Pētera laukumā nogalinātā cilvēka identitāte.

Iznācis no sava kabineta, galvenais redaktors sāka skandināt trauksmes zvanus. Darbs redakcijā aprima.

-   Tiešraide piecos! - boss dimdināja. - Ētera diktoram gatavoties! Plašsaziņas līdzekļu koordinatoriem sazināties ar savām kon- taktpersonām! Mums ir materiāls, ko var pārdot! Un ir arī filma.

Tirgus koordinatori ķērās pie saviem "Rolodexes".

-    Sīkākas ziņas? - viens uzsauca.

-   Samontējot - trīsdesmit sekundes, - boss attrauca.

-   Saturs?

-   Tiešraidē nofilmēta slepkavība.

Koordinatori izskatījās mundrāki.

-    Izmantošanas un licencēšanas cena?

-   Miljons ASV dolāru no katra.

Visas galvas pašāvās augšup.

-Ko?

-    Jūs dzirdējāt pareizi. Es gribu piramīdas galotni! CNN, MSNBC un tad lielo trijnieku. Piedāvājiet, lai pieslēdzas un aplūko dažus kadrus. Ļaujiet viņiem rādīt sižetu piecas minūtes pēc tam, kad to parāda BBC.

-   Kas, pie velna, lēcies? - kāds noprasīja. - Premjerministram dzīvam novilkta āda?

Boss papurināja galvu.

-   Vēl kas labāks.

Šajā bridi kaut kur Romā hasasins baudīja īslaicīgu atpūtas mirkli ērtā krēslā. Viņš apbrīnoja leģendāro kambari, kurā atradās.

Es sēžu Apgaismības baznīcā, viņš nodomāja, "llluminati" miteklis. Viņš joprojām ar grūtībām spēja ticēt, ka tas visu šo gadsimtu gaitā saglabājies neskarts.

Hasasins rūpīgi uzgrieza tā BBC reportiera numuru, ar kuru bija sarunājies iepriekš. Bija laiks. Pasaule vēl nebija dzirdējusi vēstis, kuras to šokēs visvairāk.

79

Vitorija Vētra sūca ūdeni no glāzes un izklaidīgi skrubināja tējas cepumus, ko viņai priekšā nupat bija nolicis šveiciešu gvards. Viņa zināja, ka noteikti jāieēd, taču ēstgribas nebija. Pāvesta kabinetā valdīja murdoņa, ko radīja saspringtās sarunas. Kapteinis Rošērs, komandieris Oliveti un pusducis gvardu novērtēja postījumus un apsprieda turpmāko darbību.

Roberts Lengdons stāvēja netālu, lūkodamies uz Svētā Pētera laukumu. Viņš izskatījās nomākts.

Vitorija piegāja viņam klāt.

-   Vai ir kādas idejas?

Viņš papurināja galvu.

-   Cepumu?

Ieraugot ēdienu, Lengdons mazliet atplauka.

-   Sasodīts, jā gan. Paldies! - Viņš badīgi košļāja.

Saruna telpā piepeši apklusa, jo pa durvīm divu šveiciešu gvardu pavadībā ienāca kambarkungs Ventreska. Vitorija nosprieda, ka jau pirmīt kambarkungs bija izskatījies kā spēkus zaudējis, taču patlaban viņš bija pavisam satriekts.

-   Kas tur īti nodka? - kambarkungs vaicāja Oliveti. Spriežot pēc skatiena kambarkunga sejā, ļaunākais viņam jau bija pavēstīts.

Olived sniegtais formālais apkopojums izklausījās pēc ziņojuma par kaujas laukā kritušajiem. Viņš izklāstīja faktus ar neizteiksmīgu lietpratību.

-    Kardināls Ebners tika atrasts miris Santa Maria del Popolo baznīcā mazliet pēc astoņiem vakarā. Viņš nosmacēts, un viņa krūtīs iededzināta ambigramma - angļu vārds "Earth". Kardināls

Lamasē noslepkavots pirms desmit minūtēm Svētā Pētera laukumā. Nāves cēlonis - naža dūrieni krūtīs. Uz krūtīm iededzināts angļu vārds "Air", arī ambigrammas formā. Slepkava nav notverts. - Kambarkungs pārgāja pāri istabai un atkrita krēslā pie pāvesta rakstāmgalda. Viņš nokāra galvu. - Kardināli Gvidera un Badžija vēl ir dzīvi.

Kambarkunga galva pašāvās augšup, sejas izteiksme bija sāpju pilna.

-   Vai tāds ir mūsu mierinājums? Komandieri, nobendēti divi kardināli. Un tā vien šķiet, ka arī pārējie divi ilgi vairs nedzīvos, ja vien jūs viņus neatradīsiet.

-   Mēs viņus atradīsim, - Oliveti solīja. - Man ir pamats cerībām.

-   Cerībām? Mēs esam piedzīvojuši vienīgi neveiksmes.

-   Nav tiesa. Sinjor, mēs esam cietuši sakāvi divās kaujās, taču karā gūsim virsroku. Brālība "llluminati" bija paredzējusi pārvērst šo vakaru par cirku plašsaziņas līdzekļiem. Šo ieceri mes pagaidām esam aizkavējuši. Abu kardinālu līķi no notikuma vietas aizgādāti bez starpgadījumiem. Turklāt, - Oliveti piemetināja, - kapteinis Rošērs ziņo, ka antivielas meklējumi strauji pavirzījušies uz priekšu.

Kapteinis Rošērs ar sarkano bereti galvā spēra soli uz priekšu. Vitorija nodomāja, ka viņš salīdzinājumā ar citiem gvardiem izskatās cilvēciskāks - stingrs, taču ne stīvs. Rošēra balss bija emocionāla un skanīga kā vijole.

-   Man ir cerības, sinjor, ka stundas laikā spēsim nogādāt jums šo cilindru.

-   Kapteini, atvainojiet, - atteica kambarkungs, - tomēr man radies iespaids, ka Vatikāna pārmeklēšana aizņems vairāk laika, nekā ir mūsu rīcībā.

-   Jā, pilnīga pārmeklēšana. Tomēr, izvērtējis situāciju, esmu pārliecināts, ka cilindrs ar antivielu ir novietots kādā no baltajām zonām - Vatikāna sektoros, kas pieejami publiskām ekskursijām, - piemēram, muzejos vai Svētā Pētera katedrālē. Šajās zonās mēs jau esam atslēguši elektrību un pašlaik veicam izpēti.

-    Vai jūs plānojat pārmeklēt vienīgi nelielu Vatikāna platības daļu?

-   Jā, sinjor. Maz ticams, ka iebrucējs spējis iekļūt Vatikāna iekšējās zonās. Fakts, ka drošības kamera nozagta no publiskās pieejamības zonas - kāda muzeja kāpņu telpas -, nepārprotami liecina, ka iebrucējam bijusi ierobežota pieeja pilsētā. Tāpēc viņam bija iespējams vienīgi pārvietot kameru un antivielu citā visiem pieejamā teritorijā. Un mēs koncentrējam meklēšanas darbus tieši tādās vietās.

-   Taču iebrucējs nolaupījis četrus kardinālus. Tas visādā ziņā liecina par dziļāku iefiltrēšanos, nekā mēs domājām.

-   Nav teikts. Mums jāpatur prātā, ka lielāko dienas daļu kardināli pavadīja Vatikāna muzejos un Svētā Pētera katedrālē, netraucēti baudot apkārtni. Iespējams, kardināli sagūstīti kādā no šīm vietām.

-   Kā viņi izvesti ārpus pilsētvalsts sienām?

-   To mēs vēl izvērtējam.

-   Skaidrs. - Kambarkungs izelpoja un piecēlās. Viņš piegāja pie Olived. - Komandieri, es vēlos dzirdēt varbūtējās evakuācijas plānu.

-   To mēs vēl joprojām saskaņojam, sinjor. Esmu pārliecināts, ka tikmēr kapteinis Rošērs cilindru atradīs.

Rošērs sasita kopā zābaku pazoles, it kā pateikdamies par izteikto uzticību.

-    Mani viri jau izpētījuši divas trešdaļas baltās zonas. Es paļaujos uz viņiem.

Neizskatījās, ka kambarkungs ari paļautos.

Šajā brīdī pa durvīm iesoļoja gvards ar rētu zem acs, nesot planšeti un karti. Viņš devās pie Lengdona.

-   Mister Lengdon? Man ir jūsu prasītā informācija par "West Ponente".

Lengdons norija cepumu.

-   Labi. Uzmetīsim aci.

Pārējie turpināja sarunu, un Vitorija pievienojās Lengdonam un gvardam, kuri izklāja karti uz pāvesta galda.

Kareivis norādīja uz Svētā Pētera laukumu.

-Šeit atrodamies mēs. Vidējā "West Ponente" elpas līnija norāda uz austrumiem, tieši prom no Vatikāna. - Gvards ar pirkstu vilka no Svētā Pētera laukuma pāri Tibras upei un tālāk - senās

Romas sirdi. - Kā redzat, līnija šķērso gandrīz visu Romu. Tai tuvumā atrodas gandrīz divdesmit katoļu baznīcas.

Lengdonam dūša saplaka.

-    Divdesmit?

-   Varbūt pat vairāk.

-    Vai kāda no šīm baznīcām ir izvietota tieši līnijas ceļā?

-    Dažas atrodas tuvāk nekā citas, - gvards atteica, - taču, atrodot "West Ponente" norādīto virzienu kartē, jāņem vērā kļūdas rezerve.

Lengdons uzmeta skatienu Svētā Pētera laukumam, saviebās un paberzēja zodu.

-   Un kā ar uguni? Vai kādā no tām atrodas Bernīni mākslas darbs, kam ir sakars ar uguni? - Klusums. - Un obeliski? - viņš noprasīja. - Vai kāda baznīca ir izvietota tuvumā obeliskiem?

Gvards sāka pētīt karti.

Vitorija pamanīja cerīgu mirdzumu Lengdona acīs un uztvēra viņa domu. Viņam taisnība! Pirmie divi ceļrāži bija izvietoti laukumā vai pie laukuma, kurā uzstādīti obeliski! Iespējams, temats, kas vienoja, bija obeliski. "Illuminati" taku iezīmē augstas piramīdas? Jo vairāk Vitorija par to domāja, jo ticamāk tas šķita… četras augstas bākas, kas slejas pāri Romai un iezīmē zinātnes altārus.

-   Tas gan ir tikai minējums, - Lengdons skaļi prātoja, - taču man zināms, ka Bernīni laikā tika uzstādīti vai pārcelti daudzi Romas obeliski. Nav šaubu, ka viņš ari iesaistījies to izvietošanā.

-   Vai arī, - Vitorija piebilda, - Bernīni varēja novietot savus ceļrāžus netālu no obeliskiem, kas tur jau bija.

Lengdons pamāja.

-   Tiesa.

-    Sliktas ziņas, - gvards attrauca. - Uz līnijas nav neviena obeliska. - Viņš pārvilka pirkstu pār karti. - Arī tuvumā nav neviena. Tukšs.

Lengdons nopūtās.

Vitorijas pleci saguma. Viņasprāt, tā bija daudzsološa doma. Acīmredzot nebūs tik viegli, kā cerēts. Viņa centās neieslīgt izmisumā.

-   Domā, Robert! Tu noteikti zini kādu Bernīni statuju, kam ir saistība ar uguni. Vienalga kāda.

-   Tici man, es domāju bez mitas. Bernini bija neticami ražīgs. Simtiem darbu. Biju cerējis, ka " West Ponente" norādīs uz vienu baznīcu - uz tādu, kas spētu mums kaut ko atsaukt atmiņā.

-   Fuoco, - viņa neatlaidās. - Uguns. Vai tiešām neviens Bernini darba nosaukums nenāk prātā?

Lengdons paraustīja plecus.

-   Viņam ir slavenas skices "Uguņošana", taču tās nav skulptūras un atrodas Vācijā, Leipcigā.

Vitorija sarauca uzacis.

-    Un tu esi pārliecināts, ka tieši elpas plūsma norāda virzienu?

-   Vitorija, tu pati redzēji cilni. Tam piemita absolūti simetriska forma. Vienīgais vērā ņemamais orientieris ir elpa.

Vitorija atzina, ka viņam ir taisnība.

-    Turklāt nedrīkst piemirst, - Lengdons piemetināja, - ka " VVesf Ponente" apzīmē gaisu, tāpēc simboliskā ziņā vispareizākais būtu sekot elpas norādītajam virzienam.

Vitorija pamāja ar galvu. Tātad sekojam elpai. Bet uz kurieni?

Pienāca Oli ved.

-    Kas jauns?

-     Pārāk daudz baznīcu, - kareivis atbildēja. - Aptuveni divi duči. Jādomā, varētu pie katras baznīcas nostādīt četrus vīrus…

-    Liecies mierā! - Oliveti attrauca. - Mēs to slepkavu jau divreiz izlaidām cauri pat tad, kad skaidri zinājām, kur viņš būs. Tāda masveida novērošanas punktu izveide nozīmē to, ka Vatikāns paliek neapsargāts un antivielas meklēšana tiek pārtraukta.

-    Mums nepieciešama uzziņu grāmata, - ieteicās Vitorija, - Bernīni darbu saraksts. Ja varētu pārskatīt nosaukumus, varbūt kāds saistītu uzmanību.

-    Nezinu gan, - Lengdons atbildēja. - Ja Bernīni šo darbu radījis īpaši "Illuminati", tas var būt arī nezināms. Un grāmatā tāds varētu nebūt.

Vitorija negribēja tam piekrist.

-    Pirmās divas skulptūras bija labi zināmas. Tu pats biji par abām dzirdējis.

Lengdons paraustīja plecus.

-    Biju gan.

-   Ja mēs pārskatītu sarakstu, meklējot vārdu "uguns", varbūt uzietu statuju, kas atrodas aptuveni šajā virzienā.

Šķita, ka Lengdonam nav iebildumu pret šādu mēģinājumu. Viņš pagriezās pret Oliveti.

-   Man vajadzīgs visu Bernīni darbu saraksts. Vai jums gadījumā nav pa rokai kāds Bernīni "kafijas galdiņa" katalogs?

-     "Kafijas galdiņa" katalogs? - Oliveti šāds apzīmējums acīmredzot nebija pazīstams.

-   Tas var būt jebkāds saraksts. Piemēram, Vatikāna muzejā. Tur katrā ziņā atrodama informācija par Bernīni daiļradi.

Rētainais gvards novaikstījās.

-   Muzejā atslēgta elektrība, un ierakstu telpa ir milzīga. Bez personāla palīdzības…

-    Vai šis apspriestais Bernīni darbs varētu būt radīts laikā, kad Vatikāns algoja Bernīni? - Oliveti viņu pārtrauca.

-   Manuprāt, jā, - Lengdons sacīja. - Viņš te strādāja gandrīz visu savas karjeras laiku. Un katrā ziņā periodā, kad Galilejs konfliktēja ar Vatikānu.

Oliveti nolieca galvu.

-   Tad ir vēl kāda norāde.

Vitorijā uzplaiksnīja optimisms.

-Kur?

Komandieris neatbildēja. Viņš paveda gvardu sāņus, un abi aprunājās klusinātos toņos. Gvards it kā šaubījās, tomēr paklausīgi māja ar galvu. Kad Oliveti bija beidzis stāstīt, gvards pievērsās Lengdonam.

-   Lūdzu, nāciet man līdzi, mister Lengdon! Pulkstenis ir piecpadsmit pāri deviņiem. Mums jāpasteidzas.

Lengdons kopā ar kareivi gāja uz durvīm.

Vitorija devās viņiem pakaļ.

-    Es palīdzēšu.

Oliveti saņēma viņu aiz elkoņa.

-   Nē, mis Vētra. Man ar jums jāpārmij daži vārdi. - Tvēriens bija autoritatīvs.

Lengdons ar gvardu aizgāja. Oliveti ar kokainu seju pavilka Vitoriju sāņus. Taču tas, ko Oliveti bija iecerējis viņai pavēstīt, palika nepateikts. Skaļi iekrakšķējās viņa rācija.

-   Commandante? Visi pagriezās.

Balss raidītājā skanēja drūmi.

-   Iesaku jums ieslēgt televizoru.

80

Kad Lengdons pirms divām stundām bija izgājis pa Vatikāna slepenā arhīva durvīm, viņam ne prātā nenāca, ka drīz atkal to apmeklēs. Visu ceļu noskrējis kopā ar šveiciešu gvardu, Lengdons kāri kampa gaisu un attapās, ka jau otru reizi atrodas arhīvā.

Viņa pavadonis, gvards ar rētu, veda Lengdonu gar caurspīdīgajām kabīnēm. Arhīvā valdošais klusums šajā reizē nez kāpēc likās vēl draudīgāks, un Lengdons bija iepriecināts, kad gvards to pārtrauca.

-   Man liekas, tas ir šeit, - viņš sacīja, vedot Lengdonu uz telpas otru galu, kur gar sienu bija izvietotas mazākas glabātavas. Gvards, pārlaidis skatienu uzrakstiem pie glabātavām, norādīja uz vienu. - Jā, šeit tas ir. Gluži kā komandieris bija paredzējis.

Lengdons izlasīja uzrakstu. ATTIV1 VATICANI. Vatikāna aktīvi? Viņš pārlaida aci saturam. Nekustamais īpašums… finanšu līdzekļi… Vatikāna banka… senlietas… Sarakstam nebija gala.

-    Visu Vatikāna aktīvu dokumentācija, - gvards pavēstīja.

Lengdons vērās caurspīdīgajā kabīnē. Dievs Tēvs! Pat tumsā

varēja saskatīt, ka tā ir piebāzta līdz augšai.

-   Mans komandieris apgalvoja, ka viss, ko Bernīni radījis, atrazdamies Vatikāna protekcijā, būs uzskaitīts šeit, aktīvu sarakstā.

Lengdons palocīja galvu, aptverdams, ka komandiera nojauta, iespējams, nav viņu vīlusi. Bernīni laikos viss, ko radīja mākslinieks, atrodoties pāvesta aizbildniecībā, saskaņā ar likumu kļuva par Vatikāna īpašumu. Tas vairāk atgādināja feodālismu, nevis aizbildniecību, taču slavenākie mākslinieki dzīvoja labos apstākļos un sūdzējās reti.

-   Tostarp ari darbi, kas izvietoti ārpus Vatikāna?

Kareivis uzmeta viņam dīvainu skatienu.

-    Bez šaubām. Visi katoļu dievnami Romā ir Vatikāna īpašums.

Lengdons pievērsās sarakstam, ko turēja rokā. Tajā bija iekļautas aptuveni divdesmit baznīcas, kas izvietotas "West Ponente" elpas norādītajā virzienā. Viena no tām bija trešais zinātnes altāris, un Lengdons cerēja, ka pietiks laika izprātot, kura tā ir. Citos apstākļos viņš ar prieku pats personiski izpētītu katru dievnamu. Tomēr šodien viņam bija apmēram divdesmit minūtes laika, lai atrastu vajadzīgo - baznīcu, kurā bija Bernīni radīts cieņas apliecinājums ugunij.

Lengdons piegāja pie glabātavas elektroniskajām virpuļdur- vīm. Gvards viņam nesekoja. Lengdons juta viņa nedrošo vilcināšanos. Viņš pasmaidīja.

-   Gaisam nav nekādas vainas. Retināts, tomēr elpot var.

-   Man pavēlēts atvest jūs šeit un nekavējoties atgriezties drošības centrā.

-   Jūs aizejat?

-Jā. šveiciešu gvardiem ieeja arhīvos aizliegta. Es jau tā pārkāpju protokolu, pavadīdams jūs tik tālu. Komandieris man to lika aiz auss.

-    Pārkāpjat protokolu? - Vai tev ir kaut mazākā nojausma, kas šovakar norisinās? - Kā pusē tas jūsu nolāpītais komandieris ir?

Gvarda sejā izgaisa draudzīgā izteiksme. Rēta zem acs noraustījās. Gvards stingi lūkojās viņā, piepeši stipri atgādinādams Oliveti.

-   Es atvainojos, - sacīja Lengdons, nožēlodams savu piezīmi. - Redziet… man noderētu palīdzība.

Gvards nepamirkšķināja ne aci.

-   Esmu apmācīts klausīt pavēlēm, nevis tās apspriest. Kad atradīsiet meklēto, nevilcinoties sazinieties ar komandieri.

Lengdons saspringa.

-    Bet kur viņš būs?

Gvards atsprādzēja rāciju un novietoja uz tuvējā galda.

-    Pirmais kanāls. - Pēc tam viņš pazuda tumsā.

81

Pāvesta kabineta televizors - liels "Hitachi" - bija ieslēpts sienā iebīdītā skapī iepretim rakstāmgaldam. Skapja durtiņas bija vaļā, un visi sapulcējās apkārt. Vitorija pavirzījās tuvāk. Kad ekrāns iesila, tajā bija redzama jauna reportiere. Brunete ar stirnas acīm.

-   MSNBC ziņu izlaidums, - viņa paziņoja, - Kellija Horena- Džounsa, dešraidē no Vatikāna. - Viņai aiz muguras, laistīdamās ugunīs, vīdēja Svētā Pētera katedrāle naktī.

-   Tu neesi tiešraidē\ - Rošērs uzsauca. - Tie ir arhīva kadri! Katedrāles apgaismojums ir izslēgts.

Oliveti ar šņācienu pavēlēja viņam ciest klusu.

Reportiere saspringtā balsī turpināja.

-   Šovakar Vadkānā pāvesta vēlēšanu laikā norisinājušies satriecoši nodkumi. Mūsu rīcībā ir informācija, ka Romā brutāli noslepkavoti divi Kardinālu kolēģijas locekļi.

Oliveti pusbalsī izlamājās.

Reportiere joprojām runāja, kad durvīs iestājās aizelsies gvards.

-   Komandieri, centrālais komutators ziņo, ka visas līnijas nepārtraukti noslogotas. Tiek lūgta mūsu oficiālā nostāja šajā jautājumā…

-   Atslēdz! - Oliveti noteica, ne mirkli neatraudams skatienu no televizora.

Gvards izskatījās nedrošs.

-    Bet, komandieri…

-Ej!

Gvards aizskrēja.

Vitorija juta, ka kambarkungs bija vēlējies ko teikt, taču aprā- vies. Priesteris labu brīdi bargi lūkojās Oliveti, tad no jauna pievērsās televizoram.

MSNBC rādīja reportāžas materiālu. Šveiciešu gvardi nesa kardināla Ebnera nekustīgo ķermeni lejā pa Santa Maria del Popo- lo baznīcas kāpnēm un iecēla to "Alfa Romeo". Kadrs tuvplānā sastinga, un līķis uz acumirkli kļuva redzams - sekundi pirms iecelšanas automašīnas bagāžas nodalījumā.

-   Pie velna, kas šos kadrus nofilmējis? - Oliveti iesaucās.

MSNBC reportiere stāstīja tālāk.

-   Pēc neoficiālām ziņām, tas ir Frankfurtes kardināla Ebnera līķis. Vīrieši, kas iznes mirušo no baznīcas, visticamāk ir Vatikāna šveiciešu gvardi. - Reportiere cik spēdama pūlējās izskatīties atbilstīgi aizkustināta. Kamera pievilka tuvāk viņas seju, un sieviete kļuva drūmi svinīga. - MSNBC brīdina skatītājus. Kadri, kurus jūs tūlīt redzēsiet, būs sevišķi nepatīkami visu vecumu skatītājiem.

Vitorija ieņurdējās, izdzirdot televīzijas kanāla diktores tēlotās bažas par skatītāju jūtīgumu, un nekļūdīgi pazina tajā plaš- saziņas līdzekļu iedarbīgāko reklāmas paņēmienu. Pēc tāda solījuma neviens vairs nepārslēgs kanālu.

-   Vēlreiz brīdinu, ka turpmākie kadri jūtīgiem skatītājiem var izraisīt šoku, - reportiere atkārtoja.

-   Kur tad ir tie kadri? - Oliveti atkal iesaucās. - Jūs esat parādījuši vienīgi…

Ekrānā bija redzams pārītis Svētā Pētera laukumā, un tas virzījās cauri pūlim. Vitorija pazina sevi un Robertu. Ekrāna stūri bija uzraksts BBC MATERIĀLS. Dimdēja zvans.

-   Ak kungs! - Vitorija skaļi noteica. - Ak… kungs!

Kambarkungs apjucis pievērsās Oliveti.

-   Jūs taču teicāt, ka esat kaseti konfiscējuši!

Pēkšņi televizora ekrānā iekliedzās bērns. Attēls pievērsās mazai meitenītei, kas rādīja ar roku uz asinīm noplūdušu bezpajumtnieku. Piepeši kadrā iegāja Roberts Lengdons, kas centās meitenīti nomierināt. Kamera filmēja tuvplānu.

Pāvesta kabinetā visi, šausmu pārņemti, klusējot raudzījās ekrānā, vērojot, kā attīstās dramatiskie notikumi.

Kardināls nokrita pa kāpnēm uz marmora seguma. Pieskrēja Vitorija un sāka izkliegt rīkojumus. Asinis. Iededzināta zīme. Baismīgs, neveiksmīgs mēģinājums veikt elpināšanu.

-Šie satraucošie kadri, - reportiere sacīja, - tika nofilmēti pirms dažām minūtēm Vatikāna priekšā. Mūsu informācijas avoti vēsta, ka šis ir Francijas kardināla Lamasē līķis. Pagaidām nav zināms, kāpēc viņš tērpies šādā apģērbā un kāpēc konklāva sastāvā nepiedalījās vēlēšanās. Vatikāna pārstāvji pagaidām atteikušies sniegt komentāru.

-   Atsakās sniegt komentāru? - Rošērs bija neizpratnē. - Dodiet taču mums kaut vienu sasodītu minūti laika!

Reportiere runāja, un starp viņas uzacīm iegūla spraiga rieva.

-   Kaut arī uzbrukuma motīvu mums pagaidām nav izdevies noskaidrot, informācijas avoti vēsta, ka atbildību par šīm slepkavībām uzņēmusies organizācija, kas sevi dēvē par "Uluminati".

Oliveti uzsprāga.

-Ko?!

-   Sīkākas ziņas par šo brālību varat meklēt mūsu mājas lapā…

-    Noti ē posibileZ49 - Oliveti paziņoja. Viņš pārslēdza kanālu.

Nākamajā kanālā ziņoja spāņu izcelsmes reportieris.

-   Sātanisks kults, pazīstams ar nosaukumu "Uluminati". Daži vēsturnieki uzskata, ka…

Oliveti drudžaini spaidīja tālvadības pulti. Ikvienā kanālā raidīja jaunāko ziņu sižetu. Lielākoties angļu valodā.

-    Jūs redzat šveiciešu gvardus, kas iznes no baznīcas līķi. Tiek uzskatīts, ka tas ir kardināla…

-   Katedrāles un muzeju apgaismojums ir izslēgts, vedinot domāt, ka…

-   Sekos saruna ar sazvērestību teorētiķi Taileru Tingliju par šo neticamo atdzimšanu…

-   Baumas par vēl divām slepkavībām, kas iecerētas šajā vakarā…

-   Šobrīd tiek uzdots jautājums, vai pazudušo vidū ir arī kardināls Badžija, iespējamais nākamais pāvests…

Vitorija novērsās. Viss noritēja pārāk strauji. Aiz loga nolaidās tumsa, un traģēdija ar primitīvu magnētismu ievilināja ļaudis Vatikānā. Pūlis laukumā sabiezēja ar katru bridi. Gājēju straumes papildināja pūli, un tikko ieradies bariņš plašsaziņas līdzekļu pārstāvju izkrāva aparatūru no busiņiem, ieņemot vietas Svētā Pētera laukumā.

Oliveti nolika tālvadības pulti un pagriezās pret kambarkungu.

-   Sinjor, es nespēju iedomāties, kā tas varēja notikt. Mēs izņēmām kaseti, kas bija kamerā.

Kambarkungs izskatījās pārāk apstulbis, lai ko teiktu.

Neviens nebilda ne vārda. Šveiciešu gvardi stāvēja izslēju- šies miera stājā.

-    Izskatās, - visbeidzot ierunājās kambarkungs, izklausīdamies pēc cilvēka, kurš vairs nespēj dusmoties, - ka mēs neesam apturējuši radušos krīzi tik labi, kā man tika iegalvots. - Viņš pavērās pa logu uz laukumu, ko pārpildīja ļaužu masas. - Man jāsaka uzruna.

Oliveti papurināja galvu.

-   Nē, sinjor. Tieši to "Illuminati" vēlas visvairāk - lai jūs apstiprinātu tās esamību, piešķirat tai spēku. Mums jācieš klusu.

-    Un šie cilvēki? - Kambarkungs norādīja uz logu. - Drīz vien šeit būs atnākuši desmitiem tūkstošu. Un tad simtiem tūkstošu. Turpinot šo mīklu minēšanu, mēs vienīgi iegrūžam tos briesmās. Man viņi jābildina. Un tad mums nāksies evakuēt mūsu Kardinālu kolēģiju.

-   Vēl ir laiks. Ļaujiet kapteinim Rošēram atrast antivielu.

Kambarkungs pagriezās.

-   Vai jūs mēģināt man pavēlēt?

-   Nē, es jums dodu padomu. Ja esat norūpējies par ļaužu pūli laukumā, mēs varam izziņot gāzes noplūdi un tā attīrīt laukumu, taču atzīšanās, ka esam kļuvuši par ķīlniekiem, ir bīstama.

-    Komandieri, es to teikšu tikai vienu reizi. Es negrasos izmantot šo kabinetu par kanceli, lai no tās izplatītu melus visā pasaulē. Ja es vispār ko sacīšu, tad tikai patiesību.

-   Patiesību? To, ka sātanistu teroristi draud iznīcināt Vatikānu? Tas tikai pavājinās mūsu pozīcijas.

Kambarkungs nikni pablenza uz viņu.

-    Vai mūsu pozīcijas iespējams vēl pavājināt?

Piepeši Rošērs iekliedzās, paķēra pulti un pagrieza skaļāk televizoru. Visi pagriezās.

Ekrānā diktore no MSNBC izskatījās neviltoti satraukta. Viņai līdzās bija nolikta mirušā pāvesta fotogrāfija.

-   Jaunākās ziņas. Tikko saņemta informācija no BBC. - Žurnāliste pameta skatienu sāņus, it kā gaidot apstiprinājumu, ka viņai no tiesas jāsniedz šāds paziņojums. Acīmredzot to saņēmusi, viņa ar drūmu sejas izteiksmi pavērsās pret skatītājiem. - Brālība "Illuminati" nupat uzņēmusies atbildību par… - Viņa sastomījās. - Uzņēmusies atbildību par pāvesta noslepkavošanu pirms piecpadsmit dienām.

Kambarkungam pavērās mute.

Rošēram no rokām izkrita pults.

Vitorija tik tikko spēja aptvert dzirdēto.

-    Saskaņā ar Vatikāna likumdošanu, - diktore turpināja, - pāvestiem netiek veikta autopsija, tādējādi "Illuminati" paziņojums par slepkavību nevar tikt apstiprināts. "Illuminati" uzstāj, ka pāvesta nāves cēlonis nav vis trieka, kā ziņoja Vatikāns, bet gan noindēšana.

Istabā valdīja absolūts klusums.

Oliveti eksplodēja.

-   Neprāts! Bezkaunīgi meli!

Rošērs pārslēdza kanālus. Šķita, ka šīs vēstis izplatās no kanāla uz kanālu kā mēris. Visi vēstīja vienu un to pašu. Ziņojumi sacentās sensāciju kārē.

SLEPKAVĪBA VATIKĀNĀ PĀVESTS NOINDĒTS SĀTANS SKAR DIEVA NAMU

Kambarkungs novērsa skatienu.

-    Lai Dievs mums stāv klāt!

Pārslēdzot kanālus, Rošērs trāpīja uz BBC kanālu.

-    Sniedza man ziņas par slepkavību Santa Maria del Popolo baznīcā…

-    Pagaidi! - kambarkungs iesaucās. - Atpakaļ!

Rošērs atslēdza atpakaļ. Ekrānā pie BBC ziņu dienesta galda sēdēja solīda izskata vīrietis. Virs viņa pleca bija ievietots mo- mentuzņēmums - vīrietis ar sarkanu bārdiņu. Zem foto bija uzraksts: GINTERS GLIKS - TIEŠRAIDĒ NO VATIKĀNA. Reportieris Gliks acīmredzot ziņoja pa telefonu, jo sarunu ik pa brīdim traucēja čerkstoņa.

-   Mana operatore nofilmēja, kā kardinālu iznes no Kidži kapelas.

-   Es vēlreiz atgādinu mūsu skatītājiem, - sacīja ziņu diktors Londonā. - Tieši BBC reportieris Ginters Gliks pirmais pavēstīja pasaulei šo notikumu. Viņš divas reizes sazinājies pa telefonu ar cilvēku, kurš uzdodas par slepkavu no "Illuminati". Ginter, tātad tu apgalvo, ka slepkava piezvanīja tev pirms dažiem mirkļiem, lai nodotu brālības vēstījumu.

-   Tā ir.

-    Un viņš pavēstīja, ka "Illuminati" ir atbildīga par pāvesta nāvi? - Diktors runāja tā, it kā tam neticētu.

-   Tieši tā. Zvanītājs pastāstīja, ka pāvests nav miris no triekas, kā domā Vatikānā, bet patiesībā brālība "Illuminati" pāvestu noindējusi.

Visiem, kas stāvēja pāvesta kabinetā, pamira sirds.

-   Noindējusi? - diktors pārjautāja. - Bet… bet kā?

-   Sīkākas ziņas šī persona nesniedza, - Gliks atbildēja, - vienīgi piebilda, ka pāvests nonāvēts ar zālēm, kas pazīstamas ar nosaukumu… - Skaļruņos bija dzirdama papīru čaukstināšana.

-    Ar zālēm, kas pazīstamas ar nosaukumu "heparīns".

Kambarkungs, Olived un Rošērs pārmija mulsus skadenus.

-    Heparīns? - Rošērs pārvaicāja, izskatīdamies satraukts.

-    Bet vai tad tās nav… ?

Kambarkungs nobālēja.

-   Zāles, ko deva pāvestam. Vitorija bija satriekta.

-    Pāvestu ārstēja ar heparīnu?

-    Viņam bija tromboflebīts, - kambarkungs atzina. - Reizi dienā viņam izdarīja injekciju.

Rošērs izskatījās apmulsis.

-    Bet heparīns taču nav indei Kādēļ gan lai "Illuminati" apgalvotu…

-    Nepareizās devās heparīns ir nāvējošs, - Vitorija sacīja.

-    Tas ir spēcīgs asins sarecēšanas pretlīdzeklis. Pārdozēšana izraisa plašu iekšējo asiņošanu un asinsizplūdumu smadzenēs.

Olived ar aizdomām viņu nopētīja.

-    Kā gan jums tas zināms?

-    Biologi to injicē jūras zīdītājiem, kas atrodas nebrīvē, lai aizkavētu asins sarecēšanu nekustīguma dēļ. Ir bijuši gadījumi, kad nepareiza zāļu deva izraisījusi dzīvnieku bojāeju. - Viņa mirkli klusēja. - Cilvēkam, kurš saņēmis pārmērīgu heparina devu, tas varētu izraisīt simptomus, ko viegli noturēt par triekas pazīmēm… īpaši, ja nav veikta līķa sekcija.

Kambarkungs izskatījās dziļi noraizējies.

-   Sinjor, - ierunājās Oliveti, - tā katrā ziņā ir "llluminati" viltība ar mērķi gūt popularitāti. Varbūtība, ka pāvestam injicēta lielāka deva, ir neiespējama. Nevienam nebija tādas pieejas. Un, pat ja mēs uzķertos un mēģinātu apgāzt viņu apgalvojumus, - kādā veidā? Vatikāna likumi aizliedz veikt līķa sekciju. Pat ja to drīkstētu, mēs neko neuzzinātu. Viņa ķermenī mēs atradīsim tikai heparina paliekas no ikdienas injekcijām.

-   Tas tiesa. - Kambarkunga balss bija kļuvusi asāka. - Tomēr mani satrauc kas cits. Neviens ārpusē nezināja, ka Viņa Svētība lieto šīs zāles.

Iestājās klusums.

-    Ja pāvests tiešām saņēmis pārāk lielu heparina devu, - ierunājās Vitorija, - tad viņa ķermenī tas atstātu pēdas.

Oliveti strauji apsviedās pret Vitoriju.

-   Mis Vētra, ja jūs gadījumā nedzirdējāt, varu atkārtot - Vatikāna likumdošana aizliedz pāvesta autopsiju. Mēs negrasāmies apgānīt Viņa Svētības mirstīgās atliekas, atgriežot tās vaļā tikai tāpēc, ka ienaidnieks nācis klajā ar nievājošu paziņojumu.

Vitorija nokaunējās.

-    Es nebiju domājusi… - Viņa nebija gribējusi paust necieņu. -Es nekādā ziņā neierosināju veikt pāvesta ekshumāciju… - Viņa tomēr saminstinājās. Caur prātu kā ēna izskrēja Roberta teiktais Kidži kapelā. Viņš bija minējis, ka pāvestu sarkofāgi netiek ierakti zemē un aizcementēti ciet - kā atavisms no faraonu laikiem, kad valdīja uzskats, ka, aizzīmogojot un aprokot zārku, mirušā dvēsele tiek iesprostota. Mūsdienās kaļķu javas vietā tika izmantota gravitācija; zārku vāki nereti svēra simtiem mārciņu. Teorētiski, viņa ieprātojās, būtu iespējams…

-    Kādas pēdas? - piepeši ievaicājās kambarkungs.

Vitorija juta, ka sirds bailēs strauji sitas.

-    Pārdozēšana var izraisīt mutes gļotādas asiņošanu.

-    Asiņošanu?

-    Asiņotu smaganas. Pēc nāves asinis sarec un mutes dobums nomelnē. - Vitorija reiz bija redzējusi Londonas akvārijā uzņemtu fotogrādju - treneris bija nejauši iešļircinājis delfīnu pārim pārāk lielu devu. Delfīni bez dzīvības peldēja baseinā, un mutes tiem bija plati vaļā un mēles melnas kā sodrēji.

Kambarkungs neatbildēja. Viņš pagriezās un lūkojās ārā pa logu.

Rošēra balss bija zaudējusi optimismu.

-   Sinjor, ja šis paziņojums par noindēšanu ir padess…

-   Tas nav patiess! - Oliveti apstrīdēja. - Varbūtība, ka svešinieks varētu piekļūt pāvestam, ir absurda.

-   Ja šis paziņojums ir padess, - Rošērs atkārtoja, - un mūsu Svētais tēvs tika noindēts, tam var būt cieša saistība ar mūsu antivielas meklējumiem. Ja patiešām izdarīta slepkavība, tas norāda uz daudz dziļāku iefiltrēšanos Vatikānā, nekā bijām iedomājušies. Balto zonu pārmeklēšana var nedot gaidītos rezultātus. Ja esam tik lielā mērā sakompromitēti, varam neatrast cilindru laikā.

Oliveti nomērīja savas gvardes kapteini ar saltu skatienu.

-    Kapteini, es jums pastāstīšu, ko mēs darīsim tālāk.

-   Nē! - kambarkungs, pēkšņi pagriezies, noskaldīja. - Es pastāstīšu jums, ko mēs darīsim. - Viņš lūkojās Olived acīs. - Viss ir aizgājis pārāk tālu. Pēc divdesmit minūtēm es pieņemšu lēmumu, vai pārtraukt konklāva darbu un evakuēt Vatikānu. Mans lēmums būs galīgs. Vai skaidrs?

Oliveti nepamirkšķināja acis. Un arī neatbildēja.

Kambarkungs turpināja enerģiskāk, it kā uzgājis sevī slēptas spēka rezerves.

-   Kapteini Rošēr, jūs pabeigsiet pārmeklēt baltās zonas. Kad būsiet beiguši, sniegsiet ziņojumu man.

Rošērs palocīja galvu, pamezdams bažīgu skatienu Oliveti virzienā.

Pēc tam kambarkungs izvēlējās divus gvardus.

-   Es vēlos nekavējoties redzēt savā kabinetā to BBC reportieri misteru Gliku. Ja "llhiminati" patiešām kontaktējas ar to žurnālistu, iespējams, viņš var mums palīdzēt. Ejiet!

Abi kareivji aizsteidzās.

Kambarkungs uzrunāja pārējos gvardus.

-   Kungi, es nepieļaušu, ka šovakar zaudējam vēl kādu dzīvību. Līdz desmitiem vakarā jūs atradīsiet abus kardinālus un notversiet to briesmoni, kas atbildīgs par šīm slepkavībām. Vai es skaidri izsakos?

-    Bet, sinjor, - Oliveti iebilda, - mums nav ne jausmas, kur…

-   Ar to strādā misters Lengdons. Viņš liekas spējīgs. Manī ir ticība. - To pavēstījis, kambarkungs devās uz durvīm, un viņa gaita pauda apņēmību. Pa ceļam viņš pamāja trim gvardiem. - Jūs nāciet man līdzi. Tūlīt pat.

Gvardi sekoja.

Durvīs kambarkungs apstājās. Viņš pagriezās pret Vitoriju.

-    Mis Vētra. Jūs ari. Lūdzu, nāciet man līdzi!

Vitorija vilcinājās.

-    Kur mēs iesim?

Kambarkungs izgāja pa durvīm.

-    Apciemosim vecu draugu.

82

CERC sekretāre Silvija Bodloka bija izsalkusi un ilgojās doties mājās. Viņai par nepatiku, Kolers acīmredzot bija palicis dzīvs pēc vizītes slimnīcā; viņš bija zvanījis un pieprasījis - pieprasījis, nevis lūdzis, - lai Silvija šovakar uzkavējas darbā ilgāk. Bez paskaidrojumiem.

Silvija gadu gaitā bija iemācījusies nereaģēt uz Kolera odio- zajām garastāvokļa maiņām un ekscentriskumu - viņa klusuciešanu, dusmām, satraucošo tieksmi slepeni nofilmēt sapulces ar videokameru braucamkrēslā. Silvija klusībā cerēja, ka sava iknedēļas CERN pistoļu šautuves apmeklējuma laikā Kolers kādu dienu ielaidīs lodi sev galvā, taču viņš laikam bija trāpīgs šāvējs.

Sēdēdama viena pie sava galda, Silvija izdzirdēja, ka viņai ierūcas vēders. Kolers vēl nebija atgriezies un nebija arī uzdevis nekādu papildu darbu, ko šovakar paveikt. Pie joda šo nīkšanu ar tukšu kuņģi! Viņa atmeta ar roku un, atstājusi Kolerām zīmīti, devās uz personāla ēdnīcu mazliet iekost.

Līdz turienei viņa netika.

Ejot garām CERN atpūtas suites de loisir - garam gaitenim ar istabām, kurās izvietoti televizori, - Silvija ievēroja, ka telpas pārpildītas ar darbiniekiem, kas acīmredzot bija pametuši vakariņas un skatījās ziņas. Bija noticis kas ievērības cienīgs. Silvija iegāja pirmajā istabā. Tā bija kā piebāzta ar baitistiem - jauniem, trakulīgiem datorprogrammētājiem. Ieraugot, ko rāda televīzijā, viņai aizrāvās elpa.

TERORS VATIKĀNĀ

Silvija klausījās reportāžu, nespēdama ticēt savām ausīm. Kāda sena brālība slaktē kardinālus? Ko tas pierāda? Viņu naidu? Viņu pārākumu? Viņu tumsonību?

Tomēr nedcami - vispārējais noskaņojums telpā ne tuvu nebija drūms.

Garām pabrāzās divi jauni tehniķi, dižojoties ar T krekliem, uz kuriem bija uzzīmēta Billa Geitsa seja un uzraksts: UN ĀKSTI MANTOS ZEMI!

-    "Uluminati"\ - viens ieaurojās. - Es taču teicu, ka tie veči ir

īsti!

-    Padešām? Un man likās, ka tikai spēle!

-    Viņi nozūmējuši pāvestu, vecīt! Pāvestu!

-    Bāc! Kā tu domā - cik punktu par to var dabūt?

Abi rēkdami aizjoņoja tālāk.

Silvija stāvēja apstulbusi un izbrīnījusies. Viņai, katolietei, kas strādāja zinātnieku vidē, palaikam bija nācies paciest antire- liģiskus čukstus, taču šie puišeļi bija sarīkojuši īstas viesības - te valdīja vispārēja eiforija par baznīcas zaudējumu. Kā gan viņi spēj būt tik bezjūtīgi? Kādēļ tāds ienaids?

Silvija vienmēr baznīcu bija uzskatījusi par nekaitīgu vienību… vietu, kur izjust biedriskumu un ļauties apcerei… reizumis vietu, kur izdziedādes pilnā balsī, nepievēršot sev apkārtējo skatienus. Baznīca atzīmēja viņas dzīves pieturvietas - bēres, kāzas, kristības, svētku dienas - un pretī neprasīja neko. Pat monetārās nodevas bija brīvprātīgas. Viņas bērni ik nedēļu izsoļoja no svētdienas skolas pacilātā garastāvoklī, pārņemti ar domām, kā palīdzēt apkārtējiem un pašiem kļūt laipnākiem. Vai tiešām tas būtu kas slikts?

Silviju nebeidza pārsteigt fakts, ka lērums tā saucamo CERN ģeniālo prātu nespēja izprast baznīcas nozīmīgumu. Vai viņi tiešām uzskatīja, ka kvarki sniedz iedvesmu vidusmēra cilvēciskajai būtnei? Ka vienādojumi spēj aizstāt cilvēka vajadzību ticēt dievišķajam?

Apjukusi Silvija virzījās pa gaiteni garām citām istabām. Visas telpas ar televizoriem bija pārpildītas. Viņa atcerējās, ka pirms dažām stundām Kolerām zvanīja no Vatikāna. Sagadīšanās? Iespējams. Vatikāns šad tad piezvanīja uz CERN, izrādot "pieklājību" un pēc tam izdodot iznīcinošus paziņojumus, kuros nolādēja CERN pētījumus, - pavisam nesen tas notika saistībā ar CERN pārsteidzošajiem atklājumiem nanotehnoloģijā, zinātnes lauciņā, ko baznīca nosodīja, jo tas bija saistīts ar gēnu inženieriju. CERN allaž to laida pār galvu. Katru reizi dažas minūtes pēc tam, kad Vatikāns bija izteicis iebildumus, Kolera telefons vai nokaita no tehnoloģiju investīciju firmu zvaniem - tās izteica vēlēšanos iegādāties jaunatklājuma licenci. "Slikta reklāma? Tādas nav," Kolers mēdza teikt.

Silvija prātoja, vai nevajadzētu aizsūtīt ziņu uz Kolera peidžeri.

Vai viņu tas interesētu? Vai viņš ir dzirdējis? Protams, ir. Viņš droši vien filmē visu reportāžu ar to ērmīgo mazo videokameru, pasmaidīdams pirmo reizi gadā.

Ejot tālāk pa gaiteni, Silvija pēdīgi uzgāja atpūtas telpu, kurā valdīja nomākts garastāvoklis… gandrīz melanholisks. Mācītie vīri, kas ziņas skatījās šeit, bija CERN vecākie zinātnieki. Cienījami. Viņi pat nepacēla skatienu, kad Silvija ieslīdēja telpā un apsēdās.

CERN otrā malā Leonardo Vētras ledusaukstajā dzīvoklī Maksimiliāns Kolers bija beidzis lasīt žurnālu ādas vākos, ko pirmīt bija izcēlis no galdiņa pie Vētras gultas. Kolers šobrīd skatījās TV ziņas. Pēc brīža viņš atlika Vētras žurnālu vietā, izslēdza televizoru un izbrauca no dzīvokļa.

Tālu prom, Vatikānā, kardināls Mortati pienesa vēl vienu vēlēšanu zīmju paplāti pie Siksta kapelas skursteņa. Viņš tās sadedzināja, un dūmi bija melni.

Otrā balsu skaitīšana. Pāvests nav ievēlēts.

83

Kabatas lukturīšu gaisma nespēja mēroties ar visaptverošo melnumu Svētā Pētera katedrālē. Tumsa visapkārt spiedās klāt kā nakts bez zvaigznēm, un Vitorija juta, ka ap viņu gluži kā okeāns plešas tukšums. Viņa cieši turējās aiz šveiciešu gvardiem un kambarkunga, kuri neatlaidīgi turpināja ceļu. Kaut kur augstu iedūdojās balodis un plivinādamies aizlidoja.

It kā manot Vitorijas neomulību, kambarkungs mazliet atpalika no gvardiem un uzlika roku viņai uz pleca. Pieskāriens dāvāja gandrīz vai taustāmu spēku, gluži kā vīrietis ar burvju spēku būtu iedvesis viņai mieru, kāds bija nepieciešams tam, ko viņi taisījās paveikt.

Ko mēs grasāmies darīt? Tas ir neprāts, viņa domāja.

Tomēr Vitorija zināja, ka šis uzdevums, lai cik bezdievīgs un šaušalīgs, ir neizbēgams. Nopietnie lēmumi, kas bija jāpieņem kambarkungam, prasīja informāciju… informāciju, kura ievietota sarkofāgā Vatikāna grotā. Vitorija gudroja, ko gan viņi atradīs. Vai brālība "llluminati" noslepkavojusi pāvestu? Vai tās vara nudien sniedzas tik tālu? Vai tiešām es drīzumā veikšu pirmo pāvesta līķa sekciju?

Vitorija šajā neapgaismotajā baznīcā bažījās vairāk, nekā naktī peldoties kopā ar barakudām, - tas viņai likās paradoksāli. Daba bija viņas patvērums. Vitorija dabu izprata. Turpretim cilvēku un dvēseļu pasaule viņu mulsināja. Doma par slepkavnieciskām zivīm, kas pulcējas tumsā, lika atcerēties reportierus, kas drūzmējās ārpusē. Televīzijā redzētās ainas ar apdedzinātajiem ķermeņiem atgādināja tēva līķi… un slepkavas rupjos smieklus. Slepkava vēl aizvien klīda tepat tuvumā. Vitorija juta, ka dusmas pārmāc bailes.

Apgājusi apkārt pīlāram - viņai pat nebija nācis prātā, ka sarkankoka stumbram var būt tik milzīgs apkārtmērs, - Vitorija pamanīja gabaliņu tālāk oranžu gaismiņu. Šķita, ka tā izplūst katedrāles vidū zem grīdas. Pieejot tuvāk, viņa saprata, ko redzējusi. Tā bija labi zināmā apakšzemes svētnīca zem galvenā altāra - krāšņs pazemes kambaris, kur glabājās Vatikāna vissvētākās relikvijas. Piegājusi pie vārtiņiem, kas apjoza iedobumu, Vitorija pavērās lejup uz zelta šķirstu, kuram visapkārt bija izvietotas degošas eļļas lampiņas.

-   Svētā Pētera kauli? - viņa jautāja, ne mirkli nešaubīdamās par sava minējuma pareizību. Ikviens, kas ienāca Svētā Pētera katedrālē, zināja, kas atrodas zelta zārkā.

-    Patiesībā gan ne, - kambarkungs atteica. - Plaši izplatīts pārpratums. Tas nav relikviju šķirsts. Šajā kastē atrodas apmetņi, ko pāvests izsniedz jaunieceltajiem kardināliem.

-   Bet es domāju…

-jā, gluži kā visi. Tūristu rokasgrāmatās tas tiek dēvēts par Svētā Pētera kapu, taču īstais apbedījums atrodas divus stāvus zemāk, aprakts zem zemes. Vatikāns to izdoba pagājušā gadsimta četrdesmitajos gados. Tur neviens netiek ielaists.

Vitorija bija pārsteigta. Attālinoties no mirdzošā padziļinājuma un atgriežoties tumsā, viņa atminējās stāstus par svētceļniekiem, kas mērojuši tūkstošiem jūdžu, lai palūkotos uz šo zeltaino lādi, domādami, ka atrodas Svētā Pētera tuvumā.

-   Vai tad Vatikānam nevajadzētu cilvēkiem to pavēstīt?

-   Mēs visi gūstam labumu no apziņas, ka tuvināmies dievišķajam… pat ja tā ir tikai iedoma.

Būdama zinātniece, Vitorija tomēr nespēja oponēt šādai loģikai. Viņa bija lasījusi neskaitāmus pētījumus par placebo efektu - par to, kā aspirīns izārstējis ar vēzi slimus pacientus, kuri uzskatīja, ka lieto brīnumzāles. Vai arī tā bija ticība?

-   Pārmaiņas pie mums, Vatikānā, nav īpaši iecienītas. Pagātnes nepilnību atzīšana, modernizācija - vēsturiski iegājies, ka mēs no tā izvairāmies. Viņa Svētība centās to mainīt. - Viņš pavilcinā- jās. - Paieties pretī modernajai pasaulei. Meklēt jaunus ceļus uz Dievu.

Vitorija tumsā pamāja.

-   Piemēram, zinātni?

-   Vaļsirdīgi sakot, zinātne šķiet maznozīmīga.

-    Maznozīmīga? - Vitorija spēja iedomāties daudzus un dažādus vārdus, kā aprakstīt zinātni, taču mūsdienu pasaulē apzīmējums "maznozīmīgs" tai nebija piemērotākais.

-    Zinātnei ir pa spēkam gan dziedēt, gan nogalināt. Tas atkarīgs no tā cilvēka dvēseles, kas izmanto zinātni. Mani interesē tikai dvēsele.

-   Kad jūs sajutāt savu aicinājumu?

-    Kopš dzimšanas.

Vitorija viņā paraudzījās.

-    Piedodiet, tas man allaž licies savāds jautājums. Ar to gribēju teikt, ka jau no mazotnes zināju, ka es kalpošu Dievam. Kopš brīža, kad spēju pats domāt. Jaunībā, dienot armijā, es no visas sirds izpratu savu mērķi.

Vitorija bija pārsteigta.

-   Jūs dienējāt armijā?

-    Divus gadus. Es atsacījos šaut, tāpēc mani apmācīja pilotēt helikopteru, ar kuru evakuē ievainotos no kaujas lauka. Patiesībā es vēl tagad laiku pa laikam vadu helikopteru.

Vitorija centās iztēlodes jauno priesteri pilotējam helikopteru. Kā par brīnumu, viņa pavisam viegli spēja iedomāties viņu sēžam pilota krēslā. Kambarkungam Ventreskam piemita rakstura stingrība, kas viņa pārliecību acīmredzot stiprināja, nevis aizēnoja.

-    Vai esat kādreiz ar helikopteru vedis ari pāvestu?

-     Pasarg' Dievs! Šā cienījamā pasažiera pārvadāšanu mēs uzticējām profesionāļiem. Viņa Svētība laiku pa laikam ļāva man ar helikopteru aizlidot uz mūsu vasaras rezidenci Gandolfo pili. - Kambarkungs apklusa un paraudzījās viņā. - Mis Vētra, pateicos par jūsu sniegto palīdzību šeit, šodien. No visas sirds izsaku līdzjūtību sakarā ar jūsu tēvu. Man dešām žēl.

-    Paldies!

-    Es savu tēvu nekad neesmu pazinis. Viņš nomira, pirms es piedzimu. Un desmit gadu vecumā zaudēju ari māti.

Vitorija pacēla acis.

-    Jūs bijāt bārenis? - Viņa piepeši juta tādu kā radniecību ar šo cilvēku.

-   Es izdzīvoju traģēdijā. Traģēdijā, kas paņēma manas mātes dzīvību.

-    Kas jūs aprūpēja?

-    Dievs, - atteica kambarkungs. - Viņš gandrīz tiešā nozīmē atsūtīja man citu tēvu. Pie manas slimības gultas pienāca bīskaps no Palermo un uzņēmās rūpes par mani. Tobrīd es nemaz neiz- brīnījos. Jau kopš puikas gadiem biju sajutis Dieva sargājošo roku virs sevis. Bīskapa ierašanās tikai apstiprināja to, ko biju nojau- tis, - Dievs ir izvēlējies mani, lai es kalpotu Viņam.

-   Jūs uzskatījāt, ka Dievs jūs izvēlējās?

-   Es tā uzskatīju. Un joprojām uzskatu. - Kambarkunga balsī nebija ne miņas no augstprātības - tikai pateicība. - Es daudzus gadus darbojos bīskapa aizbildniecībā. Viņš ar laiku kļuva par kardinālu. Tomēr mani šis cilvēks nekad neaizmirsa. Viņš ir tēvs, kuru es atceros. - Pār kambarkunga seju pārslīdēja kabatas lukturīša gaismas stars, un Vi torija viņa acīs samanīja vientulību.

Grupiņa apstājās zem augstā pīlāra, un lukturīšu mestie staru kūļi saplūda, atrodot grīdā lūku. Vitorija paraudzījās uz kāpnēm, kas veda tumsā, un juta pēkšņu vēlēšanos griezties atpakaļ. Gvardi jau palīdzēja kambarkungam nokāpt lejā. Pēc tam tie palīdzēja viņai.

-   Kas ar viņu notika vēlāk? - Vitorija jautāja, kāpdama lejā, baidīdamās, ka iedrebēsies balss. - Ar kardinālu, kas jūs paņēma pie sevis.

-    Viņš atstāja Kardinālu kolēģiju un pieņēma citu amatu. - Vitorija izbrīnījās. - Un pēc tam, man ar nožēlu jāteic, viņš atstāja šo pasauli.

-    Le mie condogliatiztr50 , - Vitorija sacīja. - Nesen?

Kambarkungs pagriezās, un ēnas uzsvēra sāpes viņa sejā.

-   Tieši pirms piecpadsmit dienām. Mēs šobrīd dodamies pie viņa.

84

Arhīva glabatava blāzmoja skopa gaisma. Šī glabatava bija krietni mazāka nekā iepriekšējā, kurā Lengdons bija uzturējies. Mazāk gaisa. Mazāk laika. Viņš nožēloja, ka nebija palūdzis Oliveti ieslēgt ventilatorus.

Lengdons žigli uzgāja aktīvu sektoru, kurā atradās reģistri ar "Belle Arti" katalogiem. Šo sektoru nebija iespējams nepamanīt - tas aizņēma gandrīz astoņus pilnus plaukteņus. Katoļu baznīcai piederēja miljoniem mākslas darbu visā pasaulē.

Lengdons nopētīja plauktus, lūkodamies pēc Džovanni Lo- renco Bernīni. Viņš uzsāka meklējumus pirmajā plauktā ap vidu, lēsdams, ka šajā vietā varētu sākties mākslinieki ar burtu B. Pārdzīvojis panikas mirkli, iedomādamies, ka reģistrs pazudis, Lengdons, sev par milzu nepatiku, atklāja, ka reģistri nav sakārtoti alfabētiskā secībā. Kāpēc gan tas mani neizbrīna?

Tikai tad, kad Lengdons bija apgājis apkārt, nonācis pie kolekcijas sākuma un uzkāpis pa saliekamām kāpnēm pie augstākā plaukta, viņš saprata, kādā secībā grāmatas sakārtotas. Augšējos plaukteņos, nedroši uztupinātus, viņš atrada visbiezākos reģistrus šajā glabātavā, tos, kuri veltīti renesanses meistariem - Mikelandželo, Rafaēlam, da Vinči, Botičelli. Kā jau tas piedienas glabātavai ar nosaukumu "Vatikāna aktīvi", reģistri bija sakārtoti pēc katra mākslinieka kolekcijas monetārās vērtības. Iebāztu starp Rafaēlu un Mikelandželo, Lengdons beidzot atrada Bernīni reģistru. Tas bija vairāk nekā piecas collas biezs.

Jau juzdams elpas trūkumu un stiepdams līdzi neērto foli- antu, Lengdons nokāpa lejā. Tad viņš nogūlās uz grīdas kā zēns ar komiksu grāmatiņu un atšķīra vāku.

Grāmata bija iesieta ādas vākos un ļoti masīva. Reģistrs bija itāliešu valodā. Katrā lappusē bija minēts viens darbs, ievietots īss tā apraksts, datums, atrašanās vieta, materiālu izmaksas un dažviet arī mākslas darba skice. Lengdons strauji šķirstīja lapas… kopā apmēram astoņsimt lappušu. Bernīni bijis čakls vīrs.

Kad Lengdons bija jauns mākslas students, viņš lauzīja galvu, kā gan viens mākslinieks spēj savas dzīves laikā radīt tik daudz darbu. Vēlāk, sev par lielu vilšanos, viņš uzzināja, ka pasaulslaveni mākslinieki paši savām rokām radījuši pavisam maz. Viņiem piederēja studijas, kur mācīja jaunus māksliniekus īstenot meistaru projektus. Slaveni tēlnieki, ari Bernīni, izveidoja mālā miniatūras un nolīga citus, kas palielināja tēlu marmorā. Lengdons zināja - ja Bernīni būtu pašam personiski jāpabeidz visi pasūtījumi, viņš strādātu vēl šobaltdien.

- Satura rādītājs, - Lengdons skaļi noteica, cenšoties atgaiņāt domas par pagātni. Viņš atšķīra grāmatas beigas, nodomājis apskatīt darbu nosaukumus, kas sākas ar burtu F un satur vārdu fiidco - uguns -, taču nosaukumi, kas sākās ar F, nebija pēc kārtas. Lengdons pusbalsī nolādējās. Sasodīts, kas šiem ļautiņiem ir pret alfabētisku secību?

Ieraksti, pēc visa spriežot, bija veikti hronoloģiski, cits pēc cita, ikreiz, kad Bernīni radīja jaunu darbu. Saraksts bija sastādīts laika secībā. Tas nepalīdzēja.

Blenžot sarakstā, Lengdonam prātā iešāvās vēl viena doma, kas laupīja drosmi. Meklētās skulptūras nosaukumā varēja ari nebūt vārda "uguns". Abu iepriekšējo darbu - "Habakuks un eņģelis" un "West Ponente" - nosaukumi nesaturēja konkrētu norādi uz zemi un gaisu.

Lengdons bridi uz labu laimi šķirstīja reģistru, cerēdams, ka vajadzīgā ilustrācija saistīs uzmanību. Veltīgi. Viņš pamanīja dučiem mazpazīstamu darbu, par kuriem pat dzirdējis nebija, taču ievēroja arī labu tiesu slavenu skulptūru… "Daniels un lauva", "Apollons un Dafne", kā arī pusduci strūklaku. Ieraugot strūklakas, uzzibsnīja cita doma. Ūdens. Lengdons gudroja, vai ceturtais zinātnes altāris nebūs strūklaka. Strūklaka būtu ideāls cieņas apliecinājums ūdenim. Lengdons cerēja, ka viņi paspēs notvert slepkavu, pirms prātos par ūdeni, - Bernīni bija veidojis desmitiem Romas strūklaku, un vairākums atradās baznīcu priekšā.

Lengdons pievērsās galvenajam. Uguns. Šķirstot grāmatu, viņš atcerējās Vitorijas vārdus. Pirmās divas skulptūras tev bija labi zināmas… tu droši vien zināsi arī šo. Tie viņu uzmundrināja. No jauna pievēršoties satura rādītājam, viņš meklēja pazīstamus nosaukumus. Daži bija zināmi, taču neviens nelikās piemērots. Leng- dons aptvēra, ka drīzāk noģībs nekā paspēs pabeigt meklējumus, tāpēc, par spīti saprāta balsij, nolēma paņemt grāmatu līdzi, iznesot to ārā no arhīva. Tas ir tikai reģistrs, viņš sev sacīja. Nav gluži tas pats, kas iznest lapu no Galileja darba oriģināla. Lengdons atminējās lapu krūšu kabatiņā un piekodināja sev, ka pirms aizbraukšanas tā jāatstāj arhīvā.

Sapratis, ka jāpasteidzas, viņš pasniedzās, lai paceltu foli- antu, taču tajā brīdī, kaut ko pamanījis, sastinga. Lai gan satura rādītājā piezīmju bija atliku likām, šī, kas bija saistījusi viņa uzmanību, likās dīvaina.

Piezīmē bija teikts, ka slavenā Bernīni skulptūra "Svētās Te- rēzas ekstāze" drīz pēc tās atklāšanas aizvesta no sākotnējās atrašanās vietas Vatikāna iekštelpās. Taču ne jau šis fakts saistīja Lengdona uzmanību. Viņam skulptūras raibā pagātne bija zināma. Kaut arī daži to uzskatīja par šedevru, pāvests Urbāns VIII bija noraidījis "Svētās Terēzas ekstāzi", uzskatīdams, ka tā Vatikānam ir seksuāli pārāk atklāta. Viņš to bija nosūtījis uz kādu mazpazīstamu kapelu pilsētas otrā galā. Lengdonu ieinteresēja fakts, ka šī statuja radusi mājvietu vienā no viņa sarakstā atzīmētajām piecām baznīcām. Turklāt piezīme vēstīja, ka tā tur pārcelta per suggerimento del artista.

Pēc mākslinieka ieteikuma? Lengdons kļuva domīgs. Diez vai Bemīni ieteica savu šedevru noslēpt kādā nomaļā baznīciņā. Mākslinieki vēlējās, lai to darbi tiek izstādīti prominentā vietā, nevis kādā attālā…

Lengdons saminstinājās. Ja vien…

Viņam bija bail lolot šādu domu. Vai tas bija iespējams? Vai Bernīni ar nolūku radīja tik atklātu darbu, ka Vatikāns bija spiests noglabāt to savrupā vietā? Vietā, ko, iespējams, pats Bernīni varēja izraudzīties? Varbūt kādā attālā dievnamā, kas atrastos uz vienas līnijas ar "West Ponente" attēlotās elpas virzienu?

Satraukums auga, taču Lengdonu atvēsināja neskaidras atmiņas par savulaik redzēto skulptūru, un tās lika domāt, ka darbam nav nekāda sakara ar uguni. Skulptūru, kā to apliecinātu jebkurš, kas to redzējis, par zinātnisku gan nevarēja dēvēt - varbūt par pornogrāfisku. Kāds angļu kritiķis reiz bija nosodījis "Svētās Terēzas ekstāzi", nosaukdams to par "visnepiemērotāko dekoru, kāds jebkad ievietots kristiešu baznīcā". Lengdons saprata šā jautājuma strīdīgumu. Kaut arī darbs bija ģeniāls, tas attēloja Svēto Terēžu pusguļus uz mākoņa, saļimušu orgasma mokās. Ne gluži Vatikāna stilā.

Lengdons steidzīgi šķirstīja lappuses, meklēdams reģistrā darba aprakstu. Ieraudzījis skici, viņš juta momentānu, negaidītu cerību stariņu. Skicē Svētā Terēza pavisam noteikti izskatījās baudām svētlaimi, taču skulptūrā bija vēl viens tēls, par kuras esamību Lengdons bija piemirsis.

Eņģelis.

Netiklā leģenda pēkšņi atausa atmiņā…

Svētā Terēza bija mūķene, kas iecelta svēto kārtā pēc pašas paziņojuma, ka miegā viņu apciemojis eņģelis un dāvājis sald- kaisli. Kritiķi vēlāk nosprieda, ka šī tikšanās bijusi vairāk seksuāla, nevis garīga. Reģistra lapas apakšā Lengdons pamanīja uz- kricelētu pazīstamo teksta fragmentu. Svētās Terēzas vēstījums necik daudz iztēlei neatstāja.

Viņa dižais zelta pīķis… uguns pārpilns… vairākkārt iegrima manī… iedūrās līdz pat dziļumiem… tik neaprakstāma saldkaisle, ka neviens nespētu vēlēties, lai tā beidzas.

Lengdons pasmaidīja. Ja šī nav viena īsta seksa metafora, kāda tad ir? Viņš smaidīja arī tāpēc, ka darba aprakstā bija ieraudzījis meklēto. Kaut ari rindkopa bija itāliski, vismaz pusduci reižu bija atkārtots vārds fudco.

Eņģeļa pīķis ar uguns uzgali…

Eņģeļa galva, ko ietver uguns stari…

Sieviete, ko pārņēmusi kaisles uguns…

Lengdons vēl nebija pārliecināts, taču tad vēlreiz uzmeta skatienu skicei. Eņģeļa šķēps bija pacelts, gluži kā rādīdams ceļu. Imī eņģeļiem šis ceļš ir augstu celts. Pat Bernīni izvēlētais eņģeļa tips šķita nozīmīgs. Tas ir serafs, Lengdons domāja. Serafs senebreju valodā nozīmē "degt, dedzināt".

Roberts Lengdons nebija no tiem cilvēkiem, kas jebkad gaidītu apstiprinājumu no debesīm, taču, izlasījis, kā saucas baznīca, kurā skulptūra šobrīd atrodas, viņš nosprieda, ka beigu beigās varētu arī kļūt ticīgs.

Santa Maria della Vittoria.

Vitorija, viņš smaidīdams domāja. Ideāli.

Grīļojoties pietrausies kājās, Lengdons juta reiboni. Viņš pameta skatienu uz kāpnēm, apsvērdams, vai jānoliek grāmata vietā. Pie velna grāmatu! Lai tēvs Žakī pats noliek. Lengdons aizcirta grāmatu un rūpīgi nolika to uz grīdas pie plaukta.

Dodoties uz glabātavas elektronisko izeju, kur mirdzēja poga, Lengdons elpoja aizvien saraustītāk un seklāk. Taču uzspīdējusī veiksme viņam deva spēku.

Taču veiksmi, pirms viņš nonāca pie durvīm, aptumšoja neveiksme.

Glabātava bez brīdinājuma grūti nopūtās. Gaisma izdzisa, un durvju poga izzuda tumsā. Izelpojis gluži kā milzīgs dziestošs nezvērs, arhīva komplekss iegrima tumsā. Kāds bija atslēdzis elektrību.

85

Svētā Vatikāna grotas atrodas zem Svētā Pētera katedrāles galvenās grīdas. Grotās apglabāti mirušie pāvesti.

Vitorija, nokāpusi lejā pa spirālveida kāpnēm, iegāja grotā. Tumšais tunelis viņai atgādināja CERN lielo Hadronu pretkūļu paātrinātāju - arī tas bija melns un salts. Grotai, ko apspīdēja vienīgi šveiciešu gvardu kabatas lukturīšu staru kūļi, piemita izteikti nemateriāla gaisotne. Sienās abās pusēs bija alkovi. Cik vien tālu gaisma rādīja, tajos vidēja sarkofāgu aprises.

Miesai pārskrēja saltas tirpas. Tas no aukstuma, Vitorija sev iegalvoja, apzinādamās, ka tā tikai daļēji ir padesība. Bija sajūta, ka viņus novēro - nevis kāds mirstīgais, bet rēgi no tumsas. Uz katra zārka Svētā tēva ģērbā gulēja izkalta pāvesta dgūra pilnā augumā, rokas sakrustotas uz krūtīm. Šķita, ka guļošie ķermeņi izniruši no zārka - atspieduši vaļā marmora vākus un izlauzušies no ieslodzījuma. Lukturīšu procesija virzījās garām pāvestu siluetiem, un to pavadīja ēnas, kas, spokaini dejodamas, stiepās pretī.

Grupā valdīja klusums, un Vitorija nemācēja pateikt, vai tas ir aiz cieņas vai bažām. Viņa juta, ka abējādi. Kambarkungs gāja ar pievērtām acīm, it kā zinādams katru soli no galvas. Vitorija nojauta, ka viņš baiso promenādi kopš pāvesta nāves veicis vairākkārt… varbūt, lai pie zārka izlūgtos padomu.

Es daudzus gadus darbojos bīskapa aizbildniecībā, kambarkungs bija stāstījis. Viņš ir tēvs, kuru es atceros. Vitorija atminējās kambarkungu sakām šos vārdus par kardinālu, kurš bija rūpējies par viņu. Vitorija bija sapratusi arī pārējo stāsta daļu. Kardināls, kas ņēma jaunekli savā paspārnē, vēlāk bija kļuvis par pāvestu un devis savam jaunajam protežē kambarkunga amatu.

Tas daudz ko izskaidro, Vitorija prātoja. Viņai piemita lieliska spēja uztvert cilvēku slēptākās izjūtas, un visu dienu viņai nedeva mieru kāda doma. Kopš iepazīšanās ar kambarkungu Vitorija juta viņā vēl kādas dvēseliskas sāpes līdztekus tām, ko izraisīja šī visaptverošā krīze, kura viņam bija jānovērš. Aiz dievbijīgā miera viņa saskatīja vīrieti, ko spīdzina paša dēmoni. Vitorija saprata, ka instinkts nebija viņu maldinājis. Kambarkungam bija jātiek galā ar briesmīgākajiem draudiem Vatikāna vēsturē, turklāt tas jāpaveic bez sava skolotāja un drauga… kā lidojums vienatnē.

Gvardi pagausināja soli, it kā īsti nezinādami, kur šajā tumsā apglabāts pēdējais pāvests. Kambarkungs pārliecināts devās uz priekšu un apstājās pie marmora zārka, kas šķita gaišāks nekā pārējie. Uz tā gulēja izkalta mirušā pāvesta figūra. Pazīstot televizora ekrānā redzēto seju, Vitoriju sagrāba bailes. Ko gan mēs darām?

-    Es saprotu, ka mums nav daudz laika, - sacīja kambarkungs. - Tomēr veltīsim brīdi lūgšanai.

Šveiciešu gvardi nolieca galvu. Vitorija sekoja viņu paraugam, sirdij klusumā skaļi dauzoties. Kambarkungs nometās uz ceļiem pie zārka un sāka skaitīt lūgšanu itāliski. Klausoties viņa vārdos, Vitorija negaidīti uzbangoja skumjas. Acīs sariesās asaras… asaras par viņas pašas skolotāju… viņas pašas svēto tēvu. Kambarkunga vārdi šķita viņas tēvam tikpat piemēroti kā pāvestam.

-   Augstākais tēvs, padomdevējs, draugs! - Kambarkunga balss dobji atbalsojās aplī. - Kad biju jauns, tu man stāstīji, ka balss manā sirdī ir Dieva balss. Tu stāstīji, ka man jāseko tai, lai arī kādās sāpēs tā mani novestu. Šajā brīdī es dzirdu šo balsi, un tā lūdz mani veikt neiespējamus uzdevumus. Sniedz man spēku! Dāvā man piedošanu! Visu, ko es daru… es daru tā vārdā, kam tu tici. Āmen!

-   Āmen, - nočukstēja gvardi.

Āmen, tēvs. Vitorija nosusināja acis.

Kambarkungs gausi piecēlās kājās un pakāpās nost no zārka.

-   Pabīdiet sāņus vāku!

Šveiciešu gvardi vilcinājās.

-    Sinjor, - viens ierunājās, - likums noteic, ka mums jāklausa jūsu pavēlēm. - Viņš mirkli klusēja. - Mēs rīkosimies, kā jūs liksiet…

Kambarkungs šķita lasām jaunekļa domas.

-    Kādu dienu es lūgšu jums piedošanu par to, ka nokļuvāt šādā situācijā. Šodien es lūdzu jūsu paklausību. Vatikāna likumi ir ieviesti, lai aizsargātu šo baznīcu. Paturot to prātā, es patlaban pavēlu jums tos pārkāpt.

Sekoja mirklis klusuma, un tad vecākais gvards deva pavēli. Visi trīs vīrieši nolika kabatas lukturīšus uz grīdas, un viņu ēnas uzlēca uz griestiem. Gaismas kūļiem krītot no mugurpuses, kareivji tuvojās zārkam. Atspieduši plaukstas pret marmora vāku pie galvgaļa, viņi atspērās un sagatavojās stumt. Pēc signāla visi grūda, pūloties pabīdīt milzīgo plāksni. Vāks nepakustējās ne par matu, un Vitorija attapās, ka gandrīz cer, lai tas būtu par smagu. Viņai piepeši uzmācās bailes par to, ko viņi var ieraudzīt sarko- fāgā.

Vīri stūma vēl spēcīgāk, taču akmens nekustējās no vietas.

-     Ancora!51 - ierunājās kambarkungs, uzrotīdams sutanas piedurknes un sagatavodamies stumt vāku kopā ar gvardiem. - Ora/52 - Visi četri grūda.

Vitorija jau grasījās iet palīgā, taču tajā brīdī vāks padevās. Vīrieši atkal atspērās. Ar tādu kā pirmatnēju dārdu akmens vāks noslīdēja nost no sarkofāga - pāvesta akmenī kaltais tēls bija iestumts dziļāk alkovā.

Visi atkāpās.

Gvards nedroši noliecās, paņēma kabatas lukturīti un pavērsa to pret zārku. Lukturīša stars viegli ietrīsējās, taču gvards turēja to stingri. Abi pārējie viens pēc otra pakampa lukturīšus. Pustumsā Vitorija manīja, kā viņi šausmās novēršas. Visi cits pēc cita pārkrustījās.

Kambarkungs nodrebēja, ielūkodamies zārkā, un viņa pleci saguma kā smaguma pārņemti. Viņš bridi pastāvēja un tad aizgriezās.

Vitorija bija baidījusies, ka līķa mute rigor mortisa varētu būt ciet un viņa būs spiesta ierosināt atlauzt žokli, lai apskatītu mēli. Bet nu viņa redzēja, ka to nevajadzēs. Pāvesta vaigi bija iekrituši un mute plati atplesta.

Mēle bija melna kā nāve.

86

Ne gaismas. Ne skaņas.

Bailes, kā Lengdons nupat bija atklājis, ir spēcīgs motivētājs. Elpai trūkstot, viņš taustījās cauri melnumam uz virpuļdurvju pusi. Atradis sienā pogu, viņš trieca pa to ar delnu. Nekā. Mēģināja vēlreiz. Durvis bija ciet.

Gluži kā akls apmeties apkārt, Lengdons pūlējās pakliegt, taču kakls bija aizžņaugts. Piepeši Lengdons ar nežēlīgu skaidrību apzinājās, kādā ķibelē nonācis. Plaušas kampa skābekli, adrenalīns paātrināja sirdspukstu tempu. Viņš jutās tā, it kā vēderā būtu ietriekta dūre.

Ar augumu triecoties pret dūnām, Lengdonam bridi likās, ka tās jau sāk griezties. Viņš grūda vēlreiz, un gar acīm pašķīda zvaigznītes. Šajā brīdī Lengdons aptvēra, ka griežas telpa, nevis durvis. Streipuļodams atpakaļ, viņš paklupa pār saliekamām kāpnēm un smagi nogāzās, pret grāmatu plaukteņa šķautni nobrāzdams celi. Nolamājies viņš piecēlās un taustījās pēc kāpnēm.

Viņš kāpnes atrada. Lengdons bija cerējis, ka tās būs no smaga koka vai dzelzs, taču tās bija no alumīnija. Viņš tumsā saņēma kāpnes rokās kā tarānu un brāzās pret stikla sienu. Izrādījās, ka tā ir tuvāk, nekā domāts. Kāpnes spēcīgi ietriecās stiklā un atlēca atpakaļ. Izdzirdējis vāro būkšķi, Lengdons noprata, ka ar alumīnija kāpnēm būs par maz, lai sašķaidītu stiklu.

Prātā uzplaiksnīja doma izšaut ar pusautomātisko pistoli, taču cerība, tikpat žigli kā radusies, izzuda. Ieroča viņam nebija. Oliveti to viņam atņēma pāvesta kabinetā, paskaidrodams, ka nevēlas, lai kambarkunga klātbūtnē pie kāda atrodas pielādēts ierocis. Tobrīd tas šķita pamatoti.

Lengdons kliedza vēlreiz, bet kliedziens iznāca vēl vārgāks nekā pirmajā reizē.

Viņš atcerējās rāciju, ko gvards bija atstājis uz galdiņa ārpus glabātavas. Nolādēts, kāpēc es to nepaņēmu līdzi? Acu priekšā virpuļoja tumšsārtas zvaigznītes, bet Lengdons piespieda sevi domāt. Tu jau agrāk esi iesprostots, viņš sev teica. Tu esi pārdzīvojis arī ļaunākus brīžus. Tu biji vēl bērns, tomēr spēji izkulties. Šķita, ka tumsa viņu applūdina. Domā!

Lengdons nometās uz grīdas, apvēlās uz muguras un nolika rokas gar sāniem. Pirmais solis - atgūt savaldību.

Atslābinies! Saudzē sevi!

Lengdona sirdij uz brīdi vairs nevajadzēja cīnīties ar gravitācijas spēku, lai sūknētu asinis, un sirdsdarbība palēninājās. Šādu viltību izmantoja peldētāji - tās nolūks bija bagātināt asinis ar skābekli īsajos pārtraukumos starp startiem.

Te ir papilnam gaisa, Lengdons sev iegalvoja. Papilnam. Un nu domā! Viņš gaidīja, daļēji cerēdams - kuru katru brīdi gaisma iedegsies no jauna. Tas nenodka. Guļot uz grīdas un atgūstot mazliet elpas, viņam uzmācās spokaina rezignācija. Lengdons jutās mierīgs. Viņš pūlējās atvairīt šo mieru.

Tu kustēsies, nolādēts! Bet kur…

Uz rokas līksmi mirguļoja Mikipele, it kā priecājoties par tumsu. 9:33. Līdz ugunij pusstunda. Lengdonam bija licies, ka ir krietni vēlāks. Prāts piepeši pieprasīja izskaidrojumu, nevis piedāvāja bēgšanas plānu. Kas atslēdza elektrību? Vai Rošērs paplašināja pārmeklējamo teritoriju? Vai tad Oliveti nebūtu brīdinājis Rošēru, ka šeit atrodos es? Lengdons apzinājās, ka šajā brīdī tam nav nekādas nozīmes.

Atvēris muti plati vaļā un atgāzis galvu, Lengdons rija tik dziļus elpas vilcienus, cik vien spēja. Katrs nākamais dedzināja mazliet mazāk par iepriekšējo. Galva kļuva skaidrāka. Viņš iekustināja domas un piespieda prātu darboties.

Stikla sienas, viņš sev teica. Toties nolāpīti bieza stikla.

Lengdons prātoja, vai īpašas grāmatas šeit tiek glabātas ugunsdrošos smaga tērauda skapīšos. Lengdons tādus laiku pa laikam bija redzējis citos arhīvos, tomēr šeit nebija ievērojis. Turklāt atrast tumsā skapīti diez vai viņam izdotos. Un viņš, visviens, nespētu to pacelt, vismaz ne pašreiz.

Kā būtu ar lasīšanas galdu? Lengdons zināja, ka šajā glabātavā, tāpat kā citās, starp plaukteņu rindām ir lasīšanas galds. Nu un? Viņš apzinājās, ka nejaudās to pacelt. Pat pavilkt viņš to nespētu. Plaukteņi bija novietoti pārāk tuvu cits citam, un atstarpes bija pārāk šauras.

Atstarpes ir pārāk šauras…

Piepeši Lengdons izdomāja.

Atjaunojoties pašpaļāvībai, viņš strauji uzlēca kājās. Grīļodamies no reiboņa, Lengdons tumsā pastiepās, lai sameklētu atbalstu. Roka atrada plaukteņi. Brīdi tā stāvēdams, viņš piespieda sevi taupīt spēkus. Turpmāk būs nepieciešams viss spēks, kāds vien viņam ir.

Nostājies pie grāmatu plaukteņa gluži kā futbolists pie treniņa statīva, Lengdons atspiedās ar kāju un stūma, ja vien man kaut kādā veidā izdotos sašūpot plauktu. Taču tas tik tikko sakustējās. Viņš nostājās citā vietā un grūda vēlreiz. Kāja paslīdēja uz grīdas. Plauktenis iečīkstējās, taču nepakustējās.

Lengdonam bija vajadzīgs atbalsta punkts.

Vēlreiz atradis stikla sienu, viņš tumsā steidzās uz glabātavas otru galu, vilkdams ar roku gar stiklu. Pēkšņi uzradās gala- siena, un viņš tajā iebrāzās, satriekdams plecu. Izlamājies Lengdons satvēra plaukteņi acu augstumā. Atspiezdams vienu kāju pret stiklu aiz muguras un otru likdams apakšējos plaukteņos, viņš kāpa augšup. Visapkārt krita grāmatas, tumsā plivinot lapas. Lengdonam tas bija vienalga. Izdzīvošanas instinkts jau pirms laba laika bija guvis virsroku pār arhivāra etiķeti. Lengdons juta, ka absolūtā tumsa iespaido viņa līdzsvaru, un aizvēra acis, mēģinādams to saglabāt. Viņš kustējās aizvien straujāk. Jo augstāk, jo gaisa bija mazāk. Viņš taustīdamies rāpās uz augstākajiem plaukteņiem, kāpjot uz grāmatām, pūloties rast atbalstu kājām un velkot sevi augstāk. Un tad, gluži kā alpīnists, kas pievārējis klints sienu, Lengdons satvēra augšējo plaukteņi. Izstiepis kājas zem sevis taisni, viņš pavilkās ar pēdām pa stikla sienu augšup, līdz atradās gandrīz horizontāli.

Tagad vai nekad, Robert, iekšējā balss mudināja. Gluži tas pats, kas kāju prese Hārvarda universitātes vingrošanas zālē.

Lengdons ar pārcilvēcisku piepūli atspieda pēdas pret sienu, ar rokām un krūtīm piekļāvās pie plaukteņa un stūma. Nekas nenotika.

Cīnoties pēc gaisa, viņš nomainīja pozīciju, salieca kājas un mēģināja vēlreiz. Plauktenis pakustējās, taču gandrīz nemanāmi. Viņš grūda vēlreiz. Plauktenis sasvārstījās kādu collu uz priekšu un tad atpakaļ. Lengdons izmantoja šo kustību, ierāva plaušās gaisu burtiski bez skābekļa un stūma vēlreiz. Plauktenis salīgojās vēl sdprāk.

Gluži kā šūpoles, viņš nodomāja. Turi ritmu! Vēl tikai nedaudz.

Lengdons svārstīja plaukteni, ar katru grūdienu izstiepdams kājas taisnāk. Augšstilbu četrgalvainie muskuļi dega kā ugunīs, bet viņš sāpes izslēdza no apziņas. Svērtenis līgojās šurpu turpu. Vēl trīs grūdienus, viņš centās pierunāt sevi.

Pietika ar diviem.

Sekoja īss mirklis bezsvara stāvokļa nedrošības. Un tad, grāmatām noslīdot no plaukteņiem un atsitoties ar troksni pret grīdu, Lengdons kopā ar plaukteni gāzās uz priekšu.

Aptuveni pusceļā tas atsitās pret blakus stāvošo plaukteni. Lengdons neatlaidies pārnesa svaru uz priekšu, mēģinot sašķiebt arī to. Pēc panikas brīža, čīkstot no spiediena, otrais plauktenis sāka svērties.

Plaukteni gāzās kā milzīgi domino kauliņi, cits pēc cita. Metāls sitās pret metālu, grāmatas krita visās malās. Lengdons cieši turējās pie sasvērtā plaukteņa, kas dārdēdams slīdēja lejup kā sprūdrats domkratā. Viņam ienāca prātā, cik šeit plaukteņu vispār ir. Cik tie sver? Stikls otrā galā bija biezs…

Lengdona plauktenis bija nosvēries gandrīz horizontāli, un tad viņš izdzirdēja to, ko bija gaidījis, - mazliet citādu sadursmes troksni. Labu gabalu tālāk. Pretējā glabātavas malā. Ass krakšķis, metālam atsitoties pret stiklu. Glabātava viscaur nodrebēja, un Lengdons zināja, ka malējais plauktenis, citu svara spiests, ir spēcīgi ietriecies stiklā. To, kas sekoja, Lengdons bija gaidījis vismazāk.

Klusums.

Stikls neplīsa, tikai atbalsojās būkšķi, ko bija izraisījuši plauk- teņu belzieni citam pret citu. Lengdons gulēja uz grāmatu grēdas, acis plati iepletis. Kaut kur tālumā atskanēja cirks toņa. Lengdons būtu klausīdamies aizturējis elpu, taču viņam vairs nebija ko aizturēt.

Viena sekunde. Divas…

Tikpat kā zaudējis samaņu, Lengdons izdzirdēja, ka čirk- stoņa pieņemas spēkā… stiklā kā zirnekļa tīkls uz visām pusēm izplatījās plaisas. Piepeši stikls eksplodēja ar troksni, kas atgādināja šāvienus. Plauktenis, uz kura gulēja Lengdons, sabruka uz grīdas.

Gluži kā ilgi gaidīts tuksneša lietus, tumsā tinkšķot bira stikla lauskas. Glabātavā ar skaļu, šņācošu elpu iebrāzās gaiss.

Pusminūti vēlāk Vatikāna grotā, kur Vitorija stāvēja līdzās pāvesta mirstīgajām atliekām, klusumu pāršķēla elektronisks rācijas krakšķis. Balss, kas taurēja no skaļruņa, bija aizelsusies.

-    Runā Roberts Lengdons! Vai mani kāds dzird?

Vitorija pacēla galvu. Roberts! Vitorija pat nespēja noticēt, cik ļoti pēkšņi vēlējās, lai viņš būt šeit.

Gvardi pārmija mulsus skatienus. Viens izņēma pie jostas piestiprināto rāciju.

-   Mister Lengdon? Jūs esat trešajā kanālā. Komandieris gaida jūsu paziņojumu pirmajā kanālā.

-   Velns parāvis, es zinu, ka viņš gaida pirmajā! Es negribu runāt ar viņu. Es gribu runāt ar kambarkungu. Tūliņ pat! Atrodiet viņu kāds!

Lengdons stāvēja slepenā arhīva tumsā starp stikla lauskām un centās atgūt elpu. Viņš juta, ka pa kreiso roku stīdz silts šķidrums, un saprata, ka asiņo. Negaidot atskanēja kambarkunga balss, satrūcinot Lengdonu.

-    Runā kambarkungs Ventreska. Kas noticis?

Lengdons piespieda pogu. Sirds vai lēca pa muti laukā.

-Šķiet, ka tikko kāds centās mani nogalinat!

Līnijas otrā galā valdīja klusums.

Lengdons centās nomierināties.

-   Turklāt es zinu, kur norisināsies nākamā slepkavība! Rācijā atskanēja balss, taču tas nebija kambarkungs. Runāja

komandieris Oliveti.

-    Mister Lengdon? Nesakiet vairs ne vārda!

87

Kad Lengdons traucās pāri Belvedera pagalmam, tuvodamies strūklakai, kas atradās pie šveiciešu gvardu drošības centra, viņa asinīm notraipītais pulkstenis rādīja 9:41. Roka vairs neasiņoja, taču izskatījās ļaunāk, nekā padesībā bija. Ieejot iekšā, viņam šķita, ka vienā acumirklī sapulcējušies visi - Oliveti, Rošērs, kambarkungs, Vitorija un saujiņa gvardu.

Vitorija steidzās viņam pretī.

-    Robert, tu esi savainots!

Pirms Lengdons paguva atbildēt, viņa priekšā jau stāvēja Oliveti.

-   Mister Lengdon, jūtos atvieglots, ka neesat cieds. Atvainojos par pārpratumiem pavēlēs, kas izraisīja situāciju arhīvā.

-   Pārpratums? - Lengdons pārprasīja. - Jūs sasodīti labi zinājāt…

-   Tā bija mana vaina, - ierunājās Rošērs nožēlas pilnā balsī, sperdams soli uz priekšu. - Man nebija ne jausmas, ka jūs atrodaties arhīvā. Daļa mūsu balto zonu elektrosistēmu ir saslēgtas ar to ēku. Mēs paplašinājām pārmeklēšanas apgabalu. Es biju tas, kurš atslēdza elektrību. Ja es būtu zinājis…

-    Robert, - sacīja Vitorija, saņemdama plaukstās viņa ievainoto roku un to apskatīdama, - pāvests ticis noindēts. Viņu nogalinājusi "llluminati".

Lengdons dzirdēja šos vārdus, taču to jēgu neapzinājās. Viņš jutās pārsātināts un manīja vienīgi Vitorijas plaukstu siltumu.

Kambarkungs izvilka no sutanas zīda mutautu un pasniedza Lengdonam. Garīdznieks neteica ne vārda. Viņa zaļajās acīs bija jauna, citāda izteiksme.

-   Robert, - Vitorija ieminējās, - tu sacīji, ka esot noskaidrojis, kur tiks nogalināts nākamais kardināls.

Lengdons jutās tramīgs.

-Jā. Tas notiks…

-    Nē! - Oliveti viņu pārtrauca. - Mister Lengdon, es jūs iepriekš lūdzu vairs nebilst ne vārda pa rāciju, un tam bija savs iemesls. - Viņš pagriezās pret šveiciešu gvardiem, kas drūzmējās tiem apkārt. - Atvainojiet, kungi!

Kareivji izklīda drošības centrā. Bez neviena protesta. Paklausīgi.

Oliveti pagriezās pret pārējiem.

-    Lai cik sāpīgi man to būtu atzīt, pāvesta slepkavība ir noziegums, ko varēja pastrādāt tikai ar kāda vietējā līdzdalību. Pašu labā mēs nedrīkstam uzticēties nevienam. Pat mūsu gvardiem ne. - Šķita, ka šie vārdi viņam sagādā ciešanas.

Rošērs izskatījās satraukts.

-    Bet slepena vienošanās ar kādu vietējo nozīmē…

-   Jā, - Oliveti atteica. - Jūsu meklējumi ir apdraudēti. Tomēr tas ir risks, kas mums jāuzņemas. Turpiniet meklēšanu!

Rošērs izskatījās tā, it kā grasītos ko teikt, taču pārdomāja un aizgāja.

Kambarkungs dziļi ievilka elpu. Viņš vēl nebija sacījis ne vārda.

-   Komandieri? - Kambarkunga balss tonis bija stingrs. - Esmu nodomājis pārtraukt konklāva darbu.

Oliveti sašķobīja lūpas, izskatīdamies iecirtīgs.

-    Es to neieteiktu. Mums vēl ir divas stundas un divdesmit minūtes.

-    Acumirklis.

-   Kāda ir jūsu iecere? Vienam pašam evakuēt visus kardinālus? - Oliveti izaicinoši jautāja.

-   Mana iecere? Izmantojot visu man no Dieva piešķirto varu, glābt šo baznīcu. Kā es to veikšu - tas lai paliek manā ziņā.

Oliveti izslējās taisns.

-    Lai ko jūs būtu nodomājis… - Viņš sastomījās. - Man nav dota vara jūs aizkavēt. Sevišķi tāpēc, ka es, drošības dienesta vadītājs, acīmredzami esmu kritis kaunā. Es vienīgi lūdzu nogaidīt. Nogaidīt divdesmit minūtes… līdz desmitiem. Ja mistera Lengdo- na informācija ir pareiza, man vēl ir izredzes notvert slepkavu. Vēl nav zudusi iespēja saglabāt protokolu un etiķeti.

-    Etiķeti? - Kambarkungs aizžņaugti iesmējās. - Mēs jau sen esam pagriezuši muguru pieklājībai, komandieri. Ja jūs gadījumā neesat iemērojis - šeit ir sācies karš.

Viņiem tuvojās gvards, kas uzsauca kambarkungam:

-    Sinjor, es nupat saņēmu ziņu, ka esam aizturējuši to BBC reportieri Gliku!

Kambarkungs pamāja ar galvu.

-   Lai viņš kopā ar savu operatori gaida mani pie Siksta kapelas.

Oliveti iepleta acis.

-   Ko jūs darāt?

-    Divdesmit minūtes, komandieri. Vairāk laika es jums nedodu. - Un tad viņš bija prom.

Kad Oliveti "Alfa Romeo" izšāvās no Vatikāna, šoreiz tam nesekoja neiezīmētu automobiļu rinda. Pakaļējā sēdeklī Vitorija pārsēja Lengdonam roku ar marles saiti, ko bija atradusi cimdu nodalījumā ieliktajā aptieciņā.

Oliveti lūkojās taisni uz priekšu.

-   Tā, mister Lengdon. Kurp mēs dosimies?

88

Lai gan bākugunis zibsnīja un sirēnas kauca, Oliveti "Alfa Romeo" neviens tā īsd neievēroja, kad tā pāršāvās pāri tiltam un ieslīdēja senās Romas sirdī. Visa sadksme traucās pretējā virzienā, uz Vatikānu, it kā Svētais krēsls pēkšņi būtu kļuvis par iecienītu izklaides centru Romā.

Lengdons sēdējā aizmugurē, un viņa prātu šaustīja jautājumi. Viņš domāja par slepkavu. Ja to paspēs laikus notvert, vai šis cilvēks pavēstīs to, ko viņiem vajadzēja zināt, vai arī jau bija par vēlu? Pēc cik ilga laika kambarkungs paziņos pūlim Svētā Pētera laukumā par draudošajām briesmām? Starpgadījums arhīvā vēl aizvien nedeva mieru. Kļūda.

Līkločiem vadīdams kaucošo "Alfa Romeo" uz Santa Maria del- la Vittoria baznīcu, Oliveti ne reizi nepieskaras bremžu pedālim. Lengdons zināja, ka jebkurā citā dienā viņa pirkstu kauliņi būtu nobālējuši. Tomēr patlaban viņš jutās kā narkozes varā. Vienīgi pulsējošā roka atgādināja, kur viņš atrodas.

Uz jumta gaudoja sirēna. Vai var būt vēl skaidrāka norāde, kurp mēs dodamies? Un tomēr automašīna virzījās uz mērķi neticamā ātrumā. Viņš pieļāva, ka, tuvojoties baznīcai, Oliveti sirēnu izslēgs.

Tagad, kad Lengdonam bija mirklis pārdomām, viņš juta šausmu tirpas, apjēgdams vēsti par pāvesta slepkavību. Šī doma bija neaptverama, tomēr savā ziņā šis notikums likās absolūti loģisks. "Illuminati" stiprā puse no sākta gala bijusi iefiltrē- šanās - varas pārbīde no iekšienes. Un nebija jau tā, ka pāvesti nekad nav nobendēti. Neskaitāmas reizes bija klīdušas tādas valodas, taču autopsiju veikt bija aizliegts, un runas ne reizi nebija apstiprinātas. Vismaz līdz šim. Pirms neilga laika zinātnieki saņēma atļauju ar rentgenstariem izpētīt pāvesta Celestīna V apbedījumu - runāja, ka šis pāvests ņēmis galu no sava pārmēru dedzīgā pēcteča Bonifācija VIII rokas. Pētnieki bija cerējuši, ka rentgencaurskate sniegs kādu niecīgu apstiprinājumu versijai par vardarbīgu nāvi - piemēram, lauztu kaulu. Rentgencaurska- tē atklājās, ka Svētā tēva galvaskausā iedzīta desmit collu gara nagla.

Lengdons atminējās avīžu izgriezumus, ko viņam pirms vairākiem gadiem bija atsūtījuši kolēģi, arī "Illuminati" entuziasti. Sākumā Lengdons bija iedomājies, ka viņu cenšas izjokot, tāpēc viņš devās uz universitātes mikrofilmu fondu, lai saņemtu apstiprinājumu rakstu autentiskumam. Neiedomājami, taču tie nebija viltoti. Lengdons tos mājās bija piespraudis pie tāfeles kā paraugu, ka pat respektablas ziņu aģentūras reizēm aizraujas ar "Illuminati" paranoju. Piepeši plašsaziņas līdzekļu aizdomas vairs nešķita paranoiskas. Lengdons gara acīm skaidri redzēja rakstus…

THE BRITISH BROADCASTING CORPORATION 1998. gada 14. jūnijs

Pāvests Jānis Pāvils I, kurš nomira 1978. gadā, krita par upuri masonu ložas "P2" sazvērestībai… Slepenā biedrība "P2" nolēma noslepkavot Jāni Pāvilu I, manot, ka tas apņēmies atcelt amerikāņu arhibīskapu Polu Marcinkusu no Vadkāna bankas prezidenta posteņa. Banka bijusi iejaukta apšaubāmos finanšu darījumos ar masonu ložu…

THE NEW YORK TIMES 1998. gada 24. augusts

Kāpēc gan nelaiķis Jānis Pāvils I bija gulējis ar dienas kreklu mugurā? Kāpēc tas bija ieplēsts? Un jautājumi vēl nebeidzas. Netika veikta nekāda medicīniska izmeklēšana. Kardināls Villo nepieļāva autopsiju, pamatojot savu lēmumu ar likumu, kas aizliedz veikt pāvestam līķa sekciju. No naktsskapīša noslēpumainā veidā bija izgaisušas Jāņa Pāvila zāles, brilles, ritakurpes, kā arī viņa pēdējās gribas teksts un testaments.

LONDON DAILY MAIL 1998. gada 27. augusts

Sazvērestība, ko pastrādājusi varena, nežēlīga, ar likumu aizliegta masonu loža, kuras taustekļi iesniedzas pašā Vatikānā.

Iezvanījās mobilais tālrunis Vitorijas kabatā, pārtraukdams Lengdona atmiņas.

Vitorija atbildēja, acīmredzami izbrīnījusies, kas viņai zvana. Lai gan Lengdons sēdēja vairāku pēdu attālumā, viņš pazina lā- zerveidīgo balsi telefona klausulē.

-    Vitorija? Te Maksimiliāns Kolers. Vai esat jau uzgājuši antivielu?

-    Maks! Kā tu jūdes?

-     Redzēju ziņas. Ne CERN, ne antiviela netika pieminētas. Tas ir labi. Kas nodek?

-    Mēs vēl neesam noteikuši cilindra atrašanās vietu. Situācija ir sarežģīta. Roberts mums ir īsts atradums. Mūsu rīcībā ir informācija, kas, iespējams, ļaus notvert kardinālu slepkavu. Pašlaik mēs dodamies…

-   Mis Vētra! - Oliveti iejaucās. - Esat pavēstījusi pietiekami.

Viņa aizsedza klausuli, neapšaubāmi aizkaitināta.

-    Komandieri, zvana CERN prezidents. Viņam taču ir tiesības…

-    Viņam ir tiesības atrasties šeit un tikt galā ar šo situāciju! - Oliveti atcirta. - Jums zvana pa nešifrētu mobilo līniju. Jūs esat jau daudz pateikusi.

Vitorija dziļi ieelpoja.

-Maks?

-   Šķiet, ka man ir noderīga informācijā, - sacīja Makss. - Par tavu tēvu… Iespējams, es zinu, kam viņš pastāstīja par antivielu.

Vitorijas seja apmācās.

-   Maks, mans tēvs apliecināja, ka nevienam neko nav teicis.

-    Baidos, Vitorija, ka tavs tēvs tomēr kādam pastāstīja. Man jāpārbauda daži videoieraksti. Drīz ar tevi sazināšos. - Viņš pārtrauca sarunu.

Vitorijas seja bija bāla, kad viņa iebāza tālruni kabatā.

-   Kā tu jūties? Labi? - Lengdons apvaicājās.

Vitorija pamāja, taču drebošie pirksti pauda, ka viņa melo.

-    Baznīca atrodas Barberīni laukumā, - ieteicās Oliveti, izslēgdams sirēnu un ieskatīdamies pulkstenī. - Mums ir deviņas minūtes laika.

Kad Lengdons bija pirmo reizi izprātojis trešā ceļrāža novietojumu, baznīcas atrašanās vieta viņam kaut ko atgādināja. Barberīni laukums, šajā nosaukumā bija kas pazīstams… tomēr Leng- donam nebija izdevies noskaidrot, kas īsti. Tagad viņš atskārta, kas tas bija. Laukumā atradās metrostacija, kas savulaik bija izraisījusi milzu diskusijas. Pirms divdesmit gadiem metro gala- stacijas būvniecība bija sacēlusi pamatīgu jezgu mākslas vēsturnieku aprindās - tie baidījās, ka rakšanas darbi zem Barberīni laukuma var sagāzt daudzu tonnu smago obelisku, kas slējās tā vidū. Pilsētas plānotāji bija aizveduši obelisku prom un tā vietā uzstādījuši strūklaku ar nosaukumu "Tritons".

Bernīni laikos, Lengdons atskārta, Barberīni laukumā atradās obelisks! Nu viņam izgaisa jebkādas šaubas par trešā ceļrāža atrašanās vietu.

Kvartāla attālumā no laukuma Olived iegrieza mašīnu šķērsielā, aizšāvās līdz tās vidum un strauji nobremzēja. Viņš novilka žaketi, uzrotīja piedurknes un pielādēja ieroci.

-    Mēs nevaram riskēt. Jūs tagad pazīst, - viņš sacīja. - Jūs abus parādīja televīzijā. Es gribu, lai jūs, neviena nepamanīti, vērojat laukumu no pretējās puses. Es došos aiz baznīcas. - Viņš izvilka pazīstamo pistoli un pasniedza to Lengdonam. - Katram gadījumam.

Lengdons novaikstījās. Viņam šodien jau otru reizi izsniedza ieroci. Lengdons ieslidināja to krūšu iekškabatā, tajā brīdī atskārzdams, ka joprojām nēsā līdzi lapu no "Diagrammas". Lengdons nespēja nodcēt, ka bija aizmirsis nolikt to atpakaļ. Viņš iztēlojās, kā Vadkāna arhīva pārzinis sabrūk svētu dusmu krampjos, aptverot, ka šis nenovērtējamais kultūras piemineklis tiek nēsāts pa Romu kā tāda tūristu karte. Tad Lengdons atminējās sašķaidīto stiklu un izkaisīto dokumentu un grāmatu jucekli, ko bija atstājis arhīvā. Pārzinim būs citas bēdas. Ja arhīvs vispār pārdzīvos šo nakti…

Oliveti izkāpa no mašīnas un rādīja atpakaļ uz ielu.

-    Laukums ir tajā pusē. Turiet acis vaļā un nepieļaujiet, lai jūs ierauga. - Viņš uzsita pa tālruni pie jostas. - Mis Vētra, vēlreiz pārbaudīsim mūsu automātisko zvanu.

Vitorija izņēma tālruni un nospieda automātiskā zvana pogu - pie Panteona viņa bija ieprogrammējusi Oliveti numuru. Pie Oliveti jostas ievibrējās tālrunis, kas bija ieslēgts klusā zvana režīmā.

Komandieris pamāja ar galvu.

-   Labi. Ja ko redzat, es par to gribu zināt. - Viņš uzvilka ieroča gaili. - Es gaidīšu iekšā. Tas bezdievis pieder man.

Šajā brīdī pavisam netālu iezvanījās cits mobilais tālrunis.

-    Runājiet! - hasasins atbildēja.

-   Tas esmu es, - sacīja balss. - Jānuss.

Hasasins pasmaidīja.

-    Labvakar, kungs!

-    Jūsu pozīcijas, iespējams, ir zināmas. Kāds dodas jūs apturēt.

-   Viņi nokavēs. Jau esmu veicis nepieciešamos priekšdarbus.

-    Labi. Galvenais, lai izbēgat neskarts. Jūs gaida arī citi darbi.

-   Tie, kas stājas man ceļā, mirs.

-   Tie, kas stājas jums ceļā, ir gudri.

-   Jūs runājat par amerikāņu zinātnieku?

-   Vai esat par viņu informēts?

Hasasins iesmējās.

-    Aukstasinīgs, tomēr naivs. Mēs pirms brīža sarunājāmies pa telefonu. Viņš ir kopā ar sievieti, kas, šķiet, ir viņam pilnīgs pretstats. - Atcerējies Leonardo Vētras meitas ugunīgo temperamentu, slepkava juta mostamies iekāri.

Sarunā iestājās īss klusuma brīdis, pirmā vilcināšanās, ko hasasins jebkad bija manījis savā "Illuminati" saimniekā. Pēdīgi Jānuss ierunājās.

-    Iznīciniet viņus, ja rodas tāda vajadzība.

Slepkava pasmaidīja.

-    Uzskatiet to par paveiktu! - Viņš juta, kā caur ķermeni iz- strāvo siltas gaidas. Lai gan sievieti es varētu paturēt sev par balvu.

89

Svētā Pētera laukums atgādināja karalauku.

Tur valdīja agresīvs neprāts. Plašsaziņas līdzekļu busiņi, riepām kaucot, iebrāzās laukumā un cīnījās par placdarmu kā kaujas mašīnas. Reportieri atritināja vadus progresīvas tehnoloģijas elektronikas ierīcēm, izskatīdamies pēc kareivjiem, kas bruņojas kaujai. Visapkārt laukumam žurnālisti visiem līdzekļiem pūlējās ieņemt izdevīgāku pozīciju, steidzoties novietot modernāko ieroci plašsaziņas līdzekļu karā - plakanā ekrāna displejus.

Plakanā ekrāna displeji bija milzīgi videoekrāni, ko varēja uzstādīt uz automašīnu jumtiem vai pārvietojamām sastatnēm. Tie noderēja par sava veida reklāmu televīzijas kanāliem, un tajos varēja vērot konkrētā kanāla reportāžu un korporācijas logo gluži kā brīvdabas kinoteātrī. Ja ekrāns bija pareizi novietots - piemēram, tieši priekšā nodkuma vietai, - konkurentu kanāls nevarēja to nofilmēt, neiekļaujot kadrā sāncenša reklāmu.

Laukums strauji pārvērtās ne dkai multimediju farsā, bet gluži vai neprātīgā demonstrācijā. No visām pusēm plūda ziņkārīgie. Brīva vieta citreiz patukšajā laukumā strauji kļuva par iekārojamu preci. Ļaudis drūzmējās ap augstajiem plakano ekrānu displejiem, apstulbuši un norūpējušies klausoties jaunāko ziņu izlaidumus.

Tikai simt jardu atstatumā, aiz biezajām Svētā Pētera katedrāles sienām, pasaule bija rāma. Leitnants Šartrāns kopā ar trim citiem gvardiem virzījās cauri tumsai. Uzlikuši infrasarkanās aizsargbrilles, viņi bija izklīduši jomā, slidinot sev priekšā detektorus. Vatikāna pilsētvalsts publiski pieejamo zonu pārmeklēšana līdz šim nebija devusi nekādus rezultātus.

- Šeit gan labāk nonemiet brilles, - brīdināja vecākais gvards.

Šartrāns jau ņema tas nost. Viņi tuvojās Apmetņu dobumam - zemē iegremdētai platībai katedrāles vidū. To apgaismoja deviņdesmit deviņas eļļas lampas, un pastiprinātais infrasarkanais starojums būtu izsvilinājis viņiem acis.

Šartrānam bija patīkami staigāt bez smagajām brillēm, un viņš izstaipīja kaklu, kopā ar pārējiem kāpdams lejup dobumā, lai pārbaudītu apkārtni. Telpa bija skaista… zeltaina un mirdzoša. Viņš tajā ne reizi nebija iegājis.

Šķita, kopš ierašanās Vatikānā Šartrāns vai ik dienas uzzināja kādu Vatikāna noslēpumu. Viens no tādiem bija šīs eļļas lampiņas. Te bija izvietotas deviņdesmit deviņas lampas, kas ne uz mirkli nenodzisa. Tāda bija tradīcija. Garīdznieki modri uzpildīja lampas ar svētītajām eļļām. Runāja, ka tās degs līdz pasaules galam.

Vai vismaz līdz pusnaktij, nodomāja Šartrāns, juzdams, ka mute atkal izkalst.

Šartrāns pārlaida detektoru pār eļļas lampām. Tur nekas nebija noslēpts. Tas viņu nepārsteidza. Spriežot pēc videoattēla, cilindrs noglabāts tumsā.

Virzoties pa dobumu, Šartrāns nonāca pie režģa, kas klāja bedri grīdā. Zem tā bija stāvas un šauras kāpnes, kas veda taisni lejup. Viņš bija dzirdējis leģendas par to, kas tur atrodas. Paldies Dievam, gvardiem nebija tur jānokāpj. Rošēra pavēle bija nepārprotama. Pārmeklējiet tikai visiem pieejamās teritorijas un baltās zonas neaiztieciet!

-   Kas tas par aromātu? - Šartrāns jautāja, novēršoties no režģa. Dobumā saldi smaržoja.

-    Lampu izgarojumi, - atbildēja kāds gvards.

Šartrāns izbrīnījās.

-    Drīzāk smaržo pēc odekolona, nevis petrolejas.

-   Tā nav petroleja. Lampas atrodas tuvu pāvesta altārim, tāpēc tajās lej īpašu mikstūru, kas satur spirtu, cukuru, butānu un smaržas.

-    Butānu? - Šartrāns bažīgi nopētīja lampas.

Gvards pamāja ar galvu.

-   Tikai neizlej! Smaržo debešķīgi, bet dedzina ellīgi.

Gvardi bija pārmeklējuši Apmetņu dobumu un sākuši virzīties tālāk pa katedrāli, kad ieslēdzās rācijas.

Svaigākā informācija. Gvardi apstulbuši klausījās.

Acīmredzot bija noticis kas jauns, satraucošs, ko pa rāciju skaidrot nedrīkstēja. Kambarkungs bija izlēmis lauzt tradīciju un pārtraukt konklāva darbu, lai uzrunātu kardinālus. Vatikāna vēsturē tā ne reizi nebija gadījies. Nebija pieredzēts arī tas, Šartrāns atskārta, ka Vatikāns sēž uz kaut kādas mūsdienīgas kodolgalviņas.

Šartrānam mierinājumu sniedza fakts, ka kambarkungs ņēmis situāciju savās rokās. Kambarkungs bija cilvēks, pret kuru Šartrāns visā Vatikānā izjuta vislielāko cieņu. Daži gvardi uzskatīja kambarkungu par beato - reliģisku fanātiķi, kura mīlestība uz Dievu robežojas ar apsēstību, - taču pat viņi bija spiesti piekrist, ka brīdī, kad pienāks laiks karot ar Dieva ienaidniekiem, tieši kambarkungs celsies kājās un cīnīsies līdz galam.

Gatavojoties uzņemt konklāvu, šveiciešu gvardi šajā nedēļā bija bieži tikušies ar kambarkungu un nākuši pie secinājuma, ka šis cilvēks ir vienkāršs, taču mazliet satraukts. Viņa jauneklīgais skatiens bija mazliet vairāk saspringts nekā citiem. Nav nekāds brīnums, visi piebilda, - kambarkungs ir atbildīgs par svētā konklāva darba organizēšanu, turklāt viņam tas jādara uzreiz pēc pāvesta, sava skolotāja, aiziešanas.

Jau dažus mēnešus pēc ierašanās Vatikānā Šartrānam bija izstāstīts, ka bumba uzspridzinājusi kambarkunga mād puikas acu priekšā. Bumba baznīcā… un nu tam lemts atkārtoties. Diemžēl varas iestādes nebija notvērušas neliešus, kas bija ievietojuši dievnamā bumbu… Tās apgalvoja, ka visticamāk vainīga kāda naidīga antikristu organizācija, un lietu nodeva aizmirstībai. Nav brīnums, ka kambarkungs nicināja vienaldzību.

Pirms pāris mēnešiem kādā mierīgā pēcpusdienā Šartrāns Vatikānā bija uzskrējis virsū kambarkungam, kas apstaigāja teritoriju. Kambarkungs acīmredzot saprata, ka Šartrāns ir jauns gvards, un uzaicināja viņu pievienoties pastaigā. Viņi tērzēja par visādiem niekiem, un kambarkunga attieksme lika Šartrānam justies kā mājās.

-   Tēvs, - Šartrāns lūdza, - vai drīkstu uzdot dīvainu jautājumu?

Kambarkungs pasmaidīja.

-   Tikai tad, ja drīkstēšu sniegt dīvainu atbildi.

Šartrāns iesmējās.

-   Es to esmu jautājis ikvienam mācītājam un tik un tā īsti neizprotu.

-   Kas jūs nomāc? - Kambarkungs gāja mazliet pa priekšu, sperdams īsus, žiglus soļus, un ejot sutana plandījās viņam priekšā. Melnās kurpes ar rievoto zoli šķita atbilstošas, un Šartrāns nodomāja, ka tās ataino šā cilvēka būtību… Kurpes bija modernas, tomēr pieticīgas un mazliet novalkātas.

Šartrāns dziļi ieelpoja.

-    Es nespēju izprast to visspēcību, labvēlību.

Kambarkungs pasmaidīja.

-    Vai esat palasījis Svētos Rakstus?

-   Cenšos.

-Jūs esat nesaprašanā, jo Bībele apraksta To Kungu kā visspēcīgu un labvēlīgu dievību.

-   Tieši tā.

-   Visspēcīgs un labi'ēlīgs nozīmē, ka Dievs ir visvarens un vēl tikai labu.

-   Šo jēdzienu es saprotu. Tomēr…

-Jā. Pretruna ir sāpēs. Cilvēki cieš badu… karu, slimības…

-   Tieši tā! - Šartrāns bija zinājis, ka kambarkungs sapratīs. - Šajā pasaulē tiek pastrādāti šausmu darbi. Traģēdijas zemes virsū ir pierādījums, ka Dievs nevar būt vienlaikus gan visspēcīgs, gan labvēlīgs. Ja Viņš mūs mīl un Viņa varā ir mainīt apstākļus, Viņš spētu darīt galu ciešanām, vai ne?

Kambarkungs sarauca pieri.

-   Vai tā ir?

Šartrāns jutās neomulīgi. Vai viņš bija pārkāpis robežu? Vai šis būtu viens no tiem reliģiskajiem jautājumiem, kurus neklājas uzdot?

-    Redziet… ja Dievs mūs mīl un spēj mūs pasargāt, Viņam tas būtu jādara. Iznāk tā, ka viņš ir vai nu visvarens, bet pamet mūs novārtā, vai arī labvēlīgs, bet nespēj mums palīdzēt.

-    Leitnant, vai jums ir bērni?

Šartrāns piesarka.

-    Nē, sinjor.

-    Iztēlojieties, ka jums ir astoņus gadus vecs dēls… Vai jūs viņu mīlētu?

-    Pats par sevi saprotams, ka mīlētu.

-   Vai jūs darītu visu, kas jūsu spēkos, lai pasargātu viņu no ciešanām šajā dzīvē?

-    Pats par sevi saprotams.

-   Vai jūs ļautu viņam braukāt ar skrituļdēli?

Šartrāns neslēpa pārsteigumu. Kambarkungs atšķirībā no citiem garīdzniekiem allaž bija "reāls".

-   Domāju, ka jā, - Šartrāns atbildēja. - Protams, es ļautu viņam braukāt ar skrituļdēli, tomēr piekodinātu būt uzmanīgam.

-   Tātad jūs, bērna tēvs, dotu savam dēlam labu, bet vispārīgu padomu un tad palaistu viņu savā vaļā, lai pieļauj pats savas kļūdas.

-   Es neskrietu viņam pakaļ lutinādams, ja to jūs domājat.

-   Ja nu viņš nokristu un nobrāztu celi?

-   Viņš iemācītos būt uzmanīgāks.

Kambarkungs pasmaidīja.

-    Tātad jums piemīt vara iejaukties un aizkavēt sava bērna ciešanas, tomēr jūs paustu savu mīlestību, ļaudams viņam pašam gūt mācību?

-    Pareizi. Sāpes ir neatņemama augšanas sastāvdaļa. Tā mēs mācāmies.

Kambarkungs palocīja galvu.

-   Jā, tā ir.

90

Stāvēdami mazas ieliņas ēnās, Lengdons un Vitorija novēroja Bar- berīni laukumu no rietumu stūra. Tieši pretī atradās baznīca, tās neskaidrais kupols iznira no dkko saskatāma ēku pudura laukuma pretējā pusē. Nakts bija atnākusi ar ilgi gaidīto vēsumu, un Lengdons ar pārsteigumu atklāja, ka laukums ir tukšs kā izslaucīts. Virs galvas pa atvērtajiem logiem plūda televīzijas skaņas, atgādinādamas Lengdonam, uz kurieni visi devušies.

"Vatikāns pagaidām nav sniedzis komentārus… "Illuminati" noslepkavojusi divus kardinālus… Sātanisti apsēduši Romu… Pieņēmumi par iedltrēšanos…"

Vēstis bija izplatījušās kā Nerona izraisītais ugunsgrēks. Roma, gluži tāpat kā visa pārējā pasaule, sēdēja kā piekalta pie televizoriem. Lengdons prātoja, vai tiešām viņiem būs pa spēkam apstādināt šo vilcienu, kas traucās pilnā gaitā. Pētīdams laukumu, Lengdons redzēja, ka nesen sabūvētās ēkas to nav pārvērtušas - laukums tik un tā izskatījās eliptisks. Augstu virs galvas gluži kā mūsdienīgs senam varonim veltīts sveiciens uz greznas viesnīcas jumta blāzmoja milzīgs neona uzraksts. Vitorija jau bija pievērsusi tam Lengdona uzmanību. Izkārtne šķita, pārdabiski atbilstoša.

VIESNĪCA "BERNINI"

- Bez piecām desmit, - sacīja Vitorija, savas kaķenes acis šaudot apkārt laukumam. Tikko izrunājusi šos vārdus, viņa satvēra

Lengdonu aiz rokas, ievilka atpakaļ ēnās un norādīja uz laukuma vidu.

Lengdons sekoja viņas skatienam. Ieraudzījis viņš sastinga.

Acu priekšā zem laternas staba uzradās divi tumši stāvi. Tie devās pāri laukumam. Abiem mugurā bija apmetņi, galvas apsegtas ar tumšiem lakatiem - tradicionālais melnais katoļu atraitņu apģērbs. Lengdons būtu noturējis abus par sievietēm, jo vājajā apgaismojumā skaidri redzēt nebija iespējams. Viens izskatījās vecāks un gāja mazliet saliecies, it kā ciezdams sāpes. Otrs, druknāks un spēcīgāks, to balstīja.

-    Dod man šaujamo! - Vitorija pavēlēja.

-   Nevar taču…

Naigi kā kaķene Vitorija ieslidināja roku viņam kabatā. Iezal- gojās pistole. Un tad absolūtā klusumā, it kā Vitorijas kājas pat nepiedurtos bruģakmeņiem, viņa nozuda tumsā, lai, metot loku pār laukumu, tuvotos abiem gājējiem no mugurpuses. Lengdons sastinga kā sālsstabs, bet Vitorija jau bija prom. Nolādējies viņš metās Vitorijai pakaļ.

Tumšie stāvi virzījās gausi, un Lengdonam ar Vitoriju bija nepieciešama tikai pusminūte, lai tuvotos abiem. Vitorija noslēpa ieroci zem nevērīgi uz krūtīm sakrustotām rokām; tas bija neredzams, bet zibenīgi izraujams. Atstarpei starp abiem pāriem sarū- kot, Vitorija soļoja aizvien ašāk un ašāk, un Lengdons ar grūtībām tika līdzi. Kad viņa kurpe trāpīja pa akmentiņu un to aizlidināja, Vitorija uzmeta viņam greizu skatienu. Taču abi gājēji nelikās par viņiem ne zinis. Tie sarunājās.

Trīsdesmit pēdu attālumā Lengdons jau izdzirdēja viņu balsis. Vārdus izšķirt nebija iespējams, jo gājēji apslāpēti murmināja. Vitorija ar katru soli paātrināja gaitu. Viņas rokas uz krūtīm atslāba, un stobra galu pabāza ierocis. Divdesmit pēdu. Balsis kļuva skaidrākas, un viena bija skaļa. Dusmīga. Tā purpināja. Lengdons saprata, ka tā ir pavecākas sievietes balss. Piesmakusi. Pat vīrišķīga. Viņš pūlējās saklausīt, ko sieviete saka, taču nakti pāršķēla cita balss.

-    Mi scusiP - Vitorijas draudzīgais tonis apstādināja gājējus.

Lengdons saspringa, redzot, ka apmetņos tērptie stāvi sāk

griezties apkārt. Vitorija naski soļoja abiem pretī, tieši virsū. Viņiem pietrūks laika reaģēt. Lengdona kājas bija atsacljušās klausīt. Veroties uz priekšu, viņš manīja, ka Vitorijas sakrustotās rokas atsvabinās un plauksta ar pistoli pastiepjas uz priekšu. Lengdons pāri Vitorijas plecam pamanīja seju, ko apgaismoja laternas gaisma. Kājās ieplūda panika, un viņš metās uz priekšu.

-    Nē, Vitorija!

Taču Vitorija kļūmi saprata sekundes desmitdaļu pirms viņa. Kustoties tikpat skubīgi, cik nevērīgi, Vitorija pacēla rokas, pistole nozuda, un viņa apņēma sevi, kā sievietes mēdz apņemt vēsos vakaros. Lengdons pieklupa viņai līdzās, gandrīz uzskrienot virsū apmetņos satuntuļotajam pārītim, kas stāvēja viņu priekšā.

-   Buona seraZ55 - Vitorija izmeta, pārsteigta, ka vajadzējis pārtraukt uzbrukumu.

Lengdons atviegloti nopūtās. Tās bija divas pavecākas dāmas, kuras drūmi lūkojās no apmetņu apakšas. Viena bija tik veca, ka ar grūtībām spēja nostāvēt. Otra viņu balstīja. Abas žņaudzīja rokās rožukroņa krelles. Pēkšņais traucējums viņas bija apmulsinājis.

Vitorija pasmaidīja, kaut ari izskatījās satriekta.

-    Dov'и la chiesa Santa Maria dйlia Vittoria? Kur atrodas baznīca…

Abas sievietes reizē norādīja uz masīvu ēkas siluetu ieslīpā ielā, no kuras viņas abas bija nākušas.

-Elа.

-   Tur? Grazie, - sacīja Lengdons, saņemdams Vitoriju aiz pleciem un maigi pavilkdams atpakaļ. Viņam bija grūti noticēt, ka abi gandrīz uzbrukuši divām vecām dāmām.

-    Non si puф entrare, - viena sieviete brīdināja. - И chiusa tem- prano.

-    Netiksim iekšā? Slēgta agrāk? - Vitorijas sejā bija izbrīns. - Perchй? Kāpēc?

Abas sievietes reizē skaidroja. Viņas izklausījās saskaitu- šās. Lengdons saprata tikai daļu no viņu dusmīgajiem vārdiem itāliešu valodā. Cik noprotams, sievietes pirms piecpadsmit minūtēm baznīcā bija skaitījušas lūgšanu par Vatikānu tā nestundā, un tad uzradies kāds vīrietis un paziņojis, ka baznīcu slēdz ciet agrāk.

-   Hanno conosciuto l'uomo? - Vitorija saspringtā balsī noprasīja. - Jūs šo vīrieti pazināt?

Sievietes papurināja galvu. Vīrietis esot bijis straniero crudo56 , viņas purpināja, ar varu piespiedis visus baznīcēnus iet ārā, pat jauno priesteri un apkopēju, kas bija piesolījis izsaukt policiju. Bet iebrucējs esot tikai noņirdzis un paziņojis, lai policija nekādā ziņā neaizmirst paķert līdzi kameras.

Kameras? Lengdons neko nesaprata.

Sievietes vēl brīdi sirdīgi pakladzināja un beigās nosauca vīrieti par bar-arabo. Joprojām pukodamās, viņas devās savās gaitās.

-    Bar-arabo? - Lengdons vaicāja Vitorijai. - Barbars?

Vitorija pēkšņi izskatījās saspringta.

-    Ne gluži. Bar-ārabo ir nicinošs vārds. Tas nozīmē Ārabo… arābs.

Lengdons neviļus notrīsēja un pagriezās pret tumsā vīdošās baznīcas kontūrām. Acis pievērsās dievnama vitrāžas logam. Skats lika caur ķermeni izšauties baismām.

Vitorija, kas to nemanīja, izņēma mobilo tālruni un nospieda automātiskā zvana pogu.

-    Es brīdinu Oliveti.

Lengdons, palicis bez valodas, aizskāra viņas augšdelmu, ar drebošu roku norādīdams uz baznīcu.

Vitorijai aizrāvās elpa.

Ēkā aiz logiem, kas laistījās kā ļaunas acis… šaudījās aizvien plašāki liesmu zibšņi.

91

Lengdons un Vitorija pieskrēja pie Santa Maria della Vittoria baznīcas galvenās ieejas. Koka durvis bija slēgtas. Vitorija ar Oliveti pusautomātisko pistoli trīs reizes iešāva senajā slēdzenē, un tā sašķīda gabalos.

Dievnamā nebija priekštelpas, tāpēc, Lengdonam un Vitorijai atraujot vaļā galvenās durvis, svētnīca atklājās vienā elpu aizraujošā skatienā. Aina bija tik negaidīta, tik ārkārtēja, ka Leng- dons bija spiests aizvērt un atvērt acis, pirms prāts spēja apjēgt redzamo.

Baznīca bija pārbagāta ar krāšņiem baroka rotājumiem… apzeltītas sienas un altāri. Pašā vidū zem galvenā kupola augstā grēdā bija sakraud baznīcas koka soli, kas liesmoja gluži kā episks bēru sārts. Ugunskura liesmas šāvās augstu kupolā. Lengdona skatiens sekoja peklei augšup, un pār viņu kā plēsējputns nolaidās jaunas šausmas.

Augstu virs galvas gan labajā, gan kreisajā pusē no griestiem nokarājās pa trosei - tādās iestiprināja vīraka trauku un šūpoja virs baznīcēnu galvām. Šoreiz trosēs nebija iekarināts vīraka trauks, un tās netika šūpotas. Tās bija izmantotas citam mērķim…

Tauvās karājās cilvēks. Kails vīrietis. Plaukstu locītavas bija iesietas tauvās, un ķermenis nostiepts gaisā tik spriegi, ka gandrīz pārplēsts uz pusēm. Rokas izplestas taisni uz sāniem, it kā viņš būtu pienaglots pie neredzama krusta, kurš karājas Dieva namā.

Lengdons, atgāzis galvu, stāvēja kā triekas ķerts. Mirkli vēlāk viņš kļuva par liecinieku vēl vienai drausmīgai ainai. Vecais vīrs bija dzīvs - viņš pacēla galvu. Izmisušu acu pāris raudzījās lejup, mēmi saukdams palīgā. Uz vīrieša krūtīm rēgojās ogļmelns simbols. Viņā bija iededzināta zīme. Lengdons nespēja to skaidri saskatīt, taču viņam nebija nekādu šaubu, kas tur rakstīts. Liesmas, taustoties augstāk, jau snaikstījās gar vīrieša pēdām, un upuris izdvesa drebošu sāpju kliedzienu.

Lengdons, it kā neredzama spēka skubināts, sakustējās un traucās pretī sārtam. Tuvojoties ugunij, plaušas pieplūda dūmiem. Drāzdamies pilnā ātrumā, desmit pēdu attālumā no elles Lengdons ietriecās karstuma sienā. Sejas āda apsvila, un viņš atmuguriski krita, aizsegdams acis un nogāzdamies uz marmora grīdas. Pietrausies kājās, Lengdons vēlreiz centās pieiet pie grēdas, aizsedzies ar rokām.

Nākamajā mirklī viņš saprata. Uguns bija par karstu.

Lengdons pārlaida skatienu pār baznīcas sienām. Būtu kāds smags gobelēns, viņš prātoja. Ja vien es kaut kā spētu noslāpēt… Taču viņš apzinājās, ka gobelēnu atrast nebūs iespējams. Šī ir baroka laika baznīca, Robert, nevis kaut kāda sasodīta vācu pils! Domā! Viņš piespieda skatienu atgriezties pie gaisā pakārtā vīra.

Augstu virs galvas kupolā virpuļoja dūmi un liesmas. Vīraka trauka troses stiepās uz abām pusēm no vīrieša plaukstu locītavām līdz pat griestiem - izvērtas cauri tur nostiprinātajam trīsim, tās bija nolaistas lejup un apvītas ap metāla āķiem abās pretējās dievnama sienās. Lengdons uzmeta skatienu āķim. Tas bija iestiprināts augstu sienā, taču, ja viņš spētu piekļūt tam klāt un atraisīt vienu trosi, spriegums atslābtu un vīrietis būtu tālāk no uguns.

Šņācot augšup uzšāvās liesmu mēles, un Lengdons izdzirdēja griezīgu kliedzienu. Āda uz vīrieša pēdām sāka čūlot. Kardināls cepās dzīvs. Lengdons piekala skatienu āķim un skriešus metās pie tā.

Vitorija stāvēja netālu 110 baznīcas durvīm, iekrampējušies sola atzveltnē, un pūlējās sakopot domas. Acu priekšā pavērās šaušalīgs skats. Viņa piespieda sevi novērsties. Dari kaut ko! Viņa prātoja, kur gan palicis Oliveti. Vai komandieris ir redzējis hasasinu? Varbūt jau to sagūstījis? Kur viņi abi šobrīd atrodas? Vitorija spēra soli uz priekšu, lai ietu talkā Lengdonam, taču viņu atturēja kāds troksnītis.

Sārts sprakšķēja arvien skaļāk, taču gaisā bija dzirdama kāda cita skaņa. Metāliska vibrācija. Kaut kur tuvu. Tā nemitīgi atkārtojās un šķita nākam no solu gala kreisajā pusē. Tarkšķoņa atgādināja telefona zvanu, taču izklausījās cietāka un griezīgāka. Vitorija satvēra pistoli ciešāk un virzījās gar solu rindām. Troksnis pastiprinājās. Apklusa. Uzradās. Periodiska vibrācija.

Tuvojoties ejas galam, viņa juta, ka skaņa nāk no grīdas aiz solu rindām. Virzīdamās tālāk ar izstieptu pistoli rokā, viņa aptvēra, ka ari kreisajā rokā kaut ko tur - savu mobilo tālruni. Panikā Vitorija bija aizmirsusi, ka, stāvot pie baznīcas, piezvanīja komandierim… iedarbinot viņa tālruni kluso vibrāciju - kā brīdinājumu. Vitorija pacēla tālruni pie auss. Tas joprojām pīkstēja. Komandieris nebija pacēlis klausuli. Pēkšņā baiļu uzplūdā Vitorija aptvēra, kas rada šo skaņu. Drebot viņa spēra soli uz priekšu.

Kad Vitorijas skadens uzdūrās nedzīvam apveidam uz grīdas, viņai šķita, ka grīda iegrimst zem kājām. No guļošā ķermeņa neplūda nekādas šķidruma straumītes. Miesā nebija iededzinātas vardarbības zīmes. Taču komandiera galvas pavērsiens… tā bija pagriezta par simt astoņdesmit grādiem. Vitorija acumirklī atcerējās tēva izkropļoto ķermeni.

Pie komandiera jostas piestiprinātais tālrunis bija piespiests pie grīdas, un tas ik pa brīdim ievibrējās pret auksto marmoru. Vitorija savu tālruni izslēdza, un zvanīšana apklusa. Viņa izdzirdēja citu skaņu. Elpu tumsā - tieši sev aiz muguras.

Pacēlusi ieroci, viņa griezās apkārt, taču saprata, ka nokavējusi. Slepkava trieca ar elkoni viņai pa skaustu. No galvas līdz kāju pirkstgaliem izskrēja svelošs lāzera stars.

- Tagad tu piederi man, - kāda balss teica.

Viss ietinās tumsā.

Svētnīcas pretējā pusē pie kreisās sānsienas Lengdons, balansēdams uz sola, snaikstījās augšup, lai tiktu pie sienā iestiprinātā āķa. Trose atradās sešas pēdas augstāk. Šādi āķi baznīcās nebija retums, tie tika piestiprināti augstu pie sienām, lai neviens gar tiem negrābstītos. Lengdons zināja, ka priesteri pie āķiem nokļuva, izmantojot pieslienamās koka kāpnes - piudli. Slepkava acīmredzot tādējādi bija uzrāvis augšā upuri. Un kur, ellē, tās ir? Lengdons palūkojās lejup, pārbaudīdams grīdu. Atmiņu dzīlēs uzplaiksnīja doma, ka šajā baznīcā viņš pamanījis tādas kāpnes. Brīdī vēlāk pamira sirds. Lengdons atcerējās, kur tās redzējis. Viņš pagriezās pret sprakšķošo uguni. Kāpnes, augstu liesmu ieskautas, dega.

Izmisuma pārņemts, Lengdons no sava paaugstinājuma pārlaida skatienu visam Dieva templim, meklēdams, ar ko varētu aizsniegties līdz āķim. Lengdonu spēji sasniedza jauna atskārsme.

Sasodīts, kur palikusi Vitorija? Viņa bija izgaisusi. Vai viņa aizskrējusi pēc papildspēkiem? Lengdons pilnā rīklē sauca viņu vārdā, taču atbilde nesekoja. Un kur ir Oliveti?

No augšas atskanēja sāpjpilns kauciens, un Lengdons saprata, ka nokavēts. Acīm kārtējo reizi pavēršoties augšup un ieraugot upuri, kas lēni cepās, Lengdonam prātā bija tikai viena doma. Ūdens. Un krietni daudz, jānodzēš uguns. Vismaz jāsamazina liesmu augstums.

-    Man vajadzīgs ūdens, nolādēts! - Lengdons skaļi ierēcās.

-   Tas būs nākamais, - ieņurdējās balss netālu no durvīm.

Lengdons apsviedās, gandrīz nogāzdamies no sola.

Pa sāneju viņam tuvojās tumšs, cilvēkveidīgs monstrs. Liesmu mestajā blāzmā viņa acīs dega melna kvēle. Lengdons pazina ieroci, ko viņš turēja rokā, - pistole nesen bija gulējusi viņa žaketes kabatā… un Vitorija to turēja plaukstā brīdī, kad abi ieskrēja dievnamā.

Neprātīgu baiļu uzplūdi izraisīja Lengdonā jaunu panikas lēkmi. Viņš instinktīvi iedomājās Vitoriju. Ko šis nezvērs viņai nodarījis? Vai viņa ir cietusi? Vai vēl jaunāk? Tajā pašā mirklī Lengdons izdzirdēja, ka vīrietis virs liesmām kliedz vēl skaļāk. Kardināls ies bojā. Viņu glābt vairs nebija iespējams. Kad hasasins pavērsa pistoli pret Lengdona krūtīm, Lengdonu plosīja panikas vilnis un viņš bija sasprindzis līdz pēdējam. Atskanot šāvienam, viņš reaģēja instinktīvi. Atspēries Lengdons lēca uz baznīcas solu pusi.

Nokrītot starp soliem, viņš sāpīgi sasitās, bet acumirklī paripoja tālāk. Kritienu uz marmora grīdas varēja pielīdzināt krietie- nam uz auksta tērauda. No labās puses tuvojās soļi. Lengdons pagriezās ar visu ķermeni pret baznīcas priekšgalu un sagatavojās cīnīties uz dzīvību un nāvi.

Augstu virs kapelas grīdas kardināls Gvidera pārcieta beidzamos mokošos pilnas apziņas brīžus. Šausmās blenzdams uz savu kailo ķermeni, viņš pusnemaņā juta, ka āda uz kājām pārklājas čūlām un nolobās. Es atrodos ellē, viņš nosprieda. Mans Dievs, kāpēc Tu mani esi atstājis? Viņš redzēja iededzināto zīmi sev uz krūtīm, un, gluži kā sātana burvestības iespaidots, vārds bija viegli izlasāms, ūguns.

92

Trešā balsošana. Pāvests nav ievēlēts.

Kardināls Mortati Siksta kapelā jau sāka lūgties, lai Dievs sūta brīnumu. Sagādā mums kandidātus! Vilcināšanās pārāk ieilga. Ja būtu pazudis viens kardināls, Mortati vēl saprastu. Bet visi četri? Neatlika nekādas izvēles iespējas. Šādos apstākļos divu trešdaļu balsu vairākumu varētu sasniegt tikai ar Dieva iejaukšanos.

Kad šņirkstot kāds atbīdīja ārdurvju bultas, Mortati un viss konklāvs reizē pievērsa skadenu dūnām. Mortad zināja, ka zīmoga laušana nozīmē tikai vienu. Saskaņā ar likumu kapelas durvis drīkstēja atdarīt vienīgi, lai izvestu ārā smagi slimus vai ielaistu nokavējušos kardinālus.

Ierodas preferitil

Mortati sirds salēcās. Vēlēšanas ir glābtas!

Kad durvis atvērās, kapelu pāršalca nopūta. Taču tā nepauda atvieglojumu. Mortati pārsteigts blenza uz cilvēku, kurš nāca iekšā. Pirmo reizi Vatikāna vēsturē kambarkungs pārkāpa Siksta kapelas slieksni pēc durvju aizzīmogošanas.

Ko gan viņš domā?

Kambarkungs piegāja pie altāra un pagriezās, lai uzrunātu pārakmeņojušos auditoriju.

- Sinjori, - viņš sacīja. - Esmu gaidījis, cik vien ilgi spēju. Jums ir desības to zināt.

93

Lengdonam nebija ne jausmas, uz kuru pusi viņš rāpo. Viņa vienīgais kompass bija instinkts, kas dzina pēc iespējas tālāk no briesmām. Elkoņi un ceļgali dega kā ugunī. Tomēr Lengdons kārpījās uz priekšu. Intuīcija lika nogriezties pa kreisi, ja tiksi līdz galvenajai ejai, varēsi traukties uz durvīm. Viņš gan apzinājās, ka tas nav iespējams. Galveno eju aizšķērso liesmu siena. Prātam meklējot risinājumu, Lengdons akli rāpās uz priekšu. Soļi strauji tuvojās.

Nākamajam pavērsienam Lengdons nebija gatavs. Viņš bija lēsis, ka soli sargās viņu vēl vismaz desmit pēdu. Aprēķins bija maldīgs. Aizsegs virs galvas negaidot izzuda. Viņš uz mirkli pamira, daļēji atklāts dievnama priekšā. Kreisās puses nišā skatam atklājās tas milzu objekts, kas bija viņu te atvedis. Lengdonam tas pavisam bija izskrējis no prāta. Bernīni "Svētās Terēzas ekstāze" pacēlās gluži kā erotiska klusā daba… svētā pusguļus, izliekusi muguru svētlaimē, aizvērusi acis un pavērusi muti vaidā, un eņģelis, kas notēmējis pīķi.

Solā virs Lengdona galvas ietriecās lode. Viņš juta, ka ķermenis uzšaujas gaisā kā sprinterim, kas izlec no starta paliktņiem. Smejoties spēku adrenalīnā un gandrīz neapzinoties savas kustības, Lengdons, ierāvis galvu plecos, pieliecies skrēja pāri baznīcas priekšējai daļai uz labo malu. Aiz muguras sprāga lodes, un Lengdons vēlreiz lēca, slīdēja pa marmora grīdu un, čokurā savilcies, ietriecās nišas margās labās puses sienā.

Un tad Lengdons ieraudzīja viņu. Sakņupušu netālu no dievnama galasienas. Vitorija! Kailās kājas bija pavilktas zem ķermeņa, un Lengdons nez kāpēc sajuta, ka viņa vēl elpo. Taču viņam nebija iespēju palīdzēt.

Nākamajā mirklī slepkava apgāja apkārt soliem baznīcas kreisajā stūri un nepielūdzami tuvojās. Lengdons acumirklī nodomāja, ka viss beidzies. Slepkava pacēla ieroci, un Lengdons izdarīja vienīgo, kas bija atlicis. Viņš pārvēlās pāri margām iedobumā. Brīdī, kad viņš otrā pusē nokrita uz grīdas, marmora balustrādes sakapāja ložu krusa.

Kaušoties dziļāk pusloka nišā, Lengdons jutās kā slazdā iedzīts dzīvnieks. Vienīgais priekšmets, kas šeit atradās, paradoksālā kārtā šķita atbilstošs - sarkofāgs. Varbūt pat titāns, Lengdons nodomāja. Zārks bija vienkāršs, scātola - neliela, neizgreznota marmora kaste. Mazbudžeta apbedījums. Šķirsts balstījās uz diviem marmora klučiem, un Lengdons nopētīja spraugu zem kastes, prātodams, vai varētu tur ielīst.

Aiz muguras atbalsojās soļi.

Neredzēdams citu izeju, Lengdons piespiedās pie grīdas, ar abām rokām pieķērās pie marmora balstiem un rāvās uz priekšu kā peldētājs brasā, ievilkdamies spraugā zem zārka. Pistole izšāva.

Līdz ar šāviena dārdu Lengdons pieredzēja to, ko nekad dzīvē nebija piedzīvojis… kā gar miesu pašaujas lode. Kā pātagas cirtiens iešņācās gaiss, un lode ietriecās marmorā, izsizdama putekļu mākonīti. Uzbangojot asinīm, Lengdons ievilka ķermeni zem zārka. Kārpīdamies pa marmora grīdu, viņš otrā pusē izlīda ārā.

Strupceļš.

Lengdons atradās aci pret aci ar sienu. Nebija nekādu šaubu, ka šis niecīgais laukumiņš kļūs par viņa kapu. Turklāt pavisam drīz, viņš aptvēra, ieraugot spraugā zem sarkofāga pistoles stobru. Hasasins turēja ieroci pie grīdas, pavērsis to pret Lengdona vidukli.

Neiespējami netrāpīt.

Lengdons neapzināti ļāvās vārām pašsaglabāšanās instinktam. Gulēdams paralēli zārkam, viņš apsviedās uz vēdera. Piespiedis seju pie grīdas, viņš juta, ka arhīvā uzplēstā brūce atveras ar dzeļošu sūrstoņu. Nepievērsdams tam uzmanību, viņš neveikli atspiedās uz rokām un pacēla ķermeni. Lengdons atrāva vēderu no grīdas mirklī, kad atskanēja šāvieni. Viņš juta ložu izraisīto triecienvilni, tās patraucās zem viņa un saberza pulverī poraino šūnakmeni sienā. Aizvēris acis, Lengdons spēku izsīkumā lūdzās, kaut pērkons rimtos.

Un tad tas apklusa.

šāvienu dārdus nomainīja auksts tukšas patrontelpas klikšķis.

Lengdons lēnītēm atvēra acis, gandrīz vai bīstodes, ka plakstiņi sacels troksni. Šausmās drebēdams, viņš turējās tajā pašā pozīcijā, izliecis muguru kā kaķis. Lengdons pat neuzdrīkstējās elpot. Piepūlēdams apšaudes rīboņā apdullināto dzirdi, Lengdons mēģināja saklausīt kaut mazāko mājienu uz to, ka slepkava dodas prom. Klusums. Viņš iedomājās Vitoriju un līdz sāpēm alka viņai palīdzēt.

Troksnis, kas sekoja, bija apdullinošs. Gandrīz pārcilvēcisks. Piepūles izraisīti, guturāli auri.

Šķita, ka sarkofags virs Lengdona galvas pēkšņi sveras uz sāniem. Lengdons sabruka uz grīdas. Gravitācijas spēkam pārvarot berzi, pirmais nogāzās vāks - tas noslīdēja no zārka un sašķīda uz grīdas viņam līdzās. Zārks, nošļucis no balstiem, liecās uz Lengdona pusi.

Kastei gāžoties, Lengdons saprata, ka viņš vai nu paliks zem zārka, vai ari tiks nospiests. Pievilcis kājas un ierāvis galvu plecos, Lengdons piespieda rokas pie sāniem un sastinga. Viņš aizvēra acis un gaidīja apstulbinošo triecienu.

Kad tas notika, grīda zem viņa nodrebēja. Viens gals nobūk- šķēja tikai dažu milimetru attālumā no Lengdona galvas, nokla- binot zobus viņa mutē. Labā roka, no kuras Lengdons jau bija domās atvadījies, brīnumainā kārtā palika neskarta. Viņš atvēra acis un ieraudzīja gaismas staru. Zārka labā mala nebija nokritusi uz grīdas, tā vēl aizvien daļēji balstījās uz marmora klučiem. Pavērsis skatienu augšup, Lengdons tiešā nozīmē ielūkojās nāvei acīs.

Viņam pretī rēgojās zārka iemītnieks, kurš, kā tas notiek ar pūstošiem ķermeņiem, bija pielipis zārka apakšā. Skelets bridi pasvārstījās kā neizlēmīgs mīļākais un tad, negribīgi krakšķēdams, padevās gravitācijas spēkam un atlobījās no zārka grīdas. Pīšļi gāzās Lengdonam virsū, piešķaidot acis un muti ar satrūdējušu kaulu putekļiem.

Pirms Lengdons paspēja reaģēt, pa spraugu viņu sasniedza akla roka. Tā gramstījās gar ģindeni kā izsalcis pitons, līdz sameklēja Lengdona kaklu un to sažņaudza. Lengdons centās pretoties dzelzs dūrei, kas spieda viņa balseni, taču viņa žaketes kreisās rokas piedurkne bija iespiesta zem zārka malas, tādējādi Lengdonam tikai viena roka bija brīva, un cīņā viņš ātri zaudēja.

Lengdons pievilka kājas tuvāk, cik vien šaurībā spēja, ar pēdām mēģinādams atspiesties pret zārku. Viņam tas izdevās. Roka ap kaklu sažņaudzās ciešāk. Lengdons aizvēra acis un izstiepa kājas kā tarānu. Šķirsts sakustējās, pavisam nedaudz, taču ar to pietika.

Rupji žņerkstot, sarkofāgs noslīdēja no balstiem un nozvēlās uz grīdas. Zārka mala uzgāzās slepkavas rokai, un bija dzirdams apslāpēts sāpju kliedziens. Uzbrucējs tumsā grozīja un raustīja roku, līdz beidzot izvilka to ārā, un zārks ar dobju būkšķi triecās pret gludo marmora grīdu, apsegdams Lengdonu.

Absolūta tumsa. Atkal.

Un klusums.

Neviens izmisīgi neklaudzināja pa apgāzto sarkofāgu, un neviena skaņa neliecināja, ka briesmonis laužas iekšā. Nekā. Gulēdams starp kauliem, Lengdons raudzījās tumsā un iedomājās Vitoriju.

Vai tu vēl esi dzīva?

Ja Lengdons būtu zinājis patiesību, zinājis, kādas šausmas gaida Vitoriju, kad viņa atgūs samaņu, viņš Vitorij'as pašas labā būtu vēlējies, kaut viņa būtu mirusi.

94

Sēžot Siksta kapelā starp apstulbušajiem kolēģiem, kardināls Mor- tati centās izprast tikko dzirdētos vārdus. Viņa acu priekšā sveču gaismas apspīdētais kambarkungs nupat bija izklāstījis tādu naida un nodevības pārpilnu stāstu, ka Mortad joprojām trīcēja. Kambarkungs bija pavēstījis par nolaupītiem kardināliem, kardināliem, kam iededzināta zīme, noslepkavotiem kardināliem. Viņš bija stāstījis par seno "Illuminati" - vārds, kas izraisīja senaizmirstas bailes, - par tās atdzimšanu un zvērestu atriebties baznīcai. Ar ciešanām sejā kambarkungs bija runājis par nelaiķi pāvestu… "Illuminati" noindēšanas upuri. Un visbeidzot, balsij nokļūstot līdz čukstiem, viņš bija paziņojis par jaunu, nāvējošu tehnoloģiju - antivielu, kas draudēja pēc nepilnām divām stundām noslaucīt no zemes virsas Vatikāna pilsētvalsti.

Kad kambarkungs bija beidzis, šķita, ka pats sātans būtu iz- sūcis gaisu no telpas. Visi stāvēja kā sastinguši, kambarkunga vārdu satriekti.

Vienīgā skaņa, ko Mortati uztvēra, bija anomālā televīzijas kameras dūkoņa aizmugurē - šādu elektronikas klātbūtni neviens konklāvs nebija pacietis, taču to bija pieprasījis kambarkungs. Kardināliem par nedzirdētu pārsteigumu, kambarkungs bija ienācis Siksta kapelā kopā ar diviem BBC reportieriem - sievieti un vīrieti - un paziņojis, ka reportieri pārraidīs viņa svinīgo paziņojumu tiešraidē visai pasaulei.

Raudzīdamies kamerā, kambarkungs spēra soli uz priekšu.

-     Brālībai "Hluminati", - viņš sacīja dobjā balsī, - un zinātnes vīriem es teikšu šādi. - Viņš mirkli klusēja. - Jūs esat uzvarējuši karā.

Klusums aizklīda līdz pat dziļākajiem kapelas kaktiņiem. Mortati sadzirdēja savus neprātīgos sirdspukstus.

-    Mehānismi darbojas jau labu laiku, - kambarkungs teica. - Jūsu uzvara bijusi nenovēršama. Vēl nekad tas nav bijis tik acīmredzami skaidrs kā šobrīd. Jaunais Dievs ir zinātne.

Ko viņš runā! Mortati bija neizpratnē. Vai viņš zaudējis prātu? To taču dzird visā pasaulē!

-    Medicīna, elektroniskie sakaru līdzekļi, lidojumi kosmosā, manipulācijas ar gēniem… tie ir brīnumi, par kuriem mēs mūslaikos stāstām saviem bērniem. Tie ir brīnumi, kurus mēs izsludinām par pierādījumu, ka zinātne mums dāvā atbildes. Aizvēsturiskās teiksmas par nevainīgu ieņemšanu un jūrām, kas pašķiras, kļuvušas nebūtiskas. Dievs kļuvis nevajadzīgs. Zinātne uzvarējusi kaujā. Mēs esam paspēlējuši.

Kapelu pāršalca apjukuma un izbrīna pilna murdoņa.

-    Tomēr par zinātnes uzvaru, - kambarkunga balss kļuva aizvien skaļāka, - maksā ikviens cilvēks. Tā mums maksājusi dārgi.

Klusums.

-    Iespējams, zinātne novērš un atvieglo slimības un smagu darbu padara vieglu. Zinātne dāvā mums neskaitāmas ietaises izklaidēm un ērtībām, taču padara mūsu pasauli nabagāku, jo tajā nav vietas cita veida brīnumiem. Mūsu saullēkti pārvērtušies viļņu garumos un frekvencēs. Visuma sarežģītā uzbūve izplucināta matemātiskos vienādojumos. Pat mūsu cilvēciskā pašvērtība ir izpostīta. Zinātne sludina, ka planēta Zeme un tās iedzīvotāji ir bezvērtīgi punktiņi milzīgā struktūrā. Kosmiska nejaušība. - Viņš uz bridi apklusa. - Tehnoloģija, kas sola mūs visus vienot, patiesībā mūs šķir. Ikviens no mums nu ir elektroniski saistīts ar visu pasauli, tomēr mēs jūtamies pilnīgi vientuļi. Mūsu ikdiena ir vardarbība, nevienprātība un nodevība. Skepse kļuvusi par tikumu. Cinisms un prasība pēc pierādījumiem ir kļuvuši par gaišāko domu. Vai tad kāds brīnums, ka šajos laikos cilvēki jūtas tik nomākti un sakauti kā vēl nekad cilvēces vēsturē? Vai zinātne kaut ko vispār uzskata par svētu? Tā meklē atbildes, pētot mūsu nedzimušos bērnus. Zinātne apsver iespēju pārkārtot mūsu DNS. Meklējot jēgu, zinātne sadragā Dieva pasauli drumslās… un viss, ko tā atrod, ir arvien jauni jautājumi.

Mortati blenza kā apburts. Kambarkunga stāja viņu gandrīz vai hipnotizēja. Priestera kustībām un balsij piemita spēks, kādu Mortati nekad nebija pieredzējis Vatikāna altārī. Ventreskas balss bija pārliecības un skumju pilna.

- Senais karš starp zinātni un reliģiju ir galā, - kambarkungs pasludināja. - Jūs esat guvuši virsroku. Taču jūs neuzvarējāt godīgā cīņā. Jūs neesat uzvarējuši, piedāvājot atbildes. Jūs uzvarējāt, dk radikāli pārorientējot mūsu sabiedrību, ka padesības, kuras reiz uzlūkojām par saviem ceļa rādītājiem, patlaban šķiet nederīgas. Reliģija nedek līdzi. Zinātnes izaugsme ir eksponenciāla. Tā barojas pati no sevis kā vīruss. Ikviens jaunatklājums atver durvis citam jaunatklājumam. Pagāja tūkstošiem gadu, līdz cilvēce no riteņa nonāca līdz automašīnai. Toties automašīnu no kosmosa kuģa šķira tikai dažas desmitgades. Tagad mēs mērām zinātnisko izaugsmi nedēļās. Mēs griežamies šajā karuselī nevaldāmā ātrumā. Plaisa starp mums aizvien paplašinās, un, reliģijai atpaliekot, ļaudis attopas garīgā tukšumā. Mēs saucam pēc jēgas. Un, ticiet man, mēs saucam, cik spēka. Mēs redzam NLO, nodarbojamies ar spiritismu, garu saukšanu, klīniskajām nāvēm, prāta ceļojumiem - visām šīm ekscentriskajām idejām ir savs zinātnisks izskaistinājums, taču tās ir nekaunigi iracionālas. Tās ir izmisīgs mūslaiku dvēseles kliedziens - vientuļas, izmocītas dvēseles, kuru sakropļojusi pašas izglītotība un nevarība saskatīt jēgu visā citā, kas nav saistīts ar tehnoloģiju.

Mortati paliecās krēslā uz priekšu. Gan viņš, gan pārējie kardināli, gan cilvēki visā pasaulē ieklausījās ikvienā šā priestera izrunātajā vārdā. Kambarkungs runāja bez retorikas, bez dzēlīgu- ma. Ne reizi nepieminēja Svētos Rakstus vai Jēzu Kristu. Viņš runāja mūsdienīgiem vārdiem, neizpušķoti un tīri. Vārdi it kā plūda no Dieva mutes, bet viņš runāja modernā valodā… un sniedza to pašu mūžveco vēstījumu. Šajā brīdī Mortati saskatīja vienu no iemesliem, kāpēc mirušais pāvests tik augstu bija vērtējis šo jaunekli. Pasaulē, kurā valdīja vienaldzība, cinisms un tehnoloģiju dievināšana, kambarkungam līdzīgi cilvēki, reālisti, kas prata uzrunāt dvēseles kā šis priesteris, bija baznīcas vienīgā cerība.

Kambarkunga balss atskanēja no jauna.

-    Jūs sakāt, ka zinātne mūs glābs. Es saku, ka zinātne mūs ir iznicinājusi. Jau kopš Galileja laikiem baznīca centusies palēnināt nerimtīgo zinātnes attīstību, dažbrīd ar nepiemērotiem līdzekļiem, taču allaž ar labākajiem nodomiem. Es aicinu jūs - parau- gieties visapkārt! Zinātnes solījumi nav turēti. Tā solīja radīt efektivitāti un vienkāršību, bet mums ir piesārņotība un haoss. Mēs esam salauzta, bezprātīga suga… kas soļo pa iznīcības taku.

Kambarkungs ieturēja garu pauzi, tad pievērsa asu skatienu kamerai.

-    Kas ir šī zinātne? Kas ir šis Dievs, kas sola saviem ļaudīm varu, taču nemāca morālos noteikumus, kā šo varu lietot? Kas ir šis Dievs, kurš sniedz bērnam uguni, taču nebrīdina viņu par briesmām? Zinātnes valodai nav ceļa rādītāju, kas ļautu atšķirt labo no ļaunā. Zinātnes rokasgrāmatas stāsta mums, kā radīt ko- dolreakciju, taču tajās nav atrodama nodaļa, kurā jautāts, vai tā ir laba vai slikta doma.

Zinātnei es vēlos teikt, ka baznīca ir nogurusi. Mēs esam pārguruši, pūloties būt jūsu ceļa radītāji. Mūsu darbība ar cerību kļūt par līdzsvara balsi prasa arvien vairāk resursu, kamēr jūs akli metaties savos aizvien sīkākas mikroshēmas un lielākas peļņas meklējumos. Mēs nejautājam, kāpēc jūs nevaldāt pār sevi - taču kā gan jūs spētu valdīt? Jūsu pasaule kustas tik strauji, ka, uz mirkli apstājoties un apsverot savas rīcības sekas, kāds nadzīgāks pa- šausies jums garām kā vējš. Tāpēc jūs virzāties tālāk. Jūs vairojat masu iznīcināšanas ieročus, bet pāvests ceļo apkārt pa pasauli, lūdzot valstu vadītājus no tā atturēties. Jūs klonējat dzīvas radības, taču baznīca atgādina, lai mēs apsveram šīs rīcības morālās sekas. Jūs rosināt cilvēkus izmantot saskarē telefonus, videoekrā- nus un datorus, bet baznīca atver savas durvis un aicina sazināties personiski, kā tas no laika gala paredzēts. Jūs pētniecības vārdā nogalināt nedzimušus mazuļus - pētniecības, kam it kā būtu jāglābj dzīvības! Un vēlreiz - baznīca ir tā, kas norāda uz daudzu spriedumu aplamību.

Tik un tā jūs vienā laidā pasludināt baznīcu par muļķi. Kas gan ir muļķis? Cilvēks, kas nespēj izskaidrot zibeni, vai arī tas, kurš nerespektē tā kolosālo spēku? Baznīca iet jums pretī. Tā sniedzas pie ikviena. Tomēr, jo vairāk mēs ejam jums pretī, jo spēcīgāk jūs mūs atgrūžat. Sniedziet pierādījumu, ka Dievs ir, - tā jūs sakāt. Jūs pavēršat savus teleskopus pret debesīm un saucat: tur nav Dieva! - Kambarkunga acīs laistījās asaras. - Jūs jautājat, kāds izskatās Dievs. Es prasu, kur radies šis jautājums. Vai jūs savā zinātnē nesaskatāt Dievu? Kā gan jūs esat spējuši Viņu nepamanīt? Jūs apgalvojat, ka pat niecīgākās pārmaiņas gravitācijas spēkā vai atoma svarā varēja pārvērst mūsu Visumu miglājā bez dzīvības, nevis šajā brīnišķīgajā dievišķo ķermeņu jūrā, un tomēr jums neizdodas tajā saskatīt Dieva pirkstu? Patiesi, daudz vieglāk ir ticēt tam, ka mēs vienkārši izvēlējāmies pareizo kārd kavā no miljardiem. Vai mēs esam ieslīguši tādā garīgā tumsā, ka drīzāk noticam matemātiskai neiespējamībai, nevis spēkam, kas dižāks par mums?

Nav svarīgi, vai jūs ticat Dievam, - kambarkunga balss kļuva dobjāka un nosvērtāka, - tomēr noticiet tam, ko teikšu. Kad mēs, cilvēce, atteiksimies no ticības spēkam, kas dižāks par mums, mēs atteiksimies no savas atbildības izjūtas. Ticība… visas ticības… ir atgādinājums, ka pastāv kas tāds, ko mēs nespējam izprast, kā priekšā esam atbildīgi… Ja mums ir ticība, mēs esam atbildīgi apkārtējo priekšā, savā un augstākas patiesības priekšā. Reliģija nav bez trūkumiem, bet vienīgi tāpēc, ka ari cilvēks nav bez tiem. Ja jūs palūkotos uz šo baznīcu manām acīm… jūs spētu saskatīt aiz šiem rituāliem… mūslaiku brīnumu… nepilnīgu, vienkāršu dvēseļu brālību - dvēseļu, kas vēlas vienīgi būt par līdzcietības balsi pasaulē, kura kļūst neprātīga.

Kambarkungs ar rokas vēzienu norādīja uz konklāva dalībniekiem, un BBC operatore sekoja mājienam, pārlaižot kameras aci kardinālu pulciņam.

- Vai mēs esam no aizvēsturiskiem laikiem? - kambarkungs vaicāja. - Vai šie cilvēki ir dinozauri? Un es arī? Vai pasaulei no tiesas nav vajadzīga balss, kas iestājas par nabadzīgajiem, trūcīgajiem, apspiestajiem, par nedzimušu bērnu? Vai mums nudien nav vajadzīgas šādas dvēseles, kas, kaut nepilnīgas, tomēr visu dzīvi pavada, lūdzot ikvienu izlasīt tikumības norādes un nenoklīst no ceļa?

Mortati aptvēra, ka kambarkunga rīcība - apzināta vai neapzināta - bija spoža. Parādīdams pasaulei kardinālus, viņš baznīcai piešķīra miesu un asinis. Vatikāna pilsētvalsts nebija tikai ēku komplekss, bet gan cilvēki - tādi kā kambarkungs, kas pavadīja mūžu, kalpojot labajam.

-    Šodien mēs stāvam kraujas malā, - kambarkungs sacīja. - Neviens nedrīkst būt vienaldzīgs. Nav būtiski, vai jūs ļaunumu saredzat kā sātanu, pērkamību vai amorālumu… Tumšais spēks ir dzīvs un ik dienas aug augumā. Neatstājiet to bez ievērības! - Kambarkunga balss noklusa līdz čukstam, un kamera pievirzījās viņam tuvāk. - Lai cik varens šis spēks būtu, tas nav neuzvarams. Labais var gūt virsroku. Ieklausieties savā sirdī! Ieklausieties Dievā! Visi kopā mēs spēsim atkāpties no šā bezdibeņa.

Tagad Mortati saprata. Tas bija īstais iemesls. Konklāvs bija apgānīts, un citas iespējas nebija. Tas bija dramatisks, izmisīgs sauciens pēc palīdzības. Kambarkungs uzrunāja gan ienaidniekus, gan draugus. Viņš lūdza ikkatru, gan draugu, gan naidnieku, pievērsties gaismai un apturēt šo neprātu. Klausītāji aptvers sazvērestības šausmas un rīkosies pareizi.

Kambarkungs noslīga ceļos pie altāra.

-    Lūdziet Dievu kopā ar mani!

Konklāvs nokrita ceļos un vienojās kopīgā lūgšanā. Aiz kapelas sienām Svētā Pētera laukumā un visapkārt zemeslodei… pārsteigtā pasaule nometās ceļos līdz ar viņiem.

95

Hasasins iekārtoja savu bezsamaņā ieslīgušo trofeju nelielā furgona aizmugurē un brīdi pakavējās, lai apbrīnotu viņas ķermeni. Šī sieviete nebija tik skaista kā tā, kuru slepkava nesen bija nopircis, tomēr šai piemita dzīvniecisks spēks, kas vīrieti uzbudināja. Sievietes ķermenis it kā staroja un bija sviedru lāsītēm klāts. Viņa smaržoja pēc muskusa.

Tā stāvot un izbaudot savu balvu, liasasins nelikās ne zinis par pulsējošām sāpēm rokā. Sasitums, ko radīja krītošais sarko- fāgs, bija sāpīgs, tomēr nebūtisks… katrā ziņā acu priekšā redzamās kompensācijas vērts. Viņš rada mierinājumu apziņā, ka amerikānis, kurš viņam bija to nodarījis, visticamāk šobrīd jau ir miris.

Lūkodamies uz savu kustēties nespējīgo gūstekni, hasasins gara acīm iztēlojās, kas viņu gaida. Viņš ieslīdināja plaukstu zem viņas krekliņa. Krūtis zem krūštura šķita nevainojamas. Jā, viņš pasmaidīja. Tu esi vairāk nekā cienīga balva. Apslāpēdams vēlmi iegūt sievieti šepat, viņš aizcirta durvis un aizbrauca naktī.

Par šo slepkavību informēt presi nav nekādas vajadzības… to izdarīs liesmas.

CERN atpūtas telpā sēdēja Silvija, kas bija kambarkunga uzrunas apstulbināta. Viņa vēl nekad nebija izjutusi tādu lepnumu par savu katoļticību un tādu kaunu par savu darbu CERN. Atpūtas kompleksa telpās visās kā vienā valdīja apmulsums un nospiestība. Atgriezusies Kolera birojā, Silvija izdzirdēja zvanām visas septiņas telefonu līnijas. Plašsaziņas līdzekļu pieprasījumus nekad nenovirzīja uz Kolera biroju, tādējādi šie zvani varēja nozīmēt tikai vienu.

Geld.57 Zvani, kas solīja naudu.

Antivielas tehnoloģijai jau bija daži ņēmēji.

Kad Ginters Gliks, sekodams kambarkungam, izgāja no Sik- sta kapelas, viņš nejuta savas kājas. Gliks un Makrija bija nodrošinājuši svarīgāko tiešraidi šajā desmitgadē. Un kas tā bija par pārraidi! Kambarkungs klausītājus gluži vai suģestēja.

Izgājis koridorā, kambarkungs pagriezās pret Gliku un Mak-

riju.

- Es jau lūdzu šveiciešu gvardus apkopot un nodot jūsu rīcībā apzīmogoto kardinālu fotogrāfijas, kā arī nelaiķa Svētības fotogrāfijas. Man jūs jābrīdina, ka bildes ir ļoti nepatīkamas. Baismīgi apdegumi. Melnas mēles. Taču es vēlētos, lai jūs tās pārraidāt visā pasaulē.

Gliks nosprieda, ka Vatikānā valda nemitīgi Ziemassvētki. Viņš vēlas, lai es pārraidu ekskluzīvu mirušā pāvesta fotogrāfiju?

-    Vai esat pārliecināts, ka to vēlaties? - Gliks pārvaicāja, cenšoties apslāpēt balsī aizrautību.

Kambarkungs palocīja galvu.

-    Šveiciešu gvardi jums piegādās ari tiešraides videoierakstu ar antivielas cilindru, kas skaita atlikušo laiku.

Gliks blenza. Ziemassvētki. Ziemassvētki. Ziemassvētki!

-     "Illuminati" drīz vien sapratīs, - kambarkungs paziņoja, - ka sola paveikt krietni vairāk, nekā ir viņu spēkos.

96

Smacējošā tumsa bija atgriezusies kā cikliska tēma kādā dēmoniskā simfonijā.

Bez gaismas. Bez gaisa. Bez izejas.

Lengdons gulēja iesprostots zem apgāztā sarkofāga un juta, ka prāts miglojas. Cenzdamies nedomāt par nomācošo situāciju, Lengdons pūlējās pievērsties kādam loģiskam procesam… matemātikai, mūzikai, vienalga kam. Taču mierinošām domām trūka vietas. Es nevaru pakustēties! Man trūkst elpas!

Par laimi, piespiestā žaketes piedurkne, zārkam krītot, bija atsvabinājusies, un Lengdonam abas rokas bija brīvas. Taču, pat ar abām rokām spiežot uz augšu savas šaurās kameras griestus, tie nepakustējās ne par matu. Lengdons vēlējās, lai piedurkne būtu palikusi iespiesta. Tad vismaz būtu niecīga spraudziņa, pa kuru ieplūstu gaiss.

Kad Lengdons stūma nost jumtu sev virs galvas, piedurkne atslīdēja atpakaļ, atklājot tik tikko manāmu veca drauga atblāzmu. Mikipele. Zaļganā multiplikācijas filmu varoņa seja šķita zobojamies.

Lengdons pētīja tumsu, meklējot kādu gaismas stariņu, taču zārka malas bija cieši piespiedušās grīdai. Sasodītie itāliešu per- fekcionisti, Lengdons nolādējās, - viņa dzīvību nu apdraudēja tā pati mākslinieciskā izcilība, kuru viņš mācīja apbrīnot saviem studentiem… nevainojamas kontūras, ideālas paralēles, un, protams, izmantots tikai viengabala elastīgais Karrāras marmors.

Precizitāte var būt smacējoša.

-   Pacel taču to nolāpīto vāku! - viņš skaļi teica, caur kaulu mudžekli spiezdams vēl spēcīgāk. Kaste tikko jūtami sakustējās. Sakodis zobus, Lengdons grūda vēlreiz. Kaste likās dk smaga kā laukakmens, taču šajā reizē tā pacēlās par collas ceturtdaļu. Leng- donu ieskāva acumirklīga blāva gaismiņa, un tad zārks ar būkšķi atkrita atpakaļ. Lengdons gulēja tumsā un elsa. Viņš mēģināja pacelt zārku ar kājām, kā bija to izdarījis iepriekš, taču nu sarko- fāgs bija noslīdējis taisni, un nebija vietas, kur pacelt ceļgalus.

Uzmācās klaustrofobija. Lengdona prātā sāka šaudīdes vīzijas par sarkofāgu, kas sažņaudz viņu aizvien ciešāk. Viņš pretojās šai iedomai ar ikvienu loģiskā prāta drumslu.

-   Sarkofāgs, - sakopojis spēkus, viņš sacīja, cik vien akadēmiski skaidri spēdams. Taču pat erudīcija šodien bija viņa ienaidnieks. Vārds "sarkofāgs" cēlies no grieķu valodas vārda "sarkophagos", kas nozīmē "miesas rijējs". Esmu iespundēts kastē, kas burtiski paredzēta, lai "rītu miesu".

Aina par miesu, kas tiek noēsta no kauliem, bija vienīgi drūms atgādinājums, ka viņš ieslodzīts kopā ar mirstīgajām atliekām. Šī doma uzdzina nelabumu un trīsas, taču vienlaikus radās ideja.

Taustoties pa zārku, Lengdons sameklēja kaula šķēpeli. Šķiet, ka riba. Lengdonam bija vienalga. Viņam bija vajadzīgs ķīlis. Ja viņš tikai nedaudz spētu pacelt kasti un paslidināt kaula šķembu zem malas, tad varbūt pietiktu gaisa…

Lai ieķīlētu šķēpeles smailo galu spraugā starp grīdu un zārku, Lengdons pacēla otru roku un stūma uz augšu. Kaste nepakustējās. Pat ne mazlietiņ. Viņš mēģināja vēlreiz. Šķita, ka tā mirklīti iedrebas, taču tas ari bija viss.

Neciešamā dvaka un skābekļa trūkums atņēma spēkus. Lengdons aptvēra, ka viņam pietiks spara tikai vēl vienam mēģinājumam. Tāpat viņš zināja, ka tam būs nepieciešamas abas rokas.

Saņēmies Lengdons novietoja kaula smailo galu pie spraugas un, piestūmies tuvāk, atbalstīja kaulu ar plecu, noturēdams to vietā. Uzmanīdamies, lai kaulu neizkustinātu, viņš pacēla abas rokas augšā. Ieslodzījums Lengdonu žņaudza nost, un viņš juta uzbangojam intensīvu panikas vilni. Šodien jau otru reizi viņš bija iesprostots bezgaisa telpā. Ar skaļu kliedzienu un eksplozīvu kustību Lengdons grūda zārku augšup. Tas mirkli atrāvās no grīdas. Taču ar to pietika. Ar plecu grūstā kaula šķēpele ieslīdēja spraugā. Zārkam nodunot uz grīdas, kauls sašķīda. Taču Lengdons pamanīja, ka starp malu un grīdu vīd sīka gaismas strēlīte.

Lengdons pārgurumā sabruka. Cerēdams, ka žņaudzošā sajūta kaklā pāries, viņš nogaidīja. Taču, mirkļiem ritot, tā tikai pastiprinājās. Acīmredzot ar gaisu, kas ieplūda pa spraugu, bija par maz. Lengdons baidījās, vai ar to pietiks, lai paliktu dzīvs. Un, ja paliks, tad cik ilgi? Ja viņš paģībs, vai kāds zinās, ka viņš te atrodas?

Paceļot roku svina smagumā, Lengdons vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Divpadsmit pāri desmitiem. Piepūlot drebošos pirkstus, viņš sagrābstīja pulksteni un izdarīja vēl ko. Lengdons pagrieza vienu no rādītājiem un nospieda podziņu.

Apziņai gaistot un sienām arvien ciešāk sakļaujoties, Lengdons juta uzbangojam vecās bailes. Gluži kā daudzas citas reizes, viņš pūlējās iztēloties, ka atrodas atklātā laukā. Tomēr aina, ko uzbūra prāts, nepalīdzēja. Murgi, kas viņu bija vajājuši kopš bērnības, ar blīkšķi atgriezās.

Ziedi šeit ir kā gleznas, nodomāja bērns, smiedamies skraidelējot pa pļavu. Viņš nožēloja, ka vecāki nav atnākuši līdzi. Taču tie bija nodarbināti ar nometnes ierīkošanu.

- Tikai nedodies izpētīt pārāk tālu! - māte bija piekodinājusi.

Traucoties dziļāk mežā, viņš bija izlicies, ka nedzird brīdinājumu.

Šķērsodams šo apbrīnojamo pļavu, zēns piegāja pie laukakmeņu grēdas. Viņš prātoja, ka tās visticamāk ir kādas vecas mājas drupas. Viņš nemaz negrasījās tām tuvoties. Zēns nebija nekāds muļķis. Turklāt viņa skatienu bija piesaistījis kas cits - kolosāla dzegužkurpīte, visretākā un visskaistākā puķe Ņūhempšīrā. Viņš tādu bija redzējis tikai grāmatās.

Zēns kā spārnos steidzās pie zieda un notupās. Zeme zem kājām likās valga un tukša. Viņš nodomāja, ka puķe atradusi īpaši auglīgu vietu. Tā auga trūdoša koka iedobumā.

Sajūsmināts, ka varēs aiznest mājās šādu guvumu, zēns izstiepa roku… pirksti gandrīz jau skāra kātu.

Viņš to nesasniedza.

Ar šķebinošu krakšķi zeme pazuda zem kājām.

Trijās šausmu sekundēs, kamēr krita, zēns nodomāja, ka ies bojā. Viņš jau gandrīz sagatavojās iznīcinošam triecienam. Tomēr belzienam nesekoja sāpes. Tikai kaut kas mīksts.

Un auksts.

Zēns ar galvu pa priekšu iekrita dziļā melnā šķidrumā. Kūleņodams viņš grābstījās gar stāvajām sienām, kas ietvēra viņu no visām pusēm, un kaut kādā veidā, instinkta vadīts un šļakatas šķiezdams, iznira virspusē.

Gaisma.

Vāra. Augstu virs galvas. Jūdzēm augstu, tā šķita.

Rokas kulstīja ūdeni, meklēdamas, kur ieķerties. Tikai gludens akmens. Viņš bija izkritis cauri pamestas akas vākam. Zēns sauca palīgā, taču kliedzieni atbalsojās šaurajā šahtā. Viņš sauca vēl un vēlreiz. Caurums ar robainajām malām virs galvas lēnām satumsa.

Iestājās nakts.

Tumsā laiks vilkās citādi. Zēna augumu pārņēma stingums, bet viņš kūla ar kājām ūdeni, sauca un lūdzās. Viņu mocīja iedomas, ka sienas sabrūk un aprok viņu dzīvu. Rokas no pārguruma sāpēja. Dažbrīd viņam šķita, ka dzird balsis. Viņš kliedza, taču balss bija slāpēta… kā sapnī.

Naktij ieilgstot, aka it kā padziļinājās. Sienas collu pa collai klusi bīdījās tuvāk. Zēns atspiedās un stūma tās prom. Aiz bezspēcības viņš gandrīz bija gatavs padoties. Un tomēr zēns piespieda sevi turēties virspusē, pārvarēdams bailes, līdz viņu pārņēma sastingums.

Kad ieradās glābēju vienība, zēns bija gandrīz bez samaņas. Viņš bija kulies pa ūdeni veselas piecas stundas. Pēc divām dienām "Boston Globe" pirmajā lapā bija lasāms raksts "Mazā peldētāja izturība".

97

Hasasins smaidīdams apstadinaja braucamo pie milzīgas akmens celtnes, kas nolūkojās uz Tibru. Viņš nesa savu balvu augstāk un augstāk… pa spirālveida kāpnēm akmens tunelī, priecādamies, ka nasta ir tik slaika.

Viņš nonāca pie durvīm.

Apgaismības baznīca, slepkava tīksminājās. Senā "Illuminati" sapulču istaba. Kurš gan būtu iedomājies, ka tā atrodas šeit.

Iegājis iekšā, hasasins noguldīja sievieti uz plīša dīvāna. Pēc tam viņš lietpratīgi sasēja viņai rokas uz muguras un sapina kājas. Slepkava zināja, ka uz kāroto būs jāpagaida līdz pēdējā uzdevuma izpildei. Ūdens.

Tomēr, hasasins prātoja, atradīsies brīvs bridis patīksmināties. Notupies sievietei blakus, viņš pārlaida roku viņas augšstilbam. Tas bija gluds. Augstāk. Tumšie pirksti zagās zem īsbikšu atlokiem. Augstāk.

Viņš apstājās. Pacietību, hasasins sev atgādināja, jau iededzies iekārē. Vēl jāpaveic darbs.

Hasasins uz bridi izgāja uz augstā akmens balkona. Vakara vējiņš pamazām atvēsināja kaisli. Tālu lejā trakoja Tibra. Viņš pacēla skatienu pret Svētā Pētera katedrāles kupolu trīs ceturtdaļas jūdzes attālumā. To apspīdēja simtiem preses starmešu.

- Jūsu pēdējā stundiņa, - viņš skaļi pavēstīja, iztēlodamies tūkstošiem krusta karos nobendēto musulmaņu. - Pusnaktī jūs stāsieties sava Dieva priekšā.

Viņam aiz muguras sakustējās sieviete. Hasasins pagriezās. Viņš nolēma ļaut viņai attapties pašai. Skats, kā sievietes acis ie- sveļas šausmas, viņu uzbudināja.

Hasasins tomēr izvēlējās apdomību. Būs labāk, ja viņa prombūtnes laikā sieviete gulēs bezsamaņā. Kaut arī viņa bija sasieta un nekur neaizbēgtu, hasasins nevēlējās atgriezies atrast viņu pūliņu izmocītu. Es gribu, lai tu pataupi savus spēkus… man.

Nedaudz pacēlis sievietes galvu, hasasins, pabraucīdams ar plaukstu pa viņas skaustu, atrada iedobīti. Šo galvvidus meridiāna punktu viņš bija izmantojis neskaitāmas reizes. Ar spēku hasasins iespieda īkšķi mīkstajā skrimslī un juta, kā tas padodas. Sieviete sagurna. Divdesmit minūtes, hasasins iedomājās. Viņa būs kārdinošs ideālas dienas nobeigums. Kad sieviete būs viņam pakalpojusi un pēc tam mirusi, viņš nostāsies uz balkona un vēros Vatikāna pusnakts uguņošanu.

Atstājis savu balvu bezsamaņā uz dīvāna, hasasins nokāpa lejā lāpas apgaismotajā pazemes ejā. Viņš piegāja pie galda un apbrīnoja svētos metāla priekšmetus, kas viņam bija atstāti.

Ūdens. Tas būs pēdējais.

Noņēmis lāpu no sienas, kā to bija darījis jau trīs reizes, hasasins sāka karsēt priekšmeta vienu galu. Kad tas balti kvēloja, viņš ienesa to kamerā.

Tajā klusēdams stāvēja vecs vīrs. Vecs un vientuļš.

-    Kardināl Badžija, - slepkava nošņāca. - Vai esat jau aizdīdzis?

Itālieša acīs nebija baiļu.

-   Tikai par tavu dvēseli.

98

Seši pompieri - ugunsdzēsēji, kas bija atsteigušies uz ugunsgrēku Santa Maria della Vittoria, - apslāpēja liesmas ar halona gāzes plūsmu. Ūdens bija lētāks, taču tā radītais tvaiks būtu sabojājis baznīcas freskas, un Vatikāns maksāja Romas pompieri pienācīgu algu par zibenīgu un apdomīgu visu Vadkānam piederošo ēku apkalpošanu.

Pompieri, kā jau viņu darbā bija ierasts, gandrīz diendienā kļuva par lieciniekiem traģēdijām, taču nāvessoda izpilde šajā baznīcā bija kas tāds, ko neviens no viņiem nespēs aizmirst līdz mūža beigām. Pa daļai krustā sišana, pa daļai pakāršana, pa daļai dedzināšana sārtā - tāda ainava šķita barbarisku murgu uzburta.

Par nelaimi, žurnālisti, kā allaž, bija ieradušies jau pirms ugunsdzēsēju mašīnām. Tie bija uzfilmējuši diezgan daudz videomateriāla, pirms pompieri iztīrīja baznīcu. Kad ugunsdzēsēji visbeidzot nolaida upuri lejā un noguldīja uz grīdas, nevienam nebija šaubu, kas ir šis vīrs.

- Cardinale Guidera, - viens čukstēja. - Di Barcelloua.

Upuris bija kails. Ķermeņa apakšējā daļa bija sarkani melna, no platajām brūcēm augšstilbos sūcās asinis. Dziļajās vātīs vīdēja kauli. Kāds ugunsdzēsējs izvēmās. Cits izsteidzās ārā paelpot svaigu gaisu.

Tomēr visšaušalīgākais bija uz kardināla krūtīm iededzinātais simbols. Vienības šefs riņķoja ap līķi, lūkojoties bijīgi un bailīgi. Lavoro del diavolo, viņš klusībā sacīja. To izdarījis pats sātans. Viņš pirmo reizi kopš bērnības gadiem pārmeta krustu.

-    Un' altro corpo! - kāds ieaurojās. Ugunsdzēsējs bija atradis vēl vienu līķi.

Otrs upuris bija vīrietis, kuru priekšnieks uzreiz pazina. Pret bargo šveiciešu gvardu komandieri siltas jūtas loloja vien retais sabiedriskās likuma sardzes ierēdnis. Priekšnieks zvanīja uz Vatikānu, taču visas līnijas bija aizņemtas. Viņš zināja, ka tam nav nozīmes. Šveiciešu gvarde pēc dažām minūtēm par to izdzirdēs televīzijā.

Pārlaižot acis juceklim un cenšoties restaurēt notikumus, kas šeit risinājušies, priekšnieks pamanīja nišu, kura bija nosēta ar ložu izrautiem caurumiem. Domājams, cīniņa laikā no balstiem bija nogāzts un otrādi apmests zārks. īsta postaža. Ar to lai tiek galā policija un Svētais krēsls, nodomāja šefs un novērsās.

Tomēr, vēl nepagriezies atpakaļ, viņš sastinga. Priekšnieks bija izdzirdējis no zārka nākam troksnīti. Šādu skaņu nevienam ugunsdzēsējam nepatika dzirdēt.

-    Bomba! - viņš iebļāvās. - Tutti fuori!58

Kad sapieri apgrieza zārku otrādi, viņi atklāja elektronisko pīkstienu avotu. Viņi apjukumā blenza.

-   MēdicoZ59 - viens pēdīgi ieaurojās. - Mēdico!

99

- Vai no Oliveti nav ziņu? - kambarkungs vaicāja, kad Rošērs viņu no Siksta kapelas pavadīja uz pāvesta kabinetu.

-    Nē, sinjor. Es bīstos no visļaunākā.

Pie pāvesta kabineta durvīm kambarkungs drūmi ieminējās:

-   Kapteini, man šonakt nekas vairs nav atlicis darāms. Baidos, ka esmu jau pastrādājis pārāk daudz. Es ieiešu šajā kabinetā un lūgšu Dievu. Nevēlos tikt traucēts. Pārējais ir Dieva rokās.

-   Jā, sinjor.

-   Laika ir maz, kapteini. Atrodiet to cilindru!

-    Mūsu meklējumi turpinās. - Rošērs sastomījās. - Ierocis ir pārāk labi noslēpts.

Kambarkungs saviebās, it kā nespēdams par to domāt.

-Jā. Ja baznīca vēl aizvien būs apdraudēta, deši vienpadsmitos piecpadsmit jums jāevakuē kardināli. Es uzticu viņu drošību jums un lūdzu tikai vienu. Ļaujiet šiem vīriem iziet no ēkas ar paceltu galvu. Lai viņi Svētā Pētera laukumā nostājas plecu pie pleca ar pārējo pasauli. Es nevēlos, lai šī baznīca paliek atmiņā ar to, ka tās pēdējā stundā sabijušies sirmi vīri izlavās pa sētas- puses durvīm.

-    Ļoti labi, sinjor. Un jūs? Vai ari pēc jums lai atnāktu vienpadsmitos piecpadsmit?

-    Nebūs nepieciešamības.

-   Sinjor?

-    Es iziešu tad, kad gars man to liks.

Rošērs pieļāva, ka kambarkungs, iespējams, iecerējis nogrimt reizē ar kuģi.

Kambarkungs atvēra pāvesta kabineta durvis un iegāja iekšā.

-   Patiesībā… - viņš sacīja pagriezdamies. - Vēl kas.

-   Sinjor?

-    Kabinetā šovakar valda dzestrums. Man uzmācas drebuļi.

-    Elektriskā apkure ir izslēgta. Atļaujiet iekurt jums uguni!

Kambarkungs gurdi pasmaidīja.

-    Paldies! Liels paldies!

Rošērs izgāja no pāvesta kabineta, atstādams kambarkungu kamīna gaismā lūdzam Dievu nelielas Svētītās Dievmātes Marijas statuetes priekšā. Tas bija spokains skats. Melna ēna nometusies uz ceļiem mirguļojošā gaismā. Kad Rošērs devās prom pa gaiteni, viņam klāt pieskrēja gvards. Sveču gaismā Rošērs pazina leitnantu Šartrānu. Jauns, zaļš un dedzīgs.

-    Kapteini! - sauca Šartrāns, pastiepjot viņam mobilo tālruni. - Manuprāt, kambarkunga uzruna ir savu paveikusi. Mums piezvanījis kāds cilvēks - viņš apgalvo, ka viņa rīcībā ir informācija, kas var mums palīdzēt. Viņš piezvanīja pa vienu no Vatikāna privātajām līnijām. Man nav ne jausmas, kā viņš uzzinājis numuru.

Rošers apstajas.

-Ko?

-   Viņš runāšot tikai ar augstākās pakāpes virsnieku.

-   No Oliveti nav nekādu ziņu?

-   Nē, ser.

Viņš paņēma klausuli.

-    Runā kapteinis Rošērs. Patlaban esmu augstākās pakāpes virsnieks.

-    Rošēr, - sacīja balss, - es jums paskaidrošu, kas esmu. Un tad es jums pastāstīšu, ko jūs darīsiet tālāk.

Kad zvanītājs pārtrauca sarunu un nolika klausuli, Rošērs vēl kādu brīdi stāvēja kā iemiets. Nu viņš zināja, no kā saņem pavēles.

Kolera sekretāre Silvija Bodloka izmisīgi pūlējās reģistrēt visus licencēšanas pieprasījumus, kas pienāca uz Kolera balss pastu. Kad iezvanījās privātais tālrunis uz direktora rakstāmgalda, Silvija satrūkās. Šā numura nevienam nebija. Viņa pacēla klausuli.

-Jā?

-    Misis Bodloka? Te direktors Kolers. Sazinieties ar manu pilotu! Pēc piecām minūtēm manai lidmašīnai jābūt gatavai pacelties gaisā.

100

Kad Roberts Lengdons atvēra acis un konstatēja, ka guļ un lūkojas uz freskām klātu baroka kupolu, viņam nebija ne jausmas, kur viņš ir un cik ilgi bijis bezsamaņā. Virs galvas plandījās dūmi. Muti kaut kas sedza. Skābekļa maska. Viņš to norāva nost. Telpā valdīja briesmīga dvinga - kā degošas miesas smaka.

Lengdons saviebās, sajutis galvā dunoņu. Viņš mēģināja pie- trausties sēdus. Līdzās uz ceļiem tupēja vīrietis baltā tērpā.

- Riposati! - sacīja vīrietis, noguldīdams Lengdonu uz muguras. - Sono il paramedico,60

Lengdons ļāvās. Domas virpuļoja - gluži kā dūmi visapkārt. Sasodīts, kas noticis? Prātā sijājās neskaidras panikas strūkliņas.

-    Sorcio salvatore, - sacīja mediķis. - Pele… glābēja.

Lengdons apjuka vēl vairāk. Pele glābēja?

Vīrietis norādīja uz Mikipeles pulksteni. Lengdona prāts pamazām noskaidrojās. Viņš atcerējās, ka bija uzstādījis pulksteņa zvanu. Lengdons nevērīgi ielūkojās pulkstenī un aptvēra, cik tas rāda. 10:28.

Viņš spēji pietrūkās sēdus.

Un atmiņa atgriezās.

Lengdons kopā ar ugunsdzēsēju vienības priekšnieku un dažiem viņa padotajiem stāvēja pie galvenā altāra. Lengdonu apbēra ar jautājumiem. Viņš neklausījās. Viņam bija savi jautājumi. Ķermenis smeldza, taču Lengdons zināja, ka jārīkojas bez vilcināšanās.

Cauri baznīcai pie Lengdona pienāca pompieri.

-   Ser, es pārbaudīju vēlreiz. Šeit atrasti divi līķi - kardināls Gvidera un šveiciešu gvardes komandieris. No sievietes nav ne miņas.

-   Grazie, - Lengdons pateicās, īsti nezinādams, vai jūtas atvieglots vai šausmināts. Viņš bija pārliecināts, ka redzējis Vitoriju nesamaņā guļam uz grīdas. Nu viņas vairs te nebija. Vienīgais izskaidrojums, kuru Lengdons varēja iedomāties, nespēja mierināt. Slepkava pa telefonu izteicās gaužām nepārprotami. Enerģiska sieviete. Tu mani uzbudini. Iespējams, pirms šī nakts būs galā, es atradīšu tevi. Un kad tas notiks…

Lengdons palūkojās visapkārt.

-   Kur ir šveiciešu gvarde?

-   Joprojām neesam sazinājušies. Vatikāna līnijas ir noslogotas.

Lengdons jutās nomākts un vientuļš. Oliveti bija miris. Kardināls bija miris. Vitorija pazudusi bez vēsts. Pusstunda viņa dzīves bija izzudusi vienā acumirklī.

Lengdons dzirdēja, kā ārpusē spieto žurnālistu pūlis. Viņš pieņēma, ka drīz vien televīzija pārraidīs sižetu par trešā kardināla drausmīgo nāvi, ja vien tas nav jau parādīts. Lengdons cerēja, ka kambarkungs jau pirms laba laika būs sapratis, ka noticis visļaunākais, un sācis enerģiski rīkoties. Evakuējiet to nolāpīto Vatikānu! Pieliks spēlīšu! Mēs zaudēsim!

Lengdons piepeši atskārta, ka visi katalizatori, kas viņu bija dzinuši uz priekšu darīt visu, lai glābtu Vatikānu un četrus kardinālus, nonākt aci pret aci ar brālību, kuru bija pētījis gadiem ilgi, izkūpējuši no prāta. Karš bija zaudēts, bet viņu gaidīja jauns uzdevums. Tas bija vienkāršs un ļoti svarīgs.

Atrast Vitoriju.

Lengdons negaidīti izjuta skumjas. Viņam bija gadījies dzirdēt, ka saspringtas situācijas satuvina cilvēkus daudz ciešāk nekā reizēm gadu desmiti. Tagad viņš tam ticēja. Vitorijas nebija blakus, un Lengdons jutās tā, kā nebija juties gadiem ilgi. Vientuļš. Sāpes dāvāja viņam spēku.

Atbrīvojis prātu, Lengdons sakopoja koncentrēšanās spējas. Viņš lūdzās, kaut hasasinam pirmajā vietā būtu darbs, nevis izpriecas. Citādi Lengdons jau būtu nokavējis. Nē, viņš sev iegalvoja, laiks vēl ir. Vitorijas sagūstītāju gaidīja misija. Hasasinam bija jāuzrodas vēl pēdējo reizi, un tikai tad viņš drīkstēja pazust uz visiem laikiem.

Pēdējais zinātnes altāris, Lengdons prātoja. Slepkavam bija jāveic vēl beidzamais uzdevums. Zeme. Gaiss. Uguns. Ūdens.

Lengdons ieskatījās pulkstenī. Tieši pusstunda. Lengdons pagāja garām ugunsdzēsējiem un nostājās pie Bernīni "Svētās Terē- zas ekstāzes". Šajā reizē, raugoties Bernīni ceļrādī, Lengdonam nebija ne mazāko šaubu, kas viņam jāmeklē.

Lai eņģeļiem šis ceļš ir augstu celts.

Svētās Terēzas priekšā uz zeltītu staru fona stāvēja Bernīni eņģelis. Lengdons ar skatienu sekoja šķēpa norādītajam virzienam, pagriezdamies pret baznīcas labo malu. Skatiens atdūrās pret sienu. Viņš nopētīja punktu, uz kuru norādīja pīķis. Tur nekā nebija. Lengdons, protams, zināja, ka šķēps rāda viņpus sienas, tumsā, cauri Romai.

- Kas šī ir par debespusi? - jautāja Lengdons, ar jaunu apņēmību vērsdamies pie ugunsdzēsēju priekšnieka.

-     Debespuse? - Priekšnieks pavērās virzienā, kurā rādija Lengdons. Viņš izklausījās apjucis. - Nezinu… jādomā, ka rietumi.

-    Kādas baznīcas atrodas tajā virzienā?

Priekšnieka mulsums šķita augam.

-   Desmidem. Kādēj jautājat?

Lengdons sarauca uzacis. Skaidrs, ka desmitiem.

-   Man nekavējoties vajadzīga pilsētas karte.

Priekšnieks lika aizskriet kādam uz ugunsdzēsēju mašīnu

pēc kartes. Lengdons no jauna pievērsās statujai. Zeme… Gaiss… Uguns… VĪTO RIJA.

Pēdējais ceļrādis ir ūdens, viņš sev atgādināja. Bernīni radīts ūdens. Tas atradās kādā netālā baznīcā. Adata siena kaudzē. Viņš domās pārlūkoja visus Bernīni darbus, kurus spēja atminēdes. Man nepieciešams cieņas apliecinājums ūdenim!

Atmiņā pazibēja Bernīni veidotā sengrieķu jūras dieva Tritona statuja. Taču tad viņš attapās, ka statuja atrodas laukumā pie šīs pašas baznīcas, pavisam aplamā virzienā. Lengdons spieda sevi domāt. Kādu figūru Bernīni būtu izkalis, lai slavinātu ūdeni? "Neptūns un Apollons"? Diemžēl šī statuja atradās Londonā, "Viktorijas un Alberta muzejā".

-   Sinjor? - Piesteidzās ugunsdzēsējs ar karti.

Lengdons viņam pateicās un izklāja karti uz altāra. Viņš uzreiz noprata, ka lūdzis palīdzību īstajiem cilvēkiem; ugunsdzēsības departamenta karte bija detalizētākā no visām Lengdona redzētajām Romas kartēm.

-   Kur mēs atrodamies?

Vīrietis parādīja.

-    Blakus Barberīni laukumam.

Lengdons vēlreiz uzmeta skatienu eņģeļa šķēpam, lai noteiktu precīzu virzienu. Priekšnieks bija aplēsis pareizi. Saskaņā ar karti šķēps norādīja uz rietumiem. Lengdons ar pirkstu vilka līniju pāri kartei no viņu atrašanās vietas uz rietumiem. Gandrīz acumirklī cerības noplaka. Šķita, ka ar katru novilkto collu viņš skar vismaz vienu ar sīciņu melnu krustu apzīmētu ēku. Baznīcas. Pilsētā to bija, ka biezs. Visbeidzot Lengdona pirksts aizklīda Romas piepilsētā. Viņš nopūtās un atkāpās tālāk no kartes. Nolādēts!

Pārskatot karti no attāluma, Lengdona skatiens atrada visas trīs baznīcas, kurās nogalināti kardināli. Kidži kapela… Svētā Pētera laukums… šeit…

Redzot tās visas acu priekšā kartē, Lengdons ievēroja kādu īpatnību to izvietojumā. Viņš nez kāpēc bija iedomājies, ka baznīcas atradīsies kur kurā. Taču tā nebija. Neticami, taču visas trīs baznīcas bija izvēlētas sistemātiski un veidoja milzu trīsstūri pa visu pilsētu. Lengdons pārbaudīja vēlreiz. Viņam nebija spokojies.

- Penna! - viņš asi ieteicās, nepacēlis galvu.

Kāds pasniedza lodīšu pildspalvu.

Lengdons apvilka aplīti ap katru no trim baznīcām. Pulss pa- ātrinājās. Viņš jau trešo reizi pārbaudīja atzīmes. Simetrisks trīsstūris!

Lengdona pirmā doma bija dolāra banknotē redzamais lielais zīmogs - trīsstūris ar visuredzošo aci. Taču kaut kas nesaskanēja. Viņš bija atzīmējis tikai trīs punktus. Ceturtajam vispār nebija jābūt.

Kur, ellē, ir ūdens? Lengdons apzinājās - vienalga, kur tiks novietots ceturtais punkts, trīsstūris būs izjaukts. Vienīgā iespēja saglabāt simetriju bija novietot ceturto atzīmi trīsstūra vidū, pašā centrā. Viņš apskatīja šo vietu kartē. Nekā. Bet doma nedeva mieru. Visi četri zinātnes elementi tika uzskatīti par vienlīdzīgiem. Ūdens nebija īpašs, ūdens nebūtu jānovieto vidū pārējiem.

Tomēr instinkts brīdināja, ka šis sistemātiskais izkārtojums nekādā ziņā nav nejaušs. Pagaidām es vēl nesaskatu kopainu. Bija tikai viena alternatīva. Šie četri punkti neveidoja trīsstūri; tie veidoja citu figūru.

Lengdons pievērsās kartei. Varbūt kvadrātu? Lai gan kvadrātam no simboliskā viedokļa nebija jēgas, tas vismaz bija simetrisks. Lengdons iedūra pirkstu kartē - punktā, kas pārvērstu trīsstūri kvadrātā. Viņš tūliņ redzēja, ka precīzu kvadrātu izveidot neizdosies. Sākotnējā trīsstūra leņķi bija šauri un drīzāk radīja neregulāru četrstūri.

Pētot citus iespējamos punktus trīsstūra tuvumā, notika kas negaidīts. Lengdons ievēroja, ka pirmīt novilktā līnija eņģeļa šķēpa norādītajā virzienā precīzi šķērso vienu no iespējām.

Lengdons apstulbis apvilka šo punktu ar aplīti. Nu viņš lūkojās uz četriem ar tinti atzīmētajiem punktiem kartē, kuri bija izkārtoti gluži kā neveikls, gaisa pūķim līdzīgs rombs.

Viņš sarauca pieri. Ari rombs nebija "llluminati" simbols. Viņš mirkli sastinga. No otras puses…

Atmiņā uz bridi uzplaiksnīja izdaudzinātais "llluminati" rombs. Šī doma, protams, bija absurda. Lengdons to atmeta. Turklāt šis rombs bija iegarens kā papīra pūķis - ne gluži īstais nevainojamas simetrijas paraugs, ar kādu lepojās "llluminati".

Pieliecies tuvāk, lai izdibinātu, kur novietojis pēdējo atzīmi, Lengdons ar pārsteigumu ieraudzīja, ka ceturtais punkts iekārtojies Romas slavenā Navona laukuma centrā. Lengdons zināja, ka pie laukuma atrodas liela baznīca, bet viņš jau bija pārvilcis laukumam pāri liniju un apsvēris domu par baznīcu laukuma malā. Cik Lengdonam bija zināms, tajā neatradās neviens Bernīni darbs. Tā bija Svētās Agneses agonijas baznīca, kas nosaukta Svētās Agneses, valdzinošas pusaudzes vārdā, kuru uz mūžu nosūtīja seksuālā verdzībā par to, ka viņa neatteicās no savas ticības.

Tajā baznīcā noteikti kaut kam jābūt! Lengdons sasprindzināja atmiņu, gara acīm skatīdams baznīcas iekšieni. Viņš nespēja iedomāties tajā nevienu Bernīni darbu, kur nu vēl tādu, kam būtu kāds sakars ar ūdeni. Arī figūra uz kartes viņu izbrīnīja. Rombs. Tas bija pārāk precīzs, lai tā būtu sagadīšanās, taču tas nebija pietiekami precīzs, lai radītu kādu loģiku. Gaisa pūķis? Lengdons prātoja, vai nav izvēlējies aplamu punktu. Ko esmu palaidis garām?

Pagāja vēl pusminūte, līdz uzbrāzās atbilde, taču, kad tas notika, Lengdoris juta tādu uzmundrinājumu, kādu nekad nebija jutis savā zinātnieka karjerā.

Tā vien šķita, ka "llluminati" izdomai nav robežu.

Veidols viņa acu priekšā nemaz nebija rombs. Četri punkd izveidoja rombu tikai tāpēc, ka Lengdons bija savienojis punktus, kas atradās blakus. "Illuminati" dievina pretmetus. Lengdona pirksti drebēja, ar pildspalvu savienojot pretējās virsotnes. Un tad viņa acu priekšā atklājās figūra. Krusts! Četri zinātnes elementi bija… izvietoti krustā, kas aptvēra visu pilsētu.

Ar izbrīnu lūkojoties kartē, Lengdonam prātā ienāca rindiņa no dzejoļa… kā veca dziesma jaunās skaņās.

Caur Romu krustām elementus rodi.

Caur Romu krustām…

Migla izplēnēja. Lengdons redzēja, ka atbilde visu vakaru bijusi deguna galā. "Illuminati" četrrinde viņam bija vēstījusi, kā altāri izvietoti. Krustā!

Caur Romu krustām elementus rodi.

Viltīga vārdu spēle. Lengdons sākumā bija izlasījis vārdu "krustām" kā izteiciena "krustām šķērsām" sastāvdaļu. Viņš to bija uztvēris par poētisku patvaļu, lai saglabātu dzejoļa pantmēru. Taču tas bija kas vairāk! Vēl viena slēpta norāde.

Lengdons atskārta, ka krustveida figūra uz kartes bija augstākais "Illuminati" dualitātes sasniegums. Reliģisks simbols, ko veidoja zinātnes elementi. Galileja radītā Apgaismības taka bija vienlaikus cieņas apliecinājums zinātnei un Dievam!

Momentāni savās vietās sakrita mozaīkas pārējie trūkstošie gabaliņi.

Navona laukums.

Tieši Navona laukuma vidū iepretim Svētās Agneses agonijas baznīcai Bernīni bija uzstādījis vienu no savām slavenākajām skulptūrām. Ikviens Romas apmeklētājs katrā ziņā devās to apskatīt.

Četru upju strūklaka!

Nevainojama nodeva ūdenim. Bernīni Četru upju strūklaka slavināja četras lielās Vecās Pasaules upes - Nīlu, Gangu, Dona- vu un Platu.

Ūdens, nodomāja Lengdons. Pēdējais ceļrādis. Ideāli.

Un vēl ideālāk, Lengdons atskārta, gluži kā punkts uz "i", bija tas, ka Bernīni strūklakas vidū slējās augsts obelisks.

Atstājis apmulsušos ugunsdzēsējus, Lengdons cauri baznīcai aizskrēja pie Oliveti nedzīvā ķermeņa.

Desmit un trīsdesmit viena minūte, viņš domāja. Laika, cik uziet. Šodien tā bija pirmā reize, kad Lengdons jutās soli priekšā notikumiem.

Notupies līdzās Oliveti, Lengdons, aiz soliem neredzams, slepus pievāca komandiera pusautomādsko pistoli un rāciju. Lengdons zināja, ka būs jāsauc papildspēki, taču pagaidām tas nebija vēlams. Pēdējam zinātnes altārim vēl brīdi jāpaliek noslēpumā. Žurnālistu un ugunsdzēsēju mašīnas, kas ar kaucošām sirēnām drāztos uz Navona laukumu, nepalīdzētu.

Neteicis ne vārda, Lengdons izslīdēja pa durvīm, vairīdamies no žurnālistiem, kas bariem iebrāžas baznīcā, tad viņš šķērsoja Barberīni laukumu. Apstājies Lengdons ieslēdza rāciju un centās izsaukt Vatikānu, taču dzirdēja tikai čerkstoņu. Vai nu viņš atradās ārpus uztveršanas zonas, vai arī raidītājam bija nepieciešams kāds pieejas kods. Lengdons grozīja sarežģītās ripas un pogas, taču velti. Viņš pēkšņi aptvēra, ka papildspēku izsaukšanas plāns var neizdoties. Lengdons apcirtās, meklēdams telefona automātu. Nevienu neredzēja. Turklāt Vatikāna līnijas tik un tā bija aizņemtas.

Viņš bija viens.

Sajutis pašpaļāvības trūkuma pirmās pazīmes, Lengdons bridi stāvēja, kridski novērtēdams savu nožēlojamo stāvokli - viņš bija klāts kaulu putekļiem, ievainots, līdz nāvei noguris un izsalcis.

Lengdons pameta skadenu uz baznīcu. Virs kupola, žurnālistu busiņu un ugunsdzēsēju mašīnu starmešu apgaismoti, vēr- pās dūmi. Viņš apcerēja iespēju atgriezties un lūgt palīdzību. Instinkts brīdināja, ka papildspēki, sevišķi jau neapmācīti, būtu vienīgi traucēklis. Ja hasasins redzēs mūs tuvojamies… Lengdons iedomājās Vitoriju un saprata, ka šī ir pēdējā iespēja nostāties aci pret aci ar viņas sagūstītāju.

Navona laukums, viņš prātoja, cerēdams, ka spēs nokļūt tur laikus un ierīkot novērošanas posteni. Viņš aplaida skatienu apkārt, meklēdams taksometru, taču ielas bija tukšas. Šķita, ka pat taksometru šoferi ir metuši darbu pie malas un skatās televīziju. Navona laukums atradās tikai jūdzes attālumā, taču Lengdonam ne prātā nenāca izšķiest vērtīgo enerģiju, skrienot ar kājām. Viņš pameta skatienu uz baznīcu, apsvērdams, vai nevarētu aizņemties kādu no tur stāvošajiem transporta līdzekļiem.

Ugunsdzēsēju mašīnu? Žurnālistu busiņu? Esi taču prātīgs!

Juzdams, kā aizslīd iespējas un minūtes, Lengdons pieņēma lēmumu. Izvilcis no kabatas pistoli, Lengdons rīkojās sev tik neraksturīgi, ka nepalika ne mazāko šaubu - viņa dvēsele ir apsēsta. Piesteidzies pie vientuļa "Citroen" sedana, kas stāvēja krustojumā pie luksofora, Lengdons pabāza ieroci pa šofera atvērto logu.

- Fuori! - viņš iebļāvās. - Kāp ārā!

Drebošais vīrietis izkāpa ārā.

Lengdons ielēca šofera sēdeklī un nospieda gāzes pedāli.

101

Ginters Gliks sēdēja uz soliņa šveiciešu gvardes biroja izolatorā un klusībā skaitīja lūgšanas ikvienam dievam, kādu vien varēja iedomāties. Lūdzu, izdariet tā, lai tas NAV sapnis. Šī bija viņa mūža dižākā sensācija. Jebkura žurnālista mūža dižākā sensācija. Ikviens reportieris šajā brīdī vēlējās, kaut būtu Gliks. Tu esi nomodā, viņš sev teica. Un tu esi zvaigzne. Visi pārējie šobrīd birdina asaras.

Makrija sēdēja viņam blakus ar mazliet apstulbušu sejas izteiksmi. Gliks nespēja viņai to pārmest. Viņi abi ne tikai bija pārraidījuši sevišķu kambarkunga uzrunu, bet arī piegādājuši pasaulei šaušalīgas fotogrāfijas, kurās redzami kardināli un pāvests - tā mēle! - kā ari tiešo videomateriālu par antivielas cilindru, kura pulkstenis skaita sekundes līdz detonācijai. Neticami!

Protams, tas viss notika pēc kambarkunga kategoriskas prasības, un ne jau tāpēc Gliks un Makrija tagad bija ieslēgti šveiciešu gvardes aizturēšanas telpā. Gvardi nebija pārāk sajūsmināti par Glika pārdrošo papildinājumu reportāžai. Gliks apzinājās, ka saruna, par kuru viņš nupat bija ziņojis ēterā, nebija domāta viņa ausīm, taču viņš nespēja nociesties, nepagozējies saulītē. Vēl viena Glika pavēstīta sensācija!

- Pēdējā brīža samarietis? - Makrija skeptiski ieņurdējās, sēdēdama viņam līdzās uz soliņa.

Gliks pasmaidīja.

-   Spoži, vai ne?

-    Idiotiski spoži.

Viņai tikai skauž, Gliks nosprieda. Drīz pēc kambarkunga uzrunas Gliks jau otru reizi nejauši bija atradies īstajā vietā un laikā. Viņš noklausījās, kā Rošērs dod jaunas pavēles saviem padotajiem. Acīmredzot Rošēram bija piezvanījis kāds noslēpumains cilvēks, kuram, pēc Rošēra vārdiem, bija nozīmīga informācija, kas saistīta ar pašreizējo krīzi. No Rošēra teiktā varēja noprast, ka šis vīrietis varētu viņiem palīdzēt, un kapteinis lika saviem gvardiem sagatavoties ciemiņa uzņemšanai.

Kaut ari šī informācija nebija domāta svešām ausīm, Gliks bija rīkojies tā, kā rīkotos jebkurš darbam nodevies reportieris, - bezgodīgi. Sameklējis tumšu kaktiņu, viņš pavēlēja Makrijai iedarbināt tālvadāmo kameru un izziņoja šos jaunumus.

-   Jauns, satriecošs notikumu pavērsiens Dieva pilsētā, - viņš paziņoja, miegdams acis, lai pastiprinātu spriedzes iespaidu, un paskaidroja, ka Vatikāna pilsētvalstī kuru katru bridi ieradīsies noslēpumains viesis, kas atrisinās šo krīzi. Gliks viņu bija nodēvējis par pēdējā brīža samarieti - vārds kā radīts mistiskam cilvēkam, kas uzrodas pēdējā mirklī, lai veiktu labu darbu. Pārējie kanāli bija pārtvēruši šo trāpīgo vārdu salikumu, un vēl viens Glika darbs iegāja vēsturē.

Esmu ģeniāls, viņš apcerēja. Pīters Dženings tikko nolēca no tilta.

Bez šaubām, Gliks ar to nebija aprobežojies. Ja jau visas pasaules uzmanība pievērsta viņam, varēja piesviest klāt paša izprātotu sazvērestības teoriju.

Ģeniāli. Absolūti ģeniāli.

-   Tu visu sačakarēji, - Makrija sacīja. - Tu salaidi visu dēlī.

-    Ko nu gvelz! Es biju lielisks!

Makrija neticīgi blenza viņā.

-    Bijušais prezidents Džordžs Bušs ir brālībā "llluminati"?

Gliks pasmaidīja. Vai tad to bija tik grūti saprast? Džordžs

Bušs bija labi pazīstams kā trīsdesmit trešās pakāpes masons un turklāt CIP vadītājs laikā, kad aģentūra slēdza izmeklēšanu "llluminati" lietā pierādījumu trūkuma pēc. Un vēl visi tie uzrunās pieminētie "tūkstoš gaismas punkti" un "Jaunā pasaules kārtība"… nebija ne mazāko šaubu, ka Bušs ir "llluminati" biedrs.

-   Un ko tu samuldēji par CERN? - Makrija šķendējās. - Rīt pie tavām durvīm stāvēs garum gara advokātu rinda.

-   CERN? Liecies nu mierā! Tas taču ir nepārprotami! Padomā pati! "Illuminali" izgaist no zemes virsas piecdesmitajos gados, aptuveni tajā pašā laikā, kad tiek nodibināta CERN. CERN pulcē pasaules gudrākos prātus. Milzum daudz privāto finanšu. Viņi izgudro ieroci, kas spēj iznīcināt baznīcu, un - ak vai! - to pazaudē1 .

-   Tāpēc tu dari zināmu pasaulei, ka CERN ir jaunā "Illuminali" mītne.

-   Skaidrāks par skaidru! Brālības tā vienkārši neizkūp gaisā. CERN ir kā radīta šādu cilvēku paslēptuvei. Es neapgalvoju, ka ikviens CERN zinātnieks ir "llluminati" loceklis. Tā droši vien līdzinās milzīgai masonu ložai - vairākums biedru ir nevainīgi, tomēr atbildīgie…

-   Glik, vai tu esi jebkad dzirdējis par apmelošanu? Par tiesisko atbildību?

-   Vai tu esi jebkad dzirdējusi par īstu žurnālista darbu?

-   Žurnālista darbs? Tu pagrābi no gaisa totālas blēņas! Man vajadzēja izslēgt kameru. Un kādas, pie velna, muļķības tu runāji par CERN korporatīvo logo? Sātanisma simbolika? Vai tu esi pavisam prātu izkūkojis?

Gliks pasmaidīja. Makrijas skaudība lauztin lauzās ārā pa visām šuvēm. CERN logo bija viņa vislielākā uzvara. Kopš kambarkunga uzrunas visi kanāli runāja tikai par CERN un antivielu. Daži kanāli fonā uzlika CERN logo. Tas bija standarta logotips - divi savijušies riņķi, kas simbolizēja elementārdaļiņu paātrinātājus, un piecas tangenciālas līnijas, kuras apzīmēja daļiņu ievadīšanas caurulītes. Uz šo logo raudzījās visa pasaule, taču Gliks, kas mazliet pārzināja simbolus, pirmais bija saskatījis tajā ieslēpto "llluminati" simboliku.

-   Tu neesi simbolu pētnieks, - Makrija ecējās, - tu esi tikai reportieris ar cūkas laimi. Būtu labāk atstājis simboliku tā Hār- vardas džeka ziņā.

-   Tas Hārvardas džeks palaida to garām, - Gliks atteica.

Saistība ar "llluminati" šajā logo ir tik nepārprotama!

Gliks iekšēji staroja. Kaut ari CERN ir izbūvēts lērums paātrinātāju, logo bija redzami tikai divi. Divi ir "UluminaH" dualitātes skaitlis. Lai gan lielākajai daļai paātrinātāju ir tikai viena ievades caurulīte, logo bija uzzīmētas piecas. Pieci ir "Illuminati" pentagram- mas skaitlis. Un tagad lielais triumfs - spožākais gājiens. Gliks norādīja, ka logo redzams liels cipars 6 - to skaidri izveidoja viena līnija un aplis - un, logo pagriežot, uzrodas vēl viens sešnieks… un pēc tam vēl trešais. Logo sastāvēja no trim sešniekiem! 666! Sātana skaitlis! Zvēra zīme!

Gliks bija ģēnijs.

Makrija izskatījās gatava viņam iebelzt.

Gliks zināja, ka šī skaudība pāries, un viņa prāts pievērsās citai domai. Ja CERN bija "Illuminati" perēklis, vai tieši CERN mītnē tika glabāts slavenais "Illuminati" rombs? Gliks bija par to lasījis internetā - "nevainojams rombs, kas radīts no senajiem elementiem, tik ideāls, ka ikviens, kurš to redz, izbrīnā nespēj novērst acis".

Gliks prātoja, vai "Illuminati" romba slepenā atrašanās vieta ir vēl viens noslēpums, ko šovakar varētu celt gaismā.

___________________________

102

Navona laukums. Četru upju strūklaka.

Romas naktis, tāpat kā tuksnešos, var būt pārsteidzoši dzestras pat pēc siltas dienas. Lengdons sabozies stāvēja Navona laukuma malā, tīdamies žaketē. Cauri pilsētai kā attāls satiksmes troksnis atbalsojās ziņu izlaidumu kakofonija. Viņš ieskatījās pulkstenī. Piecpadsmit minūtes. Lengdons bija gandarīts, ka ieguvis dažus atpūtas mirkļus.

Laukums bija tukšs kā izslaucīts. Acu priekšā ar tādu kā baismu burvestību irdzēja Bemīni meistariskā strūklaka. No burbuļojošā baseina pacēlās maģiska migliņa, ko apgaismoja zemūdens starmeši. Lengdons juta gaisā virmojam vēsu enerģiju.

Strūklakas īpatnība bija tās augstums. Veidols bija vairāk nekā divdesmit pēdu augsts - raupjš poraina marmora kalns ar alām, no kurām irdzēja ūdens. Masīvs bija izdaiļots ar pagāniskām statujām. Pašā augšā bija novietots obelisks, kas slējās vēl četrdesmit pēdu augstumā. Lengdons ļāva skatienam slīdēt augšup. Obeliska galotnē bija manāms sīks siluets - klusu uztupies vientuļš balodis.

Krusts, Lengdons sprieda, joprojām brīnīdamies par ceļrāžu izvietojumu Romā. Bernīni Četru upju strūklaka bija beidzamais zinātnes altāris. Tikai pirms dažām stundām Lengdons stāvēja Panteonā, pārliecināts, ka Apgaismības taka ir zudusi un viņš nemūžam to neiepazīs. Tas bija muļķīgs, rupjš misēklis. Patiesībā taka bija neskarta. Zeme, gaiss, uguns, ūdens. Un Lengdons bija to izgājis… no sākuma līdz beigām.

Līdz beigām gluži vēl ne, viņš sev atgādināja. Takai ir piecas pieturas, nevis četras. Šai strūklakai, ceturtajai pieturai, jānorāda uz galamērķi - "Illuminati" svēto paslēptuvi, Apgaismības baznīcu. Lengdons gudroja, vai paslēptuve vēl aizvien pastāv. Viņš nojauta, ka tieši tur hasasins aizvedis Vitoriju.

Lengdons ar skatienu urbās strūklakas figūrās, meklējot norādi, kas vērsta uz šo paslēptuvi. Lai eņģeļiem šis ceļš ir augstu celts. Lengdonam ar nepatiku bija jāatzīst, ka šajā strūklakā nav neviena eņģeļa. Katrā ziņā no tās vietas, kur viņš stāvēja, nevienu neredzēja… un arī agrāk neatcerējās redzējis. Četru upju strūklaka bija pagānisks darbs. Visi izkaltie tēli bija pasaulīgi - cilvēki, dzīvnieki, pat lempīgs bruņnesis. Šādā kopumā eņģelis momentāni ielēktu acīs.

Vai esmu pareizajā vietā? Lengdons prātā apsvēra četru obelisku krustveida izvietojumu un sažņaudza dūres. Šis ir ideāls variants.

Pulkstenis rādīja tikai 10:46, kad laukuma tālajā galā no šķērsieliņas iznira melns furgons. Lengdons pat nebūtu tam uzmetis vēl vienu skatienu, ja vien furgons nebrauktu bez ieslēgtām ugunīm. Transporta līdzeklis riņķoja gar laukuma malu kā haizivs, kas patrulē mēnessgaismas pielietā līcī.

Lengdons pieliecās, sagumstot zemāk ēnās blakus milzīgajām kāpnēm, kas veda uz Svētās Agneses agonijas baznīcu. Viņš lūkojās uz laukumu. Pulss paātrinājās.

Apmetis divus pilnus apļus, automobilis pagriezās uz Ber- nīni strūklakas pusi. Piebraucis pie baseina malas cieši klāt, tas apstājās. Bīdāmās durvis atradās tikai dažas collas no burzguļo- jošā ūdens.

Gaisā uzvijās dūmaka.

Satrauktajam Lengdonam uzmācās ļauna priekšnojauta. Vai hasasins ieradies agrāk? Vai viņš atbraucis ar furgonu? Lengdons bija iedomājies, ka slepkava savu pēdējo upuri vilks pāri laukumam, kā to bija darījis Svētā Pētera laukumā. Tad Lengdons varētu izšaut. Taču, ja hasasins atbraucis ar automobili, noteikumi mainījās.

Sāndurvis atslīdēja vaļā.

Uz grīdas, agonijas moku izķēmots, gulēja kails vīrietis, sava- žots jardiem garās smagās ķēdēs. Viņš kulstīja dzelzs posmus, taču važas bija pārāk smagas. Viens gredzens bija iestumts upurim mutē kā zirgam laužņi, apslāpējot palīgā saucienus. Lengdons ieraudzīja vēl vienu stāvu, kas kustējās tumsā aiz gūstekņa, acīmredzot veicot pēdējos priekšdarbus.

Lengdons saprata, ka jārīkojas dažu sekunžu laikā.

Paķēris pistoli, viņš noslidināja no pleciem žaketi un nometa to zemē. Pat šādā situācijā Lengdons atcerējās Galileja "Diagrammu". Dokumentam jāpaliek šeit, drošā un sausā vietā.

Lengdons, pagājies gar laukuma malu, nostājās iepretim furgonam. Strūklakas milzīgā centrālā statuja aizsedza viņu skatienam. Tad viņš metās skriet, cerēdams, ka ūdens čalas noslāpēs soļu troksni. Piebrāzies pie strūklakas, Lengdons pārkāpa pāri baseina malai un ielēca putojošajā ūdenī.

Ūdens sniedzās līdz viduklim un uzdzina drebuļus. Lengdons sakoda zobus un devās uz priekšu. Baseina dibens bija slidens, un to vēl nedrošāku darīja veiksmei samesto monētu slānis. Lengdons juta, ka viņam būs nepieciešams kas vairāk nekā tikai veiksme. Smalkiem pilieniem apsmidzināts, viņš prātoja, vai ierocis rokā dreb no aukstuma vai bailēm.

Lengdons nonāca līdz strūklakas vidum un gāja tai apkārt pa kreiso pusi. Viņš smagi brida, turēdamies marmora statuju aizsegā. Nostājies aiz izkaltas zirga figūras, Lengdons palūkojās gar statuju. Furgons atradās tikai piecpadsmit pēdu attālumā. Hasasins bija pietupies tajā uz grīdas, darbodamies ap savažoto kardinālu, - acīmredzot grasījās pa atvērtajām durvīm ievelt viņu baseinā.

Stāvēdams līdz viduklim ūdenī, Roberts Lengdons pacēla ieroci un izgāja no smidzinošās miglas, juzdamies kā tāds ūdens kovbojs, kas nostājies uz pēdējo dueli.

-   Nekustēties! - Viņa balss bija stingrāka nekā pistole rokā.

Hasasins pacēla galvu. Brīdi šķita, ka viņš apjūk - it kā ieraudzījis spoku. Tad lūpas savilkās ļaunā smīnā. Viņš pacēla rokas, it kā padodoties.

-    Un tā nu tas notiek.

-    Izkāp ārā!

-   Tu izskaties samircis.

-   Tu agri ieradies.

-    Alkstu atgriezties pie savas balvas.

Lengdons satvēra ieroci stingrāk.

-    Es šaušu nevilcinoties.

-   Tu jau vilcinies.

Lengdons juta, ka pirksts piespiežas pie mēlītes. Kardināls gulēja nekustīgs. Viņš izskatījās spēkus zaudējis, tuvu nāvei.

-    Atsien viņu!

-    Sīkums par vīrieti! Tu nāci pēc sievietes. Neizliecies, ka tā

nav.

Lengdons atvairīja vēlēšanos izšaut.

-    Kur viņa atrodas?

-    Kādā drošā vietā. Gaida mani atgriežamies.

Viņa ir dzīva. Lengdons juta cerību stariņu.

-   Apgaismības baznīcā?

Slepkava pasmīnēja.

-   Tu nemūžam neizdibināsi, kur tā atrodas.

Lengdonu pārņēma neticība. Miteklis joprojām ļiastāv. Viņš notēmēja pistoli.

-Kur?

-   Šī vieta gadsimtiem ilgi turēta slepenībā. Ari man to atklāja tikai nesen. Es drīzāk mirtu nekā pieviltu šo uzticēšanos.

-    Es to atradīšu bez tavas palīdzības.

-    Lielmanīga iedoma.

Lengdons norādīja uz strūklaku.

-   Tik tālu esmu ticis.

-    Daudzi tik tālu tikuši. Pēdējais solis ir visgrūtākais.

Lengdons spēra soli uz priekšu, piesardzīgi liekot kāju ūdenī. Apbrīnojami, bet hasasins izskatījās mierīgs, tupēdams furgonā ar paceltām rokām. Lengdons tēmēja viņam krūtīs, atkal ieprāto- damies, vai nevajadzētu izšaut un pielikt visam punktu. Nē. Viņš zina, kur atrodas Vitorija. Viņš zina, kur atrodas antiviela. Man nepieciešama informācija!

No furgona tumsas liasasins uzjautrināts lūkojās uzbrucējā un gandrīz vai juta žēlumu. Amerikānis bija drosmīgs, to viņš bija pierādījis. Taču viņš nebija apmācīts. Arī to viņš bija pierādījis. Drosme bez kompetences pielīdzināma pašnāvībai. Bija jāzina izdzīvošanas likumi. Senseni likumi. Un šis amerikānis tos pārkāpa citu pēc cita.

Tev bija priekšrocība - pārsteiguma elements. Tu to palaidi vējā.

Amerikānis bija neizlēmīgs… visdcamāk cerēja uz papildspēku ierašanos… vai arī uz pārteikšanos, kas atklātu būtisku informāciju.

Vispirms padarīt laupījumu rīcībnespējīgu un tikai tad nopratināt. Stūrī iedzīts ienaidnieks ir nāvīgs ienaidnieks.

Amerikānis atkal ierunājās. Taustījās. Manevrēja.

Slepkava gandrīz vai iesmējās. Te tev mv nekāda Holivudas filma… te nebūs nekādas garas pārrunas ieroča stobra galā pirms pēdējās apšaudes. Te gals pienāks ātri. Tagad.

Nenovērsis skatienu no amerikāņa, slepkava lēnām vilka pirkstus gar furgona griestiem, līdz atrada to, ko meklēja. Lūkodamies taisni uz priekšu, viņš to satvēra.

Un tad izdarīja gājienu.

Kustība bija absolūti negaidīta. Lengdonam uz mirkli likās, ka fizikas likumi vairs nav spēkā. Šķita, ka slepkava sekundi karājas gaisā bezsvara stāvoklī - zem viņa uzradās kājas, zābaki ietriecās kardinālam sānos un spēra ķēdēm sasaistīto ķermeni ārā pa durvīm. Kardināls iegāzās ūdenī. Uzsitās šļakatas.

Ūdens ietriecās Lengdonam sejā, un viņš pārāk vēlu aptvēra, kas noticis. Slepkava bija pieķēries pie furgona griestu stieņa, iešūpojies tajā un izlēcis ārā no mašīnas. Hasasins caur šļakatu sienu lidoja viņam virsū.

Lengdons nospieda mēlīti, un pistole izšāva. Lode iztriecās cauri hasasina kreisās kājas īkšķim. Nākamajā mirklī Lengdons juta, ka hasasina zābaks ietriecas viņam krūtis.

Abi vīrieši ar blīkšķi krita, uzšļakstīdami asins un ūdens vērpetes.

Kad ledainais aukstums sakļāvās ap Lengdona ķermeni, viņš sajuta sāpes. Pēc tam pamodās izdzīvošanas instinkts. Lengdons aptvēra, ka vairs netur rokā ieroci. Tas bija izsists. Dziļi ieniris, viņš grābstījās pa glumo baseina dibenu. Roka sakampa metālu. Monētu sauju. Viņš palaida tās vaļā. Atvēris acis, Lengdons pārskatīja spīguļojošo baseinu. Visapkārt mutuļoja ūdens kā stindzinošā džakuzi vannā.

Par spīti instinktīvai dziņai ieelpot, bailes spieda viņu turēties pie baseina dibena. Nemitīgi kustēties. Lengdons nezināja, no kuras puses gaidāms nākamais uzbrukums. Viņam bija jāatrod pistole! Rokas izmisīgi taustījās priekšā.

Tev ir priekšrocība, viņš sev atgādināja. Tu esi savā elementā. Pat izmirkušā džemperī Lengdons bija nasks peldētājs. Ūdens ir tava stihija.

Kad Lengdona pirksti vēlreiz sataustīja metālu, viņš bija pārliecināts, ka pēdīgi uzsmaidījusi laime. Priekšmets rokā nebija monētu saujiņa. Viņš to satvēra un centās paņemt, taču manīja, ka pats pieslīd tam klāt. Objekts bija nekustīgs.

Pirms Lengdons pārslīdēja pāri kardināla ķermenim, viņš saprata, ka satvēris ķēdi, kas gremdēja vīrieti. Lengdons brīdi aprima. Viņu paralizēja izmisuma pilnā seja, kas vērās viņā no baseina grīdas.

Ieraugot vīrieša acīs dzīvību, Lengdons attapies pasniedzās un sakampa ķēdes, cenšoties pacelt viņu tuvāk ūdens virsmai. Ķermenis cēlās gausi… kā enkurs. Lengdons vilka spēcīgāk. Kad kardināla galva iznira no ūdens, vecais vīrs elsodams krampjaini tvarstīja gaisu. Tad viņa galva noraustījās, un slidenās ķēdes izspruka Lengdonam no rokām. Badžija no jauna nozuda zem putainā ūdens un nogāja dibenā kā akmens.

Lengdons, plati atvēris acis, ienira tumsā un sameklēja kardinālu. Ķēdes uz Badžijas krūtīm sakustējās… un pašķīrās, atklājot kārtējo ļaundarību… miesā iededzinātu vārdu. Ūdens.

Nakamaja mirklī Lengdona redzeslokā uzradas divi zabaki. No viena šļācās asinis.

__________________________

103

Roberts Lengdons, ūdenspolo spēlētājs, bija pārcietis ne mazumu zemūdens kauju. Mežonība, kas plosījās zem ūdenspolo baseina ūdens virsmas, ārpus tiesnešu redzesloka, spētu sacensties pat ar nežēlības pilnu cīkstoņu maču. Lengdons bija spārdīts, skrāpēts, turēts, un reiz kāds izmisis aizsargs, no kura Lengdons bija pastāvīgi izvairījies, viņam pat iekoda.

Kuļoties saltajos Bernīni strūklakas ūdeņos, Lengdons apzinājās, ka atrodas labi tālu no Hārvardas baseina. Viņš necīnījās, lai uzvarētu spēlē, bet gan par savu dzīvību, šī bija viņu otrā kauja. Te nebūs nekādu tiesnešu. Nekādu revanša maču. Rokas, kas stūma viņa seju baseina dibenā, grūda ar milzīgu spēku; nebija nekādu šaubu, ka Itasasina nodoms ir nogalināt.

Lengdons instinktīvi savērpās ap savu asi kā torpēda. Izvairies no tvēriena! Taču rokas atvilka viņu atpakaļ - uzbrucējs baudīja priekšrocību, kāda nebija nevienam ūdenspolo aizsargam, - abas kājas uz cietas zemes. Lengdons pūlējās pats nostāties uz baseina grīdas. Šķita, ka hasasins izmanto tikai vienu roku… tomēr viņa tvēriens bija dzelžains.

Un tajā brīdī Lengdons aptvēra, ka augšup netiks. Viņš izdarīja vienīgo, ko spēja iedomāties. Viņš pārtrauca ķepuroties uz augšu. Ja netiec uz ziemeļiem, dodies uz austrumiem. Sakopojis spēkus,

Lengdons izspēra kājas delfīna stilā un izstiepa rokas zem sevis neveiklā tauriņstilā. Ķermenis šāvās uz priekšu.

Pēkšņā virziena maiņa pārsteidza hasasinu nesagatavotu. Lengdona kustība atgrūda sagūstītāja rokas sāņus, izjaucot līdzsvaru. Slepkavas tvēriens atslāba, un Lengdons spēra. Sajūta bija tāda, ka pārtrūkusi trose. Pēkšņi Lengdons bija brīvs. Izpūtis gaisu no plaušām, viņš kārpījās augšup, taču paguva ieraut tikai vienu elpas vilcienu. Ar neticamu spēku hasasins no jauna brāzās virsū, ar delnām spiezdams Lengdona plecus, lai nostumtu viņu lejup. Lengdons malās ar kājām, cenšoties atgrūsties no zemes, taču hasasina spēriens padarīja Lengdona pūliņus veltus.

Viņš vēlreiz pagāja zem ūdens.

Lengdona muskuļi dega kā ugunī. Šoreiz manevrs neizdevās. Caur burbuļojošo ūdeni viņš mēģināja saskatīt pistoli baseina dibenā. Acu priekšā miglojās. Tajā vietā burbuļi plūda griezdamies. Sejā iespīdēja žilbinoša gaisma. Slepkava stūma viņu zemāk, pie zemūdens starmeša, kas bija piestiprināts pie strūklakas grīdas. Lengdons pasniedzās un satvēra kārbu. Tā bija sakarsusi. Lengdons centās to izraut, taču ierīce bija piemontēta ar virām un nepadevās.

Iiasasins dzina viņu zemāk.

Un tad Lengdons starp monētām ieraudzīja šauru melnu stobriņu. Oliveti pistoles klusinātājs! Lengdons pastiepa roku, taču pirksti sataustīja plastmasu, nevis metālu. Acu priekšā kā trausla čūska izlocījās elastīga gumijas šļūtene. Tā bija aptuveni divas pēdas gara, no tās gala plūda burbuļi. Lengdons nebija atradis pistoli. Priekšmets bija viens no daudzajiem nekaitīgajiem strūklakas spumanti - burbuļu pūtējiem.

Gulēdams turpat ūdenī dažu pēdu attālumā, kardināls Ba- džija juta, ka dvēsele pūlas atstāt miesu. Kaut arī viņš bija gatavojies šim brīdim visu savu mūžu, tomēr nekad nebija iedomājies, ka piedzīvos šādu galu. Fiziskā čaula cieta milzu mokas… apdedzināta, nobrāzta, neizkustināma svara nogremdēta zem ūdens. Viņš sev atgādināja, ka šīs mocības nav nekas salīdzinājumā ar to, ko bija pārcietis Jēzus.

Viņš mira par maniem grēkiem…

Badžija dzirdēja kaujas troksni, kura norisinājās tepat līdzās. Viņš par to nespēja domāt. Sagūstītājs grasījās izdzēst vēl vienu dzīvību… nogalināt vīrieti ar laipnajām acīm, vīrieti, kurš bija centies palīdzēt.

Sāpes pieņēmās spēkā. Badžija gulēja uz muguras un raudzījās cauri ūdenim uz melnajām debesīm. Viņam mirkli likās, ka saskata zvaigznes.

Bija pienācis laiks.

Atbrīvojies no visām bailēm un šaubām, Badžija atvēra muti un izpūta elpu, apzinoties, ka tā ir pēdējā. Viņš vēroja, kā dvēsele caurspīdīgos burbuļos guldzot tiecas uz debesīm. Tad, refleksa spiests, norīstījās. Plaušās ieplūda ūdens, durot sānos kā ledaini dunči.

Sāpes ilga tikai dažus mirkļus.

Tad… miers.

Hasasins nelikās ne zinis par svilinošajām sāpēm kājā un grasījās piebeigt slīkstošo amerikāni, ko bija sagrābis aiz rīkles saputotajā ūdenī. Pabeidz darbu līdz galam! Slepkava sažņaudza tvērienu ciešāk, pārliecināts, ka šoreiz Roberts Lengdons neizdzīvos. Kā jau viņš bija paredzējis, upura pretošanās kļuva aizvien vārgāka un vārgāka.

Pēkšņi Lengdona ķermenis sastinga. Tad tas sāka mežonīgi trīsēt.

jā, hasasins domāja. Drebuļi. Kad ūdens pirmo reizi ieplūst plaušās. Viņš zināja, ka drebuļi ilgs aptuveni piecas sekundes.

Tie ilga sešas.

Pēc tam, gluži kā hasasins bija gaidījis, upuris piepeši sagu- ma. Roberts Lengdons kā milzu balons ļengani laidās lejup. Viss bija beidzies. Hasasins paturēja viņu vēl mirklīti, lai ūdens appludinātu plaušu audus. Viņš juta, ka Lengdona ķermenis pamazām noslīgst dibenā. Beidzot hasasins palaida to vaļā. Žurnālistus Četru upju strūklakā gaidīs dubults pārsteigums.

- Tabban! - hasasins nolādējās, kad, raušoties ārā no baseina, pameta skatienu uz savu asinīs mirkstošo kājas īkšķi. Zābaka purngals bija driskās un īkšķa gals nošķelts nost. Saniknots par savu nevērību, viņš norāva bikšu staras atloku un iegumzīja to purngalā. Cauri kājai izšāvās sāpes. - Ibn al-kalb! - Viņš sažņaudza dūres, pēc tam iemīcīja audumu dziļāk. Asiņošana gandrīz bija apturēta.

Pievērsdamies domām par gaidāmo baudu, hasasins iekāpa furgonā. Viņa darbs Romā bija galā. Hasasins labi zināja, kas remdēs viņa ciešanas. Vitorija Vētra sasieta gaidīja. Pat nosalis un iz- mircis, hasasins juta stīvumu.

Esmu savu balvu nopelnījis.

Citā pilsētas malā, sāpju mocīta, pamodās Vitorija. Viņa gulēja uz muguras. Muskuļi bija sastinguši kā akmens. Savilkti. Sāpīgi. Rokas smeldza. Cenšoties pakustēties, viņa sajuta plecos krampjus. Tikai pēc brīža Vitorija aptvēra, ka rokas sasaistītas aiz muguras. Pirmā reakcija bija apjukums. Es sapņoju? Taču, kad viņa pūlējās pacelt galvu, sāpju dūriens galvaskausa pamatnē pauda, ka viņa ir nomodā.

Vitorijas apjukums pārauga bailēs, kad viņa pameta skatienu apkārt. Viņa atradās robustā, lāpu apgaismotā akmens telpā - lielā un labi iekārtotā. Kaut kas līdzīgs senai sapulču telpai. Netālu aplī bija izkārtoti senlaicīgi soli.

Vitorija juta, ka ādai pieglaužas vēsums. Mazu gabaliņu no dīvāna bija atvērtas divviru durvis, aiz kurām vīdēja balkons. Vitorija varēja apzvērēt, ka caur margu spraugām redz Vatikānu.

104

Roberts Lengdons gulēja uz monētu paklāja Četru upju strūklakas baseina dibenā. Lūpas joprojām turēja plastmasas caurulīti. Gaiss, kas tika sūknēts caur spumanti caurulīti, lai saputotu strūklaku, bija sūkņa piesārņots un koda kaklā. Tomēr viņam nebija iemesla sūdzēties. Viņš bija dzīvs.

Lengdons nebija drošs, cik ticami notēlojis slīcēju, taču, visu mūžu atrazdamies pie ūdeņiem, viņš, protams, bija dzirdējis nostāstus. Lengdons tēloja, cik prasmīgi vien spēja. Beigās viņš pat bija izpūtis gaisu no plaušām, ļaujot muskuļu masai nogremdēt ķermeni uz baseina grīdas.

Laimīgā kārtā hasasins bija noticējis tēlojumam un palaidis viņu vaļā.

Strūklakas baseina dibenā Lengdons bija nogaidījis tik ilgi, cik vien jaudāja. Kuru katru brīdi varēja aptrūkties elpas. Viņš lauzīja galvu, vai hasasins vēl kavējas tuvumā. Ievilcis kodīgu elpu no caurulītes, Lengdons atstūmās no dibena un peldēja, līdz atrada gludeno strūklakas kompleksa izcilni. Viņš klusām slīdēja gar to augšup, līdz iznira, neredzams aiz marmora statujām.

Automobiļa pie strūklakas vairs nebija.

Tas bija viss, kas Lengdonam bija jāredz. Ievilcis plaušās garu svaiga gaisa malku, viņš kulstījās uz to vietu, kur bija nogrimis kardināls Badžija. Lengdons saprata, ka vīrs jau būs zaudējis samaņu un izredzes viņu atdzīvināt ir niecīgas, tomēr mēģināts nebija zaudēts. Atradis kardinālu, Lengdons novietoja kājas abās pusēs ķermenim, noliecās, satvēra ķēdes un vilka augšup. Pacēlis kardinālu virs ūdens, Lengdons pamanīja, ka tā acis jau ir pārgrieztas un izvalbītas. Nelaba zīme. Nebija jūtama nedz elpa, nedz pulss.

Apzinādamies, ka nespēs pārcelt kardinālu pāri strūklakas malai, Lengdons stīvēja viņu uz iedobumu zem masīvā marmora veidojuma. Šeit ūdens bija sekls, un tepat bija arī slīpa dzega. Lengdons kailo ķermeni uzvilka uz dzegas, cik vien tālu spēja. Ne īpaši tālu.

Tad viņš ķērās pie darba. Spiezdams uz vecā vīra krūtīm, Lengdons no viņa plaušām izdabūja ārā ūdeni. Pēc tam viņš sāka elpināšanu no mutes mutē. Uzmanīgi skaitīdams. Nesteidzīgi. Neļaujoties instinktam pūst pārāk stipri un pārāk ātri. Lengdons trīs minūtes pūlējās atdzīvināt veco vīru. Pēc piecām viņš saprata, ka tas nav iespējams.

II preferito. Cilvēks, kurš varēja būt pāvests, gulēja miris viņa acu priekšā.

Pat šajā brīdī - pustumsā uz daļēji izvirzītas dzegas - kardinālā jautās rāma cienība. Ap krūtīm klusītēm šļakstinājās ūdens, izklausoties gandrīz vai nožēlas pilns… it kā lūgdams piedošanu, ka beigu beigās nonāvējis šo cilvēku… it kā pūloties izskalot brūci, kurā iededzināts tā nosaukums.

Lengdons viegli pārlaida roku pār kardināla seju un aizdarīja augšup vērstās acis. Viņš dziļi sevī juta izmocītu emociju drebuļus. Acīs sariesās asaras. Tas viņu pārsteidza. Lengdons pirmo reizi daudzu gadu laikā ieraudājās.

105

Fiziskās piepūles un skumjo emociju nogurdināts, Lengdons pusdzīvs atkāpās no mirušā kardināla un iebrida dziļāk ūdenī. Palicis viens, Lengdons daļēji gaidīja, ka sabruks. Taču viņš joprojām manīja sevī apņēmību - gluži kā aklu apmātību. Lengdons juta, ka muskuļi savelkas ar negaidītu stingrību un prāts, ignorēdams dvēseles sāpes, izmisīgi pievēršas uzdevumam, kas viņu gaidīja.

Atrodi "llluminati" mitekli! Izglāb Vitoriju!

Pagriezies pret nelīdzeno Bernīni strūklakas veidolu, Lengdons, nezaudēdams cerības, to nopētīja. Viņš zināja, ka kaut kur šajā grubuļainajā masīvā ir atslēga, kas norāda uz "llluminati" mitekli. Kad viņš pārlaida acis strūklakai, cerības tomēr žigli novīta. Segno vārdi šķita ņirdzīgi burbuļojam visās malās. Lai eņģeļiem šis ceļš ir augstu celts. Lengdons pablenza uz izcirstajām kontūrām. Šī ir pagāniska strūklaka! Te nekādu sasodītu eņģeļu nav!

Pabeidzis neauglīgo izpēti lejasdaļā, Lengdons instinktīvi paskatījās augšup uz akmens kolonnu. Četri ceļrāži, viņš gudroja, izkaisīti visā Romā milzu krusta veidā.

Ieraudzījis hieroglifus, kas klāja obelisku, Lengdons ieprāto- jās, vai šī atslēga gadījumā nav noslēpta ēģiptiešu simbolikā. Šo domu tomēr viņš uzreiz atmeta. Hieroglifi bija iecirsti daudzus gadsimtus pirms Bernīni laika, un tos atšifrēja tikai pēc Rozetas akmens atrašanas. Tomēr Lengdons uzdrošinājās cerēt, ka Bernīni varētu būt iegravējis kādu papildu simbolu, kas šo hieroglifu rindās nebūtu pamanāms.

Sajutis cerību uzplaiksnījumu, Lengdons vēlreiz apgāja apkārt strūklakai un izpētīja visas četras obeliska puses. Aizritēja bridis, un, kad bija apskatīta pēdējā fasāde, cerības sabruka. Hieroglifu rindās nebija manāms nekāds papildinājums. Eņģeļi jau nu nekādā ziņā.

Lengdons ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja tieši vienpadsmit. Viņš nevarēja pateikt, vai laiks skrien vai velkas. Prātā virpuļoja uzmācīgas ainas ar Vitoriju un hasasinu, un Lengdons, izmisumam gandrīz pāraugot neprātā, apgāja vēl vienu neauglīgu riņķi ap strūklaku. Izvārdzis un nomocījies Lengdons baidījās, ka kuru katru bridi var sabrukt. Viņš atgāza galvu atpakaļ, grasīdamies piekliegt šo nakti.

Kliedziens iesprūda kaklā.

Lengdons lūkojās uz obeliska smaili. Objektu, kas bija uztupies pašā galotnē, viņš bija redzējis jau pirmīt un atstājis bez ievērības. Tagad, to ieraugot, viņš stāvēja kā iemiets. Tas nebija eņģelis. Nekādā ziņā. Patiesībā viņš pat nebija to uztvēris kā Bernīni strūklakas sastāvdaļu. Viņš bija domājis, ka tā ir dzīva radība, neatņemams pilsētas iemītnieks, kas apmedes uz augstās kolonnas.

Balodis.

Lengdons, miegdams acis, lūkojās augšup, bet skatu aizmigloja mirdzoša dūmaka visriņķī. Tas taču bija balodis, vai ne? Viņš skaidri saskatīja galvas un knābja kontūras uz zvaigžņu pudura fona. Tomēr putns kopš Lengdona ierašanās nebija pakustējies, arī cīniņa laikā ne. Balodis tupēja tieši tāpat kā brīdī, kad Leng- dons ienāca laukumā. No obeliska galotnes tas rāmi vērās rietumu virzienā.

Lengdons brīdi skatījās, tad iegremdēja roku baseinā, kur no malas sekluma pagrāba pilnu sauju monētu, un uzlidināja naudas gabalus augšup. Tie noklakšķēja pret granīta obeliska augšējo daļu. Putns nepakustināja ne spalviņu. Lengdons meta vēlreiz, un viena monēta trāpīja mērķī. Pār laukumu aizplūda vārs, dzidrs klaudziens, metālam skarot metālu.

Tas sasodītais balodis bija no bronzas.

Tu meklē eņģeli, nevis balodi, Lengdons sev atgādināja, taču jau neskaidri apjauta saistību. Viņš atskārta, ka šis putns nemaz nav balodis.

Tā bija dūja.

Tik tikko aptverdams savu rīcību, Lengdons šļakstīdamies aizbrida līdz strūklakas vidum un sāka rāpties travertīna kalnā, kāpelējot pāri akmens rokām un galvām un raušoties aizvien augstāk. Pusceļā līdz obeliska pamatnei viņš iznira no smidzinošās migliņas un skaidri saskatīja izkalto putnu.

Nekādu šaubu. Tā bija dūja. Maldinošo melno toni bija radījis Romas piesārņojums, pārklādams sākotnējo bronzas krāsu. Un tad Lengdons spēji aptvēra jēgu. Viņš jau šodien bija redzējis dūju pārīti Panteonā. Dūju pārim nebija nekādas slēptas nozīmes. Taču šī dūja bija viena.

Viena dūja ir pagānu miera eņģeļa simbols.

Šī atziņa Lengdonu gandrīz uzšūpoja līdz obeliskam. Bernīni bija izvēlējies pagānisku eņģeļa simbolu, lai to noslēptu pagāniskā strūklakā. Lai eņģeļiem šis ceļš ir augstu celts. Šidūja ir eņģelis! Leng- dons nespēja iedomāties augstāku un cēlāku vietu "Illuminati" beidzamajam ceļrādim kā šā obeliska galotnē.

Putns raudzījās uz rietumiem. Lengdons sekoja tā skatienam, taču apvārsni aizšķērsoja ēkas laukuma malā. Viņš pakāpās augstāk. Negaidīti atmiņā iezagās Nisas Gregora vārdi. Kad dvēsele kļūst gudrāka… tā pieņem skaistu dūjas veidolu.

Lengdons cēlās augstāk debesīs. Tuvāk dūjai. Viņš jau gandrīz lidoja. Viņš sasniedza platformu, kurā bija iebūvēta obeliska pamatne, un augstāk netika. Aplaidis skatienu visapkārt, Leng- dons saprata, ka to nemaz nevajag. Viņam pie kājām gulēja visa Roma. No ainavas aizrāvās elpa.

Pa kreisi haotiskās žurnālistu busiņu ugunis, kas ietvēra Svētā Pētera laukumu. Pa labi - Santa Maria della Vittoria kupols. Viņam priekšā tālumā - Piazza del Popolo. Obelisks ar dūju - ceturtais un pēdējais punkts. Visi kopā - milzīgs obelisku krusts.

Lengdons trīsēdams pavērās augšup uz dūju un palūkojās uz to pusi, kur bija pavērsta putna galva.

Nākamajā mirklī viņš to ieraudzīja.

Tik acīm redzams. Tik neapšaubāms. Tik mānīgi vienkāršs.

Lengdons nespēja noticēt, ka "Illuminati" miteklis tik daudzus gadus palicis neatklāts. Viņam šķita, ka pārējā pilsēta izgaist, jo viņš cieši vērās taisni uz priekšu, uz milzīgo akmens celtni viņpus upes. Šī ēka Romā bija ievērojama. Tā atradās Tibras krastā, netālu no Vatikāna. Ēkas ģeometrija bija robusti vienkārša - apaļa pils, ap to kvadrātveida cietoksnis, un aiz cietokšņa sienām, apjozis visu celtni, - parks pentagrammas formā.

Seno akmens aizsargvalni dramatiski apspīdēja klusināta starmešu gaisma. Augstu pils galotnē stāvēja bronzas eņģelis, ar zobenu norādīdams lejup uz pils centru. Un, it kā ar to nepietiktu, vienīgais tiešais ceļš uz pils gālveno ieeju bija pazīstamais Svētā Eņģeļa dlts… pieejas ceļš, ko greznoja divpadsmit grandiozi eņģeļi, kurus bija radījis neviens cits kā pats Bemīni.

Un beidzot, elpai aizraujoties, Lengdons atskārta, ka Bernīni izveidotajā obelisku krustā cietokšņa atrašanās vieta bija īsti "Illu- minati" stilā - krusta garākā līnija no šā redzesleņķa atradās tieši pils tilta vidū, sadalot to divās vienlīdzīgās daļās.

Lengdons savāca savu tvīda žaketi, turot to atstatus no pilošā ķermeņa. Tad viņš ielēca nolaupītajā sedanā un uzspieda žļerkstošo kurpi uz akseleratora pedāļa, aiztraucoties naktī.

106

Pulkstenis rādīja sepdņas minūtes pāri vienpadsmitiem. Lengdo- na mašīna traucās cauri Romas naktij. Drāžoties pa Lungotevere Tor Di Nona ielu, kas veda paralēli upei, Lengdons jau saskatīja savu galamērķi, kas labajā pusē pacēlās kā kalns.

Castel Sani' Angelo. Svētā Eņģeļa pils.

Negaidot priekšā kļuva redzams pagrieziens uz šauro Svētā Eņģeļa tiltu - Ponte Sant' Angelo. Lengdons strauji bremzēja un grieza stūri. Viņš paspēja pagriezt laikus, taču tilts bija norobežots. Mašīna desmit pēdas paslīdēja un ietriecās strupos cementa stabiņos, kas aizšķērsoja ceļu. Lengdons sazvēlās uz priekšu, un automobilis šķaudot un drebot apstājās. Viņš bija piemirsis, ka saglabāšanas nolūkos Svētā Eņģeļa tilts nodots gājēju rīcībā.

Lengdons satraukts izgrīļojās no sagumzītā auto, nožēlojot, ka nav izvēlējies citu maršrutu. Viņu pārņēma saltums, pelde strūklakā uzdzina drebuļus. Viņš uzvilka žaketi uz mitrā džempera, apmierināts, ka šā tipa žaketēm ir dubultā odere. "Diagrammas" lapa paliks sausa. Acu priekšā viņpus tilta kā kalns pacēlās akmens cietoksnis. Iz vārdzis un nosalis Lengdons metās skriešus.

Abās tilta pusēs kā pavadoņi garām zibēja Bernīni eņģeļi, it kā mudinot viņu sasniegt galamērķi. Lai eņģeļiem šis ceļš ir augstu celts. Kad Lengdons tuvojās pilij, tā šķita ceļamies augstāk, gluži kā neaptverama virsotne, - viņaprāt, vēl draudīgāka nekā Svētā Pētera katedrāle. Viņš skrēja un juta mostamies satraukumu. Lengdons vērās augšup uz citadeles apaļo torni, kas slējās pret debesīm, vainagojoties ar eņģeli, kas rokās turēja zobenu.

Izskatījās, ka pils ir tukša.

Lengdons zināja, ka gadsimtu gaitā Vatikāns ēku izmantojis par kapenēm, cietoksni, patvērumu pāvestiem, cietumu baznīcas ienaidniekiem un muzeju. Acīmredzot pilī bijuši arī citi iemītnieki - brālība "llluminati". Šim atklājumam nez kāpēc piemita ērmīga loģika. Lai gan pils bija Vatikāna īpašums, tā tika izmantota neregulāri, un Bernīni gadu gaitā bija daudzreiz to restaurējis. Baumoja, ka ēkā ir daudz slepenu eju, gaiteņu un apslēptu kambaru. Lengdonam nebija ne mazāko šaubu, ka eņģelis un piecstūru parks, kas ietvēra ēku, arī ir Bernīni roku darbs.

Piegājis pie smagnējām divviru durvīm, Lengdons tās spēcīgi pagrūda. Nebija brīnums, ka tās neizkustējās. Acu augstumā karājās divi dzelzs klauvēkļi. Lengdons nepūlējās pieklaudzināt. Viņš atvirzījās atpakaļ un ļāva skatienam kāpt augšup gar stāvo ārsienu. Šie aizsargvaļņi bija izturējuši berberu, pagānu un mauru armiju uzbrukumus. Lengdons saprata, ka izredzes ielauzties pilī ir niecīgas.

Vitorija, Lengdons domās sauca, vai tu tur esi?

Lengdons gar pils ārsienu steidzās tālāk. Noteikti jābūt vēl kādai ieejai.

Apgājis apkārt otrajam bastionam kreisajā pusē, Lengdons aizelsies nokļuva nelielā autostāvvietā pie Lungotere Angelo ielas. Šajā pusē viņš uzgāja vēl vienas durvis - ieeju ar tādu kā paceļamo tiltu, kas bija pacelts. Durvis bija aizslēgtas. Lengdons vēlreiz paskatījās augšup.

Pili apgaismoja ārpusē novietotie starmeši. Visi mazie lodziņi izskatījās tumši. Lengdons palūkojās augstāk. Torņa galotnē, simt pēdu augstumā, tieši zem eņģeļa atradās no sienas izvirzīts balkons. Starp marmora margām šķita mirgojam gaismiņa, it kā istabā būtu aizdegtas lāpas. Lengdons mirkli pastāvēja, un viņa izmirkušais ķermenis pēkšņi nodrebēja. Ēna? Viņš saspringd gaidīja. Un tad viņš to ieraudzīja vēlreiz. Mugurai pārskrēja šermuļi. Tur augšā kāds ir!

-   Vitorija! - Lengdons nevilšus iekliedzās, taču balsi aprija netālu bangojošā Tibra. Viņš vilcinājās, prātodams, kur gan, ellē, iekrituši šveiciešu gvardi. Vai tie bija saņēmuši viņa sūtījumu?

Stāvlaukuma pretējā pusē bija novietots žurnālistu furgons. Lengdons piesteidzās tam klāt. Kabīnē, uzlicis austiņas, sēdēja resnvēderis vīrieds. Lengdons pieklauvēja pie furgona sāna. Vīrietis satrūkās, pamanīja Lengdona slapjās drēbes un norāva no galvas austiņas.

-    Kas nodcis, vecais? - Viņam bija austrāliešu akcents.

-    Man vajadzīgs jūsu telefons. - Lengdons bija satracināts.

Vīrietis paraustīja plecus.

-   Klausulē nav signāla. Jau visu vakaru pārbaudu. Visas līnijas noslogotas.

Lengdons skaļi izlamājās.

-   Vai esat redzējis kādu tur ieejam? - Viņš norādīja uz paceļamo tiltu.

-   Vispār jā. Tur visu vakaru iekšā un ārā braukā melns automobilis.

Lengdonam šķita, ka kuņģa dibenā nozvejas ķieģelis.

-   Veicas maitam, - austrālietis burkšķēja, lūkodamies uz torni. Viņš viebdamies norādīja uz aizsegto Vatikānu. - Varu derēt, ka no turienes skats ir pa pirmo. Netiku cauri satiksmei Svētā Pētera laukumā, tāpēc esmu spiests filmēt no šejienes.

Lengdons neklausījās. Viņš apsvēra variantus.

-    Kā tu domā? - austrālietis ievaicājās. - Tas "pēdējā brīža samarietis" nav izdomāts?

Lengdons pagriezās.

-Kas?

-    Neesi dzirdējis? Šveiciešu gvardu kapteinim piezvanījis cilvēks un apgalvojis, ka viņa rīcībā esot svarīgas ziņas. Patlaban tas samarietis lidojot šurp. Viens kas tiesa - ja viņš patiešām glābs situāciju… reitingi vējā! - Vīrietis iesmējās.

Lengdons piepeši apstulba. Labais samarietis lido šurp, lai nāktu talkā? Vai šai personai būtu zināms, kur atrodas antiviela? Kāpēc gan viņš to vienkārši nepaziņoja šveiciešu gvardiem? Kādēļ viņš ierodas pats? Te kaut kas nebija kārtībā, taču Lengdonam nebija laika gudrot, kas tieši.

-    Paklau! - austrālietis iesaucās, uzmanīgāk nopētot Leng- donu. - Vai tik tu neesi tas džeks, ko rādīja pa teļļuku? Tas, kurš mēģināja glābt kardinālu Svētā Pētera laukumā.

Lengdons neatbildēja. Viņš piepeši gluži kā noburts lūkojās uz ierīci, kas bija piestiprināta uz furgona jumta, - satelīta šķīvi uz saliekamas kājas. Lengdons vēlreiz uzmeta skatienu pilij. Ārējā siena, aizsargvalnis, bija piecdesmit pēdu augsta. Iekšējā - vēl augstāka. Vairākčaulu aizsardzība. Ja viņš tiktu pāri pirmajai…

Lengdons apcirtās pret reportieri un norādīja uz satelīta antenu.

-   Cik augstu to var izstiept?

-    Ko? - Vīrietis samulsa. - Piecpadsmit metrus. Kāpēc prasi?

-   Iedarbini mašīnu un piebrauc pie sienas! Man nepieciešama palīdzība.

-   Kas tev padomā?

Lengdons izstāstīja.

Austrālieša acis iepletās.

-   Tu esi jucis, vai? Tas ir divsimt tūkstošu dolāru vērts sabīdāms pagarinājums! Tās nav nekādas kāpnes!

-   Tev vajag reitingus? Manā rīcībā ir informācija, kas tevi padarīs slavenu.

-   Divsimt stabu vērta informācija?

Lengdons pastāstīja, kādu informāciju darīs viņam zināmu apmaiņā pret palīdzību.

Pusotru minūti vēlāk Roberts Lengdons, satvēris satelīta antenas galu, šūpojās vējā piecdesmit pēdu augstumā. Pasniedzies viņš satvēra pirmās sienas malu, uzvilkās augšā un nolēca uz pils zemākā bastiona.

-   Tagad turi savu vārdu! - austrālietis uzsauca. - Kur viņš atrodas?

Lengdonu pārņēma vainas apziņa, ka izpauž tādu informāciju, taču darījums ir darījums. Turklāt hasasins droši vien tik un tā piezvanīs presei.

- Navona laukumā! - Lengdons sauca. - Guļ strūklakā!

Austrālietis nolaida satelīta šķīvi un šāvās pakaļ savas karjeras lielākajam sižetam.

Sēdēdams akmens kambarī augstu virs pilsētas, hasasins novilka izmirkušos zābakus un pārsēja ievainoto kājas pirkstu. Sāpēja, taču ne tik ļoti, lai traucētu izjust baudu.

Viņš pagriezās pret savu trofeju.

Sieviete gulēja uz vienkārša dīvāna istabas stūrī. Viņai joprojām bija aizbāzta mute un sasietas rokas. Hasasins virzījās tuvāk. Viņa jau bija pamodusies. Tas slepkavu iepriecināja. Pārsteidzoši, bet sievietes acīs viņš redzēja naidu, nevis bailes.

Gan būs arī bailes.

107

Roberts Lengdons brāzās pa pils ārējo aizsargvalni, klusībā pateikdamies par starmešu mesto gaismu. No platā sienas izvirzījuma iekšējais pagalms izskatījās kā senās karamākslas muzejs - katapultas, marmora lielgabala ložu grēdas un dažādu baisu ietaišu arsenāls. Dienā daļa pils bija atvērta tūristiem, un pagalms bija daļēji restaurēts un atguvis savu sākotnējo izskatu.

Lengdona skatiens pārslīdēja pāri cietokšņa centrālajai ēkai. Apaļā citadele kopā ar eņģeli galotnē slējās simt septiņu pēdu augstumā. Balkons augstu virs galvas joprojām bija apgaismots no iekšienes. Lengdons ilgojās uzsaukt, taču pārdomāja. Viņam būs jātiek tur iekšā.

Viņš ieskatījās pulkstenī.

11:12.

Traucoties lejā pa akmens uzbrauktuvi, kas pieglaudās sienas otrai pusei, Lengdons nokāpa pagalmā. Atkal nostājies zemes līmenī, viņš pulksteņa rādītāja virzienā joņoja caur ēnām.

Lengdons pabrāzās garām trim portikiem, taču tur ieeja bija noslēgta uz mūžiem. Kā hasasins tika iekšā? Lengdons neatlaidīgi steidzās tālāk. Viņš pagāja garām divām mūsdienīgām durvīm, taču tām priekšā bija piekaramās slēdzenes. Pa šīm durvīm noteikti ne. Viņš skrēja tālāk.

Lengdons bija apskrējis apkārt gandrīz visai ēkai, līdz ieraudzīja grantsceliņu, kas šķērsoja pagalmu. Celiņa vienā galā pie pils ārsienas viņš ieraudzīja durvis uz paceļamo tiltu, kas veda uz ārpasauli. Otrā galā celiņš nozuda pilī. Šķita, ka tas iesdepjas kaut kādā tunelī - plašā atverē centrālajā ēkā. II traforo! Lengdons bija lasījis par šīs pils traforo, milzīgu spirālveida rampu, kas meta lokus tās iekšienē, - to savulaik izmantoja komandieri, lai jāšus ātrā tempā nokļūtu no pašas augšas līdz lejai. Hasasins ir uzbraucis augšā! Tuneļa vārti bija pacelti, de it kā aicināja Lengdonu iekšā. Skrienot uz turieni, viņš juta enerģijas pārpilnību. Taču, ticis pie ieejas, cerība noplaka.

Tunelis vijās lejup.

Aplams virziens, šī traforo daļa acīmredzot nolaidās pazemē, nevis veda augšā.

Stāvot pie tumšā tuneļa, kas likās bezgalīgi vērpjamies dziļāk zemē, Lengdons saminsdnājās un vēlreiz pacēla acis pret balkonu. Viņš varēja apzvērēt, ka samanījis tur kustību. Izlem! Tā kā citas iespējas nebija, Lengdons iesteidzās tunelī.

Augstu pilī hasasins stāvēja, pārliecies pār savu laupījumu. Viņš pārslīdināja plaukstu pār sievietes roku. Viņas āda bija gluži kā saldais krējums. Gaidas izpētīt viņas miesisko bagātību skur- bināja. Cik dažādos veidos viņš varētu sievieti piesmiet?

Hasasins zināja, ka ir pelnījis šo sievieti. Viņš bija labi kalpojis Jānusam. Viņa bija kara laupījums. Kad viņš būs beidzis, tad novilks sievieti no dīvāna un nospiedīs uz ceļgaliem. Viņa tam pakalpos vēlreiz. Galīgā pakļaušana. Un pašā kulminācijas brīdi viņš pārgriezīs tai rīkli.

To sauca par Ghayat assa'adah. Augstākā bauda.

Pēc tam, gozēdamies slavas gaismā, viņš nostāsies uz balkona un izbaudīs "Illuminati" triumfa apogeju… daudzu tik ilgi kāroto atriebību.

Tunelis vērtās aizvien tumšāks. Lengdons skrēja dziļāk.

Pēc pirmā pagrieziena zemes dzīlēs gaismas tikpat kā vairs nebija. Tunelis iztaisnojās, un Lengdons palēnināja gaitu, no soļu atbalsīm saprazdams, ka iegājis lielākā telpā. Viņam šķita, ka priekšā tumsā pamanījis uzdzirkstam gaismiņu… neskaidru atblāzmu. Lengdons virzījās uz priekšu, pastiepdams roku. Viņš sataustīja gludu virsmu. Hroms un stikls. Tas bija transporta līdzeklis. Viņš pagrābstījās gar virsmu, atrada durvis un tās atvēra.

Iedegās automobiļa salona spuldzīte. Lengdons soli atkāpās un acumirklī pazina melno furgonu. Sajutis uzbrāžamies naida vilni, viņš mirkli uz to blenza un tad metās iekšā, izrakņādams visas malas un cerēdams atrast ieroci, jo vienu bija pazaudējis strūklakas baseinā. Ieroci viņš neuzgāja, toties atrada Vitorijas mobilo tālruni. Tas bija sašķaidīts un nedarbojās. To ieraugot, Leng- donu pārņēma bailes. Viņš lūdzās, kaut nebūtu nokavējis.

Viņš ieslēdza spēkrata priekšējos lukturus. Telpa visapkārt atdzīvojās gaismā, metot robustas ēnas vienkāršā zālē. Lengdons prātoja, ka savulaik šeit izmitināti zirgi un glabāta munīcija. Turklāt tas bija strupceļš.

Šai telpai nebija izejas. Esmu gājis pa aplamu ceļu!

Juzdams izplēnam pēdējās cerību paliekas, Lengdons izsprāga no fuigona un metās pētīt sienas sev visapkārt. Durvju mv. Vārtu nav. Viņš atminējās eņģeli virs tuneļa ieejas un prātoja, vai tā nav bijusi sagadīšanās. Nē! Viņš atcerējās vārdus, ko pie strūklakas teica slepkava. Kādā drošā vietā… gaida mani atgriežamies. Lengdons bija nogājis pārāk garu ceļu, lai tagad samierinātos ar neveiksmi. Sirds strauji dauzījās. Domāt traucēja izmisums un naids.

Ieraugot asins traipus uz grīdas, Lengdons vispirms iedomājās Vitoriju. Taču, vēlreiz uzmetot skatienu plankumiem, viņš aptvēra, ka tie ir asiņaini pēdu nospiedumi, šis cilvēks bija spēris garus soļus, un asiņojusi bija kreisā kāja. Hasasins1 .

Lengdons sekoja pēdu nospiedumiem līdz telpas stūrim, kur ēna kļuva garāka un vājāka. Ar katru soli apmulsums pieņēmās spēkā. Izrādījās, ka asiņainie nospiedumi ievirzās istabas kaktā un nozūd.

Kad Lengdons nostājās stūri, viņam bija grūti ticēt savām acīm. Viens granīta klucis grīdā nebija četrstūrains kā pārējie. Viņš lūkojās uz kārtējo ceļa rādītāju. Klucis bija izcirsts precīzā penta- grammas formā, un viena tā smaile bija pavērsta pret stūri, kur atradās gandrīz nemanāma šaura sprauga, noslēpta starp sienām, kas it kā bija pārklājušās. Lengdons pa to izspraucās un nokļuva koridorā. Tieši priekšā atradās koka barjeras paliekas - barjera kādreiz bija aizšķērsojusi šo tuneli.

Netālu vīdēja gaisma.

Lengdons metās skriešus. Viņš pārrāpās pāri koka gabaliem un devās pretī gaišumam. Gaitenis pārvērtās lielā telpā, kur, sienā iestiprināta, mirguļoja viena vienīga lāpa. Lengdons atradās pils daļā, kurā nebija ievilkta elektrība… daļā, kuru neviens tūrists nekad nebija redzējis. Dienas gaismā šī telpa uzdzītu drebuļus, taču lāpas gaisma to vērta vēl baismīgāku.

II prigione.61

Gar malām te bija šauras cietuma kameras - vairākumam dzelzs restes bija izrūsējušas un izlūzušas. Tomēr viena no lielākajām kamerām bija palikusi neskarta, un, pamanot drēbju kaudzi uz grīdas, Lengdonam gandrīz apstājās sirds. Tur mētājās melnas sutanas un sarkanas lentes. Šeit viņš bija ieslodzījis kardinālus!

Blakus kamerā sienā bija izbūvētas dzelzs durvis. Tās bija vaļā, un tur varēja saskatīt gaiteni. Lengdons pa galvu pa kaklu metās uz durvīm, taču apstājās, pirms bija iegājis pa tām iekšā. Asins traipu sliede neiestiepās koridorā. Ieraudzījis virs velvētās durvju ailas iegrebto uzrakstu, Lengdons saprata, kāpēc tā.

II Passetto.

Viņam aizrāvās elpa. Lengdons daudzreiz bija dzirdējis par šo tuneli, taču nezināja, kur atrodas ieeja tajā. II Passeto - mazā eja - bija šaurš, trīsceturtdaļjūdzes garš tunelis, kas izbūvēts starp Svētā Eņģeļa pili un Vatikānu. To izmantojuši vairāki pāvesti, lai nokļūtu drošībā Vatikāna aplenkumu laikā… kā arī daži mazāk dievbijīgi pāvesti, kas vēlējās slepeni apciemot mīļāko vai uzraudzīt savu ienaidnieku spīdzināšanu. Runāja, ka mūsdienās abi tuneļa gali esot aizslēgti ar neuzlaužamām slēdzenēm un to atslēgas nobēdzinātas kādā Vatikāna glabātavā. Lengdons piepeši ar bailēm attapās, kā "Illuminati" locekļi spējuši iekļūt un izkļūt no Vatikāna. Viņš gudroja, kurš Vatikāna iemītnieks ir nodevis baznīcu un izdāļājis atslēgas. Oliveti? Kāds no šveiciešu gvardiem? Tam gan vairs nebija nekādas nozīmes.

Asins pēdas veda uz pretējo cietuma malu. Šeit virās karājās ķēdēm apkarināti sarūsējuši vārti. Slēdzene bija izņemta, un vārti bija vaļā. Aiz vārtiem augšup veda stāvas spirālveida kāpnes. Arī šeit grīdā bija iestiprināts klucis pentagrammas veidā. Lengdons trīsēdams blenza tajā, prātodams, vai Bernīni pats savā rokā turējis kaltu, lai izcirstu šos akmens gabalus. Virs velvētās ailas greznojās mazs ķerubs. Tas bija īstais ceļš.

Asins pēdas vijās augšā pa kāpnēm.

Lengdons saprata, ka viņam vajadzīgs ierocis, jebkāds ierocis. Pie vienas kameras viņš pacēla četras pēdas garu dzelzs stieni ar nošķeltu, smailu galu. Kaut ari tas bija nejēdzīgi smags, neko labāku Lengdonam atrast neizdevās. Viņš cerēja, ka pēkšņais pārsteigums un vēl hasasina ievainojums darīs savu - nosvērs svaru kausus viņam par labu. Tomēr vairāk par visu viņš cerēja, ka nebūs ieradies par vēlu.

Nodilušie pakāpieni spēji uzvijās augšup. Lengdons lika soļus, ieklausoties klusumā. Dodoties augstāk, gaisma no cietuma kambara izsīka. Viņš iesoļoja pilnīgā tumsā, turoties ar vienu roku pie sienas. Vēl augstāk. Lengdons tumsā juta Galileja garu - zinātnieks bija gājis pa šīm pašām kāpnēm, dedzīgi vēloties dalīties savās debesu vīzijās ar citiem zinātnes un ticības brāļiem.

Lengdons vēl aizvien bija pārsteigts par mitekļa atrašanās vietu, "llluminati" tikšanās zāle atradās celtnē, kas piederēja Vatikānam. Šaubu nebija - kamēr Vatikāna gvardi pārmeklēja ievērojamu zinātnieku mājas un pagrabus, tikmēr "llluminati" pulcējās šeit… Vatikāna deguna galā. Piepeši tas šķita loģiski. Bernīni, pils restaurācijas darbu vadītājam, bija neierobežota pieeja šai celtnei… to varēja pārveidot pēc savām vajadzībām, un neviens viņu neiz- taujāja. Cik slepeno eju Bernīni bija izveidojis? Cik nemanāmu rotājumu rādīja ceļu?

Apgaismības baznīca. Lengdons zināja, ka tūlīt būs klāt.

Kāpnes pamazām sašaurinājās, un Lengdons juta, ka sienas pievirzās tuvāk. Tumsā čukstēja vēstures ēnas, taču viņš taustījās tālāk. Ieraudzījis atspīdam sev priekšā šauru horizontālu spraugu, Lengdons atskārta, ka stāv dažus pakāpienus no kāpņu laukuma, kuru pa durvju apakšu apspīd lāpas gaisma. Viņš klusi pieveica pēdējos pakāpienus.

Lengdonam nebija ne jausmas, kurā pils daļā viņš patlaban atrodas, taču tik daudz viņš zināja, ka tā nav diez cik tālu no pašas augšas. Viņš iztēlojās eņģeli virs pils un pieņēma, ka tas atrodas tieši virs galvas.

Sargi mani, eņģeli, Lengdons iedomājās, sažņaugdams stieni ciešāk. Un tad klusi pastiepa roku uz durvīm.

Vitorija gulēja uz dīvāna. Delmi smeldza. Kad Vitorija pamodās pirmo reizi un konstatēja, ka rokas sasietas uz muguras, viņa bija cerējusi, ka spēs atslābināt ķermeni un tās atsvabināt. Bet pietrūka laika. Nezvērs bija atgriezies. Šobrīd viņš stāvēja, pārliecies viņai pāri, izgāzis kailās, varenās krūtis, ko klāja pārciestajās kaujās iegūtās rētas. Acis, kas raudzījās lejup uz viņas ķermeni, atgādināja divas melnas spraudziņas. Vitorija juta, ka viņš iztēlojas to, ko grasās pastrādāt. Nesteidzīgi, it kā izsmiedams viņu, liasasins izvilka slapjo siksnu no biksēm un nosvieda uz grīdas.

Vitorijā mutuļoja riebums un šausmas. Viņa aizvēra acis. Pēc brīža tās atvērusi, Vitorija ieraudzīja, ka hasasins tur rokā atsper- nazi. Viņš atvāza asmeni Vitorijas acu priekšā.

Vitorija tēraudā ieraudzīja savu pārbiedēto atspulgu.

Hasasins pagrieza asmeni un pārvilka tā neaso malu viņai pār vēderu. No ledainā metāla pieskāriena Vitorijai pārskrēja tirpas pār kauliem. Nicinoši glūnēdams, viņš paslidināja asmeni zem Vitorijas Isbikšu jostas. Viņa ieelsās. Hasasins virzīja asmeni šurpu turpu, gausi, bīstami… tālāk. Tad viņš paliecās uz priekšu, un Vitorijas ausij uzvilnīja karsta elpa.

-   Šis asmens izgrieza tava tēva aci.

Šajā brīdī Vitorija apjauta, ka ir spējīga nogalināt.

Hasasins sāka griezt ar asmeni viņas īsbikšu audumu. Negaidot viņš aprima un pacēla acis. Istabā bija vēl kāds.

-    Vācies prom no viņas! - durvju ailā atskanēja dobja balss.

Vitorija neredzēja runātāju, taču balsi uzreiz pazina. Roberts!

Viņš ir dzīvs!

Hasasina sejas izteiksme pauda, ka viņš savā priekšā redz spoku.

- Mister Lengdon, jums nudien ir sargeņģelis.

108

īsajā acumirklī, kad Lengdons pārlaida skatienu pār telpu, viņš saprata, ka atrodas svētā vietā. Iegarenās istabas rotājumi, kaut arī veci un pabalējuši, bija pārpilni ar pazīstamu simboliku. Flīzes pentagrammu formā. Planētu atveidojumi freskās. Dūjas. Piramīdas.

Apgaismības baznīca. Vienkārši un skaidri. Viņš bija ieradies.

Tieši viņam pretī uz balkona ailas fona stāvēja hasasins. Viņš puskails bija pārliecies pār Vitoriju, kas gulēja sasieta, tomēr dzīva. Ieraugot viņu, Lengdons juta atvieglojumu. Viņu acis uz bridi sastapās, un tajās bija pateicība, izmisums un nožēla.

-   Tātad mēs tiekamies jau trešo reizi, - ierunājās hasasins. Viņš uzmeta skatienu stienim Lengdona rokā un skaļi iesmējās. - Un šoreiz tu man uzbruksi ar to?

-    Atsien viņu!

Hasasins pielika nazi Vitorijai pie kakla.

-    Es viņu nogalināšu.

Lengdonam nebija ne mazāko šaubu, ka hasasins ir spējīgs īstenot šos draudus. Viņš piespieda sevi atbildēt mierīgi.

-Jādomā, ka viņa ar šādu iznākumu būtu mierā… ņemot vērā alternatīvu.

Hasasina šis apvainojums izraisīja smaidu.

-   Tev taisnība. Viņa spēj dāvāt daudz. Nav vērts to laist vējā.

Satverdams sarūsējušo stieni ciešāk, Lengdons spēra soli uz

priekšu un notēmēja nošķelto smaili pret hasasinu. Grieztā brūce plaukstā asi iedzēla.

-    Laid viņu vaļā!

Izskatījās, ka hasasins apsver šos vārdus. Viņš nopūtās, un viņa pleci saguma. Tā bija nepārprotama padošanās pazīme, taču tajā pašā mirklī hasasina roka spēji sakustējās. Nozibēja tumši muskuļi, un naža asmens šķēla gaisu Lengdona krūšu virzienā.

Lengdons netika gudrs, vai viņa ceļgalus šajā mirkli saļodzī- ja instinkts vai pārgurums, taču nazis aizsvilpa gar viņa kreiso ausi un klaudzot novēlās uz gridas aiz muguras. Hasasinu šī neveiksme nekādi neietekmēja. Viņš uzsmaidīja Lengdonam, kas, neizlaižot no rokas metāla stieni, bija nokritis uz ceļiem. Slepkava atvirzījās no Vitorijas un, gluži kā medībās izgājis lauvu tēviņš, lavījās tuvāk Lengdonam.

Tas trausās kājās un atkal pacēla stieni, bet mitrais džemperis un bikses ierobežoja kustības. Puskailais hasasins pārvietojās krietni veicīgāk, un ievainojums kājas pirkstā nemaz nepalēnināja viņa kustības. Lengdons atskārta, ka šis cilvēks ir radis ciest sāpes, un pirmo reizi mūžā vēlējās, kaut rokā turētu pamatīgu šaujamo.

Hasasins bez steigas meta lokus ap viņu, gluži kā tīksminādamies, un, turēdamies pavisam nedaudz ārpus aizsniedzami- bas robežas, virzījās tuvāk uz grīdas guļošajam nazim. Lengdons aizšķērsoja viņam ceļu. Slepkava pagājās uz Vitorijas pusi. Lengdons vēlreiz aizšķērsoja viņam ceļu.

-   Laika vēl diezgan. - Lengdons bija nolēmis riskēt. - Pasaki man, kur atrodas cilindrs. Vatikāns tevi atalgos dāsnāk, nekā "lllu- rninati" jebkad rādījies sapņos.

-   Tu esi naivs.

Lengdons dūra ar stieni. Hasasins izvairījās. Lengdons virzījās gar soliem, turot ieroci sev priekšā un mēģinot ovālajā istabā iedzīt hasasinu stūrī. Šajā nolāpītajā telpā nav stūru ! Šķita, ka hasasins nav ieinteresēts uzbrukt vai bēgt. Viņš gluži vienkārši pakļāvās Lengdona spēles noteikumiem, aukstasinīgi gaidīdams.

Ko viņš gaida? Slepkava meta lokus, lietpratīgi izvēloties pozīcijas. Tas atgādināja nebeidzamu šaha partiju. Ierocis Lengdona rokā pieņēmās svarā, un piepeši viņš aptvēra, ko hasasins gaida. Viņš mani nogurdina. Turklāt viņam tas izdevās. Lengdons juta vārgumu; adrenalīns vairs nespēja uzturēt viņā modrību. Lengdons saprata, ka pienācis laiks izdarīt gājienu.

Hasasins, lasīdams viņa domas, vēlreiz pamīņājās, it kā tīšuprāt vadot pretinieku tuvāk galdiņam istabas vidū. Lengdons pamanīja, ka uz tā kaut kas nolikts. Lāpas gaismā priekšmets iezibsnījās. Ierocis? Lengdons neatrāva koncentrēto skatienu no hasasina un kāpās uz galda pusi. Kad hasasins uzmeta galdam ilgu, nevainīgu skatienu, Lengdons pūlējās izvairīties no acīmredzamā slazda. Tomēr instinkts ņēma virsroku. Viņš zagšus palūkojās uz galdu. Vilinājums bija pārāk liels.

Tas nemaz nebija ierocis. Tomēr priekšmets saistīja Lengdona uzmanību.

Uz galdiņa bija novietota raupja, apsūbējusi vara lādīte. Tai bija piecstūra forma. Vāks pacelts. Piecos polsterētos nodalījumos bija izkārtoti pieci spiedogi. Tie bija izlieti no dzelzs - lieli iespiešanas instrumenti ar drukniem koka rokturiem. Lengdonam nebija šaubu, kādi vārdi tur attēloti.

"ILLUMINATI", EARTH, AIR, FIRE, VVATER.

Lengdons strauji pasvieda galvu atpakaļ, baidīdamies, ka hasasins metīsies uzbrukumā. Tas nenotika. Slepkava vilcinājās, gandrīz izbaudīdams šo spēli. Lengdons ar pūlēm atguva koncentrēšanās spēju, no jauna piekaldams skatienu savam medījumam un durstīdams gaisu ar dzelzs nūju. Taču kastīte nedeva prātam mieru. Kaut arī spiedogi bija uzmanības vērti - relikvijas, kuru esamībai ticēja vien daži "Illuminati" pētnieki, - Lengdons pēkšņi aptvēra, ka ļauno priekšnojautu viņā iekvēlinājis kas cits. Lengdons paslepus uzmeta galdam vēl vienu skadenu.

Mans Dievs!

Lādītē visi pieci spiedogi bija izvietoti nodalījumos gar malām, taču centrā atradās vēl viens nodalījums. Lai gan tas bija tukšs, nebija grūti noprast, ka tas paredzēts vēl vienam spiedogam… spiedogam, kas bija daudz lielāks par pārējiem un izveidots kā precīzs kvadrāts.

Uzbrukums bija negaidīts.

Hasasins uzklupa viņam kā plēsējputns. Lengdons, kura uzmanība bija meistarīgi novērsta, centās atvairīt uzbrukumu, taču stienis rokā šķita smags kā baļķis. Viņš atvairījās pārāk lēni. Hasasins izlocījās. Lengdons nepaspēja atvilkt stieni atpakaļ, kad hasasina roka pašāvās uz priekšu un satvēra to. Tvēriens bija stingrs, it kā ievainotā roka nemaz neietekmētu viņa spējas. Abi vīrieši mežonīgi cīnījās. Lengdons juta, ka stienis tiek izrauts viņam no rokām, un cauri delnai izšāvās dzeļošas sāpes. Mirkli vēlāk Lengdona acu priekšā svārstījās viņa paša ieroča nošķeltā smaile. Mednieks bija pārvērsts medījumā.

Lengdons saprata, ka vairs nekontrolē situāciju. Hasasitis smīnēdams meta lokus viņam apkārt, bīdīdams viņu aizvien tuvāk sienai.

-   Kur tad tavs amerikāņu addgioa ? - slepkava izsmējīgi noprasīja. - Kā tur bija ar ziņkārību un ātru palikšanu vecam?

Lengdons ar mokām spēja koncentrēties. Viņš nolādēja savu nevērību, bet hasasins tuvojās. Bija zudusi visa loģika. Sestais "lllu- minati" spiedogs? Lengdons izmisumā izgrūda:

-    Es ne reizi neesmu lasījis par sesto "īUumimti" spiedogu!

-   Manuprāt, esi gan, - slepkava noklukstēja, dzīdams Leng- donu gar ovālo sienu.

Lengdons neko nesaprata. Viņš nekādā ziņā nebija par to lasījis. Eksistēja pieci "Illuminati" spiedogi. Viņš atkāpās, ar acīm meklēdams vienalga kādu ieroci.

-   Ideāls seno elementu apvienojums, - hasasins bilda. - Pēdējais spiedogs ir vislielākās apbrīnas vērts. Diemžēl tu nemūžam to neskatīsi savām acīm.

Lengdonam radās nojauta, ka pēc neilga brīža viņš vispār vairs neko neskatīs. Viņš joprojām atkāpās, meklēdams kādu alternatīvu.

-   Un tu šo pēdējo spiedogu esi redzējis? - Lengdons noprasīja, mēģinot novilcināt laiku.

-   Iespējams, kādreiz man tiks tas gods. Kad es sevi pierādīšu. - Hasasins dūra Lengdona virzienā, it kā izbaudot spēlīti.

Lengdons rāvās prom. Viņš juta, ka hasasins virza viņu gar sienu uz kādu šimbrīžam neredzamu mērķi. Kurp? Lengdons neuzdrošinājās palūkoties atpakaļ.

-   Tas spiedogs… kur tas atrodas? - viņš jautāja.

-Šeit nav. Domajams, Januss ir vienīgais, kurš to glaba.

-   Jānuss? - Šis vārds Lengdonam nebija pazīstams.

-    "Illuminati" vadonis. Viņš drīzumā ieradīsies.

-    "Illuminati" vadonis dodas šurp?

-    Lai veiktu beidzamo iededzināšanu.

Lengdons uzmeta baiļpilnu skatienu Vitorijai. Dīvaini, viņa izskatījās mierīga - acis bija aizvērtas, krūds cilājās gausi… un dziji. Vai viņa bija pēdējais upuris? Vai arī viņš?

-   Kāda vīzdegunība! - Itasasins pavīpsnāja, ievērodams Leng- dona skatienu. - Jūs abi neesat nekas. Jūs, protams, mirsiet, par to šaubu nav. Taču pēdējais upuris, par kuru es runāju, ir patiešām bīstams ienaidnieks.

Lengdons mēģināja rast jēgu hasasina vārdos. Bīstams ienaidnieks. Visi galvenie kardināli bija viņsaulē. Pāvests bija miris. "Illuminati" bija tos visus likvidējusi. Atbildi Lengdons uzgāja hasasina acu tukšajā skadenā.

Kambarkungs.

Kambarkungs Ventreska bija cilvēks, kurš svieda cerību staru pasaulei šīs nestundas laikā. Kambarkungs šovakar bija nodarījis "Illuminati" vairāk posta nekā visi sazvērestību teorēdķi desmitiem gadu laikā. Acīmredzot bija paredzēts likt viņam par to samaksāt. Viņš bija "Illuminati" beidzamais mērķis.

-   Tev neizdosies tikt viņam klāt! - Lengdons noskaldīja.

-   Man nav jātiek, - hasasins atteica, likdams Lengdonam atmuguriski turpināt ceļu gar sienu. - Šis gods rezervēts Jānusam.

-   Pats "Illuminati" vadonis iecerējis apzīmogot kambarkungu?

-   Varai piemīt savas privilēģijas.

-   Bet šobrīd Vatikāna pilsētvalstī neviens pat gribēdams nevar iekļūt!

Hasasina sejā iegūla pašapmierinātības izteiksme.

-   Ja vien viņam nav iepriekš norunāta tikšanās.

Lengdons kļuva domīgs. Vienīgā persona, kuru patlaban gaidīja Vatikānā, bija cilvēks, ko žurnālisti dēvēja par pēdējā brīža samarieti - persona, kuras rīcībā, pēc Rošēra teiktā, ir informācija, kas varētu glābt…

Lengdons sastinga. Augstā debess!

Hasasins pasmīkņāja, neapšaubāmi tīksminoties par Leng- dona atskārsmi.

-   Ari es brīnījos, kā gan Jānuss saņems atļauju iekļūt Vatikānā. Bet tad automobilī ieslēdzu radio un noklausījos ziņu par pēdējā brīža samarieti. - Viņš pasmaidīja. - Vatikāns uzņems Jā- nusu atplestām rokām.

Lengdons gandrīz paklupa. Samarietis ir Jānuss! Tā bija neaptverama sazvērestība. "Illuminati" līderis tiks laipni pavadīts uz kambarkunga apartamentiem. Kā Jānusam izdevies apvest ap stūri Rošēru? Vai arī Rošērs ir iesaistīts? Lengdons juta saltas tirpas. Kopš tās reizes, kad Lengdons bija gandrīz nosmacis slepenajā arhīvā, viņš īsti neuzticējās Rošēram.

Hasasins pēkšņi dūra, ieskrambājot Lengdonu sānā.

Lengdons atlēca atpakaļ un aizsvilies iesaucās:

-   Jānuss nemūžam netiks ārā dzīvs!

Hasasins paraustīja plecus.

-   Dažu mērķu vārdā ir vērts mirt.

Lengdons juta, ka slepkava nejoko. Jānuss ierodas Vatikāna pilsētvalstī pašnāvnieciskā misijā? Goda jautājums? Lengdona prāts brīdi centās apjēgt šausminošo plānu. "Illuminati" sazvērestība, gluži kā veikusi pilnu apli, bija nonākusi sākumpunktā. Priesteris, kuru brālība, nonāvējot pāvestu, bija gribot negribot izbīdījusi pie varas, nu bija izvērties par cienījamu pretinieku. Un "Illuminati" vadoņus šo cilvēku iznīcinās.

Pēkšņi Lengdons juta, ka siena aiz muguras izzūd. Uzbrā- zās vēsa gaisa pūsma, un viņš klupdams krizdams iztenterēja naktī. Balkons! Nu viņš saprata, kas hasasinam padomā.

Lengdons manīja sev aiz muguras krauju - simt pēdu līdz pagalmam apakšā. To viņš bija aplēsis, ieejot ēkā. Hasasins, ne- šķiezdams laiku veld, ar mežonīgu sparu rāvās uz priekšu. Šķēps cirtās uz Lengdona vidukli. Lengdons atrāvās, un smaile, neskarot miesu, aizķēra viņa kreklu. Sdenis cirtās vēlreiz. Lengdons, atkal atlēcis atpakaļ, sajuta margas aiz muguras. Pārliecināts, ka nākamais dūriens izdzēsīs viņa dzīvību, Lengdons nolēma rīkoties absurdi. Pasviedies uz sāniem, viņš saķēra pīķi; cauri plaukstai izšāvās sāpes. Lengdons neatlaidās.

Hasasins šķita neuzvarams. Viņi brīdi cīkstējās aci pret aci, un hasasina smakojošā elpa svilināja Lengdona nāsis. Stienis sāka slīdēt. Hasasins bija ļod spēcīgs. Pēdējā izmisīgajā mēģinājumā Lengdons pastiepa kāju bīstami tālu, gandrīz zaudēdams līdzsvaru, un centās uzsist ar pēdu pa hasasina ievainoto kājas pirkstu. Taču šis cilvēks bija profesionālis un mainīja pozīciju, lai aizsargātu savu vājo vietu.

Lengdons bija licis galdā savu pēdējo kārti. Viņš saprata, ka šo spēli ir zaudējis.

Hasasins piestūma Lengdonu pie margām. Tās sniedzās tikai līdz sēžamvietai, un Lengdons juta tukšo gaisu. Hasasins turēja stieni šķērsām un spieda to Lengdonam krūtīs. Lengdons atmuguriski liecās pāri bezdibenim.

- Ma'assalamali! - hasasins ņirdza. - Ardievu!

Uzmetis Lengdonam naidpilnu, ļaunu skatienu, hasasins vēlreiz pagrūda. Lengdona pēdas atrāvās no grīdas. Nezaudēdams pēdējo cerību izdzīvot, Lengdons, slidot atmuguriski pāri margām, sagrāba šķērskokus. Kreisā roka paspruka vaļā, tomēr labā neatlaidās. Beigu beigās viņš karājās otrādi, ar kājām un vienu roku pieķēries margām… pūloties noturēties.

Hasasins pacēla stieni virs galvas, lai to triektu pret upuri. Stienis jau gandrīz šāvās lejup, kad Lengdona acu priekšā uzplaiksnīja tāda kā vīzija. Acīmredzot, viņš domāja, to izraisa nāves tuvums vai aklas bailes, taču nākamajā mirkli hasasinu apņēma gaišums - kā aura. Aiz slepkavas muguras uzmilza žilbinošs mirdzums… ugunslode, kas ātri tuvojas.

Hasasins izmeta stieni no rokām un sāpēs iekaucās.

Dzelzs stienis klabēdams nogāzās uz margām un aizslīdēja tumsā. Hasasins apsviedās, un Lengdons ieraudzīja uz slepkavas muguras čulgainu, lāpas uguns iededzinātu brūci. Lengdons pa- vilkās augstāk un ieraudzīja Vitoriju ar kvēlojošām acīm stāvam pretī hasasinam.

Vitorija vicināja sev priekšā lāpu, un viņas liesmu apgaismotajā sejā zvēroja atriebības alkas. Kā viņa bija atsvabinājusies - Lengdons to nezināja un negribēja zināt. Viņš sāka rausties atpakaļ pāri margām.

Izskatījās, ka cīņa būs īsa. Hasasins bija nāvējošs pretinieks. Rēkdams niknumā, slepkava metās Vitorijai virsū. Vitorija centās izvairīties, bet briesmonis jau bija viņai uzklupis un, sagrābis lāpu, rāva to viņai ārā no rokām. Lengdons netūļājās. Nolēcis no margām, viņš trieca ar sažņaugtu dūri čulgainajā apdegumā uz hasasina muguras.

Šķita, ka rēciens atbalsojas līdz pašam Vatikanam.

Hasasins mirkli pamira, sāpēs izliecis muguru. Viņš palaida lāpu vaļā, un Vitorija spēcīgi iegrūda viņam to sejā. Miesa iešņācās, un kreisā acs nočurkstēja. Viņš vēlreiz iekliedzās, paceldams rokas pie sejas.

-Aci pret aci! - Vitorija izgrūda. Viņa belza ar lāpu kā beisbola vāli, un hasasins atstreipuļoja atpakaļ līdz margām. Lengdons un Vitorija reizē metās viņam klāt. Viņi grūda un stūma hasasinu, līdz tas atmuguriski pārzvēlās pār margām un iekrita naktī. Viņš nekliedza. Vienīgā skaņa bija krakšķis, pārlūstot mugurkaulam, kad slepkava ar izplestām rokām un kājām nokrita uz lielgabala ložu krāvuma.

Lengdons pagriezās un pārsteigts lūkojās Vitorijā. Ap viņas vidukli un pleciem joprojām karājās vaļīgas virves. Acis liesmoja kā neprātīgas.

- Hudīni bija lietpratēji jogā.

109

Tikmēr Svētā Pētera laukumā šveiciešu gvardi izkliedza pavēles un izklīda vēdekļveida, cenšoties atstumt pūli drošākā attālumā. Veld. Pūlis bija pārāk blīvs, un šķita, ka to vairāk interesē Vatikāna gaidāmā bojāeja, nevis pašu drošība. Laukumā izvietotie augstie mediju ekrāni, pieslēgti šveiciešu gvardes apsardzes monitoram, patlaban tiešraidē pārraidīja antivielas cilindra attēlu. Tāda bija kambarkunga pavēle. Diemžēl attēls ar cilindru, kurā pulkstenis skaitīja atlikušās sekundes, nebūt neaizkavēja pūļa drūzmē- šanos. Ļaudis, kas pulcējās laukumā, ieraudzījuši niecīgo lodīti, kas laidelējās cilindrā, acīmredzot nosprieda, ka tā neizskatās dk draudīga, kā domāts. Ekrānos bija redzams ari pulkstenis - līdz sprādzienam atlikušas nepilnas četrdesmit piecas minūtes. Tātad jāpaliek tepat un jāpavēro.

Šveiciešu gvardi visi kā viens saprata, ka kambarkunga drosmīgais lēmums uzrunāt pasauli, izklāstot patiesību, un tad piegādāt žurnālistiem "llluminati" nodevības vizuālo pierādījumu bijis ļoti gudrs manevrs. Bez šaubām, brālība bija gaidījusi, ka Vatikāns briesmu priekšā, kā allaž, ierausies sevī. Tikai ne šovakar. Kambarkungs Karlo Ventreska bija pierādījis, ka ir iespaidīgs pretinieks.

Sēdēdams Siksta kapelā, kardināls Mortati kļuva nemierīgs. Pulkstenis jau pirms brīža bija rādījis piecpadsmit pāri vienpadsmitiem. Lielākā daļa kardinālu bija iegrimuši lūgšanās, bet pārējie drūzmējās ap durvīm, nepārprotami satraukti par kavēšanos. Daži sāka dauzīt pa durvīm ar dūrēm.

Stāvot aiz durvīm, leitnants Šartrāns dzirdēja dauzīšanos, bet netika gudrs, ko iesākt. Viņš ielūkojās pulkstenī. Kapteinis Rošērs bija izdevis striktu pavēli, ka leitnantam kardināli jāizlaiž tikai pēc viņa pavēles. Dauzīšanās pastiprinājās, un Šartrāns juta nemieru. Viņš prātoja, vai kapteinis nav kardinālus aizmirsis. Kopš tā noslēpumainā telefona zvana kapteinis uzvedās ērmīgi.

Šartrāns izvilka savu rāciju.

-    Kapteini? Te Šartrāns. Laiks jau pāri. Vai man vērt Siksta kapelu vaļā?

-    Lai durvis stāv ciet! ļa nemaldos, es jau devu šādu pavēli.

-Jā, ser, es tikai…

-    Pēc īsa brīža ieradīsies mūsu viesis. Paņem dažus vīrus, nokāp lejā un nostājies sardzē pie pāvesta kabineta durvīm. Kambarkungs nedrīkst atstāt kabinetu.

-    Kā, lūdzu, ser?

-    Ko tieši tu nesaproti, leitnant?

-    Nekas, ser. Es jau dodos.

Augšstāvā, pāvesta kabinetā, kambarkungs, klusi meditējot, raudzījās ugunī. Dod man spēku, Dievs! Dāvā mums brīnumu! Viņš pabikstīja ogles, prātodams, vai vēl skatīs nākamo ritu.

110

Vienpadsmit divdesmit trīs vakarā.

Vitorija trīsēdama stāvēja uz Svētā Eņģeļa pils balkona, lūkodamās pāri Romai. Viņas acis bija miklas no asarām. Viņa ilgojas apskaut Robertu Lengdonu, taču nespeja. Šķita, ka ķermenis atgūstas pēc anestēzijas. Vitorija aprada ar domu, ka virs, kurš bija nogalinājis viņas tēvu, gulēja tālu lejā miris un viņa pati gandrīz bija kritusi tam par upuri.

Kad Lengdons pieskārās viņas plecam, Vitorijā iestrāvoja siltums, kas brīnumainā veidā izkausēja ledu. Ķermenis nodrebēja, un tajā ieplūda dzīvība, izgaisinot apātiju. Viņa pagriezās. Roberts izskatījās velnišķīgi - izmircis, izspūris. Varēja manīt, ka viņš pārcieds šķīstītavas mokas, nākdams viņu glābt.

-    Paldies tev… - viņa nočukstēja.

Lengdons veltīja Vitorijai izmocītu smaidu, atgādinādams, ka pateicība īstenībā pienākas viņai - viņas spēja izgrozīt plecus no virvēm bija izglābusi abus. Vitorija izslaucīja acis. Viņa labprāt stāvētu šeit kopā ar Robertu mūžīgi, taču atelpa bija īslaicīga.

-   Mums jādodas prom, - Lengdons sacīja.

Vitorijas domas bija kur citur. Viņa stingi raudzījās uz Vatikānu. Vismazākā valsts pasaulē izskatījās neomulīgi tuvu, mirdzēdama starmešu baltajā gaismā. Viņai par milzīgu pārsteigumu, Svētā Pētera laukums joprojām bija kā piebāzts ar cilvēkiem. Tātad šveiciešu gvardiem izdevies atstumt pūli atpakaļ tikai par aptuveni simt piecdesmit pēdām, atbrīvojot platību vienīgi katedrāles priekšā, - mazāk nekā vienu trešdaļu laukuma. Ļaudis laukumā bija saspiedušies ciešāk - tie, kuri stāvēja tālāk, stūmās uz priekšu, lai varētu labāk redzēt, tādējādi iesprostojot tos, kas atradās vidū. Viņi stāv pārāk tuvu, Vitorija nodomāja. Pārāk tuvu!

-    Es dodos atpakaļ, - Lengdons apņēmīgi sacīja.

Vitorija pagriezās ar neizpratnes pilnu skatienu sejā.

-    Uz Vatikānu?

Lengdons pastāstīja par "samarieti" un iecerēto viltību, "lllu- minati" līderis, vīrs, vārdā Jānuss, personiski ierodas Vatikānā, lai iededzinātu kambarkungam krūtīs zīmi. Pēdējā "īlluminati" varenības izpausme.

-   Vatikānā neviens to nezina, - Lengdons paskaidroja. - Es nevaru ne ar vienu sazināties, un šis cilvēks ieradīsies kuru katru bridi. Man jābrīdina gvardi, pirms de ielaiž viņu pilsētā.

-    Bet tu nespēsi izlauzties cauri pūlim!

Lengdona balss bija pašpaļāvīga.

-   Ir cits ceļš. Uzticies man!

Vitorija kārtējo reizi manīja, ka vēsturniekam zināmi fakti, kas viņai ir noslēpums.

-    Došos tev līdzi.

-   Nē Kādēļ gan riskēt abiem…

-   Man jāizprāto, kā aizgādāt tos cilvēkus prom! Viņiem draud neiedomājamas bries…

Tajā brīdī balkons, uz kura viņi stāvēja, sāka vibrēt. Pili sadrebināja apdullinošs troksnis, tad viņus apžilbināja balta gaisma, kas nāca no Svētā Pētera katedrāles puses. Vitorijai prātā bija tikai viena doma. Ak dievs! Antiviela anihilējusies priekšlaicīgi!

Taču pūli pāršalca skaļas gaviles. Vitorija, acis miegdama, lūkojās starmešu gaismā, kas bija pavērsta pret viņiem. Ļaudis, pagriezušies uz Svētā Eņģeļa baznīcas pusi, auroja un rādīja ar pirkstiem. Rūkoņa pieņēmās spēkā. Šķita, ka laukumu pārņem svētlaime.

Lengdons izskatījās samulsis.

-   Velns parāvis, ko tas…

Debesis virs galvas ierēcās.

Gar torņa virsotni redzeslaukā iznira pāvesta helikopters. Tas lidoja piecdesmit pēdu attālumā no balkona un devās taisnā ceļā uz Vatikānu. Mediju starmešu apmirdzēts, tas traucās garām, un pils notrīsēja. Gaisma sekoja helikopteram, un Lengdons ar Vitoriju pēc brīža attapās stāvam tumsā.

Vitorija saprata, ka viņi nokavējuši. Abi vēroja, kā lidaparāts palēnina gaitu virs Svētā Pētera laukuma. Uzvandīdams putekļu mākoņus, helikopters laidās lejup atklātajā laukumā starp pūli un baziliku un piezemējās netālu no katedrāles kāpnēm.

-    Paskat, kāda ierašanās! - Vitorija novilka. Uz baltā marmora fona viņa saskatīja sīku punktiņu - cilvēku, kas iznira no Vatikāna un devās pie helikoptera. Vitorija nebūtu pazinusi šo personu, ja neievērotu viņam galvā košsārtu bereti.

-   Sagaidīšana ar sarkano paklāju. Tas ir Rošērs.

Lengdons uzsita ar dūri pa balkona margām.

-    Kādam viņi ir jābrīdina! - Viņš pagriezās, lai dotos prom.

Vitorija satvēra viņu aiz rokas.

- Pagaidi! - Viņa bija pamanījusi vēl kaut ko… un acis atteicās ticēt tam, ko redz. Vitorija ar drebošu roku norādīja uz helikopteru. Pat no šāda atstatuma kļūdīties nebija iespējams. Pa trapu lejup virzījās kāds stāvs… to nebija iespējams sajaukt ar citu. Kaut ari šis cilvēks sēdēja braucamkrēslā, viņš traucās pāri atklātajam laukumam ar nepiespiestu valdonīgumu un pārsteidzošu ātrumu.

Ķēniņš elektroniskajā tronī.

Tas bija Maksimiliāns Kolers.

111

Kolerām riebās Belvedera gaiteņa greznība. Ar zelta lapiņu griestos vien varētu veselu gadu finansēt vēža izpētes darbus. Rošērs veda Koleru uz invalīdiem paredzēto uzbrauktuvi pa apvedmarš- rutu Apustuļu pilī.

-   Vai lifta nav? - Kolers noprasīja.

-   Atslēgta elektrība. - Rošērs norādīja uz svecēm, kas apgaismoja aptumšoto ēku. - Tas piederas pie mūsu meklēšanas takdkas.

-   Taktikas, kura, bez šaubām, izgāzusies.

Rošērs palocīja galvu.

Kolerām sākās kārtējā klepus lēkme, un viņš apzinājās, ka tā ir viena no pēdējām. Tā gluži nebija pati bēdīgākā doma.

Kad viņi sasniedza augšējo stāvu un devās pa gaiteni uz pāvesta kabinetu, viņiem pretim satrauktām sejām izskrēja četri šveiciešu gvardi.

-   Kapteini, kāpēc jūs esat te augšā? Šā cilvēka rīcībā ir informācija, kas…

-   Viņš runās vienīgi ar kambarkungu. - Gvardi atkāpās, veltīdami abiem aizdomu pilnus skatienus. - Pavēsdet kambarkungam, - Rošērs enerģiski sacīja, - ka viņu nekavējoties vēlas sadkt CERN direktors Maksimiliāns Kolers.

-   Klausos, ser! - Viens no gvardiem aizsteidzās uz kambarkunga kabineta pusi. Pārējie stāvēja un nekustējās, nemierīgiem skatieniem pētīdami Rošēru. - Tikai īsu mirkli, kapteini. Mēs pieteiksim jūsu viesi.

Toties Kolers neapstājās. Viņš krasi sagriezās un virzīja braucamkrēslu garām sargiem.

Gvardi apcirtās un sāka skriet viņam līdzās.

-   Fermati! Kungs! Apstājieties!

Koleru pārņēma pretīgums. Pat elitārākais drošības spēks pasaulē nebija imūns pret žēlastību, kādu ikviens izjuta pret kropļiem. Ja Kolers būtu vesels, gvardi būtu viņu aizturējuši. Kropļi ir bezspēcīgi, Kolers prātoja. Vismaz tā uzskata pasaule.

Kolers zināja, ka viņam būs pavisam maz laika paveikt to, kā dēļ viņš bija ieradies. Tāpat viņš zināja, ka šovakar var iet bojā. Direktors pats bija pārsteigts, cik maz viņam tas rūpēja. Nāve bija cena, kuru viņš bija gatavs maksāt, lai nepieļautu, ka šis cilvēks, kambarkungs Ventreska, iznīcina viņa darbu, kam viņš bija ziedojis mūžu.

-    Sinjor! - sauca gvardi, aizskrienot viņam priekšā un aizšķērsojot ceļu. - ļums jāapstājas! - Viens no gvardiem izvilka pistoli un pavērsa to pret Koleru.

Kolers apturēja ratiņus.

Nožēlas pilns iejaucās Rošērs.

-    Mister Koler, lūdzu! Tas aizņems tikai acumirkli. Neviens nedrīkst bez pieteikšanas ieiet pāvesta kabinetā.

Kolers Rošēra acīs ieraudzīja, ka viņam neatliek nekas cits kā pagaidīt. Lai notiek, Kolers samierinājās. Mēs pagaidīsim.

Gvardi, neko ļaunu nedomādami, bija apstādinājuši Koleru pretī lielam spogulim zelta ietvarā. Ieraugot savu kroplīgo ķermeni, Koleru sagrāba riebums un sens naids. Tas deva viņam spēkus. Kolers atradās ienaidnieku vidū. Šie bija tie cilvēki, kas bija laupījuši viņam cieņu. Šie bija tie cilvēki. Viņu dēļ Kolers nekad nebija izbaudījis sievietes pieskārienu… nekad nebija izslējies taisni, saņemdams balvu. Kāda patiesība ir šo ļaužu rīcībā? Kādi pierādījumi, nolādēts? Sensenu fabulu sakopojums? Brīnumu solījumi? Zinātne vai ik dienas rada brīnumus!

Uz bridi viņš atkal bija vienpadsmit gadus vecs un gulēja savā gultiņā vecāku savrupmājā Frankfurtē. Viņš gulēja uz smalkākajiem linu palagiem Eiropā, bet tie bija piesūkušies ar sviedriem. Mazais Makss dega gluži kā ugunī, viņa ķermeni lauzīja neiedomājamas sāpes. Blakus gultai jau otro dienu, uz ceļiem nometušies, viņa māte un tēvs lūdza Dievu.

Istabas pustumsā stāvēja trīs izcilākie Frankfurtes ārsd.

-   Es lūdzu jūs pārdomāt! - viens sacīja uztrauktā balsī. - Palūkojieties uz zēnu! Viņam paaugstinās temperatūra! Viņš cieš drausmīgas sāpes! Viņam draud briesmas!

Bet Makss jau zināja mātes atbildi, pirms viņa paspēja to izteikt.

-   Gott wird ihn beschьtzen.

Jā, Makss nodomāja. Dievs mani pasargās. Pārliecība mātes balsī sniedza viņam spēkus. Dievs mani pasargās.

Pēc stundas Maksam šķita, ka viņa ķermeni būtu sadragājis automobilis. Viņš pat nespēja ievilkt elpu, lai raudātu.

-   Jūsu dēls cieš milzīgas mokas, - sacīja otrs ārsts. - Ļaujiet man vismaz remdēt sāpes. Man somiņā ir vienkārša injekcija, kas…

-   Ruhe, bitte! - Maksa tēvs apklusināja ārstu, pat neatvērdams acis. Viņš turpināja skaitīt lūgšanu.

-    Lūdzu, tēt! - Maksā auga kliedziens. - Ļauj, lai man noņem sāpes! - Taču viņa vārdi izzuda klepus spazmās.

Pēc stundas sāpes bija neizturamas.

-   Jūsu dēls kļūs paralizēts! - kāds no ārsdem ārdījās. - Vai pat nomirs! Mums ir zāles, kas var palīdzēt!

Kolera kungs ar kundzi to nepieļāva. Viņi neuzticējās medicīnai. Kas gan viņi bija, lai iejauktos Dieva plānā? Vecāki lūdzās vēl dedzīgāk. Galu galā Dievs bija viņus svētījis ar šo zēnu; tad kādēļ gan lai Viņš to atņemtu? Māte čukstus piekodināja Maksam būt sdpram un paskaidroja, ka Dievs viņu pārbauda… kā Bībeles stāstā par Abraāmu… ticības pārbaude.

Makss centās rast spēkus ticībā, taču sāpes plēsa viņu vai pušu.

-   Es nevaru tajā noskatīties! - pēdīgi izsaucās viens ārsts un izmetās no istabas.

Rītausmā Makss vairs tik tikko bija pie samaņas. Ikviens muskulis bija savilkts spazmadskā agonijā. Kur ir Jēzus? Vai tad Viņš mani nemīl? Makss juta, ka dzīvība palēnām atstāj viņa ķermeni.

Māte bija iekritusi miegā pie gultas - rokas saliktas virs zēna. Maksa tēvs stāvēja otrā istabas malā pie loga, veroties saullēktā. Šķita, ka viņš iegrimis transā. Makss dzirdēja klusu murmināšanu, nebeidzamās lūgšanas pēc žēlastības.

Tajā bridi Makss juta, ka blakus uzplīvo kāds stāvs. Eņģelis? Makss gandrīz neko neredzēja. Acis bija aizpampušas tikpat kā ciet. Stāvs čukstēja viņam ausī, taču tā nebija eņģeļa balss. Makss to pazina - tas bija ārsts, kurš divas dienas bija nosēdējis stūri, lūgdamies, lai Maksa vecāki atļauj zēnam iešļircināt kādas jaunas zāles no Anglijas.

-    Es nekad sev nepiedošu, - ārsts čukstēja, - ja nebūšu to izdarījis. - Viņš maigi satvēra Maksa izģindušo roku. - Žēl, ka neizdarīju to agrāk.

Makss sajuta vieglu dūrienu rokā - sāpju mocīts, viņš to gandrīz nemanīja.

Tad ārsts klusām sakravāja mantas. Pirms aiziešanas viņš uzlika roku Maksam uz pieres.

-   Šīs zāles glābs tavu dzīvību. Manī ir milzīga dcība medicīnas spēkam.

Pēc dažām minūtēm Makss juta, ka caur vēnām izplūst burvju gars. Ķermenī izplatījās siltums un mazinājās sāpes. Visbeidzot pirmo reizi pēc vairākām dienām Makss aizmiga.

Kad karstumi pārgāja, māte un tēvs pasludināja to par Dieva brīnumu. Taču, kad atklājās, ka viņu dēls kļuvis par invalīdu, viņi zaudēja dūšu. Vecāki iestūma dēla radņus baznīcā un lūdza mācītājam padomu.

-    Tikai ar Dieva žēlastību šis zēns ir izdzīvojis, - paziņoja mācītājs.

Makss klausījās un nebilda ne vārda.

-    Bet mūsu dēls nespēj staigāt. - Kolera kundze lēja asaras.

Priesteris skumji pamāja.

-Jā. Acīmredzot Dievs sodījis viņu par ticības trūkumu.

-    Mister Koler? - ierunājās šveiciešu gvards, kas bija aizskrējis priekšā. - Kambarkungs liek pavēstīt, ka piešķirs jums audienci.

Kolers ieņurdējās un traucās braucamkrēslā pa gaiteni uz priekšu.

-   Viņš ir pārsteigts par jūsu apciemojumu, - gvards turpināja.

-    Nemaz nebrīnos. - Kolers neapstājās. - Es vēlos tikties ar viņu vienatnē.

-   Tas nav iespējams, - gvards atteica. - Nevienam…

-    Leitnanti - Rošērs noskaldīja. - Tikšanās norisināsies tā, kā to vēlas misters Kolers.

Gvards blenza acīmredzamā neizpratnē.

Pie pāvesta kabineta durvīm Rošērs atļāva gvardiem veikt standarta piesardzības soļus pirms Kolera ielaišanas kabinetā. Tā kā Kolera braucamkrēslā bija iebūvētas neskaitāmas elektroniskas ierīces, rokas metāla detektors nebija izmantojams. Gvardi viņu pārmeklēja, taču, acīmredzot sakautrējušies par viņa invaliditāti, izdarīja to pavirši. Viņi neuzgāja zem krēsla piestiprināto revolveri. Un arī otru priekšmetu viņam neatņēma… to, kas, pēc Kolera ieceres, pieliks neaizmirstamu punktu šāvakara notikumiem.

Kad Kolers iestūmās pāvesta kabinetā, kambarkungs vienatnē tupēja uz ceļiem līdzās dziestošam kamīnam un lūdza. Viņš neatvēra acis.

-    Mister Koler, - kambarkungs sacīja. - Vai esat nācis padarīt mani par mocekli?

112

Lengdons un Vitorija steidzās pa šauro II Passetto tuneli uz Vatikānu. Lāpa Lengdona rokās meta vienīgi tik daudz gaismas, lai redzētu dažus jardus sev apkārt. Sienas abās pusēs bija tuvu un griesti zemi. Gaiss oda pēc drēgnuma. Lengdons gāja tumsā pa priekšu, un Vitorija sekoja cieši aiz viņa.

Tunelis no Svētā Eņģeļa pils vispirms veda stāvus lejup, vēlāk pacēlās augstāk un ienira zem akmens basdona, kas atgādināja romiešu akveduktu. No turienes tas līdzeni veda uz Vatikāna pil- sētvalsd.

Lengdona domas vēl un vēlreiz atgriezās pie apstulbinošajiem tēliem šīsdienas kaleidoskopā - Kolers, Jānuss, liasasins, Rošērs… sestā degzīme? Manuprāt, esi gan dzirdējis, bija teicis slepkava. Pēdējais spiedogs ir vislielākās apbrīnas vērts. Lengdons bija drošs, ka nav dzirdējis. Pat sazvērestību teoriju izklāstos Lengdons nebija manījis atsauces uz sesto degzīmi. Ne īstu, ne iedomātu. Klīda baumas par zelta stieni un nevainojamu "Illuminati" rombu, taču sestais spiedogs ne reizi netika minēts.

-   Kolers nevar būt Jānuss! - Vitorija paziņoja, abiem traucoties pa tuneli. - Tas nav iespējams!

Nav iespējams - šo jēdzienu Lengdons pagaidām bija izmetis no savas leksikas.

-   Nezinu gan! - Lengdons skriedams sauca. - Kolers varbūt glabā sirdī aizvainojumu, turklāt viņam ir liela ietekme.

-   Šīs krīzes dēļ CERN izskatās pēc monstra! Makss nekad nedarītu ko tādu, kas diskreditētu CERN reputāciju!

Lengdons zināja, ka CERN šovakar dabūjusi pa kaklu, un tikai tāpēc, ka "Illuminati" neatlaidīgi izspēlēja šo izrādi publiski. Un tomēr, viņš prātoja, - vai CERN nudien ir nodarīts kāds posts? Baznīcas kritika CERN nebija nekas jauns. Patiesībā, jo vairāk Lengdons par to domāja, jo vairāk bija pārliecināts - šī krīze īstenībā varētu CERN nākt par labu. Ja publicitāte bija spēle, tad laimējusi šovakar bija antiviela. Tā bija uz mēles visai planētai.

-   Zini, kā mēdza teikt boksa aģents Pītijs Bārnums? - Lengdons uzsauca pār plecu. - "Runājiet par mani, ko gribat, - galvenais, uzrakstiet manu vārdu pareizi!" Varu derēt, ka jau izveidojušās slepenas rindas cīņā par antivielas tehnoloģijas licencēšanu. Un pusnaktī, ieraugot tās īsto spēku…

-    Neloģiski! - atmeta Vitorija. - Reklamējot zinātnisku jaunatklājumu, destruktīva spēka demonstrēšana nebūt nav galvenais. Tici man, antivielai tas nodarīs milzīgu ļaunumu.

Lengdona lāpa sāka dzist.

-    Tad varbūt viss ir daudz vienkāršāk. Teiksim, Kolers paļāvās uz to, ka Vatikāns paturēs antivielu noslēpumā - neapstiprinās, ka šāds ierocis pastāv, un tādējādi nedāvās spēku "Illuminati". Kolers cerēja, ka Vatikāns, kā parasti, turēs mēli aiz zobiem un nebildis ne vārda par izteiktajiem draudiem. Tomēr kambarkungs mainīja noteikumus.

Vitorija cieta klusu. Abi brāzās pa tuneli uz priekšu.

Piepeši Lengdonam šis scenārijs likās vēl loģiskāks.

-   Jā! Kolers nekādā ziņā nebija rēķinājies ar šādu kambarkunga reakciju. Kambarkungs lauza Vatikāna tradīciju - būt noslēgtiem - un nāca klajā ar publisku paziņojumu par šo krīzi. Viņš bija līdz pēdējam atklāts. Dieva dēj, viņš pat atļāva parādīt antivielu televīzijā! Tā bija spoža pretreakcija, un to Kolers nebija gaidījis. Neticami, ka "lUuminati" uzbrukums izraisīja tieši pretēju efektu - radīja jaunu baznīcas vadītāju kambarkunga personā. Un tagad Kolers ierodas viņu nogalināt.

-   Makss ir maitas gabals, - Vitorija paziņoja, - tomēr slepkava viņš nav. Viņš nemūžam neiesaistītos mana tēva nogalināšanā.

Uz šo paziņojumu Lengdona prātā atbildēja Kolera balss. Viņu nicināja lērums zinātnieku pūristu. Pat šeit, CERN… nodevība pret zinātni.

-   Iespējams, Kolers jau pirms vairākām nedēļām bija uzzinājis par šo antivielas projektu, un viņam neiepatikās tā saistība ar reliģiju.

-   Un tāpēc viņš nonāvēja manu tēvu? Absurds! Turklāt Makss Kolers pat nezināja par šā projekta eksistenci.

-   Pieņemsim, ka tavas prombūtnes laikā tavs tēvs neizturēja un konsultējās ar Koleru, lūdzot padomu. Tu pati reiz minēji, ka tavs tēvs bažījies par tādas nāvējošas substances radīšanas morālajiem aspektiem.

-   Lūdza padomu morāles jautājumos Maksimiliānam Kolerām? - Vitorija iespurcās. - Stipri šaubos!

Tunelis mazliet pavērsās rietumu virzienā. Jo žiglāk viņi skrēja, jo tumšāk dega Lengdona lāpa. Viņš sāka baiļoties, kā te izskatīsies, ja liesmas nodzisīs. Necaurredzama tumsa.

-   Turklāt, - Vitorija no jauna ieminējās, - kādēļ gan Kolers pūlētos tev šorīt zvanīt un lūgt palīdzību, ja pats būtu galvenais visā šajā lietā?

Lengdons jau bija to apdomājis.

-   Piezvanīdams man, Kolers nodrošinājās pret jebkuru nelabvēlīgu pavērsienu. Direktors gādāja, lai neviens nevarētu viņu apsūdzēt bezdarbībā brīdī, kad tuvojas krīze. Kolers droši vien nebija iedomājies, ka mēs tiksim dk tālu.

Doma, ka Kolers viņu izmantojis, iesvēla Lengdonā niknumu. L-engdona iesaistīšanās bija piešķīrusi "Illuminati" zināmu ticamības pakāpi. Plašsaziņas līdzekļi visu vakaru bija klāstījuši viņa karjeras sasniegumus un citējuši publikācijas, un, lai cik smieklīgi tas būtu, Hārvarda universitātes profesora klātbūtne Vatikāna pilsētval- stī bija savā ziņā likusi šai ārkārtējai situācijai kliedēt paranoiskus maldus un pārliecinājusi skeptiķus visā pasaulē, ka brālība "Illuminati" ir ne tikai vēsturisks fakts, bet ari spēks, ar kuru jārēķinās.

-    Tas BBC reportieris, - Lengdons ierunājās, - uzskata, ka CERN ir jaunais "Illuminati" perēklis.

-    Ko?! - Vitorija viņam aiz muguras gandrīz vai sagrīļojās. - Vai viņš tā teica?

-   Ēterā. Viņš salīdzināja CERN ar masonu ložām - nevainīga organizācija, kas, pati nezinot, iekšienē perina "Illuminati".

-    Ak dievs, tas CERN iznīcinās!

Lengdons par to tik pārliecināts nebija. Katrā ziņā šī teorija vairs nelikās gluži no gaisa pagrābta. CERN bija zinātnieku iekārots patvērums. Tā bija mājvieta zinātniekiem no vairāk nekā duča valstu. Cik noprotams, viņi nepārtraukti saņēma privāto finansējumu. Un Maksimiliāns Kolers bija tās direktors.

Kolers ir jānuss.

-   Ja Kolers nav iesaistīts, - Lengdons noprasīja, - kāpēc gan viņš ierodas te?

-   Droši vien cenšas darīt galu šim neprātam. Paust atbalstu. Varbūt viņš tiešām tēlos samarieti. Iespējams, viņš izdibinājis, kas uzzinājis par antivielas projektu, un ieradies dalīties šajā informācijā.

-    Slepkava apgalvoja, ka tas cilvēks ieradīsies, lai iededzinātu kambarkungam zīmi.

-    Tu paklausies pats sevī! Tā būtu pašnāvnieciska misija. Makss nekādā ziņā neizkļūtu ārā dzīvs.

Lengdons apsvēra tikko dzirdēto. Iespējams, tur jau ir tā sāls.

Priekšā, aizšķērsojot ceļu, vīdēja tērauda vārtu kontūras. Lengdonam gandrīz vai apstājās sirds. Tomēr, pieejot tuvāk, viņi konstatēja, ka senā slēdzene ir vaļā. Vārti brīvi karājās virās.

Lengdons atviegloti uzelpoja, redzēdams apstiprinājumu tam, ko jau bija paredzējis, - senais tunelis ticis lietots. Nesen. Piemēram, šodien. Viņam vairs nebija šaubu, ka caur to slepus izvesti četri pārbiedēti kardināli.

Abi skrēja tālāk. Lengdons kreisajā pusē sadzirdēja haosa radīto troksni. Tur atradās Svētā Pētera laukums. Viņi bija tuvu.

Ceļu aizšķērsoja vēl vieni vārti, nedaudz smagāki. Arī tie nebija aizslēgti. Jezga Svētā Pētera laukumā palika aiz muguras, un Lengdons saprata, ka viņi pagājuši zem Vatikāna pilsētvalsts ārējās sienas. Viņš prātoja, kur šī senā eja ievedīs. Dārzos? Katedrālē? Pāvesta apartamentos?

Negaidot tunelis beidzās.

Viņu priekšā slējās nepārvarams šķērslis - bieza kniedēta tērauda siena. Beidzamajos lāpas zibšņos Lengdons saskatīja, ka vārti ir nevainojami gludi - nebija manāmi ne rokturi, ne pogas, ne atslēgas caurumi, ne viras.

Viņš juta uzbrāžamies paniku. Arhitektu aprindās šādas durvis dēvēja par senza chiave - vienvirziena ieeju, ko lietoja drošībai un ko varēja atvērt tikai no vienas puses - pretējās puses. Lengdona cerība apdzisa… vienlaikus ar lāpu viņa rokā.

Lengdons ieskatījās pulkstenī. Mikipele mirdzēja.

11:29.

Izmisīgi iekliedzies, Lengdons nosvieda lāpu un sāka zvetēt durvis ar dūrēm.

113

Kaut kas nebija kārtībā.

Leitnants Šartrāns stāvēja pie pāvesta kabineta durvīm. No blakus stāvošā kareivja nemierpilnās izturēšanās viņš noprata, ka to māc tādas pašas raizes. Privātā tikšanās, kuru viņi patlaban apsargāja, pēc Rošēra vārdiem, varot glābt Vadkānu no iznīcības. Tāpēc Šartrāns prātoja, kādēļ viņa piesardzīgie insdnkti liek sevi manīt. Un kāpēc Rošērs uzvedas tik savādi?

Kaut kas pavisam noteikti nebija labi.

Kapteinis Rošērs stāvēja šartrānam labajā pusē, lūkodamies taisni uz priekšu, un viņa asais skatiens bija neparasti atturīgs. Šartrāns kapteini tik tikko pazina. Rošērs pēdējās stundas laikā nebija savā ādā. Viņa pavēles nebija loģiskas.

Kādam taču ir jābūt klāt pie tās tikšanās, Šartrāns lauzīja galvu. Viņš bija dzirdējis, kā Maksimiliāns Kolers, iestūrējis telpā, aizbultēja durvis. Kāpēc Rošērs to bija pieļāvis?

Taču ne tikai tas Šartrānam darīja raizes. Kardināli. Kardināli vēl aizvien bija ieslēgti Siksta kapelā. Tas bija absolūts murgs. Kambarkungs bija piekodinājis, ka de jāevakuē jau pirms piecpadsmit minūtēm! Rošērs nebija paklausījis šai pavēlei un nebija informējis par to kambarkungu. Šartrāns bija izsacījis savas bažas, un Rošērs viņam gandrīz norāva galvu. Augstāka virsnieka rīcība šveiciešu gvardu rindās nekad nedka apšaubīta, un patlaban šeit virspavēlnieks bija Rošērs.

Pusstunda, nodomāja Rošērs, stāvēdams krēslainajā, sveču apgaismotajā gaitenī un pazagšus ielūkodamies savā šveiciešu hronometrā. Lūdzu, pasteidzieties!

Šartrāns vēlējās, kaut dzirdētu, kas notiek otrpus durvīm. Tomēr viņš negribētu, lai krīzi risina kāds cits, nevis kambarkungs. Priesteris šajā vakarā, aci nepamirkšķinot, bija pārcietis neizmērojamus pārbaudījumus. Viņš bija apņēmīgi ķēries pie saspīlējuma risināšanas… patiesīgi, atklāti, lieliski - paraugs visiem. Šartrāns jutās lepns, ka ir katolis. "Illuminati" bija pieļāvusi kļūdu, izaicinot kambarkungu Ventresku.

Šartrāna domas iztraucēja negaidīts troksnis. Rībieni. Tie nāca no otra gaiteņa gala. Troksnis bija attāls un slāpēts, tomēr nerimās ne brīdi. Rošērs pacēla skatienu un, pievērsies Šartrānam, ar rokas mājienu norādīja uz gaiteni. Šartrāns saprata. Viņš ieslēdza kabatas lukturīti un devās izlūkot.

Dauzīšanās kļuva izmisīga. Šartrāns noskrēja trīsdesmit jardu līdz gaiteņu krustojumam. Šķita, ka troksnis nāk no stūra, vēl aiz Sala Clementina zāles. Šartrāns bija apjucis. Tajā pusē bija tikai viena istaba - pāvesta privātā bibliotēka. Viņa Svētības privātā bibliotēka kopš pāvesta nāves bija slēgta. Nevar būt, ka tur kāds ir!

Šartrāns steidzās pa otru koridoru, nogriezās gar vēl vienu stūri un pieskrēja pie bibliotēkas durvīm. Koka portiks bija samērā neliels, taču slējās tumsā kā drūms sargs. Rībieni nāca no iekšpuses. Šartrāns vilcinājās. Viņš nekad šajā privātajā bibliotēkā nebija iegājis. Tur bija ticis iekšā tikai retais. Bibliotēkā varēja iekļūt vienīgi kopā ar pāvestu.

Šartrāns nelabprāt pasdepa roku un pagrieza durvju rokturi. Kā jau viņš bija paredzējis, durvis bija slēgtas. Viņš pielika ausi pie durvīm, joprojām dimdināja. Un tad Šartrāns izdzirdēja vēl ko. Balsis! Kāds sauc!

Viņš nespēja izšķirt vārdus, toties saklausīja balsīs paniku. Vai kāds ir ieslēgts bibliotēkā? Vai šveiciešu gvardi nebija pienācīgi evakuējuši ēku? Šartrāns minsdnājās, prātodams, vai nevajadzētu atgriezties un saskaņot rīcību ar Rošēru. Pie velna! Šartrāns bija apmācīts pieņemt lēmumus, un tieši to viņš tagad darīs. Leitnants izvilka pistoli un raidīja šāvienu durvju slēdzenē. Pašķīda koks, un durvis strauji atdarījās.

Aiz sliekšņa Šartrāns redzēja tikai tumsu. Viņš paspīdināja lukturīti. Telpa bija taisnstūraina - austrumnieciski paklāji, augsti ozolkoka plaukti, piebāzti ar grāmatām, ar ādu apšūts dīvāns un marmora kamīns. Šartrāns bija dzirdējis nostāstus par šo istabu - te cits pie cita glabājās gan trīs tūkstoši aizvēsturisku sējumu, gan jaunākie žurnāli un periodiskie izdevumi - viss, ko Viņa Svētība pieprasīja. Kafijas galdiņš bija klāts ar žurnāliem par zinātni un politiku.

Dauzīšanās bija dzirdama skaidrāk. Šartrāns paspīdināja lukturīti pāri istabai uz trokšņa pusi Galasienā aiz atpūtas stūrīša atradās milzīgas tērauda durvis. Tās izskatījās tikpat necaursita- mas kā bankas seifs. Tajās bija četras milzīgas slēdzenes. Izlasot iegravēto sīko uzrakstu pašā durvju vidū, Šartrānam aizrāvās elpa.

iLPASSETTO

Šartrāns blenza. Pāvesta slepenā bēgšanas eja! Šartrāns katrā ziņā bija dzirdējis par II Passetto, un viņam pat bija nācis ausīs, ka ieeja tunelī atrodas šeit, bibliotēkā, taču šī eja nebija izmantota gadsimdem ilgi! Kas gan varētu dauzīties durvju otrā pusē?

Šartrāns ar kabatas lukturīti paklaudzināja pa durvīm. Otrā pusē atskanēja tādas kā gaviles. Būkšķi apklusa, un balsis kaut ko skaļi sauca. Šartrāns caur aizsprostojumu gandrīz nespeja izšķirt vārdus.

-   Kolers… meloja… kambarkungs…

-    Kas tur ir? - Šartrāns auroja.

-   …ērts Lengdons… Vitorija Ve…

Šartrāns saprata piedekami, lai apjuktu. Vai tad jūs neesat pagalam?

-    Durvis! - balsis kliedza. - Atveriet!

Šartrāns palūkojās uz dzelzs durvīm un saprata, ka tās atvērt spētu vienīgi ar dinamītu.

-    Nav iespējams! - viņš kliedza. - Pārāk biezas!

-Tikšanās… jāaptur… kungs… briesmās…

Izdzirdot pēdējos vārdus, Šartrāns, par spīti iedresētajai prasmei apslāpēt paniku, juta pēkšņu baiļu uzplūdus. Vai viņš sapratis pareizi? Sirdij auļojot, Šartrāns pagriezās, lai skrietu atpakaļ uz gvardu mājvietu. Tomēr pagriezies viņš sastinga, neticēdams savām acīm… Redzamais šokēja vairāk nekā tikko dzirdētais vēstījums. Katras masīvās slēdzenes atslēgas caurumā bija atslēga. Šartrāns nesaprašanā blenza. Atslēgas? Šo durvju atslēgām bija jāatrodas seifā. Šī eja nekad netika lietota - vismaz ne pēdējos gadsimtos!

Šartrāns nometa lukturīti uz grīdas, satvēra pirmo atslēgu un pagrieza. Slēdzenes mehānisms bija ierūsējis un stings, tomēr vēl aizvien darbojās. Kāds to nesen bija slēdzis. Šartrāns ķērās pie otrās slēdzenes. Tad pie trešās. Kad atslīdēja vaļā pēdējā bulta, Šartrāns vilka. Dzelzs plātne čīkstot pavērās. Viņš pakampa lukturīti un iespīdināja tunelī.

Iesteberējot bibliotēkā, Roberts Lengdons un Vitorija Vētra izskatījās pēc spokiem. Abi bija apskranduši un pārguruši, tomēr dk dzīvi, cik vien iespējams.

-   Ko tas nozīmē? - Šartrāns noprasīja. - Kas šeit notiek? No kurienes jūs uzradāties?

-    Kur ir Makss Kolers? - prasīja Lengdons.

Šartrāns pamāja ar roku.

-    Viņam ir privāta tikšanās ar kambar…

Lengdons un Vitorija paspraucās viņam garām un aizdrāzās pa tumšo gaiteni. Šartrāns pagriezās, instinktīvi paceldams ieroci pret viņu mugurām. Tad viņš to žigli nolaida un steidzās abiem pakaļ. Rošērs acīmredzot bija dzirdējis viņus tuvojamies, jo, kad visi trīs pieskrēja pie pāvesta kabineta durvīm, Rošērs stāvēja, izpletis kājas aizsardzības pozīcijā un pavērsis pistoli viņiem pretī.

-   Stāviet!

-   Kambarkungam draud briesmas! - Lengdons kliedza, paceldams rokas gaisā un slīdēdams pa grīdu, līdz apstājās. - Atveriet durvis! Makss Kolers grasās nogalināt kambarkungu!

Rošērs izskatījās nikns.

-   Atveriet durvis! - Vitorija teica. - Ātri!

Taču bija par vēlu.

No pāvesta kabineta atskanēja asinis stindzinošs kliedziens. Tā bija kambarkunga balss.

114

Nesaprašanās ilga tikai dažas sekundes.

Kad Šartrāns, paspraucies Rošēram garām, ar šāvienu atdabūja vaļā pāvesta kabineta durvis, kambarkungs Ventreska vēl aizvien kliedza. Gvardi iebrāzās istabā. Lengdons ar Vitoriju - aiz viņiem.

Acu priekšā pavērās šaušalīga aina.

Telpu apgaismoja tikai sveces un dziestoša uguns kamīnā. Kolers neveikli stāvēja priekšā savam braucamkrēslam netālu no kamīna. Pistole viņam rokā joprojām bija pavērsta pret kambarkungu, kas gulēja uz grīdas, ciezdams nežēlīgas sāpes. Kambarkunga sutana bija atrauta vaļā un kailās krūtis apsvilinātas melnas. No otra istabas gala Lengdonam nebija iespējams salasīt iededzināto simbolu, taču pie invalidu ratiņiem uz grīdas mētājās kvadrātveida instruments. Dzelzs joprojām kvēloja.

Abi šveiciešu gvardi rīkojās bez vilcināšanās. Viņi atklāja uguni. Lodes ietriecās Kolera krūtīs, iegāžot viņu atmuguriski braucamkrēslā. No krūtīm guldzot izšļācās asinis. Pistole aizslīdēja pār grīdu.

Lengdons satriekts stāvēja durvīs.

Vitorija stāvēja kā nolēmēta.

-    Maks… - viņa nočukstēja.

Kambarkungs, joprojām valstoties pa grīdu, ar transam līdzīgām šausmām, kas atgādināja agrīno raganu medību laikus, pavērsa rādītājpirkstu pret Rošēru un izkliedza vienu vienīgu vārdu:

-    ILLUM1NATUS!

-    Tu, nelied! - Rošērs iesaucās, skriedams viņam klāt. - Tu, svētulīgais nel…

Šartrāns reaģēja instinktīvi, ielaizdams trīs lodes Rošēram mugurā. Kapteinis nokrita uz mutes zemē un palika bez dzīvības guļam savās asinīs. Šartrāns ar gvardiem nevilcinodes traucās pie kambarkunga, kas, apņēmis augumu ar rokām, locījās sāpēs.

Abi gvardi šausmās iekliedzās, ieraugot kambarkunga krūtīs iededzināto simbolu. Viens no viņiem redzēja zīmi ačgārni un neviļus atsprāga atpakaļ baiļpilnām acīm. Šartrāns, izskatīdamies tikpat apjucis, pārvilka kambarkunga saplēsto sutanu pāri apdegumam, aizsegdams to skatieniem.

Virzoties pāri istabai, Lengdons jutās kā murgā. Šajā neprāta un varmācības virpulī viņš centās rast loģiku tajā, ko bija redzējis. Lai pēdējo reizi izrādītu simbolisku pārspēku, zinātnieks invalīds bija atlidojis uz Vatikāna pilsētvalsti un iededzinājis zīmi baznīcas augstākajai amatpersonai. Dažu mērķu vārdā ir vēris mirt, bija sacījis liasasitis. Lengdons prātoja, kur invalīdam radies spēks pārvarēt kambarkunga pretestību. Tomēr Kolerām bija ierocis. Nav svarīgi, kā viņš to izdarīja. Kolers savu misiju bija paveicis!

Lengdons pavirzījās uz baisā notikuma vietas pusi. Kambarkungu pašreiz aprūpēja, un Lengdons spēra soli tuvāk kūpošajai dzelzij, kas atradās uz grīdas līdzās Kolera braucamkrēslam. Sestā degzīme? Jo tuvāk Lengdons gāja, jo lielāks apjukums viņu pārņēma. Spiedogs bija samērā liels, precīzs kvadrāts, un tas visticamāk bija no tās lādītes centrālā nodalījuma, kuru viņš bija redzējis

"Illuminati" miteklī. Sestais un beidzamais, bija teicis hasasins. Vislielākās apbrīnas vērts.

Lengdons notupās blakus Kolerām un pasniedzās pēc šā priekšmeta. Metāls joprojām izstaroja karstumu. Satvēris instrumentu aiz koka roktura, Lengdons pacēla to gaisā. Viņš īsti nezināja, ko bija sagaidījis, taču katrā ziņā ne jau šādu zīmi.

Lengdons krietnu bridi mulsi to aplūkoja. Absolūti nekādas loģikas. Kāpēc gvardi, to ieraugot, iekliedzās tādās šausmās? Tas bija četrstūris ar beznozīmes ķeburiem. Vislielākās apbrīnas vērts? Tas bija simetrisks, to Lengdons manīja, grozīdams rokā instrumentu, taču nekā jēdzīga nesaskatīja.

Jūtot, ka viņam uzliek roku uz pleca, Lengdons pacēla galvu, domādams, ka pienākusi Vitorija. Tomēr plauksta bija nošķiesta asinīm. Roku, sēžot invalīdu ratiņos, bija pastiepis Maksimiliāns Kolers.

Lengdons nometa instrumentu uz grīdas un grīļojoties pieslējās kājās. Kolers vēl ir dzīvs!

Sakņupis braucamkrēslā, mirstošais direktors vēl elpoja. Siekalas tecēja, kad viņš ar mokām vilka dvašu. Kolers ielūkojās Lengdonam acīs; tas bija tas pats stingais skatiens, ar kādu Kolers bija sveicinājis Lengdonu pie CERN mītnes šodien pirms vairākām stundām. Nāves tuvumā šis acis izskatījās vēl saltākas, pauzdamas riebumu un naidīgumu.

Zinātnieka ķermenis notrīsēja, un Lengdons saprata, ka viņš pūlas pakustēties. Visi pārējie bija sastājušies ap kambarkungu. Lengdons gribēja iesaukties, taču nespēja reaģēt. Viņu hipnotizēja Kolera gribasspēks dzīves pēdējos mirkļos. Direktors ar nenormālām pūlēm pacēla roku un sadabūja mazītiņu aparātu sērkociņu kārbiņas lielumā, kas bija piestiprināts zem viņa braucamkrēsla paroča. Viņš to turēja, izstiepis trīcošajā rokā. Lengdons uz mirkli sabijās, ka Kolers izvilcis ieroci. Taču tas bija kas cits.

-    N-nodod… - Kolera pēdējie vārdi bija guldzošs čuksts. - N-nodod to… žurnālistiem. - Kolers sabruka, un aparāts iekrita viņam klēpī.

Lengdons neizpratnē blenza uz ierīci. Tā bija elektroniska. Pāri korpusam bija uzraksts "Sony RUVI". Lengdons saprata, ka tā ir viena no tām jaunajām superminiatūrajām rokas videokamerām. Šim nudien ir aknas, viņš nodomāja. Kolers droši vien bija nodlmējis savu beidzamo vēstījumu un vēlējās, lai plašsaziņas līdzekļi to pārraida… Bez šaubām, kaut kāds sprediķis par zinātnes nozīmību un reliģijas ļaunumu. Lengdons nosprieda, ka šodien jau piedekami strādājis šā cilvēka mērķu labā. Pirms Šartrāns pamanīja Kolera kameru, Lengdons to ieslidināja dziļākajā žaketes kabatā. Kolera pirmsnāves paziņojums lai iet ellē!

Klusumu pārtrauca kambarkunga balss. Viņš pūlējās piecelties kājās.

-    Kardināli! - viņš elsdams pievērsās šartrānam.

-   Joprojām Siksta kapelā! - Šartrāns iesaucās. - Kapteinis Ro- šērs pavēlēja…

-    Evakuēt… nekavējoties. Visus.

Šartrāns deva pavēli gvardam, un tas skriešus metās izlaist kardinālus ārā.

Kambarkungs sāpēs saviebās.

-    Helikopteru… katedrāles priekšā… aizvediet mani uz slimnīcu!

115

Šveiciešu gvardu pilots sēdēja savā kabīnē Vatikāna helikopterā, kas bija novietots Svētā Pētera laukumā, un berzēja deniņus. Laukumā valdošā kņada bija tik trokšņaina, ka pat pārspēja tukšgai- tā virpuļojošo rotoru troksni. Tā nebija nekāda svinīga, drūma apstāvēšana sveču gaismā. Viņš bija pārsteigts, ka vēl nav izcēlušās nekārtības.

Līdz pusnaktij bija palikušas nepilnas divdesmit piecas minūtes, un ļaudis joprojām blīvi drūzmējās. Daži skaitīja lūgšanas, viens otrs apraudāja baznīcu, citi klaigāja neķītrības, sludinot, ka tieši to baznīca ir pelnījusi, un vēl citi skandēja apokaliptiskus Bībeles pantus.

Pilota galva sāpēs dunēja, turklāt starmešu gaisma caur priekšējo sdklu spīdēja sejā. Viņš piemiedza acis un palūkojās uz klaigājošajiem ļaudīm. Virs galvām plīvoja plakād.

ANTIVIELA IR ANTIKRISTS!

ZINĀTNIEKS = SĀTAN ISTS

KUR TAGAD IR JŪSU DIEVS?

Pilots novaidējās, jo galva iesāpējās vēl spēcīgāk. Viņš jau apsvēra, vai nepārvilkt pāri priekšējam stiklam vinila pārsegu, tad atcerējās, ka pēc dažām minūtēm būs jāpaceļas gaisā. Tikko pa rāciju leitnants Šartrāns bija pavēstījis briesmīgus jaunumus. Kambarkungam bija uzbrucis Maksimiliāns Kolers un nopietni ievainojis, šartrāns, vēl viens gvards, amerikānis un sieviete šobrīd nesa kambarkungu ārā, viņu evakuēs uz slimnīcu.

Pilotam uzmācās dziļa vainas apziņa par uzbrukumu. Viņš pārmeta sev, ka nebija paļāvies uz nojautu. Pirms kāda brīža, aizlidojis Kolerām pretī uz lidostu, pilots zinātnieka nedzīvajās acīs bija kaut ko samanījis - viņš nespēja definēt, ko tieši, taču tas viņam nepadka. Tam gan nebija nozīmes, šajā spēlē galvenais bija Rošērs, un kapteinis bija uzstājis, ka šis ir īstais. Kā redzams, Ro- šērs nošāvis greizi.

Pūlī uzbangoja kņada. Pilots atskatījies ieraudzīja, ka no Vatikāna drūmā procesijā Svētā Pētera laukumā iznāk kardināli. Viņu sejās manāmo atvieglojumu par iespēju pamest sprādziena epicentru nomainīja neizpratne, ieraugot drūzmu dievnama priekšā.

Troksnis pūlī no jauna pastiprinājās. Pilota galva dunēja. Bija nepieciešams aspirīns. Varbūt trīs tabletes. Viņam nepatika vadīt helikopteru, kad bija iedzēris zāles, taču dažas aspirīna tabletes visādā ziņā novājinātu organismu mazāk nekā šīs stiprās galvassāpes. Pilots pasniedzās pēc aptieciņas, kura kopā ar karšu krājumiem un rokasgrāmatām glabājās starp priekšējiem sēdekļiem iestiprinātā sīkumu kastītē. Tomēr, kad gvards centās atvērt kastīti, izrādījās, ka tā ir aizslēgta. Viņš visur izmeklējās atslēgu, tomēr beigās atmeta ar roku. Šovakar negāja nekādā jēgā. Viņš vēlreiz pamasēja deniņus.

Aptumšotajā bazilikā Lengdons, Vitorija un abi gvardi saspringti virzījās uz galvenās izejas pusi. Nespējuši atrast neko piemērotāku, viņi transportēja savainoto kambarkungu uz šaura galdiņa, balansējot izmocīto ķermeni sev vidū it kā uz nestuvēm. Viņpus durvīm jau bija dzirdams pūļa radītais troksnis. Kambarkungs bija tuvu bezsamaņai.

Sāka trūkt laika.

116

Kad Lengdons kopā ar pārējiem izgāja no Svētā Pētera katedrāles, pulkstenis rādīja 11:39. Spilgtā gaisma, kas iecirtās acīs, žilbināja uz nebēdu. Starmešu kūļi atmirdzēja no baltā marmora kā saules stari no sniegiem klātas tundras. Lengdons samiedza acis, cenšoties rast patvērumu aiz milzīgajām fasādes kolonnām, taču gaisma plūda no visām pusēm. Viņam priekšā no pūļa pacēlās masīvu videoekrānu kolāža.

Stāvēdams augstu uz grandiozajām kāpnēm, kas veda lejup uz laukumu, Lengdons jutās kā negribīgs aktieris uz pasaules lielākās skatuves. Kaut kur aiz žilbinošajiem staru kūļiem Lengdons dzirdēja tukšgaitā pukšķinām helikopteru un rēcam simtiem tūkstošu cilvēku. Kardinālu procesija kreisajā pusē iznāca laukumā. Viņi apstājās, acīmredzot sarūgtināti par ainu, kas pavērās acīm kāpņu augšgalā.

- Esiet uzmanīgi! - Šartrāns lūdza saspringuma pilnā balsī, grupiņai sākot kāpt lejā uz helikoptera pusi.

Lengdons jutās tā, it kā staigātu zem ūdens. Rokas zem kambarkunga un galda svara smeldza. Viņš sev vaicāja, vai iespējams vēl necienīgāks brīdis. Atbilde nelika ilgi uz sevi gaidīt. Abi BBC reportieri, cik noprotams, bija devušies pāri laukumam uz preses zonu, taču, izdzirdējuši pūļa rēkoņu, pagriezās. Gliks un Makrija skrēja atpakaļ viņiem pretī. Makrijas kamera bija uzcelta plecā un darbojās. Nāk maitasputni, Lengdons nodomāja.

-   Alt! - Šartrāns uzbļāva. - Atpakaļ!

Taču reportieri turpināja ceļu. Lengdons pieļāva, ka paskries nepilnas sešas sekundes un pārējie kanāli pieslēgsies šai BBC tieš- raidei. Viņš kļūdījās. Pagāja tikai divas sekundes. It kā pakļaujoties kādai vispārējai norunai, ekrāni laukumā atslēdza tikšķošos pulksteņus un Vatikāna ekspertus un sāka pārraidīt vienu un to pašu attēlu - līganus, tiešraidē filmētus kadrus, kuros bija redzamas Vatikāna kāpnes. Visur, kur vien Lengdons palūkojās, viņš tuvplānā "Technicolor" krāsās redzēja kambarkunga saļimušo ķermeni.

Tā nav labi, Lengdons iedomājās. Viņš vēlējās noskriet lejā pa kāpnēm un iejaukties, taču nespēja. Turklāt no tā nebūtu nekāda labuma. Lengdons tā ari neuzzināja, vai turpmāko izraisīja pūļa saceltā kņada vai dzestrais nakts gaiss, taču tajā brīdī norisinājās kas neiedomājams.

Kā cilvēkam, kurš atmostas no murgiem, kambarkunga acis pēkšņi atsprāga vaļā, un viņš kā bulta uzšāvās sēdus. Lengdons un pārējie nesēji, līdz sirds dziļumiem pārsteigti, grābstījās ap ļo- dzīgo nastu. Galda priekšgals sasvērās uz leju. Ievainotais slīdēja. Viņi centās labot situāciju, noliekot galdu zemē, taču kambarkungs jau nošļuka no tā nost. Neticami, taču viņš nesabruka. Pēdas nolaidās uz marmora, un viņš zvārojoties piecēlās kājās. Kambarkungs mirkli pastāvēja, izskatoties apjucis, taču tad, pirms kāds paguva viņu aizkavēt, metās uz priekšu un grīļojoties kāpa lejā pretī Makrijai.

-   Nē! - Lengdons iebļāvās.

Šartrāns šāvās uz priekšu, cenšoties aizšķērsot kambarkungam ceļu. Taču tas, pagriezies pret viņu, palūkojās bezprātīgām, mežonīgām acīm.

-    Atstāj mani!

Šartrāns atsprāga atpakaļ.

Ar katru brīdi situācija pasliktinājās. Kambarkunga ieplēstā sutana, ko Šartrāns bija uzsviedis viņam uz krūtīm, sāka slīdēt lejup. Lengdons acumirkli cerēja, ka apģērba gabals noturēsies, taču tāds bridis bija īss. Sutana noslīga kambarkungam no pleciem līdz jostasvietai.

Šķita, ka pārsteiguma pilnais elpas vilciens vienā mirklī aplidoja visu pasauli un atgriezās laukumā. Kameras sanēja, zibspuldzes plaiksnīja. Uz ekrāniem visās malās uzradās kambarkunga apdedzināto krūšu attēls, milzīgs un šaušalīgs. Dažos ekrānos attēls sastinga un tika pagriezts par simt astoņdesmit grādiem.

Absolūta "llluminati" uzvara.

Lengdons blenza ekrānos uz cilvēka krūtīs iededzināto zīmi. Kaut arī tā bija iespiesta ar dzelzs kvadrātu, ko viņš bija turējis rokās pirms neilga brīža, dkai tagad viņš aptvēra simbola jēgu. Pilnīgi. Zīmes pārsteidzošais spēks uzbrāzās Lengdonam kā vilciens.

Orientācija. Lengdons nebija ņēmis vērā pirmo likumu, kas jāatceras simbolu pētniekiem. Kad kvadrāts nav kvadrāts? Turklāt viņš bija aizmirsis, ka nokaitētas dzelzs spiedogi, gluži kā gumijas zīmogi, nekad nav identiski to nospiedumiem. Tie ir spoguļattēlā. Lengdons bija aplūkojis degzīmes negatīvu!

Visas šīs jezgas vidū senais "llluminati" citāts viņam prātā atbalsojās ar jaunu jēgu: "Nevainojams rombs, kas radīts no senajiem elementiem, tik ideāls, ka ikviens, kurš to redz, izbrīnā nespēj novērst acis."

Nu Lengdons zināja, ka mīts ir patiess.

Zeme, gaiss, uguns, ūdens.63

"llluminati" rombs.

117

Robertam Lengdonam nebija šaubu, ka haoss un histērija, kas šajā brīdī valdīja Svētā Pētera laukumā, pārspēja visu, ko Vatikāna pakalns jebkad pieredzējis. Neviena kauja, neviena krustā sišana, neviens svētceļojums, neviena mistiskā vīzija… nekas šīs svētnīcas divu tūkstošu gadu vēsturē nespēja mēroties ar šā brīža dramatismu.

Vērojot, kas apkārt notiek, Lengdons nez kāpēc jutās no visa attālinājies, it kā nevis stāvētu kāpņu augšgalā līdzās Vitorijai, bet lidinātos gaisā. Darbība šķita palēnināta un izkropļota, neprāts tur, lejā, virmoja, viņu īsd neskardams.

Apdedzinātais kambarkungs… trako visas pasaules acu priekšā…

"Illuminati" rombs… atklājas savā sātaniskajā garā…

Pulkstenis skaita pēdējās divdesmit minūtes Vatikāna vēsturē…

Tomēr drāma dkai nupat bija sākusies.

Kambarkungs, acīmredzot pēctraumas transa piemeklēts, kļuva impozants, kā dēmonu apsēsts. Viņš buldurēja, sačukstējās ar neredzamiem gariem, lūkojās debesīs un cēla rokas pret Dievu.

-    Runā! - kambarkungs kliedza pret debesīm. - Jā, es dzirdu

tevi!

Šajā brīdī Lengdons saprata. Viņa sirds pamira.

Arī Vitorija acīmredzot bija sapratusi. Viņa nobālēja.

-   Viņam sācies šoks! - Vitorija iesaucās. - Viņam rādās halucinācijas. Viņš iedomājas, ka runā ar Dievu!

Tam jādara gals, Lengdons nodomāja. Tās bija pārāk nožēlojamas un apkaunojošas beigas. Vediet taču to cilvēku uz slimnīcu!

Činita Makrija filmēja, nostājusies zemāk uz kāpnēm, kā noprotams, atradusi vislabāko skatpunktu. Viņas uzņemtie kadri nekavējoties parādījās ekrānos visā laukumā… kā nebeidzama brīvdabas kinoteātra filma, visos displejos attēlojot vienu un to pašu šaušalīgo traģēdiju.

Aina likās episka. Kambarkungs savā saplēstajā sutanā ar iedēdzinātu zīmi krūtīs izskatījās pēc daudzcietuša cīnītāja, kas izgājis visus elles lokus šā viena atklāsmes brīža dēļ. Viņš auroja uz debesīm.

-    Ti sento, Dio! Es dzirdu Tevi, Dievs!

Šartrāns kāpās atpakaļ ar bijības pilnu skatienu sejā.

Klusums, kāds acumirklī pārņēma pūli, bija absolūts. Brīdi šķita, ka tas nolaidies visā zemeslodē… ikviens sasdnga televizora priekšā un aizturēja elpu.

Kambarkungs stāvēja uz kāpnēm un izstiepa rokas gaisā. Viņš izskatījās gandrīz pēc Kristus, kas puskails un savainots iznācis pasaules priekšā. Viņš paslēja rokas pret debesīm un, veroties augšup, iesaucās:

-   Grazie! Grazie, Dio!

Neviens nepārtrauca klusumu.

-   Grazie, Dio! - kambarkungs vēlreiz iesaucās. Gluži kā saule, kas laužas cauri negaisa mākoņiem piebiezinātām debesīm, pār viņa seju pārslīdēja gaviļpilna izteiksme. - Grazie, Dio!

Paldies tev, Dievs? Lengdons ar izbrīnu vēroja priesteri.

Kambarkungs gandrīz vai staroja. Pārdabiskās pārvērtības bija mitējušās. Viņš vērās debesīs, joprojām sparīgi mādams ar galvu. Viņš sauca uz debesīm:

-    Uz šīs klints es gribu celt savu draudzi!

Lengdons pazina šos vārdus, taču viņam nebija ne jausmas, kādēļ kambarkungs tos izkliedz. Kambarkungs uzgrieza muguru pūlim un vēlreiz iebrēcās naktī:

-   Uz šīs klints es gribu celt savu draudzi! - Pēc tam pacēla rokas uz debesīm un skaļi iesmējās: - Grazie, Dio! Grazie!

Šis cilvēks nepārprotami bija sajucis prātā.

Pasaule kā noburta viņu vēroja.

Tomēr tādu nobeigumu neviens nebija paredzējis.

Vēl pēdējo reizi uzmetis ļaudīm līksmu, apgarotības pilnu skatienu, kambarkungs pagriezās un ieskrēja atpakaļ Svētā Pētera katedrālē.

118

Vienpadsmit četrdesmit divas.

Lengdons nemūžam nebija iedomājies, ka iesaistīsies šādā satracinātā konvojā, kas iebrāžas katedrālē pakaļ kambarkungam… kur nu vēl atradīsies tā priekšgalā. Taču viņš bija stāvējis vistuvāk durvīm un rīkojās, instinkta vadīts.

Viņš šeit izdzisīs, Lengdons nodomāja, šaudamies pāri slieksnim aptumšotajā tukšumā.

- Kambarkungs! Stāviet!

Melnā siena, kas brāzās pretī Lengdonam, bija necaurredzama. Uz bazilikas kāpnēm žilbinošajā gaismā viņa acu zīlītes sa- šaurinājās, un redzeslauks nu aptvēra ne vairāk kā dažas pēdas priekšā. Lengdons paslīdēja un apstājās. Gabaliņu priekšā viņš dzirdēja nočaukstam kambarkunga sutanu, priesterim akli traucoties tumsā.

Pieskrēja Vitorija ar gvardiem, kas ieslēdza kabatas lukturīšus, taču to mestā gaisma bija ļoti blāva un katedrāles dzīlēs nesniedzās. Staru kūļi šaudījās šurpu turpu, atklājot vienīgi kolonnas un tukšu grīdu. No kambarkunga nebija ne miņas.

-   Kambarkungs! - iesaucās Šartrāns ar izbailēm balsī. - Pagaidiet! Sinjor!

Kņada durvju ailā aiz muguras lika visiem pagriezties. Iebrā- zās Činita Makrija ar lielformāta kameru. Viņa bija uzlikusi to plecā, un mirdzošā sarkanā gaismiņa virspusē liecināja, ka tā joprojām raida. Aiz viņas, sažņaudzis rokā mikrofonu, joņoja Gliks, kliegdams, lai operatore piebremzē.

Lengdons, ieraugot abus žurnālistus, neticēja savām acīm. Nudien nav īstais brīdis!

-    Ārā! - Šartrāns noskaldīja. - Tas nav domāts jūsu acīm!

Makrija ar Gliku turpināja ceļu.

-   Činita! - Glika balsī ieskanējās panika. - Tā ir pašnāvība! Es neiešu!

Makrija nelikās par viņu ne zinis. Viņa pagrieza slēdzi kamerā. Starmetis tās augšpusē atdzīvojās, apžilbinot apkārtējos.

Lengdons aizsedza ar rokām seju un sāpēs novērsās. Nolādēta būšana! Tomēr, pacēlis acis, viņš ieraudzīja, ka baznīca izgaismota trīsdesmit jardu rādiusā.

Šajā brīdī katedrālē atbalsojās kambarkunga balss.

-   Uz šīs klints es gribu celt savu draudzi!

Makrija pavērsa kameru balss virzienā. Staru kūlis sasniedza melnā sutanā tērpušos pazīstamo stāvu, kas skrēja pa katedrāles centrālo eju.

Sekoja īss vilcināšanās brīdis, kad visi vēroja savādo skatu. Un tad slūžas bija vaļā. Šartrāns aizspraucās garām Lengdonam un steidzās pakaļ kambarkungam. Lengdons metās skriešus nākamais. Viņam sekoja gvardi un Vitorija.

Makrija no aizmugures apgaismoja visiem ceļu un drūmo pakaļdzīšanos pārraidīja pasaulei. Gliks, skaļi nolādējies, negribīgi vilkās nopakaļ, sacerēdams detalizētus komentārus.

Svētā Pētera katedrāles centrālā eja, kā leitnants Šartrāns reiz bija aplēsis, bija garāka nekā futbola laukums. Tomēr šovakar tā šķita divtik gara. Joņojot pakaļ kambarkungam, gvards lauzīja galvu, kur gan garīdznieks dodas. Kambarkungs nepārprotami bija šoka iespaidā un, bez šaubām, redzēja murgus, ko bija izraisījusi fiziskā trauma un drausmīgais slaktiņš pāvesta kabinetā.

Tālu priekšā aiz BBC kameras starmeša staru kūļa atskanēja līksma balss.

- Uz šīs klints es gribu celt savu draudzi!

Šartrāns zināja, ka kambarkungs citē Svētos Rakstus - Mateja evaņģēlijs, 16. nodaļa, 18. pants, ja šartrāna atmiņa nevīla. Uz šīs klints es gribu celt savu draudzi. Tā bija nežēlīga un nepiemērota dievišķā atklāsme - baznīca kuru katru brīdi varēja tikt iznīcināta. Kambarkungs nudien bija sajucis prātā.

Bet… vai patiesi?

Vienu briesmīgu acumirkli Šartrāna dvēsele notrīsēja. Svētās vīzijas un dievišķīgie vēstījumi viņam allaž bija šķituši ilgpilni maldi - radušies fanātiskos prātos, kas dzirdēja to, ko vēlējās dzirdēt. Dievs nesazinājās ar cilvēkiem tieši.

Tomēr mirkli vēlāk, it kā pats Svētais Gars būtu nolaidies no debesīm, lai pārliecinātu gvardu par savu varenību, Šartrāns ieraudzīja vīziju.

Piecdesmit jardu attālumā taisni priekšā baznīcas pašā vidū stāvēja rēgs… caurspīdīgs, ar kvēlojošām aprisēm. Bālais veidols bija puskailais kambarkungs. Parādība izstaroja gaismu. Šartrāns grīļodamies apstājās, jūtot, ka krūtis sažņaudzas mezglā. Kambarkungs staro! Izskatījās, ka ķermenis ik brīdi spīguļo aizvien gaišāk. Tad tas sāka grimt… dziļāk un dziļāk, līdz, burvju varas vadīts, nozuda tumšajā grīdā.

Arī Lengdons redzēja šo spoku. Viņam ari uz mirkli bija radusies pārliecība, ka redz maģisku vīziju. Taču, pagājis garām apstulbušajam Šartrānam un pieskrējis pie vietas, kur nozuda kambarkungs, viņš apjēdza, kas tikko bija noticis. Kambarkungs bija pienācis pie Apmetņu dobuma - zem grīdas izbūvētas telpas, ko apgaismoja deviņdesmit deviņas eļļas lampiņas. Lampas dobumā meta gaismu no apakšas, apmirdzot kambarkungu gluži kā rēgu. Tāpēc, kambarkungam ejot pa kāpnēm pretī gaismai, izskatījās, ka viņš ieslīgst grīdā.

Lengdons aizelsies pieskrēja pie pazemē izbūvētajām kāpnēm un to apakšā zeltainajā eļļas lampu gaismā ieraudzīja kambarkungu, kas traucās cauri marmora telpai pie stikla durvīm, aiz kurām atradās pasaulslavenais zelta šķirsts.

Kas viņam padomā? Nevar būt - viņš taču nedomā, ka zelta šķirstā…

Kambarkungs atrāva durvis vaļā un ieskrēja iekšā. Neuzmetis šķirstam ne aci, viņš paskrēja tam garām. Piecas pēdas tālāk viņš nometās ceļos un ņēmās celt augšā grīdā iestrādāto dzelzs režģi.

Lengdons, šausmu pārņemts, to vēroja, beidzot atskārzdams, uz kurieni kambarkungs iecerējis doties. Augstais Dievs, nē! Lengdons metās lejup pa kāpnēm viņam pakaļ.

-   Tēvs! Nevajag!

Atvērdams stikla durvis un skriedams pie kambarkunga, Lengdons ieraudzīja, ka viņš parauj režģi. Virās iekārtais dzelzs pārsegs atkrita vaļā ar apdullinošu dārdu, un atklājās šaurs tunelis un stāvas kāpnes, kas veda nebūtībā. Kambarkungs virzījās tuvāk lūkai, bet Lengdons satvēra viņu aiz kailajiem pleciem un vilka atpakaļ. Vīrieša āda bija slidena no sviedriem, taču Lengdons nelaida viņu vaļā.

Kambarkungs apsviedās, acīm redzami izbrīnījies.

-   Ko jūs darāt?

Kad abu skatieni sastapās, Lengdons bija pārsteigts. Kambarkunga acīs vairs nebija transa pārņemta cilvēka stiklainais skadens. Viņa acis bija spriganas, un tajās skaidri bija manāma apņēmība. Krūtīs iededzinātā zīme izskatījās briesmīga.

-   Tēvs, - Lengdons sacīja, cik mierīgi vien spēja, - jūs nedrīkstat kāpt lejā. Mums jāevakuējas no ēkas.

-   Mans dēls, - kambarkungs atteica saprātīgā balsī, - es nupat saņēmu vēstījumu. Es zinu…

-    Kambarkungs! - Pie dobuma bija pieskrējis Šartrāns ar pārējiem. Visi pa kāpnēm nodipināja lejā telpā, ko apgaismoja Makrijas kamera.

Kad Šartrāns ieraudzīja pacelto režģa pārsegu uz grīdas, viņa acis pielija šausmām. Viņš pārmeta krustu un uzmeta pateicīgu skatienu Lengdonam, ka tas atturējis kambarkungu. Leng- dons saprata; viņš bija pietiekami daudz lasījis par Vatikāna arhitektūru un zināja, kas atrodas zem šā režģa. Vissvētākā kristīgās pasaules vieta. Terra Santa. Svētā Zeme. Daži to dēvēja par ne- kropoli. Cid - par katakombām. Saskaņā ar to reto garīdznieku liecībām, kuri gadu gaitā šeit nokāpuši, nekropole bija tumšs pazemes alu labirints, kas spēja pazudināt apmeklētāju, ja tas nomaldījās. Tā nebija apkaime, kurā būtu vēlams dzīties pakaļ kambarkungam.

-   Sinjor, - Šartrāns teica lūdzošā balsī, - jūs esat šokā. Mums jāatstāj šī vieta. Jūs nedrīkstat kāpt lejā. Tā ir pašnāvība.

Šķita, kambarkungu piepeši pārņem stoisks miers. Viņš pacēla roku un klusi uzlika to Šartrānam uz pleca.

-    Paldies par bažām un kalpošanu! Es pat nespēju izteikt savu pateicību. Es nevaru atzīt, vai pats saprotu. Taču man radās atklāsme. Es zinu, kur atrodas antiviela.

Visi nekustīgi lūkojās uz viņu.

Kambarkungs pagriezās pret grupiņu, kas stāvēja tam visapkārt.

-    Uz šīs klints es gribu celt savu draudzi. Tāds bija vēstījums. Jēga ir skaidra.

Lengdons tik un tā nebija spējīgs izprast kambarkunga pārliecību, ka viņš runājis ar Dievu, un vēl mazāk to, ka viņš atšifrējis vēstījumu. Uz šīs klints es gribu celt savu draudzi? Tie bija vārdi, kurus izrunāja Jēzus, izvēloties Pēteri par savu pirmo apustuli. Kāds tiem bija sakars ar šo notikumu?

Makrija pienāca tuvāk, lai nofilmētu tuvplānu. Gliks bija mēms, it kā kontuzēts.

Kambarkungs turpināja straujāk.

-    "Illuminati" ir novietojusi savu iznīcības ieroci uz šīs baznīcas stūrakmens. Pašos pamatos. - Viņš pamāja uz kāpnēm. - Uz klints, uz kuras šī baznīca ir uzcelta. Un es zinu, kur klints atrodas.

Lengdons bija pārliecināts, ka pienācis laiks pārvarēt kambarkunga pretestību un aizdabūt viņu prom. Lai cik saprātīgs priesteris izskatītos, viņš runāja blēņas. Klints? Stūrakmens baznīcas pamatos? Kāpnes neveda uz pamadem, tās veda uz nekropoli!

-   Šis izteiciens ir metafora, tēvs! Tādas klints nemaz nav.

Kambarkungs izskatījās dīvaini skumjš.

-    Klints ir, mans dēls. - Viņš norādīja uz lūku. - Pietro ē la pielra.

Lengdons pamira. Pēc mirkļa prātā atausa gaisma.

Aptverot jēgas vienkāršību, viņam pārskrēja drpas pār kauliem. Stāvēdams dobumā blakus visiem pārējiem un lūkodamies lejup uz garajām kāpnēm, Lengdons atskārta, ka zem šīs baznīcas tumsā patiesi paslēpta klints.

Pietro ē la pietra. Pēteris ir klints.

.Pētera ticība Dievam bija tik stingra, ka Jēzus Pēteri dēvēja par klind - nelokāmu mācekli, uz kura pleciem Jēzus uzcēla šo draudzi. Lengdons attapās, ka šajā vietā, Vatikāna pakalnā, Pēteris tika sists krustā un apbedīts. Agrīnie kristieši virs viņa kapavietas uzcēla nelielu svētnīcu. Kristietība izplatījās, un svētnīca slāni pēc slāņa paplašinājās, vainagojoties ar šo grandiozo katedrāli. Katoļticība gandrīz burtiskā nozīmē bija uzcelta uz Svētā Pētera. Uz klints.

-   Antiviela ir novietota uz Svētā Pētera kapa, - skanīgā balsī paziņoja kambarkungs.

Par spīti šķietami pārdabiskajam informācijas avotam, Lengdons šajos vārdos saskatīja skaidru loģiku. Antivielas novietošana uz Svētā Pētera apbedījuma šķita ticama un nepārprotama. "Illuminati", paužot simbolisku izaicinājumu, bija ievietojusi antivielu kristīgās pasaules kodolā - gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Visdziļākā iefiltrēšanās.

-    Un, ja jums nepieciešams laicīgs pierādījums, - kambarkungs turpināja, izklausoties nepacietīgs, - es nupat atklāju, ka

lūka nav aizslēgta. - Viņš norādīja uz grīdas režģi. - Tā nekad nav vaļā. Kāds tur nokāpis lejā… nesen. Visi vērās bedrē.

Mirkli vēlāk kambarkungs veikli apcirtās, sakampa rokā eļļas lampiņu un devās uz lūku.

119

Akmens pakāpieni veda stāvus lejā.

Es tur iešu bojā, domāja Vitorija, cieši turēdamās pie smagajām virvju margām un kāpdama lejā pa šauro eju pārējiem aiz muguras. Kaut arī Lengdons bija mēģinājis nepieļaut, lai kambarkungs nokāpj tunelī, Šartrāns bija iejaucies, satvēris un pat stingri turējis Lengdonu. Cik noprotams, jaunais gvards bija pārliecināts, ka kambarkungs zina, ko dara.

Pēc īsas grūstīšanās Lengdons izrāvās un devās pakaļ kambarkungam, un Šartrāns sekoja viņam pa pēdām. Vitorija instinktīvi metās abiem pakaļ.

Nu Vitorija klupdama krizdama kāpa lejā pa kraujo nogāzi, kur ikviens aplams solis varēja nozīmēt kritienu pretī nāvei. Zemāk priekšā viņa redzēja zeltaino kambarkunga eļļas lampiņas mirdzumu. Vitorija dzirdēja, kā BBC reportieri aiz muguras pūlas neatpalikt. Kameras starmetis meta robotas ēnas tālāk tunelī, apspīdot Šartrānu un Lengdonu. Vitorija ar pūlēm spēja noticēt, ka visa pasaule ir lieciniece šim neprātam. Izslēdziet to nolāpīto kameru! Tomēr viņa apzinājās, ka tikai šī gaisma ļauj viņiem kaut ko saskatīt.

Ērmīgā pakaļdzīšanās turpinājās, un Vitorijas domas šaudījās kā aukas. Ko gan kambarkungs tur lejā iesāks? Pat ja viņš atradīs antivielu? Laika vairs nebija!

Vitorijas intuīcija apliecināja, ka domu gājiens kambarkungam bijis pareizs. Novietot antivielu trīs stāvus zem zemes šķita gandrīz cēla un žēlsirdīga rīcība. Dziļi pazemē - gandrīz kā Z laboratorijā - antivielas anihilācija tiktu daļēji ierobežota. Nebūtu nedz karstuma triecienviļņa, nedz lidojošu šķembu, kas varētu ievainot garāmgājējus, - tikai zeme kā Bībelē atvērtos un milzīgā bazilika iegrūtu krāterī.

Vai šis būtu vienīgais Kolera godprātīgais gājiens? Pasargāt dzīvības? Vitorija vēl aizvien nevarēja aptvert direktora saistību ar "Illuminati". Viņa spēja pieņemt tā naidu pret reliģiju… bet šķita, ka šī apbrīnojamā sazvērestība nebūtu viņam pa spēkam. Vai Kolera naids no tiesas bija tik dziļš? Nopostīt Vatikānu? Nolīgt slepkavu? Nogalināt viņas tēvu, pāvestu un četrus kardinālus? Tas šķita neiedomājami. Un kā Kolers sarīkoja šo nodevību Vatikāna sienās? Rošērs bija Kolera cilvēks Vatikānā, Vitorija sev atgādināja. Rošērs bija "Illuminati" loceklis. Kapteinim Rošēram, bez šaubām, bija pieejamas atslēgas - gan pāvesta apartamentiem, gan II Passetto, gan nekropolei, gan Svētā Pētera apbedījumam, visam. Viņš varēja novietot antivielu uz Svētā Pētera apbedījuma - vietas, kurp gandrīz neviens neiet, - un tad pavēlēt gvardiem, lai nešķiež laiku, pārmeklējot publiski nepieejamās Vatikāna zonas. Rošērs zināja, ka cilindru neviens neatradīs.

Tomēr Rošērs nebija rēķinājies ar kambarkunga saņemto vēstījumu no debesīm.

Vēstījums. Šo teiksmaino pavērsienu Vitorija joprojām nespēja īsti apjēgt. Vai Dievs patiesi bija sazinājies ar kambarkungu? Vito- rijas intuīcija to noliedza, tomēr viņa šo to saprata no mijiedarbības zinātnes - mācības par savstarpēju saistību. Viņa vai ik dienas bija lieciniece brīnumainām sakarībām - divas jūras bruņ- rupuču mātītes olas tika atšķirtas viena no otras un novietotas laboratorijās tūkstošiem jūdžu attālumā, tomēr izšķīlās vienā un tajā pašā sekundē… akriem medūzu pulsēja vienā ritmā, it kā piederētu vienam prātam. Malu malās stiepjas neredzamas sakaru līnijas, viņa sprieda.

Bet starp Dievu un cilvēku?

Vitorija vēlējās, kaut tēvs būtu šeit un atdotu viņai ticību. Viņš reiz bija izskaidrojis sazināšanos ar Dievu zinātniskajā terminoloģijā un licis meitai noticēt. Vitorija joprojām glabāja atmiņā to dienu, kad bija ieraudzījusi viņu skaitām lūgšanas un pavaicājusi:

- Tēvs, kāpēc tu vēl pūlies skaitīt lūgšanas? Dievs tev nevar atbildēt.

Leonardo Vētra bija pacēlis galvu no meditācijas un tēvišķi pasmaidījis.

-   Mana skeptiskā meitiņa! Tātad tu netici, ka Dievs uzrunā cilvēku? Ļauj man to izskaidrot tev saprotamā valodā. - Tēvs nocēla no plaukta cilvēka smadzeņu modeli un nolika viņai priekšā. - Kā tev droši vien zināms, Vitorija, cilvēciskas būtnes parasti izmanto dkai niecīgu daļu savu smadzeņu jaudas. Tomēr, nonākot emocionāli saspīlētās situācijās, piemēram, gūstot fizisku traumu, ārkārtīga prieka vai baiļu brīžos, dziļā meditācijā, piepeši to neironi sāk šaudīties kā negudri, un cilvēks piedzīvo garīgas skaidrības mirkli.

-    Nu un? - Vitorija bija nesaprašanā. - Tas, ka cilvēkam ir skaidra galva, nenozīmē, ka viņš sarunājas ar Dievu.

-   Aha! - Vētra iesaucās. - Un tomēr šādos skaidrības mirkļos nereti tiek rasti risinājumi šķietami neatrisināmām problēmām. Guru to dēvē par augstāko apziņu. Biologi par mainību. Psihologi par neparastu jūtīgumu. - Viņš mirkli klusēja. - Un kristieši to sauc par atbildētu lūgšanu. - Plati smaidīdams, Leonardo piemetināja: - Lāgiem dievišķā atklāsme nozīmē gluži vienkārši to, ka jāpielāgo smadzenes un jādzird tas, ko sirds jau zina.

Klupšus ejot lejup tumsā, Vitorija juta, ka tēvam, iespējams, bijusi taisnība. Vai tiešām tik grūti noticēt, ka ievainojums kambarkungu novedis tādā stāvoklī, ka viņš "atklājis" antivielas atrašanās vietu?

Dievs ir ikvienā no mums, bija vēstījis Buda. Ikviens no mums zina visu. Mums vienīgi jāatver prāts un jāieklausās sevī, savā gudrībā.

Un šajā apskaidrības mirklī, kad Vitorija nolaidās aizvien dziļāk zemē, viņa juta, ka pašas prāts atveras… pašas gudrība iznirst virspusē. Viņa nešaubīgi nojauta kambarkunga nodomus. Līdz ar šo apziņu uzradās tādas bailes, kādas viņa vēl nekad nebija piedzīvojusi.

-   Nē, kambarkungs! - Vitorija sauca tunelī. - ļūs nesaprotat! - Viņa iztēlojās ļaužu tūkstošus, kas bija aplenkuši Vatikāna pil- sētvalsd, un asinis sastinga dzīslās. - Ja jūs uznesīsiet antivielu augšā… visi mirs\

Lengdons jau lēca pa trim pakāpieniem reizē, tuvodamies kambarkungam. Eja bija šaura, taču klaustrofobija viņu nemocīja. Citreiz tik mokošās bailes bija aizēnojušas daudz lielākas šausmas.

-    Kambarkungs! - Lengdons manīja, ka traucas aizvien tuvāk gaismekļa spīdumam. - Jums jāatstāj antiviela tajā pašā vietā. Citas izejas nav!

Izrunādams šos vārdus, Lengdons neticēja savām ausīm. Tātad viņš ne tikai ir atzinis kambarkunga dievišķo atklāsmi par antivielas atrašanās vietu, bet ari aicina uz Svētā Pētera katedrāles, viena no dižākajiem arhitektūras varoņdarbiem zemes virsū, un tajā izvietoto mākslas darbu iznīcināšanu.

Bet (audis ārpusē… Šī ir vienīgā iespēja.

Nežēlīgs paradokss - vienīgā iespēja glābt cilvēkus bija iznīcināt baznīcu. Lengdons prātoja, ka brālību "Uluminati" šāds simbolisms uzjautrina.

No tuneļa apakšas cēlās vēss un drēgns gaiss. Kaut kur lejā atradās svētā nekropole… Svētā Pētera un neskaitāmu agrīno kristiešu apbedījuma vieta. Lengdons juta, ka viņu sagrābj šermuļi un cerība, ka šī tomēr nav pašnāvnieciska misija.

Piepeši kambarkungs apstājās. Lengdons ātri pieskrēja viņam

klāt.

Pustumsā pavīdēja kāpņu gals. Ceļu aizsprostoja dzelzs vārti ar trim izkaltiem galvaskausiem. Kambarkungs vilka tos vaļā. Lengdons, pielēcis klāt, aizstūma vārtus ciet, aizšķērsodams kambarkungam ceļu. Ari pārējie nodimdināja lejā, BBC starmešu gaismā izskatīdamies pelnpelēki kā spoki… īpaši Gliks, kas ik pēc soļa kļuva aizvien bālāks.

Šartrāns sagrāba Lengdonu.

-    Ļaujiet kambarkungam iet cauri!

-    Nē! - no augšas aizelsusies sauca Vitorija. - Mums tūlīt pat jāatstāj ēka! Jūs nedrīkstat nest antivielu ārā! Ja jūs to uznesī- siet augšā, visi, kas sapulcējušies ārpusē, mirs\

Kambarkunga balss bija apbrīnojami rāma.

-    Klausieties, jūs visi… mums jātic. Mums ir maz laika.

-   Jūs nesaprotat, - Vitorija nerimās. - Eksplozija virszemē būs daudz postošāka nekā šeit, lejā.

Kambarkungs pavērās Vitorijā, un viņa zaļās acis bija saprātīgas.

-    Vai kāds ko teica par eksploziju virszemē?

Vitorija lūkojās viņam pretī.

-   Jūs atstāsiet to šeit?

Kambarkunga pārliecība bija hipnotiska.

-   Šonakt vairs neviens neies bojā.

-Tēvs, bet…

-    Lūdzu… kaut mazdrusciņ ticības. - Kambarkunga balss pārvērtās čukstā. - Es nevienu nelūdzu man pievienoties. Jūs visi drīkstat iet. Es tikai lūdzu jūs neiejaukties Viņa novēlējumā. Ļaujiet man paveikt to, ko esmu aicināts paveikt. - Kambarkunga skatiens kļuva aizvien saspringtāks. - Man ir jāglābj šī baznīca. Un es to varu. Es zvēru pie savas dzīvības.

Klusums, kas sekoja šiem vārdiem, ar savu spēku atgādināja pērkona dārdu.

120

Vienpadsmit piecdesmit viena.

"Nekropole" burtiskā tulkojumā nozīmē "mirušo pilsēta".

Nekas, ko Roberts Lengdons bija savulaik lasījis par šo vietu, nebija sagatavojis viņu tam, ko viņš ieraudzīja. Grandiozais pazemes dobums bija pilns ar pussabrukušiem mauzolejiem, gluži kā maziem namiņiem uz alas grīdas. Gaiss bija nedzivs. Starp irstošajiem memoriāliem - lielākā daļa bija no ieplaisājušiem ķieģeļiem ar marmora apšuvumu - vijās līkumains šauru taku tīkls. Neskaitāmi smilšu pīlāri gluži kā kolonnas slējās un balstīja zemes jumu, kas zemu slīga pār šo pusēnā iegrimušo miestu.

Mirušo pilsēta, Lengdons prātoja, juzdams gan zinātnieka apbrīnu, gan pirmatnējas bailes. Viņš kopā ar pārējiem traucās aizvien zemāk pa līkloču ejām. Vai esmu izdarījis aplamu izvēli?

Šartrāns pirmais bija padevies kambarkunga burvestībai, atraudams vārtus vaļā un tādējādi apliecinādams uzticību kambarkungam. Gliks un Makrija, kambarkunga uzvedības ieinteresēti, drosmīgi bija izlēmuši sniegt gaismu meklējumiem - ņemot vērā, kādas slavas dziesmas gaidīs reportierus, ja tie izkļūs laukā dzīvi, viņu motivācija bija skaidra. Vitorija pauda vismazāko dedzību, un Lengdons viņas acīs bija saskatījis piesardzību, kas, protams, liecināja par sievietes intuīciju.

Tagad jau par vēlu, viņš domāja, kopā ar Vitoriju joņojot pakaļ pārējiem. Mēs esam saistīti.

Vitorija cieta klusu, taču Lengdons zināja, ka abi kavējas pie vienas un tās pašas domas. Ar deviņām minūtēm būs par maz, lai aizbēgtu no Vatikāna, ja kambarkungs maldās.

Skrienot garām mauzolejiem, Lengdons juta, ka viņa kājās ielīst nogurums, un pārsteigts konstatēja, ka grupiņa drāžas augšup pa vienmērīgu nogāzi. Izskaidrojums, kas atausa prātā, satricināja viņu līdz sirds dziļumiem. Reljefs zem viņa kājām bija no Kristus laikiem. Viņš skrēja augšup pa sākotnējo Vatikāna pakalnu! Lengdons bija dzirdējis Vatikāna pētniekus apgalvojam, ka Svētā Pētera kapavieta atrodas netālu no Vatikāna pakalna virsotnes un allaž brīnījies, kā gan viņi to zina. Tagad viņš saprata. Tas sasodītais kalns joprojām te stāv!

Lengdonam šķita, ka viņš skrien caur vēstures lappusēm. Kaut kur priekšā bija Svētā Pētera kapavieta - pati galvenā kristiešu relikvija. Grūti iedomāties, ka īsto kapu savulaik bija iezīmējusi tikai pieticīga svētnīca. Tie laiki bija pagājuši. Vēstij par Svētā Pētera diženumu vēršoties plašumā, ap veco svētnīcu bija saceltas jaunas, un tagad godinājums stiepās četrsimt četrdesmit pēdu augstumā līdz pat Mikelandželo radītā kupola virsotnei; tā smaile bija novietota tieši virs sākotnējās apbedījuma vietas, ar collas daļiņas nobīdi.

Viņi kāpa augstāk pa līkumainajām ejām. Lengdons ieskatījās pulkstenī. Astoņas minūtes. Viņam ienāca prātā, vai abi ar Vitoriju drīz nepievienosies šeit dusošajiem aizgājējiem uz visiem laikiem.

- Uzmanīgi! - aiz muguras iebļāvās Gliks. - Odžu alas!

Lengdons ieraudzīja tās laikus. Taku izraibināja nelielas bedrītes. Viņš pārlēca tām pāri.

Ari Vitorija lēca, tik tikko netrāpīdama ar kāju bedrītēs. Viņas sejā bija satraukums.

-    Odžu alas?

-    Drīzāk jau uzkodu alas, - Lengdons pārlaboja. - Tici man, tev labāk nezināt. - Viņš nupat bija atskārtis, ka šīs bedrītes ir ziedojumu caurulītes. Agrīnie kristieši ticēja miesas augšāmcelšanās brīnumam, tāpēc pa šīm alām burtiskā nozīmē "mieloja mirušos", lejot pienu un medu kapenēs zem grīdas.

Kambarkungam zuda spēki.

Viņš brāzās uz priekšu, un kājas rada sparu pienākumā pret Dievu un cilvēci. Tūlīt jau būsim klāt. Kambarkungs cieta neizturamas sāpes. Prāts spēj sagādāt krietni lielākas mokas nekā miesa. Viņš jutās noguris. Viņš zināja, ka dārgā laika ir maz.

-    Es izglābšu Tavu baznīcu, Kungs. Es zvēru.

Lai gan BBC kameras starmetis meta gaismas kūli no mugurpuses, un tas kambarkungu priecēja, viņš nesa eļļas lampiņu augstu paceltu. Es esmu bāka tumsā. Es esmu gaisma. Viegli uzliesmojošā eļļa skrējiena laikā šļakstījās, un kambarkungs uz mirkli iedomājās, ka tā var izlīt un viņu apdedzināt. Taču šajā vakarā viņa miesa jau bija svilināta.

Tuvojoties pakalna virsotnei, viņš bija noplūdis sviedriem un tik tikko spēja vilkt dvašu. Taču, uzkāpis pakalna korē, kambarkungs jutās kā no jauna piedzimis. Viņš uzstreipuļoja uz plakanā zemes gabaliņa, kur tik daudz reižu bija stāvējis, šeit taka bija galā. Nekropole pēkšņi beidzās pie zemes sienas. Neliels uzraksts vēstīja: Mausoleum S.

La tomba di San Pietro.M

Viņa acu priekšā sienā vidukļa augstumā bija atvērums. Nemanīja nekādas apzeltītas plāksnītes. Neietaurējās fanfaras. Tikai parasts caurums sienā, kur nelielā grotā glabājās necils pus- sabrucis sarkofāgs. Kambarkungs iemeta skatienu grotā un gurdi pasmaidīja. Viņš dzirdēja, kā aiz muguras pakalnā uzrāpjas pārējie. Viņš nolika eļļas lampiņu zemē, nometās ceļos un iegrima lūgšanā.

Paldies, Dievs! Tūlīt viss būs galā.

Stāvot laukumā kopā ar pārsteigtajiem kardināliem, Mortati lūkojās televizora ekrānā, vērodams drāmas norisi kapenēs zem baznīcas. Viņš vairs nesaprata, kam dcēt. Vai dešām visa pasaule nupat kļuvusi par liecinieci tam, ko viņš bija redzējis? Vai Dievs no tiesas uzrunājis kambarkungu? Vai antiviela patiesi būs uz Svētā Pētera…

-   Skatieties! - Pūli pāršalca elsas.

-   Tur! - Piepeši visi kā viens rādīja uz ekrānu. - Brīnums!

Mortati pacēla acis. Kameras uzņemtais attēls bija ļodzīgs,

taču pietiekami skaidrs. Skats bija neaizmirstams.

Filmēts no aizmugures, kambarkungs bija nometies ceļos lūgšanā uz zemes grīdas. Viņam priekšā bija redzams rupji cirsts caurums sienā. Dobumā starp senu akmeņu šķembām stāvēja terako- tas sarkofāgs. Kaut ari Mortati šo zārku bija redzējis tikai reizi mūžā, viņam nebija ne mazāko šaubu, kas tajā guldīts.

San Pietro.

Mortati nebija tik naivs, lai iedomātos, ka prieka un apbrīnas saucienus, kas šajā brīdī atskanēja pūlī, izraisīja iespēja savām acīm uzlūkot vienu no kristietības svētākajām relikvijām. Ne jau Svētā Pētera kapa dēļ ļaudis patlaban metās ceļos, spontāni lūdzot un slavējot Dievu. Tam cēlonis bija priekšmets, kas atradās uz šā zārka.

Antivielas cilindrs. Tas stāvēja uz šķirsta… kur tas bija atradies visu dienu… slēpjoties nekropoles tumsā. Gluds. Nepielūdzams. Nāvējošs. Kambarkunga atklāsme nebija maldīga.

Mortati izbrīnījies lūkojās uz caurspīdīgo cilindru. Šķidruma lodīte joprojām lidinājās tās vidū. Grotā zibsnīja sarkana gaisma, indikatoram skaitot pēdējās piecas sava mūža minūtes.

Turpat apbedījuma vietā dažu collu atstatumā, novietota pret cilindru, atradās šveiciešu gvardes bezvadu drošības kamera, kas visu dienu bija pārraidījusi attēlu.

Mortati pārmeta krustu, nešaubīgi zinādams, ka tik baismu ainu viņa acis ne reizi vēl nav skatījušas. Mirkli vēlāk viņš aptvēra, ka situācija kļūst neparedzama.

Kambarkungs piecēlās kājās. Viņš pagrāba antivielas cilindru un apsviedās pret grupiņu. Viņa skatiens bija koncentrēts.

Viņš paspraucās pārējiem garām un devās lejup uz nekropoli, skriedams no kalna pa to pašu ceļu, pa kuru bija ieradies.

Kadrā bija redzama Vitorijas Vētras šausmās sasdngusl seja.

-    Kur jūs ejat? Kambarkungs! Jūs taču teicāt…

-   Stiprinieties ticībā! - viņš skriedams atsaucās.

Vitorija apmetās pret Lengdonu.

-    Ko lai mēs darām?

Roberts Lengdons pūlējās apstādināt kambarkungu, taču Šar- trāns jau nostājās viņam ceļā, acīmredzot uzticēdamies kambarkunga pārliecībai.

Šķita, ka BBC kamera filmē no atrakciju vilcieniņa vagona, kas līkumo un virpuļo. Tomēr acumirklīgie apjukuma un šausmu pilnie kadri liecināja ko citu. Kambarkunga pavadoņu pulciņš caur pustumsu klupšus krišus steidzās atpakaļ uz ieeju nekropolē.

Stāvot laukumā, Mortad paspruka baiļpilnas elsas.

-    Viņš grasās to nest šurp, augšā?

Televīzijā visos pasaules nostūros bija redzams impozantais kambarkunga stāvs, kas jau steidzās augšā pa nogāzi, ārā no nekropoles, turot sev priekšā antivielu.

-   Šonakt neviens vairs nemirs!

Bet kambarkungs maldījās.

121

Kambarkungs iznira pa Svētā Pētera katedrāles durvīm vienpadsmitos un piecdesmit sešās minūtēs. Viņš izstreipuļoja žilbinošajā starmešu gaismā, izstiepis roku ar antivielu gluži kā ziedojumu Dievam. Ar sūrstošajām acīm kambarkungs saskatīja savu puskailo un savainoto stāvu plašsaziņas līdzekļu ekrānos visā laukumā. No pūļa Svētā Pētera laukumā atskanēja tāds rēciens, kādu kambarkungs vēl ne reizi nebija piedzīvojis, - raudas, kliedzieni, monotona skandēšana, lūgšanas… reizē bijība un šausmas.

Atpestī mūs no ļauna, viņš čukstēja.

Kambarkungs juta, ka absolūti zaudējis spēkus pēc aizbēgšanas no nekropoles. Tas gandrīz bija beidzies ar neveiksmi. Ro- bērts Lengdons un Vitorija Vētra bija gribējuši viņu apturēt un iemest cilindru atpakaļ grotā, un glābties, bēgot ārā no pazemes. Aklie nejēgas!

Ar baisu skaidrību kambarkungs aptvēra, ka jebkurā citā naktī viņš tādā sprintā nebūtu uzvarējis. Tomēr šovakar Dievs atkal bija stāvējis viņam klāt. Robertu Lengdonu, kas teju, teju bija aizkavējis kambarkungu, satvēra Šartrāns, kā allaž uzticēdamies un pakļaudamies kambarkunga prasībai pēc ticības. Reporderi, protams, bija pārāk aizgrābti un staipīja līdzi pārāk daudz aparatūras, lai iejauktos.

Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi.

Kambarkungs jau dzirdēja pārējo soļus sev aiz muguras… ekrānos redzēja tos tuvojamies. Sakopojis pēdējās dziskā spēka paliekas, viņš pacēla andvielas cilindru augstu virs galvas. Izriezis krūtis, lai izaicinoši demonstrētu iededzināto "Uluminati" zīmi, viņš traucās lejā pa kāpnēm.

Bija atlicis tikai viens beidzamais darbs.

Ar dievpalīgu, viņš domās iesaucās. Ar dievpalīgu!

Četras minūtes…

Lengdons apžilba, kad izbrāzās ārā no katedrāles. Acu tīklenes no jauna apdullināja starmešu gaisma. Viss, ko viņš spēja saskatīt, bija tumšs kambarkunga siluets, kurš viņam pa priekšu steidzās lejā pa kāpnēm. Uz mirkli, tāda kā nimba apvīts, kambarkungs izskatījās gluži kā mūslaiku dievība - sutana bija aptinusies viņam ap vidu kā līķauts un ķermenis - ienaidnieka rokām izrētots un savainots. Tomēr viņš bija izturējis. Kambarkungs, stalti izslējies, skrēja, saukdams, lai pasaule stiprinās ticībā, un nesdams baiso masu iznīcināšanas ieroci arvien tuvāk ļaudīm.

Lengdons traucās lejā pa kāpnēm viņam pakaļ. Ko viņš dara? Viņa dēļ visi aizies bojā!

-   Sātana darbiem, - kambarkungs kliedza, - nav vietas Dieva namā! - Viņš metās uz pārbiedētā pūļa pusi.

-   Tēvs! - Lengdons kliedza viņam nopakaļ. - Tur nedrīkst!

-    Pacel acis uz debesīm! Mēs aizmirstam pacelt skatienu uz debesīm!

Šajā brīdī Lengdons apjēdza, kurp dodas kambarkungs. Kaut ari spilgtās gaismas dēļ glābiņu nevarēja redzēt, viņš aptvēra, ka tas atrodas deši virs galvas.

Zvaigžņu piebārstītās Itālijas debesis. Bēgšanas maršruts.

Tieši pretī stāvēja helikopters, kuru kambarkungs bija izsaucis, lai tas aizvestu viņu uz slimnīcu, - pilots jau sēdēja savā krēslā, un lāpstiņas dūcot rotēja neitrālajā ātrumā. Manot kambarkungu skrienam tā virzienā, Lengdons juta pēkšņu atvieglojumu.

Domas uzbrāzās kā straume…

Vispirms viņš iztēlojās plašo, atklāto Vidusjūras klajumu. Cik tālu tas ir? Piecas jūdzes? Desmit? Viņš zināja, ka Fjumičīno pludmale atrodas tikai septiņu minūšu brauciena attālumā, ja dodas ceļā ar vilcienu. Turpretī ar helikopteru, kas lido ar ātrumu divsimt jūdžu stundā, bez pieturām… ļa vien viņi paspētu aizvest cilindru pietiekami tālu atklātā jūrā un tur to izmest… Iespējami arī citi varianti, viņš atskārta, juzdamies kā bezsvara stāvoklī. La Cava Romanal Marmora akmeņlauztuves pilsētas ziemeļos atradās nepilnu trīs jūdžu attālumā. Cik tās bija plašas? Divas kvadrātjūdzes? Tās katrā ziņā ir pamestas. Ja nosviestu cilindru tur…

-   Visiem atkāpties! - kambarkungs kliedza. Elpa rāva krūds vai pušu. - Atkāpieties! Nekavējoties! - Šveiciešu gvardi, kas bija ielenkuši helikopteru, stāvēja pavērtām mutēm. Kambarkungs tuvojās. - Atkāpties! - priesteris rēca.

Gvardi atvirzījās.

Visa pasaule pamirusi to vēroja. Kambarkungs apskrēja apkārt helikopteram, nostājās pie pilota durdņām un atrāva tās vaļā.

-   Ārā, dēls! Ātri!

Gvards izlēca.

Kambarkungs palūkojās uz augsto kabīnes sēdekli un saprata, ka šādā pārgurumā spēs uzvilkt sevi augšā tikai ar abām rokām. Viņš pagriezās pret pilotu, kas trīcēja līdzās, un iegrūda cilindru viņam rokās.

-    Paturi! Kad iekāpšu, padosi man.

Rausdamies kabīnē, kambarkungs dzirdēja, ka Roberts Leng- dons, pieskrienot pie lidaparāta, kaut ko kliedz. Nu tu saproti, kambarkungs nodomāja. Nu tevī ir ticība.

Kambarkungs ierāpās kabīnē, pagrozīja dažas pazīstamas sviras un tad pagriezās atpakaļ, lai paņemtu cilindru.

Taču gvards, kuram viņš cilindru bija iedevis, stāvēja tukšām rokām.

-   To paņēma viņš! - gvards sauca.

Kambarkungam sažņaudzās sirds.

-Kas?

Gvards rādīja.

-    Viņš!

Roberts Lengdons bija pārsteigts, cik smags ir cilindrs. Viņš aizskrēja helikopteram otrā pusē un ielēca aizmugures nodalījumā, kur pirms dažām stundām bija sēdējis kopā ar Vi toriju. Atstājis durvis vaļā, viņš piesprādzējās. Tad uzsauca kambarkungam, kas sēdēja priekšējā sēdeklī:

-    Lidojam, tēvs!

Kambarkungs pagrieza galvu pret Lengdonu. No viņa sejas bija atplūdušas asinis.

-    Ko jūs darāt?

-Jūs lidosiet! Es metīšu! - Lengdons atkliedza. - Laika nav daudz! Celiet gaisā to svētīto helikopteru!

Kambarkungs mirkli izskatījās kā pārakmeņojies. Starmešu gaisma, kas lauzās pilota kabīnē, padziļināja grumbas viņa sejā.

-    Es varu to paveikt viens, - viņš čukstēja. - lr paredzēts, ka es to paveikšu viens.

Lengdons neklausījās. Celiet gaisā! Viņš dzirdēja sevi bļaujam. Nekavējieties! Es eju jums palīgā! Lengdons palūkojās lejup uz cilindru, un, ieraugot ciparus, viņam elpa sasdnga kaklā.

-   Trīs minūtes, tēvs! Trīs!

Skaitlis šķita izraujam kambarkungu no apstulbuma. Viņš nevilcinoties pievērsās vadības svirām. Ar griezīgu rēkoņu helikopters pacēlās gaisā.

Lengdons cauri putekļu vērpetei redzēja Vitoriju skrienam uz helikoptera pusi. Viņu acis sastapās, un tad sieviete izgaisa skatienam kā krītošs akmens.

122

Pa atvērtajām durvīm helikopterā ar apdullinošu spēku triecās dzinēju rēcieni un vēja aukas. Lengdons iespiedās krēslā, pārvarot gravitācijas spiedienu, un kambarkungs virzīja lidaparātu aizvien straujāk augšā. Svētā Pētera laukuma spozme izplūda un saruka, līdz pārvērtās neskaidrā, ovālā mirdzumā, kas staroja pilsētas uguņu jūrā.

Antiviela Lengdonam rokās šķita smaga kā kuģis. Viņš satvēra to stingrāk. Delnas bija slidenas no sviedriem un asinīm. Antivielas lodīte sprostā gausi laidelējās, pulsējošā gaismas diodes pulksteņa gaismā sarkani zibsnījot.

- Divas minūtes! - Lengdons iebļāvās, prātodams, kur kambarkungs iecerējis nomest cilindru.

Pilsētas ugunis lejā pletās visos virzienos. Rietumos Lengdons ieraudzīja tālumā zaigojošo Vidusjūras krasta līniju - izrobotu, luminiscentu robežu, aiz kuras pletās nebeidzams klajums. Izskatījās, ka jūra ir tālāk, nekā Lengdons bija paredzējis. Spoži apgaismotā piekraste skaudri atgādināja, ka sprādziens pat tālu jūrā var izraisīt lielu postu. Lengdons nebija apsvēris, kādu efektu radītu desmit kilotonnu eksplozijas izraisīts cunami vilnis, kas triektos pret krastu.

Kad Lengdons pagriezās un palūkojās taisni uz priekšu caur pilota kabīnes logu, cerības viņā auga. Tieši pretī naktī vīdēja viļņainās Romas apkaimes pakalnu aprises. Pakalni bija kā nosēti ar gaismiņām - bagāto villas -, taču aptuveni jūdzi uz ziemeļiem tie grima tumsā. Ugunis nemirdzēja - tur bija tikai milzīgs melns caurums. Tukšums.

Karjeri, Lengdons iedomājās. La Cava Romana!

Saspringti veroties uz tumšo zemes gabalu, Lengdons saprata, ka tas ir pietiekami plašs. Tas šķita arī visai tuvu. Daudz tuvāk nekā okeāns. Viņā uzbangoja patīkams satraukums. Skaidrs kā diena, deši tur kambarkungs iecerējis aizvest antivielu! Helikopters bija pavērsts tajā virzienā! Akmeņlauztuves! Tomēr dīvaini - par spīti tam, ka dzinēji rēca vēl skaļāk un helikopters šķēla gaisu, Lengdons ievēroja, ka akmeņlauztuves netuvojas. Viņš satraukts pameta skadenu pa sāndurvīm, lai orientētos, un saviļņojumu aizskaloja panikas vilnis. Lejā, tūkstošiem pēdu zemāk, mirguļoja plašsaziņas līdzekļu starmešu gaisma Svētā Pētera laukumā.

Mēs joprojām atrodamies virs Vatikāna!

-   Kambarkungs! - Lengdons rīstījās. - Dodieties uz priekšu! Mēs esam pietiekami augstu! Mums jādodas uz priekšu! Mēs taču nevaram mest cilindru uz Vatikāna!

Kambarkungs neatbildēja. Izskatījās, ka viņš koncentrējies uz lidaparāta vadīšanu.

-    Mums atlikušas mazāk nekā divas minūtes! - Lengdons sauca, paceldams cilindru. - Es tās redzu! La Cava Romana! Dažas jūdzes uz ziemeļiem! Mums nav…

-   Nē, - kambarkungs attrauca. - Tas ir pārāk bīstami. Piedodiet! - Helikopters rāvās augstāk debesīs, un kambarkungs pagriezies sērīgi uzsmaidīja Lengdonam. - Žēl, ka tik neatlaidīgi gribējāt lidot man līdzi, draugs. Jūs esat nesis vislielāko upuri.

Lengdons lūkojās kambarkunga nogurušajās acīs un piepeši saprata. Asinis sasala ledū.

-   Bet… jābūt taču kādam citam ceļam!

-   Augšup, - kambarkungs atbildēja rezignētā balsī. - Tas ir vienīgais pareizais virziens.

Lengdona smadzenes to atteicās saprast. Viņš bija pavisam pārpratis kambarkunga nolūku. Paceliet acis pret debesīm!

Debesis. Lengdons nu aptvēra, ka viņš tiešā nozīmē dodas uz debesīm. Kambarkungs nebija iecerējis nomest antivielu. Viņš gluži vienkārši pūlējās to aizvest no Vatikāna pilsētas tik tālu, cik vien cilvēka spēkos ir iespējams.

Šis bija ceļojums vienā virzienā.

123

Stāvēdama Svētā Pētera laukumā, Vitorija Vētra lūkojās augšup. Helikopters bija pārvērties punktiņā, un starmešu gaisma to vairs neaizsniedza. Rotoru dārdi bija pārtapuši attālā dūkoņā. Šķita, ka visa pasaule pavērsusi skatienu augšup, klusās gaidās atgāzusi galvu un raugās debesīs… visām tautām, visām ticībām… visām sirdīm pukstot vienā ritmā.

Vitorijā emocijas virpuļoja kā viesuļvētra. Kad helikopters izgaisa skatienam, viņa atsauca atmiņā, kā Roberta seja bija cēlusies aizvien augstāk. Ko gan viņš domāja? Vai viņš nesaprata?

Televīzijas kameras vērās tumsā un gaidīja. Ļaudis lūkojās debesīs, vienoti un klusi skaitīdami pēdējos mirkļus. Ekrānos zibsnīja viena un tā pati rāmā aina… Romas debesis, ko apgaismoja spožas zvaigznes. Vitorija juta, ka acīs sariešas asaras.

Viņai aiz muguras uz stāvās marmora nogāzes arī simt sešdesmit viens kardināls klusējot lūkojās augšup. Daži bija salikuši rokas lūgšanā. Lielākā daļa stāvēja nekustīgi kā pienagloti. Viens otrs šņukstēja. Sekundes tikšķēja.

Visā pasaulē mājās, bāros, birojos, lidostās, slimnīcās dvēseles saliedējās, kļūdamas par šo notikumu aculieciniecēm. Vīrieši un sievietes sadevās rokās. Vecāki apskāva bērnus. Laiks apstājās, ļaudis gaidās sastinga.

Nežēlīgā skaļumā sāka dimdēt Svētā Pētera katedrāles zvani.

Vitorija ļāva asarām vaļu.

Tad… visas pasaules acu priekšā… laiks aizskrēja.

Iestājās nāves klusums. Tas šausmināja visvairāk.

Augstu virs Vatikāna debesīs uzmirdzēja gaišs punktiņš kniepadatas galviņas lielumā. Uz nieka acumirkli bija dzimis jauns debesu ķermenis… gaismas punktiņš, tik tīrs un balts, kāds vien redzēts.

Tad tas notika.

Uzliesmojums. Punktiņš izpletās, it kā barojoties pats no sevis, un žilbinoši baltā, plašā virpulī izšķetinājās pa debesīm. Tas neaptveramā ātrumā šāvās uz visām pusēm, badīgi notiesājot tumsu. Gaismas mutulis auga, kļūdams aizvien spožāks, gluži kā negausīgs zvērs, kas gatavs aprīt visu debesjumu. Aizvien straujāk un straujāk virpulis traucās lejup.

Tūkstošiem apžilbinātu cilvēku visi kā viens ieelsās, aizklādami acis ar rokām un iekliegdamies izmisīgās bailēs.

Gaisma ar rūkoņu izplatījās uz visām pusēm, līdz norisinājās kas neiedomājams. It kā paklausot Dieva pavēlei, liesmojošais vilnis atdūrās pret neredzamu sienu. It kā eksplozīvais spēks kaut kādā veidā būtu iesprostots gigantiskā stikla lodē. Gaisma ņirbēdama atkāpās, un šķita, ka tā veikusi iepriekš noteiktu attālumu un sasniegusi robežu. Tajā mirklī virs Romas staroja klusa, rimta gaisma. Nakts bija pārvērtusies dienā.

Tad uzbrāzās viesulis.

Ar pērkona grāvienam līdzīgu troksni no debesīm gāzās triecienvilnis. Tas uzbruka pūlim kā elles dusmas, sadrebinot Vatikāna granīta pamatus, izsitot elpu no krūtīm un vienu otru piespiežot sagrīļoties. Atbalss riņķoja pa kolonādi, tai sekoja pēkšņa silta gaisa straume. Caur laukumu ar aizkapa gaudām izbrāzās vējš, svilpodams gar kolonnām un atdurdamies pret sienām. Virs galvām vērpās putekļi, un ļaudis saspiedās ciešāk… pastardienas liecinieki.

Tad, tikpat strauji kā uzradies, triecienvilnis ierāvās sevī, sa- rukdams līdz sīkam gaismas punkdņam, no kāda bija cēlies.

124

Vēl nekad tāds pūlis nebija stāvējis tik klusu.

Sejas Svētā Pētera laukumā cita pēc cita novērsās no satum- sušajām debesīm. Ikviens kavējās domās, apcerēdams brīnumu. Starmešu gaismas kūļi tika pagriezti uz zemi, it kā paužot pietāri krēslai, kas nolaidās pār pūli. Uz mirkli likās, ka visa pasaule, kā norunājusi, noliec galvu.

Kardināls Mortati nometās ceļos lūgšanā, un pārējie kardināli viņam piebiedrojās. Šveiciešu gvardi nolaida savas āvas un stāvēja kā pamiruši. Neviens neierunājās. Neviens nepakustējās.

Sirdīs trīsēja spontānas emocijas. Sēras. Bailes. Izbrīns. Ticība. Un šausmpilna bijība pret jauno un neaptveramo spēku, ko tikko bija skatījuši.

Vitorija Vētra drebēdama stāvēja katedrāles plašo kāpņu lejas- galā. Viņa aizvēra acis. Izjūtām, kas šalca asinīs, kā attāls zvans cauri dimdēja viens vienīgs vārds. Tuvs. Vārds, kas izraisīja skaudras sāpes. Vitorija to atvairīja, tomēr vārds atbalsojās. Viņa nespēs to pārciest. Sāpes bija pārāk lielas. Vitorija centās pievērsties tām pašām domām, kas virmoja apkārtējo prātos… neaptveramais antivielas spēks… Vatikāna izpestīšana… kambarkungs… drosmīga rīcība… brīnumi… pašaizliedzība. Un tomēr vārds atbalsojās… dzeļošas vientulības pilns.

Roberts.

Viņš bija ieradies pēc Vitorijas Svētā Eņģeļa pilī.

Viņš bija Vitoriju izglābis.

Un tagad viņu bija iznīcinājis Vitorijas radītais ierocis.

Skaitīdams lūgšanu, kardināls Mortati prātoja, vai arī viņš, tāpat kā kambarkungs, izdzirdēs Dieva balsi. Vai cilvēkam jātic brīnumiem, lai tos piedzīvotu? Mortati bija mūsdienīgs cilvēks ar senu ticību. Brīnumiem viņa ticībā nebija nekādas nozīmes. Bez šaubām, viņa reliģija vēstīja par brīnumiem… par asiņojošām delnām, augšāmcelšanos no miroņiem, iespiedumiem līķautos… Un tomēr Mortati ar savu racionālo prātu vienmēr šos nostāstus bija uzskatījis par mīta sastāvdaļu. Tie bija cilvēka lielākās vājības - vajadzības pēc pierādījuma - rezultāts. Brīnumi nebija nekas cits kā vien leģendas, kurām mēs ticam, jo vēlamies, lai tās būtu patiesas.

Un tomēr…

Vai es esmu tik laikmetīgs, ka nespēju pieņemt to, ko manas acis nupat skatījušas? Tas taču bija brīnums - vai tad ne? Jā! Dievs, iečukstējis dažus vārdus kambarkungam ausī, bija iejaucies un izglābis šo baznīcu. Kāpēc tad bija tik grūti noticēt? Ja Dievs būtu sēdējis, rokas klēpī salicis, - ko tas liecinātu par Dievu? To, ka Visvarenajam šis notikums nerūp? To, ka nebija Viņa spēkos darīt tam galu? Vienīgā iespējamā atbilde bija brīnums.

Godbijīgi nometies ceļos, Mortati aizlūdza par kambarkunga dvēseli. Viņš izsacīja pateicību jaunajam kambarkungam, kurš savos jauneklīgajos gados bija atvēris vecā vīra acis neapgāžamas ticības brīnumam.

Tomēr Mortati pat sapņos nerādījās, kā viņa ticība pēc neilga brīža tiks pārbaudīta…

Klusumu Svētā Pētera laukumā pārtrauca tāda kā ņirboņa. Tā pārauga murmināšanā. Un tad - auros. Piepeši ļaužu tūkstoši iesaucās vienā balsī:

-   Skatieties! Skatieties!

Mortati atvēra acis un pavērsās pret pūli. Visi rādīja ar pirkstiem uz Svētā Pētera katedrāles fasādi. Sejas bija baltas kā sniegs. Vairāki nokrita uz ceļiem. Citi noģība. Vēl citi sabruka nevaldāmās raudās.

-   Skatieties! Skatieties!

Mortati neizpratnē pagriezās. Ļaudis rādīja uz katedrāles augstāko posmu, jumta terasi, no kurienes uz pūli nolūkojās milzīgas Kristus un viņa apustuļu statujas.

Jēzum labajā pusē, izpletis rokas pār pasauli… stāvēja kambarkungs Karlo Ventreska.

125

Roberts Lengdons vairs nekrita.

Viņu vairs nemāca šausmas. Arī sāpju nebija. Nebija pat garām skrienoša vēja sacelta trokšņa. Tikai klusas vilnīšu čalas, it kā viņš būtu omulīgi aizsnaudies pludmalē.

Paradoksāli, bet Lengdons apzinājās, ka tā ir nāve. Viņš jutās iepriecināts. Lengdons ļāva plūstošajam stingumam pārņemt ķermeni. Lengdons ļāva tam sevi nest, kur vien tas vēlējās tecēt. Sāpes un bailes bija nomērdētas, un viņš ne par kādu naudu nepieļaus, lai tās atgriežas. Pēdējās skaidrās atmiņas bija par notikumiem, kādi varētu risināties tikai ellē.

Ņem mani līdzi! Lūdzu…

Taču viļņu šļaksti, kas ieaijāja Lengdonu svētlaimīgā mierā, vienlaikus aicināja viņu atpakaļ. Tie centās viņu uzjundīt no sapņa. Nē! lūidiet mani vaļā! Lengdons nevēlējās, ka viņu uzmodina. Viņš manīja, ka ap robežu, kur beidzas svētlaime, pulcējas dēmoni, kas dauzās un pūlas sašķaidīt viņa labsajūtu druskās. Mutuļoja miglaini tēli. Kliedza balsis. Kulstījās vējš. Lūdzu, nē! Jo vairāk viņš pretojās šim ārprātam, jo tas iedecās viņā dziļāk.

Un tad viņam bez žēlastības nupat notikušo lika izdzīvot vēlreiz…

Helikopters cēlās galvu reibinošā augstumā. Lengdons bija iesprostots. Pa atvērtajām durvīm ar katru aizritējušo sekundi Romas ugunis izskatījās aizvien mazākas. Izdzīvošanas insdnkts pavēlēja viņam jau tagad izmest cilindru pār bortu. Lengdons zināja, ka nepilnu divdesmit sekunžu laikā cilindrs nolidos pusjūdzi. Taču tas kritīs uz cilvēkiem pārpilnu pilsētu.

Augstāk! Augstāk!

Lengdons gudroja, cik augstu viņi jau pacēlušies. Viņam bija zināms, ka mazās propelleru lidmašīnas lido aptuveni četru jūdžu augstumā. Katrā ziņā helikopters ir pacēlies vismaz daļu šā augstuma. Divu jūdžu augstumā? Trīs? Izredzes vēl bija. Ja viņi precīzi aplēstu kritienu un izmestu cilindru pareizā augstumā, tas nolidotu tikai daļu ceļa un uzsprāgtu drošā attālumā gan no zemes, gan no helikoptera. Lengdons palūkojās uz pilsētu, kas pletās zem viņiem.

- Un ja nu jūsu aprēķini nav precīzi? - kambarkungs ievaicājās.

Lengdons pārsteigts pagriezās. Kambarkungs nebija uzmetis viņam skatienu, tātad acīmredzot nolasījis viņa domas spokainajā atspīdumā priekšējā stiklā. Savādi, bet kambarkungs bija novērsies no vadības pults. Viņš pat neturēja rokas uz droseles. Tātad helikopters lidoja autopilota režīmā, kas noregulēts uz pacelšanos augšup. Kambarkungs pasniedzās pie kabīnes griestiem, pagrābstījās gar kabeļu korpusu un izmakšķerēja atslēgu, kas, citu acīm neredzama, bija turējusies, piestiprināta ar līmlenti.

Lengdons mulsi vēroja kambarkungu. Tas veicīgi atslēdza starp sēdekļiem iestiprinātu metāla kasti. Viņš izvilka kaut kādu palielu melnu neilona somu un izklāja to blakus uz sēdekļa. Leng- dona domas joņoja. Kambarkunga kustības bija aukstasinīgas, it kā viņš būtu radis risinājumu.

-   Pasniedziet man cilindru, - sacīja kambarkungs rāmā balsī.

Lengdons vairs nesaprata, kas notiek. Viņš iegrūda cilindru

kambarkungam rokās.

-   Deviņdesmit sekundes!

Tas, ko kambarkungs izdarīja ar andvielu, Lengdonu apstulbināja. Uzmanīgi turēdams cilindru rokās, kambarkungs ievietoja to metāla kastē. Tad viņš aizvēra smago vāku un aizslēdza to ar atslēgu.

-   Ko jūs darāt? - Lengdons iekliedzās.

-    Vedu mūs tālāk no kārdināšanas. - Kambarkungs izsvieda atslēgu pa atvērto logu.

Atslēga aizvirpuļoja tumsā, un Lengdonam šķita, ka viņa dvēsele krīt tai līdzi.

Tad kambarkungs paņēma neilona somu, ieslidināja rokas starp lencēm, aizsprādzēja stiprinājumu uz vēdera un sakārtoja nastu uz muguras kā mugursomu. To paveicis, viņš pagriezās pret Robertu Lengdonu, kas sēdēja kā pārakmeņojies.

-    Piedodiet! - kambarkungs sacīja. - Tā tam nevajadzēja notikt. - Tad viņš atvēra durvis un izmetās ārā, tumsā.

Atmiņas svilināja Lengdona prātu, kas slīga pusnemaņā, un tām līdzi modās sāpes. īstas sāpes. Fiziskas sāpes. Smeldzošas un dedzinošas sāpes. Lengdons lūdzās, lai nebūtība dara tām galu, taču, ūdens čalošanai pieņemoties spēkā, apziņā sāka zibsnīt citas ainas. Viņa elle tikai nupat bija sākusies. Acu priekšā plaik- snīja fragmenti. Izkaisīti absolūtas panikas kadri. Viņš bija pusceļā starp nāvi un murgiem un lūdza atpestīšanu, taču tēli prātā kļuva aizvien skaidrāki.

Antivielas cilindrs bija ieslēgts un nesasniedzams. Tas neatlaidīgi skaitīja sekundes, un helikopters tikmēr šāvās augšup. Piecdesmit sekundes. Augstāk. Augstāk. Lengdons mežonīgi svaidījās kabīnē, pūloties aptvert to, ko nupat bija redzējis. Četrdesmit piecas sekundes. Viņš rakņājās zem sēdekļiem, meklēdams vēl vienu izpletni. Četrdesmit sekundes. Otra izpletņa nebija! Jābūt vēl kādai iespējai! Trīsdesmit piecas sekundes. Viņš pieskrēja pie atvērtajām helikoptera durvīm un stāvēja trakojošā vējā, raudzīdamies uz Romas ugunīm zem kājām. Trīsdesmit divas sekundes.

Un tad viņš izdarīja izvēli.

Nedcamu izvēli.

Roberts Lengdons izlēca pa durvīm bez izpletņa. Nakts aprija viņa strauji krītošo ķermeni, un helikopters uzšāvās augstu virs viņa. Rotoru troksnis izgaisa apdullinošajās brīvā kritiena brāzmās.

Gāzdamies lejup, Roberts Lengdons sajuta to, ko nebija piedzīvojis kopš dienām, kad nodarbojās ar tramplīnlēkšanu, - nepielūdzamo zemes pievilkšanas spēku kritiena laikā. Jo straujāk viņš krita, jo spēcīgāk zeme viņu pievilka. Tomēr šoreiz Lengdons nelēca baseinā no piecdesmit pēdu augsta tramplīna. Viņš krita no tūkstošiem pēdu augstuma pilsētā - nebeidzamā asfalta un betona jūklī.

Kaut kur vēja un izmisuma straumē no viņpasaules Lengdons dzirdēja Kolera balsi… vārdus, ko tas bija izrunājis šorīt, stāvot pie CERN brīvā kritiena caurules. Viens kzmdrātjards kavēkļa palēnina ķermeņa kritienu par aptuveni divdesmit procentiem. Divdesmit procenti, kā Lengdons nupat bija atskārtis, nebija ne tuvu pietiekami, lai cilvēks izdzīvotu šādā kritienā. Tomēr, drīzāk aiz šausmām, nevis cerību spārnots, viņš žņaudzīja rokās vienīgo priekšmetu, ko bija pagrābis no helikoptera. Dīvaina piemiņas lieta, taču šis priekšmets uz mirkli bija modinājis cerības.

Helikoptera aizmugurē bija mētājies priekšējā stikla brezenta pārsegs. Ieliekts četrstūris - aptuveni četri reiz divi jardi, milzīgs, cieši pieguļošs palags… nemākulīgākais izpletņa atdarinājums, kāds vien iedomājams. Tam nebija nekādu lenšu, vienīgi abos galos elastīgas auklas cilpas, kuras aizāķēja aiz stikla izliekuma. Lengdons bija to pagrābis, izslidinājis rokas caur cilpām, sakļāvis sev aiz muguras un izlēcis tukšumā.

Viņa beidzamais dižais jauneklīga izaicinājuma varoņdarbs.

Pēc šā mirkļa - nekādu ilūziju par dzīvi.

Lengdons krita kā akmens. Ar kājām pa priekšu. Rokas paceltas. Plaukstas ieķērušās cilpās. Brezents plandījās virs galvas kā sēne. Vējš mežonīgā ātrumā brāzās garām.

Kad viņš bija tuvāk zemei, kaut kur virs galvas atskanēja dobjš sprādziens. Tas šķita tālāks, nekā viņš bija gaidījis. Gandrīz tajā pašā mirklī viņš juta triecienvilni. Lengdonam šķita, ka no plaušām tiek izsūkta elpa. Gaiss visapkārt pēkšņi sasila. Viņš no visa spēka centās palikt pie samaņas. No augšas uzbrāzās karstuma siena. Brezenta virspuse sāka gruzdēt… taču izturēja.

Lengdons gāzās lejup, juzdams visapkārt bangojošo gaismas plīvuru, - kā sērfotājs, kas mēģina aizmukt no tūkstoš pēdu augsta viļņa. Tad piepeši tveice izzuda, un viņš iekrita tumšā vēsumā.

Uz mirkli Lengdonā iemājoja cerība. Tomēr brīdi vēlāk tā izplēnēja gluži kā svelmes vilnis, kas izzuda virs galvas. Kaut arī pārgurušās rokas pauda, ka brezents tomēr palēnina kritienu, vējš vēl aizvien brāzās pretī apstulbinošā ātrumā. Lengdonam nebija šaubu, ka viņš joprojām krīt pārāk ātri un, atsitoties pret zemi, neizdzīvos. Atsitoties pret zemi, viņa ķermenis tiks sadragāts.

Caur smadzenēm kūņojās matemātiski skaitļi, taču viņš nespēja aptvert to nozīmi. Viens kvadrātjards kavēkļa… ātruma samazinājums - divdesmit procentu. Lengdons spēja izskaitļot vienīgi to, ka brezenta pārsegs virs galvas ir pietiekami liels, lai palēninātu ātrumu vairāk nekā par divdesmit procentiem. Tomēr, par nelaimi, vējš, kas švīkstēja gar sāniem, liecināja, ka ar brezentu būs par maz. Lengdons vēl arvien gāzās pārāk strauji… ietriecoties betonā, viņam nebija cerību izdzīvot.

Lejā uz visām pusēm stiepās Romas ugunis. Pilsēta izskatījās kā milzīgs zvaigžņu pieliets debesjums, kurā Lengdons krita. Nevainojamo zvaigžņu klajumu izbojāja tikai tumša sloksne, kas sadalīja pilsētu divās daļās, - plata, akla lente, kas vijās caur uguņu punktiņiem kā resna čūska. Lengdons raudzījās lejup uz līkumojošo melno strēmeli.

Pēkšņi viņu no jauna kā negaidīts paisuma vilnis pārņēma cerība.

Ar gandrīz maniakālu enerģiju Lengdons spēcīgi parāva lejup labo roku un līdz ar to savu pārsegu. Brezents skaļi noplan- dīja un sasvērās uz labo pusi, uz mazākās pretestības pusi. Lengdons juta, ka slīd sāniski. Viņš pavilka vēlreiz, šoreiz spēcīgāk, neliekoties ne zinis par sāpošo plaukstu. Brezents stīvi padevās, un Lengdons juta, kā ķermenis slīd uz sāniem. Ne daudz. Bet mazliet! Viņš vēlreiz palūkojās lejup uz līkločiem izrisušo melno čūsku. Tā atradās pa labi, taču Lengdons vēl aizvien bija samērā augstu. Vai viņš nogaidījis pārāk ilgi? Lengdons vilka no visa spēka un daļēji pieņēma, ka viss ir Dieva rokās. Viņš nenogurstoši koncentrējās uz platāko čūskas posmu un… pirmo reizi mūžā lūdzās, lai nodek brīnums.

Pārējais norisinājās kā miglā.

Augšup uzbrāzās tumsa… pamodās tramplīnlēkšanā izstrādātie refleksi… instinktīvi saspringa mugura un kāju pirkstgali nostiepās kā tarāns… plaušas piepildījās ar gaisu, lai aizsargātu svarīgākos orgānus… un visbeidzot… prieks, ka līkumainā Tibra satrakojusies… tās ūdeņi ir putojoši un gaisīgi… un trīsreiz mīkstāki nekā stāvošs ūdens.

Tad trieciens… un nakts.

Ļaudis, kas stāvēja pie ūdens, vērodami gaismas lodi debesis, iztraucēja skaļš plandoša brezenta troksnis. Debesis virs Romas šovakar bija pārpilnas aizraujošiem skatiem… helikopters, kas šāvās taisni debesīs, grandioza eksplozija un tagad šis dīvainais objekts, kurš bija iezvēlies putainajos Tibras ūdeņos, tieši pie saliņas Isola Tiberina krastiem.

Kopš laikiem, kad salu izmantoja par karantīnas vietu slimajiem Romas mēra laikā 1656. gadā, tika uzskatīts, ka tai piemīt mistiskas dziedinošas īpašības. Šā iemesla pēc salā vēlāk uzbūvēja Romas slimnīcu "Tiberina".

Ķermeni izvilka krastā, un atklājās, ka tas ir pamatīgi sadauzīts. Vīrietim bija sataustāms vārgs pulss - apbrīnojami, viņiem likās. Cilvēki prātoja, vai sirdij darboties nav palīdzējusi Isola Tiberina teiksmainās dziedinātājas slava. Pēc dažām minūtēm, kad vīrietis ieklepojās un pamazām atguva samaņu, ļaudis atzina, ka salai visticamāk tiešām piemīt maģiskas īpašības.

126

Kardināls Mortati apzinājās, ka nevienā valodā nav rodami vārdi, kas būtu sakāmi brīdi, kad viņi vēroja šo mistēriju. Klusums, kas iestājās Svētā Pētera laukumā, kad ļaudis ieraudzīja vīziju, šķita skaļāks par jebkuru eņģeļu kora dziedājumu.

Lūkodamies augšup uz kambarkungu Ventresku, Mortati nesaprata, kam dcēt - sirdij vai prātam. Vīzija šķita īsta, taustāma. Un tomēr… kā gan tas varēja būt? Ikviens taču bija redzējis, ka kambarkungs iekāpj helikopterā. Visi bija kļuvuši par lieciniekiem gaismas lodei debesīs. Un tagad kaut kādā neaptveramā veidā kambarkungs stāvēja uz jumta terases. Vai viņu atgādājuši eņģeļi? Vai Dieva roka viņu iemiesojusi citā?

Tas nav iespējams…

Mortad sirds nevēlējās neko vairāk kā vien ticēt, tomēr prāts sauca pēc izskaidrojuma. Viņam visapkārt kardināli lūkojās augšup, aiz brīnumiem sastinguši, un nepārprotami skatīja to pašu, ko viņš.

Tas bija kambarkungs. Par to šaubu nebija. Tomēr viņš nez kāpēc izskatījās citāds. Dievišķs. It kā būtu šķīstīts. Gars? Cilvēks? Baltā miesa mirdzēja starmešu gaismā ar nemateriālu gaisīgumu.

Laukumā atskanēja raudas, sajūsmas saucieni, spontāni aplausi. Mūķeņu bariņš nokrita uz ceļgaliem un vaimanāja saetas65 . Pūlis gluži vai pulsēja. Piepeši viss laukums sāka skandēt kambarkunga vārdu. Kardināli - dažiem pāri sejai stīdzēja asaras - pievienojās. Mortad palūkojās sev visapkārt un centās izprast. Vai tas no tiesas notiek?

Kambarkungs Karlo Ventreska stāvēja uz Svētā Pētera katedrāles jumta terases un lūkojās lejup uz ļaužu masām, kas raudzījās viņā. Tas ir nomods vai sapnis? Viņš jutās pārvērties, kā no citas pasaules. Ventreska prātoja, vai tā ir viņa miesa vai tikai gars, kas no debesīm nolaidies pār maigajiem, aptumšotajiem Vadkāna pil- sētvalsts dārziem… kā kluss eņģelis noslīdzis tukšā zālienā; šā eņģeļa melno izpletni no ļaužu acīm sargāja Svētā Pētera katedrāles augstā ēna. Viņš prātoja, vai tā ir viņa miesa vai gars, kam bija pieticis spēka uzrausties pa senajām Medaljonu kāpnēm uz jumta terasi, kur viņš patlaban stāvēja.

Kambarkungs jutās gaisīgs kā rēgs.

Kaut ari ļaudis lejā skandēja viņa vārdu, kambarkungs zināja, ka ne jau viņu sveic ar ovācijām. Cilvēki līksmoja, impulsīva prieka pārņemti, tāda paša prieka pārņemti, ko viņš izjuta ik dienas, kavējoties domās par Visvareno. Viņi bija pieredzējuši to, ko ikviens no sākta gala bija ilgojies piedzīvot… apliecinājumu… pierādījumu Radītāja varai.

Kambarkungs visu mūžu bija lūdzies, lai šāds brīdis pienāktu, un tomēr pat viņš nespēja aptvert, ka Dievs ir atradis veidu, kā to paust. Ventreska alka visu priekšā izsaukdes: Jūsu Dievs ir dzīvs Dievs! Skatiet brīnumus sev visapkārt!

Viņš kādu laiku sastindzis stāvēja, tomēr juta vairāk, nekā jebkad agrāk bija jutis. Aizkustināts viņš beidzot nolieca galvu un atkāpās no dzegas.

Palicis viens, kambarkungs nometās ceļos uz jumta un iegrima lūgsnā.

127

Ainas miglojās Lengdonam visapkārt, te uzplūstot, te atplūstot. Kājas smeldza, un šķita, ka ķermenim pārbraukts pāri ar kravas automašīnu. Viņš gulēja uz sāniem zemē. Nāsīs iesitās žultij līdzīga dvaka. Viņš joprojām dzirdēja nemitīgo viļņu skalošanos. Tā vairs neizklausījās mierpilna. Ausis uztvēra vēl citas skaņas - cilvēku balsis visapkārt. Viņš manīja baltus, izplūdušus stāvus. Kāpēc visiem mugurā ir balts tērps? Lengdons nosprieda, ka viņš atrodas vai nu trakonamā, vai debesīs. Sajuds dedzināšanu kaklā, Lengdons nosprieda, ka debesis tās tomēr nav.

- Viņš vairs nevemj, - kāds vīrietis teica itāliski. - Pagrieziet viņu! - Balss bija stingra un profesionāla.

Lengdons juta, ka rokas lēni apveļ viņu uz muguras. Galva reiba. Viņš centās piecelties sēdus, taču tika maigi atstumts atpakaļ. Viņš padevās. Tad Lengdons juta, ka viņam izrakņā kabatas un izņem to saturu.

Viņš atkal ieslīga nemaņā.

Ārsts Džakobuss nebija ticīgs cilvēks; medicīnas zinātne no viņa jau labi sen bija izravējusi ticību. Un tomēr šāvakara notikumi Vatikānā bija pārbaudījums viņa loģikai. Cilvēki krīt no debesīm?

Džakobuss pataustīja pulsu apbružātajam vīrietim, ko viņi pirms brīža bija izvilkuši no Tibras. Ārsts nosprieda, ka Dievs ar savām rokām nogādājis šo cilvēku drošībā. Trieciens, ko izraisīja atsišanās pret ūdens virsmu, bija iesviedis upuri bezsamaņā. Ja Džakobuss ar savu nodaļu nebūtu stāvējis krastā, vērodams brīnumus debesīs, krītošā dvēsele netiktu pamanīta un noslīktu.

-   Ē Americano, - ierunājās māsiņa, izpētot vīrieša maku pēc tam, kad nelaimīgais bija izvilkts uz cietzemes.

Amerikānis? Romieši nereti jokoja, ka amerikāņi pavisam pārplūdinājuši Romu un hamburgeri drīz kļūs par oficiālo itāliešu nacionālo ēdienu. Bet amerikāņi, kas krīt no debesīm? Džakobuss ie- spīdināja vīrietim acīs lukturīti, pārbaudīdams acu zīlītes.

-   Kungs? Jūs mani dzirdat? Vai jūs zināt, kur atrodaties?

Vīrietis no jauna bija ieslīdzis bezsamaņā. Par to nebija jābrīnās. Pēc Džakobusa veiktās elpināšanas no mutes mutē vīrietis bija izvēmis daudz ūdens.

-   Roberts Lengdons, - sacīja māsiņa, lasot vīrieša autovadītāja apliecību.

Piestātnē sapulcējusies grupiņa apstājās kā zemē iemieta.

-   Nevar būt! - Džakobuss iesaucās. Robertu Lengdonu nupat rādīja televīzijā - tas amerikāņu profesors, kurš palīdzēja Vatikānam. Džakobuss pirms dažām minūtēm bija redzējis, ka misters Lengdons iekāpj helikopterā Svētā Pētera laukumā un paceļas jūdzēm augstu gaisā. Džakobuss kopā ar pārējiem bija izskrējis ārā piestātnē, lai novērotu antivielas sprādzienu - milzīgu gaismas lodi, kādu neviens agrāk nebija redzējis. Kā gan šis var būt tas pats cilvēks?

-    Tas ir viņš! - medicīnas māsa iesaucās, atglaužot vīrieša samirkušos matus. - Un es pazīstu viņa tvīda žaketi!

Pēkšņi pie slimnīcas durvīm atskanēja klaigas. Tā bija kāda no pacientēm, kas spiedza un plosījās, cilādama savu portatīvo radio pret debesīm un slavēdama Dievu. Noskaidrojās, ka kambarkungs Ventreska brīnumainā kārtā uzradies uz Vatikāna jumta.

Ārsts Džakobuss nosprieda, ka pēc maiņas beigām ap pulksten astoņiem viņš taisnā ceļā dosies uz baznīcu.

Gaisma virs Lengdona galvas spīdēja spoži un sterili. Viņš bija uzlikts uz kaut kāda apskates galda. Oža uztvēra dīvainu ķimikāliju smaku. Kāds viņam nupat bija iešļircinājis. Viņš bija izģērbts.

Čigāni katrā ziņā tie nav, viņš izlēma pusnemaņas murgos. Varbūt citplanētieši? Jā, par tādiem gadījumiem viņš bija dzirdējis. Par laimi, šīs būtnes viņam nedarīs pāri. Viņiem no Roberta bija vajadzīgi tikai…

-   Nekad mūžā! - Lengdons uzšāvās sēdus, acīm atsprāgstot vaļā.

-   Mieru! - viens no radījumiem ieaurojās, turēdams viņu ciet. Uz krūšu plāksnītes tam bija rakstīts "Ārsts Džakobuss". Viņš izskatījās apbrīnojami līdzīgs cilvēciskai būtnei.

-   Man… likās… - Lengdons stomījās.

-   Mieru, mister Lengdon! Jūs esat slimnīcā.

Migla pamazām izklīda. Lengdons juta atvieglojumu. Viņš necieta slimnīcas, taču tās katrā ziņā bija labākas par citplanētie- šiem, kas nolēmuši savākt viņa sēkliniekus.

-   Es esmu ārsts Džakobuss, - sacīja vīrietis un izstāstīja, kas noticis. - Jums ir ārkārtīgi veicies, ka esat palicis dzīvs.

Lengdons nemaz tik laimīgs nejutās. Viņš ar pūlēm spēja noticēt tam, ko atcerējās… helikopters… kambarkungs. Smeldza visas maliņas. Kāds pasniedza ūdeni, un viņš izskaloja muti. Uz plaukstas uzlika jaunu pārsēju.

-   Kur ir manas drēbes? - Lengdons vaicāja. Viņš bija ietērpts vienreizējas lietošanas virsvalkā.

Kāda medicīnas māsa norādīja uz pilošu, sagraizītu haki bikšu un tvīda kaudzīti uz galdiņa.

-    Drēbes bija izmirkušas. Mums nācās tās pārgriezt, lai dabūtu nost.

Lengdons palūkojās uz savu sagraizīto skotu tvīda žaketi un saviebās.

-   Jums kabatā bija dažas salvetes, - māsiņa piebilda.

Tajā brīdī Lengdons ieraudzīja pie žaketes oderes pielipušas pergamenta driskas. Lapa no Galileja "Diagrammas". Pēdējā kopija uz zemeslodes dkko bija izšķīdusi. Viņš bija pārāk nejūtīgs, lai saprastu, kā reaģēt. Lengdons vienīgi blenza.

-   Jūsu personiskās mantas mēs izglābām. - Viņa turēja rokās plastmasas maisiņu. - Maku, videokameru un pildspalvu. Es apžāvēju kameru, cik vien labi pratu.

-   Man nav videokameras.

Māsiņa sarauca pieri un pacēla maisiņu augstāk. Lengdons uzmeta maisiņam skatienu. Tajā blakus makam un pildspalvai atradās miniatūra "Sony RUVI" videokamera. Viņš to tagad atminējās. To viņam bija pasniedzis Kolers, lūdzot nodot plašsaziņas līdzekļiem.

-   Mēs to atradām jūsu kabatā. Manuprāt, jums tomēr būs jāpērk jauna. - Māsiņa attaisīja divas collas plato ekrāniņu. - Skatu displejs ir saplaisājis. - Tad viņa atplauka. - Skaņa gan vēl darbojas. Vismaz mazliet. - Viņa pielika ierīci pie auss. - Atskaņo vienu un to pašu. - Māsiņa brīdi klausījās un tad saviebās, pasniedzot kameru Lengdonam. - Šķiet, divi vīrieši strīdas.

Samulsušais Lengdons paņēma kameru un pielika to pie auss. Balsis bija nazālas un metāliskas, taču vārdus varēja saprast. Viena tuvu. Otra tālāk. Lengdons pazina tās abas.

Sēdēdams ar papīra apģērbu mugurā, Lengdons pārsteigts klausījās sarunu. Kaut arī viņš neredzēja, kas tur notiek, izdzirdēdams satriecošo sarunas iznākumu, Lengdons bija laimīgs, ka vizuālā informācija viņam aiztaupīta.

Ak dievs!

Ieraksts sākās no jauna. Lengdons nolaida videokameru un sēdēja, stindzinoša apjukuma pārņemts. Andviela… helikopters… Lengdona prātam bija jāsāk darboties.

Bet tas nozīmē…

Viņam atkal nāca vēmiens. Velnišķīga apstulbuma un niknuma sagrābts, Lengdons notrausās no galda un nostājās uz trīcošajām kājām.

-   Mister Lengdon! - ārsts iesaucās, pūlēdamies viņu aizturēt.

-    Man vajadzīgas drēbes! - Lengdons pieprasīja, juzdams, ka uz tērpa neapsegtās muguras velk caurvējš.

-    Bet jums jāatpūšas!

-    Es izrakstos no slimnīcas. Šajā pašā mirkli. Man vajadzīgas drēbes.

-   Bet, kungs, jums…

-   Tūlīt pat!

Ārsts un māsiņa pārmija mulsus skadenus.

-    Mums nav drēbju, - ārsts atbildēja. - Rīt kāds draugs varētu jums atgādāt.

Lengdons pacietīgi ievilka elpu un nomērīja ārstu ar ska- denu.

-    Džakobus, es pēc brīža iziešu pa durvīm. Man vajadzīgas drēbes. Es dodos uz Vatikānu. Vatikānā nav pieņemts ierasties ar pliku pakaļu. Vai es skaidri izsakos?

Ārsts Džakobuss nokrekšķinājās.

-   Atnesiet viņam kaut ko mugurā velkamu!

Kad Lengdons izkliboja no slimnīcas "Tiberina", viņš jutās kā pāraudzis skauts. Viņam mugurā bija zils sanitāra kombinezons ar rāvējslēdzēju priekšā, izgreznots ar auduma emblēmām, kas acīmredzot apzīmēja viņa daudzās kvalifikācijas.

Sieviete, kas viņu pavadīja, bija korpulenta un valkāja līdzīgu tērpu. Ārsts bija apliecinājis Lengdonam, ka viņa to nogādās Vatikānā rekordīsā laikā.

-    Molto traffico, - ierunājās Lengdons, atgādinādams, ka Vatikāna apkārtne pārpildīta ar automašīnām un ļaužu pūļiem.

Nelikās, ka sievieti tas uztrauktu. Viņa lepni norādīja uz vienu no savām emblēmām.

-    Sono conducente di ambulanza.

-    Ambulanza? - Tad gan viss bija skaidrs. Lengdonam brauciens neatliekamās palīdzības automašīnā nemaz nenāktu par ļaunu.

Sieviete pieveda viņu pie mājas sienas. Uz platformas virs ūdens bija ierīkota cementa piebūve, un tur stāvēja viņas transporta līdzeklis. To ieraudzījis, Lengdons apstājās kā zemē iemiets. Tas bija pavecs mediķu helikopters. Uz korpusa vīdēja uzraksts "Aero- Ambulanza".

Viņš nokāra galvu.

Sieviete smaidīja. - Lidot uz Vatikānu. Varēt ātri.

128

Konklāvs, verdot pacilātībā un degsmē, ieplūda atpakaļ Siksta kapelā. Savukārt Mortati jutās tik apjucis, ka šis apjukums, pēc viņa domām, varētu pacelt gaisā un aiznest labi tālu. Viņš ticēja senajiem Svēto Rakstu brīnumiem, un tomēr tas, ko Mortati bija skatījis savām acīm, viņam nebija izprotams. Visu mūžu, septiņdesmit deviņus gadus, cītīgi ticējis, Mortati apzinājās, ka šiem notikumiem vajadzētu viņā iekvēlināt dievbijīgu eksaltāciju… dedzīgu un dzīvu ticību. Un tomēr viņš juta vienīgi spokainu nemieru, kas pastiprinājās. Kaut kas nebija kārtībā.

-   Sinjor Mortad! - iesaucās kāds šveiciešu gvards, skriedams pa gaiteni. - Mēs uzkāpām uz jumta, kā jūs lūdzāt. Kambarkungs ir… no tniesas un asinīm1 . Dzīvs cilvēks. Viņš nav gars! Kambarkungs ir tāds, kādu mēs viņu pazinām!

-   Vai viņš jūs uzrunāja?

-   Viņš nometies ceļos klusā lūgšanā! Mēs baidāmies viņu aizskart.

-   Nododiet… ka viņa kardināli gaida, - Mortad aizsmakušā balsī teica.

-    Sinjor, tā kā viņš nudien ir cilvēks… - Gvards saminsti- nājās.

-   Jā, un tad?

-   Krūtis… viņam apdegušas. Vai mums pārsiet apdegumus? Viņš katrā ziņā cieš sāpes.

Mortati apsvēra dzirdēto. Kamēr vien kardināls bija kalpojis baznīcai, nekas viņu nebija sagatavojis šādiem apstākļiem.

-   Tā kā tas ir cilvēks, pakalpojiet viņam kā cilvēkam. Apmazgājiet viņu. Pārsieniet vātis. Ietērpiet jaunā kārtā. Mēs gaidām viņu ierodamies Siksta kapelā.

Gvards aizjoņoja.

Mortati devās uz kapelu. Pārējie kardināli tur jau gaidīja. Iedams pa koridoru, viņš pamanīja Vitoriju Vētru sakņupušu vienu pašu uz soliņa lielo kāpņu lejasgalā. Mortati saskatīja viņas zaudējuma sāpes un vientulību un vēlējās pieiet viņai klāt, taču apzinājās, ka tas jāatliek uz vēlāku laiku. Viņam bija jāpaveic darbs… lai gan kardinālam nebija ne jausmas, kāds darbs viņam būs jāpaveic.

Mortati iegāja kapelā. Tajā valdīja trokšņains saviļņojums. Viņš aizvēra durvis. Lai Dievs man palīdz!

Slimnīcas "Tiberina" dubultrotoru "Aero-Ambulanza" meta lokus aiz Vatikāna pilsētvalsts robežām, un Lengdons sakoda zobus, apzvērēdams pie Dieva, ka šis ir pēdējais lidojums ar helikopteru viņa mūžā.

Pārliecinājis piloti, ka Vatikāna gaisa telpas noteikumi šajā brīdī tā iedzīvotājus uztrauc vismazāk, viņš paskaidroja, kā nepamanītiem pārkļūt pāri sienai un piezemēties Vatikāna helikopteru nosēšanās laukumā.

-    Grazie, - Lengdons novilka un, juzdams sāpes, nokāpa zemē. Pilote pameta viņam gaisa skūpstu, un lidaparāts pacēlās gaisā, nozūdot naktī.

Lengdons nopūtās, cenšoties noskaidrot prātu un apsvērt, ko grasās darīt. Ar videokameru rokā viņš iekāpa tajā pašā golfa mašīnā, kurā bija braucis pirms vairākām stundām. Tā nebija uzlādēta, un akumulatora indikators rādīja, ka tas drīz būs tukšs. Lengdons brauca, neieslēdzis priekšējos lukturus, lai taupītu enerģiju-

Turklāt labak, lai neviens neredz viņu tuvojamies.

Kardināls Mortati kā apreibis stāvēja pie Siksta kapelas ga- lasienas un vēroja kņadu, kas valdīja acu priekšā.

-    Tas bija brīnums! - sauca kāds kardināls. - Dieva darbs!

-   Jā! - pārējie atsaucās. - Dievs darījis mums zināmu savu gribu!

-    Kambarkungs kļūs par mūsu pāvestu! - sacīja vēl kāds. - Viņš gan nav kardināls, taču Dievs ir sūtījis brīnumainu zīmi!

-   Jā, - cits piekrita. - Konklāva likumi ir cilvēku likumi. Mēs savā priekšā redzējām Dieva gribu. Es aicinu nekavējoties sākt balsošanu!

-    Balsošanu? - Mortati noprasīja, nākdams tuvāk. - Ja nemaldos, tas ir mans pienākums.

Visi pagriezās.

Mortati juta, ka apmulsušie kardināli viņu nopēta. Skatieni šķita rezervēti, itin kā svētie tēvi būtu apvainojušies par šādu sa- valdlgumu. Mortati ilgojās, kaut viņa sirds ari būtu iesilusi, lai ļautos šai brīnumainajai līksmībai, ko redzēja sejās sev visapkārt. Taču tā nebija. Viņš dvēselē juta neizdibināmas ciešanas… smeldzošu grūtsirdību, ko nespēja izskaidrot. Kardināls bija nozvērējies vadīt šo ceremoniju ar skaidru dvēseli, un savas šaubas viņš gluži vienkārši nespēja atvairīt.

-   Mani draugi, - Mortati ierunājās, pieiedams pie altāra. Viņa balss bija pārvērtusies. - Es pieļauju, ka visu atlikušo mūžu mocīšos, meklējot šajā vakarā pieredzēto notikumu jēgu. Un tomēr jūsu ieteikums, kas saistīts ar kambarkungu… tā nekādā ziņā nevar būt Dieva griba.

Telpā nolaidās klusums.

-   Kā… gan jūs varat to apgalvot? - pēdīgi ieprasījās kāds kardināls. - Kambarkungs izglāba baznīcu. Dievs uzrunāja kambarkungu! Šis cilvēks pārdzīvoja savu nāvi! Kāda zīme mums vēl nepieciešama?

-   Kambarkungs šobrīd nāk pie mums, - Mortati atteica. - Nogaidīsim. Uzklausīsim viņu, pirms sākam balsošanu. Iespējams, tam var būt izskaidrojums.

-   Izskaidrojums?

-    Es, jūsu Lielais Vēlētājs, esmu devis zvērestu turēt cieņā konklāva likumus. Jums, bez šaubām, nav noslēpums, ka saskaņā ar svēto likumu kambarkungam nav tiesību kandidēt uz pāvesta amatu. Viņš nav kardināls. Viņš ir priesteris… kambarkungs. Turklāt vēl ir jautājums par viņa vecuma neatbilstību. - Mortati juta, ka skatieni nocietinās. - Pat tad, ja es vienīgi atļautu balsošanu, es būtībā pieprasītu, lai jūs atbalstāt tāda cilvēka kandidatūru, kam Vatikāna likums aizliedz kandidēt. Tas nozīmētu, ka ikvienam no jums esmu lūdzis lauzt svētu zvērestu.

-   Bet tas, kas šovakar norisinājās, - kāds izstomīja, - stāv pāri mūsu likumiem!

-   Vai patiesi? - Mortati nodimdināja, neapjauzdams, no kurienes rodas šie vārdi. - Vai tā ir Dieva griba, ka mēs atsakāmies no baznīcas likumiem? Vai tā ir Dieva griba, ka mēs palaižam vējā spriestspēju un nododamies neapdomībai?

-   Bet vai tad jūs neredzējāt to, ko redzējām mēs? - cits nikni uzbruka. - Kā gan jūs atļaujades apšaubīt tādu varu?

Mortad ierēcās ar tādu neiecietību, kādu pats nebija gaidījis.

-   Es neapšaubu Dieva varu! Tieši Dievs mums dāvājis saprātu un apdomu! Rīkojoties piesardzīgi, mēs kalpojam Dievam!

129

Netālu no Siksta kapelas majestātiskajām kāpnēm uz soliņa sēdēja bēdu pārņemtā Vitorija. Ieraugot stāvu, kas ienāca pa otras puses durvīm, viņai šķita, ka redz vēl vienu rēgu. Vīrietis bija pārsiets un kliboja, un viņam mugurā bija kaut kāds mediķa tērps.

Vitorija piecēlās kājās… nespēdama dcēt savām acīm.

-    Ro… bert?

Vīrieds neteica ne vārda. Viņš piegāja sievietei klāt un ieskāva viņu savās rokās, tad piekjāva muti pie sievietes lūpām. Skūpsts bija impulsīvs, alkains, pateicības pārpilns.

Vitorija juta acīs saskrienam asaras.

-   Ak, Dievs… paldies Dievam…

Viņš skūpstīja viņu vēlreiz, vēl kaislīgāk, un Vitorija piespiedās viņam klāt, aizmirstoties vīrieša skaujās. Ķermeņi sakļāvās cieši, it kā pazītu viens otru jau gadiem. Pagaisa bailes un sāpes. Viņa aizvēra acis, šajā brīdī juzdamās kā bez svara.

-   Tā ir Dieva griba! - kāds auroja, vārdiem atbalsojoties Siksta kapelā. - Kurš gan vēl būtu izdzīvojis tādā velnišķīgā eksplozijā? Vienīgi izredzētais!

-   Es izdzīvoju, - no kapelas beigām atskanēja balss.

Mortad un kardināli izbrīnījušies pagriezās pret dīvaino stāvu, kas nāca pa centrālo eju.

-   Mister… Lengdon?

Nebildis ne vārda, Lengdons lēni aizgāja līdz kapelas priekšgalam. Kapelā ienāca arī Vitorija Vētra. Aiz viņiem iesteidzās divi gvardi, stumjot ratiņus ar lielu televizoru. Lengdons pagaidīja, kamēr to saslēdz un novieto ar ekrānu pret kardināliem. Tad viņš ar rokas vēzienu mudināja gvardus aiziet ārā. Tie paklausīja un, atstājot telpu, aizslēdza durvis.

Kapelā bija Lengdons, Vitorija un kardināli. Lengdons pievienoja "Sony RUV1" izejas vadu pie televizora. Un nospieda PLAY pogu.

Televizors atdzīvojās.

Kardinālu acu priekšā iegaismojās aina no pāvesta kabineta. Videomateriāls bija nofilmēts neveikli, it kā ar slēpto kameru. Gandrīz ekrāna centrā pustumsā pie kamīna stāvēja kambarkungs. Kaut gan izskatījās, ka Ventreska runā tieši kamerā, ātri vien kļuva skaidrs, ka viņš sarunājas ar kādu citu - to, kurš filmē šo materiālu. Lengdons pastāstīja, ka šo lenti nofilmējis CERN direktors Maksimiliāns Kolers. Tikai pirms stundas Kolers bija slepeni ierakstījis tikšanos ar kambarkungu, izmantojot zem invalīdu ratiņu paroča paslēptu miniatūru videokameru.

Mortati ar kardināliem samulsuši skatījās. Kaut arī saruna jau bija iesākusies, Lengdons nepūlējās to attīt uz sākumu. Acīmredzot tas, ko Lengdons vēlējās kardināliem parādīt, nāks mazliet vēlāk…

-    Leonardo Vētra rakstīja dienasgrāmatu? - sacīja kambarkungs. - Jādomā, ka CERN tās ir labas ziņas. Ja dienasgrāmatā aprakstīti antivielas radīšanas procesi…

-   Nav, - atteica Kolers. - Jūs būsiet atvieglots, uzzinot, ka šie procesi aizgājuši nebūtībā līdz ar Leonardo. Tomēr viņa dienasgrāmatā rakstīts par ko citu. Par jums.

Kambarkungs izskatījās nobažījies.

-    Es nesaprotu.

-    Tajā vēstīts, ka Leonardo pirms mēneša ar kādu ticies. Ar jums.

Kambarkungs pavilcinājās un pavērsa skatienu pret durvīm.

-   Rošērs nedrīkstēja ļaut jums šeit ienākt, iepriekš neapspriežoties ar mani. Kā jūs te iekļuvāt?

-    Rošērs zina patiesību. Es viņam jau agrāk piezvanīju un izklāstīju jūsu darbus.

-    Manus darbus? Lai arī ko esat viņam sastāstījis, Rošērs ir šveiciešu gvards un pārāk uzdcīgs šai baznīcai, lai noticētu žultainam zinātniekam, nevis savam kambarkungam.

-    Īstenībā viņš ir pārāk uzticīgs, lai nenoticētu. Viņš ir tik uzticams, ka, par spīti pierādījumiem, kas liecina, ka viens no viņa gvardiem ir nodevis baznīcu, viņš atsacījās to pieņemt. Viņš visu dienu ar to vien nodarbojās, kā meklēja citu izskaidrojumu.

-   Un jūs viņam tādu sniedzāt?

-   Atklāju padesību. Lai cik briesmīga tā būtu.

-   Ja Rošērs jums noticēja, viņš būtu mani arestējis.

-   Nē. Es viņu no tā atturēju. Apmaiņā pret šo tikšanos es piedāvāju Rošēram savu klusuciešanu.

Kambarkungs palaida ērmotu smiekliņu.

-   Jūs esat nodomājis šantažēt baznīcu ar leģendu, kam neviens nenoticēs?

-    Pēc šantāžas nav nekādas vajadzības. Es dkai gribu dzirdēt padesību no jūsu lūpām. Leonardo Vētra bija mans draugs.

Kambarkungs klusēdams lūkojās Kolerā.

-    Pamēģināsim šādi, - Kolers iesāka. - Apmēram pirms mēneša ar jums sazinājās Leonardo Vētra, lūdzot tūlītēju audienci pie pāvesta, un jūs šo audienci atvēlējāt, jo pāvests dziļi cienīja Leonardo darbu un Leonardo apgalvoja - tas esot steidzami.

Kambarkungs pievērsās ugunij. Viņš neteica ne vārda.

-    Leonardo ieradās Vatikānā lielā slepenībā. Atbraukdams šurp, Vētra lauza meitai doto solījumu - šis fakts viņu ārkārtīgi satrauca, taču, viņaprāt, izvēles nebija. Pētījumi bija noveduši Leonardo nopietnās pretrunās, un viņam bija nepieciešams baznīcas garīgais padoms. Privātas tikšanās laikā viņš paziņoja jums un pāvestam, ka veicis zinātnisku atklājumu ar dziļu reliģisku saistību. Viņš bija pierādījis, ka no fizikas viedokļa Pirmajā Mozus grāmatā aprakstītie notikumi ir iespējami un, izmantojot intensīvu enerģijas avotu - ko Vētra nodēvēja par Dievu -, Radīšanas brīdi var atkārtot.

Klusums.

-   Pāvests bija saviļņots, - Kolers turpināja. - Viņš vēlējās, lai Leonardo par šo atklājumu paziņo publiski. Viņa Svētība uzskatīja, ka tas var mest tiltu starp zinātni un reliģiju - un tas bija viens no pāvesta mūža sapņiem. Tad Leonardo izklāstīja arī šā atklājuma negatīvo pusi - iemeslu, kāpēc bija jālūdz baznīcas padoms. Izskatījās, ka viņa Radīšanas eksperiments, gluži kā paredz jūsu Bībele, bija visu radījis pa pāriem. Pretmetus. Gaismu un tumsu. Vētra konstatēja, ka, radot matēriju, viņš vienlaikus radījis ari antivielu. Vai varu turpināt?

Kambarkungs cieta klusu. Viņš noliecās un pabakstīja ogles.

-   Pēc Leonardo Vētras vizītes, - Kolers atsāka, - jūs ieradāties CERN, lai aplūkotu viņa izgudrojumu. Leonardo dienasgrāmata vēsta, ka jūs pats personiski esat apmeklējis viņa laboratoriju.

Kambarkungs pacēla acis.

-   Pāvests nevarēja braukāt apkārt, nepiesaistot žurnālistu uzmanību, tādēļ nosūtīja jūs, - Kolers turpināja. - Leonardo jūs slepeni izvadāja pa laboratoriju un nodemonstrēja jums antivielas anihilāciju - Lielo sprādzienu, Radīšanas spēku. Viņš jums parādīja arī milzīgo paraugu, ko glabāja slepenā vietā par pierādījumu, ka šis jaunais process spēj lielos daudzumos radīt antivielu. Redzētais jūsos iedvesa bijību. Jūs atgriezāties Vatikānā un ziņojāt pāvestam par redzēto.

Kambarkungs nopūtās.

-   Un kas jums dara raizes? Tas, ka respektēju Leonardo doto solījumu un šovakar pasaules priekšā izliekos, ka par antivielu neko nezinu?

-    Nē! Man raizes dara tas, ka Leonardo Vētra būtībā pierādīja jūsu Dieva eksistenci un jūs likāt viņu noslepkavot.

Kambarkungs beidzot pagriezās - viņa sejā nebija redzams nekas.

Vienīgā skaņa bija uguns sprakstoņa kamīnā.

Pēkšņi kamera noraustījās, un kadrā uzradās Kolera roka. Viņš paliecās uz priekšu, it kā pūloties kaut ko paņemt, kas piestiprināts zem braucamkrēsla. Kad Kolers atliecās atpakaļ, viņš rokā turēja pistoli. Kameras leņķis uzdzina drebuļus… tā lūkojās garām ierocim izstieptajā rokā… tieši uz kambarkungu.

-    Izsūdziet grēkus, tēvs! Tūlīt pat, - Kolers teica.

Kambarkungs izskatījās pārsteigts.

-   Jūs neizkļūsiet no šīs istabas dzīvs.

-    Nāve būs ilgi gaidīts atvieglojums pēc posta, kādu jūsu ticība man uzvēlusi kopš zēna gadiem. - Kolers satvēra pistoli ar abām rokām. - Es jums dāvāju izvēli. Izsūdziet grēkus… vai arī mirsiet tūlīt un tepat.

Kambarkungs uzmeta skatienu durvīm.

-    Ārpusē stāv Rošērs, - Kolers brīdināja. - Arī viņš ir gatavs jūs nonāvēt.

-   Rošērs ir zvērināts aizstāvis…

-    Rošērs mani te ielaida. Bruņotu. Jūsu meli viņam uzdzen riebumu. Jums ir viena vienīga izvēle. Atzīstieties! Man tas jādzird no jūsu mutes.

Kambarkungs vilcinājās.

Kolers uzvilka gaili.

-   Vai jūs patiesi šaubāties, ka es jūs nošaušu?

-    Nav svarīgi, ko es jums atklāšu, - kambarkungs sacīja, - tāds cilvēks kā jūs to nekad nesapratīs.

-   Bet jūs pamēģiniet.

Kambarkungs klusēdams mirkli stāvēja. Rāms, spēcīgs siluets nespodrajā uguns apgaismojumā. Kad viņš ierunājās, balss pauda tādu cienību, kāda vairāk piederētos krāšņam altruisma pārstāstām, nevis grēksūdzei.

-    Jau kopš laika gala, - sacīja kambarkungs, - šī baznīca ir karojusi ar Dieva ienaidniekiem. Dažreiz ar vārdiem. Citkārt ar zobeniem. Un mēs ikreiz esam izdzīvojuši. - Kambarkunga tonis liecināja par pašpaļāvību. - Bet pagātnes dēmoni, - viņš turpināja, - bija uguns un zaimu dēmoni… tie bija ienaidnieki, ar kuriem mēs varējām cīnīties, ienaidnieki, kas sēja bailes. Tomēr sātans ir sīksts. Laikam ritot, viņš atmeta savu velnišķīgo ārieni un izvēlējās jaunu seju… saprāta seju. Nepārprotami gudru, bet tik un tā bezdvēselisku. - Kambarkunga balsī negaidīti iedzalkstījās niknums, gandrīz maniakāla pārvērtība. - Zinu, ko jūs domājat, mister Koler! Kā gan baznīca drīkst nosodīt to, kas jūsu prādem šķiet tik loģisks? Kā gan mēs varam nopulgot to, kas šajos laikos ir jūsu sabiedrības pamats? Ikreiz, kad baznīca paceļ balsi brīdinājumam, jūs bļaujat pretī, saucat mūs par muļķiem. Par paranoiskiem.

Par valdonīgiem! Un tā jūsu ļaunums pieņemas spēkā, paštaisna intelektuālisma plīvurā tīts. Tas izplatās kā vēzis! Ir tehnoloģiju brīnumu svētīts! Jūs ieceļat sevi Dieva kārtā! Jūs saskatāt zinātnē vienīgi to, cik tā ir šķīsta un laba! Zinātne ir nākusi, lai glābtu mūs no slimībām, bada un sāpēm! Palūk, zinātne - jaunais nebeidzamo brīnumu Dievs, visspēcīgs un labvēlīgs! Nebēdājiet par ieročiem un haosu! Aizmirstiet postošo vientulību un bezgalīgās briesmas! Zinātne ir klāt! - Kambarkungs spēra soli tuvāk ierocim. - Bet es esmu redzējis sātana seju… esmu redzējis briesmas…

-    Ko jūs gvelžat? Vētras zinātne pierādīja jūsu Dieva eksistenci! Viņš bija jūsu sabiedrotais!

-   Sabiedrotais? Zinātne un reliģija nedarbojas plecu pie pleca! Mēs, jūs un es, nemeklējam vienu un to pašu Dievu. Kas ir jūsu Dievs? Tas, kurā riņķo protoni, masas un elementārdaļiņu lādiņi? Kādu iedvesmu sniedz jūsu Dievs? Kā jūsu Dievs iesniedzas cilvēka sirdī un atgādina, ka viņš ir atbildīgs kāda augstāka spēka priekšā? Atgādina, ka viņš ir atbildīgs sava līdzcilvēka priekšā! Vētras mērķi bija labdcīgi, bet ačgārni. Viņa darbs nebija reliģiozs, tas bija zaimojošs1 . Cilvēks nedrīkst ielikt Dieva radīto mēģenē un vicināt to pasaulei gar degunu! Tas neslavina Dievu, tas Dievu pazemol - Kambarkungs skrāpēja ar nagiem savu ķermeni, gandrīz vai kliegdams apsēstā balsī.

-    Un tāpēc jūs pavēlējāt Leonardo Vētru nogalināt!

-    Baznīcas labā! Visas cilvēces labā! Kāds ārprāts! Cilvēks nav gatavs turēt rokās Radīšanas spēku. Dievs mēģenē? Šķidruma lodīte, kas spēj pārvērst pīšļos veselu pilsētu? Viņš bija jāaptur! - Kambarkungs piepeši apklusa. Stāvēdams ar muguru pret kamīnu, viņš novērsās no Kolera. Šķita, ka viņš apsver turpmāko rīcību.

Kolers izstiepa roku ar ieroci.

-   Jūs esat izsūdzējis grēkus. Jums nav glābiņa.

Kambarkungs skumji iesmējās.

-   Vai tad jūs nesaprotat? Grēksūdze pati par sevi ir glābiņš. - Viņš paraudzījās uz durvīm. - Cilvēkam, ar kuru ir Dievs, eksistē tādas iespējas, kādas jūs un jums līdzīgie nemūžam neaptvers. - Vēl nepabeidzis teikumu, kambarkungs sagrāba savas sutanas apkakli, ar mežonīgu spēku pārplēsdams to pušu un atklādams kailas krūtis.

Kolers sarāvās, acīmredzami pārsteigts.

-    Ko jūs darāt?

Kambarkungs neatbildēja. Viņš atkāpās pie kamīna un izcēla no kvēlojošām oglēm kādu priekšmetu.

-   Kas tas tāds ir? - Kolers skaļi noprasīja, nenolaizdams ieroci. - Ko jūs darāt?

Kad kambarkungs pagriezās, viņa rokās vīdēja sarkani nokaitēta dzelzs. "Illuminati" rombs. Priestera acis piepeši izskatījās neprātīgas.

-   Man bija padomā to paveikt vienatnē. - Balsī jautās spriedze. - Bet tagad… redzu, ka Dievs paredzējis jūsu klātbūtni, jūs esat mana pestīšana. - Pirms Kolers paspēja reaģēt, kambarkungs aizvēra acis, atlieca muguru un piespieda nokaitēto dzelzi sev pie krūtīm. Nočūkstēja miesa. - Māte Marija! Svētā Dievmāte… Redzi, tavs dēls! - viņš iekliedzās mokās.

Kadrā iemetās Kolers… Viņš neveikli stāvēja, nevaldāmi vicinādams ieroci sev priekšā.

Kambarkungs iekliedzās skaļāk, grīļodamies no sāpēm. Viņš nosvieda dzelzi Kolerām pie kājām un locīdamies sabruka uz grīdas.

Turpmākie notikumi risinājās strauji.

Istabā iebrāzās šveiciešu gvardi, un ekrānā bija redzams pamatīgs juceklis. Atskanēja šāvieni. Kolers saķēra krūtis. Asinīm šķīstot, viņš atsprāga atpakaļ un atkrita braucamkrēslā.

-   Nē! - Rošērs iekliedzās, mēģinot aizkavēt gvardus, kas šāva uz Koleru.

Kambarkungs, joprojām locīdamies uz grīdas, apvēlās uz muguras un mežonīgi bakstīja pirkstu pret Rošēru.

-    "Illuminatus"!

-    Tu, nelieti! - Rošērs kliedza, skriedams viņam klāt. - Tu, svētulīgais nel…

Šartrāns aprāva viņa teikto ar trim lodēm. Rošērs nogāzās uz grīdas.

Tad gvardi pieskrēja pie ievainotā kambarkunga un sapulcējās viņam apkārt. Kamēr tie drūzmējās, videokamera uztvēra apjukušā Roberta Lengdona seju, kas bija notupies un aplūkoja dzelzi. Tad kadrs sāka zvāroties. Kolers bija atguvis samaņu un atkabināja miniatūro videokameru, kas bija piestiprināta zem braucamkrēsla paroča. Viņš sniedza kameru Lengdonam.

- N-nodod… - Kolers elsa. - N-nodod to… žurnālistiem.

Tad ekrāns izdzisa.

130

Kambarkungs juta, ka brīnuma un adrenalīna radītā jūsma sāk izplēnēt. Kad šveiciešu gvardi palīdzēja viņam nokāpt pa iespaidīgajām kāpnēm un pavadīja uz Siksta kapelu, viņš izdzirdēja dziedāšanu Svētā Pētera laukumā un saprata, ka kalns ir sakustināts.

Grazie, Diol

Kambarkungs bija izlūdzies spēku, un Dievs viņam bija to dāvājis. Šaubu brīžos Dievs bija viņu uzrunājis. Tava misija ir svēta, Dievs bija vēstījis. Es tev sniegšu spēku. Pat ar visu Dieva spēku kambarkungs bija juds bailes, apšaubīdams sava ceļa taisnīgumu.

Ja tu to nedarīsi, Dievs bija izaicinājis, KURŠ tad?

Ja tagad ne, KAD tad?

Ja šādi ne, KA tad?

Dievs atgādināja viņam, ka Jēzus izglāba mūs visus… izglāba visus no vienaldzības. Ar diviem darbiem Jēzus bija atvēris viņiem acis. Šausmas un cerība. Krustā sišana un augšāmcelšanās. Viņš bija pārvērds pasauli.

Bet tas bija pirms tūkstoš gadiem. Laiks bija saēdis šo brīnumu. Tas ļaudīm bija izkūpējis no prāta. Tie pievērsās viltus elkiem - tehnoloģiskajām dievībām un prāta brīnumiem. Bet kur paliek sirds brīnumi?

Kambarkungs bieži bija lūdzies, lai Dievs dod padomu, kā cilvēkus piespiest atkal ticēt. Taču Dievs klusēja. Tikai kambarkunga dziļākajā tumsas brīdī Dievs bija ieradies pie viņa. Ak, tās nakts šausmas!

Kambarkungs vēl aizvien skaidri atminējās, kā bija gulējis uz grīdas sadriskātā naktstērpā, plēsdams savu miesu un pūlēdamies attīrīt dvēseli no sāpēm, ko bija radījusi pirms brīža uzzinātā drausmīgā patiesība. Tas nevar būt! Tā viņš bija kliedzis. Un tomēr zināja, ka tā ir. šī maldināšana plosīja viņu kā elles ugunis. Bīskaps, kas bija viņu pieņēmis, vīrs, kas viņam bija gluži kā tēvs, garīdznieks, kuram kambarkungs diendienā bija blakus, līdz tas kļuva par pāvestu… kā izrādījās, bija krāpnieks. Parasts grēcinieks. Melojis pasaulei par savu grēku, nodevīgu līdz pat kaulam, un kambarkungs šaubījās, vai Dievs tam spēs piedot.

-   Tavs zvērests! - kambarkungs bija uzkliedzis pāvestam. - Tu lauzi savu zvērestu Dievam! Tu! Kā tu varēji!

Pāvests bija centies viņam izskaidrot savu rīcību, taču kambarkungs nespēja klausīties. Viņš izskrēja ārā, akli meimurodams pa gaiteni, vemdams, kasīdams ādu, līdz asiņains un vientuļš attapās uz saltās zemes pie Svētā Pētera kapa. Māte Marija, ko man iesākt? Un tajā sāpju un nodevības piesātinātajā brīdī, kad kambarkungs izmisis gulēja nekropolē, lūgdamies, lai Dievs atpestī viņu no šīs neticīgās pasaules, Dievs bija ieradies.

Balss viņa galvā dunēja kā pērkona grāvieni.

-    Vai tu zvērēji kalpot Tam Kungam?

-   Jā! - kambarkungs iesaucās.

-    Vai esi ar mieru mirt sava Dieva labā?

-   Jā! Ņem mani pie sevis!

-    Vai esi ar mieru mirt savas baznīcas labā?

-Jā! Lūdzu, atpestī mani!

-    Vai esi ar mieru mirt… cilvēces labā?

Klusumā, kas sekoja šiem vārdiem, kambarkungs juta sevi krītam bezdibenī. Viņš kūleņodams krita zemāk un zemāk - strauji un nevaldāmi. Kambarkungs zināja atbildi. Viņš allaž to bija zinājis.

-   Jā! - viņš neprātā iekliedzās. - Es esmu ar mieru mirt par cilvēci! Kā tavs dēls, tā arī es par to miršu!

Pagāja stundas, bet kambarkungs vēl aizvien trīcēdams gulēja zemē. Viņš redzēja mātes seju. Dievam attiecībā uz tevi ir diži plāni, viņa sacīja. Kambarkungs grima aizvien dziļāk neprātā. Un tajā brīdī Dievs ierunājās vēlreiz, šoreiz klusēdams. Taču kambarkungs saprata. Atjauno viņu ticību!

Ja es ne… kas tad?

Ja tagad ne… kad tad?

Kad gvardi atbultēja Siksta kapelas durvis, kambarkungs Karlo Ventreska juta dzīslās pulsējam spēku… deši tāpat kā toreiz, kad bija vēl zēns. Dievs bija izredzējis viņu. Jau sen.

Viņa prāts lai notiek.

Kambarkungs jutās kā atdzimis. Šveiciešu gvardi bija pārsējuši viņam krūtis, apmazgājuši viņu un ietērpuši jaunā baltā linu sutanā. Viņam bija iešjircināts morfijs, lai mazinātu apdeguma sāpes. Kambarkungs nožēloja, ka viņam injicēti sāpes remdinoši līdzekļi. Jēzus izturēja sāpes trīs dienas, pirms augšāmcēlās! Kambarkungs juta, kā medikamend vājina viņa maņas…

Iegājis kapelā, kambarkungs nebūt nebija pārsteigts, ieraugot, ka visi kardināli lūkojas viņā ar izbrīnu. Viņi jūt pietāti pret Dievu, viņš sev atgādināja. Ne pret mani, bet pret to, kā Dievs darbojas CAUR mani. Virzoties pa galveno eju, viņš ik sejā redzēja mulsumu. Tomēr katrā sejā, kas slīdēja garām, kambarkungs jauta vēl kaut ko. Kas tas bija? Kambarkungs bija mēģinājis iztēloties, kā viņu šovakar uzņems. Ar prieku? Ar bijību? Viņš centās to izlasīt acīs un neredzēja ne vienu, ne otru.

Tajā brīdī kambarkungs pievērsa skatienu altārim un ieraudzīja Robertu Lengdonu.

131

Kambarkungs Karlo Ventreska apstājās starp soliem Siksta kapelā. Visi kardināli bija sapulcējušies kapelas priekšpusē, un visi skatījās uz viņu. Roberts Lengdons stāvēja altārī blakus televizoram - tajā plaiksnīja viena un tā pati aina, kuru kambarkungs pazina, taču netika gudrs, kā tā šeit nonākusi. Vitorija stāvēja viņam līdzās ar saviebtu seju.

Kambarkungs mirkli aizvēra acis, cerēdams, ka morfijs izraisījis halucinācijas, un, no jauna tās atvēris, viņš ieraudzīs ko citu. Tomēr tā nebija.

Viņi zināja.

Dīvaini, bailes viņš nejuta. Rādi man ceļu, Kungs! Ieliec man mutē vārdus, lai varu tiem izstāstīt Tavu vīziju.

Taču atbildi kambarkungs nedzirdēja.

Kungs, mēs esam mērojuši pārāk garu ceļu, lai tagad ciestu sakāvi.

Klusums.

Viņi neizprot, ko mēs esam paveikuši.

Kambarkungs nezināja, kā balsi dzird savā prātā, taču tās vēstītais bija skaudri vienkāršs.

Un patiesība darīs jūs brīvus…

Un tā tas notika. Kambarkungs Karlo Ventreska, augstu pacēlis galvu, devās uz Siksta kapelas priekšgalu. Viņš virzījās tuvāk kardināliem un redzēja, ka pat sveču izkliedētā gaisma nespēj mīkstināt skatienus, kas urbās viņā. Paskaidro savu rīcību, tie pieprasīja. Pamato šo neprātu. Liec mums saprast, ka mūsu bailes ir maldīgas.

Patiesību, kambarkungs sev atgādināja. Tikai patiesību. Šajās sienās slēpās pārāk daudz noslēpumu… viens tik tumšs, ka bija iedzinis viņu vājprātā. Taču no šā ārprāta bija cēlusies gaisma.

-   ja jums būtu iespēja atdot savu dvēseli, lai glābtu miljonus, - kambarkungs ieminējās, virzoties pa eju uz priekšu, - vai jūs to darītu?

Kardināli lūkojās viņā. Neviens nekustējās. Neviens nerunāja. Aiz sienām laukumā bija dzirdama līksma dziedāšana.

Kambarkungs gāja viņiem tuvāk.

-   Kas ir lielāks grēks? Nonāvēt savu ienaidnieku? Vai sēdēt, rokas klēpī salikušam, kamēr nožņaudz tavu īsto mīlestību? - Svētā Pētera laukumā dzied! Kambarkungs uz bridi apstājās un pievērsa skatienu Siksta kapelas griestiem. No aptumšotās velves lejup lūkojās Mikelandželo Dievs… un Viņš šķita iepriecināts. - Es vairs nespēju ilgāk palikt malā, - kambarkungs turpināja. Ieskatījies sejās, viņš nevienā nemanīja ne mazāko izpratnes ēnu. Vai tad viņi neapjēdz manas rīcības lielo vienkāršību? Vai tad viņi nesaskata tās absolūto nepieciešamību?

Tā bija dk skaidra.

"Illuminati" ordenis. Zinātne un sātans ir viens vesels.

Augšāmcelt senās bailes. Un tad sagraut.

Šausmas un cerība. Modini viņos atkal ticību!

Šajā vakarā "Illuminati" spēkam bija ļauta vaļa no jauna… turklāt ar diženām sekām. Vienaldzība bija izkūpējusi gaisā. Bailes izšāvās caur pasauli kā zibens bulta, saliedējot ļaudis. Un tad Dieva majestātiskums bija pievārējis tumsu.

Es nevarēju stāvēt dīkā!

Iedvesmu bija sūtījis pats Dievs - parādījies kā bāka kambarkunga mokpilnajā naktī. Ak, šī neticīgā pasaule! Kādam jādāvā tai pestīšana. Tev. Kas tad cits to darīs? Tu tiki izglābts kāda mērķa dēļ. Parādi tiem sensenos dēmonus. Atgādini tiem to bailes. Vienaldzība ir nāve. Bez tumsas nav gaismas. Bez ļaunuma nav labā. Liec tiem izvēlēties. Tumsa vai gaisma. Kur ir bailes? Kur ir varoņi? Kad tad, ja ne tagad?

Kambarkungs piegāja klāt kardinālu pulciņam. Viņš jutās kā Mozus, kura priekšā pašķiras sarkanu stolu un cepurīšu jūra, ļaujot iziet cauri. Roberts Lengdons izslēdza televizoru, paņēma Vi- toriju aiz rokas un pameta altāri. Tas, ka Roberts Lengdons bija izdzīvojis, bija vienīgi Dieva griba, kambarkungs par to nešaubījās. Dievs bija izglābis Robertu Lengdonu. Kambarkungs tikai prātoja, kādēļ.

Balss, kas pāršķēla klusumu, piederēja vienīgajai sievietei Sik- sta kapelā.

-   Jūs nogalinājāt manu tēvu, - viņa ierunājās, sperdama soli uz priekšu.

Pagriezies pret Vitoriju Vētru, kambarkungs viņas sejā ieraudzīja skatienu, kuru tā īsti nespēja izprast, - sāpes, jā, bet dusmas? Viņai taču būtu jāapjēdz. Viņas tēva ģenialitāte ražoja nāvi. Šis zinātnieks bija jāaptur. Visas cilvēces dēļ.

-   Viņš darīja Dieva darbu, - Vitorija sacīja.

-    Dieva darbus neveic laboratorijā. Tos veic sirdīs.

-    Mana tēva sirds bija tīra! Un viņa pētījumi pierādīja…

-    Viņa pētījumi kārtējo reizi pierādīja, ka cilvēka prāts progresē straujāk nekā dvēsele! - Kambarkunga balss atskanēja asāk, nekā viņš vēlējās. Viņš klusināja toni. - Ja tik garīgs cilvēks kā jūsu tēvs spēja radīt ieroci, kura darbību mēs šovakar vērojām, iedomājieties, ko ar viņa izstrādāto tehnoloģiju paveiktu parasts cilvēks.

-   Tāds kā jūs?

Kambarkungs ievilka dziļu elpu. Vai tad viņa nesaprata? Cilvēka tikums attīstījās lēnāk nekā viņa zinātne. Garīgajā ziņā cilvēce nebija gatava sevis radītajam spēkam. Mēs nekad neesam radījuši ieroci, ko neesam izmantojuši! Un tomēr viņš zināja, ka antiviela nav nekas - kārtējais ierocis arsenālā, kas strauji papildinājās. Cilvēks jau prata iznīcināt. Cilvēks jau sen bija iemācījies nogalināt. Un viņa mātes asinis lija kā lietus. Leonardo Vētras ģenialitāte bija bīstama arī cita iemesla pēc.

-   Gadsimtiem ilgi baznīca noskatījusies, kā zinātne to gabaliņu pa gabaliņam noārdījusi, - kambarkungs atbildēja. - Atmaskojusi brīnumus. Mācījusi prātus pārvarēt sirdi. Nosodīt reliģiju kā opiju tautai. Tā nopeļ Dievu, saucot to par halucināciju - par maldu pilnu balstu tiem, kas ir pārāk vāji, lai pieņemtu dzīves bezjēdzīgumu. Es nevarēju palikt malā, kad zinātne iecerējusi iegrožot Dieva varu! Pierādījumi, jūs prasāt? Jā, pierādījumi zinātnes nesapratnei! Kas vainas pieņēmumam, ka pastāv kas tāds, ko mēs neizprotam? Dienā, kad zinātne pierādīs Dieva eksistenci laboratorijā, ļaudīm dcība vairs nebūs vajadzīga!

-    Proti, tiem vairs nebūs vajadzīga baznīca, - Vitorija asi teica, ejot viņam klāt. - Šaubas uztur dzīvu jūsu kundzību. Dvēseles pie jums aizved šaubas. Mūsu vajadzība uzzināt, ka dzīvei ir jēga. Cilvēka nedrošība un vajadzība pēc kādas apgaismotas dvēseles, kas apliecina, ka viņš ir lielāka plāna sastāvdaļa. Bet baznīca nav vienīgā apgaismotā dvēsele uz planētas! Mēs katrs meklējam Dievu citādi. No kā jūs baidāties? No tā, ka Dievs parādīs sevi citur, nevis šajās sienās? No tā, ka ļaudis atradīs to savā dzīvē un atstās jūsu antīkos rituālus aizmirstībai? Reliģijas attīstās! Prāti rod atbildes, sirdis pūlas izprast jaunas patiesības. Mans tēvs tās meklēja līdz ar jumsi Uz paralēlas takas! Kāpēc jūs to nespējāt saskatīt? Dievs nav visspēcīga vara, kas nolūkojas no augšas, draudot iemest mūs uguns bedrē, ja mēs nepaklausīsim. Dievs ir enerģija, kas plūst pa mūsu nervu sistēmu sinapsēm un siržu kambariem. Dievs ir visā!

-     Vienīgi zinātnē nav! - kambarkungs atcirta, un viņa acīs bija tikai žēlums. - Zinātne pēc definīcijas ir bezdvēseliska. Šķirta no sirds. Intelekta brīnumi - tādi kā antiviela - ierodas šajā pasaulē bez ētiskuma instrukcijas. Tas jau vien ir bīstami! Bet kad zinātne pielīdzina savus bezdievīgos pūliņus apgaismības takai? Apsolot atbildes uz jautājumiem, kuru jaukums slēpjas apstāklī, ka uz tiem atbilžu nav? - Viņš papurināja galvu. - Nē.

īsu mirkli valdīja klusums. Kambarkungs pēkšņi jutās noguris, dk ilgi izturējis Vitorijas nelokāmo skadenu. Tā tam nebija paredzēts notikt. Vai šis ir Dieva beidzamais pārbaudījums?

Nomācošo klusumu pārtrauca Mortati.

-   Preferiti, - viņš ar šausmām balsī izdvesa. - Badžija un pārējie. Lūdzu, aplieciniet, ka jūs ne…

Kambarkungs pagriezās pret kardinālu, pārsteigts par sāpēm viņa balsī. Mortati jau nu gan vajadzēja saprast. Ziņu virsraksti vai ik dienas vēstīja par zinātnes brīnumiem. Kad pēdējo reizi šāds gods bija ticis reliģijai? Pirms gadsimtiem? Reliģijai bija vajadzīgi brīnumi! Lai atmodinātu dusošo pasauli. Atgrieztu uz taisnās takas. Atjaunotu ticību. Preferiti, visviens, nebija nekādi vadoņi, tie bija reformisti - liberāļi, kas gatavojās uzņemt savās skavās jauno pasauli un atmest vecās tradīcijas! Tā bija vienīgā iespēja. Jauns vadonis. Jauneklīgs. Varens. Trauksmains. Brīnumains. Miruši preferiti kalpoja baznīcai krietni efektīvāk nekā dzīvi. Šausmas un cerība. Ziedot četras dvēseles, lai glābtu miljonus. Pasaules atmiņā viņi paliks uz mūžiem - mocekļi. Baznīca cildinot iekals viņu vārdus akmenī. Cik tūkstoši gājuši bojā Dieva varenības vārdā? Un šie ir tikai četri.

-    Preferiti, - Mortati atkārtoja.

-   Es dalījos viņu sāpēs, - kambarkungs aizstāvējās, norādīdams uz savām krūtīm. - Un es arī mirtu par Dievu, taču mans darbs ir dkai sāpes. Svētā Pētera laukumā dzied ļaudis!

Kambarkungs pamanīja šausmās ieplestās Mortad acis un atkal apmulsa. Vai vainīgs morfijs? Mortati lūkojās viņā, it kā kambarkungs pats ar kailām rokām būtu nogalinājis tos vīrus. Es to paveiktu Dieva labā, nodomāja kambarkungs, tomēr viņš to nebija darījis. Šos darbus pastrādāja liasasins, apmuļķota pagāna dvēsele, iedomādamies, ka strādā "llluminati" labā. Es esmu Jānuss, kambarkungs bija viņam pavēstījis. Es pierādīšu savu varu. Un to viņš bija paveicis. Hasasina naids bija padarījis viņu par Dieva marioneti.

-    Ieklausieties dziedāšanā! - smaidīdams sacīja kambarkungs, juzdamies gandrīz līksms. - Nekas tā neapvieno sirdis kā ļaunuma klātbūtne. Nodedziniet baznīcu, un visa apkaime celsies kājās, sadosies rokās un dziedās protesta himnas, atjaunojot dievnamu. Redziet, kā viņi šovakar pulcējas! Bailes atvedušas tos mājās. Mūsdienu cilvēkiem izkaldiniet mūsdienu dēmonus! Vienaldzība ir mirusi. Parādiet tiem ļaunuma seju - sātanistus, kas lavās mūsu vidū, vada mūsu valdības, mūsu bankas, mūsu skolas, ar savu melīgo zinātni draudot noslaucīt no zemes virsas Dieva namu. Nedkumība iedekusies dziļi. Cilvēkam jābūt modram. Meklējiet labo! Kļūstiet labi!

Kambarkungs apklusa, cerēdams, ka nu viņi ir sapratuši. Brālība "Illumimti" nav augšāmcēlusies. Brālība "llluminati" jau sen ir mirusi. Tikai tās mīts ir dzīvs. Kambarkungs bija atdzīvinājis "llluminati" - kā atgādinājumu. Tie, kas zināja "llluminati" vēsturi, atcerējās tās ļaunos darbus. Tie, kas nezināja, bija par to uzzinājuši un pārsteigti konstatēja, cik akli bijuši. Senie dēmoni bija augšāmcēlušies, lai modinātu vienaldzīgo pasauli.

-    Bet… iededzināšanas instrumenti? - Mortati balss sdnga taisnīgās dusmās.

Kambarkungs neatbildēja. Mortati nevarēja zināt, ka Vatikāns jau pirms vairāk nekā gadsimta bija konfiscējis šos instrumentus. Tie bija droši ieslēgti, nolemti aizmirstībai, putekļiem klāti pāvesta glabātavā - pāvesta privātajā relikviju šķirstā, dziļi Bordžu apartamentos. Tur glabājās priekšmeti, kas, pēc baznīcas domām, bija pārāk bīstami, tāpēc tos bija ļauts skatīt tikai pāvestu acīm.

Kādēļ paslēpts tas, kas rada bailes? Bailes ved cilvēkus pie Dieva!

Glabātavas atslēgu pāvests nodeva pāvestam. Kambarkungs Karlo Ventreska bija pievācis atslēgu un iezadzies iekšā; mīts par telpā glabātajiem priekšmetiem bija pārāk kārdinošs. Četrpadsmit nepublicēto Bībeles grāmatu, apokrifu, oriģinālie manuskripti, trešais Farimas pareģojums - pirmie divi bija piepildījušies, un trešais bija tik šausminošs, ka baznīca atteicās to atklāt. Turklāt kambarkungs bija uzgājis "llluminati" kolekciju - visus noslēpumus, ko baznīca bija atklājusi pēc zinātnieku izraidīšanas no Romas… to nicināmo Apgaismības taku… slīpēto krāpšanu, kuru pastrādājis Vatikāna galvenais mākslinieks Bernīni… kā Eiropas ievērojamie zinātnieki ņirgājās par reliģiju, slepeni pulcējoties Vatikānam piederošajā Svētā Eņģeļa pilī. Krājumā bija arī piecstūraina kaste ar dzelzs spiedogiem, un viens no tiem bija mītiskais "llluminati" rombs. Šo Vatikāna vēstures posmu senči bija uzskatījuši par aizmirstamu. Savukārt kambarkungs nebija ar tiem vienisprātis.

-    Bet antiviela… - Vitorija ieminējās. - Jūs riskējāt nopostīt Vatikānu!

-   Kad Dievs ir tavā pusē, nekāda riska nav, - kambarkungs atbildēja. - Šī bija Viņa lieta.

-   Jūs esat vājprātīgs! - viņa šņāca.

-   Tika izglābd miljoni.

-    Ļaudis gāja bojā\

-    Dvēseles tika glābtas.

-    Pasakiet to manam tēvam un Maksam Kolerām!

-   CERN augstprātība bija jādara zināma pasaulei, šķidruma lodīte, kas spēj nopostīt visu pusjūdzes rādiusā? Un jūs mani saucat par jukušu? - Kambarkungs juta sevī augam niknumu. Viņi iedomājas, ka tas bija kāds nieka uzdevums? - Tie, kas tic, pārcieš dižus pārbaudījumus Dieva vārdā! Dievs lika Abraāmam upurēt paša bērnu! Dievs pavēlēja Jēzum pārciest krustā sišanu! Un tādēļ mēs pakarinām krucifiksa simbolu sev acu priekšā - asiņainu, sāpjpilnu, mokošu -, lai atgādinātu sev ļaunuma spēku! Lai mūsu sirdis būtu modras! Brūces uz Jēzus miesas ir dzīvs atgādinājums par tumsas varu! Manas brūces ari ir dzīvs atgādinājums! Ļaunums ir dzīvs, bet Dieva spēks gūs virsroku!

Viņa kliedzieni atbalsojās Siksta kapelā, līdz iestājās dziļš klusums. Šķita, ka apstajies laiks. Kambarkungam aiz muguras draudīgi slējās Mikelandželo "Pastarā tiesa"… Jēzus, kas nogrūž grēciniekus ellē. Mortati acīs mirdzēja asaras.

-   Ko jūs esat izdarījis, Karlo? - Mortati čukstus jautāja. Viņš aizvēra acis, un asara noritēja. - Viņa Svētība?

Atskanēja kopīga nopūta, it kā līdz šim visi to būtu aizmirsuši. Pāvests. Noindēts.

-    Nelietīgs melis, - kambarkungs atteica.

Mortati izskatījās satriekts.

-   Ko jūs runājat? Viņš bija godīgs! Viņš jūs… mīlēja.

-   Un es viņu. -Kā es viņu mīlēju! Bet krāpšana! lauztie zvēresti Dievam!

Kambarkungs apzinājās, ka pagaidām viņi vēl nesapratīs, taču drīz aptvers. Kad viņš izstāstīs, tad sapratīs! Viņa Svētība bija tik zemisks krāpnieks, kāds vien baznīcas rindās bijis. Kambarkungs vēl aizvien skaidri atcerējās to drausmīgo nakti. Viņš bija atgriezies no CERN ar vēstīm par Vētras "Genesis" un antivielas šausminošo spēku. Kambarkungs bija pārliecināts, ka pāvests saredzēs briesmas, taču Svētais tēvs Vētras atklājumā saskatīja tikai cerību. Viņš pat ieminējās, ka Vatikāns varētu finansēt Vētras darbu, paužot labo gribu un atbalstot garīguma apdvestus zinātniskus pētījumus.

Neprāts! Baznīca ieguldīs naudu pētījumos, kas draud baznīcai ar aizmirstību? Darbā, kas radījis masu iznīcināšanas ieroci? Bumbā, kas nogalinājusi viņa māti…

-    Bet… jūs nedrīkstat! - kambarkungs iesaucās.

-   Es zinātnei esmu daudz parādā, - pāvests atbildēja. - Esmu to visu mūžu slēpis. Kad vēl biju jauneklis, zinātne pasniedza man dāvanu. Dāvanu, kuru nekad neesmu aizmirsis.

-    Es nesaprotu. Ko gan zinātne spēj sniegt Dieva cilvēkam?

-   Sarežģīts gadījums, - pāvests atteica. - Tu to sapratīsi dkai ar laiku. Taču vispirms tev jāuzzina kāds vienkāršs fakts no manas dzīves. Visus šos gadus esmu to slēpis. Manuprāt, ir pienācis brīdis darīt tev to zināmu.

Tad pāvests viņam atklāja briesmīgo patiesību.

132

Kambarkungs gulēja zemē, sarāvies čokurā pie Svētā Pētera kapavietas. Nekropolē valdīja dzestrums, taču tas palīdzēja sarecēt asinīm, kas plūda no brūcēm, ko viņš bija ieplēsis pats savā miesā. Viņa Svētība viņu te neatradīs. Neviens viņu te neatradīs…

- Sarežģīts gadījums, - prātā atbalsojās pāvesta vārdi. - Tu to sapratīsi tikai ar laiku…

Taču kambarkungs zināja, ka nekāds laika posms nepalīdzēs viņam saprast.

Melis! Es tev uzticējos! DIEVS tev uzticējās!

Ar vienu pašu teikumu pāvests kambarkunga pasauli satrieca gabalos. Visa viņa ticība savam skolotājam sašķīda acu priekšā. Patiesība ieurbās kambarkunga sirdī ar tādu spēku, ka viņš atmuguriski izstreipuļoja no pāvesta kabineta un gaitenī izvēmās.

- Pagaidi! - pāvests bija saucis, mezdamies viņam pakaļ. - Lūdzu, ļauj man paskaidrot!

Tomēr kambarkungs aizbēga. Vai tiešām Viņa Svētība iedomājas, ka viņš spēj izturēt vēl vairāk? Ak, šī nožēlojamā netiklība! Ja nu to atklāj vēl kāds? Padomā, kāds baznīcas apgānījums! Vai pāvesta svēde zvēresd vairs nenieka nenozīmē?

Neprāts, strauji uzbrāzies, spiedza ausīs, līdz kambarkungs attapās pie Svētā Pētera apbedījuma. Un tajā brīdī Dievs bija nolaidies pie viņa ar pārsteidzošu negantumu.

TAVS DIEVS IR ATRIEBĪGS!

Kopā viņi izstrādāja plānu. Kopā viņi aizsargās baznīcu. Kopā viņi atjaunos dcību šajā bezdievīgajā pasaulē. Ļaunums bija visur. Un tomēr šī pasaule bija kļuvusi imūna! Kopā viņi atklās pasaulei, kāda tumsa valda tās acu priekšā… un Dievs gūs virsroku! Šausmas un cerība. Tad pasaule ticēs.

Pirmais Dieva pārbaudījums nebija dk šausmīgs, kā kambarkungs bija iztēlojies. Iezagties pāvesta guļamkambarī… piepildīt šļirci… aizsegt krāpnieka muti, kad tā ķermenis saraujas nāves krampjos. Mēnessgaismas apmirdzētajās, izmisuma pilnajās pāvesta acīs kambarkungs manīja, ka viņš vēlējies pavēstīt vēl kaut ko.

Taču jau bija par vēlu.

Pāvests bija diezgan pastāstījis.

133

- Pāvests reiz ir devis dzīvību bērnam.

Izrunādams šos vārdus, kambarkungs stāvēja Siksta kapelā ar taisnu muguru. Seši vientuļi pārsteidzoša atklājuma vārdi. Šķita, ka visi, kas stāvēja kapelā, spēji atkāpjas. Kardinālu apsūdzošās sejas izteiksmes nomainīja šausmu pārņemti skatieni, it kā ikviena dvēsele šajā telpā lūgtos, kaut kambarkungs maldītos.

Pāvests reiz ir devis dzīvību bērnam.

Arī Lengdons jutās pārsteigts. Vitorijas roka plaukstā noraustījās, bet Lengdona prātā jau uzvirmoja jautājumi, kas gaidīja atbildes.

Pēc kambarkunga vārdiem, šķita, bija pagājusi vesela mūžība. Viņa neprātīgajās acīs Lengdons redzēja pārliecību. Lengdons vēlējās atmosties, it kā būtu ieslīdzis kādā groteskā murgā, un atgriezties pasaulē, kur valda loģika.

-   Tie nudien ir meli! - iesaucās kāds kardināls.

-   Es neticēšu! - paziņoja cits. - Viņa Svētība bija dievbijīgākais dlvēks, kāds vien jebkad dzīvojis!

Mortati ierunājās nākamais. Vājā, skumju sagrauztā balsī viņš teica:

-   Mani draugi! Kambarkunga apgalvojums ir patiess. - Kardināli apsviedās pret viņu, it kā Mortati būtu izmetis neķītrību. - Pāvests patiesi ir radījis bērnu.

Kardināli šausmās nobālēja.

Kambarkungs izskatījās satriekts.

-   Jūs zinājāt? Bet… kā gan tas varēja nākt jums ausīs?

Mortati nopūtās.

-    Pirms Viņa Svētības ievēlēšanas… es biju "velna advokāts".

Visiem aizrāvās elpa.

Lengdons saprata. Tas nozīmēja, ka šī informācija visticamāk ir patiesa. "Velna advokāti" bija galvenie skandalozas informācijas glabātāji Vatikānā. Kompromitējoši fakti pāvesta pagātnē bija bīstami, un pirms vēlēšanām sīku kandidāta pagātnes pārbaudi veica kardināls, kuru dēvēja par velna advokātu, - tā bija persona, kas, izvērtējusi faktus, noteica, vai kardināls drīkst kļūt par pāvestu. "Velna advokātu" izvēlējās iepriekšējais pāvests, juzdams tuvojamies nāvi. "Velna advokātam" nebija atļauts atklāt savu identitāti. Nekad.

-   Es biju "velna advokāts", - Mortati atkārtoja. - Un tāpēc es to zināju.

Pavērās mutes. Tā vien šķita, ka šī ir nakts, kad noteikumi netiek ievēroti.

Kambarkungs juta, ka sirds pildās ar dusmām.

-   Un jūs… nevienam neteicāt?

-   Es par to runāju ar Viņa Svētību, - Mortad atbildēja. - Un viņš atzinās. Viņš izklāstīja šos notikumus no viena gala līdz otram un lūdza vienīgi, lai es jauju savai sirdij izlemt, vai atklāt noslēpumu.

-   Un jūsu sirds jums pavēlēja apglabāt šo informāciju?

-    Viņš bija pārāks par citiem pāvesta kandidātiem. Ieaudis viņu mīlēja. Skandāls būtu nodarījis lielu kaitējumu baznīcai.

-   Bet viņš bija radījis bērnu\ Lauzis svēto celibāta zvērestu! - kambarkungs kliedza pilnā balsī. Viņš sadzirdēja mātes balsi. Solījums Dievam ir vissvarīgākais solījums pasaulē. Nekad nelauz Dievam doto solījumu! - Pāvests pārkāpa savu zvērestu!

Mortati nezaudēja savaldību.

-   Karlo, viņa mīlestība bija šķīsta. Viņš nebija lauzis zvērestu. Vai viņš to neizskaidroja?

-   Kas bija jāskaidro? - Kambarkungs atminējās, ka, skriedams ārā no kabineta, bija dzirdējis pāvestu saucam nopakaļ. Ļauj man paskaidrot!

Lēni un skumji Mortati pavēstīja šo stāstu. Pirms daudziem gadiem pāvests, toreiz vēl priesteris, iemīlējies jaunā mūķenē. Viņi bija devuši celibāta zvērestu, un ne vienam, ne otram pat prātā nenāca lauzt vienošanos ar Dievu. Tomēr, iemīlot viens otru aizvien stiprāk, abi, sev par brīnumu, sāka ilgoties pēc lielākā Dieva brīnuma - bērna. Viņu bērna. Ilgas, īpaši sievietē, kļuva nepārvaramas. Tomēr Dievs bija pirmajā vietā. Pēc gada, kad izmisums abus beidza vai nost, sieviete bija atskrējusi pie priestera ārkārtīgi satraukta. Mūķene nupat bija izlasījusi rakstu par jaunu zinātnes brīnumu - metodi, ar kuru pāris var radīt bērnu, nestājoties seksuālās attiecībās. Viņa juta, ka tā ir zīme no Dieva. Priesteris redzēja laimi sievietes acīs un piekrita. Pēc gada viņa dzemdēja bērnu, kas bija ieņemts mākslīgi…

-Tā nevar… būt padesība, - panikas pārņemts, izdvesa kambarkungs, cerēdams, ka morfijs ietekmējis dzirdi. Viņš katrā ziņā bija pārklausījies.

Mortad acīs bija manāmas asaras.

-   Karlo, tieši tāpēc Viņa Svētība loloja siltas jūtas pret zinātni. Viņš jutās zinātnei parādā. Zinātne bija ļāvusi viņam pieredzēt tēva prieku, nelaužot celibāta zvērestu. Viņa Svētība atzina, ka neko nenožēlo, vienīgi to, ka viņa karjera baznīcā liedz iespēju būt kopā ar mīļoto sievieti un vērot, kā viņa bērns aug.

Kambarkungs Karlo Ventreska juta, ka viņu atkal pārņem neprāts. Viņš alka iecirsdes ar nagiem savā miesā. Kā gan es varēju to zināt?

-    Pāvests nav grēkojis, Karlo. Viņš bija šķīsts.

-   Bet… - Kambarkungs meklēja sāpjpilnajā prātā kaut vienu loģisku pamatojumu savai rīcībai. - Padomājiet, kāds apdraudējums… šāds viņa nodarījums. - Balss bija neskanīga. - Ja nu šī padauza iznāk atklātībā? Vai, Dievs nedod, viņa bērns? Iztēlojieties, kāds kauns būtu jāpārcieš baznīcai!

Mortati balss drebēja.

-    Bērns jau ir nācis atklātībā.

Visi pamira.

-    Karlo? - Mortati balss aizlūza. - Viņa Svētības bērns… esat

jūs.

Kambarkungs juta, ka ticības liesma viņā dziest. Viņš trīcēja. Aiz muguras viņam pletās Mikelandželo altāra glezna "Pastarā tiesa". Kambarkungs saprata, ka tikko gar acīm noplaiksnījusi elle. Viņš atvēra muti, taču plātīja to bez skaņas.

-   Vai tad jūs nesaprotat? - Mortati rīstījās. - Tieši tādēļ Viņa Svētība ieradās Palermo slimnīcā, kad jūs vēl bijāt zēns. Tieši tādēļ viņš pieņēma jūs un izaudzināja. Mūķene, ko viņš tā mīlēja, bija Marija… jūsu māte. Viņa atstāja klosteri, lai jūs uzaudzinātu, taču savu nelokāmo dcību Dievam neatstāja novārtā. Kad pāvests uzzināja, ka viņa gājusi bojā sprādzienā un jūs, viņa dēls, esat brīnumainā kārtā izglābies… viņš zvērēja pie Dieva, ka vairs nemūžam neatstās jūs vienu. Karlo, abi jūsu vecāki bija nevainīgi. Viņi turēja zvērestu Dievam, tomēr atrada veidu, kā laist jūs pasaulē. Jūs bijāt viņu brīnumainais bērns.

Kambarkungs aizklāja ar rokām ausis, nespēdams klausīties. Viņš stāvēja altāri kā nolēmēts. Viņa pasaule bija izrauta kambarkungam no kājapakšas, un viņš izmisis nokrita uz ceļiem un mokās iekaucās.

Sekundes. Minūtes. Stundas.

Šķita, ka šajās četrās kapelas sienās laiks ir zaudējis jēgu. Vi- torija juta, ka pamazām atgūstas no sastinguma, kas bija pārņēmis viņus visus. Viņa palaida vaļā Lengdona roku un izspraucās cauri kardinālu grupiņai. Kapelas durvis likās jūdzēm tālu, un Vitorijai ienāca prātā, ka viņa staigā zem ūdens… palēninātām kustībām.

Viņa virzījās garām sutanām, un šī sakustēšanās it kā atdzīvināja arī pārējos. Daži kardināli iegrima lūgšanās. Citi raudāja. Vēl cid pagriezās un vēroja sievieti, kas devās viņiem garām, un viņu neizteiksmīgās sejas izteiksmes lēnām pārvērtās, it kā viņi paredzētu ko ļaunu. Vitorija jau gandrīz bija aizspraukusies visiem garām, kad kāda plauksta saņēma viņu aiz rokas. Pieskāriens bija vārs, taču apņēmīgs. Viņa pagriezās un nonāca aci pret aci ar izdēdējušu kardinālu. Viņa vaigs pauda bailes.

-   Nē, - vīrietis čukstēja, - jūs nedrīkstat.

Vitorija nedcīgi viņā lūkojās.

Viņai blakus nostājās vēl viens kardināls.

-   Viss labi jāapdomā, pirms rīkojamies.

Un vēl viens.

-   Sāpes, kādas tas izraisīs…

Vitorija bija ielenkta. Viņa apstulbusi vērās kardinālos.

-   Bet šodien pastrādātās ļaundarības… pasaulei taču jāzina patiesība.

-   Mana sirds piekrīt, - ierunājās izdēdējušais kardināls, nelaizdams vaļā viņas roku, - un tomēr tas ir ceļš, no kura nav atgriešanās. Mums jādomā par pieviltām cerībām. Cinismu. Vai ļaudis mums jelkad vēl ticēs?

Pēkšņi Vitorijai ceļu aizšķērsoja vēl vairāk kardinālu. Viņai priekšā stāvēja melnu sutanu siena.

-   Ieklausieties ļaudīs, kas dzied laukumā, - kāds lūdza. - Ko tas nodarīs viņu sirdīm? Mums jābūt piesardzīgiem.

-   Mums nepieciešams laiks pārdomām un lūgšanām, - cits piemetināja. - Mums jārīkojas tālredzīgi. Šādu notikumu rezonanse…

-    Viņš noslepkavoja manu tēvu! - Vitorija iesaucās. - Viņš nogalināja pats savu tēvu.

-    Esmu pārliecināts, ka viņš samaksās par saviem grēkiem, - skumji atbildēja kardināls, kas bija saņēmis viņu aiz rokas.

Ari Vitorija par to bija pārliecināta, un viņas mērķis bija nodrošināt, lai viņš samaksā. Viņa centās vēlreiz izspraukties līdz durvīm, taču kardināli pārbiedētām sejām sadrūzmējās ciešāk.

-    Ko jūs grasāties darīt? - Vitorija iesaucās. - Vai nogalināsiet mani?

Vecie vīri nobālēja, un Vitorija acumirklī nožēloja savu nesavaldību. Viņa manīja, ka šiem vīriešiem ir maigas dvēseles. Viņi šovakar jau bija pieredzējuši diezgan asinsdarbu. Kardināli negribēja draudēt. Viņi bija iedzīti strupceļā. Nobijušies. Pūlējās saglabāt stāju.

-   Es gribu… - izkaltušais kardināls sacīja, - rīkodes pareizi.

-     Tādā gadījumā jūs laidīsiet viņu ārā, - paziņoja zema balss Vitorijai aiz muguras. Vārdi izskanēja rāmi, taču kategoriski. Blakus nostājās Roberts Lengdons, un Vitorija juta, ka tas paņem viņu aiz rokas. - Mis Vētra un es šajā pašā mirklī iesim laukā no kapelas.

Minstinoties un vilcinoties kardināli sāka izklīst.

-    Pagaidiet! - teica Mortati. Viņš nāca abiem klāt pa centrālo eju, atstājot kambarkungu vienu un sakautu stāvam altārī. Mortati piepeši izskatījās izmocīts, vecāks par saviem gadiem. Bija manāms, ka viņa plecus smagi spiež kauns. Kardināls, pienācis klāt, uzlika vienu roku uz pleca Lengdonam un otru - Vitorijai. Vitorija viņa pieskārienā juta sirsnību. Mortati acīs joprojām bija asaras.

-    Protams, jūs drīkstat iet, - Mortati sacīja. - Protams. - Viņš mirkli klusēja; bēdas gandrīz bija taustāmas. - Es lūdzu tikai vienu… - Viņš brīdi lūkojās lejup un tad pacēla acis pret Vitoriju un Lengdonu. - Ļaujiet to izdarīt man\ Es tūlīt pat iziešu laukumā un izprātošu, kā to paveikt. Es visiem pavēstīšu. Nezinu, kā… bet es izdomāšu. Baznīcas grēksūdzei jānāk no iekšienes. Mūsu neveiksmes jāizziņo mums pašiem.

Mortati skumji pagriezās pret altāri.

- Karlo, jūs esat novedis šo baznīcu postošā krīzē. - Viņš apklusa un palūkojās visapkārt. Altāris bija tukšs.

Sānejā iečaukstējās audums un aizcirtās durvis. Kambarkungs bija prom.

134

Kambarkunga Ventreskas baltā mantija noplandīja gaitenī. Viņš devās prom no Siksta kapelas. Šķita, ka gvardi apmulst, ieraugot priesteri vienu pašu iznākam no kapelas un paziņojam, ka viņam nepieciešams brīdi pabūt vienam. Taču gvardi paklausīja un neaizkavēja viņu.

Apgājis ap stūri, kur bija gvardiem neredzams, kambarkungs ļāvās tādu emociju viesulim, kādu, pēc viņa domām, nebija iespējams pārciest. Viņš bija noindējis cilvēku, kuru pats sauca par Svēto tēvu, cilvēku, kurš viņu bija uzrunājis par savu dēlu. Kambarkungs allaž bija uzskatījis, ka vārdi "tēvs" un "dēls" piederas pie reliģiskajām tradīcijām, taču tagad viņš zināja velnišķīgo patiesību - šie vārdi bija pareizi burtiskā nozīmē.

Tāpat kā tajā liktenīgajā naktī pirms vairākām nedēļām, kambarkungs kā apmāts skrēja cauri tumsai.

Torīt, kad Vadkāna darbinieki dauzījās pie kambarkunga durvīm, modinot viņu no saraustīta miega, gāza kā ar spaiņiem. Viņam paziņoja, ka pāvests neatbild ne uz klauvējieniem, ne telefona zvaniem. Baznīcas kalpi bija iztrūkušies. Kambarkungs bija vienīgais, kurš drīkstēja ieiet pāvesta apartamentos bez pieteikšanās.

Kambarkungs viens iegāja guļamtelpā un atrada pāvestu gultā tādā pašā pozā, kādā bija atstājis to naktī - saliekušos un mirušu. Viņa Svētības seja izskatījās pēc sātana ģīmja. Mēle - melna kā nāve. Pats velns bija pārlaidis nakd pāvesta gultā.

Kambarkungs nejuta nožēlu. Dievs bija teicis savu vārdu.

Neviens nepamanīs nodevību… vēl ne. Tas nodks vēlāk.

Kambarkungs izziņoja drausmīgo vēsti - Viņa Svētība miris no triekas. Un sāka gatavoties konklāva sagaidīšanai.

Ausī čukstēja mātes Marijas balss.

-    Nekad nelauz Dievam doto solijumu!

-   Es saprotu tevi, māt, - kambarkungs atbildēja. - Pasaule ir neticīga. Tā jāved atpakaļ uz taisnās takas. Šausmas un cerība. Tas ir vienīgais ceļš.

-   Jā, - viņa teica. - Ja tu nedarīsi… kas tad? Kas izvedīs baznīcu no tumsības?

Preferiti jau nu ne, nekādā ziņā. Viņi bija veci… staigājoši miroņi… liberāļi, kas sekos pāvestam, viņa piemiņas vārdā atbalstīs zinātni, meklēs mūsdienīgus sekotājus, atmezdami veclaicīgās paražas. Bezcerīgi, vecmodīgi veči, kas nožēlojami tēlo, ka tādi nav. Protams, viņi izgāzīsies. Baznīcas spēks ir tradīcijās, nevis nepastāvībā. Pasaulē viss ir nepastāvīgs. Baznīcai nav vajadzības mainīties, tai gluži vienkārši jāatgādina pasaulei, ka tā ir nozīmīga! Ļaunums ir dzīvs, taču Dievs gūs virsroku!

Baznīcai bija vajadzīgs vadonis. Veči nesniedz iedvesmu! Jēzus iedvesmoja! Jauns, trauksmains, varens… BRĪNUMAINS.

-   Baudiet tēju! - kambarkungs mudināja četrus preferiti, atstājot tos pāvesta privātajā bibliotēkā pirms pievienošanās konklā- vam. - Drīz ieradīsies jūsu gids.

Preferiti pateicās viņam, trokšņaini apspriežoties par piedāvāto iespēju izstaigāt slaveno Passetto. Cik neparasti! Tad kambarkungs bija atslēdzis Passetto durvis. Pēc brīža svešzemniekam līdzīgs priesteris ar lāpu rokās vedināja satrauktos preferiti tunelī.

Viņi no tā nekad vairs neiznāca.

Viņi būs Šausmas. Es būšu Cerība.

Nē… Es esmu šausmas.

Kambarkungs streipuļoja pa Svētā Pētera katedrāles tumsu. Caur neprātu un vainas apziņu, caur tēva tēlu, caur sāpēm un atklāsmi, caur mordja miglu… viņš bija radis skaidrību. Viņš apzinājās savu likteni. Es zinu savu mērķi, viņš nodomāja, izjuzdams bijību par tā nepārprotamību.

Iepriekšējā vakarā jau no paša sākuma nekas nebija ritējis tā, kā plānots. Bija uzradušies neparedzēti šķēršļi, taču kambarkungs piemērojās apstākļiem, izdarot drosmīgus grozījumus. Ne bridi kambarkungs nebija pieļāvis, ka nakts beigsies šādi, - un tomēr bija saskatījis tās iepriekš nolemto grandiozumu.

Tā nekā citādi nevarēja beigties.

Kādas šausmas viņš bija pārdzīvojis Siksta kapelā, bīdamies, ka Dievs viņu pametis! Kādus darbus Viņš bija iepriekš nolēmis! Kambarkungs bija nokritis uz ceļiem, šaubu plosīts; dzirde tiecās pēc Dieva balss, taču saklausīja vienīgi klusumu. Viņš bija lūdzis sūtīt zīmi. Padomu. Iedvesmu. Vai šī ir Dieva griba? Baznīca, ko iznīcinājis skandāls un apgrēcība? Nē! Dievs bija tas, pēc kura gribas rīkojās kambarkungs! Vai arī ne?

Tad viņš bija to saskatījis. Sēdēdams altāri. Zīmi. Dievišķo vēstījumu - pierastu lietu ieraudzīdams neparastā gaismā. Krucifikss. Pieticīgs, no koka. Jēzus pie krusta. Tajā brīdī viss kļuva skaidrs… kambarkungs nebija viens. Viņš nekad nebūs viens.

Tāda bija Viņa griba… Viņa lemtais.

Dievs jau no laika gala pieprasīja visvairāk upurēties tiem, kurus mīlēja visstiprāk. Kā gan šī atskārsme kambarkungam atausa tik vēlu? Vai viņā mājoja pārāk lielas bailes? Pārāk liela pazemība? Tam nebija nozīmes. Dievs bija radis ceļu. Kambarkungs pat aptvēra, kādēļ bija izglābts Roberts Lengdons. Tādēļ, lai norādītu uz patiesību. Lai virzītu uz šo iznākumu.

Tā bija vienīgā taka uz baznīcas glābiņu.

Nokāpdams Apmetņu dobumā, kambarkungam šķita, ka viņš peld. Morfijs jūtami iedarbojās, taču kambarkungs zināja, ka Dievs viņu vada.

Tālumā viņš dzirdēja kardinālus apjukumā trokšņojam - tie iznāca no kapelas un sauca pavēles šveiciešu gvardiem.

Taču viņu neatradīs. Vismaz ne tik ātri.

Kambarkungs juta, ka viņu aicina… spēji… lejā pa kāpnēm, zem grīdas, kur gaiši mirdzēja deviņdesmit deviņas eļļas lampiņas. Dievs viņu atveda atpakaļ Svētajā zemē. Kambarkungs tuvojās režģim virs tuneļa, kas veda uz nekropoli. Šī nakts beigsies nekropolē. Svētītajā tumsā zem zemes. Viņš pacēla gaismekli, gatavodamies doties lejā pa kāpnēm.

Taču, iedams cauri dobumam, kambarkungs apstājās. Nojauta viņu brīdināja par šāda soļa ačgārnību. Kā gan tas kalpoja Dieva mērķiem? Vientulīgs un kluss gals? Jēzus bija cietis visas pasaules acu priekšā. Nevar būt, ka tāda ir Dieva griba! Kambarkungs ieklausījās, mēģinādams sadzirdēt sava Dieva balsi, taču saklausīja tikai zāļu izraisīto dūkoņu galvā.

-   Karlo, - teica viņa māte. - Dievam attiecībā uz tevi ir diži plāni.

Kambarkungs apjucis turpināja ceļu.

Tad negaidot ieradās Dievs.

Kambarkungs apstājās kā zemē iemiets un blenza. Deviņdesmit deviņu eļļas lampiņu gaismā uz marmora sienas vīdēja viņa ēna. Milzīga un baisma. Neskaidrs siluets, ko ietvēra zeltaina gaisma. Liesmām zibsnījot visriņķī, kambarkungs izskatījās kā eņģelis, kas paceļas debesīs. Viņš brīdi pastāvēja, paceldams rokas sānis un vērodams savu ēnu. Tad viņš pagriezās un vēlreiz ar skadenu nomērīja kāpnes.

Dieva vēstījuma jēga bija skaidra.

Gaitenī pie Siksta kapelas stumdoties bija aizritējušas trīs minūtes, bet kambarkungu neviens neieraudzīja. Gluži vai jādomā, ka viņu aprijusi nakts. Mortati jau grasījās pavēlēt, lai gvardi pilnībā pārmeklē Vatikāna pilsētvalsti, kad Svētā Pētera laukumā uzvirmoja gaviles. Pūļa spontānie cildinājuma saucieni radīja trauksmi. Kardināli pārmija pārsteiguma pilnus skatienus.

Mortati aizvēra acis.

-    Lai Dievs mums stāv klāt!

Jau otro reizi šajā vakarā Kardinālu kolēģija izgāja Svētā Pētera laukumā. Arī Lengdons un Vitorija, kardinālu burzmas nesti, iznira nakts gaisā. Plašsaziņas līdzekļu starmeši un kameras bija pagriezti pret baziliku. Un tur, nule iznācis uz pāvesta balkona, kas atradās deši vidū augstajai fasādei, stāvēja kambarkungs Karlo Ventreska, pacēlis rokas pret debesīm. Pat no tālienes viņš atgādināja šķīstuma iemiesojumu. Gaismas aplietu statuju, kas ietērpta baltā.

Laukumā koncentrētā enerģija auga kā milzu vilnis, un šveiciešu gvardu barjeras visas reizē padevās. Tūkstošiem cilvēku plūda uz katedrāli eiforiskā straumē. Ļaudis raudādami un dziedādami rāvās uz priekšu, reportieru fotokameras zibsnīja. Elles kņada. Aizvien lielāks pūlis appludināja katedrāles priekšu, haoss pastiprinājās, līdz šķita, ka to nekas nespēs apturēt.

Un tad - kaut kas to apturēja.

Augstu virs galvām kambarkungs tikko manāmi sakustējās. Viņš salika rokas sev priekšā un nolieca galvu klusā lūgšanā. Cits pēc cita, desmid pēc desmitiem, simti pēc simtiem, cilvēki nolieca galvu līdz ar viņu.

Laukums iegrima klusumā… it kā noburts.

Jau pavisam neskaidrajā un trīsošajā kambarkunga prātā lūgšanas ritēja kā cerību un skumju straumes… piedod man, Tēvs… Māt… žēlsirdības pilni… jūs iemiesojat baznīcu… kaut jūs izprastu šo jūsu viendzimušā dēla upurēšanos.

Ak, mans Jēzu… pestī mūs no elles ugunīm… vedi visas dvēseles uz debesīm, īpaši tās, kam visvairāk vajadzīga Tava žēlsirdība.

Kambarkungs nepavēra acis, lai uzlūkotu pūli sev pie kājām, televīzijas kameras, pasauli, kas viņu vēroja. Viņš to visu juta savā dvēselē. Pat šādās ciešanās brīža vienotība viņu skurbināja. It kā pāri visai zemeslodei, visos virzienos būtu uzklāts vienojošs tīkls. Televizoru priekšā, mājās un automašīnās pasaule iegrima lūgšanā. Kā paklausot milzu sirds impulsam, Jaudis tiecās pēc Dieva desmitiem valodās, simtiem valstīs. Viņu čukstētie vārdi bija jaundzimuši un tomēr tikpat labi pazīstami kā savas balsis… sensenas patiesības… dvēselē iegravētas.

Šķita, ka saskaņa nak no mūžības.

Pārtraucot klusumu, gaisā no jauna uzvijās līksmas, skanīgas melodijas.

Viņš saprata, ka tas brīdis ir klāt.

Vissvētākā Trīsvienība, es ziedoju Tev visvērtīgāko - miesu, asinis un dvēseli… lai izlīdzinātu varmācību, zaimošanu un vienaldzību…

Kambarkungs jau sajuta, ka viņu pārņem fiziskas sāpes. Tās izplatījās pa ādu kā sērga, uzdzenot vēlmi iecirsties miesā ar nagiem kā todien, kad Dievs pirmo reizi bija viņu apmeklējis. Nepiemirsti, kādas sāpes pārcieta Jēzus! Kambarkungs juta kaklā putas. Pat morfijs nespēja nomērdēt griezīgās sāpes.

Mans darbs šeit ir galā.

Šausmas tika viņam. Cerība - tiem.

Apmetņu dobumā kambarkungs bija sekojis Dieva gribai un ieziedis savu ķermeni. Matus. Seju. Linu apmetni. Miesu. Viņš bija piesādnāts ar svēto, caurspīdīgo eļļu no lampām. Tā smaržoja saldi kā viņa māte, bet tā dega. Viņa uziešana debesīs būs žēlsirdīga. Brīnumaina un strauja. Un viņš neatstās sev aiz muguras skandālu… bet gan jaunu spēku un brīnumu.

Kambarkungs ieslidināja sutanas kabatā roku un sataustīja nelielas zeltītas šķiltavas, ko bija paņēmis līdzi no Apmetņu dobuma.

Kambarkungs nočukstēja pantu no Soģu grāmatas. Un, tiklīdz liesma pacēlās augšup pret debesīm, tā arī Tā Kunga eņģelis devās augšup liesmā.

Viņš uzlika īkšķi uz šķiltavām.

Svētā Pētera laukumā skanēja dziesma…

Neviens visā pasaulē neaizmirsīs parādību, ko nākamajā mirklī pieredzēja.

Augstu balkona centrā, kur stāvēja kambarkungs, kā dvēsele, kas izlaužas no miesiskām važām, uzvirda spilgts sārts. Uguns šāvās augšup, vienā mirklī apņemot kambarkunga ķermeni. Viņš neiekliedzās. Viņš pacēla rokas virs galvas un lūkojās debesīs. Uguns dūca viņam apkārt, līdz ieskāva augumu žilbinošā stabā. Šķita, ka liesmas trako veselu mūžību, un pasaule noraudzījās baisajā sārtā. Gaisma kļuva aizvien spožāka un spožāka. Tad liesmas pamazām nodzisa. Kambarkunga nebija. Vai viņš bija sabrucis aiz balustrādes vai izkūpējis gaisā - to nebija iespējams pateikt. Vienīgi dūmu mākonis uzvirpuļoja debesīs virs Vatikāna.

135

Rītausma Romā uzausa vēlu.

Agra lietusgāze bija aizskalojusi pūļus no Svētā Pētera laukuma. Žurnālisti vēl uzkavējās, drūzmējoties zem lietussargiem un busiņos un komentējot iepriekšējā vakara notikumus. Visā pasaulē baznīcas bija stāvgrūdām pilnas. Bija pienācis apceres un pārrunu laiks… visās reliģijās. Jautājumi plūda straumēm, un atbildes izraisīja aizvien nopietnākus jautājumus. Pagaidām Vatikāns cieta klusu, nesniedzot nekādus paziņojumus.

Kardināls Mortati vienatnē tupēja uz ceļiem pie atvērta sar- kofāga dziļi Vadkāna grotās. Viņš pastiepa roku un aizvēra vecā vīra nomelnējušo mud. Viņa Svētība nu izskatījās mierīgs un rāmi dusēja mūžībā.

Pie Mortati kājām stāvēja smaga zelta urna, pildīta ar pelniem. Mortad pats bija savācis pelnus un atnesis te.

-   Iespēja piedot, - kardināls uzrunāja Viņa Svētību, novietodams urnu sarkofāgā pie pāvesta sāniem. - Neviena mīlestība nav tik spēcīga kā tēva mīlestība uz savu dēlu. - Mortati pabāza urnu zem pāvesta sutanas tā, lai tā nav redzama. Viņš zināja, ka svētā grota ir paredzēta vienīgi pāvestu mirstīgajām atliekām, taču Mortati nez kāpēc šķita, ka tas būs atbilstoši.

-    Sinjor? - kāds ierunājās, ienācis grotā. Tas bija leitnants Šartrāns. Viņu pavadīja trīs šveiciešu gvardi. - Konklāvs jūs jau gaida.

Mortati palocīja galvu.

-   Tūliņ iešu. - Viņš vēl beidzamo reizi uzmeta skadenu sar- kofāgam un, piecēlies kājās, pagriezās pret gvardiem. - Viņa Svētībai laiks rast pelnītu mieru.

Gvardi ar milzu pūlēm atbīdīja pāvesta sarkofāga vāku atpakaļ vietā. Aizkrītot tas nodunēja ar tādu kā pabeigtības pieskaņu.

Mortati, vienatnē šķērsodams Bordžu pagalmu, devās uz Sik- sta kapelu. Sutanu plandīja viegls, dzestrs vējš. No Apustuļu pils iznāca kāds kardināls un sāka soļot viņam līdzās.

-   Vai varu baudīt to godu un pavadīt jūs pie konklāva, sinjor?

-    Pagodināts jūtos es.

-   Sinjor, - kardināls turpināja, izskatīdamies satraukts, - konklāvs jums ir parādā atvainošanos par iepriekšējā vakara notikumiem. Mūs darīja aklus…

-   Lūdzu, nevajag! - Mortati viņu pārtrauca. - Mūsu prād reizumis saskata to, ko sirdis vēlas redzēt.

Kardināls ilgi klusēja. Beidzot viņš ierunājās:

-   Vai jums jau pavēstīja? Jūs vairs neesat Lielais Vēlētājs. Mortad pasmaidīja.

-   Jā. Pateicos Dievam par mazām dāvaniņām.

-   Konklāvs uzstāja, ka jūs esat tiesīgs kandidēt.

-    Baznīcā labdarība acīmredzot nav izzudusi.

-   Jūs esat gudrs. Jūs mūs vadīsiet labi.

-   Es esmu vecs. Es jūs vadīšu neilgi. Abi pasmējās.

Nonākot Bordžu pagalma malā, kardināls sastomījās un pagriezās pret Mortati ar noslēpumainu un satrauktu izteiksmi sejā, it kā sirdī no jauna būtu iezagusies iepriekšējās nakts nedrošā bijība.

-    Vai jums ir zināms, ka mēs uz balkona neatradām paliekas? - kardināls čukstēja.

Mortati pasmaidīja.

-   Varbūt tās aizskalojis lietus. Vīrietis pavērās vējainajās debesīs. -Jā, varbūt…

136

Rīta saule rāmi slīdēja caur mākoņu gubām, kad Siksta kapelas skurstenis izelpoja pirmos baltu dūmu mutuļus. Pērļainās vērpetes vijās augšup uz debess velvi, kur palēnām izgaisa.

No tālienes, stāvēdams Svētā Pētera laukumā un domīgi klusēdams, baltos dūmus vēroja reportieris Ginters Gliks. Pēdējā nodaļa…

Činita Makrija piegāja viņam klāt un uzcēla sev plecā kameru.

-   Laiks, - viņa bilda.

Gliks skumji pamāja ar galvu. Viņš pagriezās pret operatori, pieglauda matus un ievilka dziļu elpu. Mana pēdējā pārraide, viņš nodomāja. Ap abiem bija sapulcējies bariņš vērotāju.

-   Tiešais ēters pēc minūtes, - Makrija paziņoja.

Gliks pār plecu uzmeta skatienu Siksta kapelas jumtam.

-   Vai dūmus ietvert vari?

Makrija pacietīgi pamāja.

-   Es protu kad ret, Ginter.

Gliks jutās muļķīgi. Protams, viņa prata. Makrijas opera- tores darbs šoreiz visticamāk būs nodrošinājis viņai Pulicera prēmiju. Savukārt paša sniegums… viņš nemaz negribēja par to domāt. Gliks bija pārliecināts, ka BBC viņu atlaidīs no darba. Bez šaubām, kompānijai būs pamatīgi juridiski sarežģījumi, ko radīs neskaitāmas ietekmīgas instances… arī CERN un Džordžs Bušs.

-   Tu labi izskades, - Makrija izmeta aizbildnieciskā tonī, lūkodamās viņā garām kamerai ar bažīgu sejas izteiksmi. - Interesanti, vai man veltīt tev… - Viņa sastomījās, un doma palika neizteikta.

-    Kādu padomu?

Makrija nopūtās.

-    Es tikai gribēju teikt, ka nav nekādas vajadzības aiziet ar blīkšķi.

-    Es saprotu, - Gliks atteica. - Tu gribi mierīgu nobeigumu.

-   Mierīgāko visā vēsturē. Es tev uzticos.

Gliks pasmaidīja. Mierīgu nobeigumu? Viņa ir jukusi, vai? Tāds materiāls, kāds tika pārraidīts iepriekšējā naktī, bija pelnījis daudz vairāk. Sprādzienu. Pēdējo bumbu. Negaidītu, satriecošu patiesību.

Par laimi, Glikam kabatā tieši tāda bija paglabāta.

-   Mēs ejam gaisā pēc… piecām… četrām… trim…

Lūkojoties caur kameras aci, Činita Makrija samanīja Glika

sejā viltīgu smaidu. Es biju nenormāla, jaujot viņam to darīt, viņai iešāvās prātā. Ko gan es domāju?

Taču īslaicīgās aizdomas piemirsās. Viņi bija ēterā.

-   Tiešajā ēterā no Vatikāna pilsētvalsts, - Gliks paziņoja, saņēmis mājienu, - ziņo Ginters Gliks. - Viņš lūkojās kamerā ar drūmu, svinīgu skatienu. Aiz muguras no Siksta kapelas pacēlās balti dūmi. - Dāmas un kungi, nu tas ir noticis. Kardināls Saverio Mor- tati, septiņdesmit deviņus gadus vecs, progresa aizstāvis, ir tikko ievēlēts par jauno Vatikāna pāvestu. Kaut ari Mortati kandidatūra ir samērā neparedzēta, konklāvs viņu ievēlēja ar bezprecedenta vienprātīgu balsojumu.

Vērojot Gliku, Makrija uzelpoja. Gliks šodien izskatījās un izklausījās pārsteidzoši profesionāls. Pat nopietns. Pirmo reizi mūžā Gliks kaut nedaudz atgādināja ziņu reportieri.

-   Kā jau vēstījām iepriekš, - Gliks piemednāja, balsij nevainojami pastiprinoties, - Vatikāns vēl nav sniedzis nekādu paziņojumu saistībā ar vakarnakts brīnumainajiem notikumiem.

Labi. Makrijas nervozitāte mazliet pagaisa. Tiktāl viss ir normāli.

Glika sejas izteiksme kļuva skumīga.

-   Lai gan nakts bija brīnumu pilna, tā vienlaikus bija arī traģiska. Vakardienas sadursmē gāja bojā četri kardināli, šveiciešu gvardes komandieris Olived un kapteinis Rošērs. Abi zaudēja dzīvību, pildot pienākumu. Bojā gājis arī Leonardo Vētra, pazīstamais CERN fiziķis un antivielas tehnoloģiju pionieris, kā arī CERN direktors Maksimiliāns Kolers, kurš, pēc visa spriežot, bija ieradies Vatikānā ar nolūku palīdzēt, taču, kā tiek ziņots, vakar šķīries no dzīves. Saistībā ar mistera Kolera nāvi nav sniegts oficiāls paziņojums, taču ir izteikts pieņēmums, ka viņš miris no ilgas slimības radītām komplikācijām.

Makrija pamāja. Reportāža ritēja nevainojami. Tieši tā, kā viņi bija vienojušies.

-   Pēc vakar novērotā sprādziena debesīs virs Vatikāna CERN antivielas tehnoloģijas kļuvušas par aktuālu tematu zinātnieku aprindās, izraisot gan satraukumu, gan strīdus. Mistera Kolera asistente Silvija Bodloka šorīt Ženēvā nolasīja paziņojumu - tajā vēstīts, ka CERN direktoru padome, kaut ari pilna entuziasma par antivielas potenciālu, iesaldē turpmākos pētījumus un licencēšanu, līdz tiks izpētīti ar antivielu saistītie drošības jautājumi.

Teicami, nodomāja Makrija. Finiša taisne.

-   Jāpiebilst, ka šodien ekrānos vairs neredzam Robertu Leng- donu, Hārvarda universitātes profesoru, kurš vakar ieradās Vatikānā, lai palīdzētu ar speciālista padomu "Uluminati" krīzes laikā. Kaut arī sākotnēji dka uzskatīts, ka viņš gājis bojā antivielas sprādzienā, esam saņēmuši informāciju, ka Lengdons redzēts pēc eksplozijas Svētā Pētera laukumā. Kā viņš te nokļuvis, varam tikai minēt. Slimnīcas "Tiberina" ārsts apgalvo, ka misters Lengdons īsi pēc pusnakts nokritis no debesīm un iegāzies Tibrā, ticis aprūpēts un atlaists. - Gliks izlieca uzacis lokā. - Un, ja tas ir tiesa… tad tā nudien bijusi brīnumu nakts.

Ideāls nobeigums! Makrija konstatēja, ka plad smaida. Nevainojamas beigas! Un tagad atvienojamies!

Taču Gliks neizrunāja noslēguma frāzi. Viņš ieturēja pauzi un spēra soli tuvāk kamerai. Viņa sejā rotājās noslēpumains smaids.

-    Bet pirms mēs reportāžu beidzam…

Nē!

-    Es gribu lūgt man pievienoties kādu viesi.

Makrijas rokas pie kameras sastinga. Viesis? Ko viņš, ellē ratā, dara? Kāds vēl viesis? Beidz taču! Taču viņa labi apzinājās, ka jau nokavēts. Gliks bija aizrāvies.

-    Cilvēks, ar kuru jūs tūlīt iepazīstināšu, - sacīja Gliks, - ir amerikānis… slavens zinātnieks.

Makrija vilcinājās. Viņa aizturēja elpu, un tikmēr Gliks pagriezās pret nelielo ļaužu bariņu, kas stāvēja apkārt, un pamāja, lai viesis panāk uz priekšu. Makrija klusībā noskaitīja lūgšanu. Lūdzu, kaut viņš būtu uzgājis Robertu Lengdonu… nevis kādu "Illuminati" sazvērestību dulliķi.

Kad Glika viesis iznāca no bariņa, Makrijas sirds pamira. Tas nebūt nebija Roberts Lengdons. Plikpaurains vīrietis zilos džinsos un flaneļa kreklā, ar spieķi rokā un biezām brillēm uz acīm. Makriju sagrāba šausmas. Dulliķis!

-   Vēlos iepazīstināt ar pazīstamo Vatikāna pētnieku doktoru Džozefu Vaneku no Čikāgas De Pola universitātes, - Gliks paziņoja.

Makrija saminsdnājās, bet tikmēr vīrietis nostājās blakus Gli- kam. Tas nebija nekāds sazvērestību teoriju mīļotājs; Makrija bija par šo tipu dzirdējusi.

-    Doktor Vanek, - Gliks turpināja. - Jūsu rīcībā ir visnotaļ satriecoša informācija par vēlēšanām, kas norisinājās iepriekšējā naktī.

-    Tā tas patiesi ir, - Vaneks atbildēja. - Pēc šādu brīnumu pārpilnas nakts grūti iedomāties, ka vēl palikuši kādi pārsteigumi… un tomēr… - Viņš apklusa.

Gliks pasmaidīja.

-    Un tomēr noticis negaidīts, dīvains pavērsiens.

Vaneks pamāja.

-    Tieši tā. Lai cik mulsinoši tas izklausītos, es uzskatu, ka konklāvs, pašam to neapzinoties, šajā nedējas nogalē ievēlējis divus pāvestus.

Makrijai gandrīz izkrita kamera no rokām.

Gliks blēdīgi pasmaidīja.

-    Divus pāvestus, jūs sakāt?

Zinātnieks piekrizdams pamāja.

-    Jā. Vispirms man jāteic, ka visu mūžu esmu pētījis pāvestu ievēlēšanas likumus. Konklāvu likumi ir ārkārtīgi sarežģīd, un vairākums likuma pantu mūsdienās ir aizmirsti vai atmesti kā nepiemēroti. Pat Lielais Vēlētājs, domājams, nav informēts par to, ko patlaban grasos atklāt. Un tomēr… saskaņā ar seniem, aizmirstiem likumiem, kas izklāstīti "Romano Pontifici Eligendo", Nu- mero 63… balsošana nav vienīgā metode, kā ievēlēt pāvestu. Pastāv vēl cits, dievišķāks paņēmiens. To sauc par "vienprātīgu pieņemšanu caur pielūgsmi". - Viņš mirkli klusēja. - Un vakar tas notika.

Gliks veltīja viesim dedzīgu skatienu.

-   Lūdzu, turpiniet!

-    Kā jūs droši vien atminades, - zinātnieks turpināja, - vakar vakarā, kad kambarkungs Karlo Ventreska stāvēja uz bazilikas jumta, visi laukumā stāvošie kardināli reizē skandēja viņa vārdu.

-Jā, atminos.

-    Paturiet šo ainu prātā un ļaujiet man nolasīt citātu no mūžveciem vēlēšanu likumiem! - Vīrietis izvilka no kabatas dažas papīra lapas, nokremšļojās un sāka lasīt. - Ievēlēšana caur pielūgsmi notiek tad, ja… visi kardināli, itin kā Svētā Gara iedvesmoti, brīvi, no savas gribas vienā balsī nosauc kādas personas vārdu.

Gliks pasmaidīja.

-    Tātad jūs apgalvojat, ka vakarnakt, kad kardināli visi kopā skandēja Karlo Ventreskas vārdu, viņi patiesībā ievēlēja viņu par pāvestu?

-     Tā tas nudien ir. Turklāt likums noteic, ka ievēlēšanā caur pielūgsmi nav jāņem vērā kardinālu piemērotības prasības, un tādējādi var tikt ievēlēts jebkurš garīdznieks - gan ordinēts priesteris, gan bīskaps, gan kardināls. Kā jau noprotat, saskaņā ar šo noteikumu kambarkungs bija atbilstoša kandidatūra pāvesta amatam. - Doktors Vaneks ielūkojās kamerā. - Fakd īsumā ir šādi… Vakar vakarā Karlo Ventreska tika ievēlēts par pāvestu. Viņš bija pie varas nepilnas septiņpadsmit minūtes. Un, ja vien kambarkungs nebūtu brīnumainā kārtā izgaisis uguns- stabā, viņš būtu apglabāts Vatikāna grotās, kur atdusas citi pāvesti.

- Pateicos, doktor! - Gliks pievērsās Makrijai, nebēdnīgi pamirkšķinot ar aci. - Caurcaurēm lielisks skaidrojums…

137

Stāvēdama pašā augšā uz Romas Kolizeja, Vitorija iesmējās un uzsauca Lengdonam:

-   Robert, pieliec soli! Es jau zināju, ka jāprec jaunāks! - Viņas smaids bija burvīgs.

Viņš pūlējās neatpalikt, taču kājas bija kā no akmens.

-   Pagaidi! - viņš izdvesa. - Lūdzu…

Galvā dunēja.

Roberts Lengdons spēji pamodās.

Tumsa.

Viņš krietnu laika sprīdi gulēja nekustīgi mīkstajā, svešādajā gultā, nespēdams izprātot, kur atrodas. Ar zosu dūnām piebāztie spilveni bija milzīgi un brīnišķīgi. Gaisā virmoja kaltētu ziedlapiņu smarža. Pretējā istabas pusē bija pavērtas stikla durvis, kas veda uz greznu balkonu; tur vizmoja mākoņu ieskauts mēness, ko apvēdīja viegls vējiņš. Lengdons centās atcerēties, kā viņš te nokļuvis… un kur viņš vispār atrodas.

Apziņā vijās ireālas atmiņu vērpetes…

Mistiskas uguns sārts… no pūļa uzrodas eņģelis… tas tnaigi paņem viņu aiz rokas un aizved naktī… vada viņa izmocīto, sadauzīto ķermeni pa ielām… atved viņu te… šajā numurā… atbalsta viņu pus- aizmigušu dzeļoši karstā dušā… apsedz šajā gultā… un vēro, kā viņš iekrīt miegā.

Puskrēslā Lengdons pamanīja otru gultu. Palagi bija sajaukti, bet gulta tukša. Viņš saklausīja, ka blakustelpā klusi, vienmērīgi plūst dušas straume.

Uzmetis skatienu Vitorijas gultai, viņš uz spilvendrānas ieraudzīja izšūtu spilgtu emblēmu. Uzraksts vēstīja: VIESNĪCA "BERNINI". Lengdons gribot negribot pasmīnēja. Vitorija bija izdarījusi labu izvēli. Vecās pasaules greznība, kas nolūkojas uz Bernīni strūklaku "Tritons"… visā Romā nebija piemērotākas viesnīcas.

Gulēdams gultā, Lengdons sadzirdēja dauzīšanos un saprata, kas viņu pamodinājis. Kāds klauvēja pie durvīm. Troksnis kļuva skaļāks.

Lengdons apjucis izkāpa no gultas. Neviens taču nezina, ka esam šeit apmetušies, viņš nodomāja, jūtot nemieru. Uzmetis mugurā krāšņu viesnīcas "Bernini" peldmēteli, Lengdons no guļamistabas izgāja numura foajē. Viņš mirkli pastāvēja pie smagajām ozolkoka durvīm, tad atrāva tās vaļā.

Viņā no augšas nolūkojās iespaidīgs vīrs ar krāšņām purpura un dzeltenām regālijām.

-    Leitnants Šartrāns, - sacīja vīrietis. - Vatikāna šveiciešu gvarde.

Lengdons gluži labi zināja, kas viņš ir.

-    Kā… kā jūs mūs atradāt?

-   Vakarnakt pamanīju jūs aizejam no laukuma. Es jums sekoju. Esmu atvieglots, redzot, ka vēl aizvien te uzturaties.

Lengdonā pēkšņi uzbangoja satraukums, un viņš ieprātojās, vai Šartrānam nav pavēlēts aizgādāt Lengdonu un Vitoriju atpakaļ uz Vatikānu. Beigu beigās viņi bija vienīgie - līdztekus Kardinālu kolēģijai -, kuri zināja patiesību. Viņi bija šķērslis.

-   Viņa Svētība lūdza jums nodot šo vēstuli, - Šartrāns sacīja, pasniegdams aploksni ar Vatikāna zīmogu. Lengdons atvēra aploksni un izlasīja ar roku rakstīto vēstuli.

Mister Lengdon un mis Vētra!

Kaut arī mana visdziļākā vēlēšanās ir lūgt jūsu klusuciešanu par notikumiem pēdējo divdesmit četru stundu laikā, es neuzdrošinos jums prasīt vairāk, nekā jūs jau esat snieguši. Tādējādi es pazemīgi atkāpjos, saglabājot vienīgi cerību, ka šajā jautājumā klausīsiet savai sirdsbalsij. Šķiet, šodien pasaule ir labāka… varbūt jautājumi ir spēcīgāki nekā atbildes.

Martas durvis allaž ir atvērtas.

Viņa Svētība Saverio Mortati

Lengdons izlasīja vēstuli divas reizes. Konklāvs, kā izrādījās, bija izvēlējies cildenu un augstsirdīgu vadoni.

Pirms Lengdons paspēja ko bilst, Šartrāns izvilka nelielu paciņu.

-   Pateicības velte no Viņa Svētības. - Lengdons paņēma brūnā papīrā ietīto sainīti. Tas bija smags. - Saskaņā ar viņa rīkojumu, - Šartrāns piemetināja, - šo darinājumu Svētā pāvesta glabātava jums aizdod uz nenoteiktu laiku. Viņa Svētība vienīgi lūdz, lai jūs savā pēdējā gribā un testamentā nodrošināt, ka tas atrod ceļu mājup.

Lengdons atvēra paciņu un palika bez valodas. Tas bija dzelzs spiedogs. "Illuminati" rombs.

Šartrāns pasmaidīja.

-    Lai miers ir ar jums! - Viņš pagriezās, lai dotos prom.

-   Paldies… - Lengdons izstomīja, trīcošajās rokās grozīdams vērtīgo dāvanu.

Gvards gaitenī saminstinājās.

-    Mister Lengdon, vai drīkstu jums ko vaicāt?

-    Pats par sevi saprotams.

-   Gan mani, gan manus biedrus gvardē interesē… kas tur gaisā īsti notika?

Lengdons juta bažas. Viņš zināja, ka šis brīdis reiz pienāks un viņam to jautās. Abi ar Vitoriju viņi to bija vakarnakt pārrunājuši, aizlavīdamies no Svētā Pētera laukuma. Un bija pieņēmuši lēmumu. Jau pirms pāvesta vēstules.

Vitorijas tēvs reiz bija sapņojis, ka viņa antivielas atklājums izraisīs garīgo atmodu. Vakarnakts notikumi, bez šaubām, nebija tādi, kādus viņš bija paredzējis, taču viens bija nenoliedzams… Cilvēki visā pasaulē kavējās pārdomās par Dievu tā kā nekad agrāk. Cik ilgi šī burvība turpināsies - Lengdonam un Vitorijai nebija ne jausmas, taču kā viens, tā otrs apzinājās, ka nedrīkst izpostīt šo pārsteigumu ar skandāliem un šaubām. Dieva Tā Kunga ceļi ir ērmoti, Lengdons sev iegalvoja, sāji prātodams, vai tiešām varbūt… bet tikai varbūt… vakardienas notikumi no tiesas bijusi Dieva griba.

-    Mister Lengdon? - Šartrāns atkal ierunājās. - Es vaicāju par to helikopteru.

Lengdons skumji pasmaidīja.

-   Jā, zinu… - Viņš juta, ka vārdi plūst no sirds. - Iespējams, to izraisījis šoks no trieciena… taču atmiņā… šķiet… viss ir miglā tīts.

Šartrāns noskuma.

-    Jūs neko neatceraties?

Lengdons nopūtās.

-    Baidos, ka šī izglābšanās paliks mūžīgā noslēpumā.

Kad Roberts Lengdons atgriezās guļamistabā, skats, kas viņu gaidīja, lika viņam apstāties kā zemē iemietam. Uz balkona, ar muguru atbalstījusies pret margām, stāvēja Vitorija, cieši lūkojoties viņā. Sieviete izskatījās kā burvīga parādība… mirdzošs, mēness apspīdēts siluets. Viņa varētu būt romiešu dieviete, kas ietinusies baltā frotē mandjā, ar cieši savilktu jostu ap vidu, kura akcentēja slaidā auguma aprises. Viņai aiz muguras kā nimbs trīsuļoja bāla migliņa no Bernīni "Tritona".

Lengdons juta, ka šī sieviete viņu neparasti valdzina… vairāk nekā jebkura cita viņa mūžā. Viņš klusi nolika "Uluminati" rombu un pāvesta vēstuli uz galdiņa pie gultas. Gan vēlāk atradīsies tam laiks. Viņš izgāja pie Vitorijas uz balkona.

Vitorija izskatījās priecīga, viņu redzot.

-   Tu esi pamodies, - viņa bikli čukstēja. - Beidzot.

Lengdons pasmaidīja.

-    Gara diena.

Viņa izlaida pirkstus caur krāšņajiem matiem, un peldmēte- ļa apkakle mazliet pavērās.

-    Un tagad… jādomā, ka vēlies saņemt atalgojumu.

Šie vārdi Lengdonu pārsteidza nesagatavotu.

-    Kā… lūdzu?

-    Mēs esam pieauguši, Robert. Vari man atzīties. Tu sajūti ilgas. Es to manu tavās acīs. īstu, miesisku badu. - Viņa pasmaidīja. - Es jūtu to pašu. Un šī kāre pavisam drīz dks remdināta.

-   Vai patiesi? - Lengdons jutās iedrošināts un spēra soli viņai pretī.

-    Pilnīgi. - Viņa pacēla rokā ēdienkarti ar numurā pasūtāmajiem ēdieniem. - Es pasūtīju visu, kas viesnīcā dabūjams.

Dzīres bija bagātīgas. Viņi vakariņoja mēnessgaismā… sēžot uz balkona… izbaudot endīvijas, trifeles un risotto. Viņi malkoja vīnu "Dolcetto" un aizrunājās dziļi naktī.

Nebija jābūt simbolu pētniekam, lai uztvertu Vitorijas raidītās zīmes. Našķējoties ar kazeņu krēmu un kūpošu "Romcaffe", Vitorija zem galda piespieda viņam kailo kāju un apveltīja viņu ar kaisles pilnu skatienu. Likās, viņa vēlas, lai Lengdons noliek dakšiņu un paņem viņu uz rokām.

Taču Lengdons to nedarīja. Viņš bija īsts džentlmenis. Spēlītes divatā, viņš nodomāja, šķelmīgi pasmaidīdams.

Kad vakariņas bija galā, Lengdons apsēdās uz savas gultas malas un vienatnē grozīja rokās "Illuminati" rombu, ik pa brīdim izmezdams piezīmes par tā brīnumaino simetriju. Vitorija noraudzījās viņā, un viņas apjukums manāmi sāka pāraugt izmisumā.

-   Tev tā ambigramma liekas šausmīgi interesanta, vai ne? - viņa noprasīja.

Lengdons pamāja ar galvu.

-   Tā mani gluži vai hipnodzē.

-    Vai tu apgalvotu, ka tā dzelzs ir visinteresantākā šajā istabā?

Lengdons pakasīja galvu, nospēlēdams veselu izrādi un tēlodams, ka apdomā.

-   Īstenībā ir kas cits, kas mani interesē vairāk.

Vitorija pasmaidīja un spēra soli viņam pretī.

-    Un tas būtu?

-    Kā tu izmantoji tunčus, lai pierādītu, ka Einšteina teorija ir aplama?

Vitorija pasvieda rokas gaisā.

-   Dio mio! Diezgan par tunčiem! Nespēlējies ar mani, es tevi brīdinu!

Lengdons nerātni pasmaidīja.

-   Varbūt savā nākamajā eksperimentā vari izpētīt butes un pierādīt, ka zemeslode ir plakana.

Vitorija kūsāja dusmās, taču uz lūpām pavīdēja smaids.

-    Jūsu zināšanai, profesor, mans nākamais eksperiments iekļūs zinātnes vēsturē. Esmu iecerējusi pierādīt, ka neitroniem ir masa.

-   Neitroniem ir mise? - Lengdons raidīja viņai izbrīnītu skatienu. - Es pat nezināju, ka tie ir katoļi!

Ar vienu plūdeņu kustību Vitorija metās viņam virsū, un abi iekrita gultā.

-   Es ceru, ka tu tici dzīvei pēc nāves, Robert Lengdon. - Vitorija smiedamās turēja Lengdonu, piespiedusi viņa augumu pie gultas. Acīs viņai liesmoja draiskas uguntiņas.

-    Patiesībā, - viņš rīstījās, smiedamies vēl skaļāk, - man allaž bijis grūti iztēloties kaut ko pārpasaulīgu.

-   Nudien? Tātad tu nekad neesi izbaudījis reliģisku atklāsmi? Absolūtu brīnišķas ekstāzes mirkli?

Lengdons papurināja galvu.

-   Nē, un stipri šaubos, vai esmu tāds tips, kurš jebkad spētu izjust reliģisku atklāsmi.

Vitorija noslidināja no pleciem peldmēteli.

-    Var redzēt, ka ne reizi neesi bijis gultā ar jogas lietpratēju.

Pateicība

Esmu lielu pateicību parādā Emīlijai Bestlerei, Džeisonam Kauf- menam, Benam Keplenam un visiem "Pocket Books" darbiniekiem par ticību šim projektam;

savam draugam un aģentam Džeikam Elvelam par entuziasmu un neatslābstošiem pūliņiem;

leģendārajam Džordžam Vaizeram par to, ka pārliecināja mani rakstīt romānus;

savam draugam Ērvam Sitleram par to, ka noorganizēja audienci pie pāvesta, slepus ieveda mani tajās Vatikāna pilsētvalsts vietās, ko redz tikai retais, un padarīja manu Romas apmeklējumu neaizmirstamu;

talantīgajam mūsdienu māksliniekam Džonam Lengdonam, kas ideāli paveica manis piedāvāto neiespējamo uzdevumu, radīdams šajā romānā izmantotās ambigrammas;

Stenam Plantonam, galvenajam universitātes bibliotekāram Čilikotē, Ohaio pavalstī, par to, ka bija mans galvenais izziņas avots par neskaitāmiem tematiem;

Silvijai Kavacini par laipno ekskursiju cauri slepenajam tunelim Passetto;

un Dikam un Konijai Brauniem, labākajiem vecākiem, kādus vien cilvēks var vēlēties… par visu.

Tāpat paldies CERN, Henrijam Beketam, Bretam Troteram, Pāvesta zinātnes akadēmijai, Brukheivenas institūtam, "FermiLab" bibliotēkai, Olgai Vaizerei, Donam Ulšam no Nacionālās drošības institūta, Kerolainai H. Tompsonei no Velsas universitātes, Katrīnai Gerhardai un Omaram el Kindi, Džonam Paikam un Amerikāņu zinātnieku federācijai, Hemliham Vizerholderam, Ko- rinai un Deivisam Hemondiem, Aizazam Ali, Raisa universitātes Galileja projektam, Džūlijai Linnai un Čārlijam Raienam no "Mockingbird Pictures", Gērijam Goldsteinam, Deivam (Vailesam) Arnoldam un Andrai Krofordai, "Global Fraternal Network", Eksete- ras Filipsa akadēmijas bibliotēkai, Džimam Beringtonam, Džonam

Maieram, ārkārtīgi vērīgajai Mārdžijas Vahtelas acij, vēstkopai alt.masonic.members, Alanam Vūlijam, Kongresa Vatikāna seno rokrakstu bibliotēkai, Lizai Kalamāro un aģentūrai "Callamaro", Džonam A. Stauelam, Vatikāna muzejam, Aldo Badžijam, Nosam Alirezam, Herietai Volkerei, Čārlzam Terijam, "Micron Electronics", Mindijai Renselerai, Nensijai un Dikam Kērtiniem, Tomasam D. Nado, "NuvoMedia" un tās elektronisko grāmatu veikalam "Rocket", Frenkam un Silvijai Kenedijiem, Romas Tūrisma padomei, maestro Gregorijam Braunam, Veļai Braunai, Verneram Brendsam, Polam Krupinam no "Direct Contact", Polam Stārkam, Tomam Kin- gam no "Computalk Network", Sendijai un Džerijam Nolaniem, tīmekļa guru Lindai Džordžai, Romas Nacionālās mākslas akadēmijai, fiziķim un rakstniekam Stīvam Houvam, Robertam Ves- tonam, "Water Street" grāmatu veikalam Ekseterā, Ņūhempšīras pavalstī, un Vatikāna observatorijai.

Tulkotājā piezīmes

1 Atslēga. (Tulk. no it. vai)

2  Sveicināts! (Tulk. no it. vai.)

3  Jā. Pilnībā. (Tulk. no it. vai)

4  Piecpadsmit reižu ātrāka par gaismas ātrumu.

5 Apsardze. Stāt! (Tulk. no fr. vai)

6  Efeju ligā ietilpst prestižākās ASV universitātes.

7  Esiet tik laipns! (Tulk. no fr. vai)

8  Paldies! (Tulk. no fr. vai)

9   Diezgan runāts! (Tulk. no it. vai) 10 174 cm.

" Pasaules galvaspilsēta. (Tulk. no lat. vai)

12 Acu apmāns. (Tulk. no fr. vai)

13 Uzmanību! (Tulk. no it. vai)

14 Komandieris vēlas viņus redzēt nekavējoties. (Tulk. no it. vai)

15 Turpini meklēt! (Tulk. no it. vai)

16 Vai muzejā jau mēģināji? (Tulk. no it. vai)

17 Ārā! (Tulk. no it. vai)

18 Laiks, komandieri! (Tulk. no it. vai)

19 īsts fiasko! (Tulk. no it. vai)

20  Otršķirīgos žurnālistus. (Tulk. no it. vai)

21 Vatikāna pilsētvalsts. Lūdzu? (Tulk. no it. vai)

22  Dieva dēļ! (Tulk. no it. vai)

23  Ienāciet! (Tulk. no it. vai)

24  Es neko nevarēju… (Tulk. no it. vai)

25  Es esmu aizņemts! Ko tu gribi? (Tulk. no it. vai)

26 Atvainojiet! (Tulk. no it. vai)

27  Klusumu! (Tulk. no it. vai)

28 Attīrīšana, šķīstīšana. (Tulk. no it. vai)

29  Dots pret dotu. (Tulk. no lat. vai)

M Jaunavu upurēšana uz zinātnes altāra. (Tulk. no it. ml.)

31  Riebeklis! (Tulk. no it. vai)

32 Sargs. (Tulk. no it. vai)

33  Connie (angļu vai.) - Konija.

34 Domāts slavenais kruīzu kuģis "Queen Elisabeth II" - karaliene Elizabete II.

35  Palīgā! (Tulk. no vācu vai)

36  Tūkstotis, simts, viens, divi, trīs, piecdesmit. (Tulk. no it. vai)

37  Bet, sinjor, šī sieviete… (Tulk. no it. vai)

38  Nav atļauts… (Tulk. no it. vai)

39  Neredzami. (Tulk. nofr. vai.)

40  Apmācība. (Tulk. no vācu vai.)

41  Pārbaude. (Tulk. no it. vai.)

42  Mans Dievs! Šausmas! (Tulk. no it. vai)

43  Ātri! (Tulk. no it. vai)

44  Kuņas bērns! (Tutk. no it. vai)

45  Kā smird! (Tutk. no it. vai)

46  Vai jūs mani dzirdat? (Tulk. no it. vai)

47 Gaiss. (Tulk. no angļu vai)

48  Paldies! (Tulk. no it. vai.)

49  Tas nav iespējams! (Tulk. no it. vai.)

50  Izsaku līdzjūtību. (Tulk. no it. vai)

51 Vēlreiz! (Tulk. no it. vai)

52  Tagad! (Tulk. no it. vai)

53  Pēcnāves stingums. (Tulk. no lat. vai)

54  Es atvainojos! (Tulk. no it. vai)

55  Labvakar! (Tulk. no it. vai)

56  Rupjš svešzemnieks. (Tulk. no it. vai)

57  Nauda. (Tulk. no vācu vai)

M Bumba! Visi ārā! (Tulk. no it. vai)

59 Ārstu! (Tulk. no it. vai)

6,1 Guliet! Es esmu mediķis. (Tulk. no it. vai)

61  Cietums. (Tulk. no it. vai)

62  Lēnīgums. (Tulk. no it. vai)

63  "Illuminati" rombā izkārtoti šie vārdi: Earth, Air, Fire, Water.

64  Svētā Pētera kaps. (Tulk. no it. vai)

65  Žēlabaina reliģiska spāņu izcelsmes dziesma bez pavadījuma.

Dens Brauns

EŅĢEĻI UN DĒMONI

Redaktore Silvija Silīte Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 24160903.

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

D. Brauns

Br 195 Eņģeļi un dēmoni / No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2004. - 510 lpp.

ISBN 9984-35-057-6

Content

Brauns Dens Eņģeļi un dēmoni

Prologs

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137