Brauns Dens

Inferno

Dens Brauns

Inferno

.

.

.

PROLOGS

Jūs esmu Ēna.

Caur mums tu sāpju citadelē ienāc,

Caur mums tu ieej mūžīgajās mokās.

Gar Arno upes krastiem es aizelsies lienu… nogriežos pa kreisi uz Via dei Castellani jeb Kastelāni ielu, virzos uz ziemeļiem, slapstīdamies Ufici ēnās.

Un viņi vēl aizvien mani vajā.

Viņu soļi kļūst skaļāki, viņi dzen man pēdas nerimstoš apņēmībā.

Gadiem ilgi viņi ir mani vajājuši. Viņu uzstājība ir likusi man palikt pazemē… spiedusi mani dzīvot šķīstītavā… smagi strādāt zem zemes kā htoniskam briesmonim.

Es esmu Ēna.

Šeit, virszemē, es paceļu acis uz ziemeļiem, taču nespēju atrast ceļu, kas vestu tieši uz pestīšanu… jo rītausmas pirmo gaismu aizsedz Apenīnu kalni.

Es izeju aiz palaco, kura torņa pulkstenim ir tikai viens rādītājs… izlavos starp tirgotajiem, kuri rīta agrumā izgājuši Svētās Florences laukumā. Viņu piesmakušās balsis ož pēc lampredotto un grauzdētām olīvām. Šķērsoju ielu pie Bardžello muzeja un strauji nogriežos uz rietumiem Badias baznīcas smailes virzienā, un tad pēkšņi atdūros pret dzelzs vārtiem kāpņu pakājē.

Met projām aizdomu, ko sevī jūti! Griez bailīgumam pretī drošu krūti!

Pagriežu rokturi un nonāku ejā, zinādams, ka atpakaļceļa no tās vairs nebūs. Skubinu savas svina smagās kājas augšup pa šaurajām kāpnēm… kas kā spirāle vijas pret debesīm ar mīkstiem marmora pakāpieniem, izrobotiem un nodilušiem.

Lejā skan atbalsis. Tās ir lūdzošas.

Viņi ir man aiz muguras, nepiekāpīgi, viņi man tuvojas.

Viņi nesaprot ne to, kas viņus sagaida… ne to, ko viņu labā esmu paveicis!

Nepateicīgā zeme!

Kad turpinu kāpt, manī ietriecas vīzijas… iekāres pārņemti augumi, kas lokās ugunīgā lietū, nesātīgas dvēseles, kas peld izkārnījumos, nodevīgi nelieši, sasaluši Sātana ledainajā tvērienā.

Es uzveicu pēdējos pakāpienus un nonāku augšā, gandrīz miris iztenterēdams miklajā rīta gaisā. Es aizsteidzos pie mūra, kas ir galvas augstumā, un vērīgi palūkojos pa spraugām. Tālu lejā ir svētītā pilsēta, ko esmu padarījis par savu patvērumu no tiem, kuri mani izraidīja.

Atskan balsis, tās tuvojas man no aizmugures.

-    Tas, ko tu esi izdarījis, ir neprāts!

Neprāts dzemdē neprātu.

-    Dieva mīlestības vārdā, viņi kliedz, saki mums, kur tu to esi paslēpis!

Tieši Dieva mīlestības vārdā es neko neteikšu.

Nu es stāvu, iedzīts stūrī, ar muguru pret saltajiem akmeņiem. Viņi cieši ielūkojas manās skaidrajās, zaļajās acīs, un viņu sejas satumst, tās ir nevis glaimīgas, bet draudīgas.

-   Tu zini, ka mums ir savi paņēmieni. Mēs varam tevi piespiest pateikt, kur tas atrodas.

Tieši tāpēc es esmu uzkāpis pusceļā uz debesīm.

Negaidot es pagriežos, pastiepjos augšup, ar saliektiem pirkstiem ieķeros augstajā dzegā, pievelkos, uzkārpos uz ceļgaliem un grīļodamies palieku stāvam… bezdibeņa malā. Vadi mani, dārgais Vergilij, pāri tukšumam. Neticības pārņemti, viņi metas uz priekšu un grasās sagrābt mani aiz kājām, tomēr baiļojas, ka es zaudēšu līdzsvaru un nogāzīšos lejā. Nu viņi klusi un izmisīgi lūdzas, taču esmu jau uzgriezis muguru. Es zinu, kas man jādara. Lejā, reibinošā tālumā zem manis, kā uguns jūra lauku apvidū plešas sarkanie dakstiņu jumti, izgaismodami šo skaisto zemi, pa kuru savulaik klejojuši milži… Džoto, Donatello, Brunelleski, Mikelandželo, Botičelli.

Piesardzīgi es aizvirzu purngalus līdz malai.

Nāc lejā! viņi sauc. Vēl nav par vēlu!

Ak, spītīgie nejēgas! Vai tad jūs neredzat nākotni? Vai neaptverat manis radītā diženumu? Nepieciešamību?

Es ar prieku sniegšu šo augstāko upuri… un līdz ar to izdzēsīšu jūsu pēdējās cerības atrast to, ko meklējat.

jums nemūžam neizdosies to atrast laikus.

Simtiem pēdu dziļumā bruģētais laukums aicina kā rāma oāze. Cik ļoti es ilgojos, kaut man būtu vairāk laika… taču laiks ir vienīgā prece, ko es nevaru atļauties pat par savu milzīgo bagātību.

Šo pēdējo sekunžu laikā es ilgi un cieši raugos uz laukumu un pamanu kaut ko tādu, kas man liek satrūkties.

Es ieraugu tavu seju.

Tu skaties uz mani no ēnām. Tavas acis ir skumju pilnas, un tomēr es tajās nomanu godbijību pret to, ko esmu paveicis. Tu saproti, ka man nekas cits neatliek. Cilvēces mīlēs tL bas vārdā man ir jāpasargā savs meistardarbs.

Pat šajā brīdī tas aug… gaida… virdā'ms asins sārtos ūdeņos, tai lagūnā, kur neatstaro zvaigznes.

Un tad es atrauju skatienu no tavām acīm un apcerīgi uzlūkoju apvārsni. Augstu virs šīs pasaules, kurai uzvelta nasta, es raidu savu pēdējo lūgšanu.

Visudārgākais Dievs, es lūdzu, kaut pasaule mani atcerētos nevis kā baisu grēcinieku, bet gan kā diženu pestītāju, jo Tu zini, ka es tāds patiešām esmu. Es lūdzu, kaut Cilvēce izprastu dāvestu, ko esmu atstājis aiz sevis.

Mans dāvests ir nākotne.

Mans dāvests ir pestīšana.

Mans dāvests ir Elle.

To teicis, es nočukstu "āmen"… un speru savu pēdējo soli pretī bezdibenim.

1. NODAĻA

j

Atmiņas uzradas pamazam… kā burbuļi, kas paceļas no tumšas, neizdibināmas akas.

Sieviete plīvura.

Roberts Lengdons cieši raudzījās viņā pāri upei, kuras putojošajos ūdeņos plūda sarkanas asinis. Sieviete nekustīgi, svinīgi stāvēja tālajā krastā, un viņas seja aiz šķidrauta nebija saskatāma. Sievietes rokā bija cieši sažņaugta zila tainia lente, ko viņa tagad pacēla, godinot līķu jūru sev pie kājām. Visur vēdīja nāves smaka.

Meklē, sieviete nočukstēja. Un tu atradīsi.

Likās, šie vārdi ir izrunāti Lengdona prātā.

-    Kas jūs esat? viņš uzsauca, taču pār lūpām nenāca ne skaņa.

Laika ir aizvien mazāk, viņa čukstēja. Meklē un atrodi.

Lengdons paspēra soli tuvāk upei, tomēr varēja redzēt, ka ūdens ir sarkans kā asinis un pārāk dziļš, lai to varētu šķērsot. Kad Lengdons vēlreiz pacēla acis uz aizplīvuroto sievieti, līķu pie viņas kājām bija kļuvis vairāk. Nu to bija simtiem, varbūt pat tūkstošiem, daži joprojām dzīvi, tie locījās mokās, mirdami neiedomājamā nāvē… uguns pārņemti, aprakti izkārnījumos, cits cita apriti. Varēja dzirdēt, kā pāri upei atbalsojas ciešanu pārņemto cilvēku sērīgie kliedzieni.

Sieviete panācās uz viņa pusi un pastiepa slaidās rokas, kā palīdzību lūgdama.

-    Kas jūs esat?! Lengdons vēlreiz uzsauca.

Par atbildi sieviete pacēla rokas un lēni noņēma no sejas plīvuru. Viņa bija satriecoši skaista un tomēr vecāka, nekā

Lengdons bija iedomājies, iespējams, vairāk nekā sešdesmit gadus veca, stalta un izturīga kā mūžīga statuja. Viņas skarbi paslietais zods bija stingrs, acu skatiens dziļš un dvēselisks, pāri pleciem krāšņās sprogās krita gari, sudrabaini sirmi mati. Ap kaklu lazurīta amulets ap nūju apvijusies čūska. Lengdons sajuta, ka viņu pazīst… uzticas viņai. Bet kā? Kāpēc? Nu viņa norādīja uz divām kājām, kas rēgojās ārā no zemes un sāpēs raustījās. Tās acīmredzot piederēja kādai nabaga dvēselei, kas ar galvu uz leju bija ierakta zemē līdz viduklim. Uz cilvēka baltā augšstilba bija redzams viens vienīgs ar dubļiem uzrakstīts burts "R".

R? Lengdons šaubīdamies nodomāja. Tas nozīmē… Roberts?

Vai tas… esmu es?

Sievietes seja palika neizteiksmīga. Meklē un atrodi, viņa atkārtoja. Negaidot no viņas sāka plūst balta gaisma… aizvien spožāka un spožāka. Viss viņas augums sāka spēcīgi vibrēt, pēkšņi nogranda pērkons, un viņa izšķīda tūkstoš asās gaismas šķembās.

Iekliedzies Lengdons vienā rāvienā pamodās.

Telpa bija gaiša. Bez viņa tajā neviena nebija. Gaisā vēdīja asa medicīniskā spirta smaka, un kaut kur viņa sirds ritmā klusi pīkstēja kāds aparāts. Lengdons mēģināja pakustināt labo roku, taču asas sāpes lika viņam aprauties. Paskatījies lejup, viņš ieraudzīja intravenozās sistēmas adatu, kas bija nostiepusi viņa apakšdelma ādu.

Viņa sirds iepukstējās straujāk, un aparāti turējās tai līdzi, sākdami pīkstēt ātrāk.

Kur es esmu? Kas noticis?

Lengdona pakausis smeldza uzmācīgās sāpēs. Piesardzīgi pacēlis brīvo roku, viņš pieskārās galvai, mēģinādams noteikt galvassāpju avotu. Zem salipušajiem matiem viņš sataustīja aptuveni duci ar sakaltušām asinīm aplipušu šuvju cieto mezgliņu.

Viņš aizvēra acis, mēģinādams atcerēties kādu negadījumu.

Nekā. Pilnīgs tukšums.

Domā.

Vienīgi tumsa.

Iesteidzās kāds vīrs mediķa ietērpā, acīmredzot Lengdona trauksmainā sirds monitora iztrūcināts. Viņam bija pinkaina bārda, kuplas ūsas un pārāk biezas uzacis, zem kurām lēnprātīgas acis izstaroja domīgu mieru.

-    Kas… noticis? Lengdons izmocīja. Vai esmu iekļuvis nelaimes gadījumā?

Bārdainais vīrs pielika pirkstu pie lūpām un tad izsteidzās ārā, saukdams kādu, kas atradās tālāk gaiteni.

Lengdons pagrieza galvu, taču no šīs kustības viņa galvaskausu caururba asas sāpes. Viņš dziļi elpoja, kamēr tās pārgāja. Tad viņš ļoti uzmanīgi un rūpīgi nopētīja sterilo apkārtni. Slimnīcas palāta ar vienu vienīgu gultu. Nekādu ziedu. Nekādu kartīšu. Turpat līdzās uz letes viņš ieraudzīja savas salocītās drēbes caurspīdīgā polietilēna maisā. Tās bija viscaur asiņainas.

Ak Dievs. Tas noteikti ir bijis briesmīgi.

Nu Lengdons ļoti lēni pagrieza galvu uz loga pusi līdzās gultai. Ārā bija tumšs. Nakts.

Stiklā Lengdons varēja redzēt vienīgi savu atspīdumu pelnu pelēks svešinieks, bāls un saguris, pievienots pie caurulēm un vadiem medicīnas aprīkojuma ielenkumā.

Gaitenī varēja dzirdēt balsis, un Lengdons atkal pievērsās palātai. Atgriezās ārsts, šoreiz kopā ar kādu sievieti. Šķiet, viņai varēja but pari trīsdesmit. Viņa bija ģerbusies zila mediķa tērpā un sasējusi gaišos matus uz pakauša biezā zirgastē, kas šūpojās viņas soļu ritmā.

-     Es esmu doktore Sjēna Bruksa, ienākusi palātā, viņa sacīja un uzsmaidīja Lengdonam. Šovakar es strādāšu kopā ar doktoru Markoni.

Lengdons nedroši pamāja.

Gara un lokana, doktore Bruksa kustējās pašpārliecināti kā sportiste. Pat bezveidīgajā ietērpā viņa izskatījās graciozi eleganta. Lai gan nebija manāmas kosmētikas pēdas, sievietes seja izskatījās neparasti gluda, un to bojāja vienīgi sīciņa dzimumzīmīte tieši virs mutes. Viņas acis, lai gan maigi brūnas, šķita neparasti caururbjošas, it kā būtu kļuvušas par lieciniecēm dziļai pieredzei, ar kādu viņas vecumā gadās saskarties tikai retu reizi.

-    Doktors Markoni ne pārāk labi runā angliski, viņa sacīja, apsēzdamās Lengdonam līdzās, un viņš palūdza mani aizpildīt jūsu uzņemšanas veidlapu. Viņa atkal pasmaidīja.

-     Paldies, Lengdons noķērkstēja.

-    Labi, viņa lietišķā tonī iesāka. Kā jūs sauc?

Viņš bija spiests mirkli apdomāties.

-     Roberts… Lengdons.

Ārste iespidināja Lengdonam acis mazu kabatas bateriju.

-     Nodarbošanās?

Šī informācija uznira vēl lēnāk.

-    Profesors. Mākslas vēsture… un simboloģija. Hārvarda universitāte.

Doktore Bruksa nolaida kabatas bateriju un likās iztrūcināta. Ārsts ar kuplajām uzacīm izskatījās tikpat pārsteigts.

-    Jūs esat… amerikānis?

Lengdons apmulsis uzlūkoja viņu.

-    Vienkārši… viņa aprāvās. Kad jūs šovakar atveda, jums nebija nekādu dokumentu. Jums bija tvīda žakete un ērti Somerset firmas apavi, tāpēc mēs nopratām, ka esat brits.

-    Es esmu amerikānis, Lengdons apliecināja, taču bija pārāk saguris, lai spētu paskaidrot, ka dod priekšroku labi pašūtam apģērbam.

-    Vai jums kaut kas sāp?

-    Galva, atbildēja Lengdons. Spožā kabatas baterija bija padarījusi sāpes tikai vēl stiprākas. Par laimi, nu viņa to ielika kabatā, saņēma Lengdona plaukstas locītavu un sāka skaitīt pulsu.

-    Jūs pamodāties kliegdams, sieviete sacīja. Vai atceraties, kāpēc tā notika?

Lengdona prātā atkal pazibēja dīvainā vīzija ar aizplīvuroto sievieti starp ķermeņiem, kas locījās sāpēs. Meklē, un tu atradīsi.

-    Man rādījās murgi.

-    Par ko?

Klausīdamās Lengdona stāstā, doktore Bruksa saglabāja neitrālu sejas izteiksmi un kaut ko pierakstīja uz planšetes.

-    Vai nojaušat, kas varēja izraisīt tik biedējošu sapņu tēlu?

Lengdons iedziļinājās savā atmiņā un tad papurināja galvu, kas protestējot iedunējās.

-     Labi, Lengdona kungs, viņa sacīja, turpinādama rakstīt, tagad uzdošu jums dažus ierastus jautājumus. Kāda šodien ir diena?

-    Sestdiena, Lengdons teica, mirkli apdomājies. Atceros, kā šodien pirms kāda laika gāju cauri studentu pilsētiņai… devos uz pēcpusdienas lekcijām, un tad… tas savā ziņā ari ir pēdējais, ko atceros. Vai es pakritu?

-    Pie tā mēs vēl nonāksim. Vai jūs zināt, kur atrodaties?

Lengdons minēja, cik labi vien spēdams.

-    Masačūsetsas vispārēja tipa slimnīcā?

Doktore Bruksa atkal kaut ko pierakstīja.

-    Vai ir kāds, kam vajadzētu piezvanīt? Jūsu sieva? Bērni?

-     Neviena nav, Lengdons instinktīvi atbildēja. Viņš allaž bija priecājies par vienatni un neatkarību, ko viņam nodrošināja paša izraudzītā vecpuiša dzīve, lai gan bija jāatzīst, ka pašreizējā situācijā viņš vairāk būtu priecājies par kādu pazīstamu cilvēku sev līdzās. Ir daži kolēģi, kam es varētu piezvanīt, taču tas ir gluži lieki.

Doktore Bruksa pabeidza rakstīt, un viņas kolēģis panācās tuvāk. Pieglaudis kuplās uzacis, viņš izvilka no kabatas mazu diktofonu un parādīja to doktorei Bruksai. Viņa saprotoši pamāja un no jauna pievērsās savam pacientam.

-     Lengdona kungs, kad jūs šovakar atveda, jūs nemitīgi kaut ko neskaidri murminājāt.

Viņa aši uzmeta skatienu doktoram Markoni, kurš pacēla rokā digitālo diktofonu un nospieda kādu pogu.

Sāka skanēt ieraksts, un Lengdons izdzirdēja pats savu neskaidro balsi, kas atkal un atkal murmināja vienu un to pašu teikumu: "/4s… ar. As… ar."

-     Izklausās, sieviete ierunājās, ka jūs sakāt: "Asaras. Asaras."

Lengdons bija ar viņu vienisprātis, un tomēr viņš to neatcerējās.

Doktore Bruksa veltīja viņam satraucoši ciešu skatienu.

-    Vai jums ir kāda nojauta, kāpēc jums tā būtu jāsaka? Vai jums kaut kā ir žēl?

Rakņādamies pa savas atmiņas tumšajiem nostūriem, Lengdons atkal ieraudzīja to pašu aizplīvuroto sievieti, kura stāvēja asinssarkanas upes krastā, līķu ielenkumā. Atkal uzvēdīja nāves smaka.

Piepeši Lengdonu pārņēma instinktīva briesmu izjūta… tās draudēja ne vien viņam… bet visiem. Viņa sirds monitora pīkstēšana strauji paātrinājās. Sasprindzinājis muskuļus, viņš mēģināja piecelties.

Doktore Bruksa steigšus uzlika stingru plaukstu Lengdonam uz krūtīm, nospiežot viņu atpakaļ gultā, un tad ātri uzmeta skatienu bārdainajam ārstam, kurš piegāja pie tuvējās letes un sāka kaut ko gatavot.

Ārste noliecās pār Lengdonu un čukstēja:

-    Lengdona kungs, smadzeņu traumu gadījumā nemiers nav nekas neparasts, taču jūsu pulss nedrīkst būt tik ātrs. Nekādu kustību. Nekādu uztraukumu. Vienkārši guliet mierīgi un atpūtieties. Ar jums viss būs kārtībā. Jūsu atmiņa pamazām atjaunosies.

Otrs ārsts atgriezās ar šļirci un pasniedza to doktorei Bruksai. Viņa injicēja tās saturu Lengdona intravenozajā sistēmā.

-    Tas ir tikai viegls nomierinošs līdzeklis, lai jūs norimtu, viņa paskaidroja, un tas palīdz arī pret sāpēm. Viņa piecēlās, gatava doties prom. Ar jums viss būs vislabākajā kārtībā, Lengdona kungs. Vienkārši guliet. Ja jums kaut ko vajag, nospiediet pogu līdzās gultai.

Izslēgusi gaismu, viņa izgāja kopā ar bārdaino ārstu.

Tumsā Lengdons sajuta, kā gandrīz tai pašā mirklī zāles izplūst viņa asinsritē, ievelkot viņa ķermeni atpakaļ tai pašā dziļajā akā, no kuras viņš bija uzpeldējis. Viņš cīnījās ar šo sajūtu, telpas tumsā ar varu turēdams acis vaļā. Viņš mēģināja piecelties sēdus, taču ķermenis bija cementa smagumā. Sagrozījies Lengdons no jauna nonāca ar seju pret logu. Gaisma bija izslēgta, un viņa atspīdums tumšajā stiklā bija nozudis. To bija aizstājuši tālumā redzami izgaismoti ēku apveidi.

Starp smaiļu un kupolu siluetiem Lengdona redzeslokā galveno vietu ieņēma viena vienīga karaliska fasāde. Tas bija iespaidīgs akmens cietoksnis ar robotu aizsargbarjeru un trīssimt pēdas augstu torni, kas gandrīz pašā augšgalā kļuva platāks, izspīlējoties uz āru masīvā malu izrobojumā ar šaujamlūkām.

Lengdons pielēca gultā sēdus, viņa galvā eksplodēja sāpes. Padzinis dedzinošo smeldzi, viņš ar skatienu ieurbās torni.

Šo viduslaiku būvi Lengdons pazina labi.

Pasaulē tāda bija tikai viena.

Diemžēl tā ari atradās četrtūkstoš jūdžu attālumā no Masačūsetsas.

Ārā aiz viņa loga, paslēpusies Via Torregalli jeb Torregalli ielas ēnās, kāda spēcīga sieviete viegli nolēca no sava BMW motocikla un sāka virzīties uz priekšu saspringti kā pantera, kas lavās klāt medījumam. Viņas skatiens bija ass. īsi apgrieztie, spuraini ieveidotie mati izcēlās uz melnā ādas motociklista ietērpa uzlocītās apkakles fona. Pārbaudījusi savu ieroci ar skaņas slāpētāju, viņa vērīgi palūkojās augšup uz Roberta Lengdona palātas logu, kurā nupat bija nodzisusi gaisma.

Pagaidām viņas šī vakara sākotnējais uzdevums bija nogājis briesmīgi greizi.

Viena vienīga baloža iedūdošanās bija visu mainījusi.

Nu viņa bija ieradusies, lai to izlabotu.

2. NODAĻA

Es atrodos Florencē?!

Roberta Lengdona galva pulsēja. Nu viņš sēdēja izslējies savā slimnicas gultā un sparīgi spaidīja izsaukšanas pogu. Lai gan viņam bija ievadīti nomierinoši līdzekļi, viņa sirds strauji pukstēja.

Zirgastei lēkājot, doktore Bruksa iesteidzās atpakaļ palātā.

-    Vai ar jums viss ir kārtībā?

Lengdons apmulsis papurināja galvu.

-     Es atrodos… Itālijā?!

-    Labi, viņa uzslavēja. Jūs sākat atgūt atmiņu.

-    Nē! Lengdons norādīja ārā pa logu uz tālumā redzamo iespaidīgo ēku. Es pazīstu Veco pili.

Doktore Bruksa atkal ieslēdza gaismu, un Florences namu apveidi izgaisa. Viņa piegāja pie gultas, mierinoši čukstēdama:

-    Lengdona kungs, nevajag uztraukties. Jums ir neliels atmiņas zudums, taču doktors Markoni pārliecinājās, ka jūsu smadzenes funkcionē nevainojami.

Palātā iesteidzās arī bārdainais ārsts, kurš acīmredzot bija sadzirdējis izsaukumu. Viņš pārbaudīja Lengdona sirds monitoru, kamēr jaunā ārste viņam straujā, raitā itāliešu valodā stāstīja kaut ko par to, ka Lengdons jūtas agitato, jo ir uzzinājis, ka atrodas Itālijā.

Satraukts? Lengdons nikni nodomāja. Drīzāk gan apstulbis! Adrenalīns viņa ķermenī bija uzsācis cīņu ar nomierinošajiem līdzekļiem.

-    Kas ar mani ir noticis? viņš noprasīja. Kas šodien par dienu?

-   Viss ir pilnīgā kārtībā, viņa atteica. Ir agrs rīts. Pirmdiena, astoņpadsmitais marts.

Pirmdiena. Lengdons piespieda savas smeldzošās smadzenes pārtīt atpakaļ pēdējos tēlus, ko viņš spēja atcerēties, aukstums un tumsa vientuļš gājiens cauri Hārvarda studentu pilsētiņai sestdien virkne vakara lekciju. Tas bija pirms divām dienām?! Jau griezīgākas panikas pārņemts, viņš mēģināja atcerēties kaut jel ko par šo lekciju vai notikumiem pēc tās. Nekā. Sirds monitors sāka pīkstēt vēl straujāk.

Pakasījis bārdu, vecākais ārsts turpināja regulēt ierīces, bet doktore Bruksa tikmēr atkal apsēdās līdzās Lengdonam.

-    Ar jums viss būs labi, viņa saudzīgi mierināja. Jums ir diagnosticēta retrogrādā amnēzija, kas galvas traumu gadījumos ir ļoti izplatīta. Jūsu atmiņas par dažām pēdējām dienām var izrādīties juceklīgas vai to vispār var trūkt, taču paliekošiem traucējumiem nevajadzētu būt. Viņa uz brīdi apklusa. Vai atceraties, kā mani sauc? Es jums to pateicu, kad šeit ienācu.

Lengdons mirkli apdomājās.

-    Sjēna. Doktore Sjēna Bruksa.

Viņa pasmaidīja.

-    Redzat? Jums jau sāk veidoties jaunas atmiņas.

Galvassāpes bija kļuvušas gandrīz neizturamas, un viss,

kas atradās tuvumā, vēl aizvien šķita izplūdis.

-    Kas īsti… notika? Kā es te nokļuvu?

-    Manuprāt, jums vajadzētu atpūsties, un varbūt…

-    Kā es te nokļuvu? viņš noprasīja, un viņa sirds monitors sāka pīkstēt vēl straujāk.

-     Labi, tikai elpojiet mierīgi, doktore Bruksa pavēlēja, satraukti saskatīdamās ar savu kolēģi. Es jums visu pastāstīšu. Viņas balss kļuva ievērojami nopietnāka. Lengdona kungs, pirms trim stundām jūs ietenterējāt mūsu neatliekamās palīdzības telpā ar asiņojošu brūci galvā un tai pašā mirklī sabrukāt. Nevienam nebija ne jausmas, kas jūs esat un kā te nokļuvāt. Jūs kaut ko murmmājāt angliski, tāpēc doktors Markoni lūdza mani palīgā. Es šeit esmu ieradusies akadēmiskajā atvaļinājumā no Apvienotās Karalistes.

Lengdons jutās tik apmulsis, it kā būtu pamodies Maksa Ernsta gleznā. Ko, pie velna, es daru Itālijā? Parasti Lengdons devās turp uz mākslas konferenci katra otrā gada jūnijā, taču tagad bija marts.

Nomierinošie līdzekļi sāka darboties aizvien stiprāk, un šķita, ka zemes pievilkšanas spēks ar katru sekundi kļūst aizvien lielāks un cenšas izvilkt viņu cauri matracim. Lengdons turējās pretī, pacēla galvu, pūlējās saglabāt možu prātu. Doktore Bruksa noliecās pār viņu gādīgi kā eņģelis.

-    Lūdzu, Lengdona kungs, viņa čukstus sacīja. Pirmo divdesmit četru stundu laikā ar galvas traumām nav nekādi joki. Jums jāatpūšas, citādi jūs varat nopietni nodarīt sev pāri.

Piepeši palātas sarunu iekārtā nosprakšķēja kāda balss:

-    Doktor Markoni?

Bārdainais ārsts pieskārās kādai pogai pie sienas un atsaucās: -Si?

Balss sarunu iekārtā kaut ko aši nobēra itāliski. Lengdons nepaguva uztvert šos vārdus, toties pamanīja, ka abi ārsti pārsteigti saskatās. Bet varbūt tā ir trauksme?

-    Momento, Markoni atteica un pārtrauca sarunu.

-    Kas te notiek? Lengdons noprasīja.

Šķita, ka doktore Bruksa viegli samiedz acis.

-    Tā bija intensīvās terapijas nodaļas reģistratore. Kāds ir ieradies jūs apciemot.

Lengdona reiboni caururba cerības stars.

-    Tā taču ir laba ziņa! Varbūt šis cilvēks zina, kas ar mani noticis.

Izskatījās, ka viņa šaubās.

-     Vienkārši ir dīvaini, ka te kāds ieradies. Mēs nezinājām, kā jūs sauc, un jūs pat vēl neesat reģistrēts sistēmā.

Cīnīdamies ar nomierinošajiem līdzekļiem, Lengdons neveikli uzslējās sēdus gultā.

-    Ja kāds zina, ka es atrodos šeit, tad šim cilvēkam noteikti ir jāzina, kas īsti noticis!

Doktore Bruksa aši paskatījās uz doktoru Markoni, kurš tūlīt papurināja galvu un uzsita pa savu rokas pulksteni. Viņa no jauna pievērsās Lengdonam.

-     Te ir intensīvās terapijas nodaļa, viņa paskaidroja.

-    Neviens tajā netiek ielaists vismaz līdz deviņiem rītā. Pēc neilga brīža doktors Markoni aizies palūkoties, kas tur ir atnācis, un noskaidros, ko viņš vai viņa vēlas.

-     Bet kā būs ar to, ko vēlos es? Lengdons noprasīja.

Ārste pacietīgi pasmaidīja, paliecās tuvāk un ierunājās

klusāk:

-    Lengdona kungs, jūs nezināt visu par to, kas notika vakar… par to, kas notika ar jums. Iekams jūs ar kādu runāsiet, man šķiet, ka būs tikai taisnīgi, ja vispirms noskaidrosiet visus faktus. Diemžēl jūs vēl neesat pietiekami atguvis spēkus, lai…

-    Kādus faktus?! Lengdons jautāja, pūlēdamies parausties vēl augstāk. Intravenozās sistēmas adatas dūriena vieta viņa rokā iesāpējās, un viņa ķermenis, šķiet, svēra vairākus simtus mārciņu. Es zinu vienīgi to, ka atrodos kādā Florences slimnīcā un esmu te ienācis, atkārtodams vārdu "asaras"…

Pēkšņi viņam prātā iešāvās kāda biedējoša doma.

-     Vai es esmu izraisījis autoavāriju? Lengdons jautāja.

-    Vai esmu kādu savainojis?

-    Nē, nē, viņa iebilda. Es tā nedomāju.

-     Kas tad? Lengdons uzstāja, nikni vērodams abus ārstus. Man ir tiesības zināt, kas te notiek!

Iestājās ilgs klusums, un beidzot doktors Markoni negribīgi pamāja savai pievilcīgajai, jaunajai kolēģei. Doktore Bruksa izelpoja un pavirzījās tuvāk viņa gultai.

-    Labi, es jums pateikšu to, ko zinu… un jūs klausīsieties mierīgi, norunāts?

Lengdons pamāja, un no šīs kustības cauri viņa galvaskausam uz visām pusēm iztriecās sāpes. Viņš nelikās par tām ne zinis, dedzīgi vēlēdamies dzirdēt atbildes.

-    Pirmkārt… jūsu galvas trauma nav iegūta nelaimes gadījumā.

-    Tas jau ir labāk.

-    Ne gluži. Patiesība jusu brūci ir radījusi lode.

Sirds monitors sāka pīkstēt straujāk.

-    Kā, lūdzu?!

-    Lode skāra jūsu galvvidu un, visticamāk, izraisīja smadzeņu satricinājumu. doktore Bruksa runāja nosvērti, tomēr ātri. Jums ļoti paveicās, ka palikāt dzīvs. Par collu zemāk, un… Viņa papurināja galvu.

Lengdons neticīgi un cieši lūkojās viņā. Kāds uz mani ir šāvis?

Gaitenī pēkšņi atskanēja dusmīgas balsis, tur bija izcēlies strīds. Izklausījās, ka tas, kurš ieradies apciemot Lengdonu, nevēlas gaidīt. Gandrīz tai pašā mirklī Lengdons izdzirdēja, ka gaiteņa tālākajā galā atsprāgst vaļā smagas durvis. Viņš ieraudzīja pa gaiteni tuvojamies kādu stāvu. Sieviete bija viscaur ģērbusies melnā ādā. Viņa bija trenēta un spēcīga, ar tumšiem, spurainiem matiem. Viņa kustējās viegli, it kā ar kājām nemaz neskartu grīdu, un devās tieši uz Lengdona palātu.

Ne mirkli neminstinādamies, doktors Markoni nostājās uz atvērto durvju sliekšņa, lai aizšķērsotu apmeklētājai ceļu.

-    Ferma! viņš pavēlēja, izstiepis plaukstu kā policists.

Svešiniece pat neapstājās, izvilka pistoli ar skaņas slāpētāju, notēmēja doktoram Markoni tieši krūtīs un izšāva.

Atskanēja aprauts šņāciens.

Lengdons šausmās noskatījās, kā doktors Markoni atmuguriski ietenterē atpakaļ palātā, nokrīt uz grīdas, saķēris krūtis, un viņa baltais laboratorijas uzsvārcis izmirkst asinīs.

3. NODAĻA

i iecu jūdžu attālumā no Itālijas krasta divsimt trīsdesmit septiņas pēdas garā luksusa jahta "Nepatiesība", dzinēja vadīta, slīdēja cauri rītausmu apsteigušajai miglai, kas cēlās no Adrijas jūras vieglajiem viļņiem. Apgrūtinātas izsekošanas profila korpuss bija nokrāsots tumši pelēks, radot izteikti nepatīkamu militārā kuģa gaisotni.

Šis vairāk nekā trīssimt miljonus ASV dolāru vērtais kuģis varēja lepoties ar visām ierastajām ērtībām ūdens atpūtas centru, baseinu, kinozāli, privātu zemūdeni un helikoptera nolaišanās laukumu. Tomēr materiālās ērtības gandrīz nemaz neinteresēja tās īpašnieku, kurš jahtu bija saņēmis pirms pieciem gadiem un nekavējoties izlauzis lielāko daļu telpu, lai ierīkotu ar svinu oderētu militāras kategorijas elektronisku vadības centru.

"Nepatiesības" vadības telpā, kuras darbību uzturēja trīs īpaši pielāgoti satelīta sakaru savienojumi un milzīgs skaits zemes retranslācijas staciju, strādāja gandrīz divi duči cilvēku tehniķi, analītiķi, darbības koordinatori -, kuri dzīvoja turpat uz jahtas un uzturēja pastāvīgus sakarus ar organizācijas dažādajiem sauszemes darbības centriem.

Jahtas borta apsardze sastāvēja no nelielas militāri apmācītu karavīru vienības, divām raķešu uztveršanas sistēmām un visjaunāko pieejamo ieroču arsenāla. Līdz ar pārējo palīgpersonālu pavāriem, apkopējiem un apkalpotājiem kopējais uz klāja esošo cilvēku skaits pārsniedza četrdesmit. Faktiski "Nepatiesība" bija pārvietojama biroja ēka, no kuras tās īpašnieks vadīja savu impēriju.

Sīkais, panīkušais, saulē iedegušais vīriņš ar dziļi iegrimušām acīm saviem darbiniekiem bija zināms vienīgi kā Rektors. Viņa neievērojamais augums un atklātā izturēšanās šķita īsti atbilstam tādam cilvēkam, kurš ticis pie milzīgas bagātības, sabiedrības ēnainos nostūros sniedzot privātu slepenu pakalpojumu klāstu.

Viņš tika dēvēts daudzos vārdos bezdvēselisks algotnis, grēka atbalstītājs, Sātana rokaspuisis -, taču patiesībā nebija nekas no tā visa. Rektors saviem klientiem gluži vienkārši sagādāja iespēju bez jebkādām sekām īstenot iecerētos mērķus un vēlmes; ne jau viņu vajadzēja vainot par cilvēces grēcīgo dabu.

Par spīti saviem nomelnotājiem un viņu ētiskajiem iebildumiem, Rektora morāles kompass bija un palika negrozāms. Viņa un ari paša Konsorcija izveidotās reputācijas pamatā bija divi zelta likumi.

Nekad nesolīt to, ko nav iespējams izpildīt.

Un nekad nemelot nevienam klientam.

Nekad.

Savas profesionālās karjeras laikā Rektors ne reizi nebija lauzis solījumu vai atkāpies no kāda darījuma. Viņa vārds bija nesatricināms absolūta garantija un, lai gan viņš pavisam noteikti bija nožēlojis dažu labu paša noslēgto vienošanos, par atteikšanos no tām nekad nevarēja būt ne runas.

Torīt, iznācis uz savas jahtas atsevišķās kajītes balkona, Rektors palūkojās pāri putās sakultajai jūrai un mēģināja padzīt pakrūtē iemājojušo nemieru.

Mūsu pagātnes lēmumi veido mūsu tagadni.

Rektora pagātnes lēmumi bija nodrošinājuši viņam iespēju izlaipot pa gandrīz jebkuru mīnu lauku un vienmēr gūt virsroku. Tomēr todien, pa logu vērīgi noraugoties uz Itālijas cietzemes tālajām ugunīm, viņu pārņēma neraksturīgs satraukums.

Pirms gada uz šīs pašas jahtas klāja viņš bija pieņēmis lēmumu, kura sekas tagad draudēja izpostīt visu, ko viņš izveidojis. Es piekritu izdarīt pakalpojumu nepareizajam cilvēkam. Tobrīd Rektors to nekādi nebūtu varējis zināt, un tomēr šis kļūdainais aprēķins bija izraisījis neparedzētu izaicinājumu vētru, piespiežot viņu izsūtīt kaujas laukā dažus no viņa vislabākajiem aģentiem, pavēlot tiem darīt "visu, kas vien būs nepieciešams", lai paglābtu viņa sasvērušos kuģi no apgāšanās.

Patlaban Rektors gaidīja ziņas no kāda īpaša kaujas aģenta.

Vaijenta, viņš nodomāja, iztēlodamies šo spēcīgo speciālisti ar spurainajiem matiem. Vaijenta līdz šim bija viņam nevainojami kalpojusi, bet iepriekšējā vakarā pieļāva kļūdu ar katastrofālām sekām. Pēdējās sešas stundas bija pagājušas drudžainā rosībā, izmisīgi cenšoties atgūt kontroli pār situāciju. Vaijenta apgalvoja, ka viņas kļūda radusies vienkāršas neveiksmes nelaikā atskanējušas baloža dūdošanas rezultātā.

Tomēr Rektors neticēja veiksmei. Viss, ko viņš darīja, tika īstenots tā, lai novērstu nejaušības un atbrīvotos no riska. Rektora īpašā prasme bija vadība visu iespēju paredzēšana, jebkuras reakcijas apsteigšana un realitātes pielāgošana vēlamajam iznākumam. Panākumu un slepenības jomā viņa sasniegumi bija nevainojami, un līdz ar tiem viņš bija ticis pie satriecošiem klientiem miljardieriem, politiķiem, šeihiem un pat veselām valdībām.

Austrumos pirmā blāvā rīta gaisma pamazām sāka deldēt apvārsnim tuvākās zvaigznes. Rektors stāvēja uz klāja, pacietīgi gaidīdams Vaijentas ziņojumu par to, ka viņas uzdevums izpildīts precīzā saskaņā ar plānu.

4. NODAĻA

Uz mirkli Lengdonam šķita, ka laiks ir apstajies.

Doktors Markoni nekustīgi gulēja uz grīdas, no viņa krūtīm straumēm plūda asinis. Cīnīdamies ar asinsritē nonākušajiem nomierinošajiem līdzekļiem, Lengdons palūkojās uz slepkavu ar spurainajiem matiem. Platiem soļiem viņa tuvojās pa gaiteni, veikdama dažus pēdējos jardus, kas bija atlikuši līdz palātas atvērtajām durvīm. Tuvojoties slieksnim, viņa paskatījās uz Lengdona pusi un acumirklī strauji pacēla ieroci… tēmējot viņam galvā.

Es miršu, Lengdons apjauta. Tepat un tūlīt.

Mazajā slimnīcas palātā atskanēja apdullinošs blīkšķis.

Lengdons sarāvās, jo bija pārliecināts, ka ir sašauts, taču šo troksni nebija radījis uzbrucējas ierocis. Patiesībā bija aizcirtušās telpas smagās metāla durvis, kad doktore Bruksa metās pie tām un pagrieza slēdzeni.

Mežonīgu baiļu pilnām acīm doktore Bruksa tūlīt pat apsviedās un noliecās pār savu asinīs mirkstošo kolēģi, lai pārbaudītu viņam pulsu. Doktors Markoni atklepoja asinis, kas piepildīja viņa muti un notecēja pāri vaigam un biezajai bārdai. Tad viņš kļuva ļengans.

Enrico, no! Ti prego! viņa iekliedzās.

Durvju ārējā metāla apšuvumā ietriecās neskaitāmas lodes. Gaitenī atskanēja satraukti kliedzieni.

Lengdona ķermenis kaut kādā veidā sāka kustēties, panikai un instinktam gūstot virsroku pār nomierinošajiem līdzekļiem. Viņš neveikli izrāpās no gultas, un labajā apakšdelmā iesitās dedzinoši karstas sāpes. Uz mirkli Lengdonam šķita, ka vismaz viena lode izkļuvuši cauri durvīm un trāpījusi viņam, taču pēc tam atskārta, ka no viņa rokas ir atrauta intravenozā sistēma. Uz apakšdelma brūces ar robainām malām rēgojās plastmasas katetrs, un pa tā atveri atpakaļ jau plūda siltas asinis.

Nu Lengdons bija pilnīgi uzveicis miegu.

Notupusies līdzās Markoni, doktore Bruksa ar asaru pilnām acīm turpināja taustīt viņa pulsu. Un tad, it kā viņā būtu nospiests kāds slēdzis, viņa piecēlās un pagriezās pret Lengdonu. Viņas seja pārvērtās Lengdona acu priekšā, jaunavīgie vaibsti nocietinājās atsvešinātā savaldībā kā daudz pieredzējušam ātrās medicīniskās palīdzības ārstam, kuram jātiek galā ar krīzes situāciju.

Nāciet man līdzi, viņa pavēlēja.

Ārste sagrāba Lengdonu aiz rokas un aizvilka pāri istabai.

Kamēr Lengdons, nedroši grīļodamies, virzījās uz priekšu, gaitenī vēl aizvien skanēja šāvieni un valdīja juceklis. Viņa prāts bija modrs, taču smagi sazāļotais ķermenis nevēlējās klausīt. Kusties! Flīzētā grīda zem kājām bija auksta, bet plānais, uz muguras sasienamais slimnīcas krekls gandrīz nemaz nenosedza viņa sešas pēdas garo augumu. Varēja just, kā lejup pa viņa apakšdelmu lāso asinis un uzkrājas plaukstā.

Pret smago durvju rokturi vēl aizvien triecās lodes, un doktore Bruksa rupji iegrūda Lengdonu mazā vannas istabā. Jau grasīdamās viņam sekot, ārste pēkšņi aprāvās, apsviedās, aizskrēja atpakaļ pie letes un paķēra viņa asiņaino tvīda žaketi.

Lai paliek tā sasodītā žakete!

Viņa atgriezās, sagrābusi žaketi, un veikli aizslēdza vannas istabas durvis. Tieši tobrīd ārējās telpas durvis ar blīkšķi atsprāga vaļā.

Jaunā ārste pārņēma vadību. Platiem soļiem šķērsojusi mazītiņo vannas istabu, viņa atrāva vajā otras durvis un izveda Lengdonu līdzās esošajā pēcoperācijas telpā. Aiz muguras atbalsojoties šāvieniem, doktore Bruksa pabāza galvu gaitenī, steigšus satvēra Lengdonu aiz rokas un pāri gaitenim aizvilka uz kādu kāpņu telpu. No pēkšņās kustības Lengdonam noreiba galva; viņš juta, ka jebkurā brīdī var zaudēt samaņu.

Turpmākās piecpadsmit sekundes pagāja neskaidri… lejā pa kāpnēm… klūpot… krītot. Lengdona galva gandrīz neizturami dunēja. Tagad viņa acu priekšā viss bija pavisam izplūdis, viņa muskuļi kustējās gausi, katra kustība līdzinājās aizkavētai reakcijai.

Un tad gaiss kļuva auksts.

Es atrodos ārā.

Kamēr doktore Bruksa pa tumšu, šauru ieliņu steigšus stūma viņu prom no ēkas, Lengdons uzkāpa uz kaut kā asa, paklupa un smagi nokrita zemē. Viņa ar pūlēm atkal piecēla pacientu kājās, skaļi lādēdamās par nomierinošo līdzekļu iedarbību.

Tuvojoties ieliņas galam, Lengdons vēlreiz paklupa. Šoreiz atstājusi viņu guļam zemē, doktore izskrēja uz ielas un uzsauca kādam, kas atradās tālāk. Lengdons ar pūlēm saskatīja slimnīcas priekšā novietotā taksometra blāvi zaļās ugunis. Automašīna nekustējās, tās vadītājs bez šaubām bija iemidzis. Doktore Bruksa sāka kliegt un nesavaldīgi vicināt rokas. Beidzot taksometra priekšējie lukturi iedegās, un tas sāka nesteidzīgi virzīties uz viņu pusi. Šaurajā ieliņā Lengdonam aiz muguras atsprāga vaļā kādas durvis un atskanēja soļi, kas strauji tuvojās. Pagriezies viņš ieraudzīja tumšu stāvu. Lengdons mēģināja piecelties, taču ārste jau bija viņu sagrābusi un iegrūdusi gaidošā Fiat taksometra aizmugures sēdeklī. Viņš piezemējās pa pusei uz sēdekļa, pa pusei uz grīdas, doktore Bruksa uzkrita viņam virsū un aizrāva ciet durvis.

Šoferis bija samiegojies, pagriezās un cieši uzlūkoja ērmīgo pāri, kas nupat bija ieklupis viņa taksometrā jauna sieviete ārsta ietērpā un zirgastē saņemtiem matiem un vīrietis ar asiņojošu roku, pa pusei saplēstā, uz muguras sasienamā slimnīcas kreklā. Varēja skaidri manīt, ka viņš jau grasās pavēlēt abiem kāpt ārā no viņa automašīnas, kad pēkšņi sānu spogulis pašķīda uz visām pusēm. Turēdama ieroci izstieptā rokā, melnā ādā ģērbtā sieviete izskrēja no mazās ieliņas. Pistoles šņāciens atskanēja tieši tajā mirklī, kad doktore Bruksa sagrāba Lengdonu aiz pakauša un nogrūda leja. Aizmugures stikls izšķīda, nošķiežot viņus ar lauskām.

Tagad šoferi vairs nevajadzēja skubināt. Viņš trieca kāju pret gāzes pedāli, un taksometrs šāvās uz priekšu.

Lengdons svārstījās uz apziņas robežas. Kāds mēģina mani nogalināt?

Tiklīdz viņi bija nogriezušies ap stūri, doktore Bruksa izslējās un satvēra Lengdona asiņaino roku. No cauruma viņa miesā greizi rēgojās katetrs.

Skatieties ārā pa logu, viņa pavēlēja.

Tumsā garām zibēja rēgaini kapakmeņi. Nez kāpēc šāds ceļš cauri kapsētai šķita iederīgs. Lengdons juta, ka ārstes pirksti saudzīgi aptausta katetru, un tad bez jebkāda brīdinājuma viņa to izrāva ārā.

Dedzinošas sāpes kā zibens spēriens iesitās Lengdonam tieši galvā. Viņš vēl sajuta acu izvalbīšanos, un tad visapkārt iestājās tumsa.

5. NODAĻA

>

Telefona spalgais zvans lika Rektoram novērsties no Adrijas jūras mierinošās miglas, un viņš steigšus atgriezās savas kajītes kabinetā.

Bija jau laiks, viņš nodomāja, dedzīgi vēlēdamies uzzināt jaunumus.

Datora ekrāns uz viņa rakstāmgalda bija uzmirgojis un atdzīvojies, lai paziņotu, ka viņam zvana no zviedru Sectra Tiger XS personīgā telefona ar balss šifrēšanas ierīci. Lai nonāktu līdz viņa kuģim, zvans bija veicis ceļu caur četriem neizsekojamiem maršrutētājiem.

Viņš uzlika radioaustiņas.

-     Rektors klausās, viņš sacīja lēni un pedantiski. Runājiet.

-    Te Vaijenta.

Šajā balsi Rektors saklausīja neparastu satraukumu. Kaujas aģenti reti sazinājās tieši ar pašu Rektoru, un pēc tādas sagrāves kā iepriekšējā vakarā viņiem vēl retāk izdevās saglabāt savu darba vietu. Neraugoties uz to, Rektors bija pavēlējis, lai kāds aģents dodas palīgā uz notikuma vietu un novērš radušos krīzi, un šim darbam vislabāk piemērota bija izrādījusies tieši Vaijenta.

-    Man ir jaunas ziņas, Vaijenta sacīja.

Rektors klusēja, likdams noprast, ka viņai jāturpina.

Kad viņa atkal ierunājās, balsi nebija nekādu emociju. Tas bija nepārprotams mēģinājums izturēties kā profesionālei.

-    Lengdons ir aizbēdzis, viņa sacīja. Priekšmets ir pie

vina.

/

Rektors apsēdās pie galda un ļoti ilgi nebilda ne vārda.

Skaidrs, viņš beidzot noteica. Cik noprotu, viņš vērsīsies pie varas iestādēm, cik drīz vien tas būs iespējams.

Divus klājus zemāk, jahtas drošajā vadības centrā, savā atsevišķajā nodalījumā sēdošais galvenais koordinators Lorenss Noultons ievēroja, ka Rektora šifrētā telefona saruna ir beigusies. Viņš cerēja, ka ziņas būs labas. Divu pēdējo dienu laikā Rektors bija izturējies jūtami saspringti, un visi uz klāja esošie darbinieki nojauta, ka norisinās kāda operācija ar augstām likmēm.

Likmes ir neaptverami augstas, un Vaijentai gan šoreiz vajadzētu visu izdarīt, kā nākas.

Noultons bija radis vadīt rūpīgi izstrādātas operācijas, taču šis konkrētais scenārijs bija izjucis, pārvēršoties haosā, un Rektors pats ņēma visu savā pārziņā.

Mēs esam nonākuši kartē neatzīmētā teritorijā.

Lai gan visā pasaulē tobrīd norisinājās pusducis citu misiju, tās visas apkalpoja Konsorcija dažādie kaujas štābi, ļaujot Rektoram un viņa personālam uz "Nepatiesības" klāja netraucēti koncentrēties tikai uz šo.

Viņu klients pirms dažām dienām Florencē bija nolēcis no jumta un nosities, taču Konsorcijs no viņa pasūtījumu saraksta vēl aizvien nebija izpildījis krietnu skaitu pakalpojumu konkrētus uzdevumus, ko šis cilvēks bija uzticējis organizācijai, neraugoties uz apstākļiem, un Konsorcijs, kā jau allaž, grasījās to visu paveikt bez jebkādiem jautājumiem.

Man ir dotas pavēles, Noultons nodomāja, pilnībā gatavs tās izpildīt. Iznācis no sava skaņas necaurlaidīgā stikla nodalījuma, viņš pagāja garām pusducim citu telpu dažas no caurspīdīga stikla, citas no matēta -, kurās dežurējošie virsnieki gādāja par citiem šīs pašas misijas aspektiem.

Noultons izgāja cauri galvenajai vadības telpai ar retināto, apstrādāto gaisu, pamādams tehniskajai komandai, un nonāca nelielā glabātavā, kurā atradās ducis seifu. Atvēris vienu no tiem, viņš izņēma koši sarkanu zibatmiņas stienīti. Saskaņā ar tam pievienoto apraksta kartīti zibatmiņā atradās liels videofails, kuru klients viņiem bija licis nākamās dienas rītā noteiktā laikā augšupielādēt lielākajās plašsaziņas līdzekļu vietnēs.

Nākamajā dienā veikt anonīmu augšupielādi būtu visnotaļ vienkārši, taču saskaņā ar noteikumiem attiecībā uz visām digitālajām datnēm plūsmkartes karodziņš šo datni bija iezīmējis pārskatīšanai jau šodien divdesmit četras stundas pirms izsūtīšanas -, lai Konsorcijam garantēti pietiktu laika veikt visu vajadzīgo atšifrēšanu, kompilāciju vai citus sagatavošanās darbus, kas varētu būt nepieciešami pirms datnes augšupielādes precīzi noteiktajā laikā.

Par paļaušanos uz nejaušību nevarēja būt ne runas.

Noultons atgriezās savā caurspīdīgajā nodalījumā un aizvēra smagās durvis, atstādams ārpasauli aiz tām.

Viņš nospieda kādu slēdzi pie sienas, un viņa nodalījuma stikls vienā mirklī kļuva necaurredzams. Privātuma apsvērumu dēļ visi "Nepatiesības" stiklotie kabineti bija veidoti no stikla ar caurspīdības kontroles sistēmu, ko varēja viegli vadīt, tam pieslēdzot vai atslēdzot elektrisko strāvu, kas vai nu centrēja, vai izjauca miljonus sīku nūjiņveida daļiņu, kas bija iestrādātas stikla plātnē.

Nodalīšana bija Konsorcija panākumu stūrakmens.

Pārzini tikai pats savu uzdevumu. Neatklāj citiem neko.

Tagad, ērti iekārtojies savā atsevišķajā telpā, Noultons pievienoja zibatmiņu datoram un uzklikšķināja uz datnes, lai sāktu novērtējumu. Viņa datora ekrāns nekavējoties satumsa… un no skandām uzvilnīja klusas ūdens šalkas. Ekrānā lēni parādījās attēls… izplūdis un neskaidrs. No tumsas uzpeldēja kāda aina un pamazām sāka veidoties… alas iekšpuse… vai kaut kāda milzīga kamera. Alas grīdu klāja ūdens, kas līdzinājās pazemes ezeram. Dīvaini, taču šķita, ka ūdens ir izgaismots… no iekšpuses.

Noultons vēl nekad neko tādu nebija redzējis. Visa ala mirdzēja pārdabiski sarkanā nokrāsā, blāvās sienas klāja stigām līdzīgi ūdens ņirbas atspīdumi. Kas… tā par vietu?

Ūdens šļakstiem turpinoties, kamera sāka liekties un vertikāli virzīties lejup, tieši pretī ūdenim, kamēr beidzot objektīvs caururba izgaismoto virsmu. Troksnis pagaisa, to aizstāja baismīgs zemūdens klusums. Iegremdētā kamera

turpināja slīdēt lejup cauri ūdenim un pēc vairākām pēdām apstājās, fokusējoties uz sanesām klāto alas grīdu.

Pie tās bija pieskrūvēta četrstūraina mirgojoša titāna plāksne.

Uz plāksnes bija uzraksts:

Šeit, šajā diena

pasaule pārvērtās uz visiem laikiem.

Plāksnes apakšdaļā bija iegravēts vārds un datums. Tas bija viņu klienta vārds.

6. NODAĻA

y

Nu Lengdons sajuta, ka stingras rokas viņu paceļ… skubinot izrauties no murgiem, palīdzot izkļūt no taksometra. Ietve zem viņa kailajām kājām bija auksta.

Pa pusei balstīdamies uz doktores Bruksas slaido stāvu, Lengdons aiztenterēja pa tukšo kājāmgājēju celiņu starp divām daudzdzīvokļu mājām.

Nošalca rītausmas vējš, slimnīcas krekls noplandīja, un Lengdons sajuta aukstu gaisu tur, kur tam nevajadzētu piekļūt.

Slimnīcā saņemtais nomierinošais līdzeklis bija padarījis viņa prātu un redzi vienlīdz neskaidrus. Lengdons jutās tik apmulsis, it kā atrastos zem ūdens un mēģinātu kārpīties cauri stīgrai, blāvi apgaismotai pasaulei. Sjēna Bruksa vilka viņu uz priekšu, balstīdama ar pārsteidzošu spēku.

Kāpnes, viņa sacīja, un Lengdons atskārta, ka viņi nonākuši pie ēkas sānu ieejas.

Cieši ieķēries margās, Lengdons soli pa solim gurdi vilkās augšup. Viņa ķermenis šķita smags, reibonis neatstājās. Tagad doktore Bruksa viņu jau gluži vienkārši stūma. Kad abi bija tikuši līdz kāpņu laukumiņam, ārste uz sarūsējušas, vecas tastatūras nospieda dažus ciparus, un durvis dūkdamas atvērās.

Iekšā bija gandrīz tikpat auksti, taču pēc ielas raupjās ietves flizētā grīda zem viņa pēdām līdzinājās mīkstam paklājam.

Doktore Bruksa aizveda Lengdonu līdz nelielam liftam, atrāva vaļā salokāmās durvis un iestūma Lengdonu telpā, kas bija aptuveni telefona kabīnes lielumā. Tajā oda pēc cigaretēm MS rūgti salda smarža, Itālijā tikpat visuresoša kā svaigas espreso kafijas aromāts. Gandrīz nemanāmi smarža palīdzēja padarīt skaidrāku Lengdona prātu. Doktore Bruksa nospieda kādu pogu, un kaut kur augstu virs viņiem virkne padilušu mehānismu nobūkšķēja, iedūcās un sāka darboties.

Augšup…

Čīkstošā kabīne drebēdama un vibrēdama sāka ceļu uz augšu. Tā kā kabīnes sienas sastāvēja tikai no metāla sietiem, Lengdons pieķēra sevi vērojam, kā viņiem garām ritmiski slīd lifta šahtas iekšpuse. Viņš gan bija pusnemaņā, tomēr visu mūžu ilgušās bailes no šaurām telpām vēl aizvien bija modras un stipras.

Neskaties.

Viņš atbalstījās pret sienu, pūlēdamies atvilkt elpu. Apakšdelms sāpēja. Pēkšņi viņš atskārta, ka ap roku kā apsējs neveikli sasieta tvida žaketes piedurkne. Pārējā žaketes daļa vilkās viņam līdzi pa zemi, nodriskāta un netīra.

Lai paglābtos no dunošajām galvassāpēm, viņš atkal aizvēra acis, un viņu no jauna ieskāva tumsa.

Uzradās pazīstama aina staltā, aizplīvurotā sieviete ar amuletu un cirtainajiem, sudrabainajiem matiem. Jau atkal viņa stāvēja asinssarkanas upes krastā starp ķermeņiem, kas locījās sāpēs. Viņa lūdzoši uzrunāja Lengdonu. Meklē, un tu atradīsi!

Lengdonu pārņēma sajuta, ka viņam ir jāizglābj šī sieviete… jāizglābj viņi visi. Pa pusei aprakto, otrādi apgriezto ķermeņu kājas kļuva ļenganas… cita pēc citas.

Kas tu esi? viņš uzsauca klusumā. Ko tev vajag?!

Viņas krāšņie, sudrabainie mati sāka plīvot karstā vējā. Mums vairs nav daudz laika, viņa nočukstēja, pieskardamās savai amuleta kaklarotai. Un tad negaidot viņa pārvērtās par žilbinošu uguns stabu, kas kā vilnis aizvēlās pāri upei un ieskāva viņus abus.

Tobrīd Lengdons iekliedzās, viņa acis atsprāga vaļā.

Doktore Bruksa norūpējusies nopētīja viņu.

Kas noticis?

-    Man joprojām rādās halucinācijas! Lengdons iesaucās. Tā pati aina.

-    Sieviete ar sudrabainajiem matiem? Un visi tie līķi?

Lengdons pamāja. Uz viņa pieres bija izspiedušās sviedru lāsītes.

-    Gan jau viss būs labi, viņa mierināja, lai gan arī pati izklausījās satraukta. Amnēzijas gadījumā vīzijas, kas atkārtojas, nav nekas neparasts. Tā smadzeņu funkcija, kas sašķiro un sagrupē atmiņas, uz laiku ir satricināta un tāpēc samet visu vienā ainā.

-    Tā nav īpaši jauka aina, viņš izmocīja.

-     Zinu, taču, kamēr jūs neatlabsiet, jūsu atmiņas būs juceklīgas un nesagrupētas, pagātne, tagadne un iztēle būs sajauktas kopā. Tas pats notiek ari sapņos.

Lifts noraustīdamies apstājās, un doktore Bruksa atrāva vaļā saliekamās durvis. Viņi atkal gāja, šoreiz pa tumšu, šauru gaiteni. Pasoļoja garām logam, aiz kura rītausmu apsteidzošajā gaismā sāka parādīties Florences jumtu tumšie apveidi. Pašā gaiteņa galā viņa notupās, paņēma zem izslāpuša istabauga noglabātu atslēgu un atslēdza kādas durvis.

Dzīvoklis bija pavisam neliels, gaiss tajā lika nojaust cīņu starp sveci ar vaniļas aromātu un vecu paklāja segumu. Mēbeles un mākslas darbus labākajā gadījumā varēja nosaukt par trūcīgiem it kā viņa dzīvokļa iekārtu būtu iegādājusies kādā lietotu mantu izpārdošanā.

Doktore Bruksa noregulēja kādu termostatu, un radiatori ar rībienu atdzīvojās. Uz mirkli viņa palika stāvam ar aizvērtām acīm un dziļi izelpoja, it kā censtos savaldīties. Tad pagriezās un palīdzēja Lengdonam ieiet pieticīgā virtuvītē, kurā pie galda ar plastikāta virsmu bija novietoti divi sagrabējuši krēsli.

Lengdons pavirzījās uz krēsla pusi, jo cerēja, ka varēs apsēsties, taču doktore Bruksa ar vienu roku satvēra viņu aiz delma, bet ar otru attaisīja kādu virtuves skapīti. Tas bija gandrīz tukšs… sausi cepumi, dažas makaronu paciņas, kokakolas skārdene un NoDoz pudelīte.

Paņēmusi pudelīti, viņa izbēra Lengdonam plaukstā sešas kapletes.

-    Kofeīns, viņa paskaidroja, tādiem vakariem kā šis, kad man jāstrādā nakts maiņā.

Lengdons iemeta zāles mutē un paskatījās apkārt, meklēdams ūdeni.

-   Sakošļājiet tās, viņa pavēlēja. Tad tās iedarbosies ātrāk un palīdzēs neitralizēt nomierinošo līdzekli.

Zāles bija rūgtas, tās nepārprotami vajadzēja norit veselas. Lengdons sarāvās. Doktore Bruksa atvēra ledusskapi un iedeva Lengdonam pustukšu minerālūdens San Pellegrino pudeli. Viņš pateicās un iedzēra krietnu malku.

Tad ārste satvēra viņu aiz rokas, noņēma pagaidu apsēju, ko bija izveidojusi no viņa žaketes, un nolika to uz virtuves galda. Pēc tam viņa uzmanīgi apskatīja ievainojumu. Lengdons varēja just, kā trīc viņas slaidās rokas.

-    Tas nav uz miršanu, viņa paziņoja.

Lengdons cerēja, ka ar ārsti viss būs kārtībā. Viņš tikai ar pūlēm spēja aptvert to, ko viņi abi nupat bija pārdzīvojuši.

-    Doktore Bruksa, viņš ierunājās, mums kādam ir jāpiezvana. Uz konsulātu… policijai. Kādam.

Viņa pamāja.

-     Varat nesaukt mani par doktori Bruksu… mans vārds ir Sjēna.

Lengdons ar mājienu pauda savu piekrišanu.

-     Paldies. Es esmu Roberts. Šķita, ka saikne, kas izveidojusies nupat, bēgot dzīvības glābšanas labad, lieliski noderēja par attaisnojumu šādām uzrunām vārdā. Jūs teicāt, ka esat no Lielbritānijas?

-    Jā, esmu tur dzimusi.

-    Es nesaklausu nekādu akcentu.

-     Labi, viņa attrauca, es daudz nopūlējos, lai no tā atbrīvotos.

Lengdons jau grasījās apvaicāties par iemeslu, taču Sjēna ar mājienu aicināja viņu sekot. Pa šauru gaiteni viņa aizveda Lengdonu uz mazu, tumšu vannas istabu. Spogulī virs izlietnes Lengdons pavirši pamanīja savu atspīdumu pirmo reizi kopš brīža, kad bija to ieraudzījis slimnīcas palātas logā. Nav labi. Lengdona biezie, tumšie mati bija savēlušies, bet acis izskatījās asinīm pielijušas un gurdas. Zodu apēnoja bārdas rugāju klājums.

Sjēna atgrieza krānu un pavirzīja Lengdona savainoto apakšdelmu zem ledus aukstā ūdens. Tas asi dzēla, tomēr viņš viebdamies atstāja roku zem šalts. Sjēna sadabūja tīru dvieli un uzšļāca tam antibakteriālās ziepes.

-    Iespējams, būs labak, ja jūs novērsīsieties.

-    Būs jau labi. Mani neuztrauc…

Sjēna sāka sparīgi berzt, un augšup pa Lengdona roku uzšāvās balti nokaitētas sāpes. Viņš cieši sakoda zobus, lai protestējot neiekliegtos.

-     Infekcija jums nav vajadzīga, viņa sacīja, sākdama berzt vēl stiprāk. Turklāt, ja grasāties sazināties ar varas iestādēm, jums vajadzēs būt daudz možākam nekā patlaban. Nekas neaktivizē adrenalīna izdalīšanos tik labi kā sāpes.

Lengdons izturēja bēršanu, šķiet, krietnas desmit sekundes un tad ar spēku atrāva roku. Pietiks! Bija gan jāatzīst, ka viņš jutās stiprāks un modrāks; sāpes rokā tagad bija gandriz pilnīgi nomākušas viņa galvassāpes.

-     Labi, viņa noteica, aizgrieza krānu un ar tīru dvieli rūpīgi nosusināja viņa roku. Pēc tam Sjēna uzlika uz viņa apakšdelma nelielu pārsēju, bet Lengdona domas piepeši pievērsās kaut kam tādam, ko viņš tikai nupat bija pamanījis, kaut kam tādam, kas viņu ārkārtīgi sarūgtināja.

Jau gandrīz četrdesmit gadus Lengdons bija nēsājis senlaicīgu kolekcionāru izlaiduma Mikipeles pulksteni, ko viņam bija uzdāvinājuši vecāki. Mikija smaidīgā seja un drudžaini mājošās rokas viņam allaž bija kalpojušas par dienišķu atgādinājumu biežāk smaidīt un neuztvert dzīvi tik nopietni.

-     Mans… pulkstenis, Lengdons sastomījās. Tas ir pazudis! Bez pulksteņa viņš piepeši sajutās nepilnīgs. Vai man tas bija uz rokas, kad ierados slimnīcā?

Sjēna uzmeta viņam neticīgu skatienu, acīmredzami samulsusi, ka viņš spēj raizēties par kaut ko tik nenozīmīgu.

-     Es neatceros nekādus pulksteņus. Tagad sakopieties. Pēc dažām minūtēm es būšu atpakaļ, un mēs izdomāsim, kā jums palīdzēt. Viņa jau pagriezās, lai dotos prom, taču tad vēl pakavējās uz sliekšņa un spogulī cieši ielūkojās viņam acīs. Un, kamēr manis nebūs, es jums ieteiktu ļoti cītīgi padomāt, kāpēc kāds varētu vēlēties jūs nogalināt. Manuprāt, tas būs pirmais jautājums, ko jums uzdos varas iestāžu pārstāvji.

-    Pagaidiet, uz kurieni jūs ejat?

-    Jūs nevarat runāt ar policiju puskails. Es jums sameklēšu kaut ko mugurā velkamu. Mans kaimiņš ir ar jums apmēram vienā augumā. Viņa nav mājās, un es baroju viņa kaķi. Viņš ir man parādā.

To teikusi, Sjēna nozuda.

Roberts Lengdons no jauna pievērsās nelielajam spogulim virs izlietnes un gandrīz nepazina cilvēku, kurš raudzījās viņam pretī. Kāds grib mani nogalināt. Domās viņš atkal izdzirdēja pats savas nesakarīgās murmināšanas ierakstu.

Asaras. Asaras.

Viņš iedziļinājās savā atmiņā, lai kaut ko atcerētos… jebko, taču atrada vienīgi tukšumu. Lengdons zināja tikai to, ka atrodas Florencē un viņam galvā ir lodes šāviena atstāta brūce.

Cieši raudzīdamies pats savās gurdajās acīs, viņš pavirši ieprātojās, vai tikai kuru katru mirkli nepamodīsies mājās, savā lasāmajā krēslā, stingri turēdams tukšu martini glāzi un "Mirušo dvēseļu" eksemplāru, lai vēlāk varētu sev atgādināt, ka džinu Bombay Sapphire un Gogoli nekad nevajadzētu jaukt kopā.

7. NODAĻA

Lengdons nometa savu asiņaino slimnīcas kreklu un aptina ap vidukli dvieli. lešļācis sejā ūdeni, viņš uzmanīgi pieskārās šuvēm uz pakauša. Āda bija savainota, bet ievainojums vairs gandrīz nebija saskatāms, kad viņš pār to noglauda savēlušos matus. Kofeīna tabletes pamazām sāka iedarboties, un viņš beidzot sajuta, ka migla izklīst.

Domā, Robert. Mēģini atcerēties.

Vannas istaba bez logiem piepeši sāka likties smacējoša, un Lengdons izgāja priekšnamā, instinktīvi virzīdamies pretī dabiskās gaismas staram, kas ieplūda pa pievērtajām durvīm priekšnama otrā pusē. Telpa izskatījās pēc pagaidu kabineta, tajā bija lēts rakstāmgalds, izdilis grozāmais krēsls, uz grīdas dažādas grāmatas un, par laimi… logs. Lengdons devās pretī dienas gaismai.

Tālumā, pilsētai mostoties, austošā Toskānas saule tikai pamazām sāka skūpstīt tās augstākās smailes kampanili, Florences Badiu, Bardžello. Lengdons piespieda pieri pie vēsās rūts. Marta gaiss bija spirdzinošs un auksts, tas pastiprināja pilno spektru saules gaismai, kas mirdzēja virs kalnu nogāzēm.

To dēvēja par gleznotāja gaismu.

Pašā apvāršņa sirdī slējās milzīgs sarkaniem dakstiņiem klāts kupols, kura zenītu greznoja apzeltīta vara lode, kas spīdēja kā bāka. II Duomo. Ar bazilika masīvo kupolu Brunelleski bija iekļuvis arhitektūras vēsturē, un tagad, pēc vairāk nekā piecsimt gadiem, trīssimt septiņdesmit piecas pē<las augstā celtne vēl aizvien stāvēja savā vietā kā neizkuslināms milzis Katedrāles laukumā.

Kāpēc man vajadzētu atrasties Florencē?

Lengdonam, itāliešu mākslas entuziastam visa mūža gammā, Florence bija kļuvusi par vienu no iecienitākajiem galamērķiem visā Eiropā. Šīs pilsētas ielās bērnībā bija rotaļājies Mikelandželo, tās studijās bija uzliesmojusi Itālijas renesanse. Tā bija Florence, kuras galerijas vilināja ceļotāju miljonus apbrīnot Botičelli "Venēras dzimšanu", Leonardo "Pasludināšanu" un pilsētas lepnumu un prieku -11 Davide.

Mikelandželo "Dāvids" bija savaldzinājis Lengdonu jau pusaudža gados, kad viņš to pirmo reizi ieraudzīja… ienākot Accademia delle Belle Arti… lēni virzoties cauri Mikelandželo raupjo Prigioni jeb "Četru vergu" drūmajai falangai… un tad sajūtot, kā viņa skatiens nepielūdzami aizslīd augšup pie septiņpadsmit pēdas augstā meistardarba. "Dāvida" milzīgais stāvs un izteiktā muskulatūra lika satrūkties gandrīz visiem, kuri to ieraudzīja pirmo reizi, un tomēr Lengdonu visvairāk bija savaldzinājusi "Dāvida" ģeniāli izveidotā poza. Mikelandželo bija izmantojis klasisko contrapposto tradīciju, lai radītu ilūziju, ka Dāvids ir noliecies pa labi un kreisā kāja nenes gandrīz nemaz svara, lai gan patiesībā uz tās balstījās vairākas tonnas marmora. "Dāvids" pirmo reizi bija modinājis Lengdonā patiesu izpratni par diženas skulptūras ietekmi. Tagad Lengdons sāka lauzīt galvu, vai dažu pēdējo dienu laikā ir apmeklējis šo meistardarbu, taču vienīgais, ko viņš spēja atsaukt prātā, bija atmiņas par pamošanos slimnīcā un noraudzīšanos, kā viņa acu priekšā tiek nogalināts nevainīgs ārsts. Asaras. Asaras.

No vainas apziņas viņu pārņēma nelabums. Ko es esmu izdarījis?

Stāvēdams pie loga, viņš ar acu kaktiņu pamanīja portatīvo datoru, kas bija nolikts uz rakstāmgalda viņam līdzās. Lai kas arī pagājušajā naktī būtu atgadījies, viņš piepeši aptvēra, ka par to varbūt vēstīts ziņās. Ja spēšu piekļūt internetam, iespējams, ka atradīšu atbildes.

Lengdons pagriezās pret durvīm un uzsauca:

Sjēna?!

Klusums. Viņa vēl aizvien atradās kaimiņa dzīvokli un meklēja drēbes.

Nemaz nešaubīdamies, ka Sjēna saprastu šādu ielaušanos, Lengdons atvēra portatīvo datoru un ieslēdza to.

Uzmirgoja un atdzīvojās ekrāns standarta Windows "zilo mākoņu" fons. Nekavējoties izvēlējies Google Itālijas meklētāja lapu, viņš tajā ierakstīja: Roberts Lengdons.

]a mani tagad redzētu mani studenti, viņš nodomāja, sākdams meklēšanu. Lengdons atkal un atkal pārmeta saviem studentiem, ka tie Google meklētājā cenšas atrast paši sevi tā bija jauna, ērmīga nodarbe, kas atspoguļo apsēstību ar personisko slavu un tagad, šķiet, ir pārņēmusi Amerikas jaunatni.

Parādījās lapa ar meklējumu rezultātiem simtiem trāpījumu, kas attiecās uz Lengdonu, viņa grāmatām un lekcijām. Ne jau to es meklēju. Lengdons ierobežoja meklēšanu, uzklikšķinot uz ziņu izvēlnes.

Parādījās jauna lapa: Ziņu rezultāti par "Roberts Lengdons".

Grāmatu parakstīšana: Roberts Lengdons gatavojas piedalīties…

Roberta Lengdona uzruna izlaidumā…

Roberts Lengdons izdod simbolu ābeci, kas domāta…

Uzskaitījums bija vairākas lappuses garš, un tomēr Lengdons neieraudzīja neko tādu, kas būtu nesens katrā ziņā neko tādu, ar ko varētu izskaidrot viņa pašreizējo nepatīkamo stāvokli. Kas īsti notika vakar vakarā? Lengdons turpināja meklējumus, izvēlēdamies The Florentine vietni. Tas bija Florencē iznākošs laikraksts angļu valodā. Viņš uzmanīgi pētīja virsrakstus, visjaunāko ziņu sadaļas un policijas blogu, atrada rakstus par ugunsgrēku kādā dzīvoklī, valdības līmeņa skandālu par līdzekļu piesavināšanos un dažādiem sīkiem noziegumiem.

Vispār nekā?!

Viņš pakavējās pie īsas visjaunāko ziņu anotācijas par kādu pašvaldības ierēdni, kurš pagājušajā naktī laukumā pie katedrāles miris no sirdstriekas. Ierēdņa vārds vēl nebija minēts, taču nekas neliecināja par negodīgu spēli. Visbeidzot, nezinādams, ko citu vēl iesākt, Lengdons atvēra savu Hārvarda elektroniskā pasta pastkastīti un pārbaudīja ziņas, vēlēdamies pārliecināties, vai tikai tur nebūs rodama kāda atbilde. Viņš atrada vienīgi ierasto pasta straumi no kolēģiem, studentiem un draugiem, un lielākajā daļā no vēstulēm bija atsauces uz kādu nākamajā nedēļā norunātu satikšanos.

Šķiet, ka neviens nav pamanījis manu nozušanu.

Aizvien lielākas nedrošības pārņemts, Lengdons izslēdza datoru un aizvēra tā vāku. Viņš jau grasījās doties prom, kad piepeši kaut ko pamanīja. Uz Sjēnas rakstāmgalda stūra, uz vecu medicīnas žurnālu un dokumentu kaudzes, gulēja polaroīda fotogrāfija. Momentuzņēmumā Sjēna Bruksa un viņas bārdainais kolēģis ārsts smējās kādas slimnīcas gaitenī. Doktors Markoni, Lengdons nodomāja, mocīdamies vainas apziņā. Paņēmis fotogrāfiju, viņš to vērīgi nopētīja.

Nolicis fotoattēlu atpakaļ uz grāmatu kaudzes, viņš pārsteigts pamanīja pašā virspusē uzlikto dzelteno brošūru nobružātu Londonas Globe teātra programmiņu. Tās vāks liecināja, ka runa ir par Šekspīra "Sapni vasaras naktī"… kas bija iestudēts pirms gandrīz divdesmit pieciem gadiem.

Augšpusē pāri programmiņai kāds ar flomāsteru bija uzrakstījis: Mīļumiņ, nekad neaizmirsti, ka esi īsts brīnums.

Lengdons paņēma programmiņu, un uz rakstāmgalda izbira avīžu izgriezumu kaudzīte. Viņš steigšus mēģināja tos nolikt vietā, taču, atšķīris programmiņas nobružātās lapas tur, kur bija atradušies avīžu izgriezumi, viņš piepeši aprāvās.

Preses fotogrāfijā bija redzams tas mazais aktieris, kas atainoja Šekspīra draiskulīgo nerātni Paku, proti, maza, ne vairāk kā piecus gadus veca meitene, kuras gaišie mati bija saņemti pazīstamā zirgastē. Paraksts zem viņas fotogrāfijas vēstīja: Ir piedzimusi zvaigzne.

Biogrāfija jūsmīgi vēstīja par mazo teātra brīnumbērnu Sjēnu Bruksu ar vēl nepieredzētu inteliģences koeficientu viņa viena vakara laikā iegaumējusi visu tēlu tekstus un pirmo mēģinājumu laikā bieži vien suflējusi saviem skatuves biedriem. Starp šīs piecgadīgās meitenes vaļaspriekiem bija minēta vijoles spēle, šahs, bioloģija un ķīmija. Viņa dzimusi Londonas Blekhītas priekšpilsētā kādā turīgā ģimenē un jau kļuvusi slavena zinātniskajās aprindās; četru gadu vecumā viņa uzveikusi kādu šaha lielmeistaru viņa paša spēlē un lasīja trijās valodās.

Ak dievs, Lengdons nodomāja. Sjēna. Nu mati šis tas kļūst skaidrs.

Lengdons atcerējās, ka viens no Hārvarda visslavenākajiem absolventiem reiz bija kāds brīnumbērns, vārdā Sols Kripke, kurš sešu gadu vecumā pats apguvis senebreju valodu un divpadsmit gadu vecumā jau izlasījis visus Dekarta darbus. Nesenākā pagātnē Lengdons atcerējās lasījis par kādu jaunu fenomenu, vārdā Moše Kai Kavalins, kurš vienpadsmit gadu vecumā bija pabeidzis koledžu ar vidējo atzīmi "4", ieguvis valsts čempiona titulu austrumu cīņās un četrpadsmit gadu vecumā izdevis grāmatu ar nosaukumu "Mēs varam to paveikt".

Lengdons paņēma kādu citu izgriezumu, avīžrakstu ar Sjēnas fotogrāfiju septiņu gadu vecumā: "Ģeniāla bērna IQ ir 208." Lengdons nemaz nebija nojautis, ka inteliģences koeficients var būt ari tik augsts. Raksts vēstīja, ka Sjēna Bruksa ir virtuoza vijolniece, kura spēj iemācīties jaunu valodu viena mēneša laikā un pati apgūst anatomiju un fizioloģiju. Lengdons aplūkoja vēl kādu medicīnas žurnāla izgriezumu: "Domu nākotne: ne visi prāti ir radīti vienlīdzīgi."

Šajā rakstā redzamajā fotogrāfijā Sjēna, tobrīd kādus desmit gadus veca, vēl aizvien gaišmataina, stāvēja līdzās lielai medicīniskai aparatūrai. Rakstā bija intervija ar kādu ārstu, kurš skaidroja, kā veicis Sjēnas smadzenīšu pozitronu emisijas tomogrāfiju un atklājis, ka tās fiziski atšķiras no citu cilvēku smadzenītēm. Viņas gadījumā tas bija lielāks, pilnveidotāks orgāns, kas spēj apstrādāt vizuāli telpisko saturu veidā, ko lielākā daļa cilvēcisko būtņu pat nevar izprast. Ārsts šo Sjēnas fizioloģisko priekšrocību pielīdzināja neparasti straujai šūnu attīstībai viņas smadzenēs, kas savā veidā līdzinājās vēzim, tikai šajā gadījumā bija paātrināta nevis bīstamo vēža šūnu, bet gan derīgo smadzeņu audu attīstība.

Vēl Lengdons atrada kādu izgriezumu no mazpilsētas laikraksta.

"Ģenialitātes lāsts."

Šoreiz nekādas fotogrāfijas nebija, taču raksts vēstīja par ģeniālo Sjēnu Bruksu, kura mēģinājusi apmeklēt parastas skolas, bet citi skolēni viņu ķircinājuši, jo viņa nav iederējusies kolektīvā. Tika rakstīts par atstumtību, ko izjūt apdāvināti jaunieši, kuru prasme uzvesties sabiedrībā krietni atpaliek no viņu intelekta un kuri bieži vien tiek atstumti.

Saskaņā ar šo rakstu Sjēna astoņu gadu vecumā bija aizbēgusi no mājām un izrādījusies pietiekami gudra, lai viena pati un neatrasta nodzīvotu desmit dienas. Viņa bija uzieta dārgā Londonas viesnīcā, kur izlikusies par kāda viesa meitu, nozagusi atslēgu un pasūtījusi apkalpošanu numurā uz cita cilvēka rēķina. Cik varēja noprast, viņa šo nedēļu bija pavadījusi, izlasot visas tūkstoš sešsimt "Greja anatomijas" lappuses. Kad varas iestādes vēlējās uzzināt, kāpēc viņa lasa medicīniskus tekstus, meitene paskaidroja, ka gribējusi noskaidrot, kas nav kārtībā ar viņas smadzenēm.

Lengdonam no visas sirds kļuva žēl šis mazās meitenītes. Viņš nespēja pat iztēloties, cik vientuļš noteikti jūtas tik absolūti atšķirīgs bērns. Viņš no jauna salocīja avīžu rakstus un vēl pēdējo reizi apskatīja piecgadīgo Sjēnu Paka lomā. Ņemot vērā viņa sirreālo satikšanos ar Sjēnu, Lengdons bija spiests atzīt, ka šāda draiskulīga, sapņus raisoša nerātņa loma viņai šķiet dīvaini atbilstoša. Pašam Lengdonam atlika vienīgi vēlēties, kaut arī viņš, tāpat kā lugas varoņi, tagad varētu gluži vienkārši pamosties un izlikties, ka viss nesen piedzīvotais ir tikai sapnis.

Rūpīgi salicis visus avīžu izgriezumus atpakaļ īstajā lappusē, Lengdons aizšķīra programmiņu. Viņu pārņēma negaidītas skumjas, kad viņš atkal ieraudzīja uzrakstu uz tās vāka: Mīļumiņ, nekad neaizmirsti, ka esi īsts brīnums. Viņa skatiens noslīdēja pie pazīstamā simbola, kas greznoja programmiņas vāku. Šī pati senā grieķu piktogramma greznoja lielāko daļu teātra programmiņu visā pasaulē tas bija divtūkstoš piecsimt gadus sens simbols, kas kļuvis par dramatiskā teātra sinonīmu.

Le maschere.

Lengdons palūkojās uz Komēdijas un Traģēdijas raksturīgajām sejām, kas cieši skatījās viņam pretī, un piepeši ausīs kaut kas savādi iesanējās it kā viņa prātā tiktu lēni nostiepta stieple. Galvā eksplodēja pēkšņas, asas sāpes. Gar acīm aizslīdēja maskas tēls. Lengdons noelsās, pacēla rokas, atsēdās krēslā pie rakstāmgalda, cieši aizmiedza acis un ieķērās sev matos.

Nevaldāmā niknumā atkal atgriezās ērmīgās vīzijas… dzīvas un spilgtas.

Sieviete ar sudrabainajiem matiem un amuletu atkal viņu sauca pāri asinssarkanajai upei. Viņas izmisīgie kliedzieni šķēla smirdīgo gaisu, tos varēja skaidri saklausīt caur skaņām, ko izdvesa mocību pārņemtie un mirstošie, kuri svaidījās agonijā, ciktāl vien sniedzās skatiens. Lengdons atkal ieraudzīja otrādi apvērstās kājas, ko rotāja burts "R", pa pusei aprakto ķermeni, kas neprātīgā izmisumā spirināja kājas.

Meklē un atrodi! Sieviete uzsauca Lengdonam. Vairs nav atlicis daudz laika!

Jau atkal Lengdons sajuta visaptverošu vēlmi palīdzēt viņai… palīdzēt visiem. Viņš drudžaini uzsauca viņai pāri asinssarkanajai upei. Kas tu esi?!

Sieviete no jauna pastiepa roku un pacēla plīvuru, atklājot to pašu satriecošo seju, ko Lengdons bija redzējis jau agrāk.

Es esmu dzīve, viņa sacīja.

Negaidot debesīs virs viņas uzradās milzīgs tēls baisa maska ar garu, knābim līdzīgu degunu un divām ugunīgām zaļām acīm, kas akli raudzījās Lengdonā.

Un… es esmu nāve, balss nodārdināja.

8. NODAĻA

9

Lengdons strauji atvēra acis un izbijies ievilka elpu. Viņš vēl aizvien sēdēja pie Sjēnas rakstāmgalda, iespiedis galvu plaukstās, un viņa sirds pukstēja mežonīgā ritmā. Pie velna, kas ar mani notiek?

Prātā vēl aizvien kavējās ainas sieviete ar sudrabainajiem matiem un maska ar knābi. Es esmu dzivība. Es esmu nāve. Viņš mēģināja atbrīvoties no šīs vīzijas, taču šķita, ka tā uz visiem laikiem ir iededzināta prātā. No rakstāmgalda viņam priekšā uz viņu cieši lūkojās abas teātra programmiņas maskas.

jūsu atmiņas būs juceklīgas un nesagrupētas, Sjēna viņam bija teikusi. Pagātne, tagadne un iztēle būs sajauktas kopā.

Viņam noreiba galva.

Kaut kur dzīvoklī zvanīja telefons. Tas bija griezīgs, vecmodīgs zvans, kas skanēja no virtuves.

-    Sjēna? Lengdons uzsauca, piecēlies kājās.

Nekādas atbildes. Viņa vēl nebija atgriezusies. Tikai pēc

diviem zvaniem ieslēdzās automātiskais atbildētājs.

-    Ciao, sono io, ierakstītā Sjēnas balss priecīgi paziņoja. 1.asciatemi un messaggio e vi richiamerd.

Sekoja pīkstiens, un tad sāka runāt kāda panikas pārņemta sieviete ar izteiktu Austrumeiropas akcentu. Vārdi atbalsojās visā priekšnamā.

-     Sjēna, ir Danikova! Kur jūs?! īr briesmas! Jūsu draugs doktors Markoni, viņš beigts! Slimnīca paliek trāka! Policija nāk šurp! Cilvēki viņiem stāsta, jūs bēg ārā, lai glābtu pacientu?! Kāpēc? Jūs viņu nepazīst! Tagad policija grib runāt ar jumsi Viņi ņem darbinieku datus! Es zinu, informācija nepareiza, jo slikta adrese, nav numuru, viltota darba vīza, tātad šodien viņi jūs neatrod, bet drīz atrod! Es mēģinu jūs brīdināt. Ļoti žēl, Sjēna.

Ziņa beidzās.

Lengdons juta, ka viņu pāršalc jauns sirdsapziņas pārmetumu vilnis. Spriežot pēc tikko dzirdētā, doktors Markoni bija atļāvis Sjēnai strādāt slimnīcā. Tagad Lengdona klātbūtne bija maksājusi Markoni dzīvību, bet Sjēnas instinktīvā vēlme izglābt svešinieku bija atstājusi drausmīgas sekas uz viņas nākotni.

Tieši tajā brīdī dzīvokļa tālākajā galā skaļi noklaudzēja durvis.

Viņa ir atgriezusies.

Pēc mirkļa ietaurējās automātiskais atbildētājs. "Sjena, īr Danikova! Kur jūs?!"

Lengdons saviebās, jo zināja, ko Sjēna tūlīt izdzirdēs. Kamēr ziņa tika atskaņota, Lengdons aši nolika vietā teātra programmiņu un sakārtoja rakstāmgaldu. Tad pāri priekšnamam viņš aizlavījās uz vannas istabu, juzdamies neomulīgi par to, ka bija ieskatījies Sjēnas pagātnē.

Pēc desmit sekundēm pie vannas istabas durvīm kāds klusi pieklauvēja.

-    Atstāšu jums drēbes uz durvju roktura, Sjēna sacīja no satraukuma aizlauztā balsī.

-    Liels paldies, Lengdons atsaucās.

-    Kad būsiet ticis galā, lūdzu, iznāciet virtuvē, viņa piebilda. Pirms mēs kādam zvanām, gribu jums parādīt kaut ko svarīgu.

No priekšnama Sjēna gurdi iegāja dzīvokļa pieticīgajā guļamistabā. Izņēmusi no atvilktnes zilus džinsus un džemperi, viņa tos aiznesa uz savu vannas istabu.

Lūkodamās uz savu atspulgu, viņa pacēla roku, cieši satvēra biezo, gaišo zirgasti, spēcīgi parāva un novilka parūku no kailās galvas.

Viņai pretī no spoguļa cieši raudzījās trīsdesmit divus gadus veca sieviete bez matiem.

Sjēnai savā mūžā bija nācies pārciest neskaitāmus izaicinājumus, un viņa bija iemācījusies paļauties uz prātu, lai uzveiktu grūtības, tomēr pašreizējais nepatīkamais stāvoklis viņu bija satriecis dziļi emocionālā līmenī.

Viņa pastūma parūku malā un nomazgāja seju un rokas. Noslaucījusies viņa pārģērbās, uzlika parūku un rūpīgi sakārtoja. Žēlums pret sevi bija impulss, ko Sjēna pacieta tikai retu reizi, taču tagad, kad dziļi dvēselē brieda raudiens, viņa saprata, ka vajadzēs ļaut asarām vaļu.

Un tā viņa arī darīja.

Viņa raudāja par savu dzīvi, ko nespēja kontrolēt.

Viņa raudāja par savu padomdevēju, kurš bija miris viņas acu priekšā.

Viņa raudāja par dziļo vientulību, kas pildīja viņas sirdi.

Tomēr visvairāk viņa raudāja par nākotni… kas piepeši sāka likties tik nedroša.

9. NODAĻA

?

Koordinators Lorenss Noultons sēdēja savā noslēgtajā stikla kabīnē zem greznās jahtas "Nepatiesība" klāja un neticīgi lūkojās datora ekrānā, kurā nupat bija noskatījies klienta atstāto video.

Un to man rīt no rīta vajadzēs augšupielādēt plašsaziņas līdzekļos?

Konsorcijā pavadīto desmit gadu laikā Noultons bija veicis visdīvainākos uzdevumus un vienmēr apzinājās, ka tie ir kaut kas pa vidu starp negodīgumu un nelikumību. Konsorcijā organizācijā, kuras vienīgais ētiskais pārākums bija visa iespējamā rīcība, lai izpildītu klientam dotu solījumu, darbs morāles pelēkajā zonā nebija nekas neparasts.

Mēs paveicam visu līdz galam. Neuzdodot nekādus jautājumus. Lai kas arī notiktu.

Tomēr doma par šī video augšupielādi Noultonu bija padarījusi nemierīgu. Līdz šim, neatkarīgi no tā, cik dīvainus uzdevumus viņam būtu nācies veikt, viņš vienmēr bija sapratis pienākuma loģisko pamatu… aptvēris rīcības motīvus… izpratis vēlamo iznākumu.

Un tomēr šis video bija mulsinošs.

Kaut kas tajā šķita citāds.

Pavisam citāds.

Atgāzies krēslā pie datora, Noultons restartēja videofaiIu, cerēdams, ka sapratīs kaut ko vairāk, ja noskatīsies to vēlreiz. Pastiprinājis skaņu, viņš iekārtojās, lai iedziļinātos deviņas minūtes ilgajā izrādē.

Tāpat kā pirmajā reizē, videoieraksts sākās ar klusiem ūdens šļakstiem baismīgajā, ar ūdeni pilnajā alā, kur viss tinās spožā, sarkanā gaismā. Kamera atkal ienira zem izgaismotā ūdens virsmas, lai atainotu ar sanesām klāto alas grīdu. Un Noultons vēlreiz izlasīja tekstu uz nogremdētās plāksnes:

Šeit, šajā diena,

pasaule pārvērtās uz visiem laikiem.

Tas, ka uz nospodrinātās plāksnes bija Konsorcija klienta paraksts, radīja nemieru. Tas, ka noteiktā diena bija rītdiena… modināja Noultonā aizvien lielākas raizes. Taču tas, kas sekoja pēc tam, Noultonu patiešām satrauca.

Kamera aizslīdēja pa kreisi, atklājot kādu pārsteidzošu priekšmetu, kas šūpojās ūdenī tieši blakus plāksnei.

Tur, piestiprināta pie grīdas ar īsu pavedienu, viļņojās plānas plastmasas lode. Trausls un svārstīgs kā milzīgs ziepju burbulis, caurspīdīgais apveids peldēja kā zemūdens balons… piepildīts nevis ar hēliju, bet gan ar kaut kādu želatīnveidīgu, dzeltenbrūnu šķidrumu. Bezveidīgais maiss bija izpleties, tā diametrs varēja būt aptuveni viena pēda, un šķidruma tumšais mākonis tā caurspīdīgajās sienās lēni griezās kā klusi pieaugošas vētras centrs. ]ēzus, Noultons nodomāja. Viņš pārklājās ar vēsiem sviedriem. Iekarinātais maiss otrajā reizē izskatījās vēl draudīgāks.

Parādījās jauns attēls alas mitrā siena, uz kuras dejoja izgaismotās lagūnas ņirbošie atspīdumi. Uz sienas parādījās ēna… cilvēka ēna… alā stāvoša cilvēka ēna. Taču cilvēka galva bija kroplīga… ļoti. Deguna vietā šim cilvēkam bija garš knābis… it kā viņš būtu pa pusei putns. Kad viņš ierunājās, balss skanēja apslāpēti… un viņš runāja baisi daiļrunīgi… nosvērtā modulācijā… kā autora teksta lasītājs klasiskajā korī.

Kamēr ēna ar knābi runāja, Noultons sēdēja nekustīgi, gandrīz neelpodams.

Es esmu Ēna.

)a jūs skatāties šo ierakstu, tas nozīmē, ka mana dvēsele beidzot ir radusi mieru. Nodzīts pazemē, esmu spiests uzrunāt pasauli no zemes dzīlēm, izsūtīts trimdā uz šo tumšo alu, kur asinssarkani ūdeņi sakrājas lagūnā, kur neatstaro zvaigznes.

Tomēr šī ir mana paradīze… ideāla dzemde manam trauslajam bērnam, Inferno.

Drīz jūs uzzināsiet, ko esmu jums atstājis.

Un tomēr pat šeit es sajūtu to neizglītoto dvēseļu soļu troksni, kuras mani vajā… gatavas uz visu, lai aizkavētu manu rīcību.

Piedodiet tām, varētu sacīt, jo tās nezina, ko dara.

Tomēr reiz vēsturē pienāk brīdis, kad nezināšana vairs nav piedodams pārkāpums… brīdis, kad tikai gudrībai tiek dota vara piedot grēkus.

Ar tīru sirdsapziņu esmu jums visiem novēlējis Cerības, pestīšanas un rītdienas dāvestu.

Un tomēr vēl aizvien ir tādi, kuri medī mani kā suni, viņus uzkurina paštaisna pārliecība, ka es esmu ārprātīgs. Skaistule ar sudrabainajiem matiem uzdrošinās mani dēvēt par briesmoni! Gluži tāpat kā tie aklie garīdznieki, kuri sauca pēc Kopemika nāves, viņa nicina mani kā dēmonu, pārbijusies, ka esmu uz mirkli samanījis Patiesību.

Taču es neesmu pravietis.

Es esmu jūsu glābiņš.

Es esmu Ēna.

10. NODAĻA

-    Apsēdieties, Sjēna sacīja. Gribu jums uzdot dažus jautājumus.

Ienācis virtuvē, Lengdons uz kājām jutās jau daudz stingrāk. Viņš bija uzvilcis kaimiņa Brioni zlmola uzvalku, kas viņam derēja kā uzliets. Pat mokasīnu tipa apavi bija ērti, un Lengdons secināja, ka pēc atgriešanās mājās jāpāriet uz itāliešu apaviem. Ja vien es atgriezīšos mājās, viņš nodomāja.

Sjēna bija pārvērtusies par īstu skaistuli, pārģērbusies pieguļošos džinsos un krēmkrāsas džemperī, kas lieliski izcēla viņas lokano augumu. Viņas mati vēl aizvien bija saņemti zirgastē, un bez ārsta virsvalka viņa nez kāpēc šķita daudz trauslāka. Lengdons ievēroja, ka viņas acis ir sarkanas, it kā viņa būtu raudājusi. Un Lengdonu atkal sagrāba satriecoša vainas apziņa.

-    Man ir ļoti žēl, Sjēna. Es dzirdēju, ko teica tā zvanītāja. Pat nezinu, kas tagad būtu sakāms.

-     Paldies, viņa atteica. Bet šobrīd visa uzmanība jāvelta jums. Lūdzu, apsēdieties.

Tagad viņas balss skanēja stingrāk, liekot Lengdonam atcerēties nupat lasītos rakstus par viņas intelektu un pāragro attīstību bērnībā.

-     Lūdzu, padomājiet, Sjēna sacīja, ar mājienu mudinādama viņu apsēsties. Vai spējat atcerēties, kā mēs nokļuvām šajā dzīvoklī?

Lengdons īsti nesaprata jautājumu.

-    Ar taksometru, viņš atbildēja un apsēdās pie galda. Kāds uz mums šāva.

-    Šāva uz jums, profesor. Šajā ziņā runāsim skaidri un gaiši.

-    Jā. Piedodiet.

-     Un… vai jūs atceraties kādu šāvienu tobrīd, kad atrādāties taksometrā?

Dīvains jautājums.

-    Jā, divus. Viens trāpīja sānu spogulī, bet otrs sašķaidīja atpakaļskata spoguli.

-     Labi, tagad aizveriet acis.

Lengdons noskārta, ka tā ir atmiņas pārbaude. Viņš aizvēra acis.

-    Kas man ir mugurā?

To Lengdons iztēlojās bez jebkādām pūlēm.

-      Melni apavi bez papēžiem, zili džinsi, krēmkrāsas džemperis ar V veida kakla izgriezumu. Jūsu mati ir gaiši, līdz pleciem, saņemti uz pakauša. Jums ir brūnas acis.

Atvēris acis, Lengdons cieši uzlūkoja Sjēnu un apmierināti secināja, ka viņa eidētiskā atmiņa darbojas normāli.

-     Labi. Jūsu vizuāli kognitīvais imprintings ir izcils, un tas apliecina, ka jūsu amnēzija ir pilnībā retrogrāda un jūsu atmiņu procesam nav nodarīti nekādi paliekoši traucējumi. Vai esat atcerējies kaut ko jaunu par to, kas noticis pēdējās dienās?

-    Diemžēl ne. Lai gan, kamēr bijāt izgājusi, es piedzīvoju vēl vienu vīziju uzplūdu.

Lengdons viņai pastāstīja par kārtējo halucināciju ar aizplīvuroto sievieti, mirušo cilvēku pūļiem un nemierīgajām, pa pusei apraktajām kājām, kas bija iezīmētas ar burtu "R". Tad viņš izstāstīja arī par savādo masku ar knābi, kas bija karājusies debesīs.

-    "Es esmu nāve"? Sjēna pārvaicāja, pagalam norūpējusies.

-    Tieši tā šī maska teica, jā.

-    Skaidrs… Tas laikam pārspēj teicienu: "Es esmu Višnu, pasauļu iznīcinātājs."

Jaunā sieviete nupat bija citējusi Robertu Openheimeru pirmās atombumbas izmēģināšanas brīdī.

-            Un tā maska ar knābi… un zaļajām acīm? Sjēna šķita neizpratnes pārņemta. Vai jums ir kāds priekšstats, kāpēc jusu prāts uzbūris šādu ainu?

-   Nav gan, taču tādas maskas bija ļoti izplatītas viduslaikos. Lengdons ieturēja pauzi. Tās sauc par mēra maskām.

Sjēna kļuva savādi nemierīga.

-    Mēra maskas?

Lengdons aši paskaidroja, ka viņa simbolu pasaulē šis neatkārtojamais maskas apveids ar garu knābi praktiski bija uzskatāms par Melno Nāvi nāvējošo mēri, kas četrpadsmitajā gadsimtā izbrāzās cauri Eiropai, dažos apgabalos iznicinot trešdaļu iedzīvotāju. Lielākoties tika uzskatīts, ka vārds "melns" apzīmējumā "Melnā Nāve" ir cēlies no cietušo miesas nomelnēšanas gangrēnas un zemādas asinsizplūdumu rezultātā, taču patiesībā vārds "melns" bija atsauce uz milzīgajām emocionālajām bailēm, ko šī pandēmija izplatīja iedzīvotāju vidū.

-    Šādu masku ar garu knābi, Lengdons turpināja, nēsāja viduslaiku mēra dziednieki, lai, ejot pie inficētajiem, turētu šo sērgu tālāk prom no savām nāsīm. Mūsdienās šādas maskas var redzēt vienīgi kā kostīmus Venēcijas karnevālā. Kā baisu atgādinājumu par kādu drūmu periodu Itālijas vēsturē.

-     Un jūs esat pārliecināts, ka vienu no šīm maskām redzējāt savās vīzijās? Sjēnas balss nu bija sākusi trīcēt. Viduslaiku mēra dziednieka masku?

Lengdons pamāja. Tādu masku ir grūti sajaukt ar kaut ko citu.

Sjēna rauca pieri acīmredzot centās izdomāt, kā vislabāk atklāt viņam kādas sliktas ziņas.

-     Un tā sieviete nemitīgi atkārtoja, lai jūs "meklējat un atrodat"?

-    Jā. Tieši tāpat kā pirmajā reizē. Taču es diemžēl nespēju pat iedomāties, ko man vajadzētu meklēt.

-    Es laikam zinu. Turklāt… Sjēna lēni izelpoja, viņas seja izskatījās drūma. Es domāju, ka jūs varbūt to jau esat atradis.

-    Par ko jūs runājat?! Lengdons cieši raudzījās viņā.

-            Robert, kad jūs ieradāties slimnīcā, jūsu žaketes kabatā bija kaut kas neparasts. Vai atceraties? Tā kā Lengdons papurināja galvu, Sjēna turpināja: Jums kabatā bija kāds priekšmets… visai biedējošs priekšmets. Es to atradu nejauši, sniedzot jums pirmo palīdzību. Viņa pamāja uz Lengdona asinīm notraipīto tvīda žaketi, kas bija gludi izklāta uz galda. Ja vēlaties paskatīties, tas vēl aizvien atrodas kabatā.

Lengdons neizlēmīgi pētīja žaketi. Nu vismaz ir skaidrs, kāpēc viņa atgriezās pēc manas žaketes. Paķēris ar asinīm notraipīto apģērba gabalu, viņš citu pēc citas pārmeklēja visas kabatas. Nekā. Tad viņš iztaustīja kabatas vēlreiz un visbeidzot pagriezās pret Sjēnu un paraustīja plecus.

-    Te nekā nav.

-    Un slepenajā kabatā?

-    Ko? Manai žaketei nav nekādas slepenās kabatas.

-     Nav? Viņa izskatījās apmulsusi. Tātad šī žakete… pieder kādam citam?

Lengdons atkal apmulsa.

-    Nē, šī ir mana žakete.

-    Vai esat par to pārliecināts?

Sasodīti pārliecināts, viņš nodomāja. Patiesībā tā kādreiz bija mana iecienītākā Kemberlijas žakete. Atlocījis oderi, viņš parādīja Sjēnai emblēmu ar viņa iemīļotāko simbolu visā modes pasaulē Harris Tweed zīmola raksturīgo lodi, ko grezno trīspadsmit apaļi dārgakmeņi, virs kuriem slejas Maltas krusts. Tikai skotiem var ienākt prātā uz rievota auduma gabala piesaukt Kristus kareivjus.

-     Paskatieties uz šo, Lengdons sacīja, rādīdams uz iniciāļiem "R. L.", kuri ar roku bija izšūti uz emblēmas. Viņš allaž dedzīgi izvēlējās pēc pasūtījuma šūtos Harris Tweed modeļus un šī iemesla dēļ vienmēr piemaksāja, lai emblēmā tiek iestrādāti viņa iniciāļi. Koledžas studentu pilsētiņā, kuras ēdamzālēs un klasēs pastāvīgi uzvilka un novilka simtiem tvīda žakešu, Lengdons nemaz negrasījās iedzīvoties zaudējumos neuzmanīgas apmaiņas dēļ.

-     Es jums ticu, Sjēna noteica, paņemdama žaketi no Lengdona. Bet tagad paskatieties jūs.

Sjēna pavēra žaketi vēl tālāk, atklājot oderi mugurpuses augšdaļā. Tur oderē bija neuzkrītoši paslēpta liela, vienkārši veidota kabata.

Pie joda, kas tad tas?!

Lengdons bija gatavs derēt, ka līdz šim to vēl nekad nav redzējis.

-    Agrāk tās tur nebija! Lengdons uzstāja.

-    Tad jau atliek domāt, ka jūs nekad neesat redzējis… šo. Sjēna iebāza roku kabatā un izvilka spīdīgu metāla priekšmetu, ko saudzīgi ielika Lengdonam plaukstās.

Pilnīgi apmulsis, Lengdons cieši vērās uz priekšmetu.

-    Vai jūs zināt, kas tas ir? Sjēna noprasīja.

-    Nē… viņš sastomījās. Nekad neesmu neko tādu redzējis.

-    Diemžēl es zinu, kas tas ir. Un esmu pilnīgi pārliecināta, ka tieši tas ir iemesls, kura dēļ kāds cenšas jūs nogalināt.

Nemierīgi staigādams šurpu turpu pa savu atsevišķo nodalījumu uz "Nepatiesības" klāja, koordinators Noultons aizvien lielākā satraukumā prātoja par video, ko viņam nākamajā rītā vajadzēja atklāt visai pasaulei.

Es esmu Ēna?!

Bija paklīdušas baumas, ka šis konkrētais klients dažu pēdējo mēnešu laikā pārcietis psihisku sabrukumu, un izskatījās, ka šis video ir neapšaubāms tādu baumu apstiprinājums.

Noultons zināja, ka viņam ir divas iespējas. Viņš varēja vai nu sagatavot video rītdienas izplatīšanai, kā bija solīts, vai arī uznest video augšstāvā pie Rektora, lai vēlreiz pārliecinātos, vai tas tiešām ir jādara.

Es jau zinu, ko viņš teiks, nodomāja Noultons, kurš nekad nebija redzējis Rektoru rīkojamies citādi, kā vien saskaņā ar solījumu klientam. Viņš liks, lai es augšupielādēju šo video visai pasaulei, neuzdodot nekādus jautājumus… un pārskaitīsies uz mani par šādu apvaicāšanos.

No jauna pievērsies video, Noultons attina to līdz kādai īpaši satraucošai vietai un sāka atskaņošanu.

Ūdens šļakstu pavadīta, no jauna parādījās baisi izgaismotā ala. Uz pilošās sienas neskaidri iezīmējās cilvēciska stāva ēna gara auguma vīrietis ar putna knābi.

Izkropļota ena apslāpēta balsī runaja:

Ir iestājušies jaunie viduslaiki.

Pirms daudziem gadsimtiem Eiropa atradās sava posta dzīlēs-tās iedzīvotāji pulcējās baros un mira badā, iestiguši grēkā un bezcerībā. Viņi bija kā pārblīvēts, kritalu smacēts mežs, kas gaida Dieva zibens spērienu dzirksteli, kas beidzot aizdedzinās liesmas, kuras plosīsies pa visu zemi un atbrīvos to no kritalām, lai saules gaisma atkal varētu piekļūt veselīgajām saknēm.

Izlase ir Dieva Dabas Kārtība.

Pavaicājiet sev. Kas sekoja Melnajai Nāvei?

Mēs visi zinām atbildi.

Renesanse.

Atdzimšana.

Tā tas ir bijis vienmēr. Nāvei seko dzimšana.

Lai nokļūtu Paradīzē, cilvēkam ir jāiziet cauri Ellei.

To mums ir mācījis skolotājs.

Un tomēr tā nejēga ar sudrabainajiem matiem uzdrošinās mani dēvēt par briesmoni? Vai viņa vēl aizvien nav aptvērusi nākotnes matemātiku? Un šausmas, ko tā nesīs sev līdzi?

Es esmu Ēna.

Es esmu jūsu glābiņš.

Un tāpēc es stāvu dzi|i šajā alā, raudzīdamies ārā pāri lagūnai, kur neatstaro zvaigznes. Šeit, šajā nogrimušajā pilī. zem ūdens gruzd Elle.

Drīz tā uzliesmos.

Un, kad tas notiks, nekas zemes virsū nespēs to apturēt.

11. nodaĻa

»

Nelielais priekšmets Lengdona plaukstā šķita pārsteidzoši smags. Šaurais un gludais pulēta metāla cilindrs bija aptuveni sešas collas garš un abos galos noapaļots kā miniatūra torpēda.

-     Pirms sākat ar to apieties pārāk nepiesardzīgi, Sjēna aizrādīja, varbūt aplūkojiet otru pusi. Viņa saspringti pasmaidīja. Jūs teicāt, ka esat simbolu profesors?

Lengdons no jauna uzmanīgi pievērsās caurulītei un grozīja to rokās, kamēr uz sāniem ieraudzīja koši sarkanu simbolu.

Viņa ķermenis acumirklī sastinga.

Būdams ikonogrāfijas pētnieks, Lengdons zināja, ka ir ļoti maz tādu tēlu, kas cilvēka prātam iedveš tūlītējas bailes… taču šis simbols pavisam noteikti piederēja pie tiem. Viņa reakcija bija primitīva un zibenīga; viņš nolika caurulīti uz galda un atbīdīja krēslu.

Sjēna pamāja.

-    Jā, es arī reaģēju tāpat.

Uz caurulītes bija redzama vienkārša trīspusīga zīme.

Lengdons reiz bija lasījis, ka šo bēdīgi slaveno simbolu sešdesmitajos gados izdomājusi kompānija Dow Chemical, lai aizstātu virkni līdz tam lietotu neiedarbīgu brīdinājuma zīmju. Tāpat kā visi veiksmīgi simboli, arī šis bija vienkāršs, īpatnējs un viegli atveidojams. Atjautīgi uzburot asociācijas

ar visu, sākot no krabju spīlēm un beidzot ar nindzju metamajiem nažiem, šis mūsdienīgais "bioloģiski bīstamas vielas" simbols bija kļuvis par globālu zīmolu, kas visās valodās nozīmēja briesmas.

-    Šis ir biotermoss, Sjēna sacīja. To izmanto bīstamu vielu pārvadāšanai. Laiku pa laikam mēs ar tām sastopamies medicīnas jomā. Iekšpusē atrodas putuplasta starplika, kurā var ievietot parauga mēģeni, lai to droši pārvietotu. Šajā gadījumā… viņa norādīja uz bioloģiski bīstamas vielas simbolu. Es varētu minēt, ka tā ir kāda nāvējoša ķīmiska viela… vai varbūt… vīruss. Viņa uz mirkli apklusa. Pirmie Ebola vīrusa paraugi no Āfrikas tika atvesti līdzīgā tvertnē.

To nu Lengdons nekādi negribēja dzirdēt.

-     Velns parāvis, kāpēc tas atrodas manā žaketē? Es esmu mākslas vēstures profesors. Kāpēc es nēsāju līdzi kaut ko tādu?

Prātā pazibēja nežēlīgi mokās izlocītu ķermeņu tēli… un pār tiem gaisā karājās mēra maska.

Asaras… asaras.

-    Lai no kurienes tas arī būtu nācis, Sjēna sacīja, tas ir ļoti mūsdienīgs objekts. Titāns ar svina oderējumu. Faktiski necaurlaidīgs, pat radiācijai. Es teiktu, ka esam sastapušies ar kādu valdības limeņa jautājumu. Viņa norādīja uz melno pastmarkas lieluma sensora plāksnīti, kas atradās līdzās bioloģiski bīstamas vielas simbolam. īkšķa nospieduma atpazīšana. Nodrošinājums pazaudēšanas vai zādzības gadījumā. Šādus cilindrus var atvērt vienīgi konkrēta persona.

Lai gan manīdams, ka viņa prāts tagad darbojas ierastajā ātrumā, Lengdons vēl aizvien jutās apmulsis, it kā visu spētu aptvert tikai ar pūlēm. Esmu nēsājis līdzi biometriski noslēdzamu cilindru.

-    Atradusi šo cilindru jūsu žaketē, es gribēju slepus parādīt to doktoram Markoni, taču pirms jūsu atmošanās man tāda izdevība neradās. Es apsvēru iespēju uzspiest jūsu īkšķi uz sensora plāksnītes, kamēr vēl nebijāt atguvis samaņu, tomēr man nebija ne jausmas, kas tur iekšā atrodas, un…

-    Manu īkšķi? Lengdons papurināja galvu. Šī lieta noteikti nav ieprogrammēta tā, lai to varētu atvērt es. Par bioķīmiju es neko nezinu. Man nemūžam nevarētu piederēt kaut kas tamlīdzīgs.

-    Vai esat pārliecināts?

Lengdons bija sasodīti pārliecināts. Viņš pastiepa roku un uzspieda īkšķi uz pirksta sensora plāksnītes. Nekas nenotika.

-    Redzat?! Es taču teicu…

Titāna caurulīte skaļi noklikšķēja, un Lengdons atrāva roku, it kā būtu apdedzinājies. Piķis un zēvele. Viņš cieši raudzījās uz cilindru, it kā tas grasītos pats no sevis atskrūvēties un izdalīt nāvējošu gāzi. Pēc trim sekundēm cilindrs noklikšķēja vēlreiz droši vien aizslēdzās no jauna.

Palicis bez valodas, Lengdons pagriezās pret Sjēnu.

Jaunā ārste izelpoja un izskatījās satriekta.

-     Tagad, šķiet, ir pilnīgi skaidrs, ka paredzētais pārvadātājs esat jūs.

Tāds scenārijs Lengdonam likās nejēdzīgs.

-    Tas nav iespējams. Pirmkārt, kā es būtu iznesis šo metāla gabalu cauri lidostas drošības kontrolei?

-    Varbūt jūs atlidojāt ar privātu lidmašīnu? Varbūt jums to iedeva, kad bijāt jau ieradies Itālijā?

-    Man ir jāpiezvana uz konsulātu, Sjēna. Tūlīt pat.

-    Vai jums nešķiet, ka vispirms vajadzētu to atvērt?

Lengdons savā mūžā dažreiz bija rīkojies neapdomīgi, taču šīs sievietes virtuvē atvērt dzīvībai bīstamu materiālu tvertni viņš negrasījās.

-    Es to nodošu varas iestādēm. Nekavējoties.

Sjēna saknieba lūpas, apsvērdama iespējas.

-     Labi, bet, tiklīdz jūs piezvanīsiet, tālāk varēsiet rīkoties viens pats. Es nevaru tur iejaukties. Jūs nekādā ziņā nevarat ar viņiem satikties šeit. Situācija ar manu ieceļošanu Itālijā ir… sarežģīta.

Lengdons ieskatījās Sjēnai acis.

-     Es zinu vienīgi to, ka jūs izglābāt man dzīvību. Es ievērošu jūsu vēlēšanos.

Viņa pateicīgi pamāja, piegāja pie loga un cieši raudzījās lejup uz ielu.

-    Labi, tad mums vajadzētu darīt šādi.

Sjēna galvenajos vilcienos aši aprakstīja plānu. Tas bija vienkāršs, atjautīgs un drošs.

Lengdons gaidīja, kamēr viņa ieslēdz sava mobilā telefona zvanītāja identifikācijas bloķēšanas iespēju un uzspiež kādu numuru. Viņas smalko pirkstu kustības šķita ļoti mērķtiecīgas.

-    lnformazioni abbonati? Sjēna vaicāja nevainojamā itāliešu valodā. Per favore, pud darmi ii numero del Consolato americano di Firenze? Viņa pagaidīja un tad aši pierakstīja telefona numuru. Grazie mille, viņa pateicās, beidza sarunu, tad paslidināja Lengdonam telefona numuru kopā ar savu mobilo telefonu. Varat sākt. Vai atceraties, ko teikt?

-    Manai atmiņai nekas nekaiš, viņš pasmaidīja. Klausulē sāka skanēt pīkstieni.

Tāpat jau nebūs nekādas jēgas.

Viņš ieslēdza skaļruņa režīmu un nolika telefonu uz galda, lai arī Sjēna varētu dzirdēt. Atskanēja ierakstīta ziņa, kurā tika sniegta vispārīga informācija par konsulāta pakalpojumiem un darba laiku, kas sākās pēc pusdeviņiem no rīta.

Mobilā telefona pulkstenis apliecināja, ka ir tikai seši no rīta.

-     Ārkārtas gadījumā, automātiskais ieraksts paziņoja, jūs varat nospiest septiņi un septiņi, lai sazinātos ar atbildīgo nakts dežurantu.

Lengdons nekavējoties nospieda paplašinājuma ciparus.

Klausulē atkal atskanēja pīkstieni.

-    Consolato americano, atbildēja kāds vīrs noguruma pilnā balsī. Sono il funzionario di turno.

-    Lei parla inglese? Lengdons noprasīja.

-    Protams, vīrietis atteica amerikāņu angļu valodā. Izklausījās, ka viņš ir neapmierināts, ka ticis pamodināts. Kā varu jums palīdzēt?

-    Es esmu amerikānis, kurš viesojas Florencē, un man uzbruka. Mani sauc Roberts Lengdons.

-    Pases numuru, lūdzu. Vīrietis nožāvājās.

-     Mana pase ir pazudusi. Manuprāt, tā ir nozagta. Man iešāva galvā. Es biju slimnīcā. Man vajadzīga palīdzība.

Dežurants piepeši kļuva modrs.

-   Ser? Vai jūs teicāt, ka uz jums šāva? Lūdzu, pasakiet vēlreiz savu pilno vārdu!

-     Roberts Lengdons.

Kaut kas nočaukstēja, un Lengdons varēja dzirdēt, kā vīrieša pirksti klabina tastatūru. Dators iepīkstējās. Klusums. Atkal klabināšana. Vēl viens pīkstiens. Tad trīs spalgi pīkstieni.

Ilgāka pauze.

-    Ser? vīrietis vaicāja. Vai jūsu vārds ir Roberts Lengdons?

-    Jā, tieši tā. Un man ir nepatikšanas.

-     Labi, ser, jūsu vārds ir atzīmēts ar darbības karodziņu, un tas nozīmē, ka man jūs nekavējoties jāsavieno ar ģenerālkonsula galveno administratoru. Vīrietis uz brīdi apklusa, it kā pats nespētu tam noticēt. Tikai nenolieciet klausuli.

-    Pagaidiet! Vai varat man pateikt…

Klausulē noskanēja četri pīkstieni, un tad sekoja savienojums.

-    Kolinss klausās, atsaucās vīrietis piesmakušā balsī.

Lengdons dziļi ieelpoja un sāka runāt tik rāmi un skaidri, cik vien spēja:

-     Mani sauc Roberts Lengdons, Kolinsa kungs. Es esmu amerikānis, kurš viesojas Florencē. Uz mani šāva. Man ir vajadzīga palīdzība. Es vēlos nekavējoties ierasties ASV konsulātā. Vai varat man palīdzēt?

Konsuls neminstinoties atbildēja:

-     Paldies Dievam, ka esat dzīvs, Lengdona kungs. Mēs jau jūs meklējām.

12. NODAĻA

9

Konsulāts zina, ka es atrodos šeit?

Šī ziņa Lengdonu pārpludināja ar acumirklīgu atvieglojumu.

Kolinsa kungs, kurš bija nosaucies par ģenerālkonsula galveno administratoru, runāja stingrā, profesionālā balsī, kurā tomēr bija saklausāma neatlaidība.

-    Lengdona kungs, mums ir nekavējoties jārunā. Pats par sevi saprotams, ne pa telefonu.

Tobrīd Lengdonam nekas nešķita pats par sevi saprotams, tomēr viņš negrasījās pārtraukt runātāju.

-    Likšu, lai kāds tūlīt pat aizbrauc jums pakaļ, Kolinss turpināja. Kur jūs atrodaties?

Sjēna, klausīdamās sarunu skaļruņa režīmā, nemierīgi sagrozījās. Lengdons viņai mierinoši pamāja, pilnībā apņēmies rīkoties saskaņā ar viņas plānu.

-     Es esmu kādā mazā viesnīcā, ko sauc Pensione la Fiorentina, Lengdons sacīja, uzmetis skatienu otrā ielas pusē esošajai noplukušajai ēkai, uz kuru pirms dažiem mirkļiem bija norādījusi Sjēna. Viņš nosauca Kolinsam viesnīcas adresi.

-     Sapratu, vīrietis atbildēja. Neejiet nekur. Palieciet savā numurā. Tūlīt pat kāds pie jums ieradīsies. Kurā numurā jūs esat?

Lengdons pateica pirmo, kas iešāvās prātā.

-    Trīsdesmit devītajā.

-     Labi. Pēc divdesmit minūtēm. Tad Kolinss ierunājās klusāk: Un, Lengdona kungs, es saprotu, ka esat ievainots un apdullis, tomēr man ir jāzina… vai tas vēl aizvien ir pie jums?

Pie manis. Lengdons noprata, ka šis jautājums, lai ari noslēpumains, varēja nozīmēt tikai vienu. Viņa skatiens aizslīdēja pie biotermosa uz virtuves galda.

-    Jā, ser. Tas vēl aizvien ir pie manis.

Kolinss dzirdami izelpoja.

-     Nesaņēmuši no jums nekādas ziņas, mēs iedomājāmies… nu, godīgi sakot, mēs nospriedām, ka noticis visļaunākais. Es jūtos atvieglots. Palieciet, kur esat. Neejiet nekur. Pēc divdesmit minūtēm kāds pieklauvēs pie jūsu durvīm.

Administrators nolika klausuli.

Lengdons juta, ka pirmo reizi kopš pamošanās slimnīcā viņa pleci atslābst. Konsulāts zina, kas notiek, un drīz es saņemšu atbildes. Lengdons aizvēra acis un lēni izelpoja, nu jau juzdamies gandrīz kā cilvēks. Galvassāpes vairs gandrīz nebija jūtamas.

-    Tas nu gan bija īstā izlūkdienesta stilā, Sjēna pa pusei nopietni aizrādīja. Vai jūs esat spiegs?

Tobrīd Lengdonam nebija ne jausmas, kas viņš īsti ir. Doma par to, ka divas dienas varbūt pagaisušas no viņa atmiņas, bet viņš pats nonācis nesaprotamā situācijā, šķita neaptverama, un tomēr tā nu tas bija… un tikai divdesmit minūtes viņu šķīra no tikšanās ar ASV konsulāta pārstāvi kādā nolaistā viesnīcā.

Kas te īsti notiek?

Viņš uzmeta skatienu Sjēnai. Atskārtis, ka drīz viņi dosies katrs uz savu pusi, Lengdons tomēr jutās savādi it kā abu attiecībās būtu palicis kaut kas neatrisināts. Viņš domās iztēlojās bārdaino ārstu slimnīcā, kurš bija nomiris uz grīdas viņa acu priekšā.

-     Sjēna, viņš čukstus iesāka, jūsu draugs… doktors Markoni… es jūtos briesmīgi. Ārste neizteiksmīgi pamāja. Piedodiet, ka esmu jūs tajā visā ievilcis. Zinu, ka slimnīcā jums nav viss kārtībā un, ja tiks uzsākta izmeklēšana… viņš aprāvās.

-    Būs jau labi, Sjēna atteica. Pārceļošana man nav nekas jauns.

Redzot Sjēnas atturīgo skatienu, Lengdons nojauta, ka viņai tajā rītā viss ir mainījies. Arī paša Lengdona dzīvē valdīja haoss, un tomēr viņam šīs sievietes kļuva ļoti žēl.

Viņa izglāba man dzīvību… un es esmu izpostījis viņas dzīvi.

Kādu minūti abi sēdēja klusēdami, noskaņa telpā kļuva nomācoša, it kā viņi gribētu kaut ko sacīt, un tomēr nebūtu nekā svarīga, ko teikt. Galu galā viņi bija svešinieki, kuri devušies īslaicīgā un savādā ceļojumā, nupat nonākuši līdz krustcelēm, un katram tagad vajadzēja atrast pašam savu ceļu.

-    Sjēna, Lengdons beidzot ierunājās, kad ar konsulātu viss būs atrisināts… ja es kaut ko varēšu darīt jūsu labā… lūdzu.

-     Paldies, viņa nočukstēja, un viņas skumjais skatiens pievērsās logam.

Minūtēm ejot, Sjēna Bruksa izklaidīgi lūkojās ārā pa virtuves logu un prātoja, kurp gan šī diena viņu aizvedis. Lai kur tas ari būtu, nebija nekādu šaubu, ka dienas beigās viņas pasaule izskatīsies pavisam citādi. Viņa zināja, ka vainīgs droši vien tikai adrenalīns, taču šis amerikāņu profesors viņai šķita dīvaini pievilcīgs. Viņš bija ne vien izskatīgs, bet arī neviltoti labsirdīgs. Kādā citā, tālā dzīvē Roberts Lengdons varbūt pat izrādītos par cilvēku, ar ko viņa varētu būt kopā. Viņš nemūžam mani negribētu, viņa nodomāja. Es esmu slikta.

Viņa apspieda emocijas, un tad kaut kas aiz loga pēkšņi piesaistīja viņas uzmanību. Viņa pielēca kājās, piespieda seju pie stikla un sāka vērīgi raudzīties lejā uz ielu.

-     Robert, skatieties!

Pie Pensione la Fiorentina tikko bija apstājies spīdīgi melns BMW motocikls.

Kad tā vadītājs graciozi nolēca no transportlīdzekļa un noņēma spožo, melno ķiveri, varēja dzirdēt, ka Lengdons aiztur elpu.

Sievieti ar spurainajiem matiem nevarēja sajaukt ar kādu citu.

Viņa izvilka jau pazīstamo ieroci, pārbaudīja skaņas slāpētāju, iebāza to atpakaļ jakas kabatā un tad nāvējoši graciozi ieslīdēja pa viesnīcas durvīm.

ASV valdība nupat atsūtīja kādu, kam dots uzdevums jus nogalināt, Robert. Sjēnas balss bija bailēs saspringta.

13. NODAĻA

Stāvēdams pie dzīvokļa loga un neatraudams skatienu no viesnīcas otrā ielas pusē, Roberts Lengdons juta, ka uzbango panika. Sieviete ar spurainajiem matiem bija nupat iegājusi pa durvīm, taču Lengdons vēl aizvien nespēja aptvert, no kurienes viņa uzzinājusi šo adresi.

Ķermenī strāvoja adrenalīns, kārtējo reizi traucējot skaidri domāt.

-    Manas valsts valdība ir atsūtījusi kādu mani nogalināt?

Sjēna izskatījās tikpat apstulbusi.

-     Robert, tas nozīmē, ka jūsu valdība bija sankcionējusi arī pirmo mēģinājumu jūs nogalināt slimnīcā. Viņa piecēlās un vēlreiz pārliecinājās, vai dzīvokļa durvis ir aizslēgtas. Ja ASV konsulātam ir atļauts jūs nogalināt… viņa nepabeidza šo teikumu, jo secinājums bija šausminošs.

Velns parāvis, ko, pēc viņu domām, es esmu izdarījis? Kāpēc manas valsts valdība mani medī?

Lengdona prātā atkal atskanēja vārdi, ko viņš acīmredzot bija murminājis, ietenterēdams slimnīcā.

Asaras… asaras.

-    Šeit jūs neesat drošībā, Sjēna sacīja. Mēs šeit neesam drošībā. Viņa ar mājienu norādīja uz otru ielas pusi. Tā sieviete redzēja mūs kopā bēgam no slimnīcas, un es esmu gatava saderēt, ka jūsu valdība un policija jau mēģina mani atrast. Manam dzīvoklim ir apakšīres līgums ar citu uzvārdu, tomēr beigu beigās viņi mani atradīs. Sjēna pievērsās uz galda guļošajam biotermosam. Jums tas nekavējoties jāatver.

Lengdons pētīja titāna ierīci. Šķita, ka viņš redz vienīgi bioloģiski bīstamās vielas simbolu.

-     Lai kas ari tur atrastos, Sjēna turpināja, tam droši vien ir kāds identifikācijas kods, biroja uzlīme, telefona numurs, kaut kas. Jums ir vajadzīga informācija. Man ir vajadzīga informācija. Jūsu valdība nogalināja manu draugu!

Sāpes Sjēnas balsī lika Lengdonam izrauties no pārdomām, un viņš pamāja. Ārstei bija taisnība.

-    Jā, man ir… ļoti žēl. Tad Lengdons pievērsās uz galda noliktajam cilindram un prātoja, kādas atbildes varētu tajā slēpties. Iespējams, ka to atvērt ir neticami bīstami.

Sjēna mirkli apdomājās.

-    Lai kas ari tur atrastos, tas būs ārkārtīgi labi noglabāts. Varbūt triecienizturīgā organiskā stikla mēģenē. Šis biotermoss ir tikai ārējā čaula, kas pārvadāšanas laikā garantē papildu drošību.

Lengdons palūkojās ārā pa logu uz melno motociklu, kas bija novietots viesnīcas priekšā. Sieviete vēl atradās viesnīcā, taču drīz vien viņa sapratīs, ka meklējamās personas tur nav. Interesanti, ko viņa darīs pēc tam… un cik ilgs laiks paies līdz brīdim, kad viņa sāks klauvēt pie dzīvokļa durvīm.

Paņēmis titāna cilindru, viņš negribīgi uzlika īkšķi uz biometriskā sensora. Pēc mirkļa metāla cilindrs iepīkstējās un pēc tam skaļi noklikšķēja.

Ceturtdaļpagrieziens, un cilindrs iepīkstējās vēlreiz. Lengdons saprata, ka atpakaļceļa vairs nav. Ar sasvīdušām rokām viņš turpināja skrūvēt vaļā cilindru. Abas puses viegli griezās pa nevainojami izstrādātām vītnēm, šķita, ka viņš grasās atvērt dārgu krievu matrjošku, tikai šoreiz viņam nebija ne jausmas, kas no tās varētu izkrist.

Pēc pieciem apgriezieniem cilindrs sadalījās. Dziļi ieelpojis, Lengdons puses uzmanīgi pavilka vaļā. Attālums starp tām palielinājās, un ārā izslīdēja putuplasta oderējums. Lengdons to nolika uz galda. Aizsargājošais polsterējums attāli līdzinājās garumā izstieptai futbola bumbai.

Pavisam uzmanīgi Lengdons atlocīja putuplasta polsterējuma augšdaļu, beidzot atklājot tajā noglabāto priekšmetu.

Vērīgi nopētījusi polsterējuma saturu, Sjēna apmulsusi piešķieba galvu.

-    Es pavisam noteikti biju gaidījusi kaut ko citu.

Lengdons bija domājis, ka ieraudzīs kādu futūristiska veidola pudelīti, taču biotermosa saturu nekādi nevarēja nosaukt par mūsdienīgu. Šis ar grebumiem bagātīgi rotātais, šķiet, no ziloņkaula veidotais priekšmets bija aptuveni ledeņu Life Savērs rullīša lielumā.

-    Tas izskatās sens, Sjēna čukstēja. Kaut kāds…

-     Cilindrveida zīmogs, Lengdons paskaidroja, beidzot atļaudams sev izelpot. Tādus zīmogus šumeri izgudroja trīstūkstoš piecsimt gadus pirms mūsu ēras, un tie bija dobspiedes iespieddarbu priekšteči. Šādam zīmogam ar dekoratīviem grebumiem bija izdobts vidus, kurā ievietoja tapu, lai gravēto cilindru kā mūsdienīgu krāsas rullīti varētu veltnēt pa mitru mālu vai terakotu, "iespiežot" uz tā atkārtojošos simbolu, attēlu vai teksta virkni.

Ciktāl Lengdons varēja noprast, šis konkrētais zīmogs, bez šaubām, bija ļoti rets un vērtīgs, un tomēr vēl aizvien bija grūti pat iedomāties, kāpēc to vajadzētu ieslēgt titāna cilindrā kā kaut kādu bioloģisko ieroci.

Saudzīgi grozīdams zīmogu pirkstos, Lengdons atskārta, ka uz tā ir īpaši šaušalīgs grebums trīsgalvains, ragains Sātans, kurš ed trīs dažādus cilvēkus uzreiz, pa vienam katrā no viņa trim mutēm.

Cik jauki.

Viņa skatiens pievērsās zem Sātana iegravētajiem septiņiem burtiem. Kā jau visu drukas rullīšu teksti, arī šis greznais uzraksts bija iegravēts spoguļattēlā, taču Lengdons bez pūlēm izlasīja burtus. SALIGIA.

Sjēna samiedza acis un izlasīja tekstu skaļi:

-    Saligia?

Lengdons pamāja. Dzirdot šos vārdus, viņam pārskrēja saltas trīsas.

-    Tas ir mnemonikas vārds latīņu valodā. Vatikāns to izdomāja viduslaikos, lai atgādinātu kristiešiem par septiņiem nāves grēkiem. Saligia ir akronīms, kas sastāv no vārdu suļierbia, avaritia, luxuria, invidia, gula, ira un acedia pirmajiem burtiem.

-    Lepnums, alkatība, iekāre, skaudība, rijība, dusmas un slinkums. -Sjēna sarauca pieri.

-    Jūs protat latīņu valodu. Lengdons viņu atzinīgi uzlūkoja.

-    Es uzaugu kā katoliete. Es zinu, kas ir grēks.

Izmocījis smaidu, Lengdons pievērsās zīmogam un no jauna sāka prātot, kāpēc tas kā bīstams ieslēgts biotermosā.

-    Man likās, ka tas ir ziloņkauls, Sjēna sacīja, taču tas ir parasts kauls. Palikusi artefaktu zem saules gaismas, viņa norādīja uz līnijām zīmoga virsmā. Ziloņkauls veido rombveida šķērssvītras ar caurspīdīgiem iesvītrojumiem; kaulos veidojas paralēli iesvītrojumi un tumšāki iedobumi.

Lengdons uzmanīgi paņēma zīmogu un jau rūpīgāk izpētīja grebumus. Uz oriģinālajiem šumeru zīmogiem bija redzamas primitīvas figūriņas un ķīļraksti, toties šī zīmoga gravējums bija daudz sarežģītāks. Lengdons uz labu laimi minēja, ka tas varētu būt no viduslaikiem. Turklāt šie izrotājumi vedināja uz domām par satraucošu saistību ar viņa halucinācijām.

-    Kas noticis? Sjēna noraizējusies vēroja viņu.

-     Tēma, kas atkārtojas, Lengdons drūmi attrauca, norādīdams uz vienu no zīmoga grebumiem. Vai redzat šo trīsgalvaino Sātanu ar cilvēkiem mutē? Viduslaikos tas bija bieži sastopams atainojums, ar Melno Nāvi saistīts tēls. Trīs zobainās mutes simbolizē mēra efektīvo uzvaru pār iedzīvotājiem.

Sjēna sajutās neomulīgi un uzmeta skatienu bioloģiski bīstamo vielu simbolam uz cilindra.

Šķita, ka netieši norādījumi uz šo sērgu uzradās daudz biežāk, nekā Lengdonam būtu gribējies atzīt, un tāpēc viņš tikai negribīgi apstiprināja nākamo sakarību.

-     Saligia pārstāv visas cilvēces grēkus… kas, saskaņā ar viduslaiku reliģisko ideoloģiju…

-    Bija iemesls, kura dēļ Dievs sodīja visu pasauli ar Melno Nāvi, Sjēna pabeidza viņa domu.

-    Jā. Lengdons apklusa, uz mirkli pazaudējis domu pavedienu. Viņš cilindrā tikko bija pamanījis kaut ko savādu. Parasti cilindra zīmoga vidus bija caurskatāms kā tukšas caurules posms, taču šajā gadījumā atvere bija slēgta. Šajā kaulā kaut kas ir iebāzts. Tā gals uztvēra gaismu un iemirdzējās.

-    Tur kaut kas ir iekšā, Lengdons sacīja, un izskatās, ka tas ir no stikla. Viņš strauji pagrieza cilindru otrādi, lai apskatītu tā otru galu, un tajā mirklī cilindra iekšpusē kāds sīciņš priekšmets nograbēdams aizvēlās no viena kaula gala līdz otram.

Lengdons sastinga un izdzirdēja, ka Sjēna viņam līdzās klusi noelšas.

Kas, pie velna, tas bija?!

-    Vai dzirdējāt to skaņu? Sjēna čukstus vaicāja.

-    Šķiet, ka atveri ir aizsprostojis… kaut kas metālisks. Lengdons piesardzīgi ielūkojās cilindram galā.

Varbūt tas ir mēģenes aizbāznis?

Sjēna atkāpās.

-     Vai tas liekas… sabojāts?

-    Nedomāju vis. Viņš vēlreiz uzmanīgi pagrieza kaulu, lai no jauna rūpīgi izpētītu stikloto galu, un atkal kaut kas nograbēja. Nākamajā mirklī ar stiklu cilindrā notika kaut kas pilnīgi negaidīts.

Tas sāka spīdēt.

Sjēnas acis iepletās.

-     Robert, izbeidziet! Nekustieties!

14. NODAĻA

Lengdons sastinga ar gaisā paceltu roku, cieši turēdams kaula cilindru. Nudien, no stikla caurulītes galā plūda gaisma… tā spīdēja, it kā caurulītes saturs būtu pēkšņi atmodināts.

Tad gaisma atkal aši pārvērtās tumsā.

Strauji elpodama, Sjēna panācās tuvāk, pielieca galvu un vērīgi nopētīja kaula iekšpusē redzamo stikla daļu.

-    Pašķiebiet to vēlreiz, viņa čukstus mudināja. Pavisam lēni.

Tiklīdz Lengdons piesardzīgi apgrieza kaulu otrādi, atkal kāds mazs priekšmets grabēdams izripoja cauri kaulam un apstājās.

-    Vēlreiz, viņa sacīja. Uzmanīgi.

Pēc atkārtotas darbības caurulīte atkal nograbēja. Stikls blāvi iemirdzējās, mirkli uzspīdēja un atkal izdzisa.

-    Tā noteikti ir mēģene, Sjēna paziņoja, ar maisītāja lodīti.

Lengdons zināja, kas ir krāsu aerosolu pudelītēs izmantotās maisītāja lodītes, tās ir šķidrumā iejauktas skrotis, kas palīdz samaisīt krāsu, kad aerosola pudele tiek sakratīta.

-     Tā droši vien satur kaut kādu fosforescējošu ķīmisku savienojumu, Sjēna minēja, vai arī bioluminiscējošu organismu, kas stimulācijas rezultātā sāk spīdēt.

Bet Lengdonam padomā bija kas cits. Viņš gan bija redzējis ķīmiskās spīdošās nūjiņas un pat bioluminiscējošu planktonu, kas sāka spīdēt, kad kāda laiva sakūla tā dzīvojamo vidi, tomēr viņš bija gandrīz pārliecināts, ka cilindrā, ko viņš turēja rokā, nav atrodams ne viens, ne otrs. Viņš uzmanīgi pasvārstīja caurulīti vēl vairākas reizes, kamēr tā sāka spidēt, un tad pavērsa tās luminiscējošo galu sev pret plaukstu. Kā jau bija paredzams, parādījās blāva, sarkanīga gaisma, kas atstarojās uz viņa ādas.

Ir jauki apzināties, ka intelekta koeficients divsimt astoņu vienību apmērā dažkārt var kļūdīties.

-     Skatieties, Lengdons mudināja un sāka sparīgi kratīt caurulīti. Tajā esošais priekšmets grabēdams aizvien straujāk ripoja šurpu un turpu.

Sjēna atlēca malā.

-    Ko jūs darāt?!

Turpinādams kratīt caurulīti, Lengdons piegāja pie gaismas slēdža un nospieda to. Virtuve iegrima nosacītā tumsā.

-    Tur nav nekādas mēģenes, viņš sacīja, kratīdams caurulīti, cik stipri vien spēja. Tas ir Faradeja rādītājs.

Kāds students reiz bija uzdāvinājis Lengdonam līdzīgu ierīci lāzera rādītāju lektoriem, kuriem nepatīk nebeidzami šķiesties ar AAA baterijām un kuriem nav iebildumu dažas sekundes pakratīt savu rādītāju, lai pārvērstu savu kinētisko enerģiju elektrībā. Sakratot šo ierīci, metāla lodīte tās iekšpusē sitās pret lāpstiņu virkni, apgādājot ar jaudu sīciņu ģeneratoru. Kāds acīmredzot bija nolēmis ievietot šo konkrēto mūsdienīgo elektronisko rotaļlietu izdobtā, ar grebumiem rotātā kaulā.

Rādītāja gals viņa rokā bija sācis spoži spīdēt, un Lengdons nemierīgi uzsmaidīja Sjēnai.

-     Laiks izrādei.

Viņš pavērsa kaula ieskauto rādītāju pret tukšu vietu uz virtuves sienas. Kad tā iegaismojās, Sjēna izbijusies ievilka elpu, toties Lengdons pārsteigumā atrāvās.

Uz sienas parādījusies gaisma nebija nekāds mazais sarkana lāzera punktiņš. Tā bija spilgta augstas izšķirtspējas fotogrāfija, kas izstaroja no caurulītes kā no senlaicīga diaprojektora.

Ak Dievs! Uzmanīgi pētot šaušalīgo ainu, kas bija projicēta uz sienas viņam priekšā, Lengdona roka viegli drebēja. Nav jābrīnās, ka man rādījušās nāves ainas.

Sjēna viņam līdzās aizspieda sev muti un nedroši pagājās 11/ priekšu, acīmredzami aizrāvusies ar to, ko redzēja.

No grebtā kaula izstarotā aina bija drūma eļļas glezna par i ilvēku ciešanām tūkstošiem dvēseļu, kas dažādos elles līmeņos pārcieš atbaidošas mokas. Šī pazemes pasaule bija atainota kā zemes šķērsgriezums, kurā iegremdēta alai līdzīga piltuvveidīga, neizmērojami dziļa bedre. Šī elles bedre bija sadalita lejupejošās aizvien lielāku ciešanu terasēs, un katru no līmeņiem apdzīvoja visu veidu moku pārņemti grēcinieki.

Lengdons uzreiz pazina šo attēlu.

Viņam priekšā esošo meistardarbu La Mappa dell'Inferno bija uzgleznojis viens no Itālijas renesanses patiesajiem titāniem. Sandro Botičelli.

Sīki izstrādātais pazemes pasaules plāns "Elles karte" bija viens no biedējošākajiem pēcnāves dzīves atainojumiem, kāds vien jebkad radīts. Pat mūsdienās šī tumšā, drūmā un baisā glezna liek cilvēkiem apstāties kā zemē iemietiem. Atšķirībā no dzīvīgās un krāsainās gleznas Primavera jeb "Veneras dzimšana" savu "Elles karti" Botičelli bija radījis nomācošā sarkanās, sēpijas un brūnās krāsas gammā.

Neizturamās galvassāpes piepeši atgriezās, un tomēr pirmo reizi kopš pamošanās nepazīstamā slimnīcā Lengdons juta, ka vismaz viens mozaīkas gabaliņš ir iekritis savā vietā. Acīmredzot šīs slavenās gleznas aplūkošana bija ierosinājusi viņa drūmās halucinācijas.

Es noteikti esmu pētījis Botičelli "Elles karti", viņš nodomāja, lai gan nespēja atcerēties, kāpēc būtu to darījis.

Lai gan attēls pats par sevi bija satraucošs, tieši šīs gleznas pirmavots tobrīd padarīja Lengdonu aizvien nemierīgāku. Viņš labi zināja, ka šī ļaunu vēstošā meistardarba iedvesma nebija radusies paša Botičelli prātā… to bija izdomājis kāds, kurš dzīvojis divsimt gadus pirms viņa.

Dižens mākslas darbs, ko iedvesmojis kāds cits.

Patiesībā Botičelli "Elles karte" bija cieņas apliecinājums kādam četrpadsmitā gadsimta literatūras darbam, kas kļuvis par vienu no slavenākajiem literārajiem darbiem visā vēsturē… vispārzināmai, šaušalīgai elles vīzijai, kas atbalsojās ari mūsdienās.

Tā bija Dantes "Elle".

Otrā ielas pusē Vaijenta klusi uzgāja augšā pa dienesta kāpnēm un paslēpās uz mazās, miegainās Pensionē la Fiorentina jumta terases. Lengdons savai konsulāta kontaktpersonai bija nosaucis neeksistējošu viesnīcas numuru un izdomātu tikšanās vietu "spoguļattēla vietu", kā to dēvēja viņas jomas speciālisti. Tas bija izplatīts spiegu izmantots paņēmiens, kas ļāva tiem novērtēt situāciju, neatklājot savu atrašanās vietu. Izdomātā jeb "spoguļattēla" atrašanās vieta nemainīgi tika izraudzīta tāpēc, ka to varēja nevainojami pārredzēt no viņu reālās atrašanās vietas.

Vaijenta uz jumta uzmeklēja kādu slēptuvi, no kuras pavērās panorāmas skats uz visu apkārtni, un sāka nesteidzīgi pētīt daudzstāvu namu ielas otrā pusē.

jūsu gājiens, Lengdona kungs.

Tajā mirklī Rektors izgāja uz "Nepatiesības" sarkankoka klāja un dziļi ieelpoja, izbaudīdams Adrijas jūras sāļo gaisu. Šis kuģis jau daudzus gadus bija kalpojis viņam par mājām, un tomēr virkne notikumu, kas tobrīd norisinājās Florencē, draudēja iznīcināt visu, ko viņš bija izveidojis.

Kaujas aģentes Vaijentas rīcība bija radījusi vispārēju apdraudējumu, un pēc šīs misijas beigām viņu gaidīja izmeklēšana, tomēr viņa Rektoram vēl aizvien bija vajadzīga.

Nolādēts, kad viņa atkal sāks kontrolēt šo situāciju?

Aiz muguras atskanēja aši soļi, Rektors pagriezās un ieraudzīja, ka viņam skriešus tuvojas viena no analītiķēm.

Ser? analītiķe aizelsusies izdvesa. Mums ir jauna informācija. Viņas balss neparasti spraigi pāršķēla rīta gaisu. Izskatās, ka Roberts Lengdons nupat piekļuvis savam Hārvarda elektroniskajam pastam no neaizsargātas interneta protokola adreses. Viņa uz mirkli apklusa, un abi cieši saskatījās. Tagad ir iespējams noskaidrot Lengdona precīzo atrašanās vietu.

Rektors apstulba, dzirdot par šādu muļķību. Tas visu maina. Salicis plaukstas kopā, viņš sāka cieši raudzīties uz krasta līniju un apsvēra šo jaunumu nozīmi.

-    Vai mums ir zināms reaģēšanas atbalsta komandas statuss?

-    Jā, ser. Mazāk nekā divu jūdžu attālumā no Lengdona pozīcijas.

Rektoram bija vajadzīgs tikai mirklis, lai izlemtu.

15. NODAĻA

j

L\'inferno di Dante, Sjēna aizrāvusies nočukstēja un pavirzījās tuvāk sastingušajam pazemes pasaules attēlam, kas bija parādījies uz viņas virtuves sienas.

Dantes vīzija par elli, Lengdons nodomāja, kas šeit atainota dzīvās krāsās.

"Elle", izslavēta kā viens no dižākajiem pasaules literatūras darbiem, bija pirmā no trim grāmatām, kas veidoja Dantes Aligjēri "Dievišķo komēdiju" episku poēmu no četrpadsmit tūkstošiem divsimt trīsdesmit trim dzejas rindām, kurā bija aprakstīta Dantes nežēlīgā nolaišanās pazemes pasaulē, ceļojums cauri šķīstītavai un visbeidzot arī nonākšana paradīzē. No visām trim "Komēdijas" daļām Inferno, Purgatorio un Paradiso "Elle" bija lasītākā un neaizmirstamākā. "Elle", ko Dante Aligjēri bija sarakstījis četrpadsmitā gadsimta sākumā, bija visburtiskākajā veidā pilnīgi pārveidojusi viduslaikos valdošo priekšstatu par nolādējumu. Vēl nekad priekšstats par elli nebija tik aizraujošā veidā savaldzinājis vienkāršos cilvēkus. Dantes darbs abstrakto priekšstatu par elli vienā rāvienā bija pārvērtis par skaidru un šausminošu vīziju primitīvu, taustāmu un neaizmirstamu. Nebija jābrīnās, ka pēc poēmas parādīšanās katoļu baznīca varēja baudīt milzīgu izaugsmi, jo pārbiedētie grēcinieki steidzās turp, cerēdami izvairīties no Dantes uzlabotās pazemes pasaules versijas.

Šajā Botičelli atainojumā Dantes šaušalīgā elles vīzija bija veidota kā pazemes ciešanu piltuve pavisam nelāga pazemes ainava ar uguni, sēru, notekūdeņiem, briesmoņiem un pašu Sātanu, kurš gaida elles vidū. Bedre sastāvēja no deviņiem skaidri nodalītiem līmeņiem, deviņiem elles lokiem, kuros grēcinieki tika samesti atbilstoši viņu grēku lielumam. Tuvāk virspusei kārīgos jeb "miesas ļaundarus" mētāja mūžīga vētra, kas simbolizēja viņu nespēju apvaldīt savu iekāri, /em viņiem rīmas bija spiesti gulēt pretīgos notekūdeņos un pilnām mutēm lakt savu pārmērību. Vēl dziļāk ķeceri bija iesprostoti degošos zārkos, nolādēti degt mūžīgās liesmās. Un tā tas turpinājās… jo dziļāk, jo ļaunāk un ļaunāk.

Septiņu gadsimtu laikā kopš Dantes nezūdošās elles vīzijas publicēšanas tā bija kļuvusi par iedvesmu vairāku vēstures dižāko radošo prātu cieņas apliecinājumiem, tulkojumiem un variācijām. Longfelovs, Cosers, Markss, Miltons, Balzaks, Borhess un pat vairāki pāvesti, izmantojot Dantes "Elli", bija sarakstījuši savus darbus. Monteverdi, Lists, Vāgners, Čaikovskis un Pučīni sacerēja skaņdarbus, iedvesmojoties no Dantes veikuma, un tāpat bija rīkojusies viena no Lengdona iecienītākajām mūsdienu ierakstu māksliniecēm Lorīna Makenita. Pat mūsdienu videospēļu un iPad aplikāciju pasaulē netrūka ar Danti saistītu piedāvājumu. Lengdons, dedzīgi vēlēdamies dalīties ar saviem studentiem Dantes vīziju dzīvīgajā simbolisma bagātībā, dažkārt lasīja lekciju kursu par tēlu atkārtošanos gan Dantes darbā, gan tajos darbos, ko dižais dzejnieks bija iedvesmojis gadsimtu gaitā.

-     Robert, Sjēna ieminējās, pavirzīdamās tuvāk attēlam uz sienas. Paskatieties! Viņa norādīja uz kādu vietu gandrīz pašā piltuvveida elles apakšdaļā.

Vieta, uz kuru viņa rādīja, bija pazīstama kā Malebolge Ļaunā Grava. Tas bija astotais jeb priekšpēdējais elles loks, sadalīts desmit atsevišķos grāvjos, no kuriem katrs atbilda kādam noteiktam krāpšanas veidam.

Nu jau Sjēna likās daudz satrauktāka.

-     Palūkojieties! Vai jūs neteicāt, ka to redzējāt savā vīzijā?!

Lengdons samiedza acis, taču neko neieraudzīja. Sīciņais projektors pamazām zaudēja jaudu, un attēls izbalēja. Viņš no jauna strauji sakratīja ierīci, kamēr tā sāka spoži spīdēt. Tad viņš to uzmanīgi nolika uz letes malas otrā mazās virtuves pusē, tālāk no sienas, lai ierīce no turienes varētu mest lielāku attēlu. Pienācis Sjēnai klāt, Lengdons pakāpās sāņus, lai rūpīgi nopētītu spilgto karti.

Sjēna vēlreiz norādīja uz astoto elles loku.

-    Redzat? Vai jūs neteicāt, ka halucinācijās bija otrādi apgrieztas kājas, kas rēgojas ārā no zemes? Viņa pieskārās kādai noteiktai vietai uz sienas. Lūk, kur tās ir!

Šajā gleznā Ļaunās Gravas desmitais grāvis ir pilns kā piebāzts ar grēciniekiem, kuri ierakti zemē līdz viduklim, bet kājas atstātas rēgojamies ārā. Dīvaini, taču šajā versijā uz viena kāju pāra ar dubļiem bija uzvilkts burts "R" tieši tā, kā Lengdons bija redzējis savā vīzijā.

Ak Dievs! Lengdons vēl uzmanīgāk nopētīja šo sīko deta-

ļu.

-    Tas burts… Botičelli oriģinālā tas pavisam noteikti nav atrodams!

-    Lūk, kur vēl viens burts, Sjēna sacīja.

Lengdons viņas pastieptā pirksta norādītajā virzienā paskatījās uz vēl vienu no desmit Ļaunās Gravas grāvjiem. Uz viltus pravieša ar otrādi apgrieztu galvu bija uzkricelēts burts "E".

Kas tad nu? Šī glezna ir pārveidota.

Tūdaļ viņš ieraudzīja arī citus burtus, kas bija uzšņāpti uz grēciniekiem visos Ļaunās Gravas grāvjos. Viņš ieraudzīja "C" uz pavedinātāja, ko dēmoni pēra ar pātagām… vēl vienu uz zagļa, kam nepārtraukti koda čūskas… "A" uz pērkama valstsvīra, kurš bija iemērkts verdošā darvas ezerā.

-    Šie burti, Lengdons pārliecināti sacīja, nekādā ziņā nepieder pie Botičelli oriģināla. Šis attēls ir digitāli pārveidots.

Viņš no jauna pievērsās Ļaunās Gravas augšējam grāvim un sāka lasīt burtus, virzīdamies lejup cauri katram no desmit grāvjiem no augšas līdz pat apakšai.

C…A…T…R…O…V…A…C…E…R

-    Catrovacer? Lengdons atkārtoja. Vai tas ir itāliski?

Sjēna papurināja galvu.

-    Tas nav arī latīniski. Es nepazīstu šo vārdu.

-    Varbūt tas ir… paraksts?

-            Catrovacer? Sjēna acīmredzami šaubījās. Manuprāt, neizklausās pēc vārda. Bet palūkojieties turp! Viņa norāilija uz vienu no daudzajiem tēliem Ļaunās Gravas trešajā grāvī.

Ar skatienu Lengdons uzmeklēja vajadzīgo apveidu, un viņu acumirklī pārņēma saltas trīsas. Trešajā grāvī grēcinieku pūlī atradās viduslaikiem raksturīgs tēls vīrs apmetnī, maskā ar putna knābi un nedzīvām acīm.

Mēra maska.

-   Vai Botičelli oriģinālā ir kāds mēra dziednieks? Sjēna pajautāja.

-    Nekādā ziņā. Šis tēls tur ir pievienots.

-    Un… vai Botičelli savu oriģinālu bija parakstījis?

Lengdons to īsti nespēja atcerēties, bet brīdī, kad viņa

skatiens aizslīdēja pie apakšējā labā stūra, kur parasti vajadzētu atrasties autora parakstam, tapa skaidrs, kāpēc Sjēna bija tā vaicājusi. Nekāda paraksta nebija, un tomēr gar La Mappa tumši brūno malu stiepās teksta rindiņa ar gandrīz nesaskatāmiem, sīkiem, drukātiem burtiem: la veritā ē visibile solo attraverso gli occhi della morte.

Itāliski Lengdons zināja pietiekami daudz, lai uztvertu jēgu. "Patiesību var ieraudzīt tikai ar nāves acīm."

Sjēna pamāja.

-    Savādi.

Abi stāvēja klusēdami, kamēr baisā aina viņiem priekšā pamazām sāka balēt. Dantes Elle, Lengdons nodomāja. Ļaunu vēstošu mākslas darbu iedvesmotāja kopš tūkstoš trīssimt trīsdesmitā gada.

Lekciju kursā par Danti Lengdons vienmēr iekļāva sadaļu par "Elles" iedvesmotajiem izcilajiem mākslas darbiem. Bez Botičelli slavenās "Elles kartes" bija arī Rodēna pārlaicīgā "Trīs ēnu" skulptūra no "Elles vārtiem"… Stradāno zīmējums, kurā Flegijs brien Stiksas upē starp slīkoņiem… Viljama Bleika miesaskārīgie grēcinieki, kas virpuļo cauri mūžīgai vētrai… Bugro dīvaini erotiskā vīzija par Danti un Vergiliju, kuri noskatās uz diviem kailiem vīriešiem, kas saķērušies cīņā… Bairosa izmocītās dvēseles, kas saspiedušās kopā zem krusai līdzīgas nokaitētu oļu un uguns liesmu straumes… Salvadora Dalī ekscentrisko akvareļu un kokgrebumu virkne… un Dorē milzīgais melnbalto gravīru krājums, kurās bija atainots viss gan eja, kas ved uz Aīda valstību, gan pats spārnotais Sātans.

Tagad izskatījās, ka Dantes poētiskā elles vīzija ne vien ir atstājusi iespaidu uz viscienītākajiem māksliniekiem vēsturē, bet arī acīmredzami iedvesmojusi vēl kādu atsevišķu personu izkropļotu dvēseli, kas digitāli pārveidojusi Botičelli slaveno gleznu, papildinot to ar desmit burtiem un mēra dziednieku un pēc tam parakstot ar draudīgu teikumu par patiesību, ko var saskatīt ar nāves acīm. Pēc tam šis mākslinieks bija noglabājis attēlu augstākās tehnoloģijas projektorā, kas ieslēpts dīvaini izgrebtā kaulā.

Lengdons nespēja pat iztēloties, kas varējis radīt šādu artefaktu, turklāt šis jautājums nelikās tik svarīgs kā cits, daudz satraucošāks.

Kāda velna pēc es to nēsāju sev līdzi?

Kamēr Sjēna un Lengdons stāvēja virtuvē un pārdomāja, kā rīkoties tālāk, lejā uz ielas negaidot atbalsojās daudzu zirgspēku motora rēkoņa. Tad aprauti nokaucās riepas un aizcirtās automašīnas durvis.

Sjēna apmulsusi piesteidzās pie loga un palūkojās ārā.

Lejā uz ielas paslīdēdams bija apstājies melns furgons bez jebkādām pazīšanās zīmēm. No tā izplūda vīru komanda melnos formastērpos ar apaļiem, zaļiem žetoniem pie kreisā pleca. Viņi cieši turēja rokās automātiskos ieročus un kustējās ar skarbu, militāru veiklību. Četri karavīri neminstinādamies aizšāvās uz daudzdzīvokļu nama ieejas pusi.

Sjēna juta, ka viņas asinis sastingst.

Robert! viņa iekliedzās. Es nezinu, kas tie tādi ir, taču viņi ir mūs atraduši!

Lejā uz ielas aģents Kristofs Brīders izkliedza pavēles saviem vīriem, kuri iesteidzās ēkā. Tas bija spēcīgs vīrs, kuru militārā dienesta pieredze bija apveltījusi ar pienākuma apziņu bez liekām emocijām un cieņu pret hierarhiju. Viņš pārzināja gan savu uzdevumu, gan visu, kas bija likts uz spēlēs.

Organizācijā, kur viņš strādāja, bija daudzas nodaļas, taru Bridera nodaļa Novērošana un reaģēšanas atbalsts tika izsaukta vienīgi tad, kad situācija sasniedza krīzes stāvokli.

Kamēr Bridera vīri nozuda daudzdzīvokļu namā, viņš nostājās sardzē pie ieejas durvīm un izvilka saziņas ierīci.

-    Runā Briders, viņš sacīja. Mums ir veiksmīgi izdevies izsekot Lengdonu ar viņa datora IP adreses palīdzību. Mana komanda dodas iekšā. Kad viņš būs mūsu rokās, es jums ziņošu.

Augstu virs Bridera galvas, uz Pensionē la Fiorentina jumta terases, Vaijenta šausmu pārņemtā neticībā stingi noskatijās, kā aģenti metas iekšā daudzdzīvokļu mājā.

Velns parāvis, ko tad viņi te dara?!

Viņa pieglauda spurainos matus, piepeši aptvērusi sava pavirši veiktā vakardienas uzdevuma drausmīgās sekas. Iedūdojoties vienam vienīgam balodim, viss bija kļuvis nekontrolējams. Tas, kas bija sācies kā vienkāršs uzdevums… nu bija pārvērties par īstu murgu.

]a reaģēšanas atbalsta komanda atrodas šeit, tad ar mani ir cauri.

Vaijenta izmisīgi paķēra savu Sectra Tiger XS saziņas ierīci un izsauca Rektoru.

-    Ser, viņa stomīdamās iesāka, te ir reaģēšanas atbalsta komanda! Bridera vīri spieto pa daudzdzīvokļu māju ielas otrā pusē!

Viņa gaidīja atbildi, bet, kad tā pienāca, sakaru līnijā atskanēja tikai asi klikšķi, un tad elektroniska balss rāmi paziņoja:

-    Tiek iedarbināts atteikšanās protokols.

Vaijenta nolaida roku ar telefonu un paskatījās uz ekrānu, vēl pagūdama ieraudzīt, kā saziņas ierīce izslēdzas.

Kļuvusi bāla kā nāve, Vaijenta piespieda sevi samierināties. Konsorcijs nupat bija pārcirtis ar viņu visas saites. Nekādu sakaru. Nekādas saiknes.

Viņi no manis ir atteikušies.

/

Satricinājums ilga tikai mirkli. Tad uzmācās bailes.

16. NODAĻA

i

-    Ātrāk, Robert! Sjēna mudināja. Nāciet man līdzi!

Vēl aizvien domādams par Dantes pazemes drūmajiem

tēliem, Lengdons pa durvīm izmetās daudzdzīvokļu ēkas gaitenī. Līdz tam brīdim Sjēnai Bruksai bija izdevies rāmā savaldībā tikt galā ar tā rīta ievērojamo spriedzi, taču nu viņas mierīgajā uzvedībā bija parādījušās saspringtas emocijas, ko Lengdons viņā vēl nebija manījis, neviltotas bailes.

Gaitenī Sjēna aizskrēja garām liftam, kurš jau brauca lejā, bez šaubām, pie vīriem, kuri atradās vestibilā. Aizjoņojusi līdz gaiteņa galam, viņa neatskatīdamās nozuda kāpņu telpā.

Apavu gludajām zolēm slīdot, Lengdons sekoja viņai cieši pa pēdām. Mazītiņais projektors viņa Brioni uzvalka krūšu kabatiņā skrējiena laikā sitās viņam pret krūtīm. Prātā uzzibēja dīvainie burti, kas rotāja astoto elles loku: CATROVACER. Viņš domās iztēlojās gan mēra masku, gan savādo parakstu: "Patiesību var ieraudzīt tikai ar nāves acīm."

Lengdons visiem spēkiem pūlējās savienot šos nesavienojamos elementus, taču tobrīd tas viņam nekādi neizdevās. Kad viņš beidzot apstājās kāpņu laukumiņā, tur jau bija Sjēna, kura uzmanīgi klausījās. Lengdons varēja dzirdēt, kā augšā pa kāpnēm dun soļi.

-    Vai te ir vēl kāda izeja? Lengdons čukstus noprasīja.

-    Nāciet man līdzi, viņa aprauti pavēlēja.

Sjēna todien jau vienreiz bija izglābusi Lengdonam dzīvību, un tāpēc viņam neatlika nekas cits, kā vien uzticēties šai sievietei. Dziļi ievilcis elpu, viņš nodimdināja lejā pa kāpnēm viņai Ildzi.

Stāvu zemāk zābaku dunoņa jau skanēja pavisam tuvu un atbalsojās tikai vienu vai divus stāvus lejāk.

Kāpēc Sjēna skrien viņiem tieši pretī?

Pirms vēl Lengdons bija paguvis iebilst, Sjēna sagrāba viņu aiz rokas un no kāpņu telpas ierāva tukšā dzīvokļu gaitenī garā telpā ar daudzām aizslēgtām durvīm.

Te taču nav iespējams paslēpties!

Sjēna nospieda gaismas slēdzi, dažas spuldzes nodzisa, taču blāvais gaitenis nekādi nevareja kalpot par patvērumu. Viņus te varēja skaidri saskatīt. Soļi jau dimdēja gandrīz līdzās, un Lengdons saprata, ka uzbrucēji jebkurā mirklī parādīsies uz kāpnēm, no kurām pavērās netraucēts skats uz šo gaiteni.

-     Iedodiet žaketi, Sjēna čukstus pavēlēja, tad piespieda Lengdonu notupties viņai aiz muguras kādā durvju nišā. Nekustieties.

Ko vina dara? Viņa taču ir redzama kā delnas!

r /

Kāpnēs parādījās karavīri, kuri steidzās augšup, taču, ieraudzījuši Sjēnu aptumšotajā gaitenī, apstājās kā zemē iemieti.

-    Per l'amore di Dio! Sjēna iznīcinoši uzkliedza. Cose questa confusione?

Abi vīri samiedza acis, jo noteikti nesaprata, ko īsti redz.

Sjēna turpināja uz viņiem kliegt:

-    Tanto chiasso a quest'ora! Tas nozīmēja: "Tik daudz trokšņa tādā laikā!"

/

Nu Lengdons pamanīja, ka Sjēna uzklājusi viņa melno žaketi pāri galvai un pleciem kā vecas sievietes plecu šalli, uzmetusi kūkumu un nostājusies priekšā Lengdonam, kurš bija notupies ēnā. Tagad viņa likās pilnīgi pārvērtusies un grīļojās uz vīru pusi, ķērkdama kā plānprātīga veča.

Viens no kareivjiem pacēla roku, ar mājienu likdams viņai atgriezties dzīvoklī.

-    Signora! Rientri subito in casa!

Sjēna paspēra vēl vienu ļodzīgu soli un dusmīgi pakratīja dūri.

-    Avete svegliato mio marito, che e malato! Lengdons apmulsis klausījās. Viņi pamodinājuši tavu sasirgušo vīru?

Otrs kareivis pacēla automātu un notēmēja tieši uz viņu.

-    Ferma o sparo!

Strauji apstādamās un nežēlīgi lādēdama vīrus, Sjēna atkapās prom no viņiem.

Viri aizsteidzās tālāk augšā pa kāpnēm un nozuda.

Tā gan gluži nav Šekspīra cienīga aktiermāksla, Lengdons nodomāja, tomēr izskatās iespaidīgi.

Sjēna norāva žaketi no galvas un pasvieda to Lengdonam.

-    Labi, nāciet man līdzi.

Šoreiz Lengdons sekoja neminstinādamies.

Viņi noskrēja līdz kāpņu laukumiņam virs vestibila, kur vēl divi kareivji kāpa liftā, lai brauktu augšā. Uz ielas sardzē pie furgona stāvēja vēl viens kareivis, kura melnais formastērps cieši apspīlēja viņa muskuļaino stāvu. Neizdvešot ne vārda, Sjēna un Lengdons steidzās lejā uz pagrabu.

Pazemes autostāvvieta bija tumša un oda pēc urīna. Sjēna aizskrēja uz stūri, kas bija pilns ar skuteriem un motocikliem, un apstājās pie sudrabaina tricikla trīsriteņu mopēda, kas izskatījās pēc lempīga itāliešu Vespa un pieaugušajiem domāta trīsriteņa pēcnācēja. Pabāzusi slaido roku zem tricikla priekšējā spārna, viņa izvilka magnetizētu kārbiņu. Iekšā atradās atslēga, kuru viņa iestūma aizdedzē un iedarbināja motoru.

Pēc dažām sekundēm Lengdons jau sēdēja viņai aiz muguras. Bīstami uzmeties uz šaurā sēdekļa, Lengdons taustījās sev pie sāniem un meklēja kādu rokturi vai kaut ko citu, pie kā turēties.

-    Tagad nav īstais brīdis kautrēties, Sjēna paziņoja, satverdama viņa rokas un cieši aplikdama ap savu slaido vidukli. Jums vajadzēs turēties cieši.

Lengdons tieši tā arī darīja, un Sjēna uzdzina triciklu augšā pa izbrauktuves rampu. Transportlīdzeklis izrādījās jaudīgāks, nekā viņš iedomājies. Gandrīz paceldamies gaisā, viņi no garāžas izšāvās agrā rīta gaismā aptuveni piecdesmit jardu attālumā no galvenās ieejas. Spēcīgais kareivis ēkas priekšā apsviedās un ieraudzīja, ka Lengdons un Sjēna aizjoņo prom ar pilnu jaudu tā, ka tricikls spalgi iegaudojās.

Pāri plecam Lengdons atskatījās uz kareivja pusi, kurš tobrīd pacēla ieroci un rūpīgi nomērķēja. Lengdons saspringa. Noskanēja viens vienīgs šāviens un no tricikla aizmugures spārna atlēca lode. Tā gandrīz bija trāpījusi Lengdonam krustos.

Jēzus!

Krustojumā Sjēna asi pagrieza stūri pa kreisi. Lengdons juta, ka sāk slīdēt, un tikai ar pūlēm noturēja līdzsvaru.

Paliecieties uz manu pusi! viņa uzkliedza.

Lengdons paliecās uz priekšu un atkal koncentrējās, bet Sjēna lielā ātrumā aizvadīja triciklu pa daudz platāku ielu. Tikai tad, kad bija nobraukts vesels kvartāls, Lengdons beidzot uzdrošinājās ieelpot.

Pie velna, kas ir šie cilvēki?

Ne mirkli nenovēršot skatienu no ceļa, Sjēna joņoja pa avēniju, līkumodama starp retajiem rīta braucējiem. Vairāki gājēji viņiem aiz muguras ieskatījās vērīgāk, acīmredzami apmulsuši, redzot sešas pēdas garu vīrieti Brioni uzvalkā sēžam aiz slaidas sievietes muguras.

Viņi jau bija nobraukuši trīs kvartālus un tuvojās lielam krustojumam, kad priekšā atskanēja signāltaures. Ap stūri uz diviem riteņiem nogriezās spīdīgs, melns furgons. Krustojumā tas piebremzēja, tad paātrinājās un joņoja viņiem tieši pretī. Tāds pats kareivju furgons bija stāvējis pie daudzdzīvokļu nama.

Sjēna nekavējoties pagrieza pa labi un strauji nobremzēja. Lengdons ar krūtīm spēcīgi uztriecās viņas mugurai. Tricikls paslīdēdams apstājās aiz ielas malā novietota piegādes kravas auto. Piestūrējusi triciklu pie paša kravas auto aizmugures bufera, viņa izslēdza dzinēju.

Vai viņi mūs pamanīja?!

Abi sarāvās čokurā un gaidīja… aizturējuši elpu.

Furgons pat nepiebremzēja un rēkdams aizšāvās prom. Kad tas aizjoņoja viņiem garām, Lengdons paguva tajā kādu ieraudzīt.

Aizmugures sēdekli starp diviem kareivjiem kā gūsteknibija iespiesta pievilcīga, padzīvojusi sieviete. Viņas plakstiņi bija smagi un galva šūpojās, it kā viņa būtu nemaņā vai varbūt sazāļota. Viņai bija amulets un gari, cirtaini sirmi mati.

Uz mirkli Lengdonam aizžņaudzās rīkle. Šķita, ka viņš ir ieraudzījis rēgu.

Tā bija sieviete no viņa vīzijām.

17. NODAĻA

Izbrāzies no vadības telpas, Rektors pūlējās sakopot domas un sparīgi aizsoļoja pa "Nepatiesības" garo labā borta klāju. Florences daudzdzīvokļu ēkā nupat bija atgadījies kaut kas neiedomājams.

Viņš divreiz apmeta loku pa visu klāju, tad atgriezās savā kabinetā un izņēma pudeli piecdesmitgadīga Highland Park viena iesala viskija. Nepiepildījis glāzi, viņš atkal nolika pudeli un uzgrieza tai muguru, it kā atgādinātu pats sev, ka vēl aizvien visu pilnīgi kontrolē.

Skatiens instinktīvi aizslīdēja pie smaga, nobružāta sējuma grāmatplauktā. Tā bija dāvana no klienta… klienta, kuru labāk būtu vispār nepazīt.

Pirms gada… kā es varēju to zināt?

Parasti Rektors nemēdza pats personiski izvaicāt varbūtējos klientus, bet šo viņam bija atsūtījis uzticams avots, un tāpēc viņš bija pieļāvis izņēmumu.

Dienā, kad klients ar privāto helikopteru nolaidās uz "Nepatiesības" klāja, jūrā bija valdījis pilnīgs bezvējš. Viesis, ievērojama persona savā darbības jomā, bija četrdesmit sešus gadus vecs, labi kopts un ārkārtīgi gara auguma, ar caururbjošām, zaļām acīm.

-    Kā jau jūs zināt, vīrietis bija iesācis, jūsu pakalpojumus man ieteica kāds mūsu kopīgs draugs. Viesis izstiepa garās kājas un ērti iekārtojās Rektora grezni iekārtotajā kabinetā. Tāpēc ļaujiet pastāstīt, kas man vajadzīgs.

-    Nē, Rektors pārtrauca, lai liktu šim cilvēkam saprast, kurš te ir galvenais. Saskaņā ar manu protokolu jūs man nedrīkstat stāstīt neko. Es paskaidrošu, kādus pakalpojumus es sniedzu, un jūs izlemsiet, vai kāds no tiem jūs vispār interesē.

Viesis izskatījās pārsteigts, tomēr samierinājās un sāka uzmanīgi klausīties. Beigu beigās tas, ko vēlējās izstīdzējušais jaunatnācējs, izrādījās par pavisam ierastu Konsorcija pakalpojumu būtībā tā bija iespēja uz laiku kļūt "neredzamam", lai tālu prom no ziņkārīgām acīm varētu veikt kādu uzdevumu.

Tīrais nieks.

Konsorcijs varēja to paveikt, nodrošinot viņam viltotus dokumentus un drošu atrašanās vietu pilnīgi nepieejamā vietā, lai viņš totālā slepenībā varētu paveikt savu darbu lai kāds tas arī būtu. Konsorcijs nekad nevaicāja, kādam nolūkam klients pērk pakalpojumu, un labprātāk palika iespējami lielā neziņā.

Vienu gadu Rektors par satriecošu atlīdzību bija sniedzis drošu patvērumu šim zaļacainajam cilvēkam, kurš izrādījās ideāls klients. Viņš ne reizi nesazinājās ar Rektoru un visus rēķinus apmaksāja laikā.

Bet pirms divām nedēļām viss bija mainījies.

Klients negaidot nodibināja sakarus un pieprasīja personisku tikšanos ar Rektoru. Paturot prātā klienta samaksāto summu, Rektors bija spiests piekāpties.

Izspūrušajā vīrietī, kurš uzkāpa uz jahtas klāja, tikai ar lielām pūlēm varēja pazīt to nosvērto, kopto cilvēku, ar kuru Rektors pirms gada bija noslēdzis vienošanos. Savulaik vērīgo, zaļo acu skatiens tagad šķita neprātīgs. Viņš likās gandrīz… slims.

Kas ar viņu ir noticis? Ar ko viņš ir nodarbojies?

Rektors bija ievedis satraukto vīrieti savā kabinetā.

-     Tā vellata ar sudrabainajiem matiem, klients stostījās. Ar katru dienu viņa nāk aizvien tuvāk.

Šīs pievilcīgās sievietes fotogrāfija bija klienta lietā, kas atradās Rektoram priekšā.

-    Jā, Rektors piekrita, jūsu vellata ar sudrabainajiem matiem. Mēs lieliski pazīstam jūsu ienaidniekus. Un, lai cik ietekmīga viņa arī būtu, jau gadu no vietas mēs esam gādājuši par to, ka viņa netiek jums klāt, un turpināsim to darit.

Vīrietis ar zaļajām acīm nervozi tina ap pirkstiem nemazgātu matu šķipsnas.

-    Neļaujiet, lai viņas skaistums jūs maldina, viņa ir bīstama ienaidniece.

Tiesa gan, Rektors nodomāja, joprojām pukodamies, ka viņa klients piesaistījis tik ietekmīgas personas uzmanību. Sievietei ar sudrabainajiem matiem bija milzīga piekļuve un iespējas par tāda pretinieka atvairīšanu Rektors nebūt nepriecājās.

-    Ja viņa pati vai viņas dēmoni mani uzies… klients iesāka.

-    Tas nenotiks, Rektors pārliecinoši pārtrauca. Vai tad mēs līdz šim neesam jūs slēpuši un gādājuši jums visu, ko esat pieprasījis?

-    Jā, vīrietis apstiprināja. Un tomēr es gulētu mierīgāk, ja… viņš apklusa un saņēmās. Man ir jābūt drošam, ka tad, ja ar mani kaut kas notiks, jūs izpildīsiet manu pēdējo vēlēšanos.

-    Un kas tas būtu?

Vīrietis izvilka no somas nelielu, aizzīmogotu aploksni.

-     Šīs aploksnes saturs nodrošina pieeju kādai seifa glabātavai Florencē. Seifā jūs atradīsiet mazu priekšmetu. Ja ar mani kaut kas notiks, jums šis priekšmets kādam jānogādā. Savā ziņā tā ir dāvana.

-    Ļoti labi. Rektors paņēma pildspalvu, gatavodamies pierakstīt. Kam lai es to nogādāju?

-    Vellatai ar sudrabainajiem matiem.

-    Dāvana jūsu mocītājai? Rektors strauji pacēla galvu.

-     Drīzāk jau ērkšķis viņai ribās. Vīrieša acis neprātīgi iezibējās. Mazs, atjautīgs, no kaula darināts ērkšķis. Viņa atklās, ka tā ir karte… viņas pašas personiskais Vergilijs… pavadonis uz viņas personiskās elles centru.

Rektors labu brīdi pētīja viņu.

-    Kā vēlaties. Uzskatīsim, ka tas ir paveikts.

-     Ir ļoti svarīgi izvēlēties īsto laiku, vīrietis nerimās. Šo dāvanu nedrīkst piegādāt pārāk ātri. Jums tā jātur noslēpta, kamēr… viņš apklusa, piepeši aizdomājies.

-    Cik ilgi? Rektors uzmudinoši pavaicāja.

Vīrietis pielēca kājās, aizgāja aiz Rektora rakstāmgalda, paķēra sarkanu marķieri un Rektora personiskajā galda kalendārā drudžaini apvilka kādu datumu.

-    Līdz pat šai dienai.

Apvaldīdams neapmierinātību par tik nekaunīgu izturēšanos, Rektors sakoda zobus un izelpoja.

-    Skaidrs, viņš sacīja. Līdz pat atzīmētajai dienai es nedarīšu neko, un tad seifā glabātais priekšmets tiks nogādāts sievietei ar sudrabainajiem matiem. Dodu jums savu goda vārdu. Viņš kalendārā saskaitīja dienas līdz neveikli apvilktajam datumam. Es izpildīšu jūsu vēlēšanos precīzi pēc četrpadsmit dienām, skaitot no šī brīža.

-    Un ne dienu agrāk! klients drudžaini pamācīja.

-    Es saprotu, Rektors apliecināja. Ne dienu agrāk.

Rektors paņēma aploksni, ieslidināja to klienta lietā un izdarīja nepieciešamās atzīmes, lai nodrošinātu klienta vēlmju precīzu izpildi. Kaut gan viņa klients nebija precīzi aprakstījis seifā noglabāto priekšmetu, Rektoram tā šķita pat labāk. Neiesaistīšanās bija Konsorcija filozofijas stūrakmens. Sniegt pakalpojumu. Neuzdot nekādus jautājumus. Neizteikt nekādus spriedumus.

Klienta pleci atslāba un viņš smagi izelpoja.

-     Paldies.

-    Vai ir vēl kaut kas? Rektors apvaicājās, dedzīgi alkdams atbrīvoties no sava klienta, kurš bija tā pārvērties.

-    Jā, patiesībā ir gan. Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka mazu, koši sarkanu zibatmiņas stienīti. Te ir videofails. Viņš nolika zibatmiņu Rektoram priekšā. Es gribētu, lai tas tiek augšu pielādēts pasaules plašsaziņas līdzekļos.

Rektors ziņkāri nopētīja vīrieti. Konsorcijs klientu uzdevumā bieži vien plaši izplatīja kādu informāciju, un tomēr kaut kas šī cilvēka lūgumā šķita mulsinošs.

-    Tai pašā dienā? Rektors noprasīja un pamāja uz kalendārā iekricelēto apli.

-     Precīzi tai pašā dienā, klients atbildēja. Ne mirkli agrāk.

-    Skaidrs. Rektors piestiprināja pie sarkanās zibatmiņas birku ar vajadzīgo informāciju. Tātad tas ir viss? Viņš piecēlās, mēģinādams izbeigt šo tikšanos.

Viņa klients palika sēžam.

-    Nē. Ir vēl kāda pēdējā lieta.

Klienta zaļās acis tagad izskatījās gandrīz plēsīgas. Rektors no jauna apsēdās.

-    Drīz vien pēc šī video izplatīšanas es kļūšu ļoti slavens, klients paziņoja.

Jūs jau tāpat esat slavens, Rektors nodomāja, atcerēdamies sava klienta iespaidīgos sasniegumus.

-    Un daļa no šis atzinības pienāksies jums, vīrietis turpināja. Jūsu sniegtie pakalpojumi man ir ļāvuši radīt manu meistardarbu… opusu, kas pārvērtis visu pasauli. Jums vajadzētu lepoties ar savu lomu.

-    Neatkarīgi no tā, kāds ir jūsu meistardarbs, Rektors pieaugošā nepacietībā atteica, man prieks, ka jums bijusi iespēja to netraucēt radīt.

-    Lai apliecinātu savu pateicību, esmu atnesis jums atvadu dāvanu. Nekoptais vīrietis iebāza roku somā. Tā ir grāmata.

Rektoram iešāvās prātā, ka varbūt šī grāmata ir tas pats slepenais opuss, kuru viņa klients visu šo laiku radījis.

-    Vai šo grāmatu uzrakstījāt jūs?

-     Nē. Vīrietis smagi nolika uz galda masīvu sējumu.

-    Gluži pretēji… šī grāmata ir uzrakstīta man.

Viņš domā, ka tā ir rakstīta viņam? Rektors neizpratnē pētīja klienta pasniegto izdevumu. Tas bija literatūras klasikas darbs… sarakstīts četrpadsmitajā gadsimtā.

-    Izlasiet to, klients mudināja, biedējoši pasmaidīdams.

-    Tad jums būs vieglāk saprast visu, ko esmu paveicis.

Pēc tam izspūrušais apmeklētājs piecēlās, atvadījās un strauji izgāja. Rektors pa sava kabineta logu noskatījās, kā helikopters paceļas no klāja un aizlido atpakaļ uz Itālijas piekrastes pusi.

Tad viņš no jauna pievērsās lielajai grāmatai sev priekšā, ar nedrošiem pirkstiem pacēla ādā iesieto vāku un uzšķīra sakumu. Ievadvarsmas bija uzrakstītas ar lieliem, skaisti izzīmētiem burtiem un aizņēma visu pirmo lappusi.

ELLE

Bij mūža gaita tikai pusē spēta, kad atģidos es mežā, tumsas titā, jo taisnā taka bija pazaudēta.

Pretējā grāmatas lappusē klients ar roku bija ierakstījis:

Mans dārgais draugs, paldies, ka palīdzējāt man atrast īsto ceļu. Arī pasaule ir ļums pateicīga.

Rektoram nebija ne jausmas, ko tas nozīmē, taču viņš bija izlasījis diezgan. Aizvēris grāmatu, viņš to ielika savā grāmatplauktā. Par laimi, viņa profesionālajām attiecībām ar šo dīvaino personu drīz tiks pielikts punkts.

Vēl tikai četrpadsmit dienas, Rektors nodomāja, pievērsies drudžaini uzšņāptajam sarkanajam aplim viņa kalendārā.

Turpmāko dienu laikā Rektors šī klienta dēļ jutās savādi nemierīgs. Izskatījās, ka šis cilvēks galīgi zaudējis prātu. Un tomēr, par spīti Rektora intuīcijai, laiks pagāja bez jebkādiem atgadījumiem.

Un tad, tieši pirms noteiktā datuma, Florencē tika piedzīvoti vairāki strauji, nelaimi vēstoši notikumi. Rektors mēģināja tikt galā ar šo krīzi, taču tā ātri pieauga un kļuva nevaldāma, sasniedzot savu augstāko punktu brīdī, kad viņa klients aizelsies uzkāpa Badias baznīcas tornī.

Viņš bija nolēcis zemē… un nosities.

Neraugoties uz šausmām par klienta zaudēšanu, it īpaši tādā veidā, Rektors tomēr turēja doto vārdu. Viņš sāka steigšus gatavoties, lai izpildītu aizgājējam doto pēdējo solījumu Florences seifā glabāto priekšmetu nogādāt sievietei ar sudrabainajiem matiem -, kura īstenošana precīzi noteiktajā laikā esot ļoti svarīga.

Ne ātrāk par jūsu kalendārā apvilkto datumu.

Aploksni ar seifu glabātavas kodiem Rektors iedeva Vaijentai, kura devās uz Florenci, lai paņemtu tur noglabāto priekšmetu "mazu, atjautīgi darinātu ērkšķi". Tomēr no Vaijentas saņemtās ziņas izrādījās vienlīdz biedējošas un ļoti satraucošas. Seifu glabātava jau bija iztukšota, un Vaijenta par mata tiesu bija izvairījusies no aizturēšanas. Sievietei ar sudrabainajiem matiem kaut kā bija izdevies uzzināt par šo kontu, un viņa bija likusi lietā savu ietekmi, lai piekļūtu seifu glabātavai un panāktu, ka tiek izdots orderis arestēt to, kurš mēģinās seifu atvērt.

Tas bija noticis pirms trim dienām.

Klients nepārprotami bija vēlējies, lai šis nočieptais priekšmets kļūst par viņa pēdējo apvainojumu sievietei ar sudrabainajiem matiem par dzēlīgu balsi no kapa.

Un tomēr tā ir sākusi runāt par ātru.

Kopš tā laika Konsorcijs bija izmisīgi cīnījies, liekot lietā visas savas iespējas, lai aizsargātu gan sevi, gan klienta pēdējo gribu. Šī procesa laikā Konsorcijs bija pārkāpis virkni robežu, un Rektors zināja, ka tagad atpakaļceļa var vairs nebūt. Nu, kad Florencē viss juka un bruka, Rektors, ar skatienu ieurbies savā rakstāmgaldā, prātoja, kas gan viņus sagaida nākotnē.

No kalendāra viņam pretī vīdēja klienta drudžaini apvilktais aplis nelīdzens sarkanas tintes riņķis ap acīmredzami īpašu dienu.

Rītdienu.

Rektors negribīgi nopētīja skotu viskija pudeli uz galda viņam priekšā, tad pirmo reizi četrpadsmit gadu laikā ielēja sev glāzi un vienā rāvienā iztukšoja.

Zem klāja koordinators Lorenss Noultons atvienoja no datora mazo, sarkano zibatmiņas stienīti un nolika to uz rakstāmgalda sev priekšā. Tik dīvainu video viņam vēl nekad nebija nācies redzēt.

Un tas ilga precīzi deviņas minūtes… sekundi sekundē.

Juzdamies neraksturīgi satraukts, viņš piecēlās, sāka nemierīgi staigāt pa savu nodalījumu un prātoja, vai šo savādo video vajadzētu parādīt arī Rektoram.

Vienkārši dari, kas tev jādara, Noultons sev sacīja. Nekādu jautājumu. Nekādu spriedumu. Ar varu padzinis no prāta domas par video, viņš savā plānotājā atzīmēja, ka uzdevums ir izpildīts. Nākamajā dienā, kā jau klients bija pieprasījis, videoieraksts tiks augšupielādēts plašsaziņas līdzekļos.

18. NODAĻA

9

V iale Niccolo Machiavelli jeb Nikolo Makjavelli avēnija tiek dēvēta par vienu no pievilcīgākajām Florences avēnijām. Platos S veida lokos tā vijas cauri leknu dzīvžogu un lapu koku ainavām un ir iecienīta braukšanas vieta motociklistu un Ferrari entuziastu vidū.

Sjēna prasmīgi vadīja triciklu šajos līkumos. Atstājuši aiz muguras noputējušo dzīvojamo namu apkaimi, viņi nonāca dārgā pilsētas rietumu krasta rajonā, kur gaiss smaržoja pēc ciedriem. Abi pabrauca garām kādai kapelai, kuras pulkstenis nosita astoņi no rīta.

Lengdona prātā mutuļoja mulsinošas Dantes elles ainas… un skaistā sieviete ar noslēpumaino seju un sudrabainajiem matiem, kuru viņš pirmīt bija redzējis iespiestu starp diviem milzīga auguma kareivjiem furgona aizmugures sēdeklī.

Lai kas viņa arī būtu, Lengdons nodomāja, tagad viņa ir sagūstīta.

-Tā sieviete furgonā, Sjēna ieminējās, pārkliegdama tricikla motora troksni. Vai esat pārliecināts, ka savās vīzijās redzējāt tieši viņu?

-    Pilnīgi.

-     Tātad jūs pēdējo divu dienu laikā esat ar viņu sastapies. Atliek noskaidrot, kāpēc jūs vēl aizvien redzat viņu savās vīzijās… un kāpēc viņa vēl aizvien mudina jūs meklēt un atrast.

Te nu Lengdons bija vienisprātis ar Sjēnu.

-     Es nezinu… neatceros, ka būtu viņu sastapis, taču ikreiz, ieraugot viņas seju, mani pārpludina sajūta, ka mans pienākums ir viņai palīdzēt.

Asaras. Asaras.

Piepeši Lengdonam iešāvās prātā, ka varbūt šie neparastie vārdi ir saistīti ar noslēpumaino sievieti. Vai esmu viņu kaut kā pievīlis? Šī doma lika viņa pakrūtei savilkties kamolā.

Lengdons jutās tik neomulīgi, it kā no viņa arsenāla būtu izvilkts kāds būtiski svarīgs ierocis. Es neko neatceros. Jau kopš bērnības eidētiskā atmiņa bija tā intelektuālā vērtība, uz kuru viņš paļāvās visvairāk. Cilvēkam, kurš radis atminēties katru apkārt redzamo sarežģīto detaļu, darbošanās bez atmiņas šķita līdzīga mēģinājumam bez radara nosēdināt lidmašīnu tumsā.

-    Šķiet, ka jus varesiet tikt pie atbildēm vienīgi tad, ja atšifrēsiet La Mappa, Sjēna sacīja. Lai kāds arī būtu tās noslēpums… šķiet, ka tieši tas ir iemesls, kura dēļ jūs tiekat medīts.

Pamājis Lengdons iedomājās par vārdu catrovacer uz Dantes "Elles" mokās izlocījušos ķermeņu fona.

Un negaidot prātā uzpeldēja skaidra doma.

Es pamodos Florencē…

Neviena cita pilsēta zemes virsū nebija tik cieši saistīta ar Danti kā Florence. Dante Aligjēri bija piedzimis Florencē, uzaudzis Florencē, tieši Florencē viņš esot iemīlējies Beatričē un pēc nežēlīgas izraidīšanas no Florences bijis spiests gadiem ilgi klaiņāt pa Itālijas lauku apvidu, dvēseliski ilgojoties pēc savām mājām.

Tu atstāsi caur savu atdevību, kas sirdij dārgs, Dante rakstīja par padzīšanu, un tad tu sajutīsi tās pirmās trimdas bultas nesaudzību.

Atcerējies šos vārdus no "Paradīzes" septiņpadsmitā dziedājuma, Lengdons paskatījās pa labi un apcerīgi noraudzījās pāri Arno upei uz senās Florences tālajām torņu smailēm.

Lengdons iztēlojās senās pilsētas izkārtojumu tūristu labirintu, sastrēgumus un transportu, kas plūst pa šaurajām ielām ap Florences slaveno katedrāli, muzejiem, kapelām un iepirkšanās rajoniem. Viņam radās aizdomas, ka, pametot triciklu, viņam ar Sjēnu izdotos nozust cilvēku pūļos.

-            Mums jādodas uz vecpilsētu, Lengdons paziņoja. Ja atbildes vispār pastāv, tad tās droši vien būs meklējamas tur. Senā Florence Dantem bija visa viņa pasaule.

Sjēna pamāja un pāri plecam uzsauca:

Tā būs ari drošāk, jo tur ir daudz vietas, kur paslēpties. Es došos uz Porta Romana, un no turienes mēs varēsim šķērsot upi.

Upi, Lengdons mazliet satraukti nodomāja. Ari Dantes slavenais ceļojums uz elli bija sācies ar upes šķērsošanu.

Kamēr garām šāvās neskaidri izplūdusi ainava, Lengdons rūpīgi atsauca atmiņā elles tēlus, mirušos un mirstošos, desmit astotā elles loka grāvjus ar mēra dziednieku un dīvaino vārdu CATROVACER. Viņš apsvēra tekstu, kas bija uzkricelēts zem La Mappa "Patiesību var ieraudzīt tikai ar nāves acīm" -, un lauzīja galvu, vai šis drūmais izteiciens varētu būt citāts no kāda Dantes darba.

Man tas nav zināms.

Lengdons bija liels Dantes darbu lietpratējs un izcils ikonogrāfijas jomā specializējies vēsturnieks, tādēļ laiku pa laikam tika aicināts izskaidrot plašo simbolu kopumu Dantes darbu klaidā. Sakritības vai varbūt ne gluži sakritības dēļ viņš aptuveni pirms diviem gadiem bija lasījis lekciju par Dantes "Elli". "Dievišķais Dante: Elles simboli."

Dante Aligjēri pamazām bija izveidojies par vienu no vēstures patiesajām kulta ikonām, iedvesmojot Dantes biedrību izveidi visā pasaulē. Vissenāko Amerikas nodaļu tūkstoš astoņsimt astoņdesmit pirmajā gadā Kembridžā, Masačūsetsas štatā, bija dibinājis Henrijs Vodsvērts Longfelovs. Šis Jaunanglijas slavenais Pavarda dzejnieks bija pirmais amerikānis, kurš iztulkojis "Dievišķo komēdiju", un viņa tulkojums līdz pat šai dienai bija viens no cienijamākajiem darbiem ar plašu lasītāju loku.

Kā slavens Dantes darbu pētnieks Lengdons bija uzaicināts uzstāties kādā nozīmīgā pasākumā, ko rīkoja viena no pasaules vecākajām Dantes biedrībām Societa Dante Alighieri Vienna. Šim pasākumam bija jānotiek Austrijas Zinātņu akadēmijā Vīnē. Pasākuma galvenajam atbalstītājam turīgam zinātniekam un Dantes biedrības loceklim bija izdevies noīrēt akadēmijas lekciju zāli ar divtūkstoš klausītāju vietām.

Zālē Lengdonu ieveda konferences vadītājs. Šķērsojot vestibilu, Lengdons nespēja nepamanīt piecus vārdus, kas ar milzīgiem burtiem bija uzkrāsoti uz tālākās sienas: "Ja nu Dievam nebija taisnība?"

-     Tas ir Lūkasa Troberga darbs, vadītājs pačukstēja. Mūsu jaunākā mākslas instalācija. Kā jums patīk?

Lengdons nopētīja milzīgos burtus, īsti nezinādams, kā atbildēt.

-     Nu… viņa otas vilcieni ir bagātīgi, toties konjunktīva lietojums šķiet pieticīgs.

Vadītājs neizpratnē uzlūkoja viņu. Lengdonam atlika cerēt, ka ar klausītājiem viņam izdosies nodibināt labāku saskaņu.

Beidzot iznācis uz skatuves, Lengdons izpelnījās sirsnīgu aplausu vētru no kājās stāvošā pūļa.

-    Meine Dameti und Herren, Lengdons iesāka, balsij dārdot no skaļruņiem. VJillkommen, bienvenue, welcome.

Šis slavenais teksts no filmas "Kabarē" izvilināja klausītājiem atzinīgus smieklus.

-    Esmu informēts, ka šovakar mūsu klausītāju vidū ir ne vien Dantes biedrības locekļi, bet arī daudzi viesu zinātnieki un studenti, kas varbūt pirmo reizi ķērušies pie Dantes izpētes. Tāpēc par godu tiem, kuri bijuši pārāk aizņemti studijās, lai lasītu itāliešu viduslaiku episkās poēmas, esmu nolēmis sākt ar īsu apskatu par Danti, viņa dzīvi un darbu, kā arī par to, kāpēc viņš tiek uzskatīts par vienu no ietekmīgākajām personām visā vēsturē.

Atkal aplausi.

Viņš nospieda pogas uz mazītiņās tālvadības pults, un ekrānā parādījās vairāki Dantes attēli. Pirmais no tiem bija Andrea del Kastanjo gleznotais dzejnieka portrets pilnā augumā, kurā viņš stāvēja uz durvju sliekšņa, cieši piespiedis sev klāt kādu filozofijas grāmatu.

-    Florences rakstnieks un filozofs Dante Aligjēri, Lengdons iesāka, dzīvoja no tūkstoš divsimt sešdesmit piektā līdz tūkstoš trīssimt divdesmit pirmajam gadam. Šajā por-

Iretā, tāpat kā gandrīz visos atainojumos, viņam galvā ir sarkana cappuccio jeb cieši pieguļoša galvassega ar ausu aizsegiem un mugurā koši sarkans Lūkas apmetnis.

Lengdons pārslēdza slaidus līdz pat Botičelli gleznotajam Dantes portretam no Ufici galerijas, kurā bija īpaši izcelti Dantes izteiksmīgie sejas vaibsti smags zods un līks deguns.

-    Ari šeit Dantes neatkārtojamo seju ieskauj sarkanā cappuccio, taču Botičelli viņa galvassegu ir papildinājis ar lauru vainagu, kas simbolizē īpašas zināšanas, šajā gadījumā dzejas mākslā. Šis tradicionālais simbols ir aizgūts no senās Grieķijas un pat mūsdienās vēl aizvien tiek izmantots dzejas un Nobela prēmijas laureātu apbalvošanas ceremonijās.

Arī nākamajos attēlos bija redzams Dante ar savu sarkano galvassegu, sarkano tuniku, lauru vainagu un lielo degunu.

-     Un, lai nostiprinātu jūsu priekšstatu par Danti, te būs statuja no Svētā Krusta laukuma… un, protams, slavenā Džoto otai piedēvētā Bardžello kapelas freska. Atstājis Džoto freskas slaidu uz ekrāna, Lengdons izgāja skatuves vidū. Kā jau jūs, bez šaubām, zināt, Dantes vispazīstamākais darbs ir viņa monumentālais literatūras šedevrs "Dievišķā komēdija", nežēlīgi spilgts vēstījums par autora nolaišanos ellē, ceļu cauri šķīstītavai un beigu beigās arī par uzkāpšanu paradīzē, lai tur sarunātos ar Dievu. Pēc mūsdienu standartiem spriežot, "Dievišķajai komēdijai" nav nekāda sakara ar komēdiju. Šādi tā ir nodēvēta gluži cita iemesla dēļ. Četrpadsmitajā gadsimtā itāliešu literatūru atbilstoši vajadzībai iedalīja divās kategorijās. Pirmā no tām bija traģēdija, kas pārstāvēja augsta līmeņa literatūru un tika rakstīta oficiālajā itāliešu valodā, bet otrā bija komēdija, kura pārstāvēja zema līmeņa literatūru, tika rakstīta vietējos dialektos un pielāgota plašam sabiedrības lokam.

Tālāk Lengdons skatītājiem rādīja slaveno Mikelīno fresku, kurā Dante bija redzams stāvam aiz Florences mūriem, cieši turēdams rokā "Dievišķo komēdiju". Viņam aiz muguras augstu virs elles vārtiem slējās šķīstītavas kalna terases.

Tagad šī glezna atrodas Florences katedrālē Santa Maria del Fiore jeb 11 Duomo.

-    Kā jau varbūt esat nopratuši no šī darba nosaukuma, Lengdons turpināja, "Dievišķā komēdija" ir sarakstīta vietējā dialektā, tautas valodā. Un tomēr tajā ir ģeniāli sapludināta reliģija, vēsture, politika, filozofija un sabiedriski nozīmīgi komentāri, saaužot tos raibā izdomā, kas, lai ari zināšanām bagāta, tomēr palika pilnīgi pieejama ļaužu vairākumam. Šis darbs ir kļuvis par tādu itāliešu kultūras balstu, ka Dantes rakstniecības stilam tiek piedēvēta pat mūsdienu itāliešu valodas kodifikācija. Iespaida labad brīdi paklusējis, Lengdons nočukstēja: Mani draugi, Dantes Aligjēri darbu ietekmi nav iespējams pārvērtēt. Visas vēstures gaitā neviens cits rakstu, mākslas, mūzikas vai literatūras darbs, izņemot varbūt vienīgi Svētos Rakstus, nav kļuvis par iedvesmu tik daudziem cieņas apliecinājumiem, atdarinājumiem, variācijām un skaidrojumiem kā "Dievišķā komēdija".

Uzskaitījis tos daudzos slavenos komponistus, māksliniekus un rakstniekus, kuru radīto darbu pamatā bija Dantes episkā poēma, Lengdons vērīgi nopētīja klātesošos.

-    Tagad sakiet… vai šovakar te ir kāds rakstnieks?

Gandrīz trešdaļa pacēla rokas. Lengdons satriekts skatījās. Oho! Vai nu šie ir visizglītotākie klausītāji pasaulē, vai arī savu darbu publicēšana internetā notiek nepieredzēti plaši.

-    Tātad jūs zināt, ka neviens rakstnieks neko nevērtē tik augstu kā īsu reklāmas tekstu, kādas ietekmīgas personas uzslavu vienas rindiņas apmērā, kuras nolūks ir panākt, lai citi pērk jūsu darbu. Šādi reklāmas teksti pastāvēja arī viduslaikos. Un Dantem tādu netrūka. Lengdons nomainīja slaidus. Ko jūs teiktu, ja uz jūsu grāmatas vāka parādītos kaut kas tāds?

"Uz zemes nekad nav bijis dižāka vīra par viņu." Mikelandželo.

Pūli pāršalca pārsteiguma pilna murmināšana.

-   Jā, Lengdons apstiprināja, tas pats Mikelandželo, kuru jūs visi pazīstat kā Siksta kapelas gleznojumu un "Dāvida" autoru. Mikelandželo bija ne vien izcils gleznotājs un skulptors, bet arī lielisks dzejnieks, kurš publicējis gandrīz trīssimt dzejoļu, arī kādu vārsmu ar nosaukumu "Dante". Tā veltīta šim cilvēkam, kura drūmās elles vīzijas ir iedvesmojušas Mikelandželo uzgleznot "Pastaro tiesu". Un, ja jūs man neticat, tad izlasiet Dantes "Elles" trešo dziedājumu un pec tam apmeklējiet Siksta kapelu; tieši virs altāra jūs ieraudzīsiet šo pazīstamo ainu.

Lengdons pārslēdza slaidus līdz biedējošai attēla daļai ar sīki atainotu, muskuļotu nezvēru, kurš ar milzīgu airi atvēzējies pret pārbiedētiem cilvēkiem.

-    Tas ir Dantes velnišķīgais pārcēlājs Harons, kurš ar airi sit izklīdušos braucējus.

Nākamajā slaidā bija otra Mikelandželo "Pastarās tiesas" daļa ar krustā sišanas ainu.

-    Tas ir agagietis Hamans, kurš, ja ticam Svētajiem Rakstiem, tika pakārts. Toties Dantes poēmā viņš tiek piesists krustā. Kā varat redzēt šeit, Siksta kapelā Mikelandželo ir izvēlējies Dantes, nevis Bībeles versiju. Lengdons pasmaidīja un pavisam klusi piebilda: Tikai nestāstiet par to pāvestam.

Klausītāji iesmējās.

-     Dantes "Ellē" ir radīta sāpju un ciešanu pasaule, kas pārsniedz visu iepriekšējo cilvēces iztēli, un viņa darbs gluži burtiski nosaka mūsdienu priekšstatu par elli. Lengdons ieturēja pauzi. Un katoļu baznīca, varat man ticēt, Dantem ir parādā lielu pateicību. Viņa "Elle" gadsimtiem ilgi dzina šausmās ticīgos un, bez šaubām, trīskāršoja baznīcas apmeklētāju skaitu. Lengdons pārslēdza slaidus. Un tā nu mēs nonākam pie iemesla, kura dēļ šovakar esam te sapulcējušies.

Ekrānā parādījās viņa lekcijas nosaukums: "Dievišķais Dante: elles simboli."

-     "Elle" ir tik bagātīgs simbolisma un ikonogrāfijas krājums, ka es tai bieži vien veltu vesela semestra kursu. Un šovakar man ienāca prātā, ka Dantes "Elles" simbolus vislabāk varēsim atklāt… kopā ar viņu ieejot pa elles vārtiem. Nostājies pie skatuves malas, Lengdons pārlaida skatienu pūlim. Tātad, ja esam iecerējuši doties pastaigā cauri ellei, es ļoti ieteiktu izmantot karti. Un nav nevienas Dantes elles kartes, kas būtu pilnīgāka un precīzāka par to, ko uzgleznojis Sandro Botičelli.

Viņš pieskārās tālvadības pultij, un ekrānā uzradās Botičelli draudīgā Mappa dell'lnferno. Varēja dzirdēt vairākus vaidus, kamēr cilvēki vērīgi pētija dažādās šausmas, kas norisinājās šajā piltuvveida pazemes alā.

-    Atšķirībā no dažiem citiem māksliniekiem Botičelli lietotās Dantes tekstu interpretācijas bija ārkārtīgi precīzas. Patiesībā viņš pavadīja daudz laika, lasot Danti, tādēļ dižais mākslas vēsturnieks Džordžo Vazāri pat sacīja, ka Botičelli apsēstība ar Danti novedusi pie "nopietniem traucējumiem viņa dzīvē". Botičelli ir radījis vairāk nekā divus dučus citu ar Danti saistītu darbu, taču visslavenākais no tiem ir šī karte. Lengdons pagriezās un norādīja uz gleznas kreiso augšējo stūri. Mūsu ceļojums sāksies tur, virszemē, kur varam redzēt Danti sarkanās drānās kopā ar viņa pavadoni Vergiliju stāvam pie elles vārtiem. No turienes mēs dosimies lejup cauri deviņiem Dantes elles lokiem un beigu beigās nonāksim aci pret aci ar…

Lengdons veikli pārslēdza nākamo slaidu milzīgu, palielinātu šai pašā Botičelli gleznā atveidotā Sātana attēlu šausminošu, trīsgalvainu Luciferu, kurš rija cilvēkus, pa vienam katrā rīklē.

Klausītāji dzirdami noelsās.

-    īss ieskats paredzamajās izklaidēs, Lengdons paziņoja. Ar šo biedējošo tēlu arī beigsies šī vakara ceļojums. Sātans mājo elles devītajā lokā. Tomēr… Lengdons ieturēja pauzi. Šis galapunkts ir tikai daļa no visas jautrības, tāpēc mazliet atkāpsimies… līdz elles vārtiem, kur sākas mūsu ceļojums.

Viņš parādīja nākamo slaidu Gistava Dorē litogrāfiju, kurā bija atainota kaila klints ar tajā izcirstu tumšu ieeju alā. Uzraksts virs tās vēstīja: "Pirms jūs šeit esat ienākuši iekšā/ jums katru cerību būs atstāt laukā."

-    Nu… Lengdons pasmaidīja. Vai dosimies iekšā?

Kaut kur skaļi iekaucās riepas, un skatītāji izgaisa Leng-

dona acu priekšā. Viņš juta, ka strauji paraujas uz priekšu, un uztriecās Sjēnai, kad tricikls paslīdēdams apstājās pašā Makjavelli avēnijas vidū.

Lengdonam noreiba galva, vēl aizvien domājot par elles vārtiem, kas draudīgi slējās viņam priekšā. Atguvies viņš saprata, kur atrodas.

-    Kas noticis? viņš pajautāja.

Sjēna norādīja trīssimt jardus tālāk uz Romiešu vārtiem mūra būvi, kas kalpoja par ieeju senajā Florencē.

-    Robert, mums ir nepatikšanas.

19. NODAĻA

9

aģents Brīders stāvēja pieticīgajā dzīvokli un pūlējās aptvert to, ko redzēja. Velns parāvis, kas te dzīvo? Iekārtojums bija trūcīgs un juceklīgs kā par lētu naudu iekārtotā koledžas kopmītņu istabā.

-   Jums vajadzētu to redzēt, aģent Brīder! viens viņa vīrs uzsauca no priekšnama.

Pa ceļam Brīders prātoja, vai vietējā policija jau ir Lengdonu aizturējusi. Brīders labprātāk būtu atrisinājis šo problēmu "pašu mājās", taču pēc Lengdona bēgšanas viņam nebija atlicis nekas cits, kā vien lūgt vietējās policijas atbalstu un aizšķērsot ceļus. Žigls motocikls Florences ielu labirintos bez pūlēm spētu izvairīties no Brīdera furgoniem, kuru biezie polikarbonāta stikli un cietās, necaurduramās riepas tos padarīja neievainojamus, toties arī neveiklus. Itālijas policija bija izslavēta ar savu nesadarbošanos, taču Brīdera organizācijai bija nozīmīga ietekme policijā, konsulātos un vēstniecībās. Kad mēs kaut ko prasām, neviens neuzdrošinās uzdot jautājumus.

Brīders iegāja mazajā kabinetā, kur viņa cilvēks ar lateksa cimdiem rokās stāvēja pie atvērta portatīvā datora un kaut ko rakstīja.

-     Viņš ir izmantojis šo datoru, vīrs sacīja. Lengdons ar tā palīdzību piekļuva savam elektroniskajam pastam un meklēja informāciju internetā. Datnes vēl aizvien atrodas kešatmiņā. Kad Brīders pagājās tuvāk rakstāmgaldam, speciālists turpināja: Izskatās, ka tas nav Lengdona dators.

Tas ir reģistrēts uz kādas personas vārda, kuras iniciāļi ir S. K. Drīz šim vārdam vajadzētu būt noskaidrotam.

Kamēr Brlders gaidīja, viņa skatienu piesaistīja papīru kaudze uz rakstāmgalda. Viņš pāršķirstīja neparasto krājumu tur bija veca Londonas Globe teātra programmiņa un vairāki avīžu raksti. Jo vairāk Brīders lasīja, jo platākas kļuva viņa acis.

Paņēmis šos dokumentus, Brīders izslīdēja atpakaļ priekšnamā un piezvanīja savam priekšniekam.

-    Te Brīders, viņš sacīja. Manuprāt, esmu noskaidrojis, kas ir tā persona, kura palīdz Lengdonam.

-    Un? viņa priekšnieks noprasīja.

Brīders lēni izelpoja.

-    Jūs neticēsiet.

Divas jūdzes tālāk Vaijenta, zemu noliekusies pār savu BMW, joņoja prom no rajona. Pretējā virzienā viņai garām šāvās policijas automašīnas ar kaucošām sirēnām.

No manis ir atteikušies, viņa domāja.

Parasti motocikla četrtaktu dzinēja vieglā vibrēšana palīdzēja viņai nomierināties. Taču ne todien.

Vaijenta bija nostrādājusi Konsorcijā divpadsmit gadus, hierarhijā kāpdama augšup no apkalpes dienesta uz stratēģiskās koordinēšanas nodaļu, līdz beidzot bija kļuvusi par augsta ranga kaujas aģenti. Bez karjeras man nav nekā. Kaujas aģentiem nācās izturēt slepenības, ceļojumu un ilgu misiju pilnu dzīvi, kas izslēdza jebkādu ārpasaules dzīves vai attiecību iespēju.

Es šajā misijā esmu pavadījusi gadu, viņa secināja, joprojām nespēdama noticēt, ka Rektors bija nospiedis gaili un tik pēkšņi atteicies no viņas. Divpadsmit mēnešus Vaijenta bija pārraudzījusi viena un tā paša klienta atbalsta programmu. Tas bija kāds ekscentrisks, zaļacains ģēnijs, kurš vēlējās vienīgi uz laiku "nozust", lai varētu strādāt, iztiekot bez savu sāncenšu un ienaidnieku uzmācības. Viņš pārvietojās ļoti reti un vienmēr nemanāmi, taču lielākoties strādāja. Vaijenta nezināja, ar ko šis cilvēks nodarbojas, jo viņas uzdevums bija gluži vienkārši slēpt klientu no ietekmīgajām personām, kuras centās viņu uzmeklēt.

Savu uzdevumu Vaijenta bija veikusi perfekti profesionāli, un viss bija noritējis nevainojami.

Pareizāk sakot… nevainojami līdz iepriekšējās dienas vakaram.

Kopš tā brīža Vaijentas emocionālais stāvoklis un karjera pa spirāli virzījās tikai lejup.

Esmu kļuvusi nepiederīga.

Atteikšanās protokola iedarbināšanas gadījumā aģentam vajadzēja nekavējoties pārtraukt savu misiju un tūlīt pat pamest "kaujas lauku". Aģenta notveršanas gadījumā Konsorcijs pilnīgi noliegtu, ka par viņu kaut ko zina. Aģentiem pietika prāta nevērsties pret organizāciju, jo viņi no pašu pieredzes zināja, cik biedējoši tā spēj pielāgot realitāti visām savām vajadzībām.

Vaijenta pazina tikai divus aģentus, kuru pakalpojumi izrādījušies nevajadzīgi. Dīvaini, taču neviens no viņiem vairs nekad nebija redzēts. Viņa allaž bija uzskatījusi, ka abi izsaukti oficiālas atskaites sniegšanai, atlaisti no darba un saņēmuši pieprasījumu vairs nekad nesazināties ar Konsorcija darbiniekiem.

Tagad Vaijenta par to vairs nebija tik pārliecināta.

Tu pārspīlē, viņa mēģināja sev iegalvot. Konsorcija metodes ir daudz izsmalcinātākas par aukstasinīgu slepkavību.

Un tomēr viņa juta, ka ķermeni no jauna pāršalc aukstas trīsas.

Instinkts viņu bija dzinis nepamanītai bēgt no viesnīcas jumta tai pašā mirklī, kad ieradās Bridera komanda, un viņa netika gudra, vai tikai šis instinkts nebija izglābis viņai dzīvību.

Patlaban neviens nezina, kur es atrodos.

Joņodama uz ziemeļiem pa gludo un taisno Viale del Poggio Imperiale jeb Impērijas kalna avēniju, viņa saprata, cik ļoti dažu stundu laikā viss mainījies. Iepriekšējā vakarā viņa bija raizējusies par to, vai spēs nosargāt savu darbu. Nu viņa raizējās, vai spēs nosargāt savu dzīvību.

20. NODAĻA

Savulaik Florences pilsētu ieskāva mūri, tās galvenā ieeja bija tūkstoš trīssimt divdesmit sestajā gadā uzceltie akmens mūra Romiešu vārti. Lai gan lielākā daļa pilsētas perimetra sienu bija iznicināta jau pirms daudziem gadsimtiem, Romiešu vārti vēl aizvien stāv, un līdz pat šai dienai satiksme ieplūst pilsētā caur šī milzīgā nocietinājuma dziļajiem, velvētajiem tuneļiem.

Paši vārti ir piecdesmit pēdas augsta senu ķieģeļu un akmeņu barjera, kuras galvenajai ejai vēl aizvien ir milzīgas, aizbultējamas koka durvis, kas pastāvīgi tiek turētas vaļā ar balstu palīdzību, lai pa tām varētu iekļūt transportlīdzekļi. Pie šīm durvīm lokveida krustojumā saplūst seši nozīmīgi ceļi. Vidū ir zāliens, kurā izceļas liela Pistoleto statuja sieviete, kas dodas ārā pa pilsētas vārtiem, nesdama uz galvas milzīgu saini.

Lai gan mūsdienās šos vienkāršos pilsētas vārtus drīzāk var dēvēt par juceklīgu satiksmes murgu, savulaik tur atradās Fiera dei Contratti Līgumu tirgus, kurā tēvi, slēdzot aprēķina laulības, pārdeva savas meitas, bieži vien piespiežot viņas izaicinoši dejot, šādi mēģinot tikt pie lielākas pūra naudas.

Torīt, vairākus simtus jardu pirms vārtiem, Sjēna, bremzēm nokaucot, apturēja triciklu un uz kaut ko satraukti norādīja. Lengdons paskatījās turp, un arī viņu tai pašā mirkli pārņēma bažas.

Viņiem priekšā bija apstājusies gara automašīnu rinda ar ieslēgtiem dzinējiem. Lokveida krustojumā satiksmi bija apturējis policijas izveidots šķērslis, un policijas automašīnu kļuva aizvien vairāk. Bruņoti likumsargi apstaigāja transportlīdzekļus un uzdeva jautājumus.

Nevar būt, ka viņi meklē mūs, Lengdons nodomāja. Vai ne?

Pa Makjavelli avēniju prom no sastrēguma viņiem pretī kailām kājām minās nosvīdis velosipēdists. Viņam bija guļošais divritenis.

Sjēna jauneklim uzsauca:

-    Cos' ē successo?

-    E chi lo sa! viņš atsaucās, pagalam noraizējies. Carabinieri. Tad jauneklis ātri pabrauca viņiem garām. Izskatījās, ka viņš dedzīgi vēlas ātrāk pamest šo vietu.

Savilkusi drūmu seju, Sjēna pagriezās pret Lengdonu.

-    Ceļš ir aizšķērsots. Militārā policija.

Tālumā viņiem aiz muguras iegaudojās sirēnas, Sjēna savā sēdeklī apsviedās un vērīgi palūkojās atpakaļ uz Makjavelli avēniju. Viņas seja bija pārvērtusies par baiļu masku.

Mēs esam iesprostoti pašā vidū, Lengdons nodomāja, uzmanīgi pētīdams apkārtni un meklēdams kādu izeju krustojumu, parku, piebraucamo ceļu -, taču viss, ko viņš redzēja, bija vienīgi privātmājas pa kreisi no viņiem un augsts akmens mūris labajā pusē.

Sirēnas pieņēmās spēkā.

-     Uz turieni, Lengdons mudināja, rādīdams trīsdesmit jardus tālāk uz priekšu, kur pamestā būvlaukumā kaut mazliet varēja noslēpties aiz pārvietojama betona maisītāja.

Sjēna uzdzina triciklu uz ietves un iejoņoja darbu zonā. Viņi apstājās aiz betona maisītāja un tūlīt pat saprata, ka triciklu noslēpt būs grūti.

-    Nāciet man līdzi, Sjēna izgrūda un metās pie mazas, pārvietojamas darbarīku glabātavas, kas atradās krūmos līdzās mūra sienai.

Tā nav nekāda darbarīku glabātava, Lengdons atskārta, saraucis degunu, kad viņi jau bija tikuši tai pavisam tuvu. Tā ir pārvietojamā tualete.

Kad Lengdons un Sjēna pieskrēja pie ķīmiskās tualetes, varēja dzirdēt, kā viņiem aiz muguras tuvojas policijas automašīnas. Sjēna parāva durvju rokturi, taču tās pat nepakustējās. Durvis bija nostiprinātas ar smagu ķēdi un piekaramo atslēgu. Lengdons sagrāba Sjēnas roku, aizvilka viņu aiz kabīnes un iegrūda šaurajā spraugā starp tualeti un mūra sienu. Abiem tur gandrīz nepietika vietas, un gaisā vēdīja smaga smirdoņa.

Lengdons iespraucās viņai blakus tieši tajā mirklī, kad skatienam parādījās spīdīgi melns Subaru Forester, kura sānus rotāja uzraksts Carabinieri. Automašīna lēni aizripoja garām viņu slēptuvei.

Itālijas militārā policija, Lengdons neticīgi nodomāja. Interesanti, vai šiem virsniekiem ir dota pavēle šaut, tiklīdz būs ieraudzīts mērķis.

-     Kāds nāvīgi nopietni vēlas mūs atrast, Sjēna pačukstēja. Un kaut kā viņiem tas ir izdevies.

-    Globālā pozicionēšanas sistēma? Lengdons skaļi domāja. Varbūt projektorā ir ievietota izsekošanas ierīce?

Sjēna papurināja galvu.

-    Varat man ticēt, ka policija jau sen būtu mūs atradusi, ja to lietiņu varētu izsekot.

Lengdons sagrozījās, pūlēdamies savam garajam augumam atrast ērtāku vietu šaurajā spraugā. Tieši acu priekšā viņš ieraudzīja eleganti veidotu grafiti kolāžu, kas bija uzkricelēta uz pārvietojamās tualetes kabīnes aizmugures sienas.

Kaut ko tādu ir spējīgi paveikt tikai itālieši.

Amerikā lielāko daļu pārvietojamo tualešu klāja bērnišķīgi zīmējumi, kas attāli līdzinājās milzīgām krūtim vai peņiem. Toties grafiti uz šīs kabīnes drīzāk līdzinājās mākslas studenta skiču bloknota saturam cilvēka acs, smalki atveidota roka, cilvēka profils un fantastisks pūķis.

-    īpašuma iznīcināšana citur Itālijā izskatās citādi, Sjēna sacīja, acīmredzami nopratusi, par ko viņš domā. Aiz šīs mūra sienas atrodas Florences Mākslas institūts.

Kā apstiprinot Sjēnas apgalvojumu, tālumā parādījās pulciņš studentu ar zīmējumu mapēm rokās. Viņi vieglā solī tuvojās, pļāpāja, smēķēja un neizpratnē vēroja aizšķērsoto ceļu pie Romiešu vārtiem.

Lengdons un Sjēna notupās zemāk, lai studenti viņus nepamanītu, un tajā brīdī Lengdonam prātā pavisam negaidot iešāvās kāda neparasta doma.

Līdz pusei apraktie grēcinieki ar kājām gaisā.

Iespējams, vainīga bija cilvēku izkārnījumu smaka vai varbūt ērti atgāzies velosipēdists ar kailajām kājām, bet, lai kāds arī būtu šis ierosinātājs, Lengdona prātā bija pazibējusi astotā elles loka smirdīgā pasaule un kailās kājas, kas ačgārni rēgojās ārā no zemes.

Viņš piepeši pagriezās pret savu pavadoni.

-     Mūsu La Mappa versijā otrādi apgrieztās kājas atradās desmitajā grāvī, vai ne? Viszemākajā astotā elles loka līmenī?

Sjēna uzmeta viņam dīvainu skatienu, it kā tagad nebūtu īstais brīdis par to runāt.

-    Jā, pašā apakšā.

Uz sekundes simtdaļu Lengdons atkal atgriezās Vīnē, kur bija lasījis savu lekciju. Viņš stāvēja uz skatuves, no grandiozā noslēguma viņu šķīra tikai daži mirkļi. Tik tikko viņš bija parādījis skatītājiem Dorē gravīru, kurā atainots Gйrions spārnotais briesmonis ar indīgu dzeloni astes galā. Tas dzīvoja tieši virs Ļaunās Gravas.

-     Pirms sastapšanās ar Sātanu, Lengdons paziņoja, un viņa vārdi dobji atbalsojās skaļruņos, mums jāiziet cauri desmit astotā elles loka grāvjiem, kur tiek sodīti krāpnieki, kas ir apzināti darījuši ļaunu.

Lengdons pārslēdza slaidus, lai parādītu kādu astotā elles loka detaļu, un tad izvadīja klausītājus cauri visiem grāvjiem pēc kārtas.

-     Virzoties no augšas uz leju, šeit mums ir: savedēji, ko ar rīkstēm šausta velni… lišķi, kas peld cilvēku ekskrementos… uzpērkami garīdznieki, kuri līdz viduklim kājām gaisā aprakti zemē… burvji ar otrādi apgrieztām galvām… korumpēti valstsvīri verdoša piķa bedrē… liekuļi smagos svina mēteļos… čūsku sakosti laupītāji… uguns aprīti sliktu padomu devēji… nesaskaņu cēlēji, ko velni sacērt gabalos… un visbeidzot meļi, sakropļoti līdz nepazīšanai. Lengdons no jauna pievērsās klausītājiem. Visticamāk, ka Dante šo pēdējo grāvi bija atvēlējis meļiem tieši tāpēc, ka apmelošanas dēļ bija spiests doties izsūtījumā prom no savas mīļotās Florences.

-    Robert? Tā bija Sjēnas balss.

Lengdons atkal atjēdzās tagadnē.

Sjēna jautājoši lūkojās viņā.

-    Kas noticis?

-     Mūsu La Mappa versijā, viņš satraukti paskaidroja, mākslas darbs ir pārveidots! Izņēmis projektoru no žaketes kabatas, viņš to sakratīja, cik labi vien spēja tik šaurā vietā. Maisītāja lodīte skaļi grabēja, taču sirēnu skaņas to apslāpēja. Tas, kurš radījis šo attēlu, ir pārkārtojis astotā elles loka līmeņu secību!

Kad ierīce sāka spīdēt, Lengdons to pavērsa pret plakano virsmu viņiem priekšā. Parādījās La Mappa dell'Inferno, spoži mirdzēdama blāvajā gaismā.

Botičelli uz ķīmiskās tualetes sienas, Lengdons nokaunējies iedomājās. Botičelli noteikti vēl nekad nebija izrādīts tik prastā vietā. Ar skatienu pārskrējis pāri visiem desmit grāvjiem, Lengdons sāka satraukti māt ar galvu.

-    Jā! viņš iesaucās. Tas nav pareizi! Astotā elles loka pēdējam grāvim jābūt pilnam ar slimiem, nevis otrādi apgrieztiem cilvēkiem. Desmitais līmenis ir domāts meļiem, nevis uzpērkamiem garīdzniekiem!

Sjēnu šie vārdi ieinteresēja.

-    Bet… kāpēc kādam vajadzētu to mainīt?

-   Catrovacer, Lengdons nočukstēja, pētīdams mazos burtus, kas bija ievietoti katrā līmenī. Diez vai tas ir īstais vārds.

Neraugoties uz traumu, kas bija izdzēsusi Lengdona atmiņas par divām pēdējām dienām, nu varēja just, ka viņa prāts darbojas nevainojami. Aizvēris acis, viņš domās salīdzināja abas La Mappa versijas, lai izanalizētu atšķirības. Astotajā elles lokā izmaiņu izrādījās mazāk, nekā Lengdons bija iztēlojies… un tomēr sajūta bija tāda, it kā viņam no acīm būtu norauts plīvurs.

Piepeši viss kļuva kristālskaidrs.

Meklē, un tu atradīsi!

-    Kas ir? Sjēna noprasīja.

-    Es zinu, kāpēc atrodos šeit, Florencē. Lengdons juta, ka viņa mute kļuvusi sausa.

-    Patiešām?!

-    Jā, un es zinu, kurp man ir jāiet.

Sjēna sagrāba viņu aiz rokas.

-    Kurp?

Lengdons jutās tik pārliecināts par sevi, it kā pirmo reizi kopš pamošanās slimnīcā būtu nostājies uz cieta pamata.

-    Tie desmit burti, viņš čukstēja, patiesībā norāda uz kādu konkrētu vietu vecpilsētā. Tieši tur ir meklējamas atbildes.

-    Kurā vecpilsētas vietā? Sjēna jautāja. Ko jūs esat sapratis?

Aiz pārvietojamās tualetes atbalsojās smiekli. Garām devās vēl viena mākslas studentu grupa, kas jokoja un pļāpāja dažādās valodās. Lengdons uzmanīgi gar kabīnes stūri nolūkojās, kā viņi aiziet. Tad viņš vērīgi paraudzījās apkārt, meklēdams policiju.

-    Mums jādodas tālāk. Pa ceļam paskaidrošu.

-    Pa ceļam?! Sjēna papurināja galvu. Mēs nemūžam netiksim cauri Romiešu vārtiem!

-    Trīsdesmit sekundes palieciet šeit, Lengdons pavēlēja, un pēc tam sekojiet man.

To teicis, Lengdons aizlavījās prom un pameta savu jauno draudzeni samulsušu un vienu.

21. NODAĻA

9

-    Scusi! Roberts Lengdons metās pakaļ studentu grupai. Scusate!

Visi pagriezās, un Lengdons sāka uzsvērti lūkoties apkārt kā apmaldījies tūrists.

-    Dov'ē l'Istituto statale d'arte? Lengdons pavaicāja lauzītā itāliešu valodā.

Kāds puisis ar tetovējumiem nesatricināmi ievilka cigaretes dūmu un nicīgi attrauca:

-    Non parliamo italiano. Viņš runāja ar franču akcentu.

Viena no meitenēm norāja savu tetovēto draugu un pieklājīgi norādīja uz priekšu gar garo mūri, kur vīdēja Romiešu vārti.

-    Piū avanti, sempre dritto.

Taisni uz priekšu. To Lengdons saprata.

-    Grazie.

Tieši vajadzīgajā brīdī Sjēna, neviena nemanīta, iznāca no slēptuves aiz pārvietojamās tualetes kabīnes un sāka soļot. Slaidā un lokanā trīsdesmit divus gadus vecā sieviete pienāca pie grupas, un Lengdons sirsnīgi uzlika plaukstu viņai uz pleca.

-    Tā ir mana māsa Sjēna. Viņa ir mākslas pasniedzēja.

Tetovētais puisis norūca:

-    Skolotāja, ko gribētos izdrāzt. Viņa draugi sāka smieties.

Lengdons izlikās to nedzirdam.

-    Mēs Florencē pētām iespējamās darba vietas, lai vienu gadu varētu mācīt ārzemēs. Vai varam iet jums līdzi?

-    Ma certo. Jaunā itāliete pasmaidīja.

Kamēr viņi virzījās tuvāk policijai pie Romiešu vārtiem, Sjēna uzsāka sarunu ar studentiem, bet Lengdons iejuka grupas vidū un uzmeta kūkumu, cenzdamies palikt nemanāms.

Meklē, un tu atradīsi, Lengdons domāja, sirdij satraukumā strauji pukstot, un iztēlojās desmit astotā elles loka grāvjus.

Catrovacer. Lengdons bija atskārtis, ka šie desmit burti ir kāda mākslas pasaules vismistiskākā noslēpuma kodols, gadsimtiem sena mīkla, kas tā arī nav atrisināta. Tūkstoš piecsimt sešdesmit trešajā gadā ar šiem desmit burtiem uz sienas Florences slavenās Vecās pils iekšpusē, aptuveni četrdesmit pēdu augstumā, bija uzrakstīts bez binokja tikai ar pūlēm saskatāms vēstījums. Gadsimtiem ilgi tas bija tur noslēpts visu acu priekšā, kamēr beidzot divdesmitā gadsimta septiņdesmitajos gados to pamanīja kāds nu jau slavens mākslas diagnostiķis, kurš gadu desmitiem bija pūlējies atklāt tā nozīmi. Par spīti neskaitāmām teorijām, šī vēstījuma nozīme nav atklāta līdz pat šai dienai.

Lengdonam šis kods bija pazīstama joma drošs patvērums šajā dīvainajā, putojošajā jūrā. Galu galā viņš daudz biežāk darbojās mākslas vēstures un senu noslēpumu, nevis bioloģiski bīstamu materiālu cilindru un šaudīšanās sfērā.

Viņiem priekšā pa Romiešu vārtiem kā straume ieplūda vēl lielāks policijas automašīnu skaits.

-    Jēziņ! tetovētais puisis izmeta. Lai ko viņi arī meklētu, tas cilvēks noteikti ir izdarījis kaut ko briesmīgu.

Grupa piegāja pie Mākslas institūta galvenās ieejas labajā pusē, kur bija sapulcējušies studenti, lai noskatītos notikumos pie Romiešu vārtiem. Skolas apsargs, kurš saņēma tikai minimālo atalgojumu, pavirši ielūkojās studentu apliecībās, tomēr viņu nepārprotami vairāk interesēja policistu rosīšanās.

Pāri visam laukumam atbalsojās skaļa bremžu kaukoņa, kad pa Romiešu vārtiem slīdēdams iejoņoja jau pārāk labi pazīstamais melnais furgons.

Lengdonu nevajadzēja lieki mudināt.

Nebilstot ne vārda, viņš un Sjēna izmantoja šo mirkli, lai kopā ar saviem jaunajiem draugiem iespruktu iekšā pa vārtiem.

Cejš, kas veda uz Valsts Mākslas institūta ieeju, izskatījās pārsteidzoši skaists, gandrīz vai karalisks. No abām pusēm pār to viegli liecās milzīgi ozoli, veidojot pārsegu, kas ka rāmi ieskāva tālāk priekšā redzamo ēku milzīgu, blāvi dzeltenu būvi ar trīskāršu portiku un plašu, ovālu zālienu.

Šo ēku, tāpat kā daudzas citas šajā pilsētā, bija likusi uzcelt tā pati izcilā dinastija, kam piecpadsmitajā, sešpadsmitajā un septiņpadsmitajā gadsimtā bijusi galvenā loma Florences politikā.

Mediči.

Jau šis vārds vien bija kļuvis par Florences simbolu. Savas trīs gadsimtus ilgās valdīšanas laikā Mediči dzimta bija uzkrājusi neaptveramu bagātību un ietekmi. No tās bija nākuši četri pāvesti, divas Francijas karalienes un vislielākā finanšu institūcija visā Eiropā. Līdz pat šai dienai mūsdienu bankās tiek izmantota Mediči ieviestā grāmatvedības metode kredīta un debeta divkāršā ieraksta sistēma.

Tomēr vislielāko mantojumu Mediči bija atstājuši nevis finanšu vai politikas, bet gan mākslas jomā. Mediči bija, iespējams, visdāsnākie mecenāti, kādus mākslas pasaule jebkad pazinusi, un nodrošināja dāsnu pasūtījumu straumi, kas veicināja renesanses attīstību. Mediči aizbildnību izpelnījās tādas slavenības kā da Vinči, Galilejs un Botičelli, kura visslavenākais darbs "Veneras dzimšana" bija radīts tāpēc, ka Lorenco de Mediči bija pasūtinājis kādu seksuāli izaicinošu gleznu, ko pasniegt kāzu dāvanā savam radiniekam un piekarināt virs viņa laulības gultas.

Lorenco de Mediči dzīves laikā sava devīguma dēļ pazīstams kā Lorenco Lieliskais arī pats bija izcils mākslinieks un dzejnieks. Runāja, ka viņam esot izcili vērīga acs. Tūkstoš četrsimt astoņdesmit devītajā gadā Lorenco iepatikās kāda jauna Florences skulptora darbi, un viņš puisi uzaicināja pārcelties uz Mediči pili, kur viņš varētu attīstīt savu prasmi diženas mākslas, izcilas dzejas un augstas kultūras vidē. Mediči aizbildniecībā nonākušā pusaudža talants uzplauka, un galu galā viņš izkala divas no visslavenākajām skulptūrām visā vēsturē Pietā un "Dāvidu". Šodien mēs viņu pazīstam kā Mikelandželo radošuma milzi, kuru dažkārt dēvē par Mediči vislielāko velti cilvēcei.

Paturot prātā Mediči kaislību uz mākslu, Lengdons nodomāja, ka ši ģimene priecātos, ja uzzinātu, ka ēkā, kura sākotnēji būvēta kā Mediči galvenais zirgu stallis, nu iekārtots spožs Mākslas institūts. Šī rāmā vieta, kas tagad kalpoja par iedvesmu jauniem māksliniekiem, savulaik tika īpaši izraudzīta Mediči staļļu izvietošanai, jo tā atradās tuvu vienam no visskaistākajiem izjādes apvidiem visā Florencē.

Tie bija Boboli dārzi.

Lengdons pameta skatienu pa kreisi, kur virs augsta mūra varēja redzēt koku galotnes. Boboli dārzu milzīgais plašums tagad bija kļuvis par tūristu iecienītu vietu. Lengdons nemaz nešaubījās, ka tad, ja izdotos iekļūt šajos dārzos, viņi varētu tos šķērsot un nepamanīti paiet garām Romiešu vārtiem. Galu galā šie dārzi bija milzīgi, un tajos netrūka vietu, kur paslēpties, mežu, labirintu, grotu, ūdensaugu. Daudz svarīgāk, ka aiz Boboli dārziem viņi nonāktu pie Piti pils, akmens mūra citadeles, kurā reiz bija atradusies Mediči lielhercogistes galvenā mītne un kuras simt četrdesmit istabas tūristi Florencē vēl aizvien apmeklēja visbiežāk.

Ja mēs tiksim līdz Piti pilij, Lengdons nodomāja, tilts, kas ved uz vecpilsētu, būs tikai akmens sviediena attālumā.

Tik mierīgi, cik vien spēdams, Lengdons pamāja uz augsto mūri, aiz kura atradās dārzi.

-    Kā lai mēs tiekam uz dārziem? viņš apvaicājās. Pirms apstaigājam šo institūtu, es ļoti labprāt tos parādītu māsai.

Tetovētais puisis papurināja galvu.

-    No šejienes dārzos iekļūt nevar. Ieeja tajos atrodas pie Piti pils. Jums vajadzēs iebraukt pa Romiešu vārtiem un iet no otras puses.

-     Muļķības, Sjēna izmeta. Visi, tostarp arī pats Lengdons, pagriezās, lai viņu cieši uzlūkotu. Izbeidziet, viņa turpināja, viltīgi pasmīnēdama studentiem un noglauzdama savu gaišo zirgasti. Jūs gribat teikt, ka nemēdzat izlavīties tajos dārzos, lai uzpīpētu zālīti un pamaigotos?

Jaunieši saskatījās un sāka skaļi smieties.

Puisis ar tetovējumiem nu šķita pilnīgi sakauts.

-              Kundze, jums totāli vajadzētu te strādāt. Viņš aizveda Sjēnu gar mājas sienu un norādīja uz stāvlaukumu aiz tās.

Vai redzat to šķūni kreisajā pusē? Aiz tā ir vecs paaugstina jums. Uzkāpiet uz jumta, un jūs varēsiet nolēkt zemē otrā sienas pusē.

Sjēnai nebija divreiz jāsaka. Pa raudzījušies uz Lengdonu, viņa iecietīgi pasmaidīja.

-             Nāc nu, brāli Bob, ja vien neesi pārāk vecs, lai lēktu pāri žogam!

22. NODAĻA

j

Sieviete ar sudrabainajiem matiem furgonā nolieca galvu un aizvēra acis. Viņai šķita, ka viss apkārt griežas. No iedotajām zālēm viņai bija kļuvis nelabi.

Man vajadzīga medicīniska palīdzība, viņa nodomāja.

Tomēr bruņotajam sargam viņai līdzās bija dota stingra pavēle šīs sievietes vajadzības ignorēt līdz uzdevuma sekmīgai paveikšanai. Spriežot pēc juceklīgajām skaņām, kas valdīja ap viņu, bija skaidrs, ka šāds bridis tik drīz nepienāks.

Reibonis kļuva aizvien stiprāks, un viņai bija grūti paelpot. Cīnīdamās ar jaunu nelabuma vilni, viņa netika gudra, kā gan dzīve pamanījusies nogādāt viņu šajā sirreālajā krustojumā. Atbilde bija pārāk sarežģīta, lai tādā murgu stāvoklī to atšifrētu, tomēr viņai nebija nekādu šaubu par to, kur viss sācies.

Ņujorkā.

Pirms diviem gadiem.

Viņa ar lidmašīnu bija ieradusies Manhetenā no Ženēvas, kur strādāja par Pasaules Veselības organizācijas direktori. Šajā ārkārtīgi iekārotajā un prestižajā amatā viņa atradās jau gandrīz desmit gadus. Kā lipīgu slimību un epidēmiju epidemioloģijas speciāliste viņa bija uzaicināta ANO nolasīt lekciju par pandēmisku slimību draudu izvērtēšanu trešās pasaules valstīs. Viņas runa bija moža un nomierinoša. Tajā galvenajos vilcienos tika aprakstītas vairākas jaunas Pasaules Veselības organizācijas un citu institūciju izstrādātās sistēmas slimību atklāšanai agrīnā fāzē, kā arī ārstēšanas plāni. Klausītāji bija aplaudējuši stāvot.

Pēc lekcijas, kad viņa vestibilā apspriedās ar kādu ilgāk uzkavējušos akadēmiķi, pie viņiem platiem soļiem bija pienācis ANO darbinieks ar augsta limeņa diplomāta žetonu pie atloka un iejaucies sarunā.

Doktore Sinskija, ar mums nupat sazinājās Ārējo sakaru padome. Kāds no tās vēlētos ar jums parunāt. Ārā gaida automašīna.

Neizpratnes pārņemta un mazliet satraukta, doktore Elizabete Sinskija atvainojās un paņēma savu mantu somu. Kad limuzīns jau joņoja pa Pirmo avēniju, viņai uzmācās dīvains nemiers.

Ārējo sakaru padome?

Tāpat kā lielākā daļa citu, arī Elizabete Sinskija bija dzirdējusi baumas.

Ārējo sakaru padome bija dibināta divdesmitajos gados kā privāta domnīca, un starp tās kādreizējiem biedriem bija gandrīz visi valsts sekretāri, vairāk nekā pusducis prezidentu, lielākā daļa Centrālās izlūkošanas pārvaldes vadītāju, senatori, tiesneši, kā arī dinastiju leģendas ar tādiem uzvārdiem kā Morgani, Rotšildi un Rokfelleri. Biedri bija apveltīti ar nepārspējamu domāšanas spēju, politisko ietekmi un bagātību, tādēļ Ārējo sakaru padome bija izpelnījusies "pasaules ietekmīgākā privātkluba" reputāciju.

Pasaules Veselības organizācijas direktores amatā Elizabete bieži mēdza tikties ar ietekmīgiem cilvēkiem. Ilgā atrašanās organizācijas darbā un vaļsirdīgā daba nesen bija izpelnījusies ievērību no kāda liela mediju uzņēmuma, kurš viņu iekļāva pasaules divdesmit visietekmīgāko cilvēku sastāvā. Zem viņas fotogrāfijas bija paraksts: "Pasaules veselības seja." Ņemot vērā to, ka Elizabete bērnībā bija ļoti daudz slimojusi, viņai tas šķita ironiski.

Sešu gadu vecumā viņa bija saslimusi ar astmu smagā formā un ārstēta ar jaunām, daudzsološām zālēm lielās devās. Tas bija pirmais no pasaules glikokortikoīdu jeb steroīdu hormonu preparātiem, kas brīnumainā kārtā bija viņai palīdzējis atbrīvoties no astmas simptomiem. Diemžēl neparedzētās blaknes bija parādījušās tikai pēc daudziem gadiem, kad Sinskija jau piedzīvoja pubertāti… un viņai tā arī nebija sākušās menstruācijas. Viņa nemūžam neaizmirsīs drūmo bridi ārsta kabinetā, kad deviņpadsmit gadu vecumā bija uzzinājusi, ka viņas reproduktīvajai sistēmai nodarītie bojājumi ir neatgriezeniski.

Elizabete Sinskija nekad nekļūs par māti.

Laiks sadziedēs šo tukšumu, ārsts bija apgalvojis, taču viņas skumjas un dusmas tikai pieņēmās spēkā. Nežēlīgi, taču zāles, laupot viņai spēju ieņemt bērnu, neatņēma viņai dzīvniecisko instinktu to izdarīt. Gadu desmitiem viņa bija cīnījusies ar savām alkām tikt pie bērna. Pat tagad, sešdesmit viena gada vecumā, viņa vēl aizvien sajuta iztukšotības dūrienu ikreiz, kad ieraudzīja māti ar mazu bērniņu.

-     Vairs nav tālu, doktore Sinskija, limuzīna šoferis paziņoja.

Viņa aši izlaida suku cauri savām garajām, sudrabainajām cirtām un apskatīja sevi spogulī, bet nepaguva ne attapties, kad automašīna jau bija apstājusies un šoferis palīdzēja viņai izkāpt uz kāda bagāta Manhetenas rajona ietves.

-    Es jūs pagaidīšu tepat, šoferis sacīja. Kad būsiet gatava, mēs varam doties tieši uz lidostu.

Ārējo sakaru padomes galvenā mītne Ņujorkā bija neuzkrītoša, neoklasikas stilā būvēta ēka Parka avēnijas un Sešdesmit astotās ielas stūrī, kurā reiz bija dzīvojis kāds kompānijas Standard Oil magnāts. Ēkas ārpuse vienmērīgi saplūda ar eleganto apkārtni, un nekas neliecināja par tās unikālo nozīmi.

-    Doktore Sinskija, viņu sveicināja tukla sekretāre. Lūdzu, nāciet šurp. Viņš jūs jau gaida.

Labi, bet… kas viņš tāds ir? Doktore pa greznu gaiteni sekoja līdz kādām durvīm, pie kurām sekretāre aši pieklauvēja, tad atvēra durvis un ar mājienu mudināja Elizabeti doties iekšā.

Viņa pārkāpa pāri slieksnim, un durvis aiz viņas aizvērās.

Mazo, tumšo apspriežu telpu izgaismoja vienīgi blāvs videoekrāns. Tā priekšā ar seju pret viņu atradās kāds ļoti garš un izstīdzējis stāvs. Lai gan seja nebija saskatāma, varēja sajust varas klātbūtni.

-    Doktore Sinskija, vīrietis griezīgā balsī paziņoja. Paldies, ka pievienojāties man. Vīrieša saspīlēti precīzais akcents liecināja, ka viņš ir no Elizabetes dzimtās Šveices vai varbūt no Vācijas. Lūdzu, apsēdieties, viņš turpināja, norādīdams uz krēslu netālu no ieejas telpā.

Vai tad viņš nenosauks savu vārdu? Elizabete apsēdās. Uz videoekrāna projicētais dīvainais attēls vēl tikai pavairoja viņas satraukumu. Ko tad tas tagad nozīmē?

-     Es šorīt apmeklēju jūsu uzstāšanos, svešais paziņoja.

-    Esmu ieradies no lielas tālienes, lai noklausītos jūsu runu. Tas bija iespaidīgi.

-    Pateicos, Elizabete atbildēja.

-     Atļaujiet arī secināt, ka jūs esat daudz skaistāka, nekā biju iztēlojies… neraugoties uz jūsu vecumu un tuvredzīgo uzskatu par pasaules veselību.

Elizabete palika ar muti vaļā. Šī piezīme bija aizvainojoša visos iespējamos veidos.

-     Kā, lūdzu? viņa pavaicāja, cieši ieskatījusies tumsā.

-    Kas jūs tāds esat? Un kāpēc esat mani šurp aicinājis?

-     Piedodiet par šo neveiksmīgo mēģinājumu pajokot, izstīdzējušais cilvēks atbildēja. Ekrānā redzamais attēls ļaus jums saprast, kāpēc atrodaties šeit.

Sinskija nopētīja šaušalīgo ainu gleznu, kurā bija atainota milzīga slimīgu cilvēku jūra. Tie visi rāpās cits citam pāri, veidojot blīvu kailu ķermeņu jucekli.

-    Tas ir dižais mākslinieks Dorē, vīrietis paziņoja. Viņa iespaidīgi drūmā interpretācija par Dantes Aligjēri elles vīziju. Ceru, ka jums tā šķiet omulīga… jo tieši turp mēs šobrīd virzāmies. Viņš apklusa un lēni panācās viešņai tuvāk. Atļaujiet paskaidrot iemeslus.

Vīrietis tuvojās, un šķita, ka ar katru soli kļūst aizvien garāks.

-     Ja es šo papīra lapu pārplēstu divās daļās… Viņš uz brīdi apstājās pie galda, paņēma papīru un ar skaļu troksni pārplēsa uz pusēm. Un tad uzliktu abas puses vienu otrai virsū… Viņš tā arī izdarīja. Un tad, ja es šo procesu vēlreiz atkārtotu… Viņš vēlreiz pārplēsa papīrus un salika citu citam virsū. Izveidotos kārta, kas tagad ir četrreiz biezāka par sākotnējo lapu, pareizi? Šķita, ka viņa acis tumšajā telpā kvēlo.

Elizabetei nepatika ne vīrieša balss augstprātīgais tonis, ne agresīvā stāja. Viņa turpināja klusēt.

-    Izsakoties hipotētiski, viņš turpināja, panākdamies vēl tuvāk, ja sākotnējās papīra lapas biezums ir tikai viena desmitā daļa no milimetra un man šis process būtu jāatkārto… teiksim, piecdesmit reizes… vai zināt, cik augsta būtu šī kaudzīte?

Elizabete sabozās.

-     Zinu gan, viņa atcirta naidīgāk, nekā bija gribējusi.

-     Viena desmitā daļa milimetra, pareizināta ar divi piektajā pakāpē. To sauc par ģeometrisko progresiju. Vai drīkstu vaicāt, ko es te daru?

Vīrietis nelāgi pasmīnēja un atzinīgi pamāja.

-    Jā. Vai varat uzminēt, kā patiesībā varētu izskatīties šis rezultāts? Viena desmitā daļa milimetra reiz divi piecdesmitajā pakāpē? Vai jūs zināt, cik augsta tagad ir kļuvusi mūsu papīra kaudzīte? Viņš apklusa tikai uz pavisam īsu brīdi.

-    Mūsu papīra kaudzīte, divkāršojot to tikai piecdesmit reizes, tagad sniedzas gandrīz… līdz Saulei.

Šāds secinājums Elizabeti nepārsteidza. Ar satriecošo eksponenciālās augšanas spēku viņai savā darbā nācās noņemties nemitīgi. Inficēšanās loks… inficēto šūnu vairošanās… mirušo skaita aprēķins.

-    Atvainojiet, ja jums šķietu naiva, viņa sacīja, nemaz nepūlēdamās slēpt aizkaitinājumu, taču man nav skaidrs, ko jūs ar to cenšaties pateikt.

-    Ko es cenšos pateikt? Viņš klusi iesmējās. Es cenšos pateikt, ka mūsu cilvēces izaugsmes vēsture ir vēl iespaidīgāka. Zemes iedzīvotāju skaitam, tāpat kā mūsu papīra kaudzītei, ir ļoti trūcīga sākotne… toties biedējošs potenciāls. Vīrietis atkal sāka staigāt šurpu turpu. Padomājiet! Lai sasniegtu viena miljarda apjomu, Zemes iedzīvotājiem bija vajadzīgi daudzi gadu tūkstoši no cilvēces agrīnās rītausmas līdz pat deviņpadsmitā gadsimta sākumam. Un tad pārsteidzošā kārtā bija vajadzīgi tikai aptuveni simt gadi, lai iedzīvotāju skaits divdesmitā gadsimta divdesmitajos gados divkāršotos, sasniedzot divus miljardus. Pēc tam bija vajadzīgi tikai piecdesmit gadi, lai septiņdesmitajos gados iedzīvotāju skaits atkal divkāršotos un sasniegtu četrus miljardus. Kā jau spējat iztēloties, ja tā turpināsies, tad mēs ļoti drīz sasniegsim astoņu miljardu atzīmi. Tikai šodien vien Zemes iedzīvotāju skaits ir pieaudzis vēl par ceturtdaļmiljonu cilvēku. Par ceturtdaļmiljonu. Un tas notiek katru dienu! Ik gadu mūsu skaits pieaug par veselas Vācijas apmēru. Izstīdzējušais vīrietis piepeši apstājās līdzās Elizabetei. Cik jums ir gadu?

Kārtējais apvainojošais jautājums, tomēr Elizabete Sinskija bija Pasaules Veselības organizācijas vadītāja, tātad radusi diplomātiskā ceļā tikt galā ar naida izpausmēm.

-    Sešdesmit viens.

-    Vai jūs zinājāt, ka tad, ja nodzīvosiet vēl deviņpadsmit gadus un sasniegsiet astoņdesmit gadu vecumu, jūs kļūsiet par liecinieci tam, kā jūsu mūža laikā pasaules iedzīvotāju skaits būs trīskāršojies? Viens mūžs, un trīskāršošanās. Padomājiet, kādas tam var būt sekas! Kā jau jūs zināt, jūsu Pasaules Veselības organizācija kārtējo reizi ir palielinājusi savu prognozi un pareģojusi, ka līdz šī gadsimta vidum uz zemes būs aptuveni deviņi miljardi cilvēku. Ārkārtīgi strauji izmirst dzīvnieku sugas. Pieprasījums pēc rūkošajiem dabas resursiem ir uzšāvies debesīs. Tīrs ūdens pieejams aizvien grūtāk. Saskaņā ar jebkuriem bioloģiskajiem standartiem mūsu suga ir pārsniegusi savas ilgtspējas apjomu. Un, apzinoties visu šo katastrofu, Pasaules Veselības organizācija… mūsu planētas veselības vārtzinis… iegulda līdzekļus tādās jomās kā diabēta ārstēšana, donoru asiņu banku veidošana un vēža apkarošana. Viņš apklusa, lūkodamies Elizabetei tieši sejā. Un tāpēc es jūs atvedu šurp, lai skaidri un gaiši noprasītu: "Kāda velna pēc Pasaules Veselības organizācijai pietrūkst drosmes apņēmīgi atrisināt šo problēmu?"

Nu jau Elizabete vārījās no dusmām.

-    Lai kas jūs arī būtu, jūs sasodīti labi zināt, ka Pasaules Veselības organizācija pārapdzīvotību uztver ļoti nopietni. Pēdējā laikā esam iztērējuši miljoniem dolāru, lai nosūtītu uz Āfriku ārstus, piegādātu bezmaksas prezervatīvus un izglītotu cilvēkus dzimstības kontroles jautājumos.

-     Ak, jā! izstīdzējušais vīrietis zobgalīgi attrauca. Un jums pa pēdām atsoļoja vēl lielāka katoļu armija un paziņoja afrikāņiem, ka visi tie, kuri lietos prezervatīvus, n o nāks ellē. Āfrikai tagad ir jauna vides problēma, proti, atkritumu izgāztuves, kas pārpildītas ar nelietotiem prezervatīviem.

Elizabete tikai ar pūlēm valdījās, lai nesāktu lamāties. Šajā jautājumā svešajam bija taisnība, un tomēr mūsdienu katoļi pamazām sāka cīnīties pret Vatikāna iejaukšanos reproduktīvajā jomā. Visievērojamākā no viņiem bija Melinda Geitsa, kura, arī pati būdama dievbijīga katoliete, bija drosmīgi riskējusi izpelnīties savas baznīcas dusmas un apņēmusies ieguldīt piecsimt sešdesmit miljonus dolāru, lai palīdzētu uzlabot pretapaugļošanās līdzekļu pieejamību visā pasaulē. Elizabete Sinskija vairākkārt bija oficiāli paziņojusi, ka Bills un Melinda Geitsi ir pelnījuši, lai viņus ieceļ svēto kārtā par visu, ko viņi ar sava fonda starpniecību ir paveikuši pasaules veselības uzlabošanā. Diemžēl vienīgā institūcija, kura varētu kādu pasludināt par svēto, nez kāpēc nespēja saskatīt šo cilvēku pūļu kristietisko dabu.

-     Doktore Sinskija, savādais cilvēks turpināja. Pasaules Veselības organizācija nesaprot, ka pastāv tikai viena vienīga globāla veselības problēma. Viņš vēlreiz norādīja uz ekrānā redzamo drūmo ainu, uz savijušos, pārsātināto cilvēku jūru. Un te nu tā ir. Viņš ieturēja pauzi. Es apzinos, ka jūs esat zinātniece un tādējādi droši vien neesat studējusi ne klasiku, ne augsto mākslu, tāpēc ļaujiet man parādīt jums vēl vienu attēlu, kas, iespējams, jūs uzrunās saprotamākā valodā.

Telpā uz mirkli iestājās tumsa, ekrāns noraustījās.

Jauno attēlu Elizabete bija redzējusi daudzas reizes… un tas vienmēr izraisīja baisu neizbēgamības sajūtu.

Pār telpu nolaidās smags klusums.

-    Jā, izstīdzējušais vīrietis beidzot ierunājās. Vārdos neizteiktas šausmas ir īsti piemērota reakcija uz šo grafiku. Tikpat draudīgi ir skatīties prožektorā lokomotīvei, kas jums strauji tuvojas. Vīrietis nesteidzīgi pagriezās pret Elizabeti un skopi, iecietīgi pasmaidīja. Vai jums ir kāds jautājums, Sinskijas kundze?

-    Tikai viens, viņa cirta pretī. Jūs mani atvedāt šurp, lai lasītu lekciju vai mani apvainotu?

-     Ne viens, ne otrs. Viņa balss kļuva biedējoši glaimīga. Es atvedu jūs šurp, lai ar jums sadarbotos. Bez šaubām, jūs saprotat, ka pārapdzīvotība rada veselības problēmas. Tomēr man bail, ka jūs neaptverat, kā tā ietekmēs pašu cilvēces dvēseli. Pārapdzīvotības radītās spriedzes rezultātā tie, kuri nekad nav pat iedomājušies par zagšanu, kļus par zagļiem, lai varētu pabarot savas ģimenes. Tie, kuri par nogalināšanu nekad nav pat iedomājušies, nogalinās, lai apgādātu savus bērnus. Visi Dantes nāves grēki, alkatība, rijība, nodevība, slepkavība un visi pārējie sāks mutuļot… uzpeldot cilvēces virskārtā, kur tos vēl pavairos mūsu zūdošās ērtības. Mūs gaida cīņa par pašu cilvēka dvēseli.

-    Es esmu bioloģe. Es glābju dzīvības… nevis dvēseles.

-     Nu ko, varu droši apgalvot, ka turpmāko gadu laikā glābt dzīvības kļūs aizvien grūtāk. Pārapdzīvotība izraisa daudz ko vairāk par garīgu neapmierinātību. Ir kāds Makjavelli citāts…

-    Jā, Elizabete viņu pārtrauca un noskaitīja šo slaveno citātu: "Kad pasaules iedzīvotāji būs tā pārpildījuši visas vietas, ka vairs nespēs ne dzīvot tur, kur atrodas, ne arī pārcelties citur… pasaule attīrīsies pati." Viņa cieši pavērās vīrietī. -Šo citātu zina visi, kas strādā Pasaules Veselības organizācijā.

-     Labi, tad jau jūs zināt arī to, ka tālāk Makjavelli runā par sērgām kā par pasaules dabisko pašattīrīšanās paņēmienu.

-    Jā, un kā jau pieminēju savā runā, mums ir labi zināma tiešā sakarība starp iedzīvotāju blīvumu un plaša mēroga epidēmiju iespējamību, taču mēs nemitīgi izdomājam jaunas diagnostikas un ārstēšanas metodes. Pasaules Veselības organizācija joprojām ir pārliecināta, ka nākotnē mēs spēsim novērst pandēmijas.

-    Žēl gan.

Elizabete neticīgi lūkojās viņam acīs.

-    Kā, lūdzu?

-     Doktore Sinskija… Vīrietis savādi iesmējās. Jūs par epidēmiju kontrolēšanu runājat kā par kaut ko labu.

Mēmas neticības pārņemta, viņa skatījās uz šo cilvēku.

-     Tas nu būtu viss, izstīdzējušais vīrietis paziņoja, izklausīdamies pēc advokāta, kurš beidz savu uzstāšanos. Te nu es stāvu kopā ar Pasaules Veselības organizācijas vadītāju… labāko, kas vien šajā organizācijā ir atrodams. Ja tā padomā, tas ir šausminoši. Esmu jums parādījis šo gaidāmā posta ainu. Viņš pārslēdza attēlus, un ekrānā atkal parādījās ķermeņi. Es esmu atgādinājis jums par neierobežota iedzīvotāju skaita pieauguma satriecošo spēku. Viņš norādīja uz mazo papīra kaudzīti. Esmu jūs apgaismojis par to faktu, ka atrodamies uz garīga sabrukuma robežas. Un… Mirkli paklusējis, vīrietis pagriezās tieši pret viņu. Kas jums par to ir sakāms? Bezmaksas prezervatīvi Āfrikā. Viņš nicīgi nosprauslojās. Tas ir tāpat kā ar mušu sitamo atvēzēties pret asteroīdu. Laika bumba ir pārstājusi tikšķēt. Tā jau ir uzsprāgusi, un, ja netiks liktas lietā radikālas metodes, par jūsu jauno Dievu kļūs eksponenciālā matemātika… un tas ir atriebīgs Dievs. Tas jums sagādās Dantes vīziju par elli tepat Parka avēnijā… cilvēku kaudzes, kas vārtās savos ekskrementos. Globāla atlase, ko veic pati daba.

-    Ak tā gan? Elizabete atcirta. Tad pasakiet, kā izskatas Zemes ideālā populācija jūsu vizijā par ilgtspējlgu nākotni! Kāds ir tas maģiskais skaitlis? Cik lielam jābūt iedzīvotāju skaitam, lai cilvēce var uzturēt sevi bezgalīgi ilgi… un ar nosacītām ērtībām?

Izstīdzējušais vīrs pasmaidīja, atzinīgi novērtēdams šo jautājumu.

-    Jebkurš vides biologs vai statistiķis jums pateiks, ka vislabākā iespēja izdzīvot ilgtermiņā cilvēcei parādās tad, ja globālās populācijas apjoms ir aptuveni četri miljardi.

-     Četri miljardi? Elizabete iesaucās. Šobrīd mūsu ir septiņi miljardi, tātad jau ir mazliet nokavēts.

Garā vīra zaļajās acīs uzzibsnīja uguns.

-    Vai tiešām?

23. NODAĻA

Ticis pāri mūrim, Roberts Lengdons atsitās pret purvaino zemi Boboli dārzu dienvidu malas koku biežņā. Sjēna nolēca viņam līdzās, izslējās, notīrīja drēbes un vērīgi paskatījās apkārt.

Viņi stāvēja sūnu un paparžu klātā klajumā neliela mežiņa malā. Piti pils vispār nebija saskatāma, un Lengdons nojauta, ka viņi dārzos no tās atrodas tik tālu, cik vien iespējams. Vismaz tik agrā stundā šajā tālajā nostūrī nebija ne strādnieku, ne tūristu.

Lengdons cieši nopētīja oļu seguma taku tā graciozi aizvijās lejup pa kalnu uz mežu. Tur, kur taka nozuda starp kokiem, nevainojami uztveramā vietā bija novietota marmora statuja. Lengdonu tas nepārsteidza. Boboli dārzos, šajā simt vienpadsmit akru lielajā audeklā, savulaik bija iespēja baudīt apstaigājamus meistardarbus, ko radījuši tādi apdāvināti projektēšanas ģēniji kā Nikolo Tribolo, Džordžo Vazāri un Bernardo Buontalenti tā bija izcilu estētikas talantu un ekspertu grupa.

Ja dosimies uz ziemeļaustrumiem, tad nonāksim pie pils, Lengdons sacīja, rādīdams lejup pa taku. Tur mēs varēsim iejukt starp tūristiem un iziet ārā nepamaniti. Pieņemsim, ka pili atver deviņos.

Viņš gribēja palūkoties, cik ir pulkstenis, taču attapās, ka viņa iemīļotais pulkstenis ar Mikipeli ir pazudis varbūt vēl aizvien atrodas slimnīcā kopā ar visām pārējām viņa drēbēm un nebūs atgūstams.

Sjēna ietiepīgi palika stāvam.

-    Robert, pirms mēs speram kaut soli tālāk, es gribu zināt, uz kurieni mēs dodamies. Ko jūs pirmīt runājāt? Par astoto elles loku? Jūs teicāt, ka tam ir mainīta secība.

-   Vispirms gādāsim, lai mūs nevar ieraudzīt. Lengdons pamāja uz mežiem apaugušo laukumu viņiem priekšā un aizveda Sjēnu pa taku, kas ievijās noslēgtā klajumā, ko ainavu arhitektūras valodā sauca par telpu un kur atradās daži koka imitācijas soliņi un neliela strūklaka. Zem kokiem bija neapšaubāmi vēsāk. Lengdons izņēma no kabatas projektoru un sāka to kratīt. Lai kurš ari būtu radījis šo digitālo attēlu, Sjēna, viņš ne vien ir apzīmējis astotā elles loka grēciniekus ar burtiem, bet arī mainījis grēku secību. Lengdons uzlēca uz soliņa un notēmēja projektoru lejup sev pie kājām. Botičelli Mappa dell'lnferno blāvi atspīdēja uz līdzenās soliņa virsmas. Viņš pamāja uz pakāpieniem piltuves apakšējā daļā. Vai redzat tos burtus astotā elles loka desmit grāvjos?

Uzmeklējusi burtus projicētajā attēlā, Sjēna nolasīja tos no augšas uz leju.

-    Catrovacer.

-    Tieši tā. Bezjēdzīgi.

-    Un tad jūs sapratāt, ka šo desmit grāvju secība ir sajaukta?

-    Patiesībā bija vēl vienkāršāk. Ja šie līmeņi būtu kāršu komplekts, kas sastāv no desmit kārtīm, tad kārtis būtu nevis sajauktas, bet gan tikai vienreiz pārceltas. Pēc tam kārtis paliek pareizajā secībā, taču sākas ar nepareizo kārti. Lengdons norādīja lejup uz astotā elles loka desmit grāvjiem. Saskaņā ar Dantes tekstu augšējā līmenī vajadzētu atrasties velnu pērtiem savedējiem, bet šajā variantā savedēji parādās… daudz tālāk lejā, septītajā grāvī.

Sjēna izpētīja pamazām dziestošo attēlu un pamāja.

-    Labi, es to redzu. Pirmais grāvis ir kļuvis par septīto.

Lengdons iebāza projektoru kabatā un nolēca atpakaļ zemē. Paķēris mazu kociņu, viņš nelielā zemes laukumā līdzās celiņam sāka skrāpēt burtus.

-    Tā šie burti parādās mūsu mainītajā elles variantā.

c

A T R O

V                       A C E R

-    Catrovacer, Sjēna izlasīja.

-    Jā. Un šeit "kārtis" tika pārceltas. Lengdons novilka svītru zem septītā burta un nogaidīja, kamēr Sjēna izpētīs viņa veikumu.

C A T R O

V                       A

C E R

-    Skaidrs, viņa aši noteica. Catrova. Cer.

-    Jā. Lai saliktu kārtis atpakaļ pareizajā secībā, mēs gluži vienkārši pārceļam tās un apakšējo daļu uzliekam augšā. Abas puses apmainās vietām.

Sjēna pētīja burtus.

-    Cer. Catrova. Viņa paraustīja plecus. Šķita, ka tāds salikums uz viņu nav atstājis nekādu iespaidu. Joprojām bezjēdzīgi…

-     Cer catrova, Lengdons atkārtoja. Pēc brītiņa viņš šos vārdus atkārtoja vēlreiz, sapludinādams kopā. Cercatrova.

-     Un visbeidzot viņš tos izrunāja, vidū ieturēdams pauzi.

-    Cerca… trova.

Sjēna dzirdami noelsās un strauji pacēla galvu, uztverdama Lengdona skatienu.

-    Jā, Lengdons pasmaidīja. Cerca trova.

Šie itāliešu vārdi, cerca un trova, burtiski nozīmēja "meklē" un "atrodi". Apvienojot tos vienā teikumā cerca trova , tie kļuva par Bībeles aforisma "meklē, un tu atradīsi" ekvivalentu.

-Jūsu halucinācijas! Sjēna iesaucās, un viņai aizrāvās elpa. Tā sieviete ar plīvuru! Viņa nemitīgi atkārtoja, lai jūs meklējat un atrodat! Viņa pielēca kājās. Robert, vai jūs aptverat, ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka vārdi cerca trova jau atradās jūsu zemapziņā! Vai tad jūs nesaprotat? Jūs noteikti bijāt atšifrējis šo frāzi jau pirms ierašanās slimnīcā! Jūs droši vien bijāt redzējis šo projektora attēlu… taču aizmirsāt to!

Viņai taisnība, Lengdons atskārta. Viņš bija tik ļoti koncentrējis domas uz pašu šifru, ka viņam pat prātā nebija ienācis, ka tas viss jau reiz piedzīvots.

-     Robert, pirmīt jūs teicāt, ka La Mappa norāda uz kādu konkrētu vietu vecpilsētā. Bet es vēl aizvien nesaprotu, kur tas ir.

-    Vai tad cerca trova jums neko neatgādina?

Sjēna paraustīja plecus.

Lengdons klusībā pasmaidīja. Beidzot kaut kas tāds, ko Sjēna nezina.

-     Kā izrādās, šī frāze ļoti konkrēti norāda uz slavenu sienas gleznojumu, kas atrodas Vecajā pilī. Tas ir Džordžo Vazāri Battaglia di Marciano jeb "Kauja pie Marčāno" Piecu simtu zālē. Gandrīz pašā gleznas augšpusē Vazāri ar sīkiem, gandrīz nesaskatāmiem burtiņiem ir uzrakstījis vārdus cerca trova. Par šādas viņa rīcības iemesliem pastāv daudz teoriju, taču pārliecinoši pierādījumi tā arī nav atrasti.

Piepeši virs galvas spalgi aizdūca kāds lidaparātiņš. Uzradies kā no zila gaisa, tas slīdēja pār koku lapotnēm. Skaņas avots atradās pavisam tuvu, un Lengdons un Sjēna palika stāvam kā sastinguši, kamēr lidaparāts aizšāvās viņiem garām.

Kad tas jau lidoja prom, Lengdons vērīgi palūkojās caur kokiem.

-    Rotaļu helikopters, viņš sacīja, izelpoja un noskatījās, kā trīs pēdas garais radiovadāmais helikopters tālumā sasveras uz vieniem sāniem. Tas izklausījās pēc milzīga, saniknota moskīta.

Tomēr Sjēna vēl aizvien izskatījās aizdomu pilna.

-    Necelieties augšā.

Patiešām, mazais helikopters apmeta loku un atgriezās pie viņiem, slīdēdams gar pašām koku galotnēm, aizlidoja garām un šoreiz pa kreisi no viņiem šķērsoja kādu citu klajumu.

-    Tā nav nekāda rotaļlieta, viņa čukstēja. Tas ir izlūkošanas bezpilota lidaparāts. Uz tā droši vien ir videokamera; kas pārraida tiešsaistes attēlu… kādam.

Sakodis zobus, Lengdons nolūkojās, kā helikopters aizšaujas tai pašā virzienā, no kura bija nācis, uz Romiešu vārtu un Mākslas institūta pusi.

-     Nezinu, ko jūs esat izdarījis, Sjēna sacīja, taču ir skaidrs, ka jūs ļoti dedzīgi cenšas atrast kaut kādi ietekmīgi ļaudis.

Helikopters vēlreiz apmeta loku un sāka lēni virzīties gar perimetra mūri, pār kuru viņi pirmīt bija pārlēkuši.

-    Acīmredzot Mākslas institūtā kāds ir mūs redzējis un kaut ko pateicis, Sjēna secināja, aizsoļodama pa celiņu. Mums jātiek prom no šejienes. Tūlīt pat.

Kamēr bezpilota lidaparāts aizdūca prom uz dārzu tālāko galu, Lengdons ar kāju izdzēsa zemē uzrakstītos burtus un aizsteidzās pakaļ Sjēnai. Prātā virmoja domas par cerca trova, Džordžo Vazāri sienas gleznojumu un iespēju, ka viņš jau noteikti reiz ir atšifrējis vēstījumu projektorā. Meklē, un tu atradīsi.

Piepeši, tieši tai brīdī, kad abi bija izgājuši nākamajā klajumā, Lengdonam prātā iešāvās kāda pārsteidzoša doma. Pagalam apstulbis viņš paslīdēdams apstājās uz koku ieskautā celiņa.

Arī Sjēna apstājās.

-    Robert? Kas noticis?

-    Es neesmu vainīgs, viņš paziņoja.

-    Par ko jūs runājat?

-    Tie cilvēki, kuri dzenas man pakaļ… Es spriedu, ka esmu izdarījis kaut ko briesmīgu un tāpēc viņi tā rīkojas.

-    Jā, slimnīcā jūs nemitīgi runājāt par asarām.

-    Zinu. Taču man šķita, ka runāju angliski.

-    Bet jūs taču runājāt angliski! Sjēna pārsteigta paskatījās uz viņu.

Nu Lengdona zilās acis bija priecīga satraukuma pilnas.

-    Sjēna, kad es nemitīgi runāju par asarām, tās nebija bēdas. Es murmināju par slepeno vēstījumu Vecajā pilī! Viņš vēl aizvien domās varēja dzirdēt savas nesakarīgās balss ierakstu. Asaras. Asaras. Klausoties Sjēna likās pavisam apjukusi. Vai tad jūs nesaprotat?! Nu jau Lengdons smaidīja. Es nerunāju par asarām. Es atkārtoju mākslinieka vārdu. Va… zāri, Vazāri!

24. NODAĻA

Vaijenta strauji nobremzēja.

Motocikla aizmugures ritenis skaļi, griezīgi nokaucās, parāvās sāņus un slidot atstāja garu švīku uz Impērijas kalna avēnijas. Viņa strauji apstājās aiz negaidīti uzradušās satiksmes līdzekļu rindas. Avēnijā bija iestājies pilnīgs sastrēgums.

Man nav laika gaidīt!

Vaijenta izstiepa kaklu, pūlēdamās pāri automašīnām saskatīt, kas gan izraisījis šādu kavēšanos. Viņai jau tā bija nācies apmest plašu loku, lai izvairītos no reaģēšanas atbalsta komandas un visa tā jucekļa, kas valdīja pie daudzdzīvokļu nama. Nu viņai vajadzēja iekļūt vecpilsētā, lai izvāktos no viesnīcas numura, kurā viņa bija uzturējusies dažu pēdējo dienu laikā, kad pildīja misijas uzdevumu.

No manis ir atteikušies. Pie visiem velniem man jātiek prom no pilsētas!

Tomēr izskatījās, ka viņas neveiksmes ar to vēl nebeigsies. Izraudzītais ceļš uz vecpilsētu acīmredzot bija slēgts. Nebūdama noskaņota gaidīt, Vaijenta nobrauca vienā ielas malā un aizšāvās pa šauro sadales joslu, kamēr acu priekšā parādījās pārblīvētais krustojums. Tālāk atradās aizsprostots lokveida ceļš, kurā saplūda sešas galvenās ielas. Tie bija Romiešu vārti viens no Florences krustojumiem ar visblīvāko satiksmi ceļš uz vecpilsētu.

Velns parāvis, kas te notiek?!

Nu Vaijenta atskārta, ka šī vieta ir kā piebāzta ar policiju te ierīkots blokpostenis vai kontrolpunkts. Pēc dažiem mirkļiem viņa pašā vidū pamanīja kaut ko mulsinošu pazīstamu, melnu furgonu, ap kuru vairāki melnā ģērbti aģenti izsauca pavēles vietējo varas iestāžu pārstāvjiem.

Šie vīri, bez šaubām, bija reaģēšanas atbalsta komandas locekļi, un tomēr Vaijenta nespēja pat iedomāties, ko viņi te dara…

Ja vien…

Vaijenta ar grūtībām norija siekalas, neuzdrošinādamās iztēloties tādu iespēju. Vai Lengdons ir aizbēdzis arī no Brīdera? Tas šķita neiedomājami, jo izredzes līdzinājās nullei. Tomēr Lengdons nebija viens, un Vaijentai pašai uz savas ādas bija gadījies izbaudīt gaišmatainās sievietes atjautību.

Turpat netālu parādījās kāds policists, kurš citu pēc citas apstaigāja automašīnas un rādīja fotogrāfiju, kurā bija redzams izskatīgs vīrietis ar bieziem, tumšiem matiem. Vaijenta tūlīt pazina Robertu Lengdonu un klusībā uzgavilēja.

Brīders viņu nav notvēris…

Lengdons vēl nav pametis spēles laukumu!

Kā jau pieredzes bagāta stratēģe, Vaijenta nekavējoties sāka izvērtēt šādas notikumu gaitas ietekmi uz viņas stāvokli.

Pirmā iespēja bēgt.

Vaijenta bija cietusi neveiksmi Rektoram būtiski svarīgā darbā, un tādēļ no viņas bija atteikušies. Ja palaimētos, viņu gaidītu oficiāla izmeklēšana un iespējamas karjeras beigas. Ja viņa tomēr būtu novērtējusi par zemu sava darba devēja bardzību, varbūt visu atlikušo mūžu viņai vajadzētu nemitīgi atskatīties sev pār plecu un raizēties, vai tikai kaut kur lidzās neslapstās Konsorcijs.

Tagad ir radusies otra iespēja.

Pabeigt misiju.

Turpinot pildīt savu uzdevumu, viņa rīkotos tieši pretēji atteikšanās protokolam, tomēr Lengdons vēl aizvien nebija notverts un viņai ir radusies izdevība izpildīt sākotnējo pavēli.

Ja Brīders nespēs notvert Lengdonu, viņa prātoja, sirdij pukstot aizvien straujāk, un ja man tas izdosies…

Vaijenta zināja, ka tas ir riskanti, bet… Ja Lengdonam ir izdevies pilnīgi izvairīties no Brīdera un viņa vēl var iejaukties un pabeigt savu darbu, tad viņa viena pati atrisinātu Konsorcijā radušās problēmas, un Rektoram nāktos būt iecietīgam.

Es nezaudēšu darbu, viņa domāja. Varbūt mani pat paaugstinās.

Tagad visa viņas nākotne bija atkarīga no viena vienīga būtiski svarīga pasākuma to Vaijenta aptvēra zibenīgi. Man ir jāatrod Lengdons… kamēr to vēl nav izdarījis Brīders.

Tas nebūs viegli. Brīdera rīcībā bija nebeidzami cilvēku resursi, kā ari milzīgs vismodernāko novērošanas tehnoloģiju klāsts. Vaijenta strādāja viena. Tomēr vienīgi viņai bija zināms tas, ko nezināja ne Brīders, ne Rektors, ne policija.

Es gandrīz droši zinu, kurp Lengdons dosies.

Iedarbinājusi dzinēju, viņa apgrieza savu BM W par simt astoņdesmit grādiem un devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija ieradusies. Ponte aile Grazie, viņa nodomāja. Pateicības tilts. Viņa iztēlojās šo tiltu, kas ved uz ziemeļiem, šis jau nav vienīgais ceļš, pa kuru var iekļūt vecpilsētā.

25. NODAĻA

9

Nevis asaras, Lendons prātoja, bet gan mākslinieka vārds.

-    Vazāri, Sjēna sastomījās, pasperdama lielu soli atpakaļ pa celiņu. Tas pats mākslinieks, kurš savā sienas gleznojumā paslēpa vārdus cerca trova.

Lengdons nespēja apvaldīt smaidu. Vazāri. Vazāri. Šis atklājums ne vien meta gaismas staru uz dīvaino, nepatīkamo stāvokli, kurā viņš bija nokļuvis, bet arī nozīmēja, ka vairs nevajag mocīties vainas apziņā par kādu briesmīgu nodarījumu, kuru viņš varbūt pastrādājis… un kuru tā nožēlojis.

-    Robert, pirms tikāt ievainots, jūs nepārprotami bijāt redzējis šo projicēto Botičelli attēlu un zinājāt, ka tajā atrodas kods ar norādi uz Vazāri sienas gleznojumu. Tieši tāpēc jūs pēc pamošanās nemitīgi atkārtojāt Vazāri vārdu!

Lengdons mēģināja izskaitļot, ko tas viss nozīmē. Džordžo Vazāri sešpadsmitā gadsimta mākslinieks, arhitekts un rakstnieks bija tas cilvēks, kuru Lengdons bieži dēvēja par "pasaules pirmo mākslas vēsturnieku". Lai gan Vazāri bija radījis simtiem gleznu un projektējis dučiem ēku, viņa nezūdošākais mantojums bija radošais izdevums "Slavenāko arhitektu, gleznotāju un tēlnieku dzīves apraksti", itāliešu mākslinieku biogrāfiju krājums, kas līdz pat šai dienai ir mākslas vēstures studentiem nepieciešama lasāmviela.

Vazāri ar saviem vārdiem cerca trova bija atgriezies vairākuma apziņā aptuveni pirms trīsdesmit gadiem, kad augstu uz apjomīgā sienas gleznojuma Vecās pils Piecu simtu zālē tika atklāts viņa "slepenais vēstījums". Sīciņie burti bija redzami uz zaļa kaujas karoga, gandrīz nesaskatāmi kara ainas haosā. Lai gan vēl nebija panākta vienprātība par to, kāpēc Vazāri savā sienas gleznojumā ierakstījis šo neparasto vēstījumu, saskaņā ar galveno teoriju tā bija norāde nākamajām paaudzēm par kādu nozaudētu Leonardo da Vinči fresku, kas paslēpta trīs centimetrus platā spraugā aiz šīs sienas.

Sjēna nervozi meta skatienus augšup caur koku lapotni.

Es vēl aizvien kaut ko nesaprotu. Ja jūs neteicāt "asaras, asaras", tad kāpēc jūs mēģina nogalināt?

Arī Lengdons par to nekādi netika gudrs.

Novērošanas bezpilota ierīces dūkoņa atkal kļuva skaļāka, un Lengdons atskārta, ka pienācis laiks izlemt. Viņš nespēja saprast, kāda varētu būt Vazāri "Kaujas pie Marčāno" iespējamā saistība ar Dantes "Elli" vai pagājušās nakts šāvieniem uz viņu pašu, un tomēr beidzot viņa priekšā bija pavēries reāls ceļš.

Cerca trova.

Meklē un atrodi.

Jau atkal Lengdons ieraudzīja sievieti ar sudrabainajiem matiem, kura pāri upei viņam sauca: Laika vairs nav daudz! Lengdons nojauta ja kāda atbilde vispār pastāv, tad to var atrast Vecajā pilī.

Nu viņam prātā pazibēja kāda sena gudrība, kas nāca no senajiem grieķiem, kuri bez maskas nira Egejas salu koraļļu alās un medīja omārus. Iepeldot tumšā ejā, pienāk kritisks bridis, kad vairs nepietiek elpas, lai veiktu to pašu ceļu atpakaļ. Tad atliek vienīgi peldēt uz priekšu pretī nezināmajam… un lūgties, kaut priekšā būtu izeja.

Lengdons iedomājās, vai tikai viņiem nav pienācis šāds kritisks brīdis.

Viņš nopētīja Boboli dārzu taku labirintu viņiem priekšā. Ja izdotos sasniegt Piti pili un izkļūt no dārziem, viņi varētu nokļūt vecpilsētā, šķērsojot tikai Veco tiltu, visslavenāko gājēju tiltu pasaulē. Tas vienmēr bija ļaužu pilns un varēja kalpot par labu aizsegu. No Vecās pils to šķīra tikai daži kvartāli.

Bezpilota lidaparāts dūca jau tuvāk, un Lengdonu uz mirkli pārņēma neuzveicams nogurums. Atskārsme, ka viņš nav runājis par asarām, radīja viņā divējādas jutas par bēgšanu no policijas.

-    Beigu beigās viņi mani noķers, Sjēna, Lengdons sacīia. Varbūt būtu labāk, ja es vairs nebēgtu.

Sjēna satraukta uzlūkoja viņu.

-     Ikreiz, kad jūs apstājaties, Robert, kāds uz jums sāk šaut! Jums ir jātiek skaidrībā, kur esat iesaistīts. Jums jāaplūko tas Vazāri sienas gleznojums un jācer, ka pēkšņi jūsu atmiņa sāks darboties. Varbūt tas palīdzēs jums saprast, no kurienes uzradies šis projektors un kāpēc jūs to nēsājat līdzi.

Lengdons iztēlojās sievieti ar spurainajiem matiem, kura bija aukstasinīgi nogalinājusi doktoru Markoni… kareivjus, kuri bija uz viņiem šāvuši… Itālijas militāro policiju, kas sapulcējusies pie Romiešu vārtiem… un tagad arī novērošanas bezpilota lidaparātu, kas sekoja viņiem pa Boboli dārziem. Viņš apklusa, berzēdams nogurušās acis, un apsvēra visas iespējas.

-    Robert? Sjēnas balss kļuva skaļāka. Ir vēl kas… kaut kas tāds, ko es agrāk neuzskatīju par svarīgu. Dzirdot nopietnību viņas balsī, Lengdons pacēla galvu, un Sjēna turpināja: Es grasījos jums to pateikt jau dzīvoklī, bet…

-    Par ko ir runa?

Sjēna saknieba lūpas. Izskatījās, ka viņa jūtas neomulīgi.

-     Kad jūs atveda uz slimnīcu, jūs runājāt nesakarīgi un mēģinājāt kaut ko pateikt.

-     Jā, Lengdons piekrita, es murmināju: "Vazāri, Vazāri."

-    Jā, bet pirms tam… iekams mēs sadabūjām diktofonu… Kad jūs atveda, jūs pateicāt vēl kaut ko tādu, ko neesmu aizmirsusi. Jūs to pateicāt tikai vienu reizi, tomēr esmu pilnīgi pārliecināta, ka visu sapratu.

-    Ko es teicu?

Sjēna pameta skatienu augšup uz bezpilota lidaparātu un no jauna pievērsās Lengdonam.

-    Jūs teicāt: "Manās rokās ir atslēga, kas palīdzēs to atrast… ja tas neizdosies, viss aizies bojā." Es nodomāju, ka jūs runājat par priekšmetu jūsu žaketes kabatā, taču nu vairs neesmu tik pārliecināta.

Ja tas neizdosies, viss aizies bojā? Šie vārdi Lengdonam bija kā smags trieciens. Acu priekšā pazibēja rēgainas nāves ainas… Dantes elle, bioloģiski bīstamu materiālu simbols, mēra dziednieks. Un atkal pāri asinssarkanajai upei viņu lūdzoši uzrunāja skaista sieviete ar sudrabainiem matiem. Meklē un atrodi! Laika vairs nav daudz!

Sjēnas balss atrāva viņu tagadnē.

-     Lai uz ko ari šis projektors galu galā norāda… lai ko jūs cenšaties atrast, tas noteikti ir kaut kas ārkārtīgi bīstams. Tas fakts, ka cilvēki mēģina mūs nogalināt… viņas balss viegli aizlūza, un viņai bija vajadzīgs mirklis, lai saņemtos. Padomājiet par to. Viņi gluži vienkārši šāva uz jums gaišā dienas laikā… šāva uz mani, uz nevainīgu aculiecinieci. Nešķiet, ka viņi gribētu ar jums uzsākt sarunas. Pret jums ir vērsusies jūsu valsts valdība… jūs viņiem piezvanījāt, lai lūgtu palīdzību, un viņi pie jums atsūtīja slepkavu.

Lengdons apātiski raudzījās zemē. Tam, vai ASV konsulāts ir atklājis slepkavam viņa atrašanās vietu vai ari pats sūtījis šo slepkavu, nav nekādas nozīmes. Iznākums ir viens un tas pats. Manas i'alsts valdība nav manā pusē.

Ielūkojies Sjēnas brūnajās acīs, Lengdons tur ieraudzīja drosmi. Kur gan esmu viņu iesaistījis?

-     Kaut nu es zinātu, ko mēs meklējam. Tad viss kļūtu skaidrs.

Sjēna pamāja.

-     Lai kas tas arī būtu, es domāju, ka mums tas jāatrod. Tad mums vismaz parādīsies iespēja kaut ko ietekmēt.

Viņas loģiku bija grūti apstrīdēt. Un tomēr kaut kas nedeva Lengdonam mieru. Ja tas neizdosies, viss aizies bojā. No rīta viņš bija cīnījies ar šaušalīgiem bioloģiski bīstamu vielu simboliem, sērgām un Dantes elli. Jāatzīst, ka viņam nebija skaidru pierādījumu tam, ko viņš meklēja, tomēr būtu naivi vismaz nepaturēt prātā iespēju, ka šī situācija ir saistīta ar kādu nāvējošu slimību vai plaša mēroga bioloģisku apdraudējumu. Bet… ja arī tā, tad kāpēc valdībai vajadzētu mēģināt viņu likvidēt?

Vai viņi domā, ka esmu kaut kā iesaistīts iespējamā uzbrukumā?

Pilnīgi bezjēdzīgi. Te notika kaut kas cits.

Lengdons no jauna iedomājās par sievieti ar sudrabainajiem matiem.

-    Ir jau vēl arī tā sieviete no manām vīzijām. Man ir tāda sajūta, ka vajag viņu uzmeklēt.

-   Tad uzticieties savām sajūtām, Sjēna sacīja. Jūsu stāvoklī jūs vislabāk spēj vadīt zemapziņas prāts. Tie ir psiholoģijas pamati, proti, ja intuīcija jūs mudina uzticēties šai sievietei, tad man šķiet, ka jums vajadzētu darīt tieši to, ko viņa jums nemitīgi liek.

-    Meklē un atrodi, abi vienā balsī sacīja.

Lengdons izelpoja, sapratis, ka viņa ceļš ir brīvs.

Man atliek vienīgi peldēt tālāk pa šo tuneli.

Aizvien lielākas apņēmības pārņemts, viņš pagriezās un sāka pētīt apkārtni, pūlēdamies noskaidrot savu atrašanās vietu. Uz kuru pusi jāiet, lai tiktu ārā no dārziem?

Viņi stāvēja zem kokiem plaša, brīva laukuma malā, kurā krustojās vairāki celiņi. Tālāk pa kreisi Lengdons saskatīja ovālu dīķi ar nelielu, citronkokiem un skulptūrām rotātu saliņu. Isolotto, viņš nodomāja, pazinis slaveno Perseja atveidojumu, kurš radīja ilūziju, ka zirgs slejas ārā no ūdens.

-     Piti pils atrodas tajā pusē, Lengdons paziņoja, rādīdams uz austrumiem, prom no Isolotto. Tur stiepās dārza galvenais ceļš Viottolone, kas šķērsoja visu dārza teritoriju virzienā no austrumiem uz rietumiem. Šis celiņš bija tikpat plats kā divjoslu iela, un gar tā malām rindā auga slaidas, četrsimt gadus vecas cipreses.

-     Te nav, kur paslēpties, Sjēna aizrādīja, pētīdama atklāto ceļu un pamādama augšup uz riņķojošo bezpilota lidaparātu.

-    Jums taisnība. Lengdons greizi pasmaidīja. Tieši tāpēc mēs izmantosim eju līdzās ceļam.

Viņš norādīja uz blīvu dzīvžogu līdzās celiņa sākumam. Biezo krūmāju sienā bija izcirpta maza arkveida eja. Aiz tās tālumā paralēli dārzu galvenajam celiņam aizstiepās šaura taka. Tai katrā pusē atradās pa apgrieztu akmeņozolu rindai. Kopš septiņpadsmitā gadsimta šie koki bija rūpīgi veidoti tā, lai tie liektos uz iekšpusi pāri takai, gājējiem virs galvas savijoties ar zariem un veidojot lapotnes pārsegu. Takas nosaukums La Cerchiata burtiskā tulkojumā "apaļā" vai "izliektā" bija cēlies no koku izliekto zaru pārsega, kas līdzinājās mucas stīpām jeb cerchi.

Sjēna piesteidzās pie ieejas, vērīgi ielūkojās ēnainajā ceļā un tūlīt smaidīdama pagriezās pret Lengdonu.

-    Jau labāk.

Lieki netērējot laiku, viņa ieslīdēja ejā un aizsteidzās prom starp kokiem.

Lengdons allaž bija uzskatījis šo aleju par vienu no Florences visrāmākajām vietām. Bet todien, noraugoties, kā Sjēna nozūd apēnotajā ejā, viņš no jauna atcerējās grieķu nirējus, kuri iepeldēja koraļļu tuneļos un lūdzās, kaut sasniegtu kādu izeju.

Arī pats aši noskaitījis īsu lūgšanu, Lengdons aizsteidzās Sjēnai līdzi.

Pusjūdzi viņiem aiz muguras pie Mākslas institūta aģents Brīders platiem soļiem virzījās cauri policistu un studentu burzmai, ar ledaino skatienu liekot pūlim viņa priekšā pašķirties. Viņš devās uz pagaidu vadības posteni, ko viņa novērošanas speciālists bija ierīkojis uz melnā furgona motora pārsega.

-     No bezpilota lidaparāta, speciālists sacīja, pasniegdams Brīderam planšetdatoru, uzņemts pirms dažām minūtēm.

Brīders izpētīja kadrus, pakavēdamies pie divām neskaidrām palielinātām sejām. Tumšmatis un gaišmataina sieviete ar zirgasti abi ierāvušies ēnās un vērīgi raugās uz debesīm caur koku lapotni.

Roberts Lengdons.

Sjēna Bruksa.

Nekādu šaubu.

Brīders pievērsās uz motora pārsega izklātajai Boboli dārzu kartei. Viņi ir izdarījuši aplamu izvēli, viņš nodomāja, pētīdams dārzu plānu. Lai gan dārzi bija plaši un sarežģīti veidoti, izskatījās, ka tos no visām pusēm ieskauj augsti mūn. Brīderam šajā jomā vēl nebija nācies redzēt teritoriju, kas lik ļoti līdzinātos norobežotam mērķim kā Boboli dārzi. Viņi no turienes nemūžam neizklūs.

-     Vietējās varas iestādes patlaban noslēdz visas izejas, .iģents sacīja. Un sāk pārmeklēt dārzus.

-    Ziņojiet man par visiem jaunumiem, Brlders pavēlēja.

Viņš lēni pacēla acis uz furgona biezo polikarbonāta logu, aiz kura varēja redzēt aizmugurē nosēdināto sievieti ar sudrabainajiem matiem.

Saņemtās zāles pavisam noteikti bija viņu apdullinājušas vairāk, nekā Briders bija iztēlojies. Un tomēr pēc sievietes baiļpilnā skatiena varēja manīt, ka viņa joprojām skaidri apzinās visu, kas notiek.

Viņa nešķiet priecīga, Brlders nodomāja. Bet viņai jau arī nevajadzētu tādai būt.

26. NODAĻA

Gaisā divdesmit pēdu augstumā uzšāvās ūdens vītne.

Vērodams, kā tā maigi nolaižas atpakaļ zemē, Lengdons saprata, ka mērķis ir tuvu. Viņi bija sasnieguši La Cerchiata lapainā tuneļa galu un aizskrējuši pāri zāliena klajumam korķa koku audzē. Nu viņu priekšā bija Boboli visslavenākā strūklaka Stoldo Lorenci bronzas Neptūns, kas cieši turēja rokā trijžuburi. Šī ūdens ierīce, ko vietējie necienīgi dēvēja par "Dakšiņas strūklaku", tika uzskatīta par dārzu centrālo vietu.

Apstājusies audzes malā, Sjēna uzmanīgi palūkojās augšup caur kokiem.

-     Lidaparāts vairs nav redzams.

Ari Lengdons to nedzirdēja, taču strūklaka darbojās diezgan skaļi.

-    Tam noteikti vajadzēja uzpildīt degvielu, Sjēna sacīja. Tādas izdevības mums vairs nebūs. Uz kuru pusi?

Lengdons aizvadīja viņu pa kreisi, un abi sāka iet lejup pa stāvu nogāzi.

Kad viņi iznāca no koku biežņas, skatienam parādījās Piti pils.

-    Jauka mājiņa, Sjēna nočukstēja.

-    Tipiska Mediči atturība, viņš ironiski attrauca.

Lai gan viņus no Piti pils vēl aizvien šķīra gandrīz ceturtdaļjūdze, tās akmens fasāde pletās pa labi un pa kreisi, aizņemot gandrīz visu ainavu viņiem priekšā. Izblīdušie rupji tēsta akmens mūri piešķīra ēkai nepiekāpīga valdonīguma noskaņu, ko vēl vairāk izcēla iespaidīgais aizslēģotu logu un arkveida apertūru atkārtojums. Tradicionāli šādas pilis tika t vītas uz dabiska paaugstinājuma, lai ikviens no dārziem būtu spiests raudzīties uz ēku augšup. Toties Piti pils bija izvietota zemā ielejā līdzās Arno upei, un tas nozīmēja, ka cilvēki no Boboli dārziem uz pili raudzījās lejup.

Tas tikai vēl pastiprināja radīto iespaidu. Kāds arhitekts, .iprakstot šo pili, bija sacījis, ka tā izskatās kā pašas dabas būvēta… it kā milzīgo akmeņu lavīna būtu noripojusi lejā pa stāvo, garo nogāzi un tās pakājē izveidojusi izsmalcinātu, barikādei līdzīgu kaudzi. Par spīti tam, ka Piti pils atradās ieplakā, grūti aizstāvamā vietā, tās masīvā mūra struktūra izskatījās tik iespaidīga, ka reiz Napoleons, uzturēdamies llorencē, to bija izmantojis par savu galveno mītni.

Skatieties, Sjēna iesaucās, rādīdama uz tuvākajām pils durvīm. Tie ir labi jaunumi.

Arī Lengdons bija to pamanījis. Šajā neparastajā rītā vispatīkamāk bija redzēt nevis pašu pili, bet gan tūristus, kuri straumēm plūda ārā no ēkas uz zemākajiem dārziem. Pils bija atvērta, un tas nozīmēja, ka Lengdons un Sjēna bez grūtībām var tajā ielavīties un iziet cauri ēkai, lai izkļūtu no dārziem. Lengdons zināja, ka, izejot no pils, labajā pusē viņi ieraudzīs Arno upi, bet aiz tās vecpilsētas torņu smailes.

Lengdons un Sjēna turpināja ceļu, nu jau pusskriešus laizdamies lejā pa stāvo nogāzi un cauri Boboli pakavveida amfiteātrim vietai, kur bija norisinājusies pati pirmā operas izrāde visā vēsturē. Pēc tam viņi pagāja garām Ramzesa II obeliskam un nelaimīgajam "mākslas" darbam, kas bija novietots tā pakājē. Tūrisma ceļvežos tas bija aprakstīts kā "milzīgs akmens toveris no Romas Karakallas pirtīm", taču Lengdons allaž bija saskatījis tikai tā patieso būtību tā bija pasaules lielākā vanna. To patiešām vajadzētu nolikt kaut kur citur.

Beidzot nokļuvuši līdz pilij, viņi sāka soļot rāmāk, neuzkrītoši iejūkot starp dienas pirmajiem tūristiem. Virzīdamies pretēji plūsmai, viņi pa šauru eju nokāpa mazā iekšpagalmā, kur pils apmeklētāji improvizētā kafejnīcā baudīja rīta espreso. Visapkārt valdīja svaigi maltas kafijas smarža, un Lengdonu pēkšņi pārņēma ilgas apsēsties un izbaudīt civilizētas brokastis. Šodien nesanāks, viņš nodomāja. Abi steidzās tālāk uz pils galveno ieeju.

Tuvojoties tai, Lengdons un Sjēna uzdūrās tūristiem, kuri aizvien vairāk aizsprostoja ceļu, šķiet, pulcēdamies uz portika, lai ārā kaut ko novērotu. Lengdons cauri pūlim palūkojās uz to, kas notika pie pils.

Piti galvenā ieeja bija tikpat skarba un neviesmīlīga, kādu viņš to vēl atcerējās. Pagalmā pils priekšā pletās nevis rūpīgi apcirpts mauriņš un parks, bet gan nebeidzams bruģis, kas aizstiepās pāri visai kalna malai un kā milzīga, nobruģēta slēpošanas trase aizplūda līdz pat Gvikardīni ielai.

Kalna pakājē Lengdons beidzot ieraudzīja to, uz ko skatījās pūlis.

Lejā, Piti laukumā, no visām pusēm bija sabraucis pusducis policijas automašīnu. Augšup kalnā devās neliela policistu armija, pa ceļam sagatavojot ieročus un izkārtojoties vēdeklī, lai ielenktu visu pils priekšdaļu.

27. NODAĻA

»

Brīdī, kad policija iegāja Piti pilī, Sjēna un Lengdons jau skrēja prom, izsteidzās cauri iekšpagalmam un garām kafejnīcai, kur bija izcēlies nemiers. Tūristi staipīja kaklus, mēģinādami saskatīt kņadas iemeslu.

Sjēna bija pārsteigta, ka varas iestādēm izdevies viņus tik ātri atrast. Bezpilota lidaparāts noteikti nozuda tāpēc, ka viņi mūs jau bija pamanījuši. Viņa un Lengdons uzmeklēja to pašu šauro eju, pa kuru bija nokāpuši lejā no dārziem, bez liekas vilcināšanās ienira tajā un metās augšā pa kāpnēm, kas nogriezās gar augstu aizsargmūri. Tas kļuva aizvien zemāks, kamēr beidzot tam pāri viņi ieraudzīja Boboli dārzu milzīgo plašumu.

Lengdons nekavējoties satvēra Sjēnu aiz rokas un parāva atpakaļ, paslēpdamies aiz aizsargmūra. Arī Sjēna bija paguvusi visu ieraudzīt. Trīssimt jardus tālāk lejup pa nogāzi virs amfiteātra tuvojās policistu rinda. Viņi pārmeklēja koku audzes, izprašņāja tūristus, sazinājās pa rācijām.

Mēs esam slazdā!

Kad Sjēna pirmo reizi sastapa Robertu Lengdonu, viņai pat prātā nebija ienācis, pie kā tas varētu novest. Kaut ko tādu es nebiju gaidījusi. Kopā ar Lengdonu pametot slimnīcu, Sjēna bija domājusi, ka viņi bēg no bruņotas sievietes ar spurainiem matiem. Nu viņiem pakaļ dzinās vesela kaujinieku komanda un Itālijas varas iestādes. Viņa pamazām sāka aptvert, ka izredzes tikt cauri sveikā līdzinās nullei.

-    Vai šeit ir vēl kāda izeja? Sjēna aizelsusies noprasīja.

-            Nedomāju vis, Lengdons attrauca. Šis dārzs ir mūra ieskauta pilsēta, tāpat kā… Piepeši viņš aprāvās, pagriezās un paskatījās uz austrumiem. Tāpat kā… Vatikāns. Viņa sejā pazibēja savāda cerības dzirksts.

Sjēnai nebija ne jausmas, kāds Vatikānam varētu būt sakars ar viņu pašreizējo nepatīkamo stāvokli, taču Lengdons cieši raudzījās uz austrumu pusi gar pils pagalma daļu un piepeši sāka māt ar galvu.

-     Tas gan ir drosmīgs mēģinājums, viņš izmeta, steigšus vilkdams Sjēnu sev līdzi. Tomēr iespējams, ka no šejienes var izkļūt arī citā veidā.

Pēkšņi viņiem gandrīz uzskrēja virsū divi melnā ģērbušies stāvi, kas bija parādījušies aiz aizsargmūra stūra. Uz vienu biedējošu mirkli Sjēna noturēja tos par daudzdzīvokļu namā sastaptajiem karavīriem. Tomēr, ejot garām, viņa pamanīja, ka tie ir tikai tūristi cik nu varēja spriest pēc modernajiem ādas apģērbiem, droši vien itālieši.

Kaut ko iedomājusies, Sjēna pēkšņi satvēra vienu no viņiem aiz rokas un uzsmaidīja, cik sirsnīgi vien spēdama.

-    Pud dirci dov'e la Gailēna del costume? viņa strauji nobēra itāliski, lūgdama parādīt ceļu uz pils slaveno tērpu galeriju. lo e mio fratello siamo in ritardo per una visita privātā. Mēs ar brāli kavējam privātu apmeklējumu.

-     Certo! Vīrietis uzsmaidīja viņiem abiem, dedzīgi gatavs palīdzēt. Proseguite dritto per il sentiero! Viņš pagriezās un norādīja uz rietumiem gar aizsargmūri, tieši uz pretējo pusi no vietas, uz kuru pirmīt bija skatījies Lengdons.

-    Molte graziel Sjēna nočivināja un vēlreiz pasmaidīja. Abi vīrieši devās prom.

Lengdons atzinīgi pamāja Sjēnai, acīmredzami sapratis, kāpēc viņa tā rīkojusies. Ja policisti sāktu izvaicāt tūristus, tad, iespējams, uzzinātu, ka Lengdons un Sjēna devušies uz tērpu galeriju, kas saskaņā ar viņiem priekšā pie sienas esošo karti atradās pils tālākajā rietumu galā… iespējami tālu no vietas, uz kuru viņi grasījās doties.

-   Mums jānokļūst tur, uz tās takas, Lengdons sacīja, pāri klajumam norādīdams uz gājēju celiņu, kas veda prom no pils lejup pa citu kalnu. Raibo oļu celiņu kalna augšdaļā pasargāja milzīgi dzīvžogi, kas nodrošināja pietiekamu patvērumu no varas iestāžu pārstāvjiem, kuri tobrīd gāja lejā pa kalnu tikai simt jardu attālumā no viņiem.

Sjēna aprēķināja, ka iespēja šķērsot klajumu, lai nokļūtu u/ aizsegtās takas, ir ļoti maza. Tur jau pulcējās tūristi, ziņkāri vērodami policiju. Atkal varēja dzirdēt bezpilota lidaparata vieglo dūkšanu, kas nāca aizvien tuvāk.

-    Tagad vai nekad, Lengdons izmeta, satvēra Sjēnu aiz rokas un aizrāva sev līdzi uz klajumu, kur abi sāka spraukties cauri tūristu pūlim. Sjēna cīnījās ar pēkšņo vēlmi skriet, taču Lengdons viņu cieši turēja un ātri, tomēr mierīgi virzījās cauri drūzmai.

Kad viņi beidzot bija nonākuši līdz celiņa sākumam, Sjēna aši atskatījās pāri plecam, lai pārliecinātos, vai kāds nav viņus pamanījis. Visi redzamie policisti raudzījās uz otru pusi, pacēluši galvas pret debesīm, kur gaidīja parādāmies bezpilota lidaparātu.

Viņa no jauna pagriezās uz priekšu un kopā ar Lengdonu aizsteidzās pa celiņu.

Nu viņiem tieši priekšā, tālumā skaidri saredzami, virs kokiem rēgojās Florences vecpilsētas jumtu apveidi. Viņa ieraudzīja sarkani apjumto Doma kupolu un Džoto zvanu torņa zaļi zili balto smaili. Uz mirkli pazibēja arī Vecās pils izrobotā smaile galamērķis, ko viņiem, šķiet, neizdosies sasniegt. Taču augstie apkārtējie mūri aizsedza skatu un paslēpa bēgļus.

Kad bija sasniegta kalna pakāje, Sjēna, pagalam aizelsusies, sāka prātot, vai Lengdons vispār zina, uz kurieni dodas. Taka veda tieši uz labirinta dārzu, taču Lengdons pārliecināti nogriezās pa kreisi platā, grantētā iekšpagalmā, izvairīdamies to šķērsot un turēdamies aiz dzīvžoga kuplo koku ēnās. Iekšpagalms bija tukšs, tas drīzāk kalpoja par darbinieku autostāvvietu, nevis par tūristiem pieejamu zonu.

-    Uz kurieni mēs ejam?! Sjēna beidzot izdvesa.

-    Gandrīz jau esam klāt.

Kur īsti? Visu iekšpagalmu ieskāva mūris gandrīz triju stāvu augstumā. Vienīgā izeja, ko Sjēna pamanīja, bija automašīnu izbrauktuve kreisajā pusē, taču tā bija slēgta ar milzīgiem kaļamās dzelzs vārtiem, kas izskatījās celti vienlaikus ar sākotnējo pili laupītāju armiju uzbrukumu dienās. Aiz tiem varēja redzēt Piti laukumā sapulcējušos policistus.

Turēdamies gar iekšpagalma malās sastādītajiem kokiem un krūmiem, Lengdons steidzās tieši pie mūra viņiem priekšā. Sjēna ar skatienu meklēja kādu izeju, taču ieraudzīja tikai nišu ar skulptūru, kas noteikti bija visatbaidošākā, kādu viņai jebkad nācies redzēt.

Mīļais Dievs, Mediči varēja iegādāties jebkuru mākslas darbu visā pasaulē, un viņi ir izraudzījušies šo?

Skulptūrā bija atainots pārmērīgi tukls, kails punduris, jāteniski uzsēdies virsū milzīgam bruņrupucim. Pundura sēklinieki bija saspiesti pret bruņurupuča čaulu, un no bruņrupuča mutes pilēja ūdens, it kā tas būtu slims.

Zinu, Lengdons neapstājies izmeta. Tas ir Bračio di Bartolo, slavens galma punduris. Ja gribat zināt manas domas, to vajadzētu ielikt milzigajā vannā, ko pirmīt redzējām.

Lengdons strauji nogriezās pa labi un devās lejā pa kāpnēm, ko Sjēna līdz šim pat nebija pamanījusi.

Izeja?!

Vārgajai cerībai nebija lemts ilgs mūžs.

Nogriezušies ap stūri un aizsteigusies lejup pa kāpnēm līdzi Lengdonam, Sjēna atskārta, ka viņi brāžas strupceļā, kura sienas ir divtik augstākas par citām.

Tas vēl nebija viss. Nu Sjēna noprata, ka viņu ilgais ceļš tūlīt beigsies pie platas ieejas kādā alā… dziļā grotā, kas izveidota tālākajā sienā. Nevar būt, ka viņš ved turp!

Virs alas vaļējās ieejas draudīgi slējās dunčiem līdzīgi stalaktīti. Aiz tiem lejup gar alas sienām bija noslīdējuši mitri, piloši ģeoloģiski veidojumi, radot iespaidu, ka akmens pamazām kūst… pārtopot apveidos, starp kuriem, Sjēnai par izbīli, bija pa pusei apraktas cilvēciskas būtnes, izspiedušās no sienām, it kā akmens tās būtu aprijis. Šī aina Sjēnai atgādināja kaut ko līdzīgu Botičelli "Elles kartei".

Lengdons nez kāpēc palika mierīgs un skrēja tieši uz ieeju alā. Pirmīt viņš kaut ko sacīja par Vatikāna pilsētu, taču Sjēna bija pilnīgi pārliecināta, ka Svētā Krēsla sienās nav nevienas neparastas alas.

Nokļuvusi tuvāk, Sjēna pievērsās platajam antablementam virs ieejas. Tas bija rēgains stalaktītu un izplūdušu akmens veidojumu apkopojums, kas šķietami aprija divas atlaidušās sievietes, kurām līdzās atradās Mediči slavenais vapenis vairogs ar sešām lodēm jeb palle.

Pēkšņi Lengdons strauji nogriezās pa kreisi, prom no ieejas, un devās pie kādas vietas, ko Sjēna pirmīt bija palaidusi garām, tās bija mazas, apbružātas pelēkas koka durvis. Tik nenozīmīgas, it kā aiz tām atrastos kaut kas līdzīgs glabātavai vai dārzkopības inventāra šķūnītim.

Lengdons piesteidzās pie durvīm, nepārprotami cerēdams, ka varēs tās atvērt, taču durvīm nebija roktura tikai misiņa atslēgas caurums un tās acīmredzot varēja atvērt tikai no iekšpuses.

Nolādēts! Nu Lengdona acīs iemirdzējās raizes, pirmītējais optimisms bija gandrīz pagaisis. Biju cerējis…

Negaidot augstajos mūros ap viņiem skaļi atbalsojās bezpilota lidaparāta griezīgā smilkstēšana. Sjēna pagriezās un ieraudzīja, kā tas paceļas virs pils un slīd uz viņu pusi.

Arī Lengdons bija to pamanījis, jo strauji satvēra Sjēnu aiz rokas un aizskrēja uz alas pusi. Pašā pēdējā mirklī viņi vēl paguva paslēpties zem grotas stalaktītu pārkares.

Cik piemērotas beigas, viņa nodomāja. Mešanās iekšā pa elles vārtiem.

28. NODAĻA

»

Tobrīd ceturtdaļjūdzi tālāk uz austrumiem Vaijenta novietoja savu motociklu. Viņa bija iekļuvusi vecpilsētā, šķērsojot Pateicības tiltu, un tad apmetuši loku līdz Vecajam tiltam slavenajam gājēju tiltam, kas savieno Piti pili ar vecpilsētu. Pieslēgusi ķiveri pie motocikla, viņa platiem soļiem izgāja uz tilta un iejuka starp agrā rīta tūristiem.

No upes vienmērīgi pūta vēss marta vējš, bužinot Vaijentas īsos, spurainos matus, un viņa atcerējās, ka Lengdons zina, kā viņa izskatās. Apstājusies uz tilta pie viena no daudzo tirgotāju stendiem, viņa nopirka beisbola cepurīti ar uzrakstu Amo Firenze un novilka to zemu pāri pierei. Tad viņa nogludināja ādas kostīmu vietā, kur to bija izspīlējis ierocis, ieņēma pozīciju netālu no tilta vidus un pagriezās ar seju pret Piti pili, nevērīgi atspiezdamās pret kādu balstu. No šīs vietas viņa varēja novērot visus gājējus, kuri pāri Arno upei devās uz pašu Florences sirdi.

Lengdons pārvietojas ar kājām, viņa sev sacīja. Ja viņš tiks garām Romiešu vārtiem, tad šis ceļš būs viņa visloģiskākā izvēle iekļūšanai vecpilsētā.

Rietumos, Piti pils pusē, varēja dzirdēt sirēnas. Vai tā bija laba vai slikta zīme? Vai viņš joprojām tiek meklēts? Vai arī ir jau notverts? Vaijenta ausījās, pūlēdamās saklausīt kādu mājienu par notiekošo, un piepeši izdzirdēja spalgu dīkšanu kaut kur virs galvas. Instinktīvi paskatījusies augšup, viņa uzreiz pamanīja mazu, ar tālvadības pulti kontrolējamu helikopteru, kas strauji pacēlās virs pils un pēkšņi nolaidās lej.i pār koku galotnēm Boboli dārzu ziemeļaustrumu stūra virzienā.

Novērošanas bezpilota lidaparāts, Vaijenta nodomāja pēkšņā cerību uzplūdā. Ja tas atrodas gaisā, Brīders Lengdonu vēl nav atradis.

Lidaparāts ātri tuvojās. Tas acīmredzami novēroja dārzu ziemeļaustrumu stūri, vietu, kas atradās vistuvāk Vecajam tiltam un Vaijentas atrašanās vietai, un tas viņai bija papildu uzmundrinājums.

Ja Lengdons būtu izvairījies no Brīdera, tad pavisam noteikti dotos šajā virzienā.

Tomēr lidaparāts Vaijentas acu priekšā pēkšņi strauji nozuda aiz augstās mūra sienas. Varēja dzirdēt, kā tas uz vietas lidinās gaisā kaut kur aiz kokiem… acīmredzami atradis kaut ko interesantu.

29. NODAĻA

j

Meklē, un tu atradīsi, Lengdons nodomaja, kopa ar Sjenu ierāvies krēslainajā grotā. Mēs meklējām izeju… un atradām strupceļu.

Bezveidīgā strūklaka alas vidū bija labs patvērums, un tomēr, paslēpies aiz tās un pabāzis ārā galvu, Lengdons nojauta, ka ir jau par vēlu.

Lidaparāts nupat bija strauji nolaidies ar mūra sienām ierobežotajā strupceļā, pēkšņi apstājies ārā pie alas un nu karājās gaisā tikai desmit pēdu augstumā virs zemes, pavērsies pret grotu, un sparīgi dūca kā aizkaitināts kukainis… kurš gaida savu laupījumu.

Lengdons parāvās atpakaļ un čukstus pavēstīja Sjēnai drūmos jaunumus.

Manuprāt, tas zina, ka mēs atrodamies šeit.

Spalgā dīkšana alā likās apdullinoša, un troksnis asi atbalsojās akmens sienās. Lengdonam bija ļoti grūti noticēt, ka viņus tur gūstā miniatūrs mehānisms, un tomēr bija skaidrs, ka mēģināt no tā aizbēgt ir veltīgi. Ko mums tagad vajadzētu darīt? Vienkārši nogaidīt? Sākotnējā iecere piekļūt tam, kas atradās aiz mazajām, pelēkajām durvīm, bija saprātīga, bet viņš nebija iedomājies, ka šīs durvis varēs atvērt tikai no iekšpuses.

Kad acis bija pielāgojušās alā valdošajai tumsai, Lengdons nopētīja neparasto apkārtni, lauzīdams galvu par vēl kādu izeju. Nekā daudzsološa tur nebija. Alas iekšpusi greznoja dzīvnieku un cilvēku skulptūras, ko atšķirīgās pakāpēs bija aprijušas dīvainās, pilošās sienas. Lengdons nomākts paskalijās griestos uz stalaktitiem, kas draudīgi karājās virs galvas.

Nāvei piemērota vieta.

Buontalenti grota nosaukta par godu tās radītājam Bernardo Buontalenti dažs labs to dēvēja par visneparastāko vietu visā Florencē. Telpa no trim alām bija iecerēta kā izklaides vieta Piti pils jaunajiem viesiem un ierīkota, sapludinot naturālistiskas fantāzijas un gotiskas pārmērības. Ka varēja noprast, tā bija veidota no pilošiem akmeņiem un plūstoša pumeka, kas šķietami vai nu aprija, vai izstūma uz aru lielu daudzumu izgrebtu figūru. Mediči laikos šī grota tika īpaši izcelta, tecinot pāri tās iekšējām sienām ūdeni, kas gan palīdzēja atvēsināt telpu karstajās Toskānas vasarās, gan radīt īstas alas iespaidu.

Viņi bija paslēpušies pirmajā, lielākajā alā aiz galvenās strūklakas. Viņus ielenca kolorītas aitu ganu, zemnieku, muzikantu un dzīvnieku figūras un pat četru Mikelandželo vergu skulptūru kopijas, un tie it kā pūlējās izlauzties ārā no akmens. Augstu virs galvas rīta gaisma ieplūda pa griestos redzamu atveri, kur savulaik bija ievietota milzīga, ar ūdeni piepildīta stikla bumba, kurā, saules gaismas apspīdēta, peldēja koši sarkana karpa.

Lengdons iedomājās, kā gan būtu reaģējuši īstie renesanses laiku apmeklētāji, ieraugot ārā pie grotas lidināmies īstu helikopteru itālieša Leonardo da Vinči fantastisko sapni.

Šajā mirklī lidaparāta spalgā dīkšana aprāvās. Tā nebija attālinājusies; drīzāk gan gluži vienkārši… pēkšņi aprāvusies.

Neizpratnes pārņemts, Lengdons uzmanīgi palūkojās gar strūklaku un ieraudzīja, ka lidaparāts ir nolaidies. Tagad tas nekustīgi stāvēja grantētajā iekšpagalmā un vairs nešķita tik draudīgs, it īpaši tāpēc, ka dzelonim līdzīgais video objektīvs bija pavērsts iesāņus, prom no viņiem, pelēko durvju virzienā.

Atvieglojums izrādījās īslaicīgs. Simt jardu attālumā aiz lidaparāta, līdzās pundura un bruņrupuča skulptūrai, lejā pa kāpnēm un tieši uz grotas pusi apņēmīgi soļoja trīs pamatīgi bruņoti kareivji.

Tie bija ģērbušies jau pazīstamajās melnajās uniformās ar zaļiem žetoniem uz pleca. Viņu spēcīgā vadoņa tukšais skatiens Lengdonam atgādināja vīzijās redzēto mēra masku.

Es esmu nāve.

Nekur nebija redzams ne viņu furgons, ne noslēpumainā sieviete ar sudrabainajiem matiem.

Es esmu dzīvība.

Kareivji tuvojās. Viens no viņiem kāpņu pakājē apstājās un pagriezās ar muguru pret pārējiem, acīmredzams, tāpēc, lai neļautu šajā vietā nokāpt nevienam citam. Abi pārējie turpināja ceļu uz grotas pusi.

Lengdons un Sjēna atkal strauji sarosījās lai gan tādējādi droši vien tikai attālinot neizbēgamo un četrrāpus atmuguriski ielīda otrajā alā, kura bija mazāka, dziļāka un tumšāka. Arī tās vidū atradās kāds mākslas darbs skulptūra, kas ataino divus savijušos mīlētājus. Lengdons un Sjena paslēpās aiz tās.

Ēnas ieskauts, Lengdons piesardzīgi gar skulptūras postamentu sāka vērot uzbrucējus. Kad abi kareivji bija nonākuši pie grotas, viens no viņiem apstājās, pacēla lidaparātu un sāka pētīt kameru.

Vai šī ierīce mūs pamanīja? Lengdons lauzīja galvu, baiļodamies, ka atbilde jau ir zināma. Trešais kareivis, spēcīgais vīrs ar salto skatienu, vēl aizvien skarbā apņēmībā nāca uz Lengdona pusi un drīz jau atradās pie pašas alas ieejas. Viņš tūlīt spers soli iekšā. Lengdons jau sagatavojās parauties aiz skulptūras un pateikt Sjēnai, ka viss ir galā, taču tajā mirkli viņš kļuva par liecinieku kaut kam negaidītam.

Kareivis nevis devās iekšā grotā, bet piepeši strauji nogriezās pa kreisi un nozuda.

Uz kurieni viņš iet?! Vai tad viņš nezina, ka mēs atrodamies šeit?

Pēc dažiem mirkļiem Lengdons izdzirdēja būkšķus kāds ar dūri sita pa koka virsmu.

Pelēkās durvis, Lengdons nodomāja. Viņš noteikti zina, kurp tās ved.

Piti pils apsargs Ernesto Ruso vienmēr bija gribējis spēlēt eiropiešu futbolu, taču divdesmit deviņu gadu vecumā iedzīvojās liekajā svarā un beidzot sāka samierināties ar to, ka viņa bērnības sapni tā ari neizdosies īstenot. Jau trīs gadus Ernesto strādāja par apsargu Piti pili, visu laiku atrazdamies vienā un tai pašā skapja lieluma kabinetā un visu laiku veikdams vienu un to pašu garlaicīgo darbu.

Ernests jau bija pieradis pie ziņkārīgiem tūristiem, kuri klauvēja pie viņa kabineta mazajām, pelēkajām durvīm, un parasti viņš par tiem nelikās ne zinis, kamēr nelūgtie viesi norima. Bet todien dauzīšanās bija uzstājīga un ilgstoša.

Aizkaitināts viņš no jauna pievērsās televizoram, kas skaļi atskaņoja futbola spēles atkārtojumu Fiorentina pret Juventus. Klauvēšana kļuva aizvien skaļāka. Beidzot, nolamājis tūristus, viņš nikni izgāja no sava kabineta un aizsoļoja pa šauro gaiteni skaņas virzienā. Pusceļā viņš apstājās pie milzīgajām tērauda restēm, kas noslēdza gaiteni un tika atvērtas tikai dažās noteiktās stundās.

Nospiedis uz tastatūras vajadzīgo kombināciju, viņš pavilka restes uz vienu pusi, nostājās otrā pusē un saskaņā ar protokolu no jauna aizslēdza restes aiz sevis. Tad viņš piegāja pie pelēkajām koka durvīm.

-    Ј chiuso! viņš uzsauca caur tām un cerēja, ka aiz durvīm stāvošais cilvēks to sadzirdēs. Non si pud entrare!

Troksnis nemitējās.

Ernesto sakoda zobus. Ņujorkieši, viņš nosprieda. Ko viņi grib, to arī dabu. Viņu Red Bulls futbola komandai pasaules mērogā bija izdevies gūt kaut nelielus panākumus tikai tāpēc, ka viņi nočiepuši vienu no Eiropas labākajiem treneriem. Ernesto negribīgi atslēdza durvis un pavēra tās par dažiem sprīžiem.

-    Ē chiuso!

Beidzot iestājās klusums. Uz sliekšņa stāvēja kareivis, kura skatiens bija tik salts, ka Ernesto bija burtiski spiests pakāpties atpakaļ. Vīrietis parādīja kādu oficiālu apliecību ar akronīmu, ko Ernesto nekad nebija redzējis.

-     Cosa succede?! Ernesto satraukts noprasīja. Kas notiek?!

Kareivim aiz muguras zemē bija notupies vēl viens, kurš nemākulīgi noņēmās ar kaut ko līdzīgu rotaļu helikopteram.

Vēl gabaliņu tālāk uz kāpnēm sardzē stāvēja trešais kareivis. Kaut kur netālu kauca policijas sirēnas.

-    Vai jūs protat runāt angliski? Kareivja akcents pavisam noteikti neizklausījās pēc Ņujorkas. Tātad eiropietis?

-    Nedaudz, jā. Ernesto pamāja.

-    Vai šorīt kāds ir ienācis pa šīm durvīm?

-    No, signore. Nessuno.

-     Lieliski. Turiet tās aizslēgtas. Neviens nedrīkst ne ienākt, ne iziet. Skaidrs?

-     Si, es saprotu. Ernesto paraustīja plecus. Tāds jau arī bija viņa darbs. Nort deve entrare, ne uscire nessuno.

-    Sakiet, lūdzu, vai šīs durvis ir vienīgā ieeja?

Ernesto apdomājās. Faktiski mūsdienās šīs durvis tika uzskatītas par izeju, un tieši tāpēc tām ārpusē nebija roktura, taču viņš saprata, ko šis cilvēks grib zināt.

-    Jā, l'accesso ir tikai pa šīm durvīm. Cita ceļa nav. Kādreizējā ieeja pilī jau daudzus gadus bija noslēgta.

-     Vai pastāv vēl kāda slepena izeja no Boboli dārziem? Izņemot tradicionālos vārtus?

-    No, signore. Visur lielas sienas. Šī vienīgā slepenā izeja.

Kareivis pamāja.

-   Paldies par palīdzību. Viņš ar mājienu lika Ernesto aizvērt un aizslēgt durvis.

Neizpratnes pārņemtais Ernesto paklausīja. Tad viņš aizsoļoja atpakaļ pa gaiteni, atslēdza metāla restes, spēra soli, no jauna aizslēdza restes aiz sevis un atsāka skatīties futbola sacīkstes.

30. NODAĻA

Lengdons un Sjēna steidzās izmantot izdevību.

Kamēr muskuļotais kareivis klauvēja pie durvīm, viņi bija ierāpušies dziļāk grotā un iespiedušies pēdējā alā. Mazītiņo telpu rotāja rupji kaltas mozaīkas un satīri. Pašā vidū bija novietota "Veneras peldes" skulptūra, kura šķita nervozi atskatāmies pāri plecam.

Viņi bija noslēpušies aiz skulptūras šaurā postamenta tālākā gala un nu gaidīja, cieši raudzīdamies uz atsevišķo sfērisko stalagmītu, kas stiepās gar grotas sienu pašā tās dziļumā.

-    Apstiprinu, ka visas izejas ir noslēgtas! kaut kur ārā uzsauca kareivis. Viņš runāja angliski ar vieglu akcentu, kura izcelsmi Lengdons īsti nespēja noteikt.

-    Paceliet lidaparātu atpakaļ gaisā. Es pārbaudīšu alu.

Lengdons juta, ka Sjēna viņam blakus saspringst.

Pēc dažām sekundēm grotā nodunēja smagi soļi. Karavīrs aši izgāja cauri pirmajai alai, tad iegāja otrajā un nāca tieši uz viņu pusi.

Bēgļi saspiedās ciešāk kopā.

-    Ei! tālumā uzsauca kāds cits. Mēs viņus atradām!

Soļi pēkšņi aprāvās.

Nu varēja dzirdēt, kā cilvēks skaļi skrien pa grantēto celiņu uz grotas pusi.

-      Identifikācija apstiprināta! viņš aizelsies paziņoja. Mēs nupat runājām ar diviem tūristiem. Pirms dažām minūtēm vīrietis un sieviete viņiem vaicāja, kā nokļūt uz tērpu galeriju… kas atrodas pils tālākajā rietumu galā.

Lengdons aši uzmeta skatienu Sjēnai, kuras sejā pavīdēja gandrīz nemanāms smaids.

Atguvis elpu, kareivis turpināja:

-    Mēs tūlīt slēdzām rietumu izejas… un gandrīz droši var teikt, ka viņi ir iesprostoti dārzos.

-     Izpildiet savu uzdevumu, tuvākais kareivis atbildēja. Un nekavējoties sazinieties ar mani, kad tas būs izdarīts.

Varēja dzirdēt, kā pa granti aizsteidzas soļi, gaisā atkal paceļas lidaparāts, un tad, par laimi… iestājās pilnīgs klusums.

Lengdons jau grasījās paliekties uz sāniem, lai uzmanīgi palūkotos gar postamentu, kad Sjēna sagrāba viņu aiz rokas un apturēja. Pielikusi pirkstu pie lūpām, viņa pamāja uz neskaidru cilvēka ēnu uz tālākās sienas. Galvenais kareivis vēl aizvien klusēdams stāvēja pie ieejas grotā.

Ko viņš vēl gaida?!

-    Te Brīders, viņš pēkšņi ierunājās. Viņi ir iedzīti stūrī. Pavisam drīz vajadzētu saņemt apstiprinājumu.

Vīrietis bija kādam piezvanījis, un viņa balss skanēja biedējoši tuvu, it kā viņš stāvētu tepat līdzās. Ala darbojās kā parabolisks mikrofons, uztvēra visas skaņas un koncentrēja tās uz dziļāko daļu.

-     Tas vēl nav viss, Brīders turpināja. Es nupat saņēmu jaunākās ziņas no izmeklētāja. Izskatās, ka sievietes dzīvoklis ir izīrēts vēl kādam. Tajā nav gandrīz nekādu mēbeļu. Nepārprotami izīrēts uz īsu laiku. Mēs atradām biotermosu, taču projektora tur nebija. Es atkārtoju, ka projektora tur nebija. Mēs uzskatām, ka tas vēl aizvien atrodas pie Lengdona.

Dzirdot, kā kareivis izrunā viņa vārdu, Lengdons sajuta saltas trīsas pārskrienam pār augumu.

Soļi kļuva skaļāki, un Lengdons saprata, ka vīrietis dodas dziļāk grotā. Viņš vairs nepārvietojās tik sparīgi kā pirmīt, un izklausījās, ka viņš, runājot pa telefonu, tikai ziņkāri pēta grotu.

-    Tieši tā, Brīders sacīja. Izmeklēšanā ir apstiprināts, ka īsi pirms mūsu iebrukuma dzīvokli ir veikts viens izejošs zvans.

Uz ASV konsulātu, Lengdons nodomāja, atcerējies savu telefona sarunu un to, cik pēkšņi bija uzradusies slepkava ar spurainajiem matiem. Šī sieviete bija nozudusi, un viņas vietā parādījās vesela apmācītu kareivju komanda.

Mēs nevarēsim no viņiem bēguļot mūžīgi.

Karavīra zābaku soji uz akmens grīdas jau dimdēja tikai aptuveni divdesmit pēdu attālumā un aizvien tuvojās. Vīrietis bija ienācis otrajā alā. Turpinot ceļu līdz pašam galam, viņš noteikti pamanītu bēgļus, kas notupušies aiz skulptūras šaurā postamenta.

-   Sjēna Bruksa, vīrietis pēkšņi paziņoja, izrunādams šos vārdus kristālskaidri.

To dzirdot, Sjēna līdzās Lengdonam satrūkās, viņas skatiens pašāvās augšup, nepārprotami cerot ieraudzīt kareivi cieši blakus. Taču tur neviena nebija.

-     Šobrīd tiek pārbaudīts viņas portatīvais dators, kareivis turpināja aptuveni desmit pēdu attālumā no viņiem. Vēl neesmu saņēmis nevienu ziņojumu, tomēr tas pavisam noteikti ir tas pats dators, kuru mēs izsekojām, kad Lengdons piekļuva savam Hārvarda universitātes elektroniskajam pastam.

Sjēna neticīgi pagriezās pret Lengdonu un uzlūkoja viņu ar plati ieplestām acīm. Seja liecināja, ka viņa jūtas satriekta… un arī nodota.

Lengdons bija tikpat apstulbis. Tad tā viņi mums sadzina pēdas?! Tobrīd viņam tas pat nebija ienācis prātā. Man tikai vajadzēja tikt pie informācijas! Iekams Lengdons paguva izteikt atvainošanos, Sjēna novērsās, un viņas seja kļuva neizteiksmīga.

-    Tieši tā, kareivis apstiprināja, apstājies pie ieejas trešajā alā, tikai sešu pēdu attālumā no Lengdona un Sjēnas. Vēl divi soļi, un viņi nešaubīgi tiktu ieraudzīti. Tieši tā, viņš atkārtoja, panākdamies vēl par soli tuvāk. Piepeši karavīrs apklusa. Pagaidiet. Lengdons sastinga, bet kareivis par dažiem soļiem atkāpās uz otro alu un sacīja: Pagaidiet, es jūs vairs nedzirdu, signāls ir traucēts. Turpiniet… Mirkli klausījies, viņš atbildēja: Jā, es piekrītu, taču tagad vismaz ir zināms, ar ko mums ir darīšana.

Tad viņš pamazām attālinājās no alas un aizgāja pa grantēto celiņu.

Lengdona saspringtie pleci atslāba, un viņš pagriezās pret Sjēnu, kuras acis dega bailes un dusmas.

-    Jūs izmantojāt manu portatīvo datoru? viņa noprasīja. Lai pārbaudītu savu elektronisko pastu?

-     Piedodiet… Man likās, ka jūs sapratīsiet. Man vajadzēja noskaidrot…

-     Tad tā viņi mūs atrada! Un tagad viņi zina, kā mani sauc!

-     Lūdzu, piedodiet, Sjēna. Man pat prātā neienāca… Lengdons mocījās sirdsapziņas pārmetumos.

Sjēna aizgriezās un tukši vērās uz izspiedušos stalagmītu pie tālākās sienas. Gandrīz minūti abi klusēja. Lengdons ieprātojās, vai tikai Sjēna nav atcerējusies savas privātās mantas, kas bija saliktas uz viņas rakstāmgalda, teātra programmiņu no izrādes "Sapnis vasaras nakti" un laikrakstu izgriezumus par jaunā brīnumbērna dzīvi. Vai viņai ir aizdomas, ka esmu tās redzējis? Ja tā arī bija, tad viņa tomēr neko nevaicāja, un Lengdons jau tāpat bija sagādājis viņai pietiekami daudz nepatikšanu, lai vēl par to ieminētos.

-     Viņi zina, kas es esmu, Sjēna atkārtoja tik klusi, ka Lengdons tikai ar pūlēm viņu sadzirdēja. Turpmāko desmit sekunžu laikā Sjēna vairākas reizes lēni ieelpoja, kā pūlēdamās aptvert šo jauno realitāti. Lengdons tikmēr nojauta, ka viņas apņēmība pamazām kļūst aizvien stingrāka. Negaidot Sjēna pielēca kājās. Mums jādodas tālāk, viņa paziņoja. Drīz vien viņi sapratīs, ka neatrodamies tērpu galerijā.

Arī Lengdons piecēlās.

-    Jā, bet… uz kurieni?

-    Uz Vatikānu?

-    Kā, lūdzu?

-    Es beidzot sapratu, ko jūs pirmīt gribējāt teikt… par to, kas Vatikānam ir kopīgs ar Boboli dārziem. Viņa pamāja uz pelēko durvju pusi. Tā taču ir ieeja, vai ne?

Lengdons ar pūlēm pamāja.

-    Patiesībā tā ir izeja, taču es nodomāju, ka būtu vērts pamēģināt. Diemžēl mēs nevaram tur iekļūt. Lengdons bija pietiekami ilgi klausījies apsarga sarunu ar kareivi, lai saprastu, ka par šo ceļu nevar būt ne runas.

-     Bet… ja mēs varētu tikt iekšā, Sjēna nerimās. Viņas balsī atkal ieskanējās draiskulība. Vai saprotat, ko tas nozīmētu? Viņas lūpās pazibēja viegls smaids. Tas nozīmētu, ka mums abiem šodien jau otro reizi būtu palīdzējis viens un tas pats renesanses mākslinieks.

Lengdons bija spiests iesmieties, jo pirms pāris minūtēm bija iedomājies par to pašu.

-    Vazāri. Vazāri.

Nu jau Sjēnas smaids bija kļuvis platāks, un Lengdons sajuta, ka viņam ir piedots, vismaz pagaidām.

-    Manuprāt, tā ir zīme no debesīm, viņa paziņoja, runādama pa pusei nopietni. Mums vajadzētu doties iekšā pa tām durvīm.

-    Labi… un mēs gluži vienkārši pasoļosim garām sargam?

Sjēna noknikšķināja pirkstu kauliņus un devās ārā no gro-

tas.

-    Nē, es ar viņu pārmīšu dažus vārdus. Viņa atskatījās uz Lengdonu, un viņas acīs atkal bija atgriezusies kvēle. Ticiet man, profesor, vajadzības gadījumā es spēju būt ļoti pārliecinoša.

Pie pelēkajām durvīm kāds atkal klauvēja.

Stingri un nerimtīgi.

Apsargs Ernesto Ruso kaut ko neapmierināti norūca. Dīvainais kareivis ar saltajām acīm acīmredzot atkal bija atgriezies, tomēr šis nemaz nebija piemērots brīdis. Futbola mača televīzijas pārraidē tika rādīts papildlaiks, Fiorentiiia komanda spēlēja nepilnā sastāvā, un rezultāts karājās mata galā.

Klauvēšana turpinājās.

Ernesto nebija nekāds muļķis. Viņš zināja, ka no rīta atgadījušās kaut kādas nepatikšanas par to liecināja visas tās sirēnas un kareivji -, tomēr viņš allaž bija centies izvairīties no iesaistīšanās visā, kas neattiecās tieši uz viņu pašu.

Pazzo e colui che bada ai fatti altrui.

Tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka šis kareivis ir ietekmīgs cilvēks, un nelikties par viņu ne zinis droši vien nedrīkstētu.

Pēdējā laikā atrast darbu Itālijā nebija viegli pat tad, ja tas šķita garlaicīgs. Vēl reizi uzmetis skatienu spēlei, Ernesto devās pie durvīm.

Viņam vēl aizvien bija grūti noticēt, ka viņam kāds maksā algu par to, lai viņš visu dienu sēž savā mazītiņajā kabinetā un skatās televīziju. Ne vairāk kā paris reizes dienā uzradās kāda īpašo ekskursantu grupa, kas ar kājām bija veikusi visu tālo ceļu no Ufici galerijas. Ernesto viņus sagaidīja, atslēdza metāla restes un ļāva grupai iziet pa mazajām pelēkajām durvīm, lai viņu ekskursija varētu noslēgties Boboli dārzos.

Tagad, kad klauvēšana kļuva arvien uzstājīgāka, Ernesto atvēra tērauda restes, nostājās otrā pusē, aizvēra restes un no jauna aizslēdza tās aiz sevis.

-     Si? viņš uzsauca, steigdamies pie pelēkajām durvīm un pārkliegdams klauvēšanas troksni.

Nekādas atbildes. Klauvētājs nerimās.

Insomma! Beidzot viņš atslēdza durvis un atvēra tās, cerēdams ieraudzīt to pašu pirms brīža sastapto cilvēku ar nedzīvo skatienu.

Taču šī seja likās daudzkārt pievilcīgāka.

-    Ciao, sacīja skaista, gaišmataina sieviete, jauki uzsmaidīdama viņam. Sievietei rokā bija salocīta papīra lapa, un viņš instinktīvi pasniedzās, lai to paņemtu. Tai pašā mirklī, kad viņš bija satvēris papīru un sapratis, ka tā ir tikai no zemes pacelta draza, sieviete ar abām slaidajām rokām satvēra viņu aiz plaukstas locītavas un iespieda īkšķi kaulainajā karpālajā zonā tieši zem plaukstas pamatnes.

Ernesto šķita, ka viņa plaukstas locītavā nupat iecirties naža asmens. Griezīgajām sāpēm sekoja tirpoņa un nejūtīgu ms. Sieviete paspēra soli viņam tuvāk un uzspieda vēl spēcīgāk, no jauna iedarbinot visu sāpju loku. Viņš tenteriski spēra soli atpakaļ, pūlēdamies atbrīvot roku, taču viņa kājas kļuva nejūtīgas, tad saļodzījās, un viņš saļima uz ceļiem.

Turpmākais norisinājās zibenīgi.

Atvērtajās durvīs parādījās gara auguma vīrs tumšā uzvalkā. Ieslīdējis iekšā, viņš aši aizvēra pelēkās durvis aiz sevis. Ernesto mēģināja tvert pēc rācijas, taču maiga roka no aizmugures saspieda viņa kaklu, muskuļi sarāvās krampjos, un viņš sāka tvert pēc elpas. Rāciju paķēra sieviete, bet garais virs panācās tuvāk, izskatīdamies tikpat iztrūcināts par šādu viņas rīcību kā Ernesto.

Dim mak, gaišmate nevērīgi paskaidroja garajam vīrietim. Ķīniešu aktīvie punkti. Ne velti tie nav aizmirsti jau trīs gadu tūkstošus. Non vogliamo farti del male, sieviete pačukstēja Ernesto, un spiediens uz viņa kakla kļuva vaļīgāks. Mēs negribam nodarīt jums pāri.

Tiklīdz spiediens bija atslābis, Ernesto mēģināja izrauties, taču sieviete tūlīt atkal saspieda viņa kaklu, un viņa muskuļi no jauna savilkās krampjos. Ernesto sāpēs noelsās, gandrīz nespēdams paelpot.

-     Dobbiamo passare, viņa paziņoja. Mums jāiet. Viņa pamāja uz tērauda restēm, ko Ernesto bija aizslēdzis aiz sevis. Dov'e la chiave?

-    Non ce l'ho, viņš izmocīja. Man nav atslēgas.

Garais vīrietis viņiem garām pagājās līdz restēm un uzmanīgi apskatīja slēdzenes mehānismu.

-    Tā ir kombinācijas atslēga, viņš uzsauca sievietei, runādams ar amerikāņu akcentu.

Sieviete notupās līdzās Ernesto. Viņas brūnās acis bija saltas kā ledus.

-    Qual e la combinazione? viņa noprasīja.

-    Non posso! viņš izgrūda. Es nedrīkstu…

Viņa mugurkaula augšējā daļā kaut kas notika, un Ernesto sajuta, ka viss viņa ķermenis kļūst ļengans. Nākamajā mirklī viņš zaudēja samaņu.

Atjēdzies Ernesto apjauta, ka vairākas minūtes ir te atguvies, te atkal ieslīdzis bezapziņā. Viņš atcerējās kaut kādas sarunas… atkārtotus sāpju dūrienus… iespējams, viņš kaut kur vilkts… Viss bija izplūdis kā miglā.

Kad acu priekšā viss atkal noskaidrojās, viņš ieraudzīja dīvainu ainu turpat līdzās uz grīdas bija noliktas viņa kurpes, no kurām izvilktas auklas. Tikai tad Ernesto apjauta, ka gandrīz nespēj pakustēties. Viņš gulēja uz sāniem, un viņa rokas un kājas bija sasietas aiz muguras, cik varēja noprast, ar kurpju auklām. Viņš mēģināja kliegt, taču pār lūpām nenāca ne skaņa. Viņa mute bija aizbāzta ar vienu no viņa zeķēm. Tomēr vispatiesākās bailes uzmācās mirkli vēlāk, kad Ernesto pacēla galvu un ieraudzīja televizoru, pa kuru vēl aizvien tika raidīts futbola mačs. Es atrodos savā kabinetā… Aiz restēm?

Tālumā varēja dzirdēt skrejošus soļus. Kāds steidzās prom pa gaiteni… un tad dimda pamazām pagaisa, un iestājās klusums. Non ē possibile! Gaišmatainajai sievietei bija kaut kā izdevies pārliecināt Ernesto izdarīt to vienīgo, ko viņš bija noalgots nekad nedarīt, atklāt atslēgas kombināciju ieejai slavenajā Vazāri gaitenī.

31. NODAĻA

Doktore Elizabete Sinskija sajuta, ka nelabuma un reibuma viļņi uzbango straujāk. Viņa bija sakņupusi uz aizmugures sēdekļa furgonā, kas novietots pie Piti pils fasādes. Līdzās sēdošais kareivis vēroja viņu ar aizvien lielākām bažām.

Pirms dažiem mirkļiem kareivja rācija ieķērcās par kādu tērpu galeriju -, atmodinot Elizabeti no prāta aptumsuma, kurā viņa bija sapņojusi par zaļacaino briesmoni.

Viņa atkal bija atgriezusies Ārējo sakaru padomes Ņujorkas mītnes aptumšotajā telpā, kurp viņu izsauca noslēpumainais svešinieks, un klausījās viņa maniakālajos murgos. Neskaidri saskatāmais vīrietis soļoja šurpu turpu izstīdzējis siluets uz šaušalīgā, Dantes "Elles" iedvesmotā kailo un mirstošo cilvēku pūļa attēla fona.

-     Kādam ir jādodas šajā karā, vīrietis nobeidza, vai arī mūs sagaida šāda nākotne. To garantē matemātika. Šobrīd cilvēce vēl atrodas vilcināšanās, neizlēmības un personiskās alkatības šķīstītavā… taču elles loki tepat zem mūsu kājām jau gaida, kad varēs mūs visus aprīt.

Elizabete vēl joprojām nespēja atgūties no absurdajām iedomām, ko šis svešinieks viņai nupat bija izklāstījis. Nespēdama vairs ilgāk izturēt, viņa pielēca kājās.

-    Tas, ko jūs iesakāt, ir…

-    Mūsu vienīgā iespēja, vīrietis attrauca.

-     Patiesībā, Elizabete atcirta, es gribēju teikt, ka tas ir noziegums!

Vīrietis paraustīja plecus.

-    Ceļš uz paradīzi ved tieši cauri ellei. To mums ir mācījis Dante.

-    Jūs esat vājprātīgs!

-    Vājprātīgs? vīrietis atkārtoja, izklausīdamies aizskarts. Es? Nedomāju vis. Vājprātīga ir Pasaules Veselības organizācija, kas skatās tieši bezdibenī, bet nevēlas atzīt tā esamību. Vājprātīgs ir tas strauss, kurš slēpj galvu smiltīs, kamēr ap viņu pulcējas hiēnu bars. Iekams Elizabete bija paguvusi aizstāvēt savu organizāciju, vīrietis nomainīja uz ekrāna redzamo attēlu. Un, runājot par hiēnām, viņš sacīja, rādīdams uz jauno attēlu. Te būs tas hiēnu bars, kas met lokus ap cilvēci… un šis loks strauji savelkas.

Elizabete pārsteigta ieraudzīja sev priekšā pazīstamu attēlu. Šo tabulu Pasaules Veselības organizācija bija publicējusi pirms gada, lai atainotu svarīgākās vides problēmas, kas, pēc organizācijas uzskatiem, varēja visvairāk ietekmēt planētas iedzīvotāju veselību.

Šajā uzskaitījumā cita starpā bija minēts pieprasījums pēc tīra ūdens, zemes virsmas temperatūra, ozona slāņa samazināšanās, okeāna resursu patēriņš, sugu izmiršana, C02 koncentrācija, mežu izciršana un pasaules jūru līmenis.

Visi šie negatīvie rādītāji pēdējā gadsimta laikā bija pieauguši, toties tagad tas norisinājās biedējoši strauji.

Ieraugot šo grafiku, Elizabeti allaž pārņēma bezpalīdzības sajūta. Kā jau zinātniece, viņa ticēja statistikas lietderībai, un šis grafiks atainoja stindzinošu situāciju, kam vajadzēja iestāties nevis tālā nākotnē… bet gan ļoti drīz.

Daudzreiz mūžā Elizabeti Sinskiju bija vajājušas domas par viņas nespēju ieņemt bērnu. Un tomēr, redzot šo grafiku, viņa jutās gandrīz atvieglota, ka nav to izdarījusi.

Vai šādu nākotni es sagādātu savam bērnam?

-     Pēdējo piecdesmit gadu laikā, garais vīrietis paziņoja, mūsu grēki pret māti dabu ir eksponenciāli pieauguši. Viņš ieturēja pauzi. Mani māc bailes par cilvēces dvēseli. Kad Pasaules Veselības organizācija publicēja šo grafiku, visas pasaules politiķi, varasvīri un vides aizstāvji sasauca ārkārtas apspriedes un pūlējās izvērtēt, kuras no šīm problēmām ir vissmagākās un kuras no tām mēs patiesībā varētu atrisināt. Kāds bija iznākums? Klusībā viņi saķēra galvas un izplūda asarās. Publiski viņi mums visiem iegalvoja, ka tiek meklēti risinājumi, taču šīs problēmas ir sarežģītas.

-    Šīs problēmas patiešām ir sarežģītas!

-    Muļķības! vīrietis neizturēja. Jūs sasodīti labi zināt, ka šis grafiks ataino visvienkāršāko attiecību, proti, funkciju uz viena mainīgā bāzes! Ikviena ši grafika līnija pieaug tieši proporcionāli vienai vērtībai… tai, par kuru visiem ir bail runāt. Un tas ir pasaules iedzīvotāju skaits!

-    Patiesībā es domāju, ka tas ir mazliet…

-     Mazliet sarežģītāk? Patiesībā nav vis! Nav nekā vienkāršāka. Ja gribat, lai vienam cilvēkam būtu pieejams lielāks tīra ūdens daudzums, ir jāsamazina iedzīvotāju skaits. Ja gribat samazināt autotransporta izplūdes gāzu apjomu, ir jāsamazina autovadītāju skaits. Ja gribat, lai okeānos atjaunotos zivis, ir jāsamazina zivēdāju skaits! Viņš nikni raudzījās uz Elizabeti, un viņa balss kļuva aizvien uzstājīgāka. Atveriet acis! Mēs atrodamies uz cilvēces iznīcības robežas, bet mūsu pasaules līderi sēž apspriedēs un pasūta pētījumus par saules baterijām, materiālu otrreizēju izmantošanu un hibrīdu automašīnām! Kā gan jūs, ārkārtīgi izglītota zinātniece, to nesaprotat? Ozona slāņa samazināšanās, ūdens trūkums un piesārņojums nav pati slimība; tie ir tikai simptomi. īstā slimība ir pārapdzīvotība. Un, kamēr vien mēs tieši nestāsimies tai pretī, mūsu rīcību varēs pielīdzināt plākstera lipināšanai uz vēža audzēja, kurš strauji attīstās.

-    Jūs uzskatāt cilvēci par vēzi? Elizabete pavaicāja.

-     Vēzis ir tikai veselīga šūna, kas sāk nevaldāmi vairoties. Es apzinos, ka manas idejas jums šķiet pretīgas, tomēr ierosinu apdomāt, cik pretīga jums liksies alternatīva tās iestāšanās brīdī! Ja nesāksim apņēmīgi rīkoties, tad…

-    Apņēmīgi?! Elizabete sašutusi izgrūda. "Apņēmīgi" nav īstais vārds. Drīzāk jau vājprātīgi1 .

-    Doktore Sinskija. Vīrieša balss bija kļuvusi biedējoši rāma. Es uzaicināju šurp konkrēti jūs, jo cerēju, ka jūs… saprāta balss Pasaules Veselības organizācijā… piekritīsiet ar mani sadarboties un izskatīt iespējamu risinājumu.

-    Jūs domājat, ka Pasaules Veselības organizācija uzklausīs… šādu ideju? Elizabete neticīgi lūkojās viņā.

-     Patiesībā, jā, viņš atteica. Jūsu organizācijā ir ārsti; ja ārstam gadās kāds pacients ar gangrēnu, viņš nešaubīdamies amputē tam kāju, lai glābtu pacienta dzīvību. Dažkārt nākas rīkoties, izvēloties mazāko ļaunumu.

-    Tas ir pavisam kas cits.

-    Nē. Tas ir tieši tas pats. Atšķiras vienīgi mērogs.

Elizabetei nu reiz bija gana.

-    Man ir jāsteidzas uz lidmašīnu, viņa paziņoja.

Garais vīrietis draudīgi paspēra soli uz viņas pusi, aizšķērsodams ceļu.

-     Es jūs atklāti brīdinu. Ja nepiekritīsiet sadarboties, es arī bez jūsu palīdzības varu pavisam viegli izpētīt šo problēmu.

-     Es arī jūs atklāti brīdinu, viņa cirta pretī. Es to uzskatu par terorisma draudu un arī attiecīgi rīkošos. Viņa izvilka mobilo telefonu.

Vīrietis iesmējās.

-    Jūs grasāties ziņot par maniem pieņēmumiem? Diemžēl ar zvanīšanu jums nāksies nogaidīt. Šī telpa ir elektroniski aizsargāta. Jūsu telefonam nav signāla.

Man nemaz nav vajadzīgs signāls, nenormālais veci! Elizabete pacēla telefonu un, iekams vīrietis bija paguvis aptvert, kas īsti notiek, aši nofotografēja viņu. Zibspuldze atstarojās viņa zaļajās acīs, un uz mirkli Elizabetei šķita, ka šis cilvēks ir kaut kur redzēts.

-    Lai kas jūs arī būtu, viņa sacīja, izsaucot mani šurp, jūs rīkojāties nepareizi. Kamēr tikšu lidz lidostai, es jau zināšu, kas jūs esat, un jūs kā iespējams bioterorists nonāksiet Pasaules Veselības organizācijas, kā arī ASV un Eiropas Slimību profilakses un kontroles centru brīdinājuma sarakstos. Mēs gādāsim, lai jūs dienu un nakti tiekat novērots. Ja mēģināsiet iegādāties materiālus, mēs par to uzzināsim. Ja uzbūvēsiet laboratoriju, mēs par to uzzināsim. Jūs nespēsiet noslēpties.

Labu bridi vīrietis stāvēja un saspringti klusēja, it kā grasītos tvert pēc viņas telefona. Tad viņš nomierinājās, pakāpās sāņus un baisi pasmaidīja.

-    Tad izskatās, ka mūsu deja ir sākusies.

32. NODAĻA

j

Il Corridoio Vasariano Vazāri gaiteni tūkstoš piecsimt sešdesmit ceturtajā gadā pēc Mediči dinastijas valdnieka, lielhercoga Kozimo I pavēles bija projektējis Džordžo Vazāri, lai izveidotu drošu pāreju no valdnieka rezidences Piti pili uz valsts pārvaldes mītni Vecajā pili otrā Arno upes krastā.

Līdzīgi Vatikāna slavenajam Passetto, arī Vazāri gaitenis bija nozīmīga slepena eja. Gandrīz vesela kilometra garumā tā stiepās no Boboli dārzu austrumu stūra līdz pašai Vecās pils sirdij, šķērsojot Veco tiltu un izlīkumojot cauri Ufici galerijai.

Arī mūsdienās Vazāri gaitenis vēl aizvien kalpoja par drošu patvērumu, lai gan tajā nevis slēpās Mediči dinastijas aristokrāti, bet atradās mākslas darbi; nebeidzami plašās, apsargātās gaiteņa sienas klāja neskaitāmas retas gleznas pārpalikums no pasaulslavenās Ufici galerijas.

Pirms dažiem gadiem Lengdons kā nesteidzīgas privātas ekskursijas dalībnieks bija izstaigājis šo eju. Tajā pēcpusdienā viņš bija pakavējies, lai apbrīnotu satriecošo gleznu klāstu, kurā bija atrodama arī vislielākā pašportretu kolekcija visā pasaulē. Tāpat viņš vairākas reizes bija apstājies, lai palūkotos ārā pa gaiteņa skatu logiem, kas jāva ikvienam noskaidrot, cik tālu viņš ticis pa šo paaugstināto eju.

Bet torīt Lengdons un Sjēna pa šo gaiteni pārvietojās skriešus, dedzīgi vēlēdamies attālināties no sekotājiem otrā gaiteņa galā. Lengdons prātoja, cik gan ilgs laiks paies, kamēr tiks atrasts sasietais sargs. Gaitenis aizstiepās tālu viņiem priekšā, un Lengdons sajuta, ka tas ar katru soli ved viņus tuvāk meklētajam.

Cerca trova… nāves acis… un atbilde uz jautājumu par to, kurš mani vajā.

Tagad bezpilota novērošanas lidaparāta dīkšana bija palikusi tālu aiz muguras. Jo tālāk viņi skrēja pa gaiteni, jo stiprāks bija atgādinājums par to, cik pretenciozs bijis šis arhitektūras varoņdarbs. Vazāri gaitenis, kas gandrīz visā savā garumā slējās virs pilsētas, līdzinājās resnai čūskai, kas izlokās starp ēkām tālu prom no Piti pils, pāri Arno upei, līdz pašai senās Florences sirdij. Šķita, ka šaurā, balsinātā eja aizstiepjas mūžībā, ik pēc brīža nogriezdamās pa kreisi vai pa labi, lai izvairītos no kāda šķēršļa, taču vienmēr turpinot savu ceļu uz austrumiem… pāri Arno upei.

Piepeši gaitenī viņiem priekšā atskanēja balsis, un Sjēna strauji apstājās. Arī Lengdons sastinga un nekavējoties nomierinoši uzlika plaukstu viņai uz pleca, pamādams uz tuvējo skatu logu.

Lejā ir tūristi.

Piegājuši pie skatu loga, Lengdons un Sjēna palūkojās ārā. Izrādījās, ka viņi atrodas virs Vecā tilta viduslaiku akmens būves, kas kalpo kā gājēju ceļš uz vecpilsētu. Pirmie tūristi priecājās par tirgu, kas uz šī tilta tiek rīkots jau kopš piecpadsmitā gadsimta. Mūsdienās tur tirgojas galvenokārt zeltkaļi un juvelieri, taču tā tas nav bijis vienmēr. Sākotnēji uz šī tilta brīvā dabā bija ierīkots Florences milzīgais gaļas tirgus, taču miesnieki no tā tika padzīti tūkstoš piecsimt deviņdesmit trešajā gadā, kad bojātās, sastāvējušās gaļas smaka bija uzvēdījusi līdz Vazāri gaitenim un nepatīkami aizskārusi lielhercoga smalko ožu.

Lengdons atcerējās, ka lejā uz tilta ir tieši tā vieta, kurā noticis viens no Florences bēdīgi slavenajiem noziegumiem. Tūkstoš divsimt sešpadsmitajā gadā kāds jauns augstmanis, vārdā Buondelmonte, savas īstās mīlestības dēļ bija atteicies no viņa ģimenes norunātās laulības un par to nežēlīgi nogalināts uz šī paša tilta.

Viņa nāve, kas jau sen tika uzskatīta par Florences asiņaināko slepkavību, bija izpelnījusies šādu apzīmējumu tāpēc, ka izraisījusi nesaskaņas starp divām ietekmīgām politiskajām partijām gvelfiem un gibellīniem -, kuras uzsāka daudzus gadsimtus ilgu, nežēlīgu savstarpēju karu. Tā kā šis politiskais naids noveda pie Dantes izraidīšanas no Florences, dzejnieks šo notikumu bija ar sarūgtinājumu iemūžinājis savā "Dievišķajā komēdijā""Ak, Buondelmonte, kādēļ paklausīji, kad tevi no tām kāzām atrunāja!"

Līdz pat šai dienai līdzās slepkavības vietai atrodas trīs atsevišķas plāksnes. Uz katras no tām ir atšķirīgs teksts no Dantes "Paradīzes" sešpadsmitā dziedājuma. Viena no tām atrodas pie paša Vecā tilta gala, un tās vārdi draudīgi vēsta:

Bet lemts bij, lai tu sevi upurētu un Florence pie tilta akmens drupām sev pēdīgajo mieru pazaudētu.

Tagad Lengdons no tilta pievērsās drūmajiem upes ūdeņiem. Austrumos aicinoši slējās Vecās pils vientuļais tornis. Lai gan Lengdons un Sjēna atradās tikai pusceļā pāri Arno upei, nebija nekādu šaubu, ka jau sen ir palicis aiz muguras brīdis, kad viņi vēl varēja griezties atpakaļ.

Trīsdesmit pēdas zemāk uz Vecā tilta bruģa Vaijenta nemierīgi pētīja daudzos nācējus, pat nespēdama iedomāties, ka viņas vienīgais glābiņš tikai pirms dažiem mirkļiem ir pagājis garām tieši viņai virs galvas.

33. NODAĻA

Dziļi zem noenkurota kuģa "Nepatiesība" klaja sava nodalījumā vientulīgi sēdošais koordinators Noultons veltīgi pūlējās koncentrēties darbam. Nemiera pārņemts, viņš bija vēlreiz noskatījies video ierakstu un nu jau stundu analizēja deviņas minūtes ilgo monologu, kas svārstījās pa vidu starp ģenialitāti un neprātu.

Noultons ātri pārtina video no paša sākuma, meklēdams kādu norādi, ko viņš varbūt palaidis garām. Viņš pārlēca pāri iegremdētajai plāksnei… tika garām iekarinātajam maisiņam ar duļķaino, dzeltenbrūno šķidrumu… un uzmeklēja to brīdi, kad parādījās ēna ar putna knābi izkropļots apveids, kas krita uz pilošas alas sienas… maigi sārta mirdzuma apgaismots.

Noultons ieklausījās apslāpētajā balsī, mēģinādams atšifrēt samezglotos vārdus. Aptuveni runas vidū ēna uz sienas piepeši kļuva lielāka, bet balss pieņēmās spēkā.

» Dantes elle nav nekāda izdoma… tas ir pareģojums!

Nožēlojams posts. Mokošas ciešanas. Tāda ir rītdienas aina.

|a cilvēci neierobežo, tā kļūst par sērgu, par vēzi… mūsu skaits ar katru nākamo paaudzi turpina pieaugt, kamēr zemes atbalsts, kas reiz mielojis mūsu tikumu un brālību, ir pamazām izsīcis… atklājot briesmoņus, ko mēs slēpjam sevī… cīnīdamies līdz nāvei, lai pabarotu savus mazuļus.

Tie ir deviņi Dantes elles loki.

Lūk, kas mūs sagaida.

Kamēr nākotne metas mums preti, nepiekāpīgo Maltusa aprēķinu dzīta, mēs šūpojamies uz pirmā elles loka malas… gatavodamies krist straujāk, nekā jebkad esam spējuši iztēloties.

Noultons apturēja videoierakstu. Maltusa aprēķini? Aši pameklējis internetā, viņš atrada informāciju par izcilu deviņpadsmitā gadsimta matemātiķi un demogrāfu Tomasu Robertu Maltusu, kurš bija slavens ar savu pareģojumu par pasaules sabrukumu pārapdzīvotības dēļ.

Izrādījās, ka Maltusa biogrāfijā ir atrodams sirdi plosošs fragments no viņa grāmatas "Eseja par apdzīvotības principiem":

"Apdzīvotības spēks salīdzinājumā ar zemes spēju nodrošināt cilvēka iztiku ir tik daudzkārt lielāks, ka cilvēci noteikti kādā veidā piemeklēs priekšlaicīga bojāeja. Cilvēces netikumi ir rosīgi un spējīgi depopulācijas veicinātāji. Tie ir lielās iznīcības armijas priekšgājēji, kuri paši bieži vien pabeidz šo baiso darbu. Bet, ja tie cietīs zaudējumu šajā iznīdēšanas cīņā, uz priekšu dosies biedējošas slimību, epidēmiju, sērgu un mēra ierindas, nopļaujot tūkstošus un desmitus tūkstošu. Ja arī tad uzvara vēl netiks gūta, milzīgs, neizbēgams bads ar vienu vienīgu milzīgu triecienu padarīs cilvēku skaitu atbilstošu pasaules barības krājumam."

Sirdij strauji pukstot, Noultons satraukti atskatījās uz apturēto attēlu, kurā bija redzama ēna ar putna knābi.

ja cilvēci neierobežo, tā pārvēršas par vēzi.

Neierobežo. Tas izklausījās nelāgi.

Ar nedrošu pirkstu Noultons atkal ieslēdza video.

Apslāpētā balss turpināja:

Nedarīt neko nozīmē ielūgt pie sevis Dantes elli… pārblīvētu ar badā mirstošiem cilvēkiem, kuri vārtās Grēkā.

Un tāpēc es esmu sācis drošsirdīgi rīkoties.

Daži šausmās sarausies, taču jebkurai atpestīšanai ir sava cena.

Kādu dienu pasaule aptvers, cik brīnišķīgs ir mans upuris.

|o es esmu jūsu glābiņš. Es esmu Ēna.

Es esmu vārti, kas ved uz laikmetu pēc cilvēces.

34. NODAĻA

j

Vecā pils atgādina milzīgu šaha figūru. Šī masīvā, šaha tornim līdzīgā ēka ar robusto četrstūraino fasādi un rupji tēstajiem, stūrainajiem mūra izrobojumiem ir apdomīgi izvietota tā, lai pasargātu Sinjorijas laukuma dienvidaustrumu stūri.

Būves neparastais vienīgais tornis, kas slejas no kvadrāta formas cietokšņa centra, skaidri izceļas uz citu ēku jumtu fona un ir kļuvis par neatdarināmu Florences simbolu.

Šī ēka, celta kā pārliecinoša Itālijas valdības mītne, apmeklētājiem uztiepj virkni vīrišķīgu skulptūru, kas iedveš bijību. Muskuļainais, kailais Ammannati "Neptūns" četru jūras zirgu mugurā simbolizē Florences kundzību jūrā. Mikelandželo "Dāvids", pēc daudzu domām, ir pasaules visapbrīnotākais vīrieša pliknis, un tā kopija visā savā godībā stāv pie ieejas pilī. Dāvidam ir pievienojušies arī Herkuls un Vulkāna dēls Kakoss vēl divi milzīgi akmens vīri. Kopā ar milzumu Neptūna satīru iznāk vairāk nekā ducis kailu peņu, kas sagaida pils apmeklētājus.

Parasti Lengdona viesošanās Vecajā pilī bija sākusies šeit, Sinjorijas laukumā, kas, neraugoties uz failu pārbagātību, allaž bija viens no viņa iemīļotākajiem laukumiem visā Eiropā. Nevienu šī laukuma apmeklējumu nevarēja uzskatīt par pilnīgu bez espreso iemalkošanas Caffē Rivoire, kam sekoja gājiens pie Mediči lauvām uz laukuma brīvdabas skulptūru galeriju Loggia dei Lanzi jeb Lanci lodžiju.

Todien Lengdons kopā ar savu pavadoni bija iecerējuši iekļūt Vecajā pilī pa Vazāri gaiteni, gluži tāpat, kā to savulaik būtu darījuši Mediči dinastijas hercogi apejot slaveno Ufici galeriju un aizsoļojot pa koridoru, kas izlocījās virs tiltiem, pāri ceļiem un cauri ēkām, vedot tieši uz senās pils sirdi. Līdz šim viņi aiz muguras nebija dzirdējuši nevienu soli, tomēr Lengdons vēl aizvien dedzīgi vēlējās ātrāk izkļūt no šī gaiteņa.

Un nu mēs esam klāt, Lengdons saprata, skatīdamies uz smagajām koka durvīm viņu priekšā. Tā ir ieeja senajā pilī.

Neraugoties uz pamatīgo noslēgšanas mehānismu, durvis bija aprīkotas arī ar horizontālu nospiežamu stieni, tādējādi radot iespēju ārkārtas gadījumā ātri izkļūt ārā, kā arī neļaujot nevienam no otras puses ienākt Vazāri gaitenī bez atslēgas kartes.

Lengdons piespieda ausi pie durvīm un ieklausījās. Aiz tām valdīja klusums, tāpēc viņš ar abām rokām atspiedās pret stieni un uzmanīgi pastūma.

Atslēga noklikšķēja.

Kad lielās koka durvis nočīkstēdamas pavērās par dažām collām, Lengdons uzmanīgi ielūkojās pasaulē aiz tām. Maza papildtelpa. Tukša. Klusa.

Viegli, atviegloti nopūties, Lengdons izgāja pa durvīm un ar mājienu mudināja Sjēnu viņam sekot.

Esam iekšā.

Stāvot klusā papildtelpā kaut kur Vecajā pilī, Lengdons mirkli nogaidīja un mēģināja saprast, kur īsti atrodas. Viņiem priekšā perpendikulāri papildtelpai stiepās garš gaitenis. Tālumā pa kreisi no viņiem varēja dzirdēt mierīgas, dzīvespriecīgas balsis. Vecā pils, tāpat kā Amerikas Savienoto Valstu Kapitolija ēka, kalpoja gan par tūrisma apskates objektu, gan par valdības mītni. Visticamāk, tur sarunājās ierēdņi, kuri steidzās iekšā kabinetos un ārā, gatavodamies dienas darbam.

Soli pa solim Lengdons un Sjēna aizlavījās uz gaiteņa pusi un uzmanīgi palūkojās ap stūri. Nudien, gaiteņa galā atradās ātrijs, kurā stāvēja aptuveni ducis valdības ierēdņu, kas malkoja savus rīta espressi un pirms darba dienas tērzēja ar kolēģiem.

-     Vazāri sienas gleznojums, Sjēna pačukstēja, jūs teicāt, ka tas atrodas Piecu simtu zālē?

Lengdons pamāja un pāri ļaužu pilnajam ātrijam norādīja uz portiku, kas veda līdz akmens gaitenim.

-    Diemžēl tas atrodas otrā ātrija pusē.

-    Vai esat par to pārliecināts?

-      Mēs nemūžam neizkļūsim tam cauri nepamanīti, Lengdons atzina.

-    Tie ir valdības ierēdņi. Viņi par mums neliksies ne zinis. Vienkārši iesim un izliksimies, ka mums te jāatrodas.

Sjēna pasniedzās, saudzīgi nogludināja Lengdona Brioni žaketi un sakārtoja viņa apkaklīti.

-    Jūs izskatāties ļoti reprezentabls, Robert. Atturīgi pasmaidījusi, viņa sakārtoja džemperi un spēra soli uz priekšu.

Abi apņēmīgā gaitā devās uz ātrija pusi. Ieejot tajā, Sjēna sparīgi žestikulēja un sāka ar viņu runāt straujā itāliešu valodā kaut ko par lauksaimniecības subsīdijām. Abi turējās gar ārējo sienu, tālāk no pārējiem. Lengdonam par izbrīnu, neviens no darbiniekiem pat neieskatījās vērīgāk.

Izgājuši cauri ātrijam, viņi aši steidzās tālāk uz gaiteņa pusi. Lengdons atcerējās Šekspīra izrādes programmiņu. Draiskulīgais Paks.

-    Jūs esat īsta aktrise, viņš pačukstēja.

-    Man ir nācies tādai būt, Sjēna domīgi atteica savādi atsvešinātā balsī.

Lengdons kārtējo reizi noprata, ka šis jaunās sievietes pagātnē ir bijis vairāk sirdssāpju, nekā viņš spēj iedomāties, un viņu aizvien vairāk sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi par Sjēnas iesaistīšanu bīstamajā situācijā, kurā bija iekļuvis arī pats. Viņš sev atgādināja, ka tagad atlika vien izturēt līdz galam. Jāturpina peldēt cauri tunelim… un jālūdzas, kaut priekšā būtu gaisma.

Tuvojoties portikam, Lengdons atvieglots ieraudzīja, ka atmiņa viņu nav vīlusi. Uz mazas plāksnītes ar bultu, kas norādīja ap stūri uz gaiteni, bija rakstīts: II salone dei Cinquecento. Piecu simtu zāle, Lengdons nodomāja, prātodams par atbildēm, kas viņu tur sagaidīja. Patiesību var ieraudzīt tikai ar nāves acīm. Ko tas varētu nozīmēt?

-    Iespējams, ka šī telpa vēl ir slēgta, Lengdons brīdināja, kad abi jau tuvojās stūrim. Lai gan Piecu simtu zāle bija iecienīts tūrisma objekts, nekas neliecināja, ka pils jau ir atvērta tūristiem.

-    Vai dzirdējāt? Sjēna noprasīja, piepeši apstādamās kā zemē iemieta.

Turpat aiz stūra kaut kas skaļi dūca. Ludzu, tikai nesakiet man, ka tas ir iekštelpu novērošanas lidaparāts. Lengdons piesardzīgi palūkojās ap portika stūri. Trīsdesmit jardu attālumā bija pārsteidzoši vienkāršas koka durvis, aiz kurām atradās Piecu simtu zāle. Diemžēl tieši tām priekšā stāvēja tukls muzeja uzraugs, kurš gurdi stumdīja pa apli elektrisko grīdas spodrināmo mašīnu.

Vārtu sargs.

Lengdona uzmanība pievērsās trim simboliem uz plastmasas plāksnītes līdzās durvīm. Pat nepieredzējušākais simbolu speciālists būtu varējis atšifrēt šos visā pasaulē izmantojamos attēlus: krusteniski nosvītrotu videokameru, krusteniski nosvītrotu glāzi un divus stūrainus cilvēciņus sievieti un vīrieti ar līnijām roku un kāju vietā.

Ņemdams grožus savās rokās, Lengdons platiem soļiem devās pie muzeja uzrauga. Ticis tam tuvāk, viņš laidās rikšos. Sjēna steidzās viņam pakaļ, lai neatpaliktu. Muzeja uzraugs satrūcies pacēla galvu.

-    Signori?! viņš pastiepa rokas, lai liktu Lengdonam un Sjēnai apstāties.

Lengdons sāpīgi pasmaidīja drīzāk pat saviebās un vainīgi pamāja uz simboliem līdzās durvīm.

-    Toilette, viņš izmocīja. Tas nebija jautājums.

Muzeja uzraugs mirkli svārstījās, gatavs noraidīt šo lūgumu, tomēr Lengdons tik satraukti mīņājās, ka sargs līdzjūtīgi pamāja un atļāva iet.

Kad abi jau atradās pie durvīm, Lengdons aši pamirkšķināja Sjēnai.

-    Līdzjūtība ir valoda, ko saprot visā pasaulē.

35. NODAĻA

T

Savulaik Piecu simtu zāle bija lielākā telpa visā pasaulē. Tā bija uzcelta tūkstoš četrsimt deviņdesmit ceturtajā gadā kā apspriežu telpa visai Consiglio Maggiore republikas Lielajai padomei, kurā bija precīzi piecsimt locekļi, kam par godu šī zāle arī izpelnījusies savu nosaukumu. Dažus gadus vēlāk pēc Kozimo 1 pavēles šī telpa tika atjaunota un ievērojami paplašināta. Kozimo I, ietekmīgākais cilvēks visā Itālijā, par šī projekta pārraugu un arhitektu izvēlējās dižo Džordžo Vazā ri.

Veicot ārkārtēju varoņdarbu inženiertehnikas jomā, Vazāri šo zāli ievērojami paaugstināja, lai pa lielajiem virslogiem visās četrās telpas pusēs ieplūstu dabiska gaisma. Rezultātā tika radīta izsmalcināta izstāžu telpa daudziem Florences lieliskākajiem arhitektūras, skulptūras un glezniecības darbiem.

Vispirms Lengdona skatienu šajā zālē vienmēr piesaistīja grīda, kas jau pirmajā mirklī lika noprast, ka šī nav nekāda parasta telpa. Koši sarkanais akmens parkets bija klāts ar melnu režģa rakstu, šajā divpadsmit tūkstošus kvadrātpēdu plašumā radot stabilitātes, dziļuma un līdzsvara noskaņu.

Lengdons lēni pacēla acis pret telpas tālāko galu, kur gar sienu kā kareivju rinda bija novietotas sešas dinamiskas skulptūras "Herkula varoņdarbi". Viņš apzināti izlikās neredzam bieži pelto "Herkulu un Diomēdu", kuru kailie augumi bija cieši savijušies neveiklā cīņā ar peņu satvēriena elementiem, kas Lengdonam vienmēr bija licis sarauties.

Daudz patīkamāk bija noskatīties uz Mikelandželo satriecošo "Uzvaras ģēniju", kas stāvēja labajā pusē, izceldamies dienvidu sienas centrālajā nišā. Šī gandrīz deviņas pēdas augstā statuja bija iecerēta ultrakonservatīvā pāvesta Jūlija II II Papa Terribile kapenēm. Paturot prātā Vatikāna nostāju attiecībā uz homoseksuālismu, šis pasūtījums Lengdonam allaž bija licies ironisks. Statuja atveidoja jaunekli Tomazo dei Kavaljēri, kurā Mikelandželo bija iemīlējies lielu daļu sava mūža un kuram viņš bija veltījis vairāk nekā trīssimt sonetu.

-    Neticami, ka es te nekad neesmu bijusi, Sjēna Lengdonam līdzās nočukstēja, un viņas klusā balss piepeši pauda bijību. Te ir tik… skaisti.

Lengdons pamāja, atcerējies pirmo reizi, kad bija apmeklējis šo telpu. Tolaik te norisinājās iespaidīgs klasiskās mūzikas koncerts ar pasaulslavenās pianistes Marieles Keimelas piedalīšanos. Lai gan sākotnēji šo ievērojamo zāli izmantoja slēgtām politiķu apspriedēm un audiencēm pie lielhercoga, mūsdienās tajā visbiežāk tika rīkotas populāru mūziķu un lektoru uzstāšanās, kā arī svinīgas vakariņas te bija viesojies mākslas vēsturnieks Maurīcio Seračini un notikusi arī Guči muzeja melnbaltā stilā rīkotā svinīgā atklāšana ar daudzu slavenību piedalīšanos. Dažkārt Lengdons iedomājās, ko gan Kozimo I būtu sacījis par to, ka viņam savu askētisko privāto zāli nākas dalīt ar kompāniju izpilddirektoriem un modes demonstrētājām.

Tagad Lengdona skatiens pievērsās milzīgajiem, greznajiem sienu gleznojumiem. To dīvainajā vēsturē bija minams arī kāds neizdevies Leonardo da Vinči eksperimentālais gleznošanas paņēmiens, kura rezultātā bija iegūts "kūstošs meistardarbs". Te bija norisinājusies ari Pjēro Soderlni un Makjavelli ierosināta mākslinieku "ciņa", kurā diviem Renesanses titāniem Mikelandželo un Leonardo likts sacensties, pavēlot viņiem apgleznot vienas telpas pretējās sienas.

Bet todien Lengdonu vairāk interesēja cita šīs telpas vēsturiskā dīvainība.

Cerca trova.

-    Kurš no tiem ir Vazāri darbs? Sjēna pavaicāja, vērīgi pētīdama sienu gleznojumus.

-    Gandrīz visi, Lengdons atbildēja. Viņš zināja, ka atjaunošanas laikā Vazāri kopā ar saviem palīgiem telpu bija pārkrāsojis gandrīz pilnībā, gan oriģinālos sienu gleznojumus, gan trīsdesmit deviņus apgleznotos paneļus, kas greznoja zāles slavenos "piekaramos" griestus. Taču mēs, Lengdons turpināja, rādīdams uz tālāko gleznojumu pa labi no viņiem, esam ieradušies aplūkot tieši to gleznojumu. Vazāri "Kauju pie Marčāno".

Šis kaujas atainojums sarkanbrūnos un zaļos toņos bija milzīgs piecdesmit piecas pēdas garš un vairāk nekā trīs stāvus augsts. Tā bija panorāma ar negantu kareivju, zirgu, šķēpu un kaujas karogu sadursmi lauku apvidū kādā kalna nogāzē.

-    Vazāri, Vazāri, Sjēna nočukstēja. Un kaut kur tajā ir noslēpts viņa slepenais vēstījums?

Lengdons pamāja, ar samiegtām acīm raudzīdamies uz milzīgā sienas gleznojuma augšdaļu, kur uz zaļa kaujas karoga Vazāri bija uzgleznojis savu noslēpumaino vēstījumu Cerca trova.

-     No šejienes to ir gandrīz neiespējami saskatīt bez binokļa, Lengdons sacīja, taču, ja pašā augšā pa vidu ielūkosieties tieši zem abām kalna nogāzē redzamajām lauku mājām, tur ir mazītiņš, slīps, zaļš karodziņš un…

-    Ieraudzīju! Sjēna iesaucās, radīdama uz augšējo kvadrantu labajā pusē, precīzi uz vajadzīgo vietu.

Žēl gan, ka man vairs nav tik jaunas acis, Lengdons nodomāja.

Abi pagājās tuvāk augstajam sienas gleznojumam, un Lengdons sāka cieši pētīt tā krāšņumu. Beidzot viņi atradās te. Vienīgā nelaime nu bija tāda, ka Lengdons īsti nezināja, kāpēc viņi te atrodas. Viņš labu bridi palika stāvam, nebilzdams ne vārda un vērīgi raudzīdamies augšup uz Vazāri meistardarba detaļām.

]a tas neizdosies… viss aizies bojā.

Viņiem aiz muguras nočīkstēja durvis. Pa tām nedroši ielūkojās muzeja uzraugs ar grīdas spodrināmo aparātu. Sjēna viņam draudzīgi pamāja. Brīdi cieši skatījies uz abiem, muzeja uzraugs aizvēra durvis.

Mums nav daudz laika, Robert, Sjēna mudināja. Jums jāpadomā. Vai šī glezna jums neko neatgādina? Vai jūs vispār neko neatceraties?

Lengdons cieši nolūkojās haotiskajā kaujas ainā, kas pletās virs viņu galvām.

Patiesību var ieraudzīt tikai ar uāves acīm.

Viņš bija domājis, ka varbūt šajā sienas gleznojumā ir redzams kāds līķis, kura mirušās acis blāvi raugās uz kādu citu norādi šajā gleznā… vai kaut kur citur telpā. Diemžēl tagad Lengdons saprata, ka sienas gleznojumā ir dučiem miroņu, neviens no tiem nav īpašas uzmanības cienīgs un nevienam nav stinga skatiena, kas būtu vērsts uz kaut ko citu.

Patiesību var ieraudzīt tikai ar nāves acīm ?

Tad viņš mēģināja prātā savienot visus līķus ar līnijām, gribēdams noskaidrot, vai neparādīsies kāds apveids, taču tas nedeva rezultātu.

Pēc tādas drudžainas rakņāšanās pa atmiņu dzīlēm Lengdonam atkal sāka sāpēt galva. Kaut kur dziļumā sieviete ar sudrabainajiem matiem nemitējās čukstēt: Meklē, un tu atradīsi.

Ko atradīšu?! Lengdonam gribējās kliegt.

Viņš piespieda sevi aizvērt acis un lēni izelpot, tad dažas reizes paapļoja plecus un mēģināja padzīt visas apzinātās domas, cerēdams piekļūt zemapziņai.

Asaras.

Vazāri.

Cerca trova.

Patiesību var ieraudzīt tikai ar nāves acīm.

Intuīcija ziņoja, ka viņš neapšaubāmi atrodas īstajā vietā. Lai arī īsti nebūdams pārliecināts par iemesliem, viņš tomēr skaidri juta, ka ir tikai dažu mirkļu attālumā no brīža, kad atradīs to, ko ir ieradies uzmeklēt.

Neizteiksmīgi lūkodamies uz sarkanajām samta biksēm un tuniku vitrīnā, aģents Brīders klusi nolamājās. Reaģēšanas atbalsta komanda bija pārmeklējusi visu tērpu galeriju, taču no Lengdona un Sjēnas Bruksas nebija ne miņas.

Novērošana un reaģēšanas atbalsts, viņš nikni nodomāja. Kopš kura laika koledžas profesors var izvairīties no tādas komandas? Velns parāvis, kur viņi ir palikuši?

-    Visas izejas bija slēgtas, viens no viņa vīriem atgādināja. Viņi var atrasties vienīgi dārzos.

Lai gan tas šķita loģiski, Brīderam bija nelāga sajūta, ka Lengdons un Sjēna Bruksa ir atraduši kādu citu izeju.

-     Vēlreiz paceliet gaisā bezpilota novērošanas lidaparātu, Brīders noskaldīja. Un lieciet, lai vietējās varas iestādes sāk pārmeklēt apvidu arī ārpus mūriem. Nolādēts!

Kad vīri bija aizsteigušies prom, viņš paķēra telefonu un piezvanīja atbildīgajai personai.

-    Te Brīders, viņš sacīja. Baidos, ka mums ir radusies nopietna problēma. Patiesībā pat vairākas.

36. NODAĻA

j

Patiesību var ieraudzīt vienīgi ar nāves acīm.

Klusībā nemitīgi atkārtojot šos vārdus, Sjēna turpināja pētīt katru Vazāri nežēlīgās kaujas ainas sprīdi un cerēja, ka tajā kaut kas varētu izcelties.

Nāves acis bija redzamas visur.

Kuras ir tās, ko mēs meklējam?!

Viņai iešāvās prātā, ka varbūt nāves acis ir atsauce uz visiem pūstošajiem līķiem, ko Melnā Nāve izkaisījusi pa visu Eiropu…

Tad vismaz būtu skaidrs, ko nozīmē mēra maska.

Piepeši Sjēna atcerējās kādu bērnības laika skaitāmpantiņu: "Aplītis ap rozīti, rokā ziedu pušķītis. Pelni, pelni, visi zemē krīt."

Mācoties Anglijā, viņa bija šo dzejolīti skaitījusi skolā, kamēr nebija uzzinājusi, ka tas cēlies no tūkstoš sešsimt sešdesmit piektā gada Londonas Lielā mēra laikiem. Pastāvēja uzskats, ka aplītis ap rozīti nozīmē sārto, uz ādas izveidojušos pustulu, ap kuru radies aplītis liecināja par infekciju. Slimie nēsāja līdzi ziedu pušķus, pūlēdamies slēpt gan savu pūstošo ķermeņu smaku, gan arī smirdoņu, kas valdīja pašā pilsētā, kur ik dienu pakrita un nomira simtiem mēra upuru un līķi pēc tam tika sadedzināti.

-    Dieva mīlestības vārdā, Lengdons pēkšņi izgrūda, apsviedies pret pretējo sienu.

-    Kas noticis? Sjēna atskatījās.

-    Tā sauc mākslas darbu, kas reiz tur bija izlikts apskatei. "Dieva mīlestības vārdā".

Sjēna apmulsusi nolūkojās, kā Lengdons pāri telpai aizsteidzas pie mazām stikla durvīm un mēģina tās atvērt. Aizslēgtas. Viņš pietuvināja seju stiklam, ar saliektām plaukstām aizsedza acis no gaismas un sāka vērīgi raudzīties iekšā.

Tāda okšķerēšanās gar slēgtām durvīm satrauca Sjēnu, jo viņa pamanīja, ka tikko atkal uzradies muzeja uzraugs, turklāt viņa seja pauda lielas aizdomas. Sjēna priecīgi pamāja uzraugam, taču viņš, labu brīdi salti lūkojies uz dīvainajiem apmeklētājiem, atkal nozuda.

Lo Studiolo.

Aiz stikla durvīm, tieši pretī Piecu simtu zālē paslēptajiem vārdiem cerca trova, slēpās neliela telpa bez logiem. Taisnstūra formas Studiolo, ko Vazāri bija veidojis kā slepenu kabinetu lielhercogam Frančesko I, bija noapaļoti, velvēti griesti. Apmeklētājam radās iespaids, ka viņš atrodas milzīgā dārgumu lādē. Un tiešām telpa bija pilna ar mirdzošiem skaistuma objektiem. Sienas un griestus rotāja vairāk nekā trīsdesmit retas gleznas, kas izvietotas cita citai tik cieši blakus, ka brīvas vietas uz sienas burtiski vairs nebija. "Ikara krišana"… "Cilvēka dzīves alegorija"… "Daba dāvā Prometejam brīnišķīgus dārgakmeņus"…

Cauri stiklam uzmanīgi skatīdamies žilbinošajā telpā, kas atradās aiz tās, Lengdons pie sevis nočukstēja:

Nāves acis.

Pirmo reizi Lengdons Mazajā studijā bija iegājis pirms dažiem gadiem privātā slepeno eju apskates laikā un juties satriekts, uzzinot par neskaitāmajām apslēptajām durvīm, kāpnēm un ejām, kas caurvija visu pili. Dažas no tām bija noslēptas arī aiz studijā izvietotajām gleznām.

Tomēr ne jau šīs slepenās ejas nupat aizšķīla Lengdona interesi. Viņš pēkšņi atcerējās kādu pārdrošu modernās mākslas darbu, ko viņš reiz bija redzējis šeit izstādītu. Tas bija "Dieva mīlestības vārdā", pretrunīgs Deimjena Hērsta darbs, kas pēc parādīšanas slavenajā Vazāri studijā izraisīja īstu skandālu.

Tas bija cilvēka galvaskausa platīna atlējums dabiskā lie-

Iumā, un tā virsmā iestrādāti vairāk nekā astoņi tūkstoši mirdzošu briljantu. Efekts bija satriecošs. Galvaskausa tukšajos acu dobumos spīguļoja gaisma un dzīvība, radot biedējošu pretēju simbolu pretstatījumu… dzīvība un nāve… skaistums un šausmas. Lai gan Hērsta dimantu galvaskauss no studijas jau sen bija aizvākts, Lengdons, to atceroties, bija pēkšņi kaut ko iedomājies.

Nāves acis, viņš prātoja. Galvaskauss taču noteikti atbilst šādam apzīmējumam, vai ne?

Dantes "Ellē" galvaskausu tēma atkārtojās bieži. Visslavenākais no tiem bija pieminēts pašā pēdējā elles lokā. Grāfam Ugolīno saskaņā ar piespriesto sodu vajadzēja mūžīgi grauzt ļauna arhibīskapa galvaskausu.

Vai mums jāmeklē kāds galvaskauss?

Lengdons zināja, ka mīklainā studija būvēta "ērmīgu priekšmetu glabātavas" tradīcijās. Gandrīz visām gleznām bija slepenas viras, un aiz tām atradās slepeni skapji, kur hercogs glabājis neparastas mantas, kas viņam šķitušas interesantas, retu minerālu paraugus, skaistas spalvas, nevainojami saglabājušos nautila gliemežvāka fosiliju, un, kā runāja, arī sudrabā kaltu mūka liela kaulu.

Diemžēl Lengdonam bija aizdomas, ka visu skapīšu saturs jau sen aizvākts, un viņš ne reizi nebija dzirdējis, ka šeit bez Hērsta darba izstādīts vēl kāds cits galvaskauss.

Viņa domas pēkšņi iztraucēja skaļa durvju aizciršanās telpas tālākajā galā. Pāri zālei viņiem kāds aši tuvojās.

-   Signore! sieviete dusmīgi uzsauca. II salone non e apērto!

Pagriezies Lengdons ieraudzīja, ka uz viņa pusi sparīgi soļo kāda darbiniece, maza auguma sieviete ar īsiem, brūniem matiem. Viņa bija grūtniecības pēdējā mēnesī. Sieviete neapmierināti ar pirkstu klaudzināja sev pa pulksteni un sauca, ka zāle vēl nav atvērta. Pienākusi tuvāk, viņa saskatījās ar Lengdonu un tūlīt aprāvās, lielā pārsteigumā aizklādama muti ar plaukstu.

-    Profesor Lengdon! viņa iesaucās, pagalam samulsusi. Lūdzu, piedodiet! Nezināju, ka jūs te esat. Priecājos jūs atkal redzēt!

Lengdons sastinga.

Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka nekad mūžā nav šo sievieti redzējis.

37. NODAĻA

j

-     Es jūs gandrīz nepazinu, profesor! sieviete jūsmīgi sauca angļu valodā ar akcentu, nākdama Lengdonam aizvien tuvāk. Tas ir jūsu apģērba dēļ. Sirsnīgi uzsmaidījusi, viņa nopētīja Brioni uzvalku un atzinīgi pamāja. Ļoti moderni. Jūs izskatāties gandrīz vai kā itālietis.

Lengdona mute bija izkaltusi kā tuksnesis, tomēr viņam izdevās pieklājīgi pasmaidīt.

-    Lab… rīt, viņš sastomījās. Kā jums klājas?

Viņa iesmējās un apķēra vēderu.

-     Esmu pārguruši. Mazā Katalina visu nakti spārdījās. Sieviete aši paskatījās apkārt. II Duomino neteica, ka jūs šodien atkal atgriezīsieties. Vai tad viņš nav kopā ar jums?

11 Duomino? Lengdonam nebija ne jausmas, par ko viņa runā.

Acīmredzot ievērojusi viņa apjukumu, sieviete uzmundrinoši iesmējās.

-    Tas nekas, viņu tā iesaukusi visa Florence. Viņš par to neapvainojas. Sieviete palūkojās apkārt. Vai viņš jūs te ielaida?

-    Jā, iejaucās Sjēna, nākdama viņiem klāt pāri zālei, taču viņam brokastu laikā bija norunāta kāda tikšanās. Viņš teica, ka jūs neiebildīšot, ja mēs te uzkavēsimies un visu aplūkosim. Sjēna aizrautīgi pastiepa roku. Es esmu Sjēna, Roberta māsa.

Sieviete uzsvērti oficiāli sasveicinājās ar Sjēnu.

-    Mani sauc Marta Alvaresa. Jums nu gan ir paveicies, ka jūsu privātais gids ir pats profesors Lengdons.

-    Jā, Sjēna jūsmīgi piekrita, pēdējā bridi pagūdama apslēpt ironisku grimasi. Viņš ir tik gudrs!

Iestājās neveikls klusums. Marta pētīja Sjēnu.

-    Jocīgi, viņa sacīja, es neredzu nekādu līdzību. Ja nu vienīgi auguma ziņā.

Lengdons juta, ka tuvojas katastrofa. Tagad vai nekad.

-     Marta, viņš iejaucās, cerēdams, ka ir pareizi sadzirdējis viņas vārdu, lūdzu, piedodiet, ka jūs apgrūtinu, bet, kā lai to saka… jūs droši vien jau varat iedomāties, kāpēc es šeit atrodos.

-    Patiesībā ne, viņa atbildēja un samiedza acis. Es nekādi nespēju iedomāties, kas jums šeit būtu darāms.

Lengdona sirds iepukstējās straujāk. Iestājās neomulības pilns klusums, un viņš saprata, ka viltība tūlīt piedzīvos neveiksmi. Pēkšņi Marta plati pasmaidīja un skaļi iesmējās.

-    Profesor, es pajokoju! Protams, ka es spēju uzminēt, kāpēc esat atgriezies. Godīgi sakot, nezinu, kāpēc jums tā šķiet tik aizraujoša, bet, ja reiz jūs abi ar il Duomino vakar vakarā tur augšā pavadījāt gandrīz stundu, var noprast, ka esat atgriezies, lai to parādītu savai māsai.

-    Pareizi… viņš izdvesa. Tieši tā. Es ļoti labprāt to parādītu Sjēnai, ja vien tas jūs… neapgrūtina.

Pametusi skatienu augšup uz otrā stāva balkonu, Marta paraustīja plecus.

-    Protams, ka ne. Es tieši dodos turp.

Sirds sitās kā neprātīga. Lengdons palūkojās uz balkonu zāles tālākajā galā. Es vakar biju tur? Viņš neko neatcerējās, bet zināja, ka šis balkons ne vien atrodas precīzi tādā pašā augstumā kā vārdi cerca trova, bet arī kalpo par ieeju pils muzejā, kuru viņš mēdza apmeklēt katrā savā ierašanās reizē.

Jau grasīdamās viņiem pa priekšu doties pāri zālei, Marta piepeši aprāvās, it kā būtu kaut ko atcerējusies.

-    Vai jūs, profesor, patiešām esat pārliecināts, ka mēs nevaram atrast kaut ko ne tik drūmu, ko parādīt jūsu jaukajai māsai?

Uz tādu jautājumu Lengdons nezināja, ko atbildēt.

-    Mēs apskatīsim kaut ko drūmu? Sjēna noprasīja. Kas tas ir? Viņš man neko nav teicis.

Marta kautrīgi pasmaidīja un paskatījās uz Lengdonu.

-    Profesor, vai jūs vēlētos, lai es par to pastāstu jūsu māsai, vai ari izdarīsiet to pats?

Lengdons gandrīz drudžaini steidzās izmantot šo izdevību.

-     Katrā ziņā, Marta, esiet tik laipna un pastāstiet viņai par

to!

-     Nezinu, ko brālis jums ir teicis, Marta lēni iesāka, taču mēs tagad dosimies uz muzeju, lai aplukotu kādu ļoti neparastu masku.

Sjēnas acis mazliet papletās.

-    Kas tā par masku? Kāda no tām neglītajām mēra maskām, ko nēsā karnevālā?

-    Labs minējums, Marta atteica, tomēr nē, tā nav mēra maska. Tā ir pavisam citāda maska. To sauc par pēcnāves masku.

Atklāsmes pārņemts, Lengdons dzirdami noelsās, un Marta neapmierināti uzlūkoja viņu, acīmredzami domādama, ka viņš uzvedas pārlieku teatrāli, mēģinot nobiedēt savu māsu.

-    Neklausieties savā brāli, viņa sacīja. Pēcnāves maskas sešpadsmitajā gadsimtā bija sastopamas ļoti bieži. Būtībā tas ir tikai cilvēkā sejas atlējums ģipsi, izpildīts dažus mirkļus pēc šī cilvēka nāves.

Pēcnāves maska. Kopš pamošanās Florencē Lengdonu pirmo reizi piemeklēja apskaidrība. Dantes "Elle"… cerca trova… skatoties caur nāves acīm. Maska!

-     Kas bija cilvēks, no kura sejas tika izgatavots šis maskas atlējums? Sjēna painteresējās.

Uzlicis plaukstu Sjēnai uz pleca, Lengdons atbildēja tik mierīgi, cik vien spēja:

-     Kāds slavens itāliešu dzejnieks. Viņa vārds bija Dante Aligjēri.

38. NODAĻA

"Nepatiesība" Ilgojās Adrijas jūras viļņos, ko spoži apspīdēja Vidusjūras saule. Juzdamies saguris, Rektors iztukšoja savu otro skotu viskija glāzi un neizteiksmīgi paraudzījās ārā pa kabineta logu.

No Florences bija saņemtas sliktas ziņas.

Iespējams, ka vainīgs bija pēc ļoti ilga laika pirmo reizi nogaršotais alkohols, taču viņš jutās dīvaini apdullis un bezspēcīgs… it kā viņa kuģim būtu sabojājušies dzinēji un tas bezmērķīgi peldētu pa viļņiem.

Šādas emocijas Rektoram bija kaut kas jauns. Viņa pasaulē vienmēr pastāvēja uzticams kompass protokols -, kurš nepieviļot allaž bija rādījis ceļu. Tieši protokols viņam bija palīdzējis grūtos brīžos izlemt bez jebkādas svārstīšanās.

Tieši protokols bija licis atteikties no Vaijentas, un Rektors to izdarīja nešauboties. Tiklīdz šī konkrētā krīze būs beigusies, es tikšu ar viņu galā.

Tieši protokols bija licis Rektoram par saviem klientiem interesēties iespējami maz. Viņš jau sen bija nolēmis, ka Konsorcijam nav ētiska pienākuma šos klientus nosodīt.

Sniegt pakalpojumu.

Uzticēties klientam.

Neuzdot nekādus jautājumus.

Tāpat kā lielākā daļa uzņēmumu direktoru, arī Rektors gluži vienkārši piedāvāja pakalpojumus un pieņēma, ka tie tiks īstenoti likuma ietvaros. Galu galā Volvo pienākums nebija nodrošināt, lai futbolistu sievas nepārsniedz ātrumu skolu zonās, un Dell nevarēja saukt pie atbildības, ja kāds izmantoja viņu datoru bankas konta uzlaušanai.

Tagad, kad viss juka un bruka, Rektors klusībā lādēja to uzticamo kontaktpersonu, kura bija ieteikusi Konsorcijam šo klientu.

-    Ar viņu nebūs daudz jānoņemas, tā būs viegli nopelnīta nauda, kontaktpersona apgalvoja. Šis cilvēks ir ģeniāls, īsta zvaigzne savā jomā, turklāt smieklīgi bagāts. Viņam gluži vienkārši vajag uz pāris gadiem nozust. Viņš vēlas nozust no visiem radariem, lai nodotos kāda svarīga projekta realizācijai.

Daudz nedomādams, Rektors bija piekritis. Par ilgstošu uzturēšanās vietas maiņu vienmēr varēja viegli tikt pie naudas, un Rektors uzticējās savas kontaktpersonas intuīcijai.

Kā jau bija cerēts, ar šo darbu nopelnīt patiešām izrādījās ļoti viegli.

Pareizāk sakot, līdz pagājušajai nedēļai.

Tagad, pēc haosa, ko bija izraisījis šis cilvēks, Rektors pieķēra sevi nemierīgi metam lokus ap skotu viskija pudeli un skaitām dienas līdz brīdim, kad viņš šim klientam vairs neko nebūs parādā.

Uz rakstāmgalda iezvanījās telefons, un Rektors pamanīja, ka zvanītājs ir Noultons, viens no viņa labākajiem koordinatoriem.

-    Jā, viņš atsaucās.

-     Ser, Noultons iesāka, izklausīdamies nemiera pārņemts. Man ļoti negribas jūs traucēt ar kaut ko tādu, bet, kā jau jūs droši vien zināt, mums ir uzdots rītdien augšupielādēt plašsaziņas līdzekļos kādu videoierakstu.

-    Jā, Rektors attrauca. Vai tas ir sagatavots?

-    Ir, taču man ienāca prātā, ka varbūt jūs pirms augšupielādēšanas vēlētos to noskatīties.

Rektors apklusa. Šāds priekšlikums raisīja neizpratni.

-     Vai šajā videoierakstā mēs tiekam nosaukti vārdā vai kaut kā kompromitēti?

-     Nē, ser, taču saturs ir ļoti satraucošs. Klients parādās ekrānā un saka…

-     Tūlit pat izbeidziet, Rektors pavēlēja. Tas, ka vecākais koordinators uzdrošinās ierosināt tik kliedzošu protokola pārkāpumu, satrieca. Saturs ir nebūtisks. Lai kas tur ari tiek sacīts, viņa videoieraksts tiktu izplatīts arī bez mūsu palīdzības. Tikpat labi šis klients varēja izplatīt videoierakstu elektroniskā veidā, taču viņš noalgoja mūs. Samaksāja mums. Uzticējās mums.

-    Jā, ser.

-    Jūs netikāt pieņemts darbā par filmu kritiķi, Rektors brīdināja. Jūs esat noalgots, lai pildītu solījumus. Dariet, kas jums jadara.

Vaijenta gaidīja uz Vecā tilta. Viņas asais skatiens pētīja uz tilta redzamos cilvēku simtus. Viņa bija modra un jutās pārliecināta, ka Lengdons vēl nav pagājis viņai garām, tomēr bezpilota lidaparāts bija apklusis. Acīmredzot nevienu izsekot vairs nevajadzēja.

Brīders viņu noteikti ir notvēris.

Viņa negribīgi sāka apdomāt savas drūmās izredzes Konsorcija pratināšanā. Vai vēl ko jaunāku.

Vaijenta vēlreiz domās iztēlojās abus aģentus, no kuriem Konsorcijs bija atteicies… neviens par viņiem vairs neko nebija dzirdējis. Viņi gluži vienkārši tika pārcelti citā darbā, viņa sev iegalvoja. Un tomēr Vaijenta tagad pieķēra sevi prātojam, vai tikai nevajadzētu aizbraukt tālu Toskānas kalnos, nozust un likt lietā savas prasmes, lai sāktu jaunu dzīvi.

Bet cik ilgi es varētu no viņiem slēpties?

Neskaitāmi objekti bija paši uz savas ādas izbaudījuši, ka ikvienam Konsorcija mērķim privātums pārvēršas par ilūziju. Tas bija tikai laika jautājums. Vai tiešām tādas būs manas karjeras beigas? viņa prātoja, joprojām nespēdama samierināties, ka neveiksmju virkne varētu izsvītrot viņu no Konsorcija štata darbinieku saraksta, kurā viņa atradusies divpadsmit gadus. Pēdējo no tiem viņa bija modri pārraudzījusi Konsorcija zaļacainā klienta vajadzības. Ne jau manas vainas dēļ viņš nolēca no jumta un nositās… un tomēr ir tāda sajūta, it kā es būtu nokritusi kopā ar viņu.

Vienīgais glābiņš bija Bridera pārspēšana viltībā… taču Vaijenta jau uzreiz saprata, ka tas būs riskanti.

Vakar man bija tāda iespēja, taču es to palaidu garām.

Negribīgi pagriezusies atpakaļ pie sava motocikla, Vaijenta tālumā piepeši izdzirdēja kādu skaņu… pazīstamu, spalgu sīkšanu.

Neizpratnes pārņemta, viņa aši palūkojās augšup. Viņai par pārsteigumu, novērošanas lidaparāts nupat atkal bija pacēlies gaisā netālu no Piti pils tālākā gala.

Vaijenta noskatījās, kā mazītiņais aparāts sāk izmisīgi mest lokus virs pils.

Tas, ka lidaparāts atkal likts lietā, varēja nozīmēt tikai vienu.

Viņi vēl aizvien nav notvēruši Lengdonu!

Velns parāvis, kur viņš ir palicis?

Griezīgā sīkšana virs galvas atkal izrāva doktori Elizabeti Sinskiju no murgiem. Novērošanas lidaparāts atkal ir gaisā? Bet es domāju…

Doktore sagrozījās furgona aizmugures sēdeklī, kur viņai līdzās vēl aizvien sēdēja tas pats jaunais aģents. Viņa no jauna aizvēra acis, cīnīdamās ar sāpēm un nelabumu. Tomēr visvairāk viņai bija jācīnās ar bailēm.

Laika vairs nav daudz.

Viņas ienaidnieks bija nolēcis no jumta un nosities, tomēr doktorei sapņos vēl aizvien rādījās savādais vīrietis, kas viņu pamācīja Ārējo sakaru padomē.

Ir būtiski svarīgi, lai kāds sāk drosmīgi rīkoties, viņš paziņoja, zaļajām acīm zibot, ļa ne mēs, tad kurš? ]a ne tagad, kad tad?

Elizabete zināja, ka vajadzēja šo cilvēku apturēt jau pirmajā izdevīgajā brīdi. Viņa nemūžam neaizmirsīs, kā bija izsteigusies ārā no apspriežu telpas, nikna atkritusi limuzīna aizmugures sēdeklī un šķērsojusi Manhetenu uz Kenedija starptautiskās lidostas pusi. Dedzīgi vēlēdamās noskaidrot, kas, pie velna, varētu būt šis maniaks, viņa izvilka mobilo telefonu, lai aplūkotu pašas uzņemto fotogrāfiju.

Ieraudzījusi to, viņa skaļi noelsās. Bija pilnīgi skaidrs, kas ir šis cilvēks. Par laimi, viņu atrast varēja pavisam viegli. Diemžēl viņš savā jomā bija ģēnijs ļoti bīstams, ja viņš nolemtu tāds būt.

Nekas nav radošāks… vai iznīcinošāks… par ģeniālu, mērķtiecīgu prātu.

Pēc trīsdesmit minūtēm ierodoties lidostā, Elizabete Sinskija jau bija sazinājusies ar savu komandu un iekļāvusi šo cilvēku visu attiecīgo pasaules aģentūru Centrālās izlūkošanas pārvaldes, Slimību profilakses un kontroles centru un līdzīgu organizāciju bioteroristu uzraudzības sarakstos.

Tas ir viss, ko varu paveikt pirms atgriešanās Ženēvā, viņa nodomāja.

Pārguruši viņa aiznesa savu mantu somu pie reģistrācijas letes un pasniedza darbiniecei pasi un biļeti.

-    Ā, doktore Sinskija. Darbiniece pasmaidīja. Kāds ļoti jauks džentlmenis nupat atstāja jums ziņu.

-    Ko, lūdzu? Elizabetei nebija zināms neviens, kam būtu pieejama informācija par viņas lidojumu.

-      Ļoti gara auguma vīrietis, darbiniece paskaidroja. Ar zaļām acīm.

Soma izslīdēja Elizabetei no rokām. Viņš ir šeit? Kā tas iespējams?! Viņa apsviedās, lai paskatītos uz tiem, kas stāvēja aiz muguras.

-    Viņš jau ir prom, darbiniece sacīja, taču vēlējās, lai nododam jums šo. Viņa iedeva Elizabetei salocītu vēstuļpapīra lapu.

Elizabete trīcēdama atlocīja lapu un izlasīja ar roku rakstīto tekstu. Tas bija slavens citāts no kāda Dantes Aligjēri darba.

Vistumšākās vietas ellē ir atvēlētas tiem, kuri morālas krīzes brīžos nolemj neiejaukties.

39. NODAĻA

Marta Alvaresa gurdi palūkojas augšup pa kapnem, kas no Piecu simtu zāles veda uz muzeju otrajā stāvā. Posso farcela, viņa sev sacīja. Es spēju to paveikt.

Viņa bija Vecās pils mākslas un kultūras nodaļas pārvaldniece, tādēļ neskaitāmas reizes kāpusi pa šīm kāpnēm, taču pēdējā laikā, devītajā grūtniecības mēnesī, šī uzeja likās ļoti apgrūtinoša.

-    Vai esat pārliecināta, ka mums nevajag braukt ar liftu? Roberts Lengdons noraizējies pamāja uz liftu, kas pilī bija ierīkots apmeklētājiem ar kustību traucējumiem.

Pateicīgi pasmaidījusi, Marta tomēr papurināja galvu.

-    Kā jau vakar jums sacīju, mans ārsts apgalvo, ka izkustēšanās nāk par labu bērnam. Turklāt, profesor, es zinu, ka jums ir klaustrofobija.

Izskatījās, ka šī piezīme Lengdonu ir dīvaini iztrūcinājusi.

-    Ā, pareizi. Biju aizmirsis, ka esmu par to ieminējies.

Aizmirsis, ka ir par to ieminējies? Marta neizpratnē nodomāja.

Kopš tā brīža nav pagājušas pat divpadsmit stundas, un mēs ilgi apspriedām to gadījumu viņa bērnībā, kas izraisījis šādas bailes.

Iepriekšējā vakarā, kad Lengdona pārmērīgi tuklais pavadonis il Duomino bija iekāpis liftā, Lengdons kopā ar Martu izvēlējās kāpnes. Pa ceļam Lengdons bija dalījies spilgtā stāstā par to, kā zēna gados iekritis pamestā akā un kopš tā laika iedzīvojies gandrīz slimīgās bailēs no šaurām telpām.

Tagad Lengdona jaunākā māsa, zirgastei šūpojoties, lēca pāri pakāpieniem viņiem pa priekšu, bet Lengdons un Marta kāpa rāmi un vairākas reizes apstājās, lai viņa varētu atvilkt elpu.

-     Brīnos, ka jūs gribat vēlreiz aplūkot to masku, Marta sacīja. Paturot prātā visu, ko var redzēt Florencē, tā šķiet viena no visgarlaicīgākajām.

Lengdons izvairīgi paraustīja plecus.

-    Esmu atgriezies galvenokārt tāpēc, lai to varētu apskatīt Sjēna. Starp citu, paldies, ka ļāvāt mums vēlreiz ienākt.

-    Protams.

Iepriekšējā vakarā būtu pilnīgi pieticis ar Lengdona reputāciju, lai Martu pārliecinātu atvērt viņam galerijas durvis, taču tas fakts, ka viņu bija pavadījis il Duomino, nozīmēja, ka patiesībā viņai nekas cits neatlika.

Ignacio Buzoni pazīstams kā il Duomino Florences kultūras pasaulē bija slavenība. Viņš jau ilgu laiku ieņēma Museo dellOpera del Duotno Florences katedrāles jeb Doma darbu muzeja direktora amatu, pārraudzīja visu, kas saistīts ar pilsētas ievērojamāko vēsturisko vietu, proti, milzīgo katedrāli ar sarkano kupolu, kam atvēlēta galvenā vieta gan Florences vēsturē, gan tās ainavā. Par savu kaislīgo aizraušanos ar šo vēstures un arhitektūras pieminekli, kā arī par gandrīz četrsimt mārciņu lielo svaru un pastāvīgi sarkano seju viņš bija labsirdīgi iesaukts par il Duomino "Mazo Domu".

Martai nebija ne jausmas, kā Lengdons bija iepazinies ar Mazo Domu, taču direktors iepriekšējā vakarā bija viņai piezvanījis un paziņojis, ka vēlas atvest viesi, kurš grib privāti apskatīt Dantes pēcnāves masku. Kad izrādījās, ka noslēpumainais viesis ir slavenais amerikāņu simbologs un mākslas vēsturnieks Roberts Lengdons, Martu bija pārņēmis viegls saviļņojums par iespēju pavadīt abus slavenos vīrus uz pils galeriju.

Tagad, nonākot kāpņu augšdaļā, Marta iespieda rokas sānos un dziļi ieelpoja. Sjēna jau stāvēja pie balkona margām, vērīgi raudzīdamās lejup uz Piecu simtu zāli.

-    Uz zāli man visvairāk patīk skatīties no šejienes, Marta elsa. Tad sienas gleznojumi atklājas pavisam citā gaismā. Brālis droši vien jau jums ir pastāstījis par noslēpumaino vēstljumu, kas paslēpts šajā darbā? Viņa norādīja uz to ar pirkstu.

Sjēna aizrautīgi pamāja.

-    Cerca trova.

Marta vēroja, kā Lengdons lūkojas apkārt. Beletāžas logu gaismā varēja skaidri redzēt, ka Lengdons vairs neizskatās tik pārsteidzoši labi kā iepriekšējā vakarā. Jaunais uzvalks likās glīts, taču viņš nebija noskuvies un seja šķita bāla un sagurusi. Arī mati, iepriekšējā vakarā tik biezi un kupli, tagad izskatījās netīri, it kā viņš vēl nebūtu gājis dušā.

Iekams Lengdons bija paguvis pieķert Martu uzkrītoši skatāmies, viņa no jauna pagriezās pret sienas gleznojumu.

-    Mēs stāvam gandrīz precīzi cerca trova augstumā, Marta sacīja. Šos vārdus var saskatīt ar neapbruņotu aci.

Šķita, ka Lengdona masu sienas gleznojums nemaz neinteresē.

-     Pastāstiet man par to Dantes pēcnāves masku! Kāpēc tā atrodas šeit, Vecajā pilī?

Kāds brālis, tāda māsa, Marta nodomāja, klusībā novaidēdamās. Viņu joprojām mulsināja abu lielā aizrautība ar šo masku. Tomēr Dantes pēcnāves maskas vēsture bija ļoti savāda, it īpaši pēdējā laikā, un Lengdons nebija pirmais, kuram tā izraisīja gandrīz slimīgu aizgrābtību.

-    Tad pasakiet, ko jūs zināt par Danti?

Glītā, jaunā gaišmate paraustīja plecus.

-    Tikai to, ko visiem māca skolā. Dante bija itāliešu dzejnieks, viņa slavenākais darbs bija "Dievišķā komēdija", kurā aprakstīts viņa iztēlotais ceļojums cauri ellei.

-    Daļēji pareizi, Marta piekrita. Savā poēmā Dante beigu beigās izkļūst no elles, turpina ceļu cauri šķīstītavai un visbeidzot nonāk paradīzē. Ja kādreiz lasīsiet "Dievišķo komēdiju", jūs redzēsiet, ka viņa ceļojums ir sadalīts trijās daļās. Tās ir "Elle", "Šķīstītava" un "Paradīze". Marta pamāja, mudinādama abus sekot viņai pa balkonu uz muzeja ieejas pusi. Tomēr tam, ka šī maska atrodas šeit, Vecajā pili, nav nekāda sakara ar "Dievišķo komēdiju". Visa pamatā ir reāla vēsture. Dante dzīvoja Florencē un mīlēja to tik stipri, cik nu vien ir iespējams mīlēt kādu pilsētu. Viņš bija ļoti izcils un ietekmīgs florencietis, taču tad politiskās varas aprindās notika pārmaiņas un Dante kā pretējās puses atbalstītājs tika izraidīts. Viņu izsvieda aiz pilsētas mūriem, paziņojot, ka viņš vairs nekad nedrīkstēs te atgriezties. Tuvojoties ieejai muzejā, Marta uz brīdi apklusa, lai atvilktu elpu. No jauna iespiedusi rokas sānos, viņa atliecās atpakaļ un turpināja: Daži apgalvo, ka Dantes maska izskatās tik skumja tieši izsūtījuma dēļ, taču man ir cita teorija. Esmu nedaudz romantiska, un man šķiet, ka šo skumju iemesls drīzāk ir kāda sieviete, vārdā Beatriče. Saprotiet, Dante visu mūžu izmisīgi mīlēja jaunu sievieti, kuras vārds bija Beatriče Portināri. Diemžēl Beatriče apprecējās ar citu, un tas nozīmēja, ka Dante bija spiests dzīvot ne vien bez savas mīļotās Florences, bet arī bez iemīļotās sievietes. Viņa mīlestība pret Beatriči kļuva par "Dievišķās komēdijas" centrālo tēmu.

-    Interesanti, Sjēna noteica tonī, kas lika noprast, ka viņa nav dzirdējusi ne vārda. Un tomēr man vēl aizvien nav skaidrs, kāpēc šī pēcnāves maska tiek glabāta šeit, pilī.

Martai šāda jaunā sievietes uzstājība šķita gan neparasta, gan ari gandrīz nepieklājīga.

-    Tātad, viņa turpināja, atsākusi soļot, arī pēc nāves Dantem bija aizliegts atgriezties Florencē, un viņš tika apglabāts Ravennā. Bet, tā kā viņa īstā mīlestība Beatriče bija apglabāta Florencē un Dante Florenci bija tik ļoti mīlējis, viņa pēcnāves maskas pārvešana uz šejieni bija kā labestīgas cieņas izrādīšana.

-    Skaidrs, Sjēna noteica, un… kāpēc tika izraudzīta šī ēka?

-    Vecā pils ir vissenākais Florences simbols, un Dantes laikos tā bija šīs pilsētas sirds. Patiesībā katedrālē ir kāda slavena glezna, kurā padzītais Dante stāv ārā pie pilsētas mūriem, bet fonā var redzēt viņa mīļās pils torni. Glabājot viņa pēcnāves masku šeit, mēs daudzējādā ziņā uzskatām, ka Dantem beidzot ir atļauts atgriezties mājās.

-    Cik jauki, Sjēna noteica, beidzot izskatīdamās apmierināta. Paldies.

Marta nostājās pie muzeja durvīm un trīsreiz pieklauvēja.

-    Sono io, Marta! Buongiorno!

Iekšā nograbēja atslēgas, un durvis atvērās. Padzīvojis sargs gurdi uzsmaidīja viņai un ielūkojās pulkstenī.

-    E un po' presto, viņš laipni sacīja. Mazliet par agru.

Paskaidrojuma vietā Marta norādīja uz Lengdonu, un

sargs tūlīt atplauka.

-    Signore! Bentomato! Priecājos jūs atkal redzēt!

-    Grazie, Lengdons sirsnīgi attrauca, un sargs ar mājienu aicināja visus ienākt.

Viņi izgāja cauri nelielam vestibilam, kur sargs atslēdza signalizācijas sistēmu un tad vēl vienas smagākas durvis. Kad tās atvērās, viņš pakāpās sāņus un plaši novēzēja roku.

-    Ecco il museo!

Pateicīgi pasmaidījusi, Marta ieveda savus viesus pa durvīm.

Sākotnēji muzeja telpās bija iecerēts kāds valdības birojs, kas nozīmēja, ka plašas, atklātas zāles vietā te atradās vidēja lieluma telpu un gaiteņu labirints.

-    Dantes maska atrodas tepat aiz stūra, Marta sacīja Sjēnai. Tā ir novietota šaurā telpā, tā sauktajā l'andito, kas būtībā ir tikai eja un savieno divas lielākas istabas. Maska atrodas senlaicīgā skapītī pie sānsienas un atklājas skatienam tikai tad, kad nostājamies tai līdzās. Šī iemesla dēļ daudzi apmeklētāji paiet maskai garām, to pat nepamanījuši!

Nu Lengdons pielika soli un raudzījās taisni uz priekšu, it kā maskai pār viņu būtu dīvaina vara. Marta iebikstīja Sjēnai un pačukstēja:

-    Ir skaidrs, ka jūsu brāli nekas cits neinteresē, bet jums nevajadzētu palaist garām neapskatītu arī mūsu Makjavelli krūšutēlu un Mappa Mundi globusu Karšu zālē.

Sjēna pieklājīgi pamāja. Arī viņa skatījās taisni uz priekšu. Marta tikai ar pūlēm spēja noturēties viņiem līdzi. Pie trešās telpas viņa sāka mazliet atpalikt un beidzot gluži vienkārši apstājās.

-    Profesor? viņa elsdama uzsauca. Varbūt jūs… vēlaties parādīt māsai… daļu galerijas… un masku mēs aplūkojam pēc tam?

Lengdons izklaidīgi pagriezās, it kā būtu aizdomājies un nu pamazām atgrieztos tagadnē.

-    Kā, lūdzu?

Marta aizelsusies norādīja uz tuvāko vitrīnu.

-     Viens no senākajiem… iespiestajiem "Dievišķās komēdijas" eksemplāriem.

Beidzot ieraudzījis, ka Marta slauka pieri un cenšas atgūt elpu, Lengdons ārkārtīgi nokaunējās.

-    Piedodiet, Marta! Protams, jā, būtu brīnišķīgi aši uzmest acis šim tekstam.

Lengdons steidzās atpakaļ, lai Marta varētu viņus aizvadīt pie senlaicīgās vitrīnas. Tajā atradās krietni apbružāta, ādas vākos iesieta grāmata, atšķirta vietā, kur greznā titullapa vēstīja: La Divina Commedia: Dante Alighieri.

-     Neticami, Lengdons sacīja pārsteiguma pilnā balsī. Es pazīstu šo prettitulu. Nemaz nezināju, ka jums ir viens no oriģinālajiem Neimeistera izdevumiem.

Protams, ka jūs to zinājāt, Marta neizpratnē nodomāja. Vakar vakarā es jums to rādīju!

-     Piecpadsmitā gadsimta vidū, Lengdons steigšus paskaidroja Sjēnai, Johans Neimeisters radīja šī darba pirmo iespiesto versiju. Tika nodrukāti vairāki simti eksemplāru, taču saglabājies ir tikai aptuveni ducis. Tas ir liels retums.

Martai sāka šķist, ka Lengdons līdz šim izlicies par nejēgu, lai tagad varētu izrādīties savas jaunākās māsas priekšā. Par pazemīgu akadēmiķi izslavētam profesoram šāda nekautrība nemaz nepiestāvēja.

-    Šo eksemplāru mums ir aizdevusi Laurencija bibliotēka, Marta mēģināja kaut ko bilst arī no savas puses. Ja jūs ar Robertu vēl neesat šo bibliotēku apmeklējuši, jums vajadzētu to izdarīt. Tajā atrodas iespaidīgas Mikelandželo projektētas kāpnes, kas ved augšup uz pasaules pirmo publisko lasītavu. Grāmatas tajā bija pieķēdētas pie krēsliem, lai neviens nevarētu tās iznest no lasītavas. Protams, daudzas no šīm grāmatām bija vienīgie eksemplāri pasaulē.

-    Apbrīnojami, Sjēna noteica un palūkojās dziļāk muzejā. Maska atrodas tur?

Kāpēc tā jāsteidzas? Martai bija vajadzīga vēl minūte, lai atgūtu elpu.

-    Jā, bet varbūt jūs interesētu stāsts par šim. Viņa pāri papildtelpai norādīja uz nelielām kāpnēm, kas nozuda griestos. Tās ved uz skatu laukumu zem jumta spārēm, kur no augšas var apskatīt Vazāri slavenos piekaramos griestus. Es ar lielāko prieku pagaidītu šeit, ja jūs vēlētos…

-    Lūdzu, Marta, Sjēna viņu pārtrauca. Es ļoti labprāt gribētu apskatīt to masku. Mums nav pārāk daudz laika.

Marta apmulsusi cieši skatījās uz glīto, jauno sievieti. Viņai ļoti nepatika šis jaunais ieradums uzrunāt svešus cilvēkus vārdos. Es esmu Alvaresa kundze, viņa pārmetoši nodomāja. Un es jums izrādu labvēlību.

-    Labi, Sjēna, Marta strupi atteica. Maska atrodas, lūk, tur.

Vairs lieki netērēdama laiku, Marta pa galeriju telpu līkločiem veda viņus pie maskas un vienlaikus sniedza Lengdonam un viņa māsai izsmeļošus komentārus. Iepriekšējā vakarā Lengdons un Mazais Doms šaurajā koridorā bija apskatījuši masku gandrīz pusstundu. Šādas vīriešu zinātkāres ieintriģēta, Marta bija apvaicājusies, vai viņu aizrautībai ir kāds sakars ar neparasto notikumu virkni, kurā šī maska ierauta pirms gada. Lengdons un Mazais Doms bija viltīgi izvairījušies no tiešas atbildes.

Tagad, tuvojoties koridoram, Lengdons sāka skaidrot māsai vienkāršo pēcnāves maskas veidošanas procesu. Marta iepriecināta secināja, ka šis apraksts, atšķirībā no melīgā apgalvojuma, ka viņš nekad agrāk nav redzējis muzeja reto "Dievišķās komēdijas" eksemplāru, ir nevainojami pareizs.

-    īsi pēc nāves, Lengdons aprakstīja, mirušais tiek noguldīts, un viņa seja ieziesta ar olīveļļu. Pēc tam uz ādas tiek uzklāta slapja ģipša kārta, kas no matu augšanas līnijas līdz pat kaklam noklāj visu seju, arī muti, degunu, plakstiņus. Sacietējušo ģipsi var viegli noņemt, un tālāk to izmanto kā veidni, kurā tiek ieliets jauns ģipsis. Tam sacietējot, tiek iegūts nevainojami sīki atveidots mirušā sejas atlējums. Šāds paņēmiens bija īpaši izplatīts, iemūžinot ievērojamas personas un ģeniālus cilvēkus, piemēram, Danti, Šekspīru, Voltēru, Taso, Kītsu.

-    Un te nu mēs beidzot esam, Marta paziņoja, kad trijotne nostājās pie slavenā koridora. Pakāpusies sāņus, viņa pamāja Lengdona māsai, lai tā dodas iekšā pirmā. Maska atrodas vitrīnā pie sienas pa kreisi no jums. Lūdzu, neejiet tuvāk par nožogojuma virvēm.

-    Paldies. Sjēna iegāja šaurajā telpā, spēra soli tuvāk vitrīnai un vērīgi ielūkojās tajā. Viņa tūlīt iepleta acis un izbijusies aši atskatījās uz brāli.

Šādu reakciju Marta bija redzējusi jau tūkstošiem reižu; apmeklētāji bieži vien satrūkās un izjuta riebumu, pirmo reizi ieraugot šo masku Dantes baismīgi saviebto seju, līko degunu un aizvērtās acis.

Lengdons platiem soļiem sekoja Sjēnai, nostājās viņai līdzās, ieskatījās vitrīnā un nekavējoties atkāpās. Ari viņa sejā bija skaidri redzams pārsteigums.

Marta novaidējās. Che esagerato. Viņa iegāja līdzi abiem pārējiem, taču, ieskatoties vitrīnā, arī viņai skaļi aizrāvās elpa. Oh mio Dio!

Viņa bija cerējusi ieraudzīt Dantes pazīstamo seju, taču nu redzēja vienīgi ar sarkanu atlasu izoderēto vitrīnas iekšpusi un tapiņu, uz kuras parasti karājās maska.

Šausmās aizspiedusi muti, Marta lūkojās tukšajā vitrīnā. Sākusi strauji elsot, viņa pieķērās pie norobežojuma mietiņa. Visbeidzot viņa pagriezās uz galvenās ieejas pusi, kur atradās naktssargi.

-    La maschera di Dante! viņa kliedza kā neprātīga. La maschera di Dante e sparita!

40. NODAĻA

>

Marta Alvaresa drebeja pie tukšas vitrīnas, ceredama, ka vēders pamazām savelkas panikas, nevis dzemdību sāpju dēļ.

Dantes pēcnāves maska ir pazudusi!

Abi sargi jau zibenīgi rīkojās. Viens no viņiem bija aizsteidzies uz līdzās esošo video kontroles telpu, lai uzmeklētu pagājušās nakts novērošanas kameru ierakstus, bet otrais nupat bija beidzis ziņot policijai par laupīšanu.

-   La poli/.ia arriverā tra venti minūti! sargs paziņoja Martai, tiklīdz bija nolicis klausuli.

-     Venti minūti?! viņa noprasīja. Pēc divdesmit minūtēm? Mums ir nolaupīts ievērojams mākslas darbs!

Sargs paskaidroja, ka lielākā daļa pilsētas policijas iesaistīta daudz nopietnāka nozieguma izmeklēšanā un cenšas atrast kādu brīvu policistu, kas varētu ierasties un pieņemt iesniegumu.

-    Che cosa potrebbe esserci di piū gravē?! viņa skaļi noprasīja. Kas gan var būt vēl nopietnāks?!

Lengdons un Sjēna satraukti saskatījās, un Marta noprata, ka abi viņas viesi cieš no maņu pārslodzes. Nav jau nekāds brīnums. Viņi bija gluži vienkārši iegriezušies, lai aplūkotu masku, un kļuvuši par nozīmīga mākslas darba zādzības lieciniekiem. Naktī kādam bija nez kā izdevies iekļūt galerijā un nozagt Dantes pēcnāves masku. Marta zināja, ka muzejā atrodas daudz vērtīgāki eksponāti, ko arī varēja nozagt, un tāpēc viņa mēģināja uztvert notikušo optimistiski. Lai nu kā, šī bija pirmā zādzība muzeja vēsturē. Es pat nezinu, kādu rīcību šajā gadījumā paredz instrukcija!

Piepeši Martu pārņēma vājums, un viņa no jauna pasniedzās pēc viena no stabiņiem, lai atbalstītos.

Galerijas sargi, pagalam apmulsuši, precīzi atskaitījās Martai, kas noticis iepriekšējā vakarā. Aptuveni desmitos muzejā bija ienākusi Marta kopā ar Mazo Domu un Lengdonu. Pēc īsa brīža trijotne atkal devās prom. Sargi bija no jauna aizslēguši durvis un iedarbinājuši signalizāciju, un kopš tā brīža, ciktāl viņiem bija zināms, galerijā neviens nav ne iegājis, ne arī no tās iznācis.

-    Tas nav iespējams! Marta viņus itāliski norāja. Kad mēs vakar vakarā devāmies prom, maska atradās vitrīnā, tātad ir skaidrs, ka pa šo laiku kāds bijis galerijā!

Sargi apjukumā noplātīja rokas.

-    Noi non abbiamo visto nessuno!

Tagad, kad policija jau bija ceļā, Marta aizsteidzās uz apsardzes vadības telpu tik ātri, cik vien ļāva viņas grūtnieces vēders. Lengdons un Sjēna satraukti sekoja viņai.

Novērošanas kameru videoieraksts, Marta nodomāja. Tajā mēs skaidri ieraudzīsim, kurš naktī šeit bijis!

Trīs kvartālu attālumā uz Vecā tilta Vaijenta ierāvās ēnās, jo ieraudzīja, ka cauri pūlim, pārmeklēdami apkaimi, laužas divi policisti ar Lengdona fotogrāfijām.

Kad viņi jau tuvojās Vaijentai, ieķērcās viena no viņu rācijām tas bija visiem iesaistītajiem domāts kārtējais ziņojums no dispečera. Paziņojums bija īss un itāliešu valodā, tomēr Vaijenta uztvēra galveno jēgu, proti, kādam no brīvajiem policistiem Vecās pils rajonā jādodas uz muzeju, kur pastrādāts noziegums.

Policisti nepamirkšķināja ne acu, toties Vaijenta saausījās.

Vecās pils muzejs?

Izgāšanās, kas bija gandrīz izpostījusi viņas karjeru, iepriekšējā naktī norisinājās šaurajās ieliņās pie pašas Vecās pils.

Tālākajā policijas ziņojumā starp fona sprakšķiem skaidri varēja dzirdēt tikai divus vārdus: "Dante Aligjēri."

Viņa tūlīt saspringa. Dante Aligjēri? Tā noteikti nav tikai sakritība. Apsviedusies uz Vecās pils pusi, viņa ar skatienu uzmeklēja tās robaino torni, kas slējās pār tuvējo ēku jumtiem.

Kas noticis muzejā? viņa lauzīja galvu. Un kad?!

Militārās analīzes jomā Vaijenta bija strādājusi pietiekami ilgi, lai zinātu, ka sagadīšanās notiek daudz retāk, nekā šķita lielākajai daļai cilvēku.

Vecās pils muzejs… Un Dante? Tas noteikti bija saistīts ar Lengdonu.

Vaijentai jau pašā sākumā bija radušās aizdomas, ka Lengdons atgriezīsies vecpilsētā. Tas būtu tikai saprātīgi iepriekšējā vakarā, kad notikumi kļuva nevadāmi, Lengdons atradās tieši vecpilsētā.

Tagad, dienas gaismā, Vaijentai iešāvās prātā, vai tikai Lengdons nav kaut kā izmanījies atgriezties Vecajā pili, lai atrastu meklēto. Viņa bija pārliecināta, ka Lengdons nav šķērsojis šo tiltu, lai nokļūtu vecpilsētā. Bija vēl daudz citu tiltu, tomēr šķita, ka tie atrodas neiespējami tālu no Boboli dārziem.

Upē viņa pamanīja četru viru komandu, kas ar vieglu sacīkšu laivu izpeldēja zem tilta. Uz laivas korpusa bija rakstīts: Societa Canottieri Firenze. Florences airētāju klubs. Laivas īpatnējie sarkanbaltie airi cēlās un krita nevainojamā saskaņā.

Vai Lengdons būtu šķērsojis upi ar laivu? Tas nešķita ticami, tomēr nojauta mudināja secināt, ka policijas ziņojums par Veco pili ir norāde, ko nevajadzētu palaist garām.

-    Sagatavojiet kameras, per favore\ uzsauca kāda sieviete, kura angliski runāja ar akcentu.

Vaijenta pagriezās un ieraudzīja ekskursijas vadītāju, kura māja ar nūjas galā uzspraustu plušķainu, oranžu pušķi, mēģinādama saganīt kopā savu tūristu pulku, lai vestu viņus pāri Vecajam tiltam.

-    Virs jums atrodas Vazāri lielākais meistardarbs! gide sauca ietrenētā aizrautībā un pacēla savu pušķi gaisā, lai visi paraudzītos augšup.

Līdz šim Vaijenta pat nebija pamanījusi, ka virs kioskiem kā šaurs gaitenis otrā stāva augstumā stiepjas kāda būve.

-    Vazāri gaitenis, gide paziņoja. Tas ir gandrīz vienu kilometru garš, un pa to Mediči ģimene varēja droši pārvietoties no Piti pils uz Veco pili un atkal atpakaļ.

Iepletusi acis, Vaijenta pētīja tunelim līdzīgo būvi. Viņa bija dzirdējusi par šo gaiteni, tomēr gandrīz neko par to nezināja.

Tas ved uz Veco pili?

-    Tiem dažiem retajiem ļaudīm, kam ir sakari augstās aprindās, gide turpināja, arī mūsdienās ir iespēja iekļūt šajā gaitenī. Tā ir iespaidīga mākslas galerija, kas stiepjas no Vecās pils līdz pat Boboli dārzu ziemeļaustrumu stūrim.

Nākamos vārdus Vaijenta vairs nedzirdēja.

Viņa jau skrēja pēc sava motocikla.

41. NODAĻA

Kad Lengdons un Sjena iespiedās videokontroles telpa kopā ar Martu un abiem sargiem, šuves viņa galvas ādā atkal bija sākušas pulsēt. Šaurā telpa nebija nekas vairāk par pārbūvētu ģērbtuvi, kurā atradās virkne dūcošu datora cieto disku un monitoru. Gaiss tajā vēl aizvien bija smacējoši karsts un oda pēc sasmakušiem cigarešu dūmiem.

Lengdonu tūlīt pārņēma sajūta, ka sienas ap viņu sakļaujas.

Marta apsēdās pie videomonitora, kurā jau tika reproducēti graudaini, melnbalti andito kadri, kas bija uzņemti ar kameru virs durvīm. Ekrānā redzamā laika atzīme liecināja, ka filmēšana notikusi iepriekšējās dienas rītā, precīzi pirms divdesmit četrām stundām, acīmredzot tieši pirms muzeja atvēršanas un krietnu laiku pirms Lengdona un noslēpumainā Mazā Doma parādīšanās tās pašas dienas vakarā.

Sargs nospieda ātrās pārtīšanas taustiņu, un Lengdons vēroja, kā šajā koridorā strauji ieplūst tūristi. Pati maska no šī skatu punkta nebija redzama, tomēr tā nepārprotami vēl aizvien atradās vitrīnā, jo tūristi vairākkārt pakavējās, lai tajā vērīgi ielūkotos vai nofotografētu masku un atkal dotos tālāk.

Lūdzu, pasteidzieties, Lengdons nodomāja, jo zināja, ka policija ir jau ceļā. Varbūt mums ar Sjēnu vajadzētu vienkārši atvainoties un mesties bēgt? Tomēr šo video vajadzēja noskatīties; lai kas arī būtu redzams šajā ierakstā, tas varēja sniegt daudz atbilžu uz jautājumiem par neizprotamajiem pēdējo stundu notikumiem.

Ekrānā pāri telpai sāka slīdēt pēcpusdienas ēnas. Tūristi šaudījās iekšā un ārā, kamēr beidzot pūlis izklīda un tad piepeši izgaisa pavisam. Kad laika atzīme aizsteidzās garām pieciem pēcpusdienā, muzejā nodzisa gaisma un iestājās klusums.

Pieci pēcpusdienā. Muzeja darba laika beigas.

-    Aumenti la velocitā, Marta pavēlēja, savā krēslā paliekdamās uz priekšu tuvāk ekrānam.

Ierakstā paātrināti mainījās kadri, laika atzīme strauji virzījās uz priekšu, un ap desmitiem vakarā muzejā atkal pēkšņi iedegās gaismas.

Sargs aši samazināja ieraksta ātrumu.

Pēc mirkļa ekrānā parādījās jau pazīstamais Martas Alvaresas stāvs. Viņai cieši pa pēdām sekoja Lengdons, kurš bija ģērbies savā slavenajā Kemberlijas tvīda žaketē un izgludinātās aizsargkrāsas biksēs un uzāvis savas ērtās Kordovas ādas kurpes. Viņš pat pamanīja ekrānā pazibam savu Mikipeles rokaspulksteni, kas paspraucās ārā no piedurknes.

Te nu es esmu… pirms tam, kad uz mani kāds bija šāvis.

Lengdonam bija ārkārtīgi nepatīkami vērot sevi darām to, ko viņš pats itin nemaz neatcerējās. Vakar vakarā es atnācu šurp… lai apskatītu pēcnāves masku? Un vēlāk kādā brīdī viņš bija pamanījies pazaudēt drēbes, Mikipeles pulksteni un divas savas dzīves dienas.

Video turpinājās, un viņš kopā ar Sjēnu pievirzījās tuvāk Martai un sargiem, lai varētu labāk redzēt. Mēmais ieraksts rādīja, kā Lengdons un Marta pieiet pie vitrīnas un apbrīno masku. Tikmēr uz sliekšņa viņiem aiz muguras parādījās tumša ēna, un kadrā, vilkdams kājas, iešļūca slimīgi tukls vīrietis. Viņš bija ģērbies brūnā uzvalkā, turēja portfeli un tikai ar pūlēm tika iekšā pa durvīm. Līdzās viņa izblīdušajam vēderam pat grūtniece Marta izskatījās slaida.

Šo cilvēku Lengdons pazina uzreiz. Ignacio?!

-    Tas ir Ignacio Buzoni, Lengdons iečukstēja Sjēnai ausī. Katedrāles darbu muzeja direktors. Es viņu pazīstu jau vairākus gadus, taču vēl nekad neesmu dzirdējis, ka viņu kāds dēvētu par Mazo Domu.

-    Atbilstošs apzīmējums, Sjēna klusi atbildēja.

Senāk Lengdons bija konsultējis lgnacio jautājumos par artefaktiem un vēsturi, kas bija saistīta ar baziliku, par kuru viņš ir atbildīgs, taču šķita, ka Vecās pils apmeklējums nav saistīts ar lgnacio darbības jomu. Tomēr lgnacio Buzoni bija ne vien ietekmīga persona Florences mākslas pasaulē, bet arī Dantes entuziasts un pētnieks.

Loģisks avots informācijai par Dantes pēcnāves masku.

Tobrīd videoieraksts rādīja Martu, kas pacietīgi gaidīja pie tālākās andito sienas, kamēr Lengdons un lgnacio liecās pār norobežojošajām virvēm, lai aplūkotu masku pēc iespējas tuvāk. Kamēr abi viri pētīja masku un apspriedās, pagāja vairākas minūtes, un varēja redzēt, kā Marta viņiem aiz muguras neuzkrītoši paskatās pulkstenī.

Lengdons nožēloja, ka novērošanas kameras ierakstam nav skaņas. Par ko mēs ar lgnacio runājām? Ko mēs meklējam?!

Tajā mirklī Lengdons ekrānā pārkāpa pāri norobežojošajām virvēm un notupās tieši priekšā vitrīnai tā, ka viņa seja atradās tikai dažu collu attālumā no stikla. Marta nekavējoties iejaucās, acīmredzami norādama viņu, un Lengdons vainīgi atkāpās.

-    Piedodiet, ka biju tik stingra, Marta tagad sacīja, pāri plecam atskatīdamās uz viņu. Bet, kā jau teicu, šī vitrīna ir antīka un ārkārtīgi trausla. Maskas īpašnieks uzstāj, ka apmeklētājiem jāpaliek aiz virvēm. Viņš pat pieprasa, ka darbiniekiem šī vitrīna ir jāatver tikai viņa klātbūtnē.

Lengdons pat uzreiz neaptvēra, ko viņa pateikusi. Maskas īpašnieks? Lengdons bija pieņēmis, ka šī maska ir muzeja īpašums.

Arī Sjēna izskatījās tikpat pārsteigta un nekavējoties iejaucās sarunā:

-    Vai tad maska nepieder muzejam?

Marta papurināja galvu. Viņas skatiens no jauna bija atgriezies pie ekrāna.

-    Kāds bagāts mecenāts piedāvāja nopirkt mūsu krājumos esošo Dantes masku un atstāt to šeit kā pastāvīgu eksponātu. Viņš par to piedāvāja nelielu bagātību, un mēs labprāt piekritām.

-     Pagaidiet, Sjēna atkal iejaucās. Viņš samaksāja par šo masku… un ļāva jums to paturēt?

-    Tā ir izplatīta vienošanās, Lengdons paskaidroja. Filantropiska iegāde ir veids, kā ziedotāji var uzdāvināt muzejiem nozīmīgus eksponātus, nereģistrējot šo dāvanu kā labdarības pasākumu.

-    Dāvinātājs bija neparasts cilvēks, Marta sacīja. īsts Dantes pētnieks un tomēr mazliet… kā lai to saka… fanatico?

-    Kas viņš tāds ir? Sjēna noprasīja. Viņas nevērīgajā balsī bija parādījusies neatlaidība.

-    Kurš? Marta sarauca pieri, uzmanīgi vērodama ekrānu. Ā, jūs noteikti pēdējā laikā esat par viņu lasījuši jaunākajās ziņās! Tas ir Šveices miljardieris Bertrāns Zobrists.

Šis vārds Lengdonam šķita kaut kur dzirdēts. Piepeši Sjēna strauji satvēra viņu aiz rokas un cieši to saspieda, it kā būtu redzējusi spoku.

-    Ak, jā… Sjēna saraustīti izdvesa. Viņas seja bija kļuvusi pelēka. Bertrāns Zobrists. Slavens bioķīmiķis. Jaunībā nopelnījis veselu bagātību ar patentiem bioloģijas jomā. Viņa apklusa, krampjaini norija siekalas, paliecās tuvāk Lengdonam un pačukstēja: Būtībā Zobrists pirmais sāka runāt par manipulācijām ar dzimumšūnu līnijām.

Lengdonam nebija ne jausmas, kas ir šis manipulācijas, tomēr izklausījās draudīgi, it īpaši tad, ja patur prātā nesenās vīzijas par sērgu un nāvi. Viņš iedomājās, ka varbūt Sjēna par Zobristu zina tik daudz tāpēc, ka ir erudīta šajā medicīnas jomā… vai, iespējams, viņi abi ir bijuši brīnumbērni. Vai zinātnieki seko cits cita darbam?

-     Pirmo reizi par Zobristu es uzzināju pirms dažiem gadiem, Sjēna paskaidroja, kad viņš plašsaziņas līdzekļos izteica dažus ārkārtīgi izaicinošus apgalvojumus par iedzīvotāju skaita pieaugumu. Viņa uz bridi apklusa un izskatījās sadrūmusi. Zobrists ir populācijas apokalipses vienādojuma ierosinātājs.

-    Kā, lūdzu?

-     Būtībā tas ir matemātisks apliecinājums tam, ka pasaules iedzīvotāju skaits pieaug, cilvēki dzīvo ilgāk un mūsu dabas resursi izsīkst. Saskaņā ar šo vienādojumu pašreizējās tendences vienīgais iznākums ir sabiedrības apokaliptisks sabrukums. Zobrists ir izteicis publisku prognozi par to, ka cilvēku rase nenodzīvos ilgāk par gadsimtu… ja vien neatgadīsies kaut kas tāds, kas izraisīs masu iznicināšanu. Sjēna smagi nopūtās un cieši saskatījās ar Lengdonu. Reiz pat tika citēti Zobrista vārdi par to, ka "Melnā Nāve ir vislabākais, kas jebkad noticis Eiropā".

Lengdons satriekts raudzījās Sjēnā. Sīkie matiņi uz viņa skausta saslējās, jo prātā atkal bija pazibējis mēra maskas tēls. Visu rītu viņš bija centies atvairīt domu par to, ka viņam jāatrisina mīkla, kas saistīta ar nāvējošu sērgu… tomēr šī doma pamazām kļuva aizvien uzmācīgāka.

Bertrāna Zobrista apgalvojums par to, ka Melnā Nāve ir labākais, kas jebkad noticis Eiropā, katrā ziņā bija šausminošs, tomēr daudzi vēsturnieki savās hronikās ir atspoguļojuši ilgtermiņa sociāli ekonomiskos ieguvumus, ko nesa četrpadsmitajā gadsimtā Eiropā notikusī masu iznīcība. Pirms mēra tumšos viduslaikus raksturoja pārapdzīvotība, bads un ekonomiskas grūtības. Lai gan Melnās Nāves pēkšņā uzrašanās bija šaušalīga, tā tomēr bija efektīvi "izretinājusi cilvēces ganāmpulku", radot pārtikas un izdevību pārpilnību, kas saskaņā ar daudzu vēsturnieku uzskatiem bija kļuvusi par renesanses iestāšanās galveno katalizatoru.

Atceroties bioloģiski bīstamu materiālu simbolu uz cilindra, kurā atradās Dantes elles pārveidotais attēls, Lengdonam prātā pēkšņi iešāvās stindzinoša doma, ka šo mazo, baiso projektoru kāds taču bija radījis… un tagad izskatījās, ka to varēja izdarit Bertrāns Zobrists bioķīmiķis un fanātisks Dantes cienītājs.

Kuru varētu nosaukt par tēvu nozarei, kas pēta ģenētiskās manipulācijas ar dzimumšūnu līnijām. Lengdons juta, ka mozaīkas gabaliņi sakrīt savās vietās. Diemžēl aina, kas pamazām kļuva aizvien skaidrāka, arī biedēja arvien vairāk.

Pārtiniet uz priekšu, Marta pavēlēja sargam. Izklausījās, ka viņa dedzīgi vēlas tikt pāri reālā laika kadriem, kuros Lengdons un Ignacio Buzoni pēta masku, un grib noskaidrot, kurš ielauzies muzejā un to nozadzis.

Sargs nospieda ātrās pārtīšanas taustiņu, un laika reģistra ātrums pieauga. Trīs minūtes… sešas minūtes… astoņas minūtes.

Ekrānā varēja redzēt, kā Marta stāv aiz vīriešiem, aizvien biežāk mīņājas un atkārtoti skatās pulkstenī.

-     Piedodiet, ka mēs tik ilgi runājām, Lengdons sacīja. Izskatās, ka jūs nejūtaties ērti.

-    Es pati esmu vainīga, Marta attrauca. Jūs abi uzstājāt, ka man vajadzētu iet mājās, un sargi varētu jūs izlaist ārā, taču man šķita, ka tas būtu nepieklājīgi.

Piepeši Marta nozuda no ekrāna. Sargs atkal pārslēdza kadrus uz normālu ātrumu.

-    Viss kārtībā, Marta sacīja. Es aizgāju uz tualeti.

Sargs pamāja un atkal pasniedzās pie ātrās pārtīšanas

taustiņa, taču Marta strauji satvēra viņu aiz rokas.

-    Aspetti!

Piešķiebusi galvu, viņa apmulsumā cieši raudzījās uz monitoru.

Arī Lengdons bija to pamanījis. Kas tad nu?

Ekrānā varēja redzēt, kā Lengdons iebāž roku savas tvīda žaketes kabatā, izņem pāri gumijas cimdu un velk tos rokās.

Vienlaikus Mazais Doms nostājās Lengdonam priekšā un vērīgi lūkojās uz gaiteni, pa kuru Marta pirms dažiem mirkļiem bija gurdi devusies uz tualeti. Pēc brīža tuklais vīrs pamāja Lengdonam, it kā signalizētu, ka gaiss ir tīrs.

Velns parāvis, ko mēs darām?!

Lengdons raudzījās, kā viņa cimdotā roka pastiepjas, satausta vitrīnas malu… un tad pavisam viegli to pavelk, kamēr senlaicīgās viras padodas un lēni atveras… atklājot skatienam Dantes pēcnāves masku.

Marta Alvaresa šausmās noelsās un aizsedza seju ar plaukstām.

Tādu pašu šausmu pārņemts, Lengdons neticīgi skatījās, kā pats pasniedzas pie vitrīnas, ar abām rokām uzmanīgi satver Dantes pēcnāves masku un izņem to ārā.

-     Dio mi salvi! Marta neizturēja, smagi piecēlās un apsviedās pret Lengdonu. Cos'ha fatto? Perchй?

Iekams Lengdons bija paguvis atbildēt, viens no sargiem izrāva melnu Beretas sistēmas pistoli un notēmēja Lengdonam tieši krūtīs.

Jēzus!

Roberts Lengdons stingi lūkojās uz ieroča stobru, un viņu pārņēma sajūta, ka mazās telpas sienas ap viņu sāk sakļauties. Marta Alvaresa stāvēja un veltīja viņam niknu un neticīgu nodota cilvēka skatienu. Novērošanas kameru monitora attēlā Lengdons bija pacēlis masku pret gaismu.

-    Es to izņēmu tikai uz īsu brīdi, Lengdons uzstāja, klusībā lūgdamies, kaut tā izrādītos patiesība. Ignacio apgalvoja, ka jums nebūs iebildumu!

Marta neatbildēja. Viņa likās apstulbusi un nepārprotami pūlējās aptvert, kāpēc Lengdons viņai melojis… un kā gan viņš vispār spēja tik mierīgi te stāvēt un pētīt šo ierakstu, ja zināja, kas tajā atklāsies.

Man nebija ne jausmas, ka esmu atvēris šo vitrīnu!

-     Robert, Sjēna čukstēja. Skatieties! Jūs kaut ko esat atradis! Par spīti nepatīkamajai situācijai, kurā viņi bija nokļuvuši, Sjēna joprojām nespēja atrauties no ieraksta, veltīdama visu uzmanību tam, lai saņemtu atbildes.

Ekrānā Lengdons grozīja masku, lai nopētītu no visām pusēm, un pēkšņi mitējās, it kā būtu saskatījis kaut ko interesantu šī artefakta otrā pusē.

Šajā kameras leņķī paceltā maska uz sekundes simtdaļu daļēji aizsedza Lengdona seju tā, ka Dantes nedzīvās acis un Lengdona acis saplūda kopā. Atcerējies svinīgo paziņojumu patiesību var ieraudzīt vienīgi ar nāves acīm -, Lengdons juta, ka viņam kļūst auksti.

Lengdonam nebija ne jausmas, ko viņš pētījis maskas otrā pusē, taču ekrānā viņš par savu atklājumu paziņoja Ignacio un tuklais virs atrāvās, nekavējoties sataustīja brilles un paskatījās vēlreiz… un vēlreiz. Tad viņš sāka sparigi purināt galvu un satraukti staigāt šurpu turpu pa šauro telpu.

Piepeši abi vīrieši pacēla galvas, acīmredzot kaut ko sadzirdējuši gaitenī visticamāk, tā bija Marta, kura atgriezās no tualetes. Lengdons steidzīgi izvilka no kabatas lielu, noslēdzamu polietilēna maisiņu, ielika tajā masku un uzmanīgi pasniedza Ignacio, kurš it kā negribīgi ielika to portfelī. Lengdons ātri aizvēra iztukšotās vitrīnas senlaicīgās stikla durvis, un abi vīrieši steigšus izgāja zālē pretī Martai, iekams viņa paguvusi atklāt zādzību.

Nu jau uz Lengdonu tēmēja abi sargi.

Martai saļodzījās kājas, un viņa pieķērās pie galda, lai noturētos.

-    Es nesaprotu! viņa stomījās. Jūs kopā ar Ignacio Buzoni nozagāt Dantes pēcnāves masku?!

-    Nē! Lengdons uzstāja. īpašnieks mums bija atļāvis uz vienu nakti iznest masku no ēkas. Viņš blefoja, cik labi vien prata.

-    īpašnieks? Marta pārjautāja. Bertrāns Zobrists?

-    Jā! Zobrista kungs bija ar mieru ļaut mums izpētīt dažas atzīmes maskas otrā pusē! Mēs ar viņu tikāmies vakar pēcpusdienā!

Martas acis meta zibeņus.

-   Profesor, esmu pilnīgi pārliecināta, ka vakar pēcpusdienā jūs nesatikāties ar Bertrānu Zobristu.

-    Mēs visādā ziņā to izdarījām…

Sjēna pieskārās Lengdona delmam, lai viņu apklusinātu.

-    Robert… Viņa drūmi nopūtās. Pirms sešām dienām Bertrāns Zobrists nolēca no Badias torņa virsotnes tikai dažu kvartālu attālumā no šejienes.

42. NODAĻA

7

Vaijenta bija pametusi savu motociklu Vecās pils ziemeļu pusē un nu ar kājām tuvojās tai gar Sinjorijas laukuma malu. Iedama garām Lanci lodžijas skulptūrām, viņa nespēja nepamanīt, ka visās ir atainotas variācijas par vienu vienīgu tēmu, proti, vīriešu dominanci pār sievietēm.

"Sabīniešu nolaupīšana".

"Poliksēnas nolaupīšana".

"Persejs, kurš rokā tur nocirsto Medūzas galvu".

Skaisti, Vaijenta nodomāja, novilkdama cepures nagu zemu pār acīm un cauri agro tūristu pūlim spraukdamās uz pils ieeju. Viss liecināja, ka šeit, Vecajā pilī, viss norit ierastajā kārtībā.

Neviena policista, Vaijenta nodomāja. Vismaz pagaidām.

Viņa aizvilka jakas rāvējslēdzēju līdz kaklam, tad pārliecinājās, ka ierocis ir labi paslēpts, un devās iekšā. Sekodama norādēm uz pils muzeju, viņa izgāja cauri diviem grezniem iekšpagalmiem un tad pa milzīgām kāpnēm devās uz otro stāvu.

Kāpjot viņa atkal atcerējās policijas dispečera ziņojumu.

Vecās pils muzejs… Dante Aligjēri.

Lengdonam noteikti jābūt šeit.

Norādes aizveda Vaijentu uz plašu, iespaidīgi greznu galeriju Piecu simtu zāli -, pa kuru juceklīgi klīda vairāki tūristi, apbrīnojot milzīgos sienu gleznojumus. Vaijentai nebija nekādas vēlēšanās apskatīt mākslas darbus, un viņa aši uzmeklēja nākamo norādi telpas tālākajā labajā stūrī. Tā rādīja augšup pa kādām kāpnēm.

Šķērsojot zāli, viņa pamanīja pulciņu universitātes studentu, kuri bija sanākuši ap vienu vienīgu skulptūru, smējās un fotografēja. Uz plāksnītes bija rakstīts: "Herkuls un Diomēds."

Vaijenta nopētīja skulptūru un klusi novaidējās.

Tā atainoja divus pilnīgi kailus grieķu mitoloģijas varoņus, kuri saķērušies cīņā. Herkuls bija apgriezis Diomēdu ar kājām gaisā un gatavojās viņu nomest zemē, taču Diomēds bija cieši satvēris Herkulu aiz peņa, it kā sacīdams: "Vai esi pārliecināts, ka vēlies mani nomest?"

Lūk, ko nozīmē frāze "turēt kādu aiz pantiem". Vaijenta saviebās.

Atrāvusi skatienu no dīvainās skulptūras, viņa uzsteidzās augšā pa kāpnēm, kas veda uz muzeju.

Viņa nonāca uz augsta balkona, no kura pavērās skats uz zāli. Ārā pie muzeja ieejas gaidīja aptuveni ducis tūristu.

-   Atvēršana ir aizkavējusies, kāds možs tūrists paskaidroja, uzlūkodams viņu savas videokameras objektīvā.

-    Vai ir zināms iemesls? viņa pajautāja.

-     Nav gan, bet… cik lielisks skats, kamēr gaidām! Vīrietis ar izteiksmīgu žestu norādīja uz lejā redzamo Piecu simtu zāles plašumu.

Vaijenta piegāja pie balkona malas un vērīgi palūkojās uz lielo telpu. Tur nupat bija uzradies kāds vientuļš policists, kuram gandrīz neviens nepievērsa ne mazāko uzmanību, kamēr viņš itin nesteidzīgi devās pāri zālei uz kāpņu pusi.

Viņš nāk augšā, jo te kaut kas noticis, Vaijenta nosprieda. Policista sērīgā vilkšanās liecināja, ka tā ir ierasta reaģēšana uz saņemtu zvanu un nekādi nelīdzinās Lengdona meklēšanai pie Romiešu vārtiem.

Ja Lengdons atrodas šeit, kāpēc ēka nav pilna ar policistiem?

Vai nu Vaijentas pieņēmums par Lengdona atrašanos Vecajā pilī bija aplams, vai arī vietējā policija un Brīders vēl nebija aptvēruši acīmredzamas lietas.

Kad policists bija sasniedzis kāpņu augšgalu un vieglā gaitā aizsoļoja uz muzeja ieejas pusi, Vaijenta novērsās un izlikās, ka lūkojas ārā pa logu. Paturot prātā to, ka no viņas bija atteikušies, bet Rektoram ir garas rokas, viņa negrasījās riskēt un pieļaut, ka policists viņu pazīst.

-    Aspetta! kāds uzsauca.

Vaijentai salēcās sirds, kad policists apstājās tieši viņai aiz muguras. Izrādījās, ka balss nāk no viņa rācijas.

-    Attendi i rinfbrzi! runātājs atkārtoja.

Gaidiet papildspēkus? Vaijenta nojauta, ka nupat kaut kas ir mainījies.

Tieši tajā brīdī Vaijenta aiz loga debesīs pamanīja kaut ko melnu, kas pamazām kļuva aizvien lielāks. Tas lidoja no Boboli dārziem uz Vecās pils pusi.

Novērošanas lidaparāts, Vaijenta aptvēra. Brīders zina. Un dodas šurp.

Konsorcija koordinators Lorenss Noultons vēl aizvien nespēja sev piedot, ka zvanījis Rektoram. Viņam pietika prāta neieteikt Rektoram noskatīties klienta videoierakstu, kurš nākamajā rītā tiks augšupielādēts plašsaziņas līdzekļos.

Saturam nebija nekādas nozīmes.

Visu nosaka protokols.

Noultons joprojām nebija aizmirsis mantru, kas tika mācīta jaunajiem koordinatoriem pirms tam, kad viņiem sāka uzticēt šis organizācijas uzdevumu veikšanu. Nekādu jautājumu. Tikai uzdevums.

Viņš negribīgi sagatavoja sarkano zibatmiņas stienīti apstrādei nākamajā rītā un prātoja, ko gan plašsaziņas līdzekļi domās par šo dīvaino vēstījumu. Vai viņi to vispār atskaņos?

Protams, ka viņi to darīs. Šis vēstījums ir no Bertrāna Zobrista.

Zobrists ne vien bija guvis satriecošus panākumus biomedicīnas jomā, bet arī nokļuvis ziņu dienestu uzmanības lokā, jo pirms nedēļas izdarījis pašnāvību. Šis deviņas minūtes ilgais videoieraksts tiks atskaņots kā viņa vēstījums no kapa un bija tik draudīgi baiss, ka būs gandrīz neiespējami to izslēgt.

Šis videoieraksts zibenīgi izplatīsies tūdaļ pēc publicēšanas.

43. NODAĻA

>

Burtiski vārīdamās dusmās, Marta Alvaresa izgāja no šaurās video telpas un pameta Lengdonu un viņa nepieklājīgo māsu bruņoto sargu uzraudzībā. Viņa sparīgi piesoļoja pie loga, paskatījās uz Sinjorijas laukumu un atvieglota ieraudzīja, ka pie ēkas stāv policijas automašīna.

Sen jau bija laiks.

Marta vēl aizvien nekādi nespēja aptvert, kāpēc savā profesijā tik cienījamam cilvēkam kā Roberts Lengdons vajadzētu tik neslēpti viņu piekrāpt, ļaunprātīgi izmantot viņas labvēlību un nozagt nenovērtējamu artefaktu.

Un Ignacio Buzoni viņam palīdzēja?! Neiedomājami!

Apņēmusies skaidri pateikt Ignacio, ko par viņu domā, Marta izvilka savu mobilo telefonu un piezvanīja uz kolēģa biroju, kas atradās Katedrāles darbu muzejā vairāku kvartālu attālumā no Vecās pils.

Klausule tika pacelta gandrīz nekavējoties.

-     Ufficio di Ignazio Busoni, atskanēja pazīstama sievietes balss.

Ar Ignacio sekretāri viņu saistīja draudzīgas attiecības, taču tagad Martai nebija noskaņojuma apmainīties ar pieklājības frāzēm.

-    Eugenia, sono Marta. Devo parlare con Ignazio.

Klausulē uz brīdi iestājās dīvains klusums, un piepeši sekretāre izplūda histēriskos šņukstos.

-    Cosa succede? Marta noprasīja. Kas noticis?!

Eudžēnija caur asarām paskaidroja Martai, ka nupat ieradusies darbā un uzzinājusi par pamatīgo sirdslēkmi, ko Ignacio vakar vakarā piedzīvojis kādā sānieliņā netālu no katedrāles. Ap pusnakti viņš izsaucis neatliekamo medicīnisko palīdzību, taču ārsti nebija ieradušies laikā. Buzoni nomiris.

Martai saļodzījās kājas. Rīta ziņu raidījumos viņa dzirdēja, ka naktī miris kāds vārdā nenosaukts pilsētas ierēdnis, taču viņai pat prātā nebija ienācis, ka tas varētu būt Ignacio.

-    Eugenia, ascoltami, Marta uzstājīgi viņu pārtrauca, pūlēdamās saglabāt mieru. Tad viņa aši pastāstīja, ko nupat bija redzējusi pils videokamerās, proti, ka Dantes pēcnāves masku nozaguši Ignacio un Roberts Lengdons, kuru tagad apsargā bruņoti vīri.

Lai arī Martai nebija ne jausmas, kādu atbildi viņa sagaida no Eudžēnijas, tādu viņa noteikti pat iedomāties nevarēja.

-    Roberto Langdon?! Eudžēnija pārvaicāja. Sei con Langdon ora?! ]ūs šobrīd esat kopā ar Lengdonu?

Šķiet, Eudžēnija nebija sapratusi, par ko ir runa.

-    Jā, bet maska…

-     Devo parlare con lui! Eudžēnija gandrīz kliedza. Man ar viņu jārunā!

Apsardzes telpā Lengdonam vēl aizvien sāpēja galva. Sargi tēmēja tieši uz viņu. Pēkšņi durvis atsprāga vaļā, un parādījās Marta Alvaresa.

Pa atvērtajām durvīm Lengdons varēja dzirdēt, ka tālumā dīc novērošanas lidaparāts un draudīgo dūkoņu pavada tuvojošos sirēnu gaudošana. Viņi ir mūs atraduši.

-    Ē arrivata la polizia, Marta paziņoja sargiem un vienu no viņiem nosūtīja lejā parādīt policijai ceļu uz muzeju. Otrs palika, kur bijis, un joprojām tēmēja uz gūstekni.

Lengdonam par pārsteigumu, Marta pacēla gaisā mobilo telefonu.

-    Kāds grib ar jums runāt, viņa sacīja. Balsī jautās neizpratne. Jums vajadzēs iziet ārā, jo šeit nav signāla.

Visi no smacīgās kontroles telpas izgāja galerijā pie pašām tās durvīm, kur pa lielajiem logiem ieplūda saule, bet aiz tiem atklājās fantastisks skats uz lejā redzamo Sinjorijas laukumu. Lai gan pret Lengdonu vēl aizvien bija pavērsts ierocis, viņš jutās atvieglots, jo izkļuvis no šaurās telpas.

Marta ar mājienu paaicināja viņu tuvāk logam un iedeva viņam telefonu.

Nedrošiem pirkstiem Lengdons to paņēma un pielika pie auss.

-    Jā? Roberts Lengdons klausās.

-    Signore, kāda sieviete sacīja angliski ar akcentu. Mani sauc Eudžēnija Antonuči, un es esmu Ignacio Buzoni sekretāre. Mēs vakar satikāmies, kad jūs atnācāt uz viņa biroju.

Lengdons neko neatcerējās.

-Jā?

-     Man ir ļoti žel, taču Ignacio vakar nakti nomira no sirdslēkmes.

Ignacio Buzoni ir miris?! Lengdons ciešāk satvēra telefonu.

Sieviete raudāja, un viņas balss pauda skumjas.

-    Viņš man piezvanīja pirms nāves. Atstāja man ziņu un lika gādāt, lai jūs to noteikti noklausāties. Es jums to atskaņošu.

Varēja dzirdēt kaut ko nočabam, un pēc dažiem mirkļiem Lengdons izdzirdēja grūti saklausāmu, aizelsušos Ignacio Buzoni balsi.

-    Eudžēnija, vīrietis elsa. Viņu nepārprotami mocīja sāpes. Lūdzu, pārliecinies, lai Roberts Lengdons noklausās šo ziņu. Man ir nepatikšanas. Diez vai man izdosies atgriezties birojā. Ignacio novaidējās, un iestājās ilgs klusums. Kad viņš atsāka runāt, balss skanēja vārgāk. Robert, ceru, ka jums ir izdevies aizbēgt. Viņi vēl aizvien mani vajā… un es… es nejūtos labi. Es cenšos sazināties ar ārstu, bet… Atkal ilga pauze, it kā Mazais Doms pūlētos saņemt pēdējos spēkus, un tad… Robert, klausieties uzmanīgi. Tas, ko jūs meklējat, ir noslēpts drošā vietā. Vārti ir vaļā, taču jums jāpasteidzas. Paradīze divdesmit pieci. Labu brīdi klusējis, viņš čukstus piebilda: Lai Dievs jums stāv klāt.

Tad ziņa beidzās.

Sirds Lengdonam neprātīgi pukstēja, un viņš zināja, ka nupat ir dzirdējis mirstoša cilvēka pēdējos vārdus. Tas, ka šie vārdi bija domāti tieši viņam, vēl tikai pavairoja nemieru. Paradīze divdesmit pieci? Vārti ir vaļā? Lengdons apdomājās. Par kādiem vārtiem viņš runā? Vienīgais, ko varēja saprast, bija Ignacio apgalvojums, ka maska ir droši paslēpta.

-    Profesor, vai jūs to saprotat? Eudžēnija pavaicāja.

-    Daļēji.

-    Vai es varu kaut kā palīdzēt?

Lengdons labu brīdi apdomājās.

-    Parūpējieties, lai šo ziņu nedzird neviens cits.

-    Pat policija? Driz ieradīsies izmeklētājs, lai uzklausītu manu liecību.

Sastindzis Lengdons paskatījās uz sargu, kurš tēmēja uz viņu ar ieroci, aši pagriezās pret logu un steidzīgi nočukstēja:

-     Eudžēnij… tas izklausīsies savādi, taču Ignacio piemiņas vārdā… lūdzu, izdzēsiet šo ziņu un pat neieminieties policijai, ka esat ar mani runājusi. Vai skaidrs? Situācija ir ļoti sarežģīta un…

Pēkšņi Lengdonam sānos iespiedās pistoles stobrs. Viņš pagriezās un pavisam līdzās ieraudzīja bruņoto sargu, kurš bija pastiepis brīvo roku pēc Martas telefona.

Klausulē iestājās ilgs klusums, un beidzot Eudžēnija sacīja:

-    Mans priekšnieks jums uzticējās, Lengdona kungs… tātad to darīšu arī es.

Saruna beidzās.

Lengdons atdeva telefonu sargam.

-     Ignacio Buzoni ir miris, Lengdons teica Sjēnai. Pagājušajā naktī, izgājis no šī muzeja, viņš mira no sirdstriekas. Lengdons uz brīdi apklusa. Maska ir drošībā. Ignacio pirms nāves to ir paslēpis. Un, manuprāt, viņš ir atstājis norādi, kur to meklēt. Paradīze divdesmit pieci. Sjēnas acīs pazibēja cerība, bet to nomainīja skepse, kad Lengdons no jauna pagriezās pret Martu un sacīja: Es varu atnest jums Dantes masku, taču jums vajadzēs mūs atbrīvot. Nekavējoties.

Marta skaļi iesmējās.

-    Pat prātā nenāk! Jūs taču to masku nozagāt! Tūlīt ieradīsies policija…

-   Signora Alvarez, Sjēna skaļi pārtrauca. Mi dispiace, ma non le abbiamo detto la veritā.

Lengdons satrūcies uzlūkoja viņu. Ko Sjēna tagad dara? Viņš bija sapratis šos vārdus. Alvaresas kundze, piedodiet, taču mēs nebijām pret jums godīgi.

Arī Martu Sjēnas vārdi bija tikpat ļoti satriekuši, lai gan šķita, ka galvenokārt viņa bažījas par faktu, ka Sjēna piepeši sākusi tekoši runāt itāliešu valodā bez jebkāda akcenta.

-    lnnanzitutto, non sono la sorella di Robert Lengdon, Sjēna vainīgi paziņoja. Pirmkārt, es neesmu Roberta Lengdona māsa.

44. NODAĻA

9

Marta Alvaresa nedroši pakapas atpakaļ un sakrustoja rokas uz krūtīm, pētīdama jauno, gaišmataino sievieti, kura stāvēja viņai priekšā.

-    Mi dispiace, Sjēna turpināja. Le abbiamo mentito su molte cose. Mēs esam jums melojuši par daudzām lietām.

Sargs izskatījās tikpat apmulsis kā Marta, lai gan vēl aizvien nenolaida ieroci.

Sjēna sāka runāt straujāk un stāstīja Martai, ka strādā kādā Florences slimnīcā, kurā vakarā uzradies Lengdons ar šautu brūci galvā. Viņa paskaidroja, ka Lengdons neko neatceras un ka novērošanas kameru videoieraksts viņu pārsteidzis tikpat ļoti kā pašu Martu.

-    Parādiet viņai savu brūci, Sjēna pavēlēja Lengdonam.

Ieraudzījusi šuves, Marta apsēdās uz palodzes un vairākas sekundes palika sēžam, iespiedusi seju plaukstās.

Pēdējo desmit minūšu laikā Marta bija uzzinājusi ne vien to, ka Dantes pēcnāves maska nozagta viņas dežūras laikā, bet arī to, ka zagļi ir cienījams amerikāņu profesors un viņas uzticamais Florences kolēģis, kurš tagad ir miris. Turklāt jaunā Sjēna Bruksa, kuru Marta bija uzskatījusi par bērnišķīgo amerikāņa Roberta Lengdona māsu, izrādījās par ārsti un atzinās melos… un to izdarīja tekošā itāliešu valodā.

-     Marta, Lengdons sacīja dobjā, saprotošā balsī. Es zinu, ka tam ir ļoti grūti noticēt, taču es patiešām neatceros itin neko no tā, kas vakar notika. Man nav ne jausmas, kāpēc mēs ar Ignacio paņēmām to masku.

Lūkojoties viņam acīs, Marta noprata, ka viņš runā patiesību.

-    Es varu masku atdot jums, Lengdons turpināja. Apsolu. Tomēr es to nevarēšu atgūt, ja jūs mums neļausiet iet. Situācija ir ļoti sarežģīta. Lūdzu, nekavējoties laidiet mūs vaļā!

Par spīti savai vēlmei atgūt nenovērtējamo masku, Marta negrasījās nevienu atlaist. Kur palikusi policija? Viņa paskatījās uz vientuļo policijas automašīnu Sinjorijas laukumā. Dīvaini, ka policisti vēl nebija tikuši līdz muzejam. Tālumā varēja dzirdēt ari dīvainu dūkoņu izklausījās, ka tur kāds liek lietā motorzāģi.

Skaņa pieņēmās spēkā.

Kas tas ir?

-     Marta, jūs taču pazīstat Ignacio, Lengdons turpināja lūdzošā tonī. Viņš nemūžam nebūtu ņēmis to masku bez pamatota iemesla. Šoreiz runa ir par kaut ko nopietnāku. Maskas ipašnieks Bertrāns Zobrists bija ļoti savāds. Mēs domājam, ka viņš iesaistīts kādā briesmīgā notikumā. Man nav laika to visu skaidrot, taču es ļoti lūdzu mums uzticēties.

Tāds stāsts nešķita loģisks. Marta stingi lūkojās uz Lengdonu.

-     Alvaresas kundze, Sjēna ierunājās, veltīdama Martai saltu skatienu. Ja jums nav vienaldzīga jūsu pašas un jūsu bērna nākotne, nekavējoties ļaujiet mums doties prom!

Marta sargājot sakrustoja rokas pār vēderu, itin nemaz nepriecādamās par šādu aizplīvurotu draudu viņas vēl nedzimušajam bērnam.

Spalgā dūkoņa aiz loga pavisam noteikti kļuva aizvien skaļāka. Palūkojusies ārā pa logu, Marta uzreiz nespēja atrast tās avotu, toties ieraudzīja kaut ko pilnīgi citu.

Nu to ieraudzīja arī sargs, un viņam iepletās acis.

Lejā, Sinjorijas laukumā, pūlis bija pašķīries, lai atbrīvotu ceļu garai policijas automašīnu rindai, kas brauca bez sirēnu pavadības. Tai pa priekšu brauca divi melni furgoni, kas strauji nobremzēja pie pils durvīm. No furgoniem izlēca kareivji melnās uniformās un lieliem ieročiem rokās. Viņi ieskrēja pilī.

Pēkšņi Martu pāršalca bailes. Velns parāvis, kas tie tādi?!

Ari sargs izskatījās tikpat iztrūcies.

Spalgā dūkšana pēkšņi kļuva griezīga, un Marta izbijusies atrāvās, jo pamanīja aiz loga paceļamies mazu helikopteru.

Tas palika karājamies gaisā ne vairāk kā desmit jardu attālumā, it kā vērīgi lūkotos uz telpā esošajiem cilvēkiem. Tas bija neliels lidaparāts, varbūt jardu garš, un tā priekšgalā bija piestiprināts garš, melns cilindrs, kas tobrīd bija notēmēts tieši uz viņiem.

-    Tas tūlīt izšaus! Sjēna iekliedzās. Sta per sparare! Visiem gulties! Tutti a terra! Viņa nokrita ceļos zem palodzes, un Marta, saltu šausmu pārņemta, instinktīvi darīja tāpat. Poza nebija visai ērta. Arī sargs notupās, nomērķējis savu ieroci uz mazo lidaparātu. Marta ieraudzīja, ka Lengdons palicis stāvam un dīvaini lūkojas uz Sjēnu, acīmredzami neticēdams briesmām. Sjēna palika pietupusies tikai uz mirkli. Tad viņa atkal pielēca kājās, sagrāba Lengdonu aiz plaukstas locītavas un vilka viņu uz gaiteni. Jau nākamajā mirklī abi joņoja ēkas galvenās ieejas virzienā.

Sargs tāpat uz ceļgaliem apsviedās un pieliecās kā snaiperis, paceldams ieroci un nomērķēdams uz bēgļiem.

-    Non spari! Marta pavēlēja. Non possono scappare. Nešauj! Viņi tāpat nekur neaizbēgs!

Lengdons un Sjēna nozuda aiz stūra, un Marta saprata, ka jau pēc dažām sekundēm abi saskriesies ar policistiem, kuri steidzās iekšā no otras puses.

-    Ātrāk! Sjēna mudināja, kopā ar Lengdonu skriedama atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru viņi bija ienākuši. Sjēna cerēja, ka izdosies nokļūt līdz galvenajai ieejai, neuzskrienot tieši virsū policijai, taču nu viņai kļuva skaidrs, ka šādas izredzes līdzinās nullei.

Arī Lengdonu acīmredzami bija pārņēmušas līdzīgas šaubas. Negaidot viņš strauji apstājās platā gaiteņu krustpunktā.

-    Tur mēs nemūžam netiksim ārā!

-    Pasteidzieties! Sjēna mudināja viņu sekot. Robert, mēs nevaram te vienkārši palikt stāvot!

Lengdons, šķietami aizdomājies, cieši raudzījās pa kreisi, uz kādu īsu gaiteni, kura galā atradās neliela, blāvi apgaismota telpa. Tās sienas klāja senlaicīgas kartes, bet telpas vidū bija novietots milzīgs dzelzs globuss. Nopētījis milzīgo metāla lodi, Lengdons sāka māt ar galvu, vispirms lēni un tad jau sparīgāk.

-     Mums jāiet turp, Lengdons paziņoja un aizšāvās uz dzelzs globusa pusi.

Robert! Pati to nevēlēdamās, Sjēna bija spiesta viņam sekot. Gaitenis nepārprotami veda dziļāk muzejā, tālāk prom no ieejas.

-    Robert? Sjēna izdvesa, beidzot viņu panākusi. Uz kurieni mēs ejam?

-    Cauri Armēnijai, viņš attrauca.

-Ko?!

-     Cauri Armēnijai, Lengdons atkārtoja. Uzticieties man!

Stāvu zemāk, noslēpusies starp pārbiedētajiem tūristiem uz Piecu simtu zāles balkona, Vaijenta nolieca galvu un nogaidīja, kamēr Brīdera reaģēšanas atbalsta komanda aizdimdinās viņai garām uz muzeju. Lejasstāvā atbalsojās aizcirstu durvju blīkšķi. Policija noslēdza visu ēku. Ja Lengdons patiešām atradās Vecajā pilī, viņš bija iedzīts slazdos.

Diemžēl Vaijenta tāpat.

45. NODAĻA

ģeogrāfijas karšu zāle ar siltajiem ozolkoka sienu paneļiem un greznajiem koka griestiem itin nemaz neiederas Vecās pils akmens un apmetuma interjerā.

Sajā iespaidīgajā telpā, kas savulaik kalpojusi par glabātuvi, atrodas dučiem sienas skapju un skapīšu, kur reiz turēta lielhercoga kustamā manta. Tolaik telpas sienas bija greznotas ar kartēm piecdesmit trim ar roku uz ādas gleznotām ilustrācijām, kurās pasaule atainota tāda, kādu to pazina sešpadsmitā gadsimta vidū.

Iespaidīgajā kartogrāfijas kolekcijā izceļas milzīgs, pašā telpas vidū novietots globuss. Šī sešas pēdas augstā lode, dēvēta par Mappa Mundi, savā laikmetā bija vislielākais rotējošais globuss, ko gandrīz bez piepūles it kā varēts pagriezt ar vienu vienīgu pirksta pieskārienu. Mūsdienās šis globuss drīzāk kalpo par pēdējo pieturu tūristiem, kuri, izlīkumojuši pa garo galerijas telpu virkni un nonākuši strupceļā, apmet loku ap globusu un dodas atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru nākuši.

Lengdons un Sjēna aizelsušies ieskrēja Karšu zālē. Viņiem priekšā majestātiski slējās Mappa Mundi, taču Lengdons tam neveltīja ne skatienu un pievērsās telpas ārsienām.

Mums jāatrod Armēnija! Lengdons paziņoja. Armēnijas karte!

Šādas pavēles apmulsināta, Sjēna aizsteidzās pie telpas labās puses sienas un sāka meklēt.

Lengdons nekavējoties uzsāka līdzīgus meklējumus gar sienu kreisajā pusē.

Arābija, Spānija, Grieķija…

Visas valstis bija attēlotas ievērojami precīzi, lai gan zīmējumi radīti pirms vairāk nekā piecsimt gadiem, kad lielākā daļa pasaules vēl nebija ne kartografēta, ne atklāta.

Kur ir Armēnija?

Atmiņas par piedalīšanos "slepeno eju ekskursijā" pirms vairākiem gadiem Lengdonam šķita neskaidras, un par to lielākoties varēja pateikties otrai Gaja Nebbiolo vīna glāzei, ko viņš bija nobaudījis pusdienās pirms ekskursijas. Interesanti, ka vārds nebbiolo nozīmē "neliela migla". Un tomēr Lengdons skaidri atcerējās, ka viņam šajā telpā rādīta kāda atsevišķa karte Armēnijas karte, kurai piemita kaut kas pavisam īpašs.

Es zinu, ka tā atrodas šeit, Lengdons nodomāja, joprojām pētīdams šķietami bezgalīgo karšu virkni.

-    Armēnija! Sjēna iesaucās. Te tā ir!

Lengdons apsviedās. Sjēna stāvēja telpas tālākajā labajā stūrī. Viņš piesteidzās Sjēnai klāt, un viņa norādīja uz Armēnijas karti. Šķita, ka Sjēnas seja pauž jautājumu: "Un ko tālāk?"

Laika nodoties skaidrošanai nebija, tādēļ Lengdons gluži vienkārši pastiepa roku, satvēra kartes masīvo koka rāmi un pavilka to uz savu pusi. Karte kopā ar krietnu sienas un paneļa daļu pavērās, atklājot slepenu eju.

-    Nu ko, Sjēna noteica. Šķita, ka telpas pārvērtības atstājušas uz viņu lielu iespaidu. Lai tad nu būtu Armēnija.

Viņa nevilcinādamās metās iekšā ejā un bezbailīgi devās dziļāk pustumsā. Lengdons viņai sekoja, steigšus aizvilkdams sienu atkal ciet.

Lai gan Lengdons ekskursiju pa slepenajām ejām atcerējās visai blāvi, šī eja viņam tomēr bija palikusi skaidrā atmiņā. Viņš un Sjēna nupat bija izgājuši, tā teikt, cauri spogulim, nonākot Neredzamajā pilī slepenajā pasaulē, kas pastāvēja aiz Vecās pils sienām, slepenajā valstībā, kurā iekļūt varējis vienīgi attiecīgajā laikā valdošais hercogs un viņa tuvākie līdzgaitnieki.

Uz sliekšņa Lengdons mirkli pakavējās, lai nopētītu apkārtni gaiša akmens eju, ko apspīdēja vienīgi blāva dabiskā gaisma, kas ieplūda pa senlaicīga stikla logu rindu. Aptuveni pēc piecdesmit jardiem eja beidzās pie koka durvim.

Kreisajā pusē ar ķēdi bija norobežotas šauras kāpnes. Tās veda augšup. Uzraksts brīdināja: Uscita vietata.

Lengdons devās tieši uz kāpnēm.

-    Nē! Sjēna brīdinoši iesaucās. Tur rakstīts, ka "izejas nav".

-    Paldies. Lengdons greizi pasmīnēja. Es protu lasīt itāliski.

Viņš atāķēja ķēdi, aiznesa to atpakaļ pie slepenajām durvīm un aši lika lietā, lai nostiprinātu pagriežamās durvis, izvēra ķēdi cauri durvju rokturim un nostiprināja to līdzās durvīm, lai tās nevarētu atvērt no otras puses.

-    Ak tā, Sjēna vainīgi noteica. Laba doma.

-     Tas viņus neaizkavēs ilgi, Lengdons sacīja, taču mums pietiks ar to pašu. Nāciet man līdzi.

Kad Armēnijas karte beidzot bija uzlauzta, aģents Brīders un viņa vīri iesteidzās šaurajā gaitenī, lai mestos pakaļ bēgļiem, un devās pie koka durvim gaiteņa tālākajā galā. Kad viņi bija izlauzušies tām cauri, Brīders sajuta sejā iesitamies aukstu gaisu un uz mirkli apžilba no spožas saules gaismas.

Viņš bija nonācis uz pārejas, kas vijās gar pils jumtu. Skatiens aizslīdēja līdz aptuveni piecdesmit jardu attālumā esošajām nākamajām durvīm, kas atkal veda ēkā.

Pa kreisi no pārejas kā kalns slējās augstais, velvētais Piecu simtu zāles jumts. To šķērsot nav iespējams. Brīders pagriezās pa labi, kur atradās stāva kaila klints. Tūlītēja nāve.

Skatiens koncentrējās taisni uz priekšu.

-    Šurp!

Brīders un viņa vīri pa pāreju aizšāvās pie otrajām durvīm, kamēr virs viņu galvām kā plēsīgs putns lokus meta novērošanas lidaparāts.

Iebrāzušies pa durvīm, visi vīri strauji apstājās un gandrīz uzgrūdās cits citam virsū.

Viņi stāvēja mazītiņā mūra telpā, no kuras varēja izkļūt tikai pa tām pašām durvīm, pa kurām viņi nupat bija ienākuši. Pie sienas stāvēja viens vienīgs koka galds. Virs galvas griestu freskās atainotie groteskie tēli šķita ņirdzīgi noraugāmies uz ienācējiem. Viņi bija nonākuši strupceļā.

Viens no Brīdera vīriem piesteidzās pie sienas, kur bija piestiprināta informācijas plāksnīte.

Pagaidiet, viņš sacīja. Te rakstīts, ka šeit atrodas finestra. Vai tas būtu kaut kāds slepens logs?

Nekāda slepena loga neredzēja. Brīders piegāja pie plāksnītes un pats izlasīja, kas tur rakstīts.

Cik varēja noprast, tad šī telpa savulaik kalpojusi par hercogienes Biankas Kapello privāto kabinetu, un tajā atradās slepens logs una finestra segreta -, pa kuru Bianka varēja nemanīti noraudzīties, kā viņas vīrs lejā, Piecu simtu zālē, uzstājas ar runu.

Brīders vēlreiz vērīgi nopētīja telpu un šoreiz pamanīja sānu sienā neuzkrītošu, aizrestotu lodziņu. Vai viņi ir aizbēguši pa to?

Piesteidzies pie loga, viņš to uzmanīgi aplūkoja, taču atvere izskatījās pārāk maza, lai pa to varētu izkļūt vīrs Lengdona augumā. Brīders piespieda seju pie restēm un ieskatījās pa tām, pilnīgi pārliecinādamies, ka pa šo ceļu neviens nav izbēdzis; otrā pusē aiz restēm bija stāvs kritums līdz Piecu simtu zāles grīdai vairāku stāvu augstumā. Velns parāvis, kur tad viņi ir palikuši?!

Jau nākamajā brīdī Brīders sajuta, ka viņā uzbango visu dienu krājusies neapmierinātība. Retā neapvaldītu emociju mirklī aģents Brīders atmeta galvu un ļāva vaļu dusmu rēcienam, kas šaurajā telpā šķita apdullinošs.

Tālu lejā, Piecu simtu zālē, tūristi un policisti strauji apsviedās un ar skatieniem ieurbās augstu sienā izveidotajā aizrestotajā atverē. Izklausījās, ka hercogienes slepenais kabinets tagad tiek izmantots par būri kādam savvaļas dzīvniekam.

Sjēna Bruksa un Roberts Lengdons stāvēja pilnīgā tumsā.

Pirms dažām minūtēm Sjēna bija noskatijusies, kā Lengdons atjautīgi liek lietā ķēdi, lai nostiprinātu kustīgo Armēnijas karti, tad pagriežas un metas skriet.

Tomēr, viņai par pārsteigumu, Lengdons bija nevis devies prom pa gaiteni, bet gan uzsteidzies augšā pa stāvajām kāpnēm, virs kurām bija uzraksts par to, ka "izejas nav".

-    Robert! viņa apjukusi nočukstēja. Man šķita, ka mēs grasāmies doties lejupl

-   Tā jau ari ir, Lengdons piekrita, atskatīdamies pār plecu. Bet dažreiz ir jādodas augšup… lai tiktu lejā. Viņš uzmundrinoši piemiedza ar aci. Vai atceraties Sātana nabu?

Par ko viņš runā? Pagalam apjukusi, Sjēna steidzās viņam pakaļ.

-    Vai esat kādreiz lasījusi "Elli"? Lengdons jautāja.

ļā… bet man laikam bija septiņi gadi.

Nākamajā mirkli viņa visu saprata.

-    Ā, Sātana naba! viņa iesaucās. Nu es atceros.

Tagad Sjēnai kļuva skaidrs, ka Lengdons runā par Dan-

tes "Elles" noslēgumu, šajos dziedājumos Dante, vēlēdamies izglābties no elles, ir spiests rāpties lejup pa milzīgā Sātana spalvaino vēderu. Kad viņš nonāk Sātana nabā, kas pieņemta par zemes centru, gravitācijas spēks pēkšņi maina virzienu, un Dantem ir jāsāk kāpt augšup, lai varētu atkal laisties lejā uz šķīstītavu.

Sjēna no "Elles" atcerējās vienīgi savu vilšanos par tādu absurdu gravitācijas spēka pārvērtību zemes centrā; bija skaidrs, ka Dantes ģeniālajā prātā nebija atradusies vieta zināšanām par spēka vektoriem.

Kāpņu augšgalā Lengdons atvēra vienīgās durvis, kas tur atradās. Uz tām bija rakstīts: Sala dei modelli di architettura. Ielaidis Sjēnu iekšā, Lengdons aizvēra durvis un aizbultēja tās.

Telpa bija maza un gandrīz tukša, tajā atradās dažas vitrīnas ar Vazāri radītajiem arhitektoniskajiem koka modeļiem pils interjera risinājumiem. Sjēna uz tiem pat lāgā nepaskatījās. Toties viņa ievēroja, ka telpā nav ne durvju, ne logu, ne ari, kā bija teikts… izejas.

-      Četrpadsmitā gadsimta vidū, Lengdons čukstēja, Atēnu hercogs pārņēma varu šajā pilī un lika izbūvēt šo slepeno bēgšanas eju gadījumam, ja viņam kāds uzbruktu. Šīs Atēnu hercoga kāpnes ved lejup uz pavisam nelielu lūku kādā sānielā. Ja mums izdosies tur nokļūt, neviens neredzēs mūs pa to izejam. Viņš norādīja uz vienu no modeļiem. Paskatieties. Vai redzat? Tās ir tur, sānos.

Viņš ir mani atvedis šurp, lai parādītu modeļus?

Sjēna satraukti palūkojās uz miniatūro modeli un ieraudzīja slepenās kāpnes, kas no pils augšējās daļas veda lejup līdz pat ielas līmenim un bija veikli noslēptas starp ēkas iekšējām sienām un ārsienām.

-    Es redzu šīs kāpnes, Robert, Sjēna īgni izmeta, taču tās atrodas pilnīgi pretējā pils pusē. Mēs tur nemūžam nenokļūsim!

-    Nevajag zaudēt ticību. viņš greizi pasmīnēja.

Lejā pēkšņi kaut kas nokrakšķēja, un kļuva skaidrs, ka Armēnijas karte nupat uzlauzta. Sastinguši viņi klausījās, kā kareivju soļi attālinās pa gaiteni, jo nevienam pat nebija ienācis prātā, ka bēgļi uzkāpuši vēl augstāk… it īpaši pa šaurām kāpnēm ar uzrakstu: "Izejas nav."

Kad lejā atkal iestājās klusums, Lengdons ar platiem soļiem apņēmīgi šķērsoja izstāžu telpu, izlīkumoja starp eksponātiem un devās tieši pie tālākās sienas, kur atradās kaut kas līdzīgs lielam skapim. Tas bija aptuveni vienu jardu plats un ierīkots trīs pēdu augstumā virs grīdas.

Pat nesaminstinājies, Lengdons satvēra rokturi un ar pūlēm atvilka durvis vaļā.

Sjēna pārsteigumā satrūkās.

Aiz durvīm bija atklājies plašs tukšums… it kā skapja durvis butu vārti, kas ved uz citu pasauli. Aiz tām pletās vienīgi melna tumsa.

-    Nāciet man līdzi, Lengdons mudināja.

Profesors paķēra kabatas bateriju, kas karājās pie sienas līdzās ejai. Un tad, izrādot pārsteidzošu veiklību un spēku, viņš uzvilkās augšā un nozuda savādajā trušu alā.

46. NODAĻA

>

La soffitta, Lengdons nodomāja. Visiespaidīgākie bēniņi pasaulē. Tukšajā telpā oda pēc pelējuma un seniem laikiem, it kā gadsimtiem ilgi krājušies apmetuma putekļi būtu kļuvuši tik smalki un viegli, ka vairs nespētu nolaisties zemē un gluži vienkārši karātos gaisā. Milzīgā telpa čīkstēja un stenēja, un Lengdonam radās iespaids, ka viņš nupat ir ierāpies dzīvam nezvēram vēderā.

Ar kājām sataustījis drošu pamatu uz kopnes sijas, viņš pacēla kabatas bateriju, ļaujot tās staram caururbt tumsu.

Viņam priekšā pletās šķietami nebeidzams tunelis, pa kuru stiepās koka trīsstūru un taisnstūru režģis, ko veidoja statņi, sijas, rīģeļi un citi būvelementi, no kuriem bija radīts Piecu simtu zāles neredzamais skelets.

Šie milzīgie bēniņi bija viena no telpām, ko Lengdons pirms dažiem gadiem bija apskatījis savas Nebbiolo vīna apmiglotās slepeno eju ekskursijas laikā. Arhitektonisko modeļu telpas sienā bija izcirsts logs, lai apmeklētāji varētu rūpīgi apskatīt kopņu modeļus un pēc tam ar kabatas bateriju ielūkoties ejā, lai redzētu, kā tas viss izskatās īstenībā.

Tagad, tiešām nonācis bēniņu telpā, Lengdons jutās pārsteigts par to, cik ļoti šo kopņu arhitektūra līdzinās sena Jaunanglijas staļļa jumta konstrukcijai tradicionālajam statņu un atgāžņu kopumam ar "Jupitera bultu uzgaļu" savienojumiem.

Arī Sjēna bija ierāpusies pa atveri un turējās uz sijas viņam līdzās, pavisam apmulsusi. Lengdons plašā lokā pavēzēja kabatas bateriju uz priekšu un atpakaļ, lai parādītu viņai šo neparasto ainu.

Raugoties uz plašajiem bēniņiem no viena gala, radās iespaids, ka priekšā atrodas gara vienādsānu trīsstūru virkne, kas aizstiepjas tālumā pretī kādam neredzamam saplūšanas punktam. Bēniņiem nebija grīdas dēļu, un horizontālās balstošās sijas bija pilnīgi atsegtas, līdzinādamās milzīgu dzelzceļa gulšņu rindai.

Lengdons norādīja uz garo eju un klusi paskaidroja:

-    Šī telpa atrodas tieši virs Piecu simtu zāles. Ja mums izdosies nokļūt otrā galā, es zinu, kā no turienes tikt līdz Atēnu hercoga kāpnēm.

Sjēna skeptiski uzmeta skatienu siju un balstu labirintam. Šķita, ka tikt pari beniņiem var vienīgi tad, ja pārlec no sijas uz siju, kā to dara bērni, iedami pa sliedēm.

Pamatīgajām sijām bija kopā sastiprinātas vairākas brusas, ko saturēja platas dzelzs skavas, tādējādi konstrukcija šķita visnotaļ stabila. Tomēr galvenais izaicinājums bija tāds, ka attālums starp sijām bija pārāk liels.

-    Es nevarēšu pārlēkt no sijas uz siju, Sjēna nočukstēja.

Arī Lengdonam bija šaubas, vai viņš to spēs, un nokrītot

viņi būtu uz vietas beigti. Viņš pavērsa kabatas bateriju lejup starp atgāžņiem. Astoņas pēdas zemāk dzelzs stieņos bija iekārta noputējusi horizontāla laipa kaut kas līdzīgs grīdai. Tā aizstiepās tik tālu, cik vien varēja redzēt. Lai gan šī laipa izskatījās droša, Lengdons zināja, ka to galvenokārt veido nostiepts, putekļiem klāts audekls. Tā bija Piecu simtu zāles piekaramo griestu "otra puse" plašs kasešu griestu laukums ar trīsdesmit deviņiem Vazāri gleznojumiem. Tie veidoja kaut ko līdzīgu horizontāli piestiprināta auduma mozaīksegai.

Sjēna norādīja uz noputējušo plašumu.

-    Vai mēs varam norāpties lejā, lai tiktu pāri?

Tikai tad, ja gribam cauri kādam Vazāri audeklam ievelt ies Piecu simtu zālē.

-    Patiesībā ir kāds labāks risinājums, Lengdons rāmi atteica, nevēlēdamies Sjēnu nobiedēt, un sāka virzīties prom pa siju uz bēniņu centrālā statņa pusi.

Sava iepriekšējā apmeklējuma laikā Lengdons bija ne vien paraudzījies pa arhitektonisko modeļu zāles skatu logu, bet ari izstaigājis bēniņus, ienākot pa durvīm otrā bēniņu galā. Ja vien viņa vīna apmiglotā atmiņa darbojās pareizi, tad gar centrālo bēniņu statni stiepās izturīgs dēļu segums, pa kuru tūristi varēja nokļūt uz lielu skatu platformu telpas centrā.

Tomēr, nonācis sijas vidū, Lengdons ieraudzīja laipu, kas izskatījās pavisam citādi nekā tā, ko viņš atcerējās redzējis savas ekskursijas laikā.

Cik daudz vīna es todieti biju izdzēris?

Tā bija nevis izturīga, tūristu cienīga būve, bet gan nenostiprināti dēļi, kas juceklīgi salikti šķērsām pāri sijām, veidojot primitivu laipu, kas drīzāk atgādināja stingri novilktu virvi, nevis tiltu.

Acīmredzot izturīgais dēļu segums, kas sākās otrā bēniņu galā, stiepās tikai līdz centrālajai skatu platformai. Bija skaidrs, ka tūristi no turienes dodas atpakaļ pa to pašu ceļu. Nedrošais veidojums Lengdona un Sjēnas priekšā, visticamāk, bija ierīkots tāpēc, lai tehniskie darbinieki šajā galā varētu apkalpot atlikušo bēniņu telpas daļu.

-    Izskatās, ka mums vajadzēs iet pa dēli, Lengdons noteica.

Sjēna nesatricināmi paraustīja plecus.

-    Tas nebūs sliktāk kā Venēcijā plūdu sezonā.

Lengdons saprata, ka viņai ir zināma taisnība. Kad viņš pēdējo reizi pētījumu veikšanas nolūkos bija uzturējies Venēcijā, Svētā Marka laukumu bija klājis pēdu dziļš ūdens, un viņš ceļu no viesnīcas Dānieļi līdz bazilikai bija veicis pa koka dēļiem, kas balstījās uz izdedžu betona blokiem un apgāztiem spaiņiem. Protams, izredzes samērcēt kurpes ne tuvu nelīdzinājās iespējai izkrist cauri renesanses meistardarbam un nosisties.

Padzinis šo domu no prāta, Lengdons tēlotā pašpārliecībā uzkāpa uz šaurā dēļa. Tādējādi viņš cerēja izgaiņāt Sjēnas slepenās raizes, tomēr brīdī, kad viņš uzkāpa uz pirmā dēļa, sirds pukstēja neprātīgi. Kad Lengdons bija ticis līdz dēļa vidum, tas zem viņa svara ieliecās un draudīgi nočīkstēja. Viņš pielika soli un beidzot nonāca nosacītā drošībā uz nākamās sijas.

Viņš izelpoja un pagriezās, lai uzspīdinātu gaismu Sjēnai un vajadzības gadījumā mēģinātu viņu pierunāt. Bija skaidrs, ka tas nebūs vajadzīgs. Tiklīdz kabatas baterijas stars apspīdēja dēli, viņa ievērojamā veiklībā spēra soli uz tā. Dēlis zem viņas slaidā stāva gandrīz neieliecās, un jau pēc dažām sekundēm Sjēna stāvēja viņam līdzās.

Iedrošinātais Lengdons atkal pagriezās un devās prom pa nākamo dēli. Sjēna nogaidīja, kamēr viņš būs galā un paspīdinās viņai gaismu, un tad sekoja. Abi vienmērīgā ritmā turpināja ceļu divi stāvi sekoja viens otram kabatas baterijas gaismā. Kaut kur no apakšas cauri plānajiem griestiem skanēja policijas rāciju sprakšķi. Lengdons atļāvās viegli pasmaidīt. Mēs lidināmies gaisā virs Piecu simtu zāles, bez svara un neredzami.

-     Robert, Sjēna čukstus ierunājās, jūs teicāt, ka Ignacio jums pastāstījis, kur atrast masku?

-    Jā… tomēr ziņojums ir šifrēts. Lengdons aši paskaidroja, ka Ignacio acīmredzot nebija vēlējies izpļāpāt maskas atrašanās vietu, tāpēc informāciju atklājis noslēpumainākā veidā. Viņš pieminēja paradīzi, un es pieņemu, ka tā ir atsauce uz "Dievišķās komēdijas" pēdējo daļu. Viņa vārdi precīzi skanēja šādi: "Paradīze divdesmit pieci."

Sjēna strauji pacēla galvu.

-    Viņš noteikti domā divdesmit piekto canto.

-    Piekritu, Lengdons sacīja. Canto jeb dziedājumu varēja aptuveni pielīdzināt nodaļai. Šī vārda izcelsme bija meklējama "dziedamo" episko poēmu mutiskajās tradīcijās. "Dievišķo komēdiju" kopumā veidoja precīzi simt dziedājumi, kas sadalīti trijās daļās.

"Elle": 1-34 "Šķīstītava": 1-33 "Paradīze": 1-33

Paradīze divdesmit pieci, Lengdons nodomāja, nožēlodams, ka viņa eidētiskā atmiņa nav tik laba, lai atcerētos visu tekstu. Mums jāsameklē kāds šī teksta eksemplārs.

-    Tas vēl nav viss, Lengdons turpināja. Ignacio pēdējie vārdi skanēja šādi: "Vārti ir vaļā, taču jums jāpasteidzas." Viņš apklusa un aši atskatījās uz Sjēnu. Divdesmit piektajā dziedājumā noteikti ir kāda atsauce uz konkrētu vietu šeit, liorencē. šai vietai nepārprotami ir vārti.

-    Bet šajā pilsētā droši vien ir dučiem vārtu. Sjēna sarauca pieri.

-   Jā, un tāpēc mums jāizlasa "Paradīzes" divdesmit piektais dziedājums. Viņš cerīgi pasmaidīja. Vai jūs gadījumā neesat iemācījusies "Dievišķo komēdiju" no galvas?

Sjēna neizpratnē uzlūkoja viņu.

-   Četrpadsmit tūkstošus rindiņu senlaiku itāliešu valodā, ko esmu lasījusi tikai bērnībā? Viņa papurināja galvu. Jūs taču esat tas, kuram ir neparasta atmiņa, profesor. Es esmu tikai ārste.

Abi turpināja ceļu, un Lengdonam nez kāpēc šķita skumji, ka pat pēc visa, ko viņi kopā piedzīvojuši, Sjēna vēl joprojām labāk vēlas paturēt noslēpumā savu izcilo prātu. Viņa ir tikai ārste? Lengdons bija spiests iesmieties. Vispieticīgākā ārste pasaulē, viņš nodomāja, atcerējies avīžu rakstus par viņas īpašajām prasmēm, ar kurām gan diemžēl nepietika, lai pilnībā iegaumētu vienu no vēsturē apjomīgākajām episkajām poēmām.

Klusēdami abi virzījās tālāk, šķērsojot vēl vairākas sijas. Beidzot Lengdons sev priekšā ieraudzīja kadu apveidu un nopriecājās. Skatu platforma! Bīstamais dēļu klājums, pa kuru viņi soļoja, tiešām veda uz daudz izturīgāku būvi ar margām. Uzkāpjot uz skatu laukuma, viņi varētu turpināt ceļu pa laipu un iziet no bēniņiem pa durvīm, kuras atradās pavisam līdzās Atēnu hercoga kāpnēm.

Tuvojoties skatu laukumam, Lengdons palūkojās lejup uz iekārtajiem griestiem. Līdz šim visas lunetes apakšā izskatījās līdzīgas, toties nākamā bija milzīga daudz lielāka par citām.

"Kozimo l apoteoze", Lengdons secināja.

Tā bija Vazāri visvērtīgākā glezna, kas izvietota pašā Piecu simtu zāles centrā. Lengdons bieži demonstrēja šī darba slaidus saviem studentiem un norādīja, cik tā ir līdzīga ASV Kapitolijā redzamajai "Vašingtona apoteozei" kā pieticīgs atgādinājums, ka jaunā Amerika no Itālijas pārņēmusi daudz ko vairāk par republikas koncepciju vien.

Tomēr tagad Lengdonu vairāk interesēja iespēja aizsteigties "Apoteozei" garām, nevis to pētīt. Pielicis soli, viņš pavisam viegli pagrieza galvu, lai pačukstētu Sjēnai, ka viņi jau ir gandrīz klāt.

To darot, Lengdons aizlika labo kāju garām dēļa vidum un paslīdēja. Potīte sagriezās, un Lengdons parāvās uz priekšu, pa pusei klupdams, pa pusei skriedams un mēģinādams atgūt līdzsvaru.

Taču bija jau par vēlu.

Ceļgali smagi atsitās pret dēli, rokas izmisīgi pastiepās uz priekšu, pūloties satvert atgāzni. Kabatas baterija grabēdama iekrita tumsā un palika guļam uz audekla, kas to bija uztvēris kā tīkls. Lengdons sparīgi kustināja kājas un vēl pēdējā brīdī tika drošībā uz nākamās sijas, kamēr dēlis nokrita un astoņas pēdas zemāk ar blīkšķi atsitās pret koka rāmi, kas ietvēra Vazāri "Apoteozes" audeklu.

Troksnis atbalsojās visos bēniņos.

Šausmu pārņemtais Lengdons steidzīgi uzrausās kājās un pagriezās pret Sjēnu.

Blāvajā gaismā, ko meta lejā uz audekla nokritusī kabatas baterija, varēja redzēt, ka Sjēna stāv uz sijas Lengdonam aiz muguras. Bez dēļa viņa nespēja turpināt ceļu. Viņas acis izteica to, ko Lengdons jau tāpat zināja. Troksnis noteikti bija atklājis viņu atrašanās vietu.

Vaijentas skatiens pievērsās krāšņajiem griestiem.

-     Žurkas bēniņos? vīrietis ar videokameru nervozi pajokoja, kamēr atbalss vēl nebija norimusi.

Lielas žurkas, Vaijenta nodomāja, vērīgi raudzīdamās uz apaļo gleznu zāles griestu centrā. Lejup no rāmja lidinājās neliels putekļu mākonītis, un Vaijenta bija gatava apzvērēt, ka audekls ir viegli nostiepies… it kā tam būtu kaut kas uzkritis.

-    Varbūt kādam no policistiem nokritis ierocis no skatu platformas, vīrietis ieminējās. Kā jums šķiet, ko viņi tur meklē? Visa šī rosība ir tik aizraujoša!

-    Skatu platforma? Vaijenta pārvaicāja. Augšā ir iespējams uzkāpt?

-    Protams. Svešais pamāja uz muzeja ieejas pusi. Aiz šim durvīm ir vēl vienas durvis, kas ved augšup uz laipu bēniņos. Tur var aplūkot Vazāri izdomātās kopnes. Tās ir neticamas.

Pēkšņi Piecu simtu zālē atbalsojās Brīdera balss.

-    Velns parāvis, kur tad viņi ir palikuši?!

Viņa vārdi, tāpat kā pirmītējais mokpilnais kliedziens, izskanēja no aizrestotas atveres augstu sienā pa kreisi no Vaijentas. Brīders acīmredzami atradās telpā aiz šīm restēm… aiz zāles greznajiem griestiem slēpās vesels stāvs.

Vaijentas skatiens no jauna aizslīdēja pie audekla virs galvas.

Žurkas bēniņos, viņa nodomāja. Tās mēģina atrast ceļu, lai izkļūtu ārā.

Pateikusies vīrietim ar videokameru, viņa steidzās uz muzeja ieejas pusi. Durvis bija aizvērtas, bet viņai radās aizdomas, ka tās varbūt nav aizslēgtas, jo visapkārt rosās policisti.

Tik tiešām, nojauta izrādījās pareiza.

47. NODAĻA

Āra, laukumā kāds pusmuža vīrs staveja Lanci lodžijas skulptūru ēnās un ar lielu interesi noskatījās sabraukušo policistu radītajā haosā. Vīrietim bija Plūme Paris brilles un kaklasaite ar nierīšu rakstu, bet vienā ausī vīdēja mazītiņš zelta auskars.

Vērodams šo kņadu, viņš pieķēra sevi atkal kasām kaklu. Vienas nakts laikā viņam bija parādījušies izsitumi. Šķita, ka tie kļūst aizvien nejaukāki, un uz žokļa, kakla, vaigiem un pieres uzradās sīkas, ar strutām pildītas pūtītes.

Diemžēl nācās secināt, ka arī nagi jau ir asiņaini. Izņēmis kabatlakatiņu, viņš noslaucīja pirkstus un uzmanīgi nosusināja arī asiņainās pūtītes uz kakla un vaigiem. Sakopies viņš no jauna pievērsās abiem pie pils novietotajiem melnajiem furgoniem. Tuvākajā no tiem aizmugures sēdeklī atradās divi cilvēki.

Viens no tiem bija bruņots kareivis melnās drēbēs.

Otra bija paveca, tomēr ļoti skaista sieviete ar sudrabainiem matiem un zilu amuletu ap kaklu.

Šķita,

ka vīrs melna gatavo šļirci injekcijai.

Furgonā sēdošā doktore Elizabete Sinskija izklaidīgi raudzījās ārā uz pili, nespēdama aptvert, kā gan šī krīze ieguvusi tādus apmērus.

Kundze, viņai blakus ierunājās vīrietis dobjā balsī. Viņa nedroši pagriezās pret līdzās sēdošo kareivi, kurš bija cieši satvēris viņas apakšdelmu un pacēlis šļirci. Tikai nekustieties.

Asā adata ieurbās viņai miesā.

Tagad varat gulēt tālāk, kareivis mudināja.

Taisīdama acis ciet, viņa bija gatava apzvērēt, ka ieraudzījusi kādu ēnā stāvošu vīrieti, kurš viņu vēro. Viņam bija dārgas brilles un privātas augstskolas absolventa kaklasaite. Viņa sarkano seju klāja izsitumi. Uz mirkli doktorei šķita, ka vīrietis ir pazīstams, taču pārliecināties viņa par to nevarēja, jo nākamajā mirkli briļļainis jau bija nozudis.

48. NODAĻA

j

Bēniņu tumsā Lengdonu un Sjēnu tagad šķira divdesmit pēdas plats tukšums. Lielā kabatas baterija joprojām spīdēja uz audekla, kurā bija radījusi nelielu iespiedumu kā uz batuta nolikts akmens.

-   Jums aiz muguras ir dēlis, Lengdons pačukstēja. Vai varat to pārvilkt pāri līdz šai sijai?

Sjēna nopētīja dēli.

-    Tad otrs dēļa gals iekritis audeklā.

No tā Lengdons jau bija baidījies; tā tikai vēl trūka, lai cauri Vazāri audeklam iztriektos divas reiz sešas collas plats dēlis.

-    Es kaut ko izdomāju, Sjēna paziņoja un sāka sāniski virzīties pa siju uz sienas pusi. Lengdons viņai sekoja pa savu siju. Attālinoties no kabatas baterijas stara, katrs solis kļuva aizvien bīstamāks. Tikuši līdz sānsienai, viņi nonāca gandrīz pilnīgā tumsā. Lejā, Sjēna čukstēja, rāmja mala noteikti ir piestiprināta pie sienas. Tai vajadzētu mani noturēt.

Iekams Lengdons bija paguvis iebilst, Sjēna jau rāpās lejā no sijas, izmantodama stiprinājumus par pakāpieniem. Tad viņa uzmanīgi uzkāpa uz koka rāmja malas. Tas nočīkstēja, tomēr palika savā vietā. Tad, lēni jo lēni virzīdamās gar sienu kā pa augstas ēkas dzegu, Sjēna pārvietojās uz Lengdona pusi. Rāmis no jauna iečīkstējās.

Plāns ledus, Lengdons nodomāja, jāturas tuvāk krastam.

Kad Sjēna jau bija pusceļā, netālu no sijas, uz kuras stāvēja viņš pats, Lengdonu atkal pārņēma cerība, ka viņiem patiešām izdosies laikus tikt prom no bēniņiem.

Piepeši kaut kur viņiem priekšā tumsā aizcirtās durvis, un Lengdons izdzirdēja, ka pa laipu strauji tuvojas soļi. Uz/ibēja kabatas baterijas stars, pārslīdēja apkārtnei un ar katru sekundi aizvien vairāk pa galveno laipu tuvojās Lengdonam. Viņš juta, ka cerības sāk gaist. Ceļš uz glābiņu bija aizšķērsots.

-   Sjēna, ejiet vien tālāk, viņš nočukstēja. Turpiniet virzīties gar sienu. Tālākajā galā ir izeja. Es tikmēr viņus aizkavēšu.

-    Nē! Sjēna uzstājīgi atčukstēja. Robert, nāciet atpakaļ!

Taču Lengdons jau virzījās atpakaļ pa siju uz centrālā bēniņu statņa pusi un pameta Sjēnu, kura astoņas pēdas zemāk taustījās gar sienu.

Kad Lengdons bija nonācis bēniņu centrā, nezināmais nācējs ar kabatas bateriju jau atradās uz skatu platformas paaugstinājuma. Pie zemajām margām cilvēks apstājās un iespīdināja kabatas baterijas staru tieši Lengdonam acīs.

Apžilbinātais Lengdons tūlīt pat pacēla rokas. Cenzdamies noturēt līdzsvaru tādā augstumā, viņš jutās tik viegli ievainojams kā vēl nekad.

Viņš gaidīja šāvienu vai valdonīgu pavēli, taču bēniņos valdīja vienīgi klusums. Nākamajā mirklī stars strauji novērsās no viņa sejas un sāka taustīties pa tumsu aiz viņa muguras, nepārprotami meklējot kaut ko… vai kādu. Kad gaisma vairs nespīdēja Lengdonam acīs, viņš ar pūlēm saskatīja tā cilvēka siluetu, kurš bija aizšķērsojis viņam ceļu. Tā bija sieviete, slaida un viscaur ģērbusies melnā. Nebija ne mazāko šaubu, ka beisbola cepurīte slēpj spurainus matus.

Lengdons saspringa. Viņa prātu pārpludināja atmiņas par mirstošo doktoru Markoni slimnīcā uz grīdas.

Viņa ir mani atradusi. Viņa ir ieradusies, lai savu darbu paveiktu līdz galam.

Prātā pazibēja aina, kurā grieķu nirēji iepeld dziļi tunelī, krietni vien pārsniedzot atgriešanās punktu, un pēc tam strupceļā uztriecas akmens sienai.

Slepkava no jauna iespīdināja gaismu Lengdonam acīs.

-    Lengdona kungs, viņa čukstus pavaicāja, kur ir jūsu draudzene?

Šī slepkava ir ieradusies pēc mums abiem. Lengdonam pārskrēja saltas trīsas.

Lai maldinātu vajātāju, Lengdons pameta skatienu pār plecu prom no Sjēnas, tumsā, no kuras viņi bija iznākuši.

-     Viņai ar to visu nav nekāda sakara. Jums esmu vajadzīgs es.

Lengdons no visas sirds cerēja, ka Sjēna turpina virzīties gar sienu. Ja viņai izdotos aizlavīties aiz skatu platformas, viņa varētu klusi uzkāpt uz galvenās laipas aiz muguras sievietei ar spurainajiem matiem un doties uz durvju pusi.

Slepkava no jauna pacēla kabatas bateriju un uzmanīgi nopētīja tukšos bēniņus Lengdonam aiz muguras. Uz mirkli atbrīvojies no žilbinošās gaismas, Lengdons piepeši tumsā aiz svešinieces pamanīja kādu apveidu.

Ak Dievs, nē!

Sjēna taustījās pa siju uz galvenās laipas pusi, taču, par nelaimi, atradās tikai desmit jardu attālumā no uzbrucējas.

Nē, Sjēna! Tas ir pārāk tuvu! Viņa izdzirdēs!

Stars atkal iespīdēja Lengdonam acīs.

-    Klausieties uzmanīgi, profesor, slepkava čukstēja. Ja gribat palikt dzīvs, es jums ieteiktu man uzticēties. Mans uzdevums ir atcelts. Man nav nekāda iemesla jums nodarīt pāri. Mēs ar jums tagad esam vienā komandā, un es, iespējams, zinu, kā jums palīdzēt.

Lengdons gandrīz neklausījās un domāja vienīgi par Sjēnu, kura tobrīd bija neskaidri redzama sānskatā un izveicīgi rāpās uz laipas aiz skatu platformas, krietni vien par tuvu bruņotajai sievietei.

Bēdziet! viņš domās mudināja. Taisieties pie visiem velniem prom no šejienes!

Tomēr Lengdons satraukts ieraudzīja, ka Sjēna paliek, kur bijusi, ieraujas dziļi ēnās un klusēdama vēro.

Vaijentas skatiens urbās tumsā Lengdonam aiz muguras.

Velns parāvis, kur viņa palikusi? Vai viņi ir devušies katrs uz savu pusi?

Vajadzēja izdomāt, kā aizkavēt bēgļu pāri no nokļūšanas Hridera rokās. Tā ir mana vienīgā cerība.

-   Sjēna? Vaijenta izdvesa piesmakušā čukstā. Ja jūs mani dzirdat, klausieties uzmanīgi! Jūs nedrīkstat ļaut, lai tie cilvēki lejā jūs notver. Viņi nebūs iecietīgi. Es zinu, pa kurieni var izbēgt. Es varu jums palīdzēt. Uzticieties man!

-    Uzticēties jums? Lengdons izaicinoši pārvaicāja, piepeši ierunādamies tik skaļi, lai to varētu dzirdēt ikviens, kas atrodas tuvumā. Jūs esat slepkava!

Tātad Sjēna ir tepat līdzās, Vaijenta secināja. Lengdons runā ar viņu… cenšas brīdināt.

Vaijenta mēģināja vēlreiz.

-    Situācija ir sarežģīta, taču es varu dabūt jūs prom no šejienes. Apdomājieties! Jūs esat slazdā. Jums nav izvēles.

-    Viņai ir izvēle, Lengdons skaļi uzsauca. Un viņa ir pietiekami gudra, lai bēgtu no jums prom, cik tālu vien iespējams.

-    Viss ir mainījies, Vaijenta uzstāja. Man nav iemesla darīt pāri nevienam no jums.

-    Jūs nogalinājāt doktoru Markoni! Cik var noprast, tad jūs bijāt arī tā, kura man iešāva galvā!

Vaijenta atskārta, ka šis cilvēks nemūžam nenoticēs, ka viņa nemaz nav vēlējusies viņu nogalināt.

Jābeidz runāt. Nekas no tā, ko varu pateikt, viņu nepārliecinās.

Ne mirkli nešaubīdamās, viņa iebāza roku ādas jakas kabatā un izvilka pistoli ar skaņas slāpētāju.

Sjēna vēl aizvien nekustīgi tupēja ēnās uz laipas ne vairāk kā desmit jardu attālumā no šīs sievietes, kura nupat bija uzrunājusi Lengdonu. Pat tumsā viņas siluetu nevarēja sajaukt ar kādu citu. Sjēnai par šausmām, sieviete draudīgi vicināja to pašu ieroci, ar kuru bija uzbrukusi doktoram Markoni.

Viņa tūlīt izšaus. To Sjēna noģida pēc sievietes ķermeņa valodas.

Tik tiešām, sieviete draudīgi paspēra divus soļus tuvāk Lengdonam un apstājās pie zemajām margām, kas ieskāva skatu platformu virs Vazāri "Apoteozes". Nu slepkava atradās tik tuvu Lengdonam, cik vien spēja viņam piekļūt. Pacēlusi ieroci, viņa notēmēja Lengdonam tieši krūtis.

Sāpēs tikai mirkli, viņa paziņoja, taču man nekas cits neatliek.

Ar negaidīto dēļu ievibrēšanos zem Vaijentas kājām pilnīgi pietika, lai izšaujot viņa būtu spiesta mazliet pagriezties. Kad ierocis izšāva, viņa saprata, ka tas vairs nebija pavērsts tieši pret Lengdonu.

Kaut kas viņai tuvojās no aizmugures.

Tuvojās strauji.

Vaijenta apsviedās, ātri pavērsa ieroci par simt astoņdesmit grādiem pret uzbrucēju. Tumsā pazibēja gaiši mati, un kāds lielā ātrumā uztriecās Vaijentai virsū. Pistole vēlreiz klusi iešņācās, taču uzbrucējs jau bija notupies zem stobra, lai no visa spēka pagrūstu Vaijentu no apakšas.

Tiklīdz kājas atrāvās no grīdas, Vaijenta ar muguras vidusdaļu spēcīgi uztriecās skatu platformas zemajām margām. Ķermeņa augšdaļa tika pārgrūsta pāri margām. Viņa savicināja rokas, mēģinādama kaut kur pieķerties, lai apturētu kritienu, taču bija jau par vēlu. Viņa pārvēlās pāri malai.

Viņa krita cauri tumsai, gatavodamās triecienam pret putekļaino grīdu, kas pletās astoņas pēdas zem platformas. Savādi, taču šī piezemēšanās izrādījās mīkstāka, nekā viņa bija iztēlojusies… it kā viņu būtu uztvēris audekla šūpuļtīkls, kas nostiepies zem viņas svara.

Zaudējusi orientāciju, Vaijenta palika guļam uz muguras un cieši skatāmies augšā uz savu uzbrucēju. Pāri margām uz viņu lejā lūkojās Sjēna Bruksa. Attapusies Vaijenta jau atvēra muti, lai kaut ko sacītu, taču pēkšņi apakšā kaut kas skaļi notirkšķēja.

Audekls ieplīsa.

Vaijenta atkal krita.

Šoreiz kritiens ilga trīs ļoti ilgas sekundes, kuru laikā viņa pieķēra sevi stīvi skatāmies augšup uz griestiem, ko klāj skaistas gleznas.

Pašā vidū gleznai tieši virs viņas milzīgā, apaļā audekla, kurā Kozimo I attēlots paradīzē uz mākoņa eņģeļu ielenkumā, bija parādījies tumšs, robains plīsums.

Un tad ar pēkšņu blīkšķi visa Vaijentas pasaule pagaisa tumsā.

Sastindzis neticībā, Roberts Lengdons cauri saplēstajai "Apoteozei" cieši raudzījās lejup uz plašo telpu. Uz Piecu simtu zāles akmens gridas nekustīgi gulēja sieviete ar spurainajiem matiem. No viņas galvas strauji izplūda tumšu asiņu peļķe. Viņai rokā vēl aizvien bija cieši sažņaugta pistole.

Lengdons palūkojās uz Sjēnu, kura arī raudzījās lejup, nespēdama atraut acis no drūmās ainas. Sjēnas seja liecināja, ka viņa ir ārkārtīgi satriekta.

-    Es negribēju…

-    Jūs rīkojāties instinktīvi, Lengdons nočukstēja. Viņa grasījās mani nogalināt.

Pa saplēstā audekla spraugu bija dzirdami kliedzieni. Lengdons saudzīgi aizvadīja Sjēnu prom no margām.

-    Mēs nedrīkstam te palikt.

49. NODAĻA

J

Aģents Brīders hercogienes Biankas Kapello slepenajā kabinetā bija dzirdējis šķebinošu būkšķi, pēc kura Piecu simtu zālē sacēlās neiedomājama kņada. Piesteidzies pie sienā iestiprinātajām restēm, viņš palūkojās tām cauri. Tikai pēc vairākām sekundēm viņam izdevās aptvert, kas norisinās lejā uz skaistās akmens gridas.

Viņam lidzās pie restēm bija nostājusies muzeja administratore ar grūtnieces vēderu un tūlīt pat aizspiedusi muti mēmās šausmās. Lejā panikas pārņemti tūristi bija ielenkuši sabrukušu stāvu. Tad sievietes skatiens lēni aizslīdēja augšup līdz Piecu simtu zāles griestiem, un viņa sāpēs ievaidējās. Brīders pacēla galvu, sekodams viņas skatienam līdz apaļam griestu panelim apgleznotam audeklam ar lielu plīsumu pašā vidū.

Viņš pagriezās pret sievieti.

Kā lai mēs tiekam augšā?

Otrā ēkas galā Lengdons un Sjēna aizelsušies nokāpa lejā no bēniņiem un iesteidzās pa kādām durvīm telpā, kur jau pēc dažām sekundēm Lengdons bija uzmeklējis aiz koši sarkana aizkara izveicīgi paslēpto, nelielo nišu. Viņam tā bija skaidri palikusi prātā no ekskursijas pa slepenajām ejām.

Atēnu hercoga kāpnes.

Šķita, ka skrejoši soļi un klaigas skan no visām pusēm, un Lengdons saprata, ka viņiem vairs nav daudz laika. Viņš pavilka aizkaru sāņus un kopā ar Sjēnu izsteidzās uz neliela kāpņu laukumiņa.

Nebilzdami ne vārda, abi devās lejā pa akmens kāpnēm. Ši pāreja bija veidota kā biedējoši šauru pakāpienu rinda. Jo dziļāk viņi devās, jo šaurākas likās kāpnes. Par laimi, tieši taja brīdī, kad Lengdonam sienas jau šķita tuvojamies, lai viņu saspiestu, izrādījās, ka viņš nostājies uz pēdējā pakāpiena.

Pirmais stāvs.

Mazītiņa akmens telpa ar durvīm, kas noteikti bija vienas no mazākajām pasaulē. Šis tikai aptuveni četras pēdas augstās durvis bija darinātas no smaga koka ar dzelzs kniedēm un aizbidni, kas aizkavēja nevēlamus nācējus.

-    Aiz šīm durvīm var dzirdēt ielas trokšņus, Sjēna nočukstēja, joprojām satriekta. Kas aiz tām atrodas?

-     Via della Ninna, Lengdons atbildēja, domās iztēlojies ļaužu pilno gājēju ielu. Bet tur var būt arī policija.

-    Viņi mūs nepazīs. Viņi meklēs gaišmatainu meiteni un tumšmatainu vīrieti.

Lengdons dīvaini uzlūkoja viņu.

-    Tieši tā jau mēs arī izskatāmies…

Sjēna papurināja galvu. Pār viņas seju pārlaidās skumja apņēmība.

/

-      Es negribēju, lai jūs mani tādu redzat, Robert, taču diemžēl tieši tā es patlaban izskatos. Sjēna strauji pacēla roku un satvēra plaukstā savus gaišos matus. Tad viņa tos parāva.

Lengdons bija pārsteigts gan par atklājumu, ka Sjēna nēsā parūku, gan par to, kā viņa bez šīs parūkas izskatās. Patiesībā Sjēna Bruksa bija plikgalvaina, viņas kailais pakausis bija gluds un balts kā vēža slimniekam, kuram tiek veikta ķīmijas terapija. Un viņa ir slima?

-    Zinu, viņa sacīja. Tas ir garš stāsts. Tagad noliecieties. Viņa pacēla parūku.

Vai viņa to domā nopietni? Lengdons negribīgi pieliecās, un Sjēna uzmauca gaišo parūku viņam galvā. Tā bija par mazu, tomēr viņa to sakārtoja, cik labi vien spēja, tad pakāpās atpakaļ un vērtējoši nopētīja Lengdonu. Nebūdama īsti apmierināta, viņa pasniedzās, parāva vaļīgāk Lengdona kaklasaiti, uzvilka to viņam uz pieres, no jauna savilka un nostiprināja kā galvas apsēju.

Tad Sjēna uzlocīja savu bikšu galus un nostūma zeķes lejup ap potītēm. Atkal izslējusies, viņa pasmīnēja. Skaistā Sjēna Bruksa bija pārvērtusies par pankroka skūtgalvi. Kādreizējās Šekspīra aktrises pārvērtība bija biedējoša.

Paturiet prātā, viņa sacīja, ka ķermeņa valoda var jūs nodot, tāpēc kustieties kā novecojis rokeris.

Novecošanu es varu notēlot, Lengdons nodomāja. Par rokeri gan neesmu tik pārliecināts.

Iekams Lengdons paguva iebilst, Sjēna jau bija atbultējusi mazās durtiņas un atgrūdusi tās līdz galam vaļā. Zemu pieliekusies, viņa izspraucās uz ļaužu pilnās, bruģētās ielas. Lengdons viņai sekoja, gandrīz četrrāpus izkļūdams dienas gaismā.

Ja neņēma vērā dažus iztrūcinātus skatienus uz nesaskanīgo pāri, kas bija iznācis pa durvīm Vecās pils pamatos, neviens viņiem nepievērsa īpašu uzmanību. Jau pēc dažām sekundēm Lengdons un Sjēna iejuka pūlī un devās austrumu virzienā.

Knibinādams asiņojošo ādu, vīrietis ar Plūme Paris brillēm līkumoja cauri pūlim, turēdamies drošā attālumā aiz Roberta Lengdona un Sjēnas Bruksas. Viņi bija atjautīgi maskējušies, tomēr viņš uzreiz abus pamanīja iznākam pa durtiņām no Vecās pils.

Viņš sekoja abiem tikai dažus kvartālus, bet jau palika bez elpas. Krūtis asi sāpēja, un viņš bija spiests elpot sekli. Sajūta bija tik nelāga, it kā viņam kāds būtu iebelzis pa krūšu kaulu.

Bija jāturpina ceļš. Sakodis zobus, lai atvairītu sāpes, viņš devās nopakaļ Lengdonam un Sjēnai pa Florences ielām.

50. NODAĻA

»

Rīta saule nupat bija pilnīgi uzlēkusi un meta garas ēnas pār šaurajām ielām, kas izlocījās starp vecās Florences ēkām.

Veikalu īpašnieki jau vēra vaļā metāla restes, kas pasargāja viņu veikalus un bārus, un gaisā smagi vēdīja rīta espreso un svaigi ceptu radziņu smarža.

Cīnīdamies ar mokošu izsalkumu, Lengdons turpināja ceļu. Man jāatrod maska… un jānoskaidro, kas tajā paslēpts.

Viņi gāja ziemeļu virzienā pa šauro Via dei Leoni jeb Lauvu ielu. Lengdonam bija ļoti grūti aprast ar to, ka Sjēnai ir kaila galva. Si krasā izskata maiņa bija kā atgādinājums, ka viņš Sjēnu gandrīz nemaz nepazīst. Viņi devās Doma laukuma virzienā tieši tur bija atrasts miris Ignacio Buzoni.

Robert, Ignacio bija paguvis izdvest. Tas, ko jūs meklējat, ir droši paslēpts. Vārti ir vaļā, taču jums jāpasteidzas. Paradīze divdesmit pieci. Lai Dievs stāv jums klāt.

Paradīze divdesmit pieci, Lengdons klusībā atkārtoja. Viņš nejutās drošs, vai Ignacio Buzoni atcerējies Dantes tekstu pietiekami labi, lai varētu no galvas minēt atsauci uz vienu konkrētu dziedājumu. Lai vai kā, Lengdons bija pārliecināts, ka to noskaidros, tiklīdz būs ticis pie kāda teksta eksemplāra, un to varēja viegli izdarīt daudzviet.

Zem parūkas sāka niezēt galva, tomēr Lengdons bija spiests atzīt, ka Sjēnas improvizētais viltīgais stila veidojums izrādījies iedarbīgs. Neviens nebija pievērsis viņiem īpašu uzmanību, pat policijas papildspēki ne tie aizsteidzās viņiem garām pa ceļam uz Veco pili.

Sjēna jau vairākas minūtes bija gājusi viņam līdzās klusēdama, un Lengdons palūkojās, lai pārliecinātos, ka viņai nekas nekaiš. Izskatījās, ka Sjēna ir iegrimusi dzijās domās un droši vien pūlas samierināties ar faktu, ka ir nogalinājusi sievieti, kura dzinusies viņiem pakaļ.

-     Došu vienu liru, ja pateiksiet, par ko domājat, Lengdons uzdrošinājās pajokot, cerēdams novērst viņas uzmanību no sievietes ar spurainajiem matiem.

Tas līdzēja.

-    Es domāju par Zobristu, Sjēna nesteidzīgi sacīja. Mēģināju atcerēties jebko citu, ko vēl varētu par viņu zināt.

-Un?

Viņa paraustīja plecus.

-    Lielākā daļa no tā, ko zinu, ir nākusi no kāda pretrunīga sacerējuma, ko viņš uzrakstījis pirms dažiem gadiem. Man nekādi nav izdevies to aizmirst. Mediķu aprindās tas izplatījās zibenīgi kā vīruss. Viņa saviebās. Piedodiet, tā bija neveikla vārdu izvēle.

Lengdons drūmi pasmējās.

-    Turpiniet.

-     Viņa sacerējumā tika apgalvots, ka cilvēce atrodas uz izmiršanas robežas un, ja vien mēs nepiedzīvosim kādu katastrofu, kas krasi samazinās iedzīvotāju skaitu, mūsu suga nenodzīvos ilgāk par simt gadiem.

-    Vienu vienīgu gadsimtu? Lengdons neticīgi palūkojās uz Sjēnu.

-    Tā bija ļoti skarba tēze. Prognozētais laikposms bija būtiski īsāks par visiem līdzšinējiem aprēķiniem, taču tas bija pamatots ar dažiem ļoti pārliecinošiem zinātniskiem datiem. Daudzus ienaidniekus viņš ieguva ar apgalvojumu, ka visiem ārstiem vajadzētu atteikties no medicīnas pakalpojumu sniegšanas, jo cilvēku dzīves ilguma palielināšana šo apdzīvotības problēmu vēl tikai saasina.

Nu Lengdonam kļuva skaidrs, kāpēc raksts tik strauji izplatījies mediķu aprindās.

-    Nav jābrīnās, Sjēna turpināja, ka Zobrists nekavējoties izpelnījās uzbrukumus no visām pusēm. Politiķi, garīdzniecība, Pasaules Veselības organizācija… visi viņu izsmēja kā vājprātīgo, kurš piesauc pastardienu un tādējādi cenšas iztaisīt paniku. Vislielāko sašutumu izpelnījās viņa apgalvojums, ka mūsdienu jaunieši, nolēmuši vairoties, laidis pasaulē jauno paaudzi, kas pieredzēs cilvēku rases galu. Savus vārdus Zobrists ilustrēja ar "Pastardienas pulksteni". Saskaņā ar tā rādījumiem viss cilvēces dzīves laiks uz Zemes ietilpināts vienā vienīgā stundā… un šobrīd aizrit pēdējās sekundes.

-    Es šo pulksteni esmu redzējis internetā, Lengdons sacīja.

-    Jā, tas ir viņa radīts un izraisīja milzīgu ažiotāžu. Tomēr vislielāko uzbrukumu Zobrists izpelnījās pēc paziņojuma, ka viņa panākumi gēnu inženierijas jomā cilvēcei daudz vairāk noderētu tad, ja tos izmantotu nevis slimību likvidēšanai, bet gan to radīšanai.

-Ko?!

-    Jā, Zobrists argumentēja, ka viņa tehnoloģiju vajadzētu izmantot Zemes iedzīvotāju skaita pieauguma ierobežošanai, radot slimību štammu hibrīdus, ar kuriem mūsdienu medicīna vairs nespētu tikt galā.

Lengdonu pārņēma aizvien lielākas šausmas. Prātā uznira ainas ar neparastiem "modelētu vīrusu" hibrīdiem, kas pec izplatīšanas kļūtu pilnīgi neapturami.

-     Dažu gadu laikā, Sjēna turpināja, Zobrists no medicīnas pasaules mīluļa pārvērtās par pilnīgu atstumto. Par izslēgto. Sjēna apklusa, un viņas sejā pazibēja līdzcietība. Patiešām nav jābrīnās, ka viņš neizturēja un izdarīja pašnāvību. Vēl skumjāk ir tas, ka viņa tēze droši vien ir pareiza.

-    Piedodiet, bet… Lengdons gandrīz paklupa. Jūs domājat, ka viņam ir taisnība?\

Sjēna drūmi paraustīja plecus.

-    Robert, runājot no zinātniska viedokļa… tikai loģika, nekādu emociju… es jums varu nešaubīdamās apgalvot, ka tad, ja nenotiks radikālas pārmaiņas, mūsu sugai pienāks gals. Un visnotaļ drīz. Vainīgs nebūs ne ugunsgrēks, ne sērs, ne pasaules gals, ne atomkarš… cilvēku skaits uz Zemes izraisīs pilnīgu sabrukumu. Šie aprēķini ir neapstrīdami.

Lengdons sastinga.

-     Esmu daudz studējusi bioloģiju, viņa turpināja, un nav nekas neparasts, ja kāda suga vienkārši izmirst tāpēc, ka attiecīgajā teritorijā ir pārāk daudz tās īpatņu. Iedomājieties ūdens aļģu koloniju, kas mājo kādā mazītiņā meža dīķī, kur valda ideāls uzturvielu līdzsvars. Ja šīs aļģes nekādi neierobežo, tās sāk vairoties tik nevaldāmi, ka drīz vien nosedz visu dīķa virsmu, aizšķērso ceļu saules stariem un tādējādi vairs neļauj veidoties dīķī atrodamajām uzturvielām. Izsūkušas no savas vides visu iespējamo, aļģes ātri izmirst un pazūd, neatstājot nekādas pēdas. Sjēna smagi nopūtās. Līdzīgs liktenis neapšaubāmi varētu sagaidīt arī cilvēci. Daudz ātrāk un straujāk, nekā mēs spējam iztēloties.

-    Bet… tas šķiet neiespējami. Lengdonu pārņēma dziļš nemiers.

-     Nevis neiespējami, Robert, bet gan tikai neiedomājami. Cilvēka prātam piemīt primitīvs ego aizsardzības mehānisms, kurš neitralizē visu, kas rada pārāk lielu spriedzi, ar kuru smadzenes vairs nespēj tikt galā. To sauc par noliegumu.

-    Esmu dzirdējis par noliegumu, Lengdons jautri pajokoja, tomēr nedomāju, ka tas patiešām pastāv.

Sjēna izteiksmīgi saviebās.

-    Mīļi, tomēr varat man ticēt, ka tas ir pavisam reāli. Noliegums ir būtiski svarīga cilvēka izdzīvošanas mehānisma daļa. Bez tā mēs visi ik rītu pamostos, šausmās domājot par daudzajiem savas nāves veidiem. Taču prāts aizšķērso ceļu mūsu eksistenciālajām bailēm, koncentrējoties uz spriedzi, ko spējam uzveikt. Piemēram, par to, kā nenokavēt darbu vai samaksāt nodokļus. Ja mūs pārņem lielākas, eksistenciālas bailes, mēs no tām ļoti ātri atbrīvojamies un no jauna koncentrējam visu uzmanību uz vienkāršiem uzdevumiem un ikdienišķiem sīkumiem.

Lengdons atcerējās kādu nesenu interneta aptauju, kurā tika veikts pētījums par dažu Efeju līgas universitāšu studentiem. Atklājās, ka pat ārkārtīgi intelektuāliem interneta lietotājiem piemīt instinktīva nosliece uz noliegumu. Saskaņā ar šo pētījumu lielākā daļa universitātes studentu, uzklikšķinājuši uz kāda nomācoša raksta par Arktikas kūstošo ledu vai kādas sugas izmiršanu, steidzās pamest šo lapu, lai izvelētos kaut ko triviālu, kas atbrīvotu viņu prātus no bailēm; iecienītākā izvēle bija sporta jaunumi, smieklīgi video par kaķiem un tenkas par slavenībām.

-    Senajā mitoloģijā, Lengdons ieminējās, noliedzošs varonis ir visaugstākā iedomības un lepnuma izpausme. Neviens cilvēks nav iedomīgāks par to, kurš ir pārliecināts, ka visas pasaules briesmas uz viņu neattiecas. Arī Dante nepārprotami uzskatīja tāpat, jo pasludināja lepnumu par vislielāko no septiņiem nāves grēkiem… un lepnuma pārņemtos sodīja visdziļākajā elles lokā.

Mirkli apdomājusies, Sjēna turpināja:

-    Zobrists savā rakstā apsūdzēja daudzus pasaules līderus par to, ka viņi piekopj ārkārtēju noliegumu… bāžot galvu smiltīs. Visvairāk tika kritizēta Pasaules Veselības organizācija.

-    Varu derēt, ka tas viņiem ļoti gāja pie sirds.

-     Viņi reaģēja, pielīdzinot Zobristu reliģiozam fanātiķim, kurš uz ielas stūra tur plāksnīti ar uzrakstu: "Beigas ir tuvu."

-    Arī Hārvarda laukumā ir daži tādi.

-    Jā, un mēs visi viņus ignorējam, jo nespējam iztēloties, ka tas tiešām var notikt. Tomēr varat man ticēt… tas vien, ka cilvēka prāts nespēj iztēloties kādu notikumu, vēl nenozīmē, ka tas patiešām nevar notikt.

-    Gandrīz vai izklausās, ka esat liela Zobrista piekritēja.

-     Es esmu liela patiesības piekritēja, Sjēna stingri attrauca, pat tad, ja šo patiesību pieņemt ir mokoši grūti.

Lengdons apklusa, atkal juzdamies dīvaini atsvešināts no Sjēnas un pūlēdamies izprast viņas dīvaino aizrautības un vienaldzības apvienojumu.

Sjēna aši uzmeta viņam skatienu, un viņas seja atmaiga.

-    Robert, paklausieties… es negribu sacīt, ka piekrītu Zobrista apgalvojumam par sērgu, kas iznīcinātu pusi pasaules iedzīvotāju un tādējādi atrisinātu pārapdzīvotības problēmu. Tāpat es nevēlos apgalvot, ka mums vairs nevajadzētu ārstēt slimos. Es gribu teikt vienīgi to, ka šobrīd mēs tiešā ceļā dodamies pretī iznīcībai. Zemes iedzīvotāju skaita pieaugums ir eksponenciāla progresija, kas norisinās sistēmā ar ierobežotu telpu un limitētiem resursiem. Beigas pienāks ļoti pēkšņi. Tas, ko mēs piedzīvosim, līdzināsies nevis lēnai degvielas tvertnes iztukšošanai, bet gan nobraukšanai no klints.

Nesteidzīgi izelpojot, Lengdons pūlējās aptvert visu, ko nupat bija dzirdējis.

-    Ja reiz esam sākuši par to runāt, Sjēna piebilda, nopietni rādīdama augšup pa labi no viņiem, esmu pilnīgi pārliecināta, ka Zobrists nolēca tieši no turienes.

Lengdons aši palūkojās turp un atskārta, ka tobrīd viņi iet garām Bardžello muzeja vienkāršajai akmens ēkai. Aiz muzeja virs apkārtējiem namiem slējās Badias torņa konusveida smaile. Viņš ilgi lūkojās uz to un prātoja, kāpēc Zobrists bija lēcis. Atlika vien cerēt, ka šis cilvēks nebija izdarījis kaut ko briesmīgu un alka izvairīties no tā, kas drīzumā sekos.

-     Zobrista kritizētāji, Sjēna sacīja, labprāt norāda uz kādu paradoksu, proti, daudzas no viņa izstrādātajām gēnu tehnoloģijām šobrīd iespaidīgi palielina cilvēku dzīves ilgumu.

-    Un tas tikai palielina pārapdzīvotības problēmu.

-     Tieši tā. Reiz Zobrists publiski izteicās, ka vēlas, kaut spētu iedzīt šo džinu atpakaļ pudelē un izdzēst dažus no saviem ieguldījumiem cilvēku dzīvildzē. Man liekas, ka ideoloģiskā ziņā tas izklausās saprātīgi. Jo ilgāk mēs dzīvojam, jo lielāka daļa mūsu resursu tiek novirzīta vecajiem un slimajiem.

Lengdons pamāja.

-    Esmu lasījis, ka Amerikas Savienotajās Valstīs aptuveni sešdesmit procenti veselibas aprūpes izmaksu tiek novirzītas pacientu uzturēšanai viņu dzīves pēdējo sešu mēnešu laikā.

-    Tiesa, un… Lai gan mūsu smadzenes apgalvo, ka "tas ir neprāts", mūsu sirdis iebilst: "Uzturēsim vecmāmiņu dzīvu, cik ilgi vien spēsim."

-    Tas ir Apollona un Dionīsa konflikts, Lengdons sacīja. Sļavena mitoloģiska dilemma, mūžsena cīņa starp prātu un sirdi, kas tikai retu reizi vēlas vienu un to pašu.

Lengdons bija dzirdējis, ka šis mitoloģiskais stāsts mūsdienās tiek izmantots Anonīmo Alkoholiķu sanāksmēs, lai aprakstītu alkoholiķi, kurš ar skatienu urbjas alkohola glāzi1 . Viņa smadzenes zina, ka tas viņam kaitēs, taču sirds alkst pēc sniegtā mierinājuma. Cik varēja noprast, tad šādi cilvē!■ am it kā tiek vēstīts, ka viņš nav vientuļš, jo pat dievi nekādi nespēja pieņemt lēmumu.

-    Kam vajadzīga agatūzija? Sjēna pēkšņi nočukstēja.

-Kas?

Sjēna pacēla galvu.

-    Es beidzot atcerējos Zobrista apcerējuma nosaukumu. "Kam vajadzīga agatūzija?"

Šādu terminu Lengdons vēl nekad nebija dzirdējis, tomēr mēģināja minēt, ņemot talkā grieķu vārdus agathos un thuS/fl.

-    Agatūzija… vai tas varētu būt "laba ziedošanās"?

-     Gandrīz. Patiesībā tā ir "ziedošanās vispārēja labuma vārdā". Sjēna apklusa. Citiem vārdiem sakot, augstsirdīga pašnāvība.

Lengdons atsauca atmiņā stāstu par bankrotējušu tēvu, kurš izdarījis pašnāvību, lai ģimene varētu saņemt viņa dzīvības apdrošināšanu, kā arī par nožēlas pārņemtu maniaku, kas bija padarījis sev galu, jo baiļojās, ka nespēs apvaldīt savu dziņu nogalināt.

Tomēr visstindzinošākais piemērs, ko Lengdons atcerējās, bija minēts tūkstoš deviņsimt sešdesmit septītajā gadā sarakstītajā romānā "Ļogana bēgšana". Tajā bija atainota nākotnes sabiedrība, kurā visi brīvprātīgi piekrita divdesmit viena gada vecumā izdarīt pašnāvību, tādējādi pilnībā izbaudot savu jaunību un vienlaikus nepieļaujot, ka iedzīvotāju skaita un vecuma pieaugums samazina planētas ierobežotos resursus. Ja vien Lengdons bija atcerējies pareizi, tad "Ļogana bēgšanas" kino versijā "izbeigšanas vecums" bija palielināts no divdesmit viena līdz trīsdesmit gadiem, bez šaubām, mēģinot padarīt filmu pieņemamāku astoņpadsmit līdz divdesmit piecus gadus veciem cilvēkiem, kuri ir aktīvākie kinoteātru apmeklētāji un tādējādi var ietekmēt biļešu tirdzniecības apjomus.

-             Tātad Zobrista apcerējums… Lengdons atkārtoja. Es laikam īsti nesaprotu nosaukumu. "Kam vajadzīga agatūzija?" Vai tas ir domāts sarkastiski? Tā sakot, kam ir vajadzīga augstsirdīga pašnāvība… tā ir vajadzīga mums visiem?

-    Patiesībā nē. Šis nosaukums ir iecerēts kā kalambūrs. Tā kā Lengdons papurināja galvu, jo nebija sapratis, Sjēna paskaidroja: Angliski tas ir WHO needs agathusia. WHO ir World Health Organization jeb Pasaules Veselības organizācija. Savā apcerējumā Zobrists stājas pretī organizācijas vadītājai, doktorei Elizabetei Sinskijai, kura tur strādā jau veselu mūžību un, kā apgalvo Zobrists, pārapdzīvotības kontroli nemaz neuztver nopietni. Viņa rakstā ir teikts, ka direktores Sinskijas nāve organizācijai nāktu tikai par labu.

-    Līdzcietīgs puisis.

-    Laikam gan tā ir ģenialitātes ēnas puse. Bieži vien šāda īpaša prāta izcilās koncentrēšanās spējas izveidojas uz emocionāla brieduma rēķina.

Lengdons atcerējās paša redzētos avīžu rakstus par jauno Sjēnu, par šo brīnumbērnu ar inteliģences koeficientu "208" un ārkārtējo prāta darbību. Viņš iedomājās, vai tikai, runājot par Zobristu, Sjēna kaut kādā veidā nav runājusi ari pati par sevi. Un vēl viņam gribējās zināt, cik ilgi viņa vēl gribēs glabāt savu noslēpumu.

Priekšā Lengdons pamanīja meklēto vēstures pieminekli.

Šķērsojis Lauvu ielu, Lengdons aizveda Sjēnu pie krustojuma ar kādu ārkārtīgi šauru ielu, kas drīzāk līdzinājās ejai starp divām ēku rindām. Plāksnīte vēstīja: Via Dante Alighieri. Dantes Aligjēri iela.

-    Izklausās, ka jūs daudz zināt par cilvēka smadzenēm, Lengdons sacīja. Vai medicīnas skolā tas bija jūsu profilējošais priekšmets?

-    Nē, taču bērnībā es daudz lasīju. Prāta zinātne mani ieinteresēja tāpēc, ka man radās dažas… medicīniskas problēmas.

Lengdons uzmeta Sjēnai ziņkāru skatienu, cerēdams, ka viņa pateiks kaut ko vairāk.

-    Manas smadzenes… Sjēna klusi sacīja. Tās attīstījās citādi nekā lielākajai dajai bērnu, un tas radīja dažas… problēmas. Es ilgi pūlējos saprast, kas man kaiš, un tikmēr ilaudz ko uzzināju nervu sistēmas izpētes jomā. Viņa uztvēra Lengdona skatienu. Un, jā, mana plikgalvlba ir saistīta ar manu slimību.

Nokaunējies Lengdons novērsās.

-    Neuztraucieties, Sjēna sacīja. Esmu iemācījusies ar to sadzīvot.

Ieejot šaurās ieliņas vēsajās ēnās, Lengdons pārdomāja visu, ko nupat bija uzzinājis par Zobristu un viņa satraucošo filozofisko nostāju.

Viņam atkal un atkal nedeva mieru kāds jautājums.

-    Tie kareivji, Lengdons iesāka, kuri cenšas mūs nogalināt… Kas viņi tādi ir? Viss liekas tik bezjēdzīgi! Ja Zobrists palaidis pasaulē potenciālu sērgu, vai tad visiem nevajadzētu nostāties vienā pusē un censties apturēt tās i/.platīšanos?

-    Nav teikts. Lai gan Zobrists ir izstumts no mediķu kopienas, viņam droši vien ir vesels leģions dedzīgu piekritēju. Viņi ir vienisprātis, ka izlase ir ļaunums, bez kura pasaules glābšana nav iespējama. Tikpat labi var izrādīties, ka šie kareivji cenšas nodrošināt Zobrista vīzijas īstenošanu.

Zobrista privātā mācekļu armija? Lengdons apcerēja šo iespēju. Viņš bija spiests atzīt, ka vēstures gaitā atrodami neskaitāmi fanātiķi un kulta sekotāji, kuri izdarījuši pašnāvību visdažādāko neprātīgo iedomu dēļ, būdami pārliecināti, ka viņu vadonis ir mesija, ka aiz Mēness viņus gaida kosmosa kuģis vai ka pastardiena ir nenovēršama. Pieņēmumiem par apdzīvotības kontroli vismaz bija zinātnisks pamats, un tomēr kaut kas attiecībā uz šiem kareivjiem Lengdonam nešķita īsti pareizs.

-    Es vienkārši nespēju noticēt, ka pulks apmācītu kareivju būtu ar mieru apzināti iznīcināt nevainīgu iedzīvotāju masas… tai pašā laikā baiļodamies saslimt un nomirt arī paši.

Sjēna neizpratnē aši uzlūkoja viņu.

-    Ko, jūsuprāt, kareivji dara karā? Viņi nogalina nevainīgus cilvēkus un riskē aiziet bojā arī paši. Ja cilvēki tic kādam mērķim, iespējams ir viss.

-    Mērķim? Izplatīt sērgu?

-             Robert, mērķis ir nevis sērgas izplatīšana, bet gan pasaules izglābšana. Sjēna uz brīdi apklusa. Vienā no Bertrāna Zobrista apcerējuma fragmentiem, kas izraisījis lielu ažiotāžu, tika uzdots ļoti konkrēts hipotētisks jautājums. Es vēlos, lai jūs uz to atbildat.

-    Kas tas par jautājumu?

-    Zobrists vaicāja, lūk, ko… ja jūs varētu nospiest kādu slēdzi un uz labu laimi nogalināt pusi pasaules iedzīvotāju, vai jūs to darītu?

-    Protams, ka ne.

-    Labi. Bet… ja nu jums pateiktu, ka tad, ja jūs nekavējoties nenospiedīsiet šo slēdzi, cilvēce izmirs turpmāko simt gadu laikā? Viņa apklusa. Vai tad jūs to nospiestu? Lai ari tas nozīmētu, ka jūs varat noslepkavot savus draugus, ģimenes locekļus un varbūt pat sevi pašu?

-    Sjēna, es taču nekādi…

-    Tas ir hipotētisks jautājums, viņa attrauca. Vai jūs spētu šodien nonāvēt pusi pasaules iedzīvotāju, lai glābtu mūsu sugu no iznīcības?

Šaušalīgais temats Lengdonu bija padarījis ļoti nemierīgu, un tāpēc viņš nopriecājās, ieraudzījis pie kādas mūra ēkas viņiem priekšā karājamies pazīstamu, sarkanu karogu.

-    Skatieties, viņš paziņoja, rādīdams ar pirkstu. Esam klāt.

Sjēna nogrozīja galvu.

-    Kā jau teicu… noliegums.

51. NODAĻA

j

Dantes nams atrodas Via Santa Margherita jeb Svētās Margaritas ielā, un to var viegli atrast pēc lielā izkārtnes karoga, kas karājas pie akmens mūra fasādes gandrīz pašā šaurās ieliņas vidū: Mnseo casa di Dante.

Sjēna šaubīdamās nopētīja karogu.

-    Mēs dodamies uz Dantes māju?

-    Ne gluži, Lengdons atteica. Dante dzīvoja aiz stūra. Šis drīzāk ir Dantes… muzejs. Reiz Lengdons bija uz labu laimi ieklīdis šajā ēkā, gribēdams redzēt solīto mākslas darbu kolekciju, taču izrādījās, ka tajā ir tikai slavenu, ar Danti saistītu darbu reprodukcijas no visas pasaules, un tomēr bija interesanti redzēt tās visas savāktas zem viena jumta.

Piepeši Sjēnu pārņēma cerības.

-    Un jūs domājat, ka starp eksponātiem ir arī "Dievišķās komēdijas" eksemplārs?

Lengdons iesmējās.

-    Nē, taču es zinu, ka tur ir suvenīru veikals, kurā tiek tirgoti milzīgi plakāti, uz kuriem ar mikroskopiskiem burtiem ir uzdrukāts viss Dantes "Dievišķās komēdijas" teksts.

Sjēna viņam uzmeta mazliet nemierīgu skatienu.

-    Zinu. Tomēr tas ir labāk par neko. Vienīgā nelaime, ka es vairs tik labi neredzu, tāpēc šo sīko druku vajadzēs lasīt jums.

-     Ē chiusa, uzsauca kāds vecs vīrs, redzēdams, ka viņi tuvojas durvīm. Ēil giorno di riposo.

Slēgts, jo ir brīvdiena? Lengdons apjuka un paskatījās uz Sjēnu.

-    Vai tad šodien nav… pirmdiena?

Viņa pamāja.

-     Florencieši dod priekšroku brīvdienai pirmdienā.

Lengdons novaidējās, piepeši atcerējies šīs pilsētas neparasto nedējas kalendāru. Tā kā tūristu dolāri visstraujāk plūda tieši nedēļas nogalēs, daudzi Florences tirgotāji bija izvēlējušies pārcelt kristiešu atpūtas dienu no svētdienas uz pirmdienu, lai nedēļas nogales atpūta neradītu viņiem pārāk lielus zaudējumus.

Bija skaidrs, ka nāksies atteikties arī no otrās iespējas, proti, došanās uz "Grāmatu biržu" vienu no Lengdona iecienītākajām Florences grāmatnīcām, kurā pavisam noteikti būtu pieejami "Dievišķās komēdijas" eksemplāri.

-    Vai jums ir vēl kāda ideja? Sjēna vaicāja.

Labu brīdi apdomājies, Lengdons beidzot pamāja.

-    Tepat aiz stūra ir kāda vieta, kur pulcējas Dantes entuziasti. Varu derēt, ka vismaz kādam no viņiem būs šī grāmata, ko varēsim aizņemties.

-    Arī tā droši vien būs slēgta, Sjēna brīdināja. Gandrīz visur šajā pilsētā brīvdiena ir pārcelta no svētdienas uz pirmdienu.

-    Šai vietai tā rīkoties neienāktu ne prātā, Lengdons pasmaidīja. Tā ir baznīca.

Piecdesmit jardus viņiem aiz muguras, slapstīdamies pūlī, izsitumu mocītais vīrietis atspiedās pret sienu un izbaudīja šādu iespēju atvilkt elpu. Viņam vēl aizvien bija grūti paelpot, un izsitumus uz viņa sejas, it īpaši uz jūtīgās ādas virs acīm, nekādi nebija iespējams nepamanīt. Noņēmis savas Plūme Paris brilles, viņš piesardzīgi paberzēja acis ar piedurkni un raudzīja, lai nesavainotu plakstiņu ādu. No jauna uzlicis brilles, vīrietis ievēroja, ka viņa medījums atkal dodas tālāk. Viņš devās tiem pa pēdām un elpoja tik saudzīgi, cik vien spēja.

Vairāku kvartālu attālumā no Lengdona un Sjēnas Piecu simtu zālē aģents Brīders stāvēja pie sadragāta līķa. Viņam pārāk labi pazīstamā sieviete ar spurainajiem matiem gulēja uz grīdas. Viņš notupās, paņēma viņas ieroci, drošības labad uzmanīgi izvilka aptveri un visu atdeva vienam no saviem vīriem.

Muzeja administratore Marta Alvaresa stāvēja turpat mala. Viņa nupat bija atklājusi Brīderam īso, tomēr pārsteidzošo stāstu par visu, kas kopš iepriekšējā vakara bija noticis ar Robertu Lengdonu… tostarp arī to vienīgo informāciju, ko aģents Brīders vēl joprojām nespēja aptvert.

Lengdons apgalvo, ka neko neatceras.

Izvilcis telefonu, Brīders kādam piezvanīja. Pēc trešā signāla klausuli pacēla viņa priekšnieks, kurš izklausījās izklaidīgs un svārstīgs.

-    Jā, aģent Brīder? Ziņojiet!

Brīders runāja lēni, lai pārliecinātos, ka ikviens viņa vārds tiek saprasts.

-    Mēs joprojām pūlamies atrast Lengdonu un to meiteni, taču ir radies jauns pavērsiens. Brīders ieturēja pauzi. Un, ja tā ir taisnība… viss kļūst pavisam citādi.

Rektors staigāja šurpu turpu pa savu kabinetu, cīnīdamies ar kārdinājumu ieliet vēl glāzi skotu viskija un piespiezdams sevi nesatricināmi stāties pretī krīzes situācijai, kas kļuva aizvien sarežģītāka. Vēl nekad visas savas karjeras laikā viņš nebija ne nodevis kādu klientu, ne arī atstājis neizpildītu vienošanos, un nekādā ziņā negrasījās to darīt tagad. Tai pašā laikā viņam bija radušās aizdomas, ka viņš ir iesaistīts norisēs, kuru mērķis krasi atšķiras no tā, ko viņš sākotnēji iztēlojies.

Pirms gada uz "Nepatiesības" klāja bija uzkāpis slavenais ģenētiķis Bertrāns Zobrists un pieprasījis drošu patvērumu, kurā varētu strādāt. Tolaik Rektors bija iedomājies, ka Zobrists plāno izstrādāt kādu slepenu medicīnisku procedūru, lai pēc tās patentēšanas palielinātu savu jau tāpat milzīgo bagātību. Konsorciju arī agrāk daudzreiz bija algojuši paranojas pārņemti zinātnieki un inženieri, kuri deva priekšroku darbam ārkārtējā noslēgtībā, lai viņu vērtīgās idejas neviens nenozagtu.

Paturēdams to visu prātā, Rektors pieņēma šo klientu un nemaz nejutās pārsteigts, kad uzzināja, ka viņu sākuši meklēt Pasaules Veselības organizācijas pārstāvji.

Viņš nemaz nebrīnījās arī tad, kad sāka izskatīties, ka pati organizācijas direktore, doktore Elizabete Sinskija, ir padarījusi viņa klienta uzmeklēšanu par savu personīgo misiju.

Konsorcijam vienmēr ir vajadzējis stāties pretī ietekmīgiem pretiniekiem.

Kā jau bija norunāts, Konsorcijs visā līguma darbības laikā pildīja savu vienošanos ar Zobristu, neuzdodot nekādus jautājumus un liekot šķēršļus Sinskijas pūlēm sadzīt zinātnieka pēdas.

Gandrīz visā līguma darbības laikā.

Nepilnu nedēļu pirms līguma darbības beigām Sinskijai bija kaut kā izdevies uzmeklēt Zobristu Florencē, un viņa devās uzbrukumā, vajādama un trenkādama zinātnieku tik ilgi, kamēr viņš izdarīja pašnāvību. Pirmo reizi savas karjeras laikā Rektors nebija spējis kādam nodrošināt solīto aizsardzību, un šī apziņa nedeva viņam mieru… tāpat kā Zobrista nāves dīvainie apstākļi.

Viņš izdarīja pašnāvību… lai netiktu notverts?

Velns un elle, ko gan Zobrists īsti centās nosargāt?

Pēc viņa nāves Sinskija bija konfiscējusi kādu priekšmetu no Zobrista seifa glabātavas, un tagad starp Konsorciju un Sinskiju Florencē bija sākusies kauja apslēptās mantas meklējumi uz augstu likmi, lai atrastu…

Lai atrastu ko?

Rektors juta, ka instinktīvi palūkojas uz grāmatplauktu ar smago sējumu, ko viņam pirms divām nedēļām bija uzdāvinājis Zobrists. Tā bija "Dievišķā komēdija".

Paņēmis grāmatu, Rektors aiznesa to pie sava rakstāmgalda un ar dobju būkšķi nometa. Tad viņš nedrošiem pirkstiem atšķīra pirmo lappusi un vēlreiz pārlasīja ierakstu.

Mans dārgais draugs, paldies, ka palīdzējāt man atrast īsto ceļu.

Arī pasaule ir Jums pateicīga.

Sāksim ar to, Rektors nodomāja, ka mēs nekad neesam bijuši draugi.

Viņš vēl tris reizes pārlasīja ierakstu un tad pievērsās koši sarkanajam aplim, ko klients bija iekricelējis viņa kalendāra, iezīmēdams rītdienas datumu.

Pasaule ir ļums pateicīga?

Pagriezies viņš labu brīdi nolūkojās uz apvārsni.

Klusumā viņš domāja par videoierakstu un it kā dzirdēja, kā runā koordinators Noultons, kurš viņam pirmīt bija piezvanījis. Man ienāca prātā, ka varbūt jūs pirms augšupielādēšanas vēlētos to noskatīties… saturs ir ļoti satraucošs.

Šī saruna joprojām nedeva Rektoram mieru. Noultons bija viens no viņa labākajiem koordinatoriem, un šāds lūgums bija pilnīgi neraksturīgs. Parasti viņam pietika prāta neierosināt kādu uzdevuma izpildes secības pārkāpumu.

Nolicis "Dievišķo komēdiju" atpakaļ plauktā, Rektors piegāja pie skotu viskija pudeles un ielēja sev pusglāzi.

Viņu gaidīja ļoti grūts lēmums.

52. NODAĻA

Ch iesa di Santa Margherita dei Cerchi, Čerki Svētas Margaritas baznīca, pazīstama kā Dantes baznīca, drīzāk ir kapela. ŠI mazītiņā ēka ar vienu vienīgu telpu ir iecienīts galamērķis Dantes cienītājiem, kuri to pielūdz kā svētītu zemi, uz kuras norisinājušies šī diženā dzejnieka dzīves divi galvenie notikumi.

Nostāsti vēsta, ka šajā baznīcā deviņgadīgais Dante pirmo reizi ieraudzījis Beatriči Portināri sievieti, kurā viņš iemīlējies no pirmā skatiena un pēc kuras visu mūžu alkusi viņa sirds. Dantem par lielām ciešanām, Beatriče izgāja par sievu pie cita vīrieša un nomira divdesmit četru gadu vecumā.

Pēc dažiem gadiem šai pašā baznīcā Dante apprecēja Džemmu Donati sievieti, kura pat pēc dižā rakstnieka un dzejnieka Bokačo vērtējuma nebija Dantem īsti piemērota sieva. Lai gan pāris laida pasaulē bērnus, vienam pret otru viņiem nebija gandrīz nekādu siltu jūtu, un pēc Dantes izraidīšanas laulātie draugi neizrādīja dedzīgu vēlēšanos atkal satikties. Dantes mūža mīlestība uz visiem laikiem bija un palika mirusi Beatriče Portināri, kuru Dante gandrīz nepazina, bet atmiņas par šo sievieti bija tik visaptverošas, ka viņas gars kļuva par mūzu, kas iedvesmoja Dantes dižākos darbus.

Dantes izslavētais dzejas krājums La Vita Nuova ir pārpilns ar glaimojošām dzejas rindām par "svētīto Beatriči". Vēl lielākas pielūgsmes pilnajā "Dievišķajā komēdijā" Beatriče ir atainota pat kā glābēja, kas izvada Danti cauri paradīzei. Abos darbos Dante ilgojas pēc savas neaizsniedzamās damas.

Mūsdienās Dantes baznīca ir pārvērtusies par svētnīcu tiem, kuru salauztās sirdis ir spiestas mocīties bez pretmīlestības. Baznīcā ir apbedīta arī pati jaunā Beatriče, un uz viņas vienkāršo kapavietu svētceļojumā dodas gan Dantes ļ'ielūdzēji, gan sirdssāpju plosīti mīlētāji.

Lengdons un Sjēna līkumoja pa Florences vecpilsētu uz šis baznīcas pusi. Ielas kļuva aizvien šaurākas un drīz vien pārvērtās par cēli dēvētiem gājēju celiņiem. Šad tad parādījas kāda vietējā automašīna, kas lēni lavierēja cauri ielu labirintam, un gājējiem tad nācās piespiesties pie ēku sienām.

Baznīca atrodas tepat aiz stūra, Lengdons paziņoja Sjēnai. Viņš cerēja, ka sastaps dievnamā kādu izpalīdzīgu tūristu. Sjēna bija paņēmusi atpakaļ savu parūku, atdevusi viņam žaketi, un abi atkal izskatījās tādi paši kā agrāk, no rokera un skūtgalves pārvērtušies par koledžas profesoru un koptu, jaunu sievieti, tātad iespēja atrast kādu žēlsirdīgo samarieti bija krietni vien pieaugusi. Lengdons bija atvieglots, ka atkal var justies kā ierasts.

Abi iegāja vēl šaurākā ieliņā Via del Presto jeb Presto ielā -, un Lengdons sāka uzmanīgi pētīt dažādās durvis. Atrast ieeju baznīcā nebija vienkārši, jo pati ēka bija ļoti maza, vienkārša un cieši iespiesta starp divām citām. Tai varēja viegli paiet garām, to pat nepamanot. Dīvaini, taču bieži vien šo baznīcu bija vieglāk uzmeklēt, liekot lietā nevis acis, bet gan ausis.

Viena no Svētās Margaritas baznīcas īpatnībām bija tāda, ka tur bieži tika rīkoti koncerti vai arī atskaņoti ieraksti, lai apmeklētāji varētu jebkurā laikā baudīt mūziku.

Kā jau bija gaidāms, drīz vien Lengdons saklausīja klusas mūzikas ieraksta skaņas, kas pamazām pieņēmās spēkā, jo viņi tuvojās ēkas ieejai. Par to, ka šī patiešām ir īstā vieta, liecināja vienīgi mazītiņa plāksnīte Dantes mājas muzeja koši sarkanā karoga pilnīgs pretstats -, kas pazemīgi vēstīja, ka šeit atrodas Dantes un Beatričes baznīca.

Tumšajā baznīcas telpā ar vienkāršo interjeru gaiss bija vēsāks un mūzika likās vēl skaļāka. Tā izrādījās mazāka, nekā

Lcngdonam palicis atmiņā. Telpā atradās tikai saujiņa tūristu, kuri klīda apkārt, kaut ko pierakstīja, klusi sēdēja solos, baudīdami mūziku, vai pētīja neparasto mākslas darbu kolekciju.

Izņemot Neri di Biči gleznoto altārgleznu ar Madonnu, gandrīz visi oriģinālie mākslas darbi šajā kapelā bija aizstāti ar modernām gleznām, kas atspoguļo abas slavenības Danti un Beatriči, kuru dēļ šo mazo kapelu uzmeklēja lielākā daļa tās apmeklētāju. Vairumā gleznu bija atainots Dantes ilgu pilnais skatiens brīdī, kad notikusi viņa slavenā pirmā tikšanās ar Beatriči un dzejnieks, pēc paša vārdiem spriežot, viņā tūlīt iemīlējies. Gleznu izcilības pakāpe bija ļoti dažāda Lengdons pat uzskatīja, ka daudzas no tām ir lētas un neiederīgas. Vienā no šiem atainojumiem Dantes slavenā galvassega ar ausu aizsegiem izskatījās tik jocīga, it kā viņš to būtu atņēmis Ziemassvētku vecītim. Un tomēr visur redzamais dzejnieka mūzai Beatričei veltītais ilgpilnais skatiens ne mirkli neļāva šaubīties, ka šajā baznīcā tiek pielūgta sāpīga, nepiepildīta, nesasniedzama mīla bez atbildes.

Lengdons pagriezās pa kreisi un ieraudzīja Beatričes Portināri pieticīgo kapu. Tas bija galvenais iemesls, kura dēļ cilvēki apmeklēja šo baznīcu, lai gan vairāk droši vien vēlējās redzēt nevis pašu kapu, bet gan slaveno priekšmetu, kas atradās tam līdzās.

Tas bija klūgu grozs.

Arī torit, kā jau allaž, vienkāršais klūgu grozs bija novietots līdzās Beatričes kapam. Un arī torīt, kā jau allaž, tas bija pārpildīts ar salocītām papīra lapiņām. Tās visas bija ar roku rakstītas apmeklētāju vēstules pašai Beatričei.

Beatriče Portināri bija kļuvusi par kaut ko līdzīgu svētajai aizbildnei, kas rūpējas par visiem nelaimīgajiem mīlētājiem. Saskaņā ar senu tradīciju grozā varēja ielikt ar roku rakstītas lūgšanas Beatričei un cerēt, ka viņa par rakstītāju aizliks kādu labu vārdu, iespējams, iedvesmos kādu mīlēt stiprāk, palīdzēs sastapt īsto mīlestību vai pat dos spēku aizmirst mirušu mīļoto.

Pirms daudziem gadiem, mākslas vēsturei veltītas grāmatas materiālu vākšanas moku pārņemts, Lengdons bija uz-

I .ivejies šajā baznīcā, lai atstātu grozā vēstuli un lūgtu Danles mūzu nevis dāvāt viņam patiesu mīlestību, bet gan sūtīt I adu daļu no tās iedvesmas, kas bija ļāvusi Dantem uzrak\lit milzīgo sacerējumu.

Dziedi man, mūza…

Lengdonam bija šķitis, ka Homēra "Odisejas" pirmā rindiņa ir pietiekami cienījams lūgums, un klusībā viņš bija pārliecināts, ka vēstule patiešām uzšķīlusi Beatričes dievišķās iedvesmas dzirksti, jo grāmatas rakstīšana pēc atgriešanās mājās bija izdevusies neparasti viegli.

Scusate! Sjēna piepeši nodārdināja. Potete ascoltarmi tutti?

Pagriezies Lengdons atskārta, ka Sjēna skaļi uzrunā tūristus. Mazliet satraukti, tie pievērsās svešajai sievietei.

Sjēna visiem sirsnīgi uzsmaidīja un itāliski apvaicājās, vai kādam nejauši nav līdzi Dantes "Dievišķās komēdijas" eksemplārs. Izpelnījusies dažus dīvainus skatienus un noraidošu galvas papurināšanu, viņa mēģināja to pašu pavaicāt angliski, tomēr iznākums bija tāds pats.

Vecāka sieviete, slaucīdama altāri, asi uzšņāca Sjēnai un pielika pie lūpām pirkstu, mudinot viņu apklust.

Kad Sjēna no jauna pagriezās pret Lengdonu, viņas sarauktā piere it kā sacīja: "Ko tālāk?"

Lengdons gan gluži nebija domājis, ka Sjēnai vajadzētu ar savu aicinājumu vērsties pie visiem klātesošajiem, tomēr bija spiests atzīt, ka cerējis uz lielāku atsaucību. Savu iepriekšējo apmeklejumu laikā Lengdons bija redzējis krietni daudz tūristu, kuri šajā svētītajā vietā lasīja "Dievišķo komēdiju", acīmredzami izbaudot pilnīgu gremdēšanos Dantes dāvātajā piedzīvojumā.

Šodien gan ne.

Gandrīz pie paša altāra sēdēja kāds vecāks pāris. Kunga kailais pakausis bija noslīdzis uz priekšu, zods balstījās pret krūtīm; viņš nepārprotami snauda. Sieviete viņam lidzās izskatijas pavisam moža. Arā no sirmajiem matiem spraucās divi balti austiņu vadi.

Pavīd cerība, Lengdons nodomāja, aizsoļodams pa eju pie pāra. Tiešām, sievietei klēpī atradās iPhone aparāts. Sajutusi, ka tiek novērota, viņa pacēla galvu un izvilka austiņas no ausim.

Lengdonam nebija ne jausmas, kādā valodā ši sieviete runā, taču iPhone, iPad un iPod globālā izplatība bija radījusi vārdu krājumu, kas bija saprotams tikpat neierobežotā līmeni kā vīriešu un sieviešu simboli, kas rotā tualešu telpas visā pasaulē.

-    iPhone?Lengdons apvaicājās, apbrīnodams viņas ierīci.

Vecā sieviete tūlīt atplauka un lepni pamāja.

-    Tik atjautīga spēļmantiņa! viņa atčukstēja, runādama ar britu akcentu. Man to nopirka dēls. Es klausos savas elektroniskā pasta ziņas. Vai varat iedomāties? Es klausos elektroniskā pasta ziņas! Šis mazais dārgums tās nolasa man priekšā. Tiešām noderīgi, jo manas acis vairs nav jaunas.

-    Ari man tāds ir, Lengdons pasmaidīja un apsēdās sievietei līdzās, vienlaikus uzmanīdamies, lai nepamodinātu aizmigušo vīru. Bet vakar es to kaut kur pazaudēju.

-   Ak, kāda traģēdija! Vai izmēģinājāt "atrodi savu iPhone" aplikāciju? Mans dēls saka…

-    Cik muļķīgi, es to nemaz nebiju aktivizējis. Lengdons vainīgi uzlūkoja sievieti un nedroši ieminējās: Vai jūs briesmīgi neiebilstu un neuztvertu par apgrūtinājumu manu lūgumu uz mirklīti aizņemties jūsējo? Man kaut kas jāpaskatās internetā. Jūs man ļoti izpalīdzētu.

-     Protams! Atvienojusi austiņas, viņa iespieda ierīci Lengdonam rokās. Jūs mani itin nemaz neapgrūtināsiet!

Nabadziņš.

/

Pateicies sievietei, Lengdons paņēma telefonu. Kamēr viņa turpināja pļāpāt par to, cik briesmīgi pati justos, ja pazaudētu savu iPhone, Lengdons izvēlējās Google meklētāja logu un nospieda mikrofona taustiņu. Telefons vienreiz iepīkstējās, un Lengdons skaļi nosauca savu meklējumu virkni.

-      Dante, "Dievišķā komēdija", "Paradīze", divdesmit piektais dziedājums.

Sieviete izskatījās pārsteigta, jo par šādu iespēju acīmredzami vēl neko nebija zinājusi. Kad mazītiņajā ekrānā sāka parādīties meklējumu rezultāti, Lengdons slepus aši palūko|ās uz Sjēnu, kura lidzās Beatričes vēstuļu grozam pārlapoja iespiestus aprakstus.

Netālu no Sjēnas ēnās uz ceļiem bija nometies kāds vīrietis ar kaklautu. Zemu noliecis galvu, viņš aizrautīgi skaitīja lūgšanu. Seja nebija redzama, taču Lengdonam pēkšņi kļuva žēl šī vientuļā cilvēka, kurš droši vien zaudējis savu mīļoto un atnācis meklēt mierinājumu.

Lengdons no jauna pievērsās iPhone un jau pēc dažām sekundēm varēja izmantot saiti uz "Dievišķās komēdijas" digitālo versiju. Tā bija brīvi pieejama, jo atradās publiskajā īpašumā. Kad lappuse atvērās precīzi divdesmit piektā dziedājuma vietā, viņš bija spiests atzīt, ka šī tehnoloģija patiešam ir iespaidīga. Es vairs nedrīkstu būt tik snobisks attiecībā uz grāmatām ādas iesējumā, viņš sev atgādināja. Arī elektroniskajam grāmatām ir savas priekšrocības.

Svešā kundze, viņu vērodama, kļuva mazliet nemierīga un ieminējās par interneta pārlūkošanas augstajām cenām ārzemēs. Nopratis, ka viņam atvēlētajai izdevībai pavisam drīz pienāks gals, Lengdons apņēmīgi ķērās pie lasīšanas.

Burti bija sīki, taču izgaismotajā ekrānā tos varēja vieglāk izlasīt. Lengdons apmierināts saprata, ka ir nejauši uzdūries Mandelbauma tulkojumam populāram mūsdienu atveidojumam nelaiķa amerikāņu profesora Elena Mandelbauma izpildījumā. Par šo žilbinošo tulkojumu profesors bija saņēmis Itālijas augstāko apbalvojumu Itāliešu solidaritātes Zvaigznes ordeņa Prezidenta krustu. Lai gan bija jāatzīst, ka Mandelbauma tulkojumu nekādi nevar uzskatīt par tik poētisku kā Longfelova versiju, tas tomēr bija krietni vien saprotamāks.

Šodien es dodu priekšroku skaidrībai, nevis dzejiskumam, Lengdons nodomāja, cerēdams, ka tekstā ātri vien izdosies atrast atsauci uz kādu konkrētu vietu Florencē vietu, kur Ignacio paslēpis Dantes pēcnāves masku.

Nelielajā ekrānā vienlaikus varēja redzēt tikai sešas teksta rindiņas. Sācis lasīt, Lengdons atcerējās šo fragmentu. Divdesmit piektā dziedājuma ievadā Dante rakstīja par pašu "Dievišķo komēdiju", par lielajām pūlēm, ko tās sarakstīšana bija prasījusi, un par smeldzīgo cerību, ka varbūt viņa dievišķa poēma varētu uzveikt izsutījuma plēsīgo neželību, kas neļāva viņam atgriezties skaistajā Florencē.

Divdesmit piektais dziedājums

Ja mana svētā dzeja, kurai viela Ko debesis un zeme rakstīja, Un kuras dēļ es topu bāls un kalsens, Nu spētu noremdēt to niknumu, Kas mani dzina projām no tās vietas, Kur savā būdiņā es dusēju…

Lai gan šajā fragmentā tika atgādināts, ka skaistā Florence ir tās mājas, pēc kurām Dante ilgojies, rakstot savu "Dievišķo komēdiju", Lengdons tajā neatrada nevienu norādi uz kādu konkrētu pilsētas vietu.

Ko jūs zināt par datu pārraides izmaksām? sieviete iejaucās, piepešās raizēs vērodama savu iPhone. Es nupat atcerējos, ka dēls man piekodināja ārzemēs uzmanīties ar sērfošanu internetā.

Lengdons viņu nomierināja, ka tūlīt būs beidzis, un piedāvāja atlīdzināt izdevumus, tomēr viņam bija skaidrs, ka sieviete nemūžam neļaus izlasīt visas simt divdesmit piektā dziedājuma rindas.

Viņš aši pārtina nākamās sešas rindiņas.

Kā dzejnieks citādi es ietu mājā;

Tai vietā, kurā mani kristīja,

Tur saņemtu es godam lauru kroni,

Kur esmu saņēmis šo ticību,

Caur kuru mana dvēs'le pieder Dievam,

Un Pēters tādēļ mani atzina.

Lengdons pavirši atcerējās arī šo fragmentu tā bija netieša norāde uz politisko vienošanos, ko Dantem bija piedāvājuši viņa ienaidnieki. Proti, šie cilvēki bija paziņojuši, ka viņš varēs atgriezties pilsētā vienigi tad, ja piekritīs pārciest publisku negodu ar vienu vienīgu rupja audekla kreklu mugurā nostāties visas draudzes priekšā pie sava kristību trauka, šādi apliecinot, ka viņš atzīst savu vainu.

Fragmentā, ko Lengdons nupat bija izlasījis, Dante atsakas no šīs vienošanās un paziņo, ka tad, ja kādreiz atgriezīsies pie sava kristību trauka, tad viņš būs nevis vainīga cilvēka maisaudekla drānās, bet gan ar dzejnieka lauru vainagu galvā.

Kad Lengdons jau pacēla rādītājpirkstu, lai pārtītu tekstu tālāk, sieviete piepeši iebilda un pastiepa roku pēc sava iPhone. Acīmredzot labvēlības krājumi bija izsīkuši.

Bet Lengdons viņu tikpat kā nedzirdēja. Sekundes simtdaļā pirms pieskaršanās ekrānam viņa skatiens bija vēlreiz pārslīdējis pāri teksta rindiņām… Un viņš tās ieraudzīja gluži no jauna.

Kā dzejnieks citādi es ietu mājā;

Tai vietā, kurā mani kristīja,

Tur saņemtu es godam lauru kroni…

Viņš stingi raudzījās uz šiem vārdiem un nojauta, ka savā dedzīgajā vēlmē atrast kādu konkrētu pieminētu vietu, ir gandrīz palaidis garām tik zīmīgās ievadvārdu rindiņas.

Tai vietā, kurā mani kristīja…

Florencē atradās viens no pasaulē slavenākajiem kristību traukiem, kurš jau vairāk nekā septiņsimt gadus bija izmantots, lai šķīstītu un kristītu jaunos florenciešus ari Danti Aligjēri.

Tai pašā mirkli Lengdons atcerējās, kur atrodas šis kristību trauks. Tā bija iespaidīga astoņstūra ēka, daudzējādā ziņā dievišķīgāka par pašu Domu. Nu viņš iedomājās, ka varbūt jau izlasījis visu, kas vajadzīgs.

Vai šī ēka varētu būt tā vieta, par kuru runāja Ignacio?

Prātā uzzibēja zeltainas gaismas stars un parādījās skaists attēls iespaidīgas bronzas durvis, spīdīgas un mirdzošas rīta saulē.

Es zinu, ko Ignacio centās man pateikt!

Visas palikušās šaubas pagaisa jau pēc brīža, kad viņš atskārta, ka Ignacio Buzoni ir viens no tiem dažiem cilvēkiem Florencē, kuri šīs durvis var atslēgt.

Robert, vārti ir vaļā, taču jums jāpasteidzas.

Lengdons atdeva iPhone vecajai sievietei un no visas sirds pateicās viņai.

Piesteidzies pie Sjēnas, viņš satraukti nočukstēja:

-    Es zinu, par kādiem vārtiem runāja Ignacio! Tie ir "Paradīzes vārti"!

Sjēnu tas nepārliecināja.

-    Paradīzes vārti? Vai tad tie neatrodas… debesu valstībā?

-    Patiesībā, Lengdons atteica, greizi pasmīnēdams, un devās uz durvju pusi, ja zina, kur meklēt, tad Florence patiešām ir īsta debesu valstība.

53. NODAĻA

K.ā dzejnieks citādi es ietu mājā;

Tai vietā, kurā mani kristīja…

Dantes vārdi atkal un atkal atbalsojās Lengdonam prātā, kad viņš jau veda Sjēnu uz ziemeļiem pa šauro Via dello Stuīlio jeb Studijas ielu. Ar katru soli Lengdonu pārņēma aizvien lielāka pārliecība, ka viņi ir uz pareizā ceļa, bet vajātāji palikuši tālu aiz muguras.

Vārti ir vaļā, taču jums ir jāpasteidzas.

Tuvojoties aizai līdzīgās ieliņas galam, priekšā jau varēja dzirdēt klusi dunam rosību. Negaidot šaurā eja it kā pavēlās, un viņi iznāca plašā klajumā.

Katedrāles laukums.

Šis milzīgais laukums ar sarežģīto būvju tīklu bija Florences senākais reliģiskais centrs. Laukums, ko mūsdienās drīzāk var dēvēt par tūristu centru, jau bija pilns ar autobusiem un apmeklētāju pūļiem, kas drūzmējās ap Florences slaveno katedrāli.

Nokļūstot laukuma dienvidu daļā, Lengdons un Sjēna bija iznākuši tieši pretī žilbinošās zaļa, sārta un balta marmora katedrāles sānu daļai. Vienlīdz satriecoša gan sava izmēra, gan būvnieku meistarības ziņā, katedrāle šķita gandrīz bezgalīga. Tās garums bija teju pielidzināms uz sāniem noguldītam Vašingtona piemineklim.

Lai gan šīs ēkas būvē tradicionālais vienkrāsaina akmens filigrāns bija aizstāts ar neparasti spilgtu krāsu sajaukumu, tā tomēr bija gotiska būve klasiska, robusta un izturīga. Pirmajā Florences apmeklējuma reizē Lengdonam šī arhitektūra bija šķitusi gandrīz bezgaumīga, bet vēlāk viņš pieķēra sevi stundām ilgi pētām šo būvi, tās neparastā estētiskā efekta savaldzināts, un beidzot spēja novērtēt iespaidīgo skaistumu.

Doms jeb, oficiālāk izsakoties, Ziedu Dievmātes katedrāle bija sagādājis iesauku muzeja direktoram Ignacio Buzoni, turklāt ilgu laiku ne vien kalpojis par Florences garīgo centru, bet daudzus gadsimtus bijis ari dramatisku notikumu un intrigu norises vieta. Ēkas raibajā pagātnē bija atrodamas gan ilgas un niknas debates par Vazāri bieži pelto fresku "Pastarā tiesa" kupola iekšpusē, gan kvēlas diskusijas par konkursu, lai izvēlētos arhitektu paša kupola pabeigšanai.

Pie šī ienesīgā pasūtījuma beigu beigās bija ticis Filipo Brunelleski. Viņš bija pabeidzis būvēt kupolu, tolaik lielāko tāda veida būvi, un līdz pat šai dienai, atveidots skulptūrā, sēž ārā pie Kanoniķu pils un apmierināti raugās augšup uz savu meistardarbu.

Torīt, palūkojies uz slaveno, ar sarkaniem dakstiņiem apjumto kupolu, īstu sava laikmeta arhitektūras meistardarbu, Lengdons atcerējās to reizi, kad bija neapdomīgi nolēmis uzkāpt pie kupola un atklājis, ka šaurās, tūristu pārblīvētās kāpnes viņam šķiet tikpat mokošas kā jebkura cita telpa, kas izraisa klaustrofobiju. Un tomēr viņš jutās pateicīgs par smago pārbaudījumu, ko bija izcietis, kāpjot "Brunelleski Domā", jo tas viņu bija pamudinājis izlasīt izklaidējošu Rosa Kinga grāmatu ar tādu pašu nosaukumu.

-    Robert? Sjēna ierunājās. Vai jūs nāksiet?

Lengdons atrāva skatienu no kupola. Izrādījās, ka viņš

palicis stāvam kā zemē iemiets, lai varētu apbrīnot ēkas arhitektūru.

-     Piedodiet.

Viņi turpināja virzīties gar laukuma malu. Tagad katedrāle atradās pa labi no viņiem, un Lengdons ievēroja, ka pa sānu izejām jau plūst ārā tūristi, atzīmēdami šo vietu apskatāmo objektu sarakstā.

Priekšā slējās ne ar ko nesajaucamais zvanu torņa apveids otrā no trim katedrāles kompleksa būvēm, šis tornis, parasti dēvēts par Džoto zvanu torni, nerada nekādas šaubas par savu piederību līdzās esošajai katedrālei. Tieši ar tādiem pašiem sārtiem, zaļiem un baltiem apšuvuma akmeņiem greznotā torņa smaile reibinoši stiepās debesīs gandrīz trīssimt pēdu lielā augstumā. Lengdonam allaž bija licies apbrīnojami, ka šī slaidā būve palikusi stāvam daudzu gadsimtu gaitā, pārciešot gan zemestrīces, gan sliktus laika apstākļus, it īpaši tāpēc, ka torņa smagajai augšdaļai vajadzēja noturēt gandrīz divdesmit tūkstošus mārciņu smagus zvanus.

Sjēna mundri soļoja viņam blakus, nervozi pētīdama debesis aiz zvanu torņa un acīmredzami meklēdama novērošanas lidaparātu. Drūzma pat tik agrā stundā bija diezgan blīva, un Lengdons cītīgi centās uzturēties pašā tās biezumā.

Tuvojoties zvanu tornim, viņi pagāja garām karikatūru zīmētājiem, kuri pie saviem molbertiem skicēja bezgaumīgus tūristu attēlus pusaudzi, kurš griežas uz skrituļdēļa, lielzobainu meiteni, kura atvēzējusi lauka hokeja nūju, divus mīlētājus, kuri skūpstās vienradža mugurā. Lengdonam nez kāpēc šķita uzjautrinoši, ka viņiem ļauts nodarboties uz tā paša svētītā bruģa, kur savulaik vēl zēna gados savu molbertu bija uzslējis arī Mikelandželo.

Viņi steigšus turpināja ceļu ap Džoto zvanu torni, tad nogriezās pa labi un pāri atklātajam laukumam nonāca tieši katedrāles priekšā. Tur valdīja vislielākā drūzma. Tūristi no visas pasaules vērsa telefonus un videokameras augšup uz krāsaino galveno fasādi.

Lengdons pat lāgā nepaskatījās augšup, jo bija jau ieraudzījis kādu daudz mazāku ēku. Tieši pretī katedrāles galvenajai ieejai slējās trešā pēdējā katedrāles kompleksa būve.

Turklāt tā Lengdonam patika vislabāk.

Svētā Jāņa Baptistērijs.

Greznots ar tādiem pašiem vienkrāsainiem apšuvuma akmeņiem un svītrainiem pilastriem kā pati katedrāle, šis Baptistērijs no lielākās ēkas atšķīrās ar pārsteidzošo precīza astoņstūra formu. Šī būve ar astoņām sienām, kas, pēc dažu domām, līdzinājās kārtainai kūkai, sastāvēja no trim skaidri veidotām kārtām, ko sedza lēzens, balts jumts.

Lengdons zināja, ka šim astoņstūrim nav nekāda sakara ar estētiku, toties tas ir vistiešākajā veidā saistīts ar simbolismu. Kristietībā skaitlis "astoņi" nozīmēja atdzimšanu un atjaunošanu. Šis astoņstūris kalpoja par vizuālu atgādinājumu sešām dienām, kuru laikā Dievs bija radījis debesis un zemi, vienai atpūtas dienai, kā arī astotajai dienai, kurā kristieši "atdzima" jeb tika "atjaunoti" ar kristīšanas palīdzību. Astoņstūri bija kļuvuši par vispārpieņemtu formu baptistērijiem visām pasaulē.

Lai gan Lengdons šo Baptistēriju uzskatīja par vienu no pārsteidzošākajām visā Florencē, viņam allaž bija šķitis, ka atrašanās vieta tam ir izraudzīta mazliet netaisni. Gandrīz jebkur citur pasaulē šis Baptistērijs būtu atradies uzmanības centrā, toties te, divu savu milzīgo māsu ēnā, tas izskatījās pēc īsta pundurīša.

Līdz brīdim, kamēr to ierauga no iekšpuses, Lengdons sev atgādināja, iztēlojies neaptveramo, iespaidīgo mozaīkas klājumu, kuru senie apjūsmotāji bija pielīdzinājuši pašai debesu valstībai. Ja zina, kur meklēt, Lengdons bija ironiski attraucis Sjēnai, tad Florence patiešām ir īsta debesu valstība. Gadsimtiem ilgi šajā astoņstūrainajā svētnīcā bija kristīti daudzi ievērojami cilvēki, tostarp arī Dante.

Kā dzejnieks citādi es ietu mājā; tai vietā, kurā mani kristīja…

Izsūtītajam Dantem tā ari nebija atļauts atgriezties šajā svētajā vietā, kur viņš bija kristīts, lai gan Lengdonu pamazām pārņēma aizvien lielākas cerības, ka Dantes pēcnāves maska pēc iepriekšējās nakts neticamajiem notikumiem beidzot ir atradusi ceļu atpakaļ uz savām īstajām mājām.

Baptistērijs, Lengdons nodomāja. Ignacio pirms nāves noteikti noslēpa masku tieši tur. Viņš atcerējās Ignacio izmisuma pilno telefona ziņu un uz vienu stindzinošu bridi iztēlojās, kā šis tuklais vīrs, cieši piespiedis plaukstu pie krūtīm, aizzogas pāri laukumam uz sānieliņu, atstāj masku drošā vietā Baptistērijā un vēl pēdējo reizi kādam piezvana pa telefonu.

Vārti ir vaļā.

Kopā ar Sjēnu līkumojot cauri pūlim, Lengdons ne mirkli nenovērsa acis no Baptistērija. Nu Sjēna kustējās tik veikli un dedzīgi, ka Lengdons gandrīz bija spiests laisties rikšos, lai noturētos viņai līdzi. Pat no attāluma varēja redzēt, kā saule atmirdz Baptistērija milzīgajās galvenajās durvis. Lai pabeigtu šīs vairāk nekā piecpadsmit pēdas augstās, no apzeltītas bronzas darinātās durvis, Lorenco Giberti bija vajadzīgi vairāk nekā divdesmit gadi. Tās greznoja desmit sarežģīti veidoti paneļi, kuros Bībeles tēli atainoti tik sīki un izcili, ka durvis, kā izteicies Džordžo Vazāri, bija "visādā ziņā nenoliedzami nevainojamas un… vislieliskākais meistardarbs, kas jebkad radīts."

Tomēr tieši Mikelandželo jūsmīgās atsauksmes sagādāja šim durvīm nosaukumu, kas saglabājies līdz pat mūsdienām. Kā apgalvoja Mikelandželo, šis durvis ir tik skaistas, ka tās varētu droši izmantot kā… Paradīzes vārtus.

54. NODAĻA

Bronza kalta Bībele, Lengdons nodomaja, aplūkodams brīnišķīgās durvis viņu priekšā.

Giberti mirdzošie "Paradīzes vārti" sastāvēja no desmit kvadrātveida paneļiem divās vertikālās slejās. Katrā no tiem bija atainota kāda nozīmīga Vecās Derības aina sākot ar Ēdenes dārzu un beidzot ar Mozu ķēniņa Zālamana templī.

Šis satriecošais atsevišķu ainu klāsts gadsimtu gaitā mākslinieku un mākslas vēsturnieku aprindās bija izraisījis kaut ko līdzīgu popularitātes sacensībām. Ikviens, sākot ar Botičelli un beidzot ar mūsdienu kritiķiem, centās pierādīt, kāpēc tieši viņa izraudzītais panelis ir vislieliskākais. Beigu beigās lielā vienprātībā par uzvarētāju kļuva kreisās puses vidusdaļas panelis ar Jēkabu un Ēsavu; kā runā, tad izraudzīts tāpēc, ka tā izgatavošanā izmantots iespaidīgs māksliniecisko paņēmienu kopums. Tomēr Lengdonam bija aizdomas, ka patiesībā šis panelis guvis pārsvaru, jo Giberti to izvēlējies par vietu savam parakstam.

Pirms dažiem gadiem Ignacio Buzoni bija lepni parādījis Lengdonam šīs durvis un kaunīgi atzinies, ka pēc plūdiem, vandalisma un gaisa piesārņojuma pustūkstoša gadu garumā apzeltītās durvis klusi nomainītas pret precīzu atdarinājumu, bet oriģināls noglabāts drošā vietā Katedrāles darbu muzejā un restaurēts. Lengdons pieklājīgi klusēja, neteikdams Buzoni, ka ļoti labi zina par pakaļdarinājumu un ka patiesībā šīs ir jau otrās neīstās Giberti durvis, ko nācies redzēt. Pirmajai kopijai viņš bija uzdūries pavisam nejauši, pētot Sanfrancisko Dieva žēlastības katedrāles labirintus un atklājot, ka Giberti "Paradīzes vārtu" atdarinājums jau kopš divdesmitā gadsimta vidus kalpo par šīs katedrāles ieejas durvīm.

Stāvot pie Giberti meistardarba, Lengdons ievēroja netālu novietotu informatīvu plāksnīti, uz kuras viņa uzmanību piesaistīja kāda vienkārša frāze itāliešu valodā.

La peste nera. Tas nozīmēja: "Melnā Nāve." Ak, Dievs, Lengdons nodomāja, tā ir visur, kur vien pagriežos! Uzraksts vēstīja, ka šīs durvis ir pasūtītas kā ziedojums Dievam lai izrādītu pateicību par to, ka Florencei kaut kā izdevies pārdzīvot mēri.

Lengdons piespieda sevi no jauna pievērsties "Paradīzes vārtiem", kamēr viņa prātā atkal atbalsojās Ignacio vārdi. Vārti ir vaļā, taču jums ir jāpasteidzas.

Par spīti Ignacio solījumam, "Paradīzes vārti" pavisam noteikti bija ciet. Tā tas bija allaž, izņemot retas reliģisku svētku dienas. Parasti tūristi Baptistērijā iekļuva no citas puses, pa ziemeļu ieeju.

Sjēna blakus Lengdonam pacēlās pirkstgalos, pūlēdamās kaut ko saskatīt pāri pūlim.

-    Nav neviena roktura, viņa sacīja. Arī atslēgas cauruma nav. Nekā.

Tiesa gan, Lengdons nodomāja. Viņš zināja, ka Giberti nav grasījies sabojāt savu meistardarbu ar kaut ko tik ikdienišķu kā durvju rokturis.

-    Durvis veras uz iekšpusi. Tās ir aizslēgtas no iekšpuses.

-    Tātad šajā pusē… Sjēna saknieba lūpas un aši apdomājās. …neviens nezinātu, vai durvis ir aizslēgtas vai nav.

Lengdons pamāja.

-    Ceru, ka Ignacio domāja tieši tā.

Pagājies dažus soļus pa labi, viņš pameta skatienu ap ēkas ziemeļu fasādi uz kādām ne tuvu tik greznām durvīm tūristiem domātu ieeju -, kur brīvprātīgs, bet pagalam garlaikots ekskursiju vadītājs smēķēja cigareti un atraidīja ziņkārīgos tūristus, rādot uz plāksnīti līdzās ieejai: Apertura 7300-1700.

Tas būs slēgts vēl vairākas stundas, Lengdons apmierināts nodomāja. Un neviens vēl nav bijis iekšā.

Viņš instinktīvi paskatījās pulksteni un atkal bija spiests atcerēties, ka viņa Mikipele ir pazudusi.

Kad viņš atgriezās pie Sjēnas, viņai bija pievienojušies vairāki tūristi, kuri fotografēja caur vienkāršo dzelzs žogu, kas bija uzbūvēts vairāku pēdu attālumā no "Paradīzes vārtiem", lai neļautu kādam piekļūt pārāk tuvu Giberti meistardarbam.

šie aizsargvārti bija darināti no melnas kaļamās dzelzs. Augšmalā bija grezni, apzeltīti pīķi, un šie vārti līdzinājās vienkāršajam iežogojumam, kas bieži ieskāva priekšpilsētu namus. Dīvaini, ka informatīvā plāksnīte ar "Paradīzes vārtu" aprakstu bija piestiprināta nevis pie pašām iespaidīgajām bronzas durvīm, bet gan pie šiem ļoti parastajiem aizsargvārtiem.

Lengdons bija dzirdējis, ka šīs plāksnītes atrašanās vieta dažkārt mēdz izraisīt tūristos apjukumu, un arī tobrīd kāda drukna sieviete firmas Juicy Couture sporta tērpā izspraucās cauri pūlim, uzmeta skatienu plāksnītei, sarauca pieri, nopētīja dzelzs vārtus un nicīgi nosprauslojās:

-    "Paradīzes vārti"? Ne velna! Tā drīzāk izskatās pēc suņu sētas manās mājās! Un tad viņa aizlāčoja prom, iekams kāds bija paguvis kaut ko paskaidrot.

Sjēna pacēla roku, ieķērās aizsargvārtos un caur stieņiem nevērīgi nopētīja atslēgas mehānismu vārtu iekšpusē.

-   Skatieties, viņa pačukstēja, platām acīm pievērsdamās Lengdonam. Piekaramā slēdzene vārtu iekšpusē ir vaļā.

Lengdons rūpīgi ielūkojās cauri stieņiem un saprata, ka viņai ir taisnība. Piekaramā atslēga tikai izskatījās aizslēgta, taču tā pavisam noteikti bija vaļā.

Vārti ir vaļā, taču jums ir jāpasteidzas.

Viņš pievērsa acis "Paradīzes vārtiem" aiz aizsargvārtiem. Ja Ignacio patiešām bija atstājis Baptistērija milzīgās durvis neaizbultētas, tām vajadzētu vienkārši atvērties. Tomēr galvenais izaicinājums būtu iekļūt pa tām, nepiesaistot visu laukumā esošo cilvēku, tostarp ari policijas un katedrāles apsargu uzmanību.

-      Skatieties! līdzās pēkšņi iekliedzās kāda sieviete. Viņš tūlīt lēks! Viņas balss pauda izbailes. Tur, augšā, zvanu tornī!

Jau nākamajā brīdī Lengdons atskārta, ka kliedzēja ir… Sjēna. Viņa stāvēja piecu jardu attālumā, rādīja augšup uz Džoto zvanu torni un sauca:

-    Tur, pašā augšā! Viņš tūlīt nolēks!

Visi atgāza galvas un sāka pētīt zvanu torņa smaili. Turpat līdzās arī citi rādīja ar pirkstiem, miedza acis, sasaucās.

-    Kāds grasās nolēkt?

-    Kur?!

-    Es viņu neredzu!

-    Tur, pa kreisi!

Pietika ar dažām sekundēm, lai cilvēki visā laukumā sajustu šo paniku un arī sāktu cieši lūkoties augšup uz zvanu torņa smaili. Nikni kā savvaļas ugunsgrēks, kas aprij izkaltuša siena lauku, baiļu vilnis pārvēlās pār visu laukumu, un nu jau visi staipīja kaklus un rādīja ar pirkstiem.

Virālais mārketings, Lengdons nodomāja. Bija tikai sprīdis laika, lai rīkotos. Viņš nekavējoties ieķērās dzelzs iežogojumā un atgrūda to vaļā tieši tajā brīdī, kad Sjēna nostājās viņam līdzās un arī ieslīdēja šaurajā vārtu spraugā. Tiklīdz tie aiz viņiem bija aizvērušies, abi pagriezās pret piecpadsmit pēdas augstajām bronzas durvīm. Cerēdams, ka ir pareizi sapratis Ignacio vārdus, Lengdons ar plecu sparīgi pagrūda vienu milzīgo divvērtņu durvju pusi un spēcīgi atspērās.

Smagās durvis mokoši lēni sakustējās tikai pēc kāda brīža. Tās ir vaļā! "Paradīzes vārti" pavērās apmēram par vienu pēdu, un Sjēna, lieki netērējot laiku, iesāņus iespruka pa tiem. Arī Lengdons, sekodams viņas piemēram, pa šauro spraugu sāniski ieslīdēja Baptistērija tumsā.

Abi kopā viņi pagriezās un no visa spēka sāka stumt milzīgās durvis pretējā virzienā, un tās ar skaidri sadzirdamu būkšķi tūlīt aizvērās. Vienā mirklī ārpusē valdošais troksnis un haoss pagaisa, atstājot vienīgi klusumu.

Sjēna norādīja uz garu koka aizliktni, kas gulēja uz grīdas viņiem pie kājām. Tam nepārprotami vajadzēja būt priekšā durvīm, lai tās nevarētu atvērt.

-    Ignacio noteikti ir to izņēmis, lai jūs varētu te iekļūt, viņa sacīja.

Viņi pacēla aizliktni un ielika atpakaļ skavās, efektīvi noslēdzot "Paradīzes vārtus"… un nošķirot sevi drošībā.

Labu brīdi Lengdons un Sjēna palika stāvam, klusēja, atspiedušies pret durvīm, un pūlējās atvilkt elpu. Salīdzinājumā ar laukumā valdošo troksni Baptistērijs šķita tikpat kluss kā pati debesu valstība.

Ārā pie Svētā Jāņa Baptistērija vīrietis ar dārgajām brillēm un rakstaino kaklautu spraucās cauri pūlim, nelikdamies ne zinis par to, ka apkārtējie pēta viņa asiņainos izsitumus.

Viņš bija nonācis pie bronzas durvīm, aiz kurām pirmīt atjautīgi nozuda Roberts Lengdons kopā ar savu gaišmataino pavadoni; pat ārpusē varēja dzirdēt smago būkšķi, ar kādu šīs durvis tika nostiprinātas no iekšpuses.

Šādi ēkā iekļūt nav iespējams.

Laukumā pamazām atgriezās ierastā noskaņa. Tūristi, kuri bija gaidpilni raudzījušies augšup, nu pamazām sāka zaudēt interesi. Neviena lēcēja tur nebija.

Āda atkal niezēja, izsitumu bija vēl vairāk. Nu arī viņa pirkstgali bija uztūkuši un saplaisājuši. Viņš sabāza rokas kabatās, lai neļautu sev kasīties. Vēl aizvien juzdams sāpes krūtīs, viņš devās apkārt astoņstūra ēkai, lai uzmeklētu citu ieeju.

Vīrietis vēl nebija nogriezies ap stūri, kad uz ādamābola sajuta asas sāpes un atskārta, ka atkal sācis kasīties.

55. NODAĻA

9

Leģenda vēsta, ka, ienākot Svētā Jāņa Baptistērijā, ir fiziski neiespējami nepaskatīties augšup. Lai gan Lengdons šo vietu bija apmeklējis daudzreiz, nu viņu pārņēma šīs telpas mistiskais vilinājums, un viņš ļāva savam skatienam aizslīdēt līdz griestiem.

Augstu, augstu virs galvas pletās Baptistērija astoņstūrainā velve, kuras platums no vienas malas līdz otrai pārsniedza astoņdesmit pēdas. Tā mirdzēja un laistījās, it kā būtu darināta no kvēlošām oglēm. Velves spožajā, dzintarzeltainajā virsmā nevienmērīgi atstarojās gaisma, ko meta vairāk nekā miljons smaltu sīku, cieši kopā sastiprinātu mozaīkas gabaliņu. Katrs bija atsevišķi izgriezts no spoguļgludas kvarca glazūras, un tie visi bija izkārtoti sešos koncentriskos apļos, kuros iemūžinātas Bībeles ainas.

Mirdzošo telpas augšdaļu vēl iespaidīgāku padarīja dabiskā gaisma, kas caururba tumšo telpu, plūstot no centrālās griestu atveres ļoti līdzīgas tai, kas redzama Romas Panteonā un virknes augstu, mazu, stipri iedziļinātu logu, pa kuriem iespīdēja gaismas stari, tik koncentrēti un blīvi, ka izskatījās gandrīz cieti, gluži kā balstu sijas, kas nostiprinātas nemitīgi mainīgos leņķos.

Kopā ar Sjēnu iegājis dziļāk telpā, Lengdons ieraudzīja leģendāro griestu mozaīku vairākās pakāpēs atveidotu debesu un elles atainojumu, ļoti līdzīgu tam, kas bija aprakstīts "Dievišķajā komēdijā".

Dante Aligjēri to redzēja vēl bērnībā, Lengdons nodomāja. Iedvesma, kas nākusi no augšas.

Lengdons pievērsās mozaīkas centrālajam rotājumam. Tieši virs galvenā altāra slējās divdesmit septiņas pēdas augsts Jēzus Kristus, kurš sprieda tiesu pār atpestītajiem un nolādētajiem.

Jēzum pie labās rokas taisnīgie saņēma mūžīgas dzīvošanas balvu.

Toties pie kreisās rokas grēcinieki tika nomētāti ar akmeņiem, cepināti uz iesmiem un atdoti aprīšanai visdažādākajiem radījumiem.

Visās šajās mokās noraudzījās Sātans, kurš attēlots kā ellišķīgs, briesmīgs cilvēkēdājs. Lengdons vienmēr bija spiests sarauties, uzlūkojot šo radījumu, kurš vairāk nekā pirms septiņsimt gadiem bija cieši skatījies lejup uz jauno Danti Aligjēri, viņu biedējot un galu galā ari iedvesmojot spilgti atainot to, kas slapstījās pēdējā elles lokā.

Biedējošajā mozaīkā virs galvas bija redzams ragains velns, kurš aprij kādu cilvēku. Upura kājas karājās ārā no Sātana mutes kā līdz pusei zemē ierakto grēcinieku kājas Dantes Ļaunajā gravā.

Lo 'mperador del doloroso regno, Lengdons nodomāja, atcerējies Dantes tekstu. Visu asaru un moku ķeizars.

No Sātana ausīm bija izlocījušās divas milzīgas čūskas. Ari tās rija grēciniekus, radot iespaidu, ka Sātanam ir trīs galvas tieši tā Dante viņu bija aprakstījis savas "Elles" pēdējā dziedājumā. Lengdons atcerējās dažus Dantes darba fragmentus.

Kad redzēju pie galvas tam trīs sejas… Tam slienas jaucās ar asinīm un tā trīs zodus klāja… starp zobiem katrā mutē viņam spraucās pa grēciniekam; kāre bij tam tāda, ka ātrāk sagremot viņš viņus traucās.

Lengdons zināja, ka Sātana ļaunuma trīskārtībai ir simboliska nozīme; tas radīja precīzu atsvaru Svētās Trīsvienības trīskārtības triumfam.

Cieši raudzīdamies virs galvas redzamajā baisajā ainā, Lengdons pūlējās iztēloties, kādu iespaidu šī mozaīka atstājusi uz jauno Danti, kurš gadu no gada bija apmeklējis dievkalpojumus šajā baznīcā un ikreiz, skaitot lūgšanas, redzējis

Sātanu. Piepeši Lengdonu pārņēma neomulīga sajūta, ka velns raugās tieši uz viņu.

Viņš aši pievērsās Baptistērija otrā stāva balkonam un stāvētāju galerijai vientulīgajai vietai, no kurienes sievietes drīkstēja noskatīties kristīšanā, un tad arī antipāvesta Jāņa XXIII kapenēm. Viņš dusēja mierā augstu pie sienas kā alu iemītnieks vai burvju mākslinieka levitācijas trika objekts.

Visbeidzot Lengdons uzlūkoja grezni flīzēto grīdu, kurā esot redzamas norādes uz viduslaiku astronomiju. Viņš ļāva skatienam slīdēt pār sarežģītajiem, melnbaltajiem rakstiem, kamēr tas apstājās pie paša telpas centra.

Un te nu tas ir, viņš nodomāja, raudzīdamies tieši uz to vietu, kur trīspadsmitā gadsimta otrajā pusē kristīts Dante Aligjēri.

-     Kā dzejnieks citādi es ietu mājā, tai vietā, kurā mani kristīja, Lengdons citēja, vārdiem atbalsojoties tukšajā telpā. Te nu tas ir.

Sjēna, visnotaļ satrūkusies, nopētīja grīdas centru, uz kuru tobrīd rādīja Lengdons.

-    Bet… te taču nekā nav.

-    Vairs nav, Lengdons atbildēja.

Tur bija palicis vienīgi liels, sarkanbrūns flīzējuma astoņstūris. Šis neparasti vienkāršais laukums acīmredzami izcēlās uz daudz greznākās grīdas fona un visvairāk līdzinājās lielam, aizdarinātam caurumam, kāds tas patiesībā ari bija.

Lengdons aši paskaidroja, ka Baptistērija oriģinālais kristāmtrauks ir bijis liels astoņstūra baseins, kas atradies šīs telpas pašā centrā. Lai gan mūsdienu kristāmtrauki parasti ir pacelti virs grīdas, senāk tie vairāk atbilda latīniskā nosaukuma nozīmei "avoti" vai "strūklakas". Šajā gadījumā tas bija bijis dziļš ūdens baseins, kurā kristījamos varēja iegremdēt daudz dziļāk. Lengdons sāka prātot, kāda noskaņa valdījusi šajos akmens mūros, kad bērni bailēs klieguši, jo iegrūsti milzīgajā ledaina ūdens baseinā, kas reiz bija atradies pašā telpas vidū.

-    Kristības šeit bija aukstas un biedējošas, Lengdons sacīja. īsti iesvētīšanas rituāli. Tie bija pat bīstami. Apgalvo, ka Dante reiz ielecis šajā kristību baseinā, lai izglābtu kādu slīkstošu bērnu. Lai nu kā, taču kādā sešpadsmitā gadsimta brīdī oriģinālais baseins tika aizmūrēts.

Sjēna noraizējusies skatījās uz visām pusēm.

-     Bet, ja Dantes kristāmtrauks ir pazudis… kur tad Ignacio ir noslēpis masku?!

Lengdons saprata, kāpēc viņa tā uztraucas. Šajā milzīgajā telpā slēptuvju netrūka maska varēja atrasties aiz kolonnām, skulptūrām, kapenēm, nišās, pie altāra, pat augšstāvā.

Un tomēr, ievērojamas pārliecības pārņemts, Lengdons pagriezās ar seju pret durvīm, pa kurām viņi bija nupat ienākuši.

-    Mums vajadzētu sākt no turienes, viņš sacīja un rādīja uz kādu vietu pie sienas uzreiz pa labi no "Paradīzes vārtiem".

Uz paaugstinājuma aiz dekoratīviem vārtiņiem atradās augsts, astoņstūrains marmora cokols, kas atgādināja nelielu altāri vai dievgaldu. Ārpuse bija rotāta sarežģītiem kalumiem un drīzāk līdzinājās perlamutra kamejai. Marmora pamatni sedza lakota koka plāksne, kuras diametrs bija aptuveni trīs pēdas.

Šaubu pārņemta, Sjēna sekoja Lengdonam. Kad viņi bija uzkāpuši pa kāpnēm un iegājuši pa vārtiņiem, Sjēna ieskatījās vērīgāk un satrūkusies strauji ievilka elpu, jo bija sapratusi, ko redz.

Lengdons pasmaidīja. Tieši tā, tas nav ne altāris, ne galds. Lakotā koka plāksne patiesībā bija vāks, kas sedz dobumu.

-    Vai tas ir kristāmtrauks? viņa vaicāja.

-    Ja Dante mūsdienās tiktu kristīts, tas notiktu tieši šajā baseinā, Lengdons atbildēja. Lieki netērēdams laiku, viņš dziļi, apņēmīgi ievilka elpu, abām rokām ieķērās koka vākā un, gaidpilnu trīsu pārņemts, sagatavojās to noņemt.

Cieši satvēris vāka malas, Lengdons ar pūlēm aizbīdīja to uz vienu pusi, uzmanīgi nolaida pār marmora pamatnes malu un nolika uz grīdas līdzās kristāmtraukam. Tad viņš uzmanīgi ieskatījās divas pēdas dziļajā, tumšajā, tukšajā kristāmtraukā.

Aina šķita tik baisa, ka Lengdons krampjaini norija siekalas.

No ēnām viņam pretī raudzījās Dantes Aligjēri pēcnāves maska.

56. NODAĻA

Meklējiet, un jūs atradīsiet.

Lengdons stāvēja pie kristāmtrauka malas un vērīgi raudzījās lejup uz blāvi dzelteno pēcnāves masku. Līkais deguns un izvirzītais zods izskatījās nepārprotami.

Dante Aligjēri.

Jau pati nedzīvā seja vien bija diezgan satraucoša, bet tās novietojums kristāmtraukā šķita gandrīz pārdabisks. Pirmajā mirklī Lengdons pat īsti nesaprata, uz ko skatās.

Vai šī maska… karājas gaisā?

Pieliecies Lengdons ielūkojās vērīgāk. Kristāmtrauks bija vairākas pēdas dziļš drīzāk vertikāla aka, nevis sekls baseins, un stāvās sienas beidzās ar astoņstūra krātuvi, kas bija pilna ar ūdeni. Dīvaini, taču šķita, ka maska atrodas baseina vidū… un kā uz burvja mājienu turas tieši virs ūdens.

Tikai pēc mirkļa Lengdons saprata, kas radījis šo ilūziju. Kristāmtrauka centrā atradās vertikāls statnis, kam galā tieši virs ūdens bija izveidots neliels metāla šķīvis. Izskatījās, ka tas ir dekoratīvs strūklakas uzgalis un, iespējams, arī vieta, pret kuru atbalstīt bērna dibentiņu. Bet tagad tas kalpoja par pamatni, uz kuras drošā vietā virs ūdens bija noguldīta Dantes maska.

Nebilzdami ne vārda, Lengdons un Sjēna stāvēja viens otram līdzās un raudzījās uz Dantes Aligjēri skarbo seju, kas vēl aizvien atradās aizvelkamajā polietilēna maisiņā, it kā viņš būtu nosmacēts. Uz mirkli šī seja Lengdonam lika atcerēties paša baisos bērnības pārdzīvojumus, kad viņš, nespējot izkļūt no dziļas akas, izmisumā bija lūkojies debesīs.

Padzinis šo domu no prāta, viņš uzmanīgi pasniedzās un satvēra masku no abām pusēm aiz vietām, kur būtu vajadzējis atrasties Dantes ausīm. Lai gan šī seja no mūsdienu viedokļa bija maza, vecais ģipsis izrādījās negaidīti smags. Lēni izcēlis masku no kristāmtrauka, viņš to pavērsa augšup, lai kopā ar Sjēnu varētu izpētīt rūpīgāk. Pat cauri polietilēna maisiņam tā izskatījās neparasti dzīva. Mitrajā ģipsī varēja redzēt atainotu katru vecā dzejnieka grumbiņu un adas nelīdzenumu. Neņemot vērā senu plaisu maskas centrā, tā bija ideālā stāvoklī.

-    Apskatīsim otru pusi! Sjēna čukstēja.

Vecās pils novērošanas kameru videoierakstā bija skaidri redzams, ka Lengdons un Ignacio maskas otrā pusē kaut ko ierauga kaut ko tik satraucoši interesantu, ka abi vīri bija izgājuši no pils un paņēmuši artefaktu līdzi.

Ārkārtīgi uzmanīdamies, lai neizlaistu no rokām trauslo ģipsi, Lengdons apgrieza masku otrādi un satvēra labajā plaukstā. Maskas iekšpuse bija gluda un tukša. Tā kā šī maska nebija paredzēta nēsāšanai, tās otra puse bija piepildīta ar ģipsi, padarot trauslo priekšmetu mazliet izturīgāku un izveidojot neizteiksmīgu, iedobu virsmu, kas līdzinājās seklam zupas šķīvim.

Lengdons gan īsti nezināja, ko bija cerējis ieraudzīt maskas otrā pusē, tomēr katrā ziņā tas nebija nekas tamlīdzīgs.

Tur nebija nekā.

Itin nekā.

Tikai parasta virsma.

Arī Sjēna izskatījās tikpat apmulsusi.

-    Te ir tikai ģipsis, viņa nočukstēja. Ja te nekā nav, ko tad jūs ar Ignacio ieraudzījāt?

Nav ne jausmas, Lengdons nodomāja, ciešāk savilkdams polietilēna maisiņu pār ģipsi, lai varētu to labāk aplūkot. Te nekā nav! Aizvien pieaugošas vilšanās pārņemts, Lengdons pacēla masku pret gaismas staru un vērīgi nopētīja. Kad viņš pašķieba masku, lai varētu labāk redzēt, viņam uz mirkli šķita, ka netālu no augšējās malas pazibējis kaut kas blāvs zīmju virkne, kas aizstiepjas horizontāli pāri Dantes pieres iekšpusei.

Dabiski radies bojājums? Vai varbūt… kaut kas cits. Lengdons tūlīt apsviedās un norādīja uz virās iekārtu marmora plāksni pie sienas viņiem aiz muguras.

-    Paskatieties, viņš mudināja Sjēnu, vai tur nav kāds dvielis.

Šaubīdamās Sjēna tomēr paklausīja un atvēra neuzkrītošo skapīti, kurā atradās trīs lietas ventilis kristāmtrauka ūdens līmeņa kontrolēšanai, slēdzis virs kristāmtrauka esošā apgaismojuma ieslēgšanai un izslēgšanai un… linu dvieļu kaudzīte.

Sjēna uzmeta Lengdonam pārsteiguma pilnu skatienu, taču Lengdons visā pasaulē bija apmeklējis pietiekami daudz baznīcu, lai zinātu, ka pie kristāmtraukiem gandrīz vienmēr garīdzniekiem ērti pieejamā vietā atrodas autiņi ārkārtas gadījumiem, jo zīdaiņu urīnpūšļi kristību laikā visā pasaulē mēdz radīt neparedzētus apstākļus.

-    Labi, viņš sacīja, pētīdams dvieļus. Vai mirklīti paturēsiet masku? Saudzīgi ielicis to Sjēnai rokās, viņš ķērās pie darba.

Vispirms Lengdons satvēra astoņstūraino vāku un ar pūlēm uzvilka to atpakaļ uz kristāmtrauka, lai tas atkal līdzinātos mazajam, altārim līdzīgajam galdam, kādu viņi to bija ieraudzījuši pirmajā brīdi. Tad viņš paņēma no skapīša vairākus linu dvieļus un izklāja tos kā galdautus. Visbeidzot viņš nospieda kristāmtrauka gaismas slēdzi, un tieši virs galvas iedegās prožektors, kas apmirdzēja kristīšanas norises vietu un apklāto virsmu.

Sjēna uzmanīgi nolika masku uz kristāmtrauka, bet Lengdons tikmēr paņēma vēl dažus dvieļus, aptina tos ap plaukstām kā virtuves cimdus un izslidināja masku no aizvelkamā polietilēna maisiņa, piesargādamies, lai nepieskartos tai ar kailām rokām. Jau pēc dažiem mirkļiem Dantes pēcnāves maska ar seju augšup gulēja spožajā gaismā kā anestezēta pacienta galva uz operāciju galda, šajā apgaismojumā maskas iespaidīgā virsma šķita vēl biedējošāka. Izbalējušais ģipsis izcēla visas vecuma rievas un krunkas. Lieki netērēdams laiku, Lengdons satvēra masku ar saviem improvizētajiem cimdiem un apgrieza to otrādi.

Šī daļa izskatījās ievērojami jaunāka par priekšpusi tā bija tira un balta, nebija ne miņas no nespodruma vai dzeltenīguma.

Apmulsusi Sjēna piešķieba galvu.

-    Vai jums nešķiet, ka šī puse izskatās jaunāka?

Nācās atzīt, ka krāsu atšķirība patiešām ir izteiktāka, nekā Lengdons iztēlojās, tomēr šī maskas daļa katrā ziņā bija tikpat veca kā priekšpuse.

-   Nevienāda novecošana, viņš paskaidroja. Otru pusi ir pasargājusi vitrīna, tāpēc tai nekad nav nācies ciest no saules gaismas ietekmes.

Lengdons nosprieda, ka turpmāk būs jāizvēlas saules aizsargkrēms ar divreiz lielāku saules aizsardzības faktora koeficientu.

-    Pagaidiet! Sjēna iesaucās, paliekdamās tuvāk maskai. Skatieties! Uz pieres! Lūk, ko noteikti pamanījāt jūs abi ar Ignacio!

Pāri gludajai, baltajai virsmai Lengdona skatiens aši aizslīdēja pie tā paša blāvā plankuma, ko viņš pirmīt bija salūkojis cauri polietilēnam. Maskas iekšpusē gar Dantes pieri horizontāli stiepās blāvu zīmju virkne. Tagad, spožajā gaismā, Lengdons varēja skaidri redzēt, ka tie nav dabiski radušies bojājumi… Tos bija atstājis kāds cilvēks.

-    Tās ir… rakstu zīmes, Sjēna nočukstēja, vārdiem ķeroties viņai rīklē. Bet…

Lengdons pētīja ģipsī izveidoto uzrakstu. Tā bija viena vienīga blāvi dzeltenbrūnu burtu rinda pārsmalcinātā rokrakstā.

-    Vai tas ir viss, kas tur uzrakstīts? Sjēna noprasīja teju dusmīgā tonī.

Bet Lengdons viņu gandrīz nedzirdēja. Kas to uzrakstījis? viņš prātoja. Vai kāds no Dantes laikmeta? Tas nešķita ticami. Ja uzraksts būtu sens, to regulārās tīrīšanas vai atjaunošanas laikā būtu pamanījis kāds mākslas vēsturnieks, un šis uzraksts būtu iekļauts stāstā par masku. Lengdons par to vēl nekad nebija dzirdējis.

Prātā aši uzradās daudz ticamāka iespēja.

Bertrāns Zobrists.

Šī maska piederēja Zobristam, un viņš bez pūlēm varēja tai piekļūt ikreiz, kad vien vēlējās. Iespējams, ka viņš pavisam nesen bija uzrakstījis šo tekstu maskas otrā pusē un pēc tam, nevienam nezinot, to nolicis atpakaļ senlaicīgajā vitrīnā. Maskas īpašnieks, Marta bija teikusi, pat mūsu darbiniekiem atļauj atvērt šo vitrīnu tikai viņa klātbūtnē.

Lengdons steidzīgi izskaidroja savu teoriju.

Šķita, ka Sjēnai šāda loģika ir pieņemama, un tomēr šī iespēja viņu nepārprotami satrauca.

-    Tas ir absurdi, viņa iebilda bažīgā tonī. Ja mēs pieņemam, ka Zobrists kaut ko slepeni uzrakstījis Dantes maskai otrā pusē un vēl krietni nopūlējies, lai izveidotu mazo projektoru, kas norāda ceļu pie maskas… tad kāpēc viņš nav uzrakstījis kaut ko jēgpilnāku? Šīs zīmes taču neko nenozīmē! Mēs visu dienu esam meklējuši šo masku, un tas ir viss, ko esam atraduši?

Lengdons no jauna veltīja visu uzmanību tekstam maskas otrā pusē.

Ar roku rakstītais vēstījums bija ļoti īss. Tas sastāvēja tikai no septiņiem burtiem un tik tiešām izskatījās pilnīgi bezjēdzīgs.

Sjēnas vilšanās katrā ziņā ir saprotama.

Tomēr Lengdonu pārņēma jau pazīstamās kuru katru mirkli gaidāma atklājuma trīsas, jo viņš gandrīz tai pašā sekundē bija sapratis, ka šie septiņi burti viņam atklās visu, ko vajadzēja zināt, lai viņš un Sjēna varētu rīkoties tālāk.

Turklāt viņš bija sajutis, ka maska viegli ož. Šī pazīstamā smaka ļāva noprast, kāpēc ģipsis otrā pusē ir daudz baltāks nekā priekšpusē… un šai atšķirībai nebija nekāda sakara ne ar novecojumu, ne ar saules gaismu.

-    Es nesaprotu, Sjēna sacīja. Visi šie burti ir vienādi.

Nesatricināmi pamājis, Lengdons turpināja pētīt teksta rindiņu septiņus identiskus burtus, kas rūpīgi un kaligrāfiski bija ierakstīti maskas otrā pusē šķērsām pāri Dantes pierei.

PPPPPPP

-    Septiņi P, Sjēna sacīja. Un ko mums ar to visu tagad vajadzētu darīt?

Lengdons rāmi pasmaidīja un ieskatījās viņai acīs.

-    Es ieteiktu rīkoties tieši tā, kā mums liek šis vēstījums.

Sjēna stingi raudzījās viņā.

-    Septiņi P… ir vēstījums?

-    Tieši tā. Viņš pasmaidīja. Un, ja esat studējusi Dantes darbus, tad šis vēstījums ir ļoti skaidrs.

Arā pie Svētā Jāņa Baptistērija izsitumu mocītais vīrietis noslaucīja nagus kabatlakatiņā un uzmanīgi nosusināja strutas uz kakla. Pūlēdamies nelikties ne zinis par dedzinošo sajūtu acīs, viņš tās samiedza un vērīgi nopētīja savu mērķi.

Tūristiem domāto ieeju.

Pie durvīm saguris, jakā ģērbies brīvprātīgais gids smēķēja cigareti un atvairīja tūristus, kuri acīmredzami neprata atšifrēt ar starptautiski pieņemto apzīmējumu uzrakstīto ēkas darba laiku.

Apertura 1300-1700.

Vīrietis paskatījās pulkstenī. Tas rādīja divas minūtes pāri desmitiem no rīta. Brīdi vērojis brīvprātīgo gidu, viņš beidzot kaut ko izlēma, tad izņēma no auss zelta auskaru un iebāza to kabatā, pēc tam izvilka maku un pārbaudīja tā saturu. Tajā atradās ne vien dažādas kredītkartes un žūksnis eiro, bet arī vairāk nekā trīs tūkstoši ASV dolāru skaidrā naudā.

Par laimi, mantrausības grēks bija izplatīts visā pasaulē.

57. NODAĻA

J

Peccatum… Peccatum… Peccatum…

Septiņi Dantes pēcnāves maskas otrā pusē uzrakstītie "P" burti nekavējoties lika Lengdonam atcerēties "Dievišķās komēdijas" tekstu. Uz mirkli viņš domās atkal atgriezās uz skatuves Vīnē, kur bija uzstājies ar prezentāciju "Dievišķais Dante: elles simboli".

-    Un tagad, viņa vārdi atbalsojās skaļruņos, izejot cauri deviņiem elles lokiem, mēs esam nolaidušies zemes centrā un nonākuši aci pret aci ar pašu Sātanu.

Lengdons pārslēdza slaidus, rādot virkni trīsgalvainu Sātanu no dažādiem mākslas darbiem. Tur bija Botičelli Mappa, Florences Baptistērija mozaīka un Andrea di Čiones baisais melnais dēmons, kura spalva bija notraipīta ar upuru koši sārtajām asinīm.

-    Kopā, Lengdons turpināja, mēs esam norāpušies lejā pa Sātana spalvainajām krūtīm, līdz ar gravitācijas pārslēgšanos mainījuši virzienu un iznākuši no tumšās pazemes pasaules… lai atkal ieraudzītu zvaigznes.

Tanī brīdī Lengdons atkal uzmeklēja pirmīt rādīto attēlu slaveno Domeniko di Mikelīno gleznu, kurā sarkanās drānās ģērbies Dante stāv pie Florences mūriem.

-    Un, ja ieskatīsieties vērīgāk… jūs ieraudzīsiet šīs zvaigznes. Lengdons norādīja uz zvaigžņotajām debesīm, kas lokā izliecās Dantem virs galvas. Kā redzat, debesis ir veidotas no deviņiem koncentriskiem lokiem, kas ieskauj zemi. Šāda deviņu pakāpju paradīze ir iecerēta, lai atspoguļotu un līdzsvarotu deviņus pazemes pasaules lokus. Kā jau droši vien būsiet pamanījuši, skaitlis "deviņi" Dantes darbos atkārtojas vairākkārt. Lengdons uz brīdi apklusa, iedzēra malku ūdens un ļāva klausītājiem atvilkt elpu pēc mokošās nolaišanās ellē un galīgās iznākšanas no tās. Pēc elles šausmu pārciešanas jūs visi noteikti ļoti aizrautīgi vēlaties nokļūt paradīzē. Diemžēl Dantes pasaulē nekas nekad nav vienkārši. Viņš teatrāli smagi nopūtās. Lai nokļūtu paradīzē, mums visiem gan tiešā, gan pārnestā nozīmē ir jāuzkāpj kalnā.

Lengdons norādīja uz Mikelīno gleznu. Pie apvāršņa Dantem aiz muguras debesīs pacēlās viens vienīgs konusveida kalns. Ap šo konusu kā spirāle vairākkārt deviņas reizes

-    bija apvijusies taka, tuvāk virsotnei veidojot aizvien ciešākas terases. Augšup pa taku vilkās ciešanu pārņemti, kaili stāvi, pa ceļam dažādos veidos izpērkot savus grēkus.

-    Atļaujiet jūs iepazīstināt ar Šķīstītavas kalnu, Lengdons paziņoja. Un diemžēl šis nogurdinošais augšupceļš pa deviņiem lokiem ir vienīgais veids, kā no elles dzīlēm nokļūt paradīzes svētlaimē. Jūs redzat, kā pa šo taku augšup dodas dvēseles, kas nožēlo grēkus… un katra no tām maksā atbilstošu cenu par katru konkrētu grēku. Skaudīgajiem, veicot šo ceļu, tiek aizšūti plakstiņi, lai viņi vairs neko nevarētu iekārot; lepnības pārņemtajiem uz muguras jānes milzīgi akmeņi, lai viņi būtu spiesti pazemīgi saliekties; kārību piekopējiem jākāpj, iztiekot bez ēdiena un ūdens un tādējādi ciešot mokošu badu; bet miesaskārajiem augšupceļā jāiziet caur karstām liesmām, lai šķīstītos no kaisles karstuma.

-    Viņš uz brīdi apklusa. Bet, pirms tiekat pie milzīgās privilēģijas uzkāpt šajā kalnā un šķīstīties no grēkiem, jums ir jārunā ar šo personu.

Ekrānā tagad bija redzams Mikelīno gleznas tuvplāns Šķīstītavas kalna pakājē tronī sēž spārnots eņģelis. Tam pie kājām nožēlas pilni grēcinieki gaidīja, kad viņiem tiks atļauts nostāties uz takas un doties augšup. Divaini, taču eņģelim rokā bija garš zobens, ar kura smaili tas it kā dūra sejā cilvēkam, kas rindā bija nostājies pirmais.

-    Kurš zina, Lengdons uzsauca, ko šis eņģelis dara?

-    Dur kādam galvā? kāds ieminējās.

-    Nekā nebija.

-    Izdur kādam aci? vaicāja cits klausītājs.

Lengdons papurināja galvu.

-Vēl?

Aizmugurē kāds apņēmīgā balsi paziņoja:

-    Raksta viņam uz pieres.

-     Izskatās, ka tur kāds labi pārzina Dantes darbus. Lengdons pasmaidīja un no jauna pamāja uz gleznas pusi.

-     Es piekrītu… izskatās, ka eņģelis dur šim nabaga zellim pierē, taču tā nav. Saskaņā ar Dantes tekstu šķīstītavu sargājošais eņģelis ar zobena smaili kaut ko uzraksta uz apmeklētāju pierēm un tikai tad Jauj viņiem doties tālāk. "Un ko gan viņš tur raksta?" jūs vaicāsiet. Lengdons paklusēja, lai pastiprinātu iespaidu. Dīvaini, taču viņš raksta vienu vienīgu burtu… kurš tiek atkārtots septiņas reizes. Vai kāds zina, kādu burtu eņģelis septiņas reizes uzraksta Dantem uz pieres?

-    P! kāds uzsauca no pūja.

Lengdons pasmaidīja.

-    Jā. Burtu "P". Šis P nozīmē peccatum; latīniski tā sauc grēku. Un fakts, ka šis burts tiek atkārtots septiņas reizes, simbolizē Septem Peccata Mortalia, citiem vārdiem sakot…

-    Septiņus nāves grēkus! kāds iesaucās.

-    Tieši tā. Un tāpēc savus grēkus izpirkt var tikai tas, kurš izgājis cauri visiem šķīstītavas līmeņiem. Katrā nākamajā līmenī eņģelis grēciniekam no pieres notīra vienu P, un pašā virsotnē burtu vairs nav… un dvēsele ir attīrīta jeb šķīstīta no visiem grēkiem. Viņš piemiedza ar aci. Ne jau velti šo vietu sauc par šķīstītavu.

Izrāvies no domām, Lengdons atskārta, ka Sjēna cieši raugās viņā pāri kristāmtraukam.

-    Septiņi P burti? viņa atkārtoja, liekot Lengdonam atgriezties tagadnē, un pamāja uz Dantes pēcnāves masku.

-     Jūs gribat teikt, ka tas ir vēstījums? Tas mums liek kaut ko darīt?

Lengdons izstāstīja, kāds bijis Dantes priekšstats par Šķīstītavas kalnu, un paskaidroja, ka "P" simbolizē septiņus nāves grēkus un tos dzēš no pieres.

-        Acīmredzot, Lengdons nobeidza, Bertrāns Zobrists, būdams fanātisks Dantes cienītājs, noteikti zināja gan par šiem septiņiem P, gan par to notīrīšanu pa ceļam uz paradīzi.

Neizskatījās, ka Sjēnu tas būtu pārliecinājis.

-        Jūs domājat, ka Bertrāns Zobrists uzrakstījis šos P uz maskas tāpēc, ka grib, lai mēs… tos burtiski notīrām no pēcnāves maskas? Jums šķiet, ka tieši tā mums vajadzētu rīkoties?

-     Es saprotu, ka…

-       Robert, pat tad, ja mēs šos burtus notīrīsim, kāds mums no tā būs labums?! Mēs vienkārši iegūsim pilnīgi tīru masku.

-     Var jau būt. Lengdons uzdrošinājās cerīgi pasmaidīt.

Bet varbūt arī ne. Manuprāt, tur slēpjas kaut kas vairāk

par acīmredzamo. Viņš pamāja uz masku. Vai atceraties? Ks teicu, ka maskas otra puse ir gaišāka, jo novecošanās pakāpe ir dažāda?

-        Iespejams, ka ta bija kļūda, Lengdons sacīja. Šī krasu atšķirība izskatās pārāk krasa, lai būtu novecošanās radīta, turklāt maskas otrā pusē ir grunts.

-    Grunts?

Lengdons viņai parādīja, ka maskas otra puse ir daudz nelīdzenāka par priekšpusi… un arī daudz raupjāka, gluži kā smilšpapīrs.

-        Mākslas pasaulē šādu raupju virsmu sauc par grunti, un mākslinieki dod priekšroku gleznošanai uz nogruntētas virsmas, jo uz tās labāk noturas krāsa.

-    Es īsti nesaprotu.

Lengdons pasmaidīja.

-    Vai jūs zināt, kas ir ģipsis?

-        Protams, gleznotāji to izmanto, lai sagatavotu audeklus un… Sjēna aprāvās. Izskatījās, ka beidzot viņa ir sapratusi.

-        Tieši tā, Lengdons sacīja. Ģipsi izmanto, lai radītu tīru, baltu, nogruntētu virsmu, un dažreiz arī tāpēc, lai noklātu nevajadzīgas gleznas un izmantotu audeklu atkārtoti.

Nu Sjēnu pārņēma priecīgs satraukums.

-     Un jūs domājat, ka Zobrists noklājis pēcnāves maskas otru pusi ar ģipsi?

-    Tā varētu izskaidrot gruntējumu un gaišāko krāsu. Iespējams, ari to, kāpēc viņš gribējis, lai mēs notīrām šos septiņus P.

Pēdējais apgalvojums Sjēnu atkal apmulsināja.

-    Paostiet, Lengdons mudināja un pielika masku viņai pie sejas kā garīdznieks, kurš pasniedz svēto vakarēdienu.

Sjēna sarāvās.

-    Ģipsis ož pēc slapja suņa?

-    Ne jau viss. Parastais ģipsis ož pēc krīta. Pēc slapja suņa ož ģipsis uz akrila bāzes.

-    Un ko tas nozīmē?

-    Tātad tas šķīst ūdenī.

Sjēna piešķieba galvu, un Lengdons varēja manīt, ka viņa saspringti domā. Lēni pievērsusies maskai, viņa pēkšņi iepleta acis un pagriezās atpakaļ pret Lengdonu.

-    Jūs domājat, ka zem ģipša kārtas kaut kas ir paslēpts?

-    Tas daudz ko izskaidrotu.

Satvērusi un pagriezusi kristāmtrauka astoņstūraino koka vāku, Sjēna daļēji atklāja traukā esošo ūdeni. Tad viņa paķēra tīru linu dvieli, iemērca to kristīšanas ūdenī un pasniedza Lengdonam.

-    To vajadzētu darīt jums.

Lengdons paņēma artefaktu kreisajā plaukstā, nopurināja lieko ūdeni no dvieļa un sāka uzmanīgi mitrināt Dantes maskas pieres iekšpusi, kur bija uzvilkti septiņi P. Vairākas reizes pabikstījis šo vietu ar rādītājpirkstu, viņš no jauna iemērca audeklu kristāmtraukā un turpināja tīrīšanu. Tumšā tinte pamazām izzuda.

-    Ģipsis šķist, viņš satraukti paziņoja, un kopā ar to nost nāk arī tinte. Atkārtodams šo procesu trešo reizi, Lengdons sāka runāt dievbijīgā, nopietnā monotonā balsi, kas atbalsojās visā Baptistērijā: Kristījot tevi, tas Kungs Jēzus Kristus tevi atbrīvo no visiem grēkiem un aizved jaunā dzīvē caur ūdeni un Svēto Garu.

Sjēna paskatījās uz Lengdonu tik satraukti, it kā viņš būtu zaudējis prātu.

Viņš paraustīja plecus.

Man šķita, ka tas ir iederigi.

Izteiksmīgi saviebusies, viņa atkal pievērsās maskai. I engdons turpināja to mitrināt, kamēr zem svaigās gruntēļuma kārtas parādījās sākotnējais ģipsis, kura dzeltenīgais tonis daudz vairāk atbilda tam, ko Lengdons būtu cerējis ieraudzīt tik senā artefaktā. Kad pēdējais "P" burts bija nozudis, viņš nosusināja attiecīgo vietu ar tīru audeklu un parādīja masku Sjēnai.

Viņa skaļi noelsās.

Kā jau Lengdons bija paredzējis, zem gruntējuma kārtas patiešām kaut kas bija noslēpts. Tā bija vēl viena rakstu kārta deviņi burti, uzrakstīti tieši uz oriģinālā ģipša blāvi dzeltenās virsmas. Un tie veidoja vārdu.

58. NODAĻA

7

-    "Skaidra gara?" Sjēna iesaucās. Es nesaprotu.

Laikam arī es nesaprotu. Lengdons pētīja tekstu, kas bija uzradies zem septiņiem "P". No iekšpuses pāri Dantes pierei stiepās vārdi.

skaidra gara

-    Ko tas nozīmē? Runa ir par Dievu vai Sātanu? Sjēna nerimās.

Iespējams. Lengdons paskatījās augšup uz mozaīku, kurā Sātans aprij nelaimīgās dvēseles, kam tā arī nebija izdevies šķīstīties no grēkiem. Dante… skaidra gara? Neizklausījās sakarīgi.

-    Tur noteikti jābūt vēl kaut kam, Sjēna paziņoja, izņēma masku Lengdonam no rokām un nopētīja uzmanīgāk. Pēc mirkļa viņa sāka māt ar galvu. Jā, paskatieties uz teksta abiem galiem… abās tā pusēs ir cits teksts.

Tagad arī Lengdons ieraudzīja, ka cauri mitrajam ģipsim var redzēt blāvu papildu teksta ēnu. Sjēna dedzīgi paķēra audeklu un uzmanīgi atsāka tīrīšanu, kamēr atklājās vieglā izliekumā uzrakstīts teksts:

Jūs, kuriem skaidra gara gaisma spīd

Lengdons klusi nosvilpās.

-    Jūs, kuriem skaidra gara gaisma spīd, to mācību jūs taču sapratīsit, kas šinī tumšā dzejā paslēpta.

Sjēna cieši skatījās uz viņu.

-    Kā, lūdzu?

-   Šis ir fragments no diezgan slavena Dantes "Elles" dziedājumā, Lengdons satraukti paskaidroja. Tajā Dante mudina savus atjautīgākos lasītājus uzmeklēt gudrību, kas noglabāta viņa noslēpumainajās dzejas rindās.

Pasniedzot literatūras simbolismu, Lengdons bieži mēdza citēt šīs vārsmas; tikpat labi autors to vietā būtu varējis sākt sparīgi vicināt rokas un saukt: "Ei, lasītāji! Šeit ir apslēpta kāda simboliska nozīme!"

Sjēna sāka berzēt maskas otru pusi vēl enerģiskāk.

-    Uzmanīgi! Lengdons norāja.

-   Jums taisnība, Sjēna paziņoja, centīgi tīrīdama nost ģipša kārtu. Te ir viss Dantes citāts. Tieši tā, kā jūs nupat teicāt. Viņa aprāvās, lai vēlreiz iemērktu audumu kristāmtraukā un to izskalotu.

Lengdons izbijies noskatījās, kā ūdens kristāmtraukā kļūst duļķains no tajā izšķīdušā ģipša. Piedod mums, Svētais ļāni, viņš domās lūdzās, juzdamies neomulīgi par to, ka šis svētais kristāmtrauks tiek izmantots izlietnes vietā.

No ūdens izceltais audekls pilēja. Pavirši izspiedusi, Sjēna to uzlika pašā maskas vidū un sāka sparīgi berzt kā zupas bļodu.

-     Sjēna! Lengdons pārmetoši iejaucās. Tā taču ir sena…

-    Teksts stiepjas pa visu masku! viņa paziņoja. Un tas ir uzrakstīts… Viņa apklusa, pielieca galvu uz kreiso pusi un pagrieza masku pa labi, it kā censtos kaut ko izlasīt iesāņus.

/

-     Kas tur ir? noprasīja Lengdons, jo neko nevarēja saskatīt.

Sjēna pabeidza tīrīt masku un noslaucīja to ar tīru dvieli. Tad viņa to nolika Lengdonam priekšā, lai viņi abi varētu uzmanīgi izpētīt iegūto rezultātu.

Ieraudzījis maskas iekšpusi, Lengdons nespēja noticēt savām acīm. Visu dobo virsmu klāja teksts ar vismaz simt vārdiem. Tas sākās pašā augšā ar vārdiem: ]ūs, kuriem skaidra gara gaisma spīd. Tālāk tas turpinājās kā viena vienīga, ne

pārtraukta rinda… un aizvijās lejup gar maskas labo pusi lidz pat apakšai, kur otrādi apvērstie vārdi turpinājās pāri apakšējai daļai, atkal pavērsās augšup pa kreiso pusi un atgriezās pie sākuma, lai atkārtotu šo loku jau mazliet šaurākā cilpā.

Teksta virkne baisi atgādināja Šķīstītavas kalna spirālveida ceļu uz paradīzi. Lengdons kā simbolu speciālists uzreiz pazina šo precīzo spirāli. Simetriskā Arhimēda spirāle pulksteņrādītāja virzienā. Viņš bija ievērojis arī to, ka apgriezienu skaits, sākot no pirmā vārda līdz pat pēdējam punktam maskas centrā, ir jau pazīstams skaitlis.

Deviņi.

/

Gandrīz neelpodams, Lengdons lēni grozīja masku, lasot tekstu, kas vijās uz iekšu ap dobo masku kā piltuve.

Jūs, kuriem skaidra gara gaisma spīd, to mācību jūs taču sapratīsit, kas šinī tumšā dzejā paslēpta. To Venēcijas nodevīgo dodžu uzmeklējiet, kurš galvu zirgiem cirtis… un aklo kaulus izrāvis. Uz ceļiem nometieties svētās gudrības zeltītajā mūzu mājvietā un ausi pielieciet pie zemes, lai ūdens lāsošanu sadzirdētu. Tad ejiet dziļi pili nogrimušajā… jo tumsā gaida htonisks briesmonis, kas gremdēts asins sārtos ūdeņos… tai lagūnā, kur neatstaro zvaigznes.

-             Pirmā vārsma ir gandrīz vārds vārdā ņemta no Dantes, l.engdons sacīja. Jūs, kuriem skaidra gara gaisma spīd, to mācību jūs taču sapratīsit, kas šini tumšā dzejā paslēpta.

-    Un pārējais? Sjēna uzstāja.

-     Nedomāju vis, Lengdons noteica, papurinājis galvu.

Tas ir rakstīts līdzīgās vārsmās, taču tekstu nav radījis

Dante. Izskatās pēc stila atdarinājuma.

-    Zobrists, Sjēna nočukstēja. Tas noteikti ir viņš.

Lengdons pamāja. Šāds minējums bija ļoti ticams. Galu

galā Zobrists, veicot izmaiņas Botičelli Mappa dell'lnferno, jau bija atklājis savu noslieci uz sadarbību ar meistariem un dižu mākslas darbu pārveidošanu atbilstoši savām vajadzībām.

-              Pārējais teksts ir ļoti dīvains, Lengdons atsāka, atkal pagriezdams masku un turpinādams lasīt virzienā uz iekšpusi. Tas vēsta par… galvu nociršanu zirgiem… un kaulu izraušanu. Viņš pārgāja pie pēdējās rindiņas, kas ciešā lokā bija ierakstīta pašā maskas centrā, un iztrūcies asi ievilka elpu. Te ir minēti arī ūdeņi, kas ir sarkani kā asinis.

Sjēna savilka uzacis.

-             Gluži tāpat kā jūsu vīzijās par sievieti ar sudrabainajiem matiem?

Asins sārtos ūdeņos… tai lagūnā, kur neatstaro zvaigznes. Lengdons netika gudrs par šo tekstu.

-             Skatieties, Sjēna nočukstēja, lasīdama pāri Lengdona plecam un norādīdama uz kādu atsevišķu vārdu spirāles vidū. Te ir minēta konkrēta vieta.

Pirmajā reizē Lengdons šim vārdam bija neuzmanīgi pārslīdējis pāri. Viena no iespaidīgākajām un unikālākajām pilsētām visā pasaulē. Lengdonam uzmācās drebuļi, jo viņš zināja, ka gluži nejauši tieši tajā pilsētā Dante Aligjēri bija inficējies ar nāvējošo kaiti, kas viņu iedzina kapā.

Venēcija.

Lengdons un Sjēna labu brīdi klusēdami pētīja noslēpumainās vārsmas. Dzejolis bija satraucošs, šaušalīgs un grūti atšifrējams. Redzot vārdus "dodžs" un "lagūna", Lengdonam kļuva pilnīgi skaidrs, ka dzejolī patiešām norādīts uz Venēciju unikālu Itālijas udenspasaules pilsētu, ko veido simtiem savstarpēji savienotu lagūnu un kurā gadsimtiem ilgi

bija valdījis dodžs. Pirmajā mirkli Lengdons nespēja precīzi noteikt, par kuru konkrēto vietu rakstīts šajā dzejolī, tomēr pavisam noteikti šķita, ka lasītājs tiek mudināts rīkoties saskaņā ar dotajiem mājieniem.

Ausi pielieciet pie zemes, lai ūdens lāsošanu sadzirdētu.

-    Tā ir norāde uz pazemi, sacīja Sjēna.

Aprauti pamājis, Lengdons turpināja lasīt.

Tad ejiet dziļi pilī nogrimušajā… jo tumsā gaida htonisks briesmonis.

-     Robert? Sjēna drūmi ierunājās. Kas tas par briesmoni?

-    Htonisks, Lengdons attrauca. Pirmie divi līdzskaņi saplūst kā nebalsīgi. Tas ir tāds, kas "mājo pazemē".

Iekams viņš bija paguvis kaut ko piebilst, Baptistērijā atbalsojās skaļš bultas troksnis. Acīmredzot nupat no ārpuses tika atvērta tūristiem domātā ieeja.

-    Grazie mille, sacīja vīrietis ar izsitumiem klāto seju. Tūkstoškārt paldies.

Baptistērija brīvprātīgais gids nervozi pamāja, iebāza kabatā piecsimt dolāru banknoti un aši paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens neko nav redzējis.

-    Cinque minūti, gids atgādināja, neuzkrītoši pavērdams neaizbultētās durvis, lai savādais vīrietis varētu ieslīdēt pa tām. Tad viņš atkal aizvēra durvis, atstājot vīrieti iekšpusē un noslēdzot visas ārpasaules skaņas. Piecas minūtes.

Sākumā gids nebija grasījies iežēloties par šo cilvēku, kurš apgalvoja, ka ieradies no pašas Amerikas, lai noskaitītu lūgšanu Svētā Jāņa Baptistērijā, cerot, ka viņam izdosies atbrīvoties no briesmīgās slimības. Tomēr galu galā viņu bija pārņēmusi iedvesma palīdzēt, ko, bez šaubām, bija veicinājuši pieci simti dolāru, piedāvāti par piecām vienatnē pavadītām minūtēm Baptistērijā… un aizvien pieaugošās bailes, ka šis lipīga izskata cilvēks varētu palikt stāvam viņam blakus turpmākās trīs stundas līdz ēkas atvēršanai.

Tagad, zaglīgi ieslīdot astoņstūrainajā svētnīcā, cilvēks juta, ka viņa skatiens instinktīvi aizslīd augšup. Velns un elle. Tādus griestus viņš vēl nekad nebija redzējis. Tieši pretī uz viņu raudzījās trīsgalvains dēmons, un viņš steigšus nodūra galvu.

Šķita, ka plašā telpa ir tukša.

Velns parāvis, kur viņi palikuši?

Vīrietis uzmanīgi nopētīja telpu, un viņa skatiens aizkavējās pie galvenā altāra. Tas bija milzīgs stūrains marmora llucis, kas novietots nišā aiz norobežojošiem stieņiem un virvēm, lai atvairītu ziņkārīgos.

Izskatījās, ka šis altāris ir vienīgā slēptuve visā telpā. Turklāt viena no virvēm viegli šūpojās… it kā to kāds nupat būtu sakustinājis.

Sjēna un Lengdons mēmi tupēja aiz altāra tikai par malt» tiesu viņi bija paguvuši nokļūt aiz galvenā altāra, paņemot līdzi arī pēcnāves masku. Viņi bija iecerējuši palikt slēptuvē, kamēr telpa piepildīsies ar tūristiem, un tad neuzkrītoši iejukt pūlī.

Baptistērija durvis pirmīt pavisam noteikti bija atvērušās vismaz uz īsu brīdi -, jo Lengdons bija dzirdējis trokšņus, kas nāca no laukuma, taču tad tās tikpat pēkšņi tika aizvērtas un iestājās klusums.

Tagad varēja dzirdēt, kā tuvojas viena vienīga cilvēka soļi.

Brīvprātīgais gids? Pārbauda telpu, kas vēlāk atverama tūristiem?

Lengdons nebija paguvis izslēgt prožektoru virs kristāmIrauka un nu gudroja, vai gids to pamanīs. Acīmredzot ne. Cilvēks nāca uz viņu pusi un apstājās tikai pie paša altāra līdzās virvei, pār kuru nupat bija pārlēkuši Lengdons un Sjēna.

Iestājās ilgs klusums.

Robert, tas esmu es, vīrietis dusmīgi sacīja. Es zinu, ka jūs tur esat. Velns parāvis, nāciet ārā un paskaidrojiet, kas te notiek!

59. NODAĻA

9

Nav nekādās jēgas izlikties, ka manis te nav.

Lengdons pamāja Sjēnai, lai paliek slēptuvē. Rokā viņa turēja Dantes pēcnāves masku, ko viņš no jauna bija ielicis aizvelkamajā polietilēna maisiņā.

Tad Lengdons lēni izslējās. Nostājies pie Baptistērija altāra kā garīdznieks, viņš cieši uzlūkoja savu draudzi viena cilvēka sastāvā.

Viņam priekšā stāvēja kāds svešinieks ar gaiši brūniem matiem, dārgām brillēm un briesmīgiem izsitumiem uz sejas un kakla. Viņš nervozi kasīja sakairināto kaklu, un viņa aiztūkušās acis meta dusmu un apjukuma zibeņus.

-     Vai negribat man pateikt, ko jūs te darāt, Robert?! viņš noprasīja, pārkāpdams pāri virvei un iedams uz Lengdona pusi. Viņš runāja ar amerikāņu akcentu.

-     Katrā ziņā, Lengdons pieklājīgi atbildēja. Bet vispirms pasakiet, kas jūs tāds esat.

Neticības pārņemtais vīrietis apstājās kā zemē iemiets.

-    Ko jūs teicāt?!

Lengdons viņa acīs un, iespējams, arī balsī samanīja kaut ko neskaidri pazīstamu. Esmu viņu redzējis… kaut kā, kaut kur. Lengdons mierīgi atkārtoja savu jautājumu.

-    Lūdzu, pasakiet, kas jūs tāds esat un kā es jūs pazīstu.

Vīrietis neticīgi pameta augšup rokas.

-     Džonatans Feriss. Pasaules Veselības organizācija. Tas, kurš aizlidoja pēc jums uz Hārvarda universitāti. Kāpēc jūs neieradāties pie mums?! vīrietis noprasīja, kasīdams kaklu un vaigus, kas izskatījās sarkani un čulgaini. Un kas, pie velna, ir tā sieviete, ar kuru kopā es jūs redzēju te ienākam? Vai tagad strādājat pie viņas?

Sjēna steigšus piecēlās kājās līdzās Lengdonam.

-     Doktor Feris? Es esmu Sjēna Bruksa. Arī ārste. Es strādāju šeit, Florencē. Vakar vakarā profesors Lengdons ar šāvienu tika ievainots galvā. Viņam ir iestājusies retrogrādā amnēzija, un viņš nezina ne to, kas jūs esat, ne arī to, kas ar viņu noticis pēdējo divu dienu laikā. Es atrodos šeit, lai viņam palīdzētu.

Šie vārdi atbalsojās tukšajā Baptistērijā. Vīrietis piešķieba galvu, it kā īsti nebūtu sapratis, par ko viņa runā. Pēc apjukuma pilna brīža viņš soli atkāpās un pieķērās pie norobežojošā staba, lai noturētos kājās.

-    Ak… Dievs, viņš sastomījās. Tagad viss ir skaidrs.

Lengdons vēroja, kā dusmas pamazām aizplūst no vīrieša sejas.

-     Robert, vīrietis nočukstēja, mēs nodomājām, ka jūs esat… Viņš papurināja galvu, kā mēģinādams panākt, lai viss nostājas savās vietās. Mēs nodomājām, ka jūs esat pārgājis otrā pusē… ka varbūt viņi jūs uzpirkuši… vai arī jums piedraudējuši… Mēs gluži vienkārši nezinājām!

-     Es esmu vienīgā, ar ko viņš ir runājis, Sjēna sacīja.

Viņš zina vienīgi to, ka vakarnakt pamodās manā slimnīcā

un kāds mēģināja viņu nogalināt. Turklāt viņam rādās briesmīgi murgi… miroņi, mēra upuri un kaut kāda sieviete ar sudrabainiem matiem un čūskas amuletu. Šī sieviete viņam saka…

-     Elizabete! vīrietis izgrūda. Tā ir doktore Elizabete Sinskija! Robert, tieši viņa jūs nolīga, lai jūs mums palīdzētu!

-    Ja tā ir viņa, Sjēna sacīja, tad jūs, cerams, jau zināt, ka viņai ir lielas nepatikšanas. Mēs redzējām viņu iesprostotu furgonā, kas bija pilns ar kareivjiem, un izskatījās, ka viņa ir sazāļota vai tamlīdzīgi.

Vīrietis lēni pamāja un aizvēra acis. Viņa plakstiņi bija uztūkuši un sarkani.

-    Kas noticis ar jūsu seju? Sjēna pavaicāja.

Viņš atvēra acis.

-    Kā, lūdzu?

-    Tā vien liekas, ka jums ir infekcijas slimība. Vai esat sasirdzis?

Savādais vīrietis apstulba. Lai gan Sjēnas jautājums visādā ziņā bija tik tiešs, ka šķita gandrīz nepieklājīgs, arī Lengdons bija domājis par to pašu. Paturot prātā to, cik reizes viņam todien nācies saskarties ar atsaucēm uz mēri, skatīties uz šādu izsitumiem klātu ādu bija ļoti neomulīgi.

-    Man nekas nekaiš, vīrietis atteica. Pie visa vainīgas tās nolādētās viesnīcas ziepes. Soja man izraisa nāvīgu alerģiju, un lielākā daļa parfimēto itāliešu ziepju ir gatavotas uz sojas bāzes. Es rīkojos muļķīgi, iepriekš nepārliecinādamies par to.

Sjēna skaļi, atviegloti nopūtās, viņas pleci atslāba.

-    Paldies Dievam, ka jūs tās neesat saēdies. Kontakta dermatīts krietni vien pārspēj anafilaktisko šoku. Visi neveikli pasmējās. Sakiet, Sjēna ieminējās, vai Bertrāna Zobrista vārds jums kaut ko izsaka?

Vīrietis sastinga. Šķita, ka viņš nupat nonācis aci pret aci ar trīsgalvaino velnu.

-    Mūsuprāt, mēs nupat atradām vēstījumu no viņa, Sjēna turpināja. Tas norāda uz kādu vietu Venēcijā. Viii tas jums kaut ko izsaka?

Svešinieka skatienā pazibēja neprāts.

-    Jēzus, jāl Un kā vēl! Uz ko tas norāda?!

Sjēna ievilka elpu, nepārprotami gatavodamās pastāstīt šim cilvēkam visu par spirālveida vārsmām, ko viņa un Lengdons nupat bija atklājuši uz maskas, taču Lengdons instinktīvi pieskārās viņas rokai, lai viņu apklusinātu. Kaut gan šis cilvēks visādā ziņā izskatījās pēc sabiedrotā, pēc dienas notikumiem intuīcija mudināja Lengdonu neuzticēties nevienam. Turklāt šī vīrieša kaklauts likās kaut kur redzēts, un Lengdons nojauta, ka šis tik tiešām varētu būt tas pats cilvēks, kuru viņš pirmīt bija redzējis skaitām lūgšanu mazajā Dantes baznīcā. Vai viņš mūs izsekoja?

-    Kā jums izdevās mūs te atrast? Lengdons pajautāja.

Izskatījās, ka vīrietis vēl aizvien īsti nesaprot, cik nopietns

ir Lengdona atmiņas zudums.

-     Robert, vakar vakarā jūs man piezvanījāt, lai pateiktu, ka esat norunājis tikšanos ar kāda muzeja direktoru Ignacio Buzoni. Pēc tam jūs nozudāt un vairs neparādījāties. Kad izdzirdēju, ka Ignacio Buzoni atrasts miris, es sāku raizēties. Visu rītu esmu jūs meklējis. Pamanīju policijas rosību ārā pie Vecās pils un gaidīju, kamēr kļūs skaidrs, kas īsti noticis. Tad es nejauši ieraudzīju, kā jūs izlienat ārā pa mazām durtiņām kopā ar… Viņš atskatījās ar Sjēnu, kuras vārdu acīmredzami jau bija piemirsis.

-    Sjēna, viņa pateica priekšā. Bruksa.

-     Piedodiet… ar doktori Bruksu. Es devos jums pakaļ, jo cerēju, ka uzzināšu, kas, pie velna, jums padomā.

-    Tas bijāt jūs, kurš Čerki baznīcā skaitīja lūgšanu, vai ne?

-    Jā! Es centos saprast, ko jūs īsti darāt, taču man tas nekādi neizdevās! Jūs izgājāt no baznīcas apņēmības pilns, un es devos jums pakaļ. Kad ieraudzīju, ka jūs iešmaucat Baptistērijā, nospriedu, ka pienācis laiks jūs uzrunāt. Uzpirku gidu, lai varētu šeit netraucēti pavadīt pāris minūtes.

-    Drosmīgs gājiens, Lengdons piezīmēja, ja jums patiešām šķita, ka esmu nostājies pret jums.

Vīrietis papurināja galvu.

-     Kaut kas man lika noprast, ka jūs nemūžam tā nerīkotos. Profesors Roberts Lengdons? Es zināju, ka jābūt kādam citam izskaidrojumam, taču amnēzija… Neticami. Man tas nekad nebūtu ienācis prātā. Izsitumiem klātais virietis atkal sāka nemierīgi kasīties. Paklau, man tika atvēlētas tikai piecas minūtes. Mums nekavējoties jātiek prom no šejienes. Ja jau man izdevās jūs atrast, tad to varētu izdarīt arī cilvēki, kuri cenšas jūs nogalināt. Šobrīd notiek daudz kas tads, ko jūs nesaprotat. Mums jānokļūst Venēcijā. Nekavējoties. Visgrūtāk būs izkļūt no Florences nepamanītiem. Tiem ļaudīm, pie kuriem šobrīd atrodas Sinskijas kundze… tiem, kuri dzenas pakaļ jums… viņiem visur ir spiegi. Vīrietis pamāja uz durvju pusi.

Roberts Lengdons nekustējās ne no vietas, jo bija nopratis, ka beidzot varēs saņemt dažas atbildes uz saviem jautājumiem.

-    Kas ir šie kareivji melnajās uniformās? Kāpēc viņi grib mani nogalināt?

-    Tas ir garš stāsts, vīrietis atteica. Pa ceļam es visu paskaidrošu.

Lengdons sarauca pieri. Šāda atbilde viņam īsti nepatika. Pamājis Sjēnai, Lengdons pavilka viņu sānis un klusi pavaicāja:

-    Kā jums šķiet, vai viņam var uzticēties?

Sjēna paskatījās uz Lengdonu tik aizdomīgi, it kā viņš būtu jucis, uzdodot tādu jautājumu.

-    Kā man šķiet? Man šķiet, ka viņš strādā Pasaules Veselības organizācijā! Man šķiet, ka viņš ir tieši tas, no kura mēs varam uzzināt, kas īsti notiek!

-    Un tie izsitumi?

-    Viss ir tieši tā, kā viņš apgalvo… Sjēna paraustīja plecus. Tas ir smags kontakta dermatīts.

-    Ja nu viss nav tā, kā viņš apgalvo? Lengdons čukstēja. Ja nu tas ir… kaut kas cits?

-    Kaut kas cits? Sjēna viņu neticīgi uzlūkoja. Robert, tas nav mēris, ja gribat vaicāt tieši par to. Dieva dēļ, viņš taču ir ārsts. Ja viņam būtu kāda nāvējoša kaite un viņš zinātu, ka tā ir lipīga, viņš taču nebūtu tik pārgalvīgs un nestaigātu apkārt, aplipinot visus pēc kārtas!

-    Bet… ja nu viņš nezina, ka tas ir mēris?

Sjēna saknieba lūpas un aši apdomājās.

-   Tad ar mums abiem jau ir cauri… tāpat kā ar visiem pārējiem, kuri atrodas tuvākajā apkārtnē.

-    Vai zināt… jums vajadzētu iemācīties arī kādu mierinošu vārdu.

-    Es tikai izteicos godīgi. Sjēna atdeva Lengdonam aizvelkamo polietilēna maisiņu ar pēcnāves masku. Mūsu mazo draugu varat nest pats.

Kad abi atgriezās pie doktora Ferisa, varēja redzēt, ka viņš beidz klusi runāt pa telefonu.

-    Es nupat piezvanīju savam šoferim, vīrietis paskaidroja. Viņš mūs sagaidīs pie… Un tad doktors Feriss aprāvās, stingi lūkodamies uz Lengdona roku, jo pirmo reizi bija ieraudzījis Dantes Aligjēri masku. Augstais Dievs! l eriss atrāvās. Kas, pie velna, tas tāds?!

Tas ir garš stāsts, Lengdons attrauca. Pa ceļam es visu paskaidrošu.

60. NODAĻA

Ņujorkas redaktoru Džonasu Fokmenu pamodināja mājas telefona zvans. Pagriezies uz otriem sāniem, viņš paskatījās pulkstenī: četri un divdesmit astoņas minūtes naktī.

Izdevējdarbības jomā ārkārtas situācijas nakti mēdza uzrasties tikpat reti kā panākumi vienas nakts laikā. Nemiera pārņemts, Fokmens izkāpa no gultas un pa priekšnamu aizsteidzās uz savu kabinetu.

-     Hallo? Klausulē bija dzirdams pazīstams, zems baritons. Džonas, paldies Dievam, ka esi mājās. Te Roberts. Ceru, ka tevi nepamodināju.

-    Skaidrs, ka pamodināji! Tagad ir četri naktī!

-    Piedod, es esmu ārzemēs.

Vai tad Hārvardā par laika zonām nemāca?

-     Man ir nelielas nepatikšanas, Džonas, un man ir vajadzīgs kāds pakalpojums. Lengdona balss izklausījās saspringta. Runa ir par tavu korporatīvo Netjets karti.

-    Netjets? Fokmens neticīgi iesmējās. Robert, mēs izdodam grāmatas. Privātas lidmašīnas mums nav pieejamas.

-    Mēs abi zinām, ka tu melo, mans draugs.

Fokmens nopūtās.

-    Labi, tad teiksim tā… mums nav pieejamas privātas lidmašīnas tiem autoriem, kuri raksta biezas grāmatas par reliģijas vēsturi. Ja vēlies uzrakstīt "Ikonogrāfiju piecdesmit nokrāsās", tad varam par to parunāt.

-     Džonas, lai cik šis lidojums ari maksātu, es tev par to atlīdzināšu. Dodu goda vārdu. Vai esmu kādreiz lauzis kādu savu solījumu?

Ja neņem vērā to, ka pēdējo grāmatas nodošanas termiņu nokavēji par trim gadiem? Fokmens nodomāja. Un tomēr Lengdona balsī bija dzirdama neatlaidība.

-    Pastāsti man, kas ir noticis. Mēģināšu tev palīdzēt.

-    Tagad nav laika skaidrot, taču man patiešām vajag tavu palīdzību. Runa ir par dzīvību un nāvi.

Fokmens bija sadarbojies ar Lengdonu pietiekami ilgi, lai pazītu viņa īpatnējo humora izjūtu, taču šobrīd Lengdona satrauktajā balsī nebija ne miņas no jokiem. Viņš runā nāvīgi nopietni. Fokmens izelpoja un pieņēma lēmumu. Mans finanšu pārvaldnieks mani piesitis krustā. Pēc trīsdesmit sekundēm h'okmens jau bija pierakstījis Lengdona īpatnējo lidojuma pieprasījumu.

-    Vai kaut kas nav kārtībā? Lengdons pavaicāja, acīmredzami manīdams, ka redaktors svārstās un ir pārsteigts par dažām viņa lidojuma pieprasījuma niansēm.

-    Nē, tikai es domāju, ka tu atrodies Savienotajās Valstīs, Fokmens atteica. Es jūtos pārsteigts, uzzinot, ka tu esi Itālijā.

-    Es tāpat, Lengdons atteica. Vēlreiz paldies, Džonas. Tagad man jāsteidzas uz lidostu.

Netjets ASV pārstāvniecība atrodas Kolumbusā, Ohaio štatā, un lidmašīnas apkalpe tajā ir pieejama visu diennakti.

īpašnieku apkalpošanas pārstāvei Debai Kīrai nupat bija piezvanījis kāds korporatīvais kopīpašnieks no Ņujorkas.

-    Vienu mirklīti, ser, viņa sacīja, sakārtodama radioaustiņas un sākdama drukāt pie sava termināla. Tehniski tam būtu jābūt Netjets Eiropas reisam, taču es varu jums palīdzēt. Viņa aši pieslēdzās Netjets Europe sistēmai, kas bija koncentrēta Portugālē, Pasu de Arkušas pilsētā, un pārbaudīja pašreizējo reaktīvo lidmašīnu atrašanos vietu Itālijā.

-    Tā, ser, viņa sadja, izskatās, ka Monako šobrīd atrodas viens Citation Excel, ko mēs varētu novirzīt uz Florenci nepilnas stundas laikā. Vai Lengdona kungam tas būtu piemēroti?

-     Cerēsim, vīrs no izdevniecības atbildēja, izklausīdamies ļoti noguris un mazliet aizkaitināts. Tomēr mēs esam jums ļoti pateicīgi.

-    Mēs to darām ar prieku, Deba atteica. Vai Lengdona kungs vēlētos lidot uz Ženēvu?

-    Acīmredzot.

Deba turpināja drukāt.

-    Viss ir nokārtots, viņa beidzot paziņoja. Ir apstiprināts Lengdona kunga lidojums no Tasinjāno lidlauka Lukā, kas atrodas aptuveni piecdesmit jūdzes uz rietumiem no Florences. Lidmašīna izlidos vienpadsmitos divdesmit no rīta pēc vietējā laika. Lengdona kungam jāierodas lidostā desmit minūtes pirms izlidošanas. Jūs neesat pieprasījis ne cietzemes transportu, ne ēdināšanas pakalpojumus, bet esat man nosaucis viņa pases datus, tātad viss ir kārtībā. Vai vēlaties vēl kaut ko?

-   Jaunu darbu? viņš iesmējās. Paldies. Jūs man ļoti palīdzējāt.

-    Priecājos pakalpot. Novēlu labu nakti.

Pabeigusi sarunu, Deba no jauna pievērsās ekrānam, lai pabeigtu rezervāciju. Ievadijusi sistēmā Roberta Lengdona pases datus, viņa jau grasījās turpināt, kad piepeši ekrānā uzzibēja sarkans brīdinājuma logs. To izlasījusi, Deba iepleta acis.

Tā noteikti ir kļūda.

Viņa vēlreiz mēģināja ievadīt Lengdona pases datus. Atkal parādījās tas pats mirgojošais brīdinājuma logs. Tieši tāds brīdinājums būtu parādījies ikvienas pasaules lidsabiedrības datoros, tiklīdz Lengdons mēģinātu rezervēt kādu lidojumu.

Deba Ķīra ilgi un neticīgi skatījās ekrānā. Viņa zināja, ka Net]ets pret savu klientu privātumu izturas ļoti nopietni, un tomēr šis brīdinājums pārtrumpoja visus korporatīvā privātuma noteikumus.

Viņa nekavējoties sazinājās ar varas iestādēm.

Aši aizspiedis ciet mobilo telefonu, aģents Brīders sāka dzīt savus vīrus atpakaļ furgonos.

-    Lengdons ir sācis pārvietoties, Brīders paziņoja. Viņš grasās ar privātu lidmašīnu doties uz Ženēvu. Pēc nepilnas stundas tā pacelsies no Lūkas lidlauka piecdesmit jūdžu attāluma uz rietumiem no šejienes. Ja pasteigsimies, varam tur nokļūt pirms viņa izlidošanas.

Tai pašā mirklī nomā paņemts Fiat sedans aizjoņoja ziemeļu virzienā pa Via dei Panzani jeb Pancāni ielu, atstājot aiz muguras Doma laukumu un virzoties uz Florences Jauno Svētās Marijas staciju.

Lengdons un Sjēna bija ierāvušies zemu aizmugures sēdeklī, bet doktors Feriss sēdēja priekšā blakus šoferim. Doma par Netļets lidmašīnas rezervāciju bija iešāvusies prātā Sjēnai. Veiksmes gadījumā tā izrādītos pietiekami maldinoša, lai visi trīs varētu netraucēti izkļūt cauri Florences stacijai, kas citādi noteikti būtu pilna ar policistiem. Par laimi, Venēcija atradās tikai divu stundu brauciena attālumā ar vilcienu, un piepilsētas maršrutu pasažieri varēja iztikt bez pases uzrādīšanas.

Tobrīd Sjēna norūpējusies pētīja doktoru Ferisu. Šo cilvēku nepārprotami mocīja sāpes, viņš elpoja smagi, it kā ikkatrs elpas vilciens būtu mokošs.

Cerams, ka attiecībā uz šī cilvēka slimību viņa nekļūdās, Lengdons sprieda, skatīdamies uz vīrieša izsitumiem un iztēlodamies, kā mazajā, šaurajā automašīnā lidinās mikrobi. Pat viņa pirkstu gali izskatījās pietūkuši un sarkani. Padzinis šīs nemierīgās domas, Lengdons sāka lūkoties ārā pa logu.

Tuvojoties stacijai, viņi pabrauca garām viesnīcai Grand Hotel Baglioni, kurā bieži tika rīkoti dažādi mākslas konferences pasākumi, ko Lengdons mēdza apmeklēt katru gadu. Ieraudzījis viesnīcu, Lengdons saprata, ka tūlīt izdarīs kaut ko tādu, ko vēl nekad mūžā nav darījis.

Es dodos prom no Florences, tā ari neapciemojis "Dāvidu".

Viņš klusībā atvainojās Mikelandželo un pievērsa skatienu priekšā redzamajai stacijai… un sāka domāt par Venēciju.

61. NODAĻA

j

Lengdons dodas uz Ženēvu ?

Aizvien lielāka nelabuma pārņemta, doktore Elizabete Sinskija grīļīgi šūpojās uz aizmugures sēdekļa furgonā, kurš tagad šāvās ārā no Florences, lai dotos uz rietumiem, kur atradās kāds privāts ārpilsētas lidlauks.

Tas ir bezjēdzīgi, Sinskija sev sacīja.

Vienīgā, kam ir kāds sakars ar Ženēvu, bija Pasaules Veselības organizācija, jo Ženēvā atradās tās galvenā mītne. Vai Lengdons mani tur meklē? Tas nešķita saprātīgi, jo Lengdons zināja, ka Sinskija atrodas šeit, Florencē.

Nu viņai prātā iešāvās cita doma.

Ak Dievs… vai Zobrists grasās uzbrukt Ženēvai?

Zobrists bija no tiem, kas ir noskaņoti uz simbolisku rīcību, un nācās atzīt, ka, paturot prātā viņa gadu ilgušo ciņu ar Sinskiju, sprādziena centra izveidošanai Pasaules Veselības organizācijas galvenajā mītnē piemita zināma elegance. Tomēr, ja Zobristam bija vajadzīgs atklāts infekcijas slimības uzliesmošanas punkts, Ženēva šim mērķim nebija piemērota. Salīdzinājumā ar citām metropolēm, šī pilsēta ģeogrāfiskā ziņā bija izolēta, un šajā gadalaikā tur bija diezgan auksts. Lielākā daļa infekcijas slimību ātrāk izplatās pārapdzīvotā, siltākā vidē. Ženēva atradās vairāk nekā tūkstoš pēdu augstumā virs jūras līmeņa un diez vai bija piemērota pandēmijas izraisīšanai. Lai cik ļoti Zobrists mani arī nicinātu.

Tātad joprojām nebija skaidrs kāpēc Lengdons dodas turp? Šis neparastais amerikāņu profesora ceļojuma galamērķis bija vēl viens papildinājums viņa iepriekšējā vakarā sākušās neizprotamās uzvedības apliecinājumu uzskaitījumā, kas pamazām kļuva aizvien garāks. Lai kā Sinskija arī nopulētos, viņa tomēr nespēja rast racionālu izskaidrojumu savadajiem notikumiem.

Kurā pusē viņš ir nostājies?

Tiesa gan, Sinskija pazina Lengdonu tikai dažas dienas, tomēr parasti viņa prata novērtēt cilvēkus un tagad nekādi nevēlējās noticēt, ka tādu cilvēku kā Roberts Lengdons varētu iekārdināt ar naudu. Un tomēr vakar vakarā viņš pārstāja ar mums sazināties. Izskatījās, ka tagad viņš skraida apkārt kā nebēdnīgs privātdetektīvs. Vai viņam kaut kādā veidā ir iegalvots, ka Zobrista rīcībai piemīt zināma izkropļota jēga?

No šīs domas viņai kļuva auksti.

Nē, viņa sev iegalvoja. Viņa reputācija man ir pārāk labi zināma; viņš nav no tādiem.

Pirmo reizi ar Robertu Lengdonu viņa bija sastapusies pirms četriem vakariem pārveidotas C-130 transporta lidmašīnas iztukšotajā korpusā, kas tagad kalpoja par Pasaules Veselības organizācijas mobilo koordinācijas centru.

Dažas minūtes pāri septiņiem lidmašīna bija nolaidusies Henskoma lidlaukā, mazāk nekā piecpadsmit jūdžu attālumā no Kembridžas Masačūsetsas štatā. Sinskija īsti nezināja, ko gaidīt no šī slavenā akadēmiķa, ar kuru viņa bija sazinājusies pa telefonu, tomēr viņu pārņēma patīkams pārsteigums, redzot, kā viņš pa trapu pārliecināti ienāk lidmašīnas astes galā un sveiciena vietā bezrūpīgi pasmaida.

-    Jūs acīmredzot esat doktore Sinskija? Lengdons stingri paspieda viņai roku.

-    Profesor, man ir gods ar jums iepazīties.

-    Nē, pagodināts jūtos es. Paldies par visu, ko darāt.

Lengdons bija izskatīgs, izmeklēti pieklājīgs gara auguma vīrs ar zemu balsi. Sinskijai nācās pieņemt, ka tikšanās brīdī viņš ģērbies tāpat, kā parasti mēdza stāties studentu priekšā tvida žaketē, aizsargkrāsas biksēs un ērtās kurpēs. Tas šķita saprotami, jo šis cilvēks būtībā bez jebkāda brīdinājuma bija savākts no studentu pilsētiņas. Turklāt viņš izskatījās jaunāks un daudz sportiskāks, nekā Sinskija bija iztēlojusies, un šī iemesla dēj viņa bija spiesta lieku reizi atcerēties pati savu vecumu. Es varētu būt viņa māte.

Viņa gurdi pasmaidīja.

-     Paldies, ka ieradāties, profesor.

Roberts Lengdons pamāja drūmajam kolēģim, kuru Sinskija bija nosūtījusi viņam pakaļ.

-    Jūsu draugs man neatvēlēja pietiekami daudz laika, lai es varētu apdomāties.

-    Labi. Tieši par to es viņam ari maksāju.

-    Jauks amulets, Lengdons piezīmēja, pētīdams viņas kaklarotu. Vai tas ir no lazurīta?

Sinskija pamāja un uzmeta skatienu savam zilajam akmens amuletam slavenajam simbolam, kurā bija redzama ap vertikālu zizli aptinusies čūska.

-     Mūsdienu medicīnas simbols. Jūs jau noteikti zināt, ka to dēvē par kaduceju.

Piepeši Lengdons pacēla galvu, it kā vēlētos kaut ko sacīt.

Viņa nogaidīja. Jā?

Acīmredzami atteicies no savas pēkšņās iedomas, viņš pieklājīgi pasmaidīja un ierunājās par kaut ko citu:

-    Kāpēc jūs īsti mani izsaucāt šurp?

Elizabete pamāja uz pagaidu apspriežu vietu pie nerūsējoša tērauda galda.

-    Lūdzu, apsēdieties. Es gribu jums kaut ko parādīt.

Lengdons vieglā gaitā piegāja pie galda, un Elizabete atskārta lai gan doma par slepenu apspriedi profesoru ir ieintriģējusi, nekas neliecināja, ka tā viņu satraukusi. Lūk, cilvēks, kurš labi jūtas savā ādā. Interesanti, vai viņš būs tikpat mierīgs, kad uzzinās, kāpēc ir uzaicināts šurp.

Kad Lengdons bija ērti apsēdies pie galda, Elizabete bez jebkāda ievada parādīja viņam priekšmetu, kuru kopā ar savu komandu pirms nepilnām divpadsmit stundām Florencē bija konfiscējusi no kāda seifa.

Labu brīdi pētījis mazo, grebumiem rotāto cilindru, Lengdons īsi pastāstīja to, ko viņa jau zināja. Šis priekšmets bija sens cilindrveida zīmogs, ko varēja izmantot iespieddarbiem. Uz tā bija redzams sevišķi šaušalīgs trīsgalvains Sātans un viens vienīgs vārds saligia.

-    Saligia, Lengdons sacīja, ir latiņu vārds, kuru veido pirmie burti no…

-   Septiņu nāves grēku nosaukumiem, Elizabete steidzās piebilst. Jā, mēs to jau noskaidrojām.

-    Ak tā… izklausījās, ka Lengdons ir apjucis. Vai ir vēl kāds iemesls, kura dēļ jūs gribējāt man to parādīt?

-    Patiesībā, jā. Paņēmusi no viņa cilindru, Sinskija sāka to sparīgi kratīt. Sajaucēja lodīte grabēdama šaudījās šurpu turpu.

Šķita, ka viņas rīcība Lengdonu ir samulsinājusi, tomēr viņš nepaguva neko pavaicāt, jo cilindra gals sāka spīdēt un viņa to pavērsa pret gludu apšuvuma laukumu uz pārveidotās lidmašīnas sienas.

Klusi nosvilpies, Lengdons pagājās tuvāk attēla projekcijai.

-    Ta ir Botičelli "Elles karte", Lengdons paziņoja. Radīta pēc Dantes "Elles" motīviem. Cik noprotu, jūs to droši vien jau zināt.

Elizabete pamāja. Viņa kopā ar savu komandu uzmeklēja šis gleznas nosaukumu internetā. Sinskija pārsteigta bija atklājusi, ka tās autors ir Botičelli, gleznotājs, kura slavenākie darbi ir košie, idealizētie šedevri "Veneras dzimšana" un "Pavasaris". Sinskijai ļoti patika abi šie darbi, lai gan tajos bija atainota auglība un dzīvības rašanās, kas viņai tikai lieku reizi atgādināja par pašas traģisko nespēju ieņemt bērnu vienīgo, kas viņas visādi ļoti ražīgajā dzīvē modināja nožēlu.

-    Biju cerējusi, Sinskija sacīja, ka jūs man varēsiet kaut ko pastāstīt par šajā gleznā paslēptajiem simboliem.

Pirmo reizi visa vakara laikā Lengdons izskatījās aizkaitināts.

-     Tāpēc jūs mani izsaucāt? Manuprāt, jūs teicāt, ka noticis kaut kas ārkārtējs.

-    Esiet tik laipns.

-     Doktore Sinskija, vispārīgi runājot… Lengdons pacietīgi nopūtās. Ja vēlaties kaut ko uzzināt par kādu konkrētu gleznu, jums vajadzētu sazināties ar muzeju, kurā atrodas tās oriģināls. Šajā gadījumā tā būtu Vatikāna Apustuliskā bibliotēka. Vatikānā ir vairāki izcili ikonogrāfi, kuri…

-    Vatikāns mani ienīst.

Lengdons satrūcies uzlūkoja viņu.

-    Jūs arī? Biju domājis, ka tikai mani.

Viņa skumji pasmaidīja.

-    Pasaules Veselības organizācija ir stingri pārliecināta, ka plaši un brīvi pieejami kontraceptīvie līdzekļi ir viens no pasaules veselības stūrakmeņiem. Tie gan palīdz cīnīties ar tādām seksuāli transmisīvām slimībām kā AIDS, gan kalpo vispārējai apdzīvotības kontrolei.

-    Un Vatikāns ir citās domās.

-    Tieši tā. Viņi liek lietā milzīgas pūles un finanšu līdzekļus, lai iedvestu trešās pasaules valstīm pārliecību par kontracepcijas ļaunumu.

-    O, jā. Lengdons saprotoši pasmaidīja. Kurš gan labāk par pulciņu celibātā dzīvojošu astoņdesmitgadnieku prot pamācīt visu pasauli, kā pareizi nodarboties ar seksu?

Ar katru sekundi šis profesors Sinskijai iepatikās aizvien vairāk.

Viņa sakratīja cilindru, lai to no jauna uzlādētu, un vēlreiz projicēja attēlu uz sienas.

-     Profesor, ieskatieties vērīgāk!

Lengdons pagājās tuvāk attēlam, nopētīja to, piegāja vēl tuvāk. Piepeši viņš apstājās.

-     Dīvaini. Tas ir pārveidots.

Viņam nu gan nebija ilgi jādomā.

-    Ir gan, un es gribu, lai jūs man pasakāt, ko šīs izmaiņas nozīmē.

Klusēdams Lengdons vērīgi aplūkoja visu attēlu un pakavējās pie desmit burtiem, kas veidoja vārdu catrovacer… un tad arī pie mēra maskas… un gleznas malā pie dīvainā uzraksta par "nāves acīm".

-    Kurš to ir izdarījis? Lengdons noprasīja. Kur jūs to ņēmāt?

-    Patiesībā… jo mazāk jūs šobrid zināsiet, jo labāk. Es cerēju, ka jūs spēsiet veikt šo izmaiņu analīzi un pastāstīt mums, ko tās nozīmē. Viņa norādīja uz stūrī novietotu rakstāmgaldu.

-    Šeit? Tūlīt?

Sinskija pamāja.

-    Es apzinos, ka jūs apgrūtinu, tomēr nespēju vien pietiekami uzsvērt, cik tas mums ir svarīgi. Viņa uz bridi apklusa. Tikpat labi tas varētu būt ari dzīvības un nāves jautājums.

-    Attēla atšifrēšana varētu aizņemt zināmu laiku, bet, ja tas jums ir tik svarīgi… Lengdons norūpējies nopētīja viņu.

-    Paldies, Sinskija sacīja, iekams viņš bija paguvis pārdomāt. Vai jums vajag kādam piezvanīt?

Lengdons papurināja galvu un paskaidroja, ka viņam bijusi iecerēta klusa, vienatnē pavadīta nedēļas nogale.

Ideāli. Sinskija nosēdināja viņu pie rakstāmgalda un sarūpēja viņam projektoru, papīru, zīmuli un portatīvo datoru ar drošu satelīta pieslēgumu. Izskatījās, ka Lengdons nekādi nespēj saprast, kāpēc Pasaules Veselības organizācijai vajadzētu interesēties par pārveidotu Botičelli gleznu, tomēr viņš paklausīgi ķērās pie darba.

Nodomājusi, ka viņš šo attēlu bez atpūtas brīžiem pētīs stundām ilgi, doktore Sinskija pievērsās pati saviem darbiem. Laiku pa laikam varēja dzirdēt, kā viņš sakrata projektoru un kaut ko pieraksta savā piezīmju bloknotā. Nepagāja ne desmit minūtes, kad Lengdons nolika zīmuli un paziņoja:

-    Cerca trova.

Sinskija uzmeta viņam paviršu skatienu.

-Kas?

-    Cerca trova, viņš atkārtoja. "Meklējiet, un jūs atradīsiet". Lūk, kas rakstīts jūsu šifrā.

Piesteigusies klāt, Sinskija apsēdās viņam cieši līdzās un sāka aizrautīgi klausīties Lengdona skaidrojumā par to, ka Dantes elles līmeņiem ir mainīta secība, ja atjauno pareizo izkārtojumu, burti veido frāzi itāliešu valodā cerca trova.

Meklējiet un atrodiet? Sinskija domāja. Vai tāds ir vēstījums, ko tas vājprātīgais sūtījis man? Sī frāze izklausījās pēc neslēpta izaicinājuma. Prātā atkal atausa satraucošās atmiņas par neprātīgā cilvēka pēdējiem vārdiem, ko viņš bija sacījis abu tikšanās laikā Ārējo sakaru padomē: Tad izskatās, ka mūsu deja ir sākusies.

-    Jūs nupat nobālējāt, Lengdons aizrādīja, domīgi pētīdams viņas seju. Cik noprotu, tad jūs bijāt gaidījusi kaut ko citu?

Sinskija saņēmās un sakārtoja ap kaklu aplikto amuletu.

-     Ne gluži. Sakiet… vai esat pārliecināts, ka šī elles karte mani mudina kaut ko meklēt?

-    Jā. Cerca trova.

-    Un… vai tur ir kāds ieteikums par to, kur man jāmeklē?

Lengdons paberzēja zodu. Ap viņiem sāka pulcēties citi

Pasaules Veselības organizācijas darbinieki, šķiet, dedzīgi kārodami pēc informācijas.

-    Ne jau tieši… nē, lai gan es diezgan precīzi nojaušu, ar ko jums vajadzētu sākt.

-    Runājiet! Sinskija pieprasīja daudz uzstājīgāk, nekā Lengdons varētu no viņas sagaidīt.

-    Ko jūs teiktu par Florenci Itālijā?

Sinskija sakoda zobus, visiem spēkiem pūlēdamās neizrādīt kādu reakciju. Toties viņas darbinieki gan nebija tik savaldīgi. Visi iztrūkušies saskatījās. Viens no viņiem paķēra klausuli un kādam piezvanīja. Cits izsteidzās pa durvīm, kas veda uz lidmašīnas priekšgalu.

Lengdons samulsa.

-    Vai es pateicu kaut ko briesmīgu?

Un kā vēl, Sinskija nodomāja.

-    Kāpēc jūs pieminējāt Florenci?

-     Cerca trova, viņš atbildēja un aši atstāstīja Vecās pils Vazāri freskas seno noslēpumu.

Tātad Florence, Sinskija nodomāja, jo nu viņai viss bija kļuvis skaidrs. Acīmredzot tā nebija nekāda sagadīšanās, ka viņas ienaidnieks nolēcis no jumta un nosities ne vairāk kā trīs kvartālu attālumā no Vecās pils Florencē.

-    Profesor, viņa sacīja, kad es jums pirmīt parādīju savu amuletu un nosaucu to par kaduceju, jūs uz mirkli apklusāt, it kā grasītos kaut ko sacīt, taču tad aprāvāties un, šķiet, pārdomājāt. Ko jūs īsti gribējāt teikt?

-    Neko. Lengdons papurināja galvu. Nieki vien. Dažreiz profesors manī kļūst pārāk valdonīgs.

Sinskija cieši skatījās viņam acīs.

-     Es jautāju tāpēc, ka man jāzina, vai varu jums uzticēties. Ko jūs gribējāt teikt?

Lengdons norija siekalas un noklepojās.

-    Tam gan nav nekādas nozīmes, taču jūs teicāt, ka jūsu amulets ir sens medicīnas simbols, un tas ir pareizi. Taču, nosaucot to par kaduceju, jūs pieļāvāt ļoti izplatītu kļūdu. Kaducejs ir spārnots zizlis, kam apvijušās divas čūskas. Jūsu amuletam ir viena vienīga čūska un nav spārnu. Jūsu simbola nosaukums ir…

-    Asklēpija zizlis.

-    Jā. Lengdons izbrīnīts piešķieba galvu. Tieši tā.

-    Es gribēju pārbaudīt, cik patiess jūs esat.

-    Kā, lūdzu?

-    Man gribējās zināt, vai jūs man pateiksiet patiesību neatkarīgi no tā, cik neomulīgi tas man liktu justies.

-    Izklausās, ka esmu izgāzies.

-     Nekad vairs tā nedariet. Mēs varēsim sastrādāties tikai tad, ja attiecībās valdīs pilnīga atklātība.

-    Sastrādāties? Vai tad viss vēl nav padarīts?

-     Nē, profesor, viss vēl nav padarīts. Es gribētu, lai jūs dodaties uz Florenci un palīdzat man kaut ko atrast.

-    šovakar? Lengdons neticīgi skatījās uz doktori.

-     Baidos, ka jā. Jūs vēl neko nezināt par to, cik patiesi kritiskā situācijā mēs esam nonākuši.

Lengdons papurināja galvu.

-     Varat man teikt, ko vien vēlaties. Es negribu lidot uz Florenci.

-     Es arī ne, viņa drūmi atteica. Diemžēl laika paliek aizvien mazāk.

62. NODAĻA

U ienas vidus saule atmirdzēja Italijas ātrvilcienā Frecciargento spīdīgajā jumtā. Vilciens joņoja uz ziemeļiem, graciozā lokā iegriezdamies Toskānas lauku apvidū. "Sudraba bulta" prom no Florences traucās ar ātrumu simt septiņdesmit četras jūdzes stundā, tomēr gandrīz nedzirdami, un vienmērīgie klikšķi un vieglā līgošanās pasažierus teju iemidzināja.

Roberts Lengdons vairs gandrīz neatcerējās pēdējās stundas notikumus. Tagad Lengdons, Sjēna un doktors Feriss sēdēja vienā no ātrvilciena Frecciargento privātajiem salottini nelielā biznesa klases kupejā, kur atradās četri ar ādu apvilkti sēdekļi un saliekams galds. Liekot lietā savu kredītkarti, Feriss bija rezervējis visu kupeju un pasūtījis arī krietnu sviestmaižu krājumu un minerālūdeni, ko Lengdons un Sjēna bija kāri notiesājuši pēc sakopšanās līdzās privātajai kupejai esošajā tualetē.

Kad visi trīs bija ērti iekārtojušies, lai uzsāktu divas stundas ilgo braucienu uz Venēciju, doktora Ferisa skatiens tūlīt pievērsās uz galda noliktajai Dantes pēcnāves maskai, kas vēl arvien bija iesaiņota aizvelkamajā polietilēna maisiņā.

-    Mums jānoskaidro, kur precīzi ir tā vieta, uz kuru Venēcijā ved šī maska.

-    Turklāt ātri, Sjēna steidzīgi piebilda. Droši vien tā ir mūsu vienīgā cerība novērst Zobrista sērgas izplatīšanos.

-    Rāmāk, Lengdons iebilda un sargājot uzlika plaukstu uz maskas. Jūs apsolījāt, ka jūs man šo to paskaidrosiet par pēdējo dienu notikumiem, tiklīdz mēs nonāksim vilcienā. Līdz šim es zinu vienigi to, ka Pasaules Veselības organizācija ir mani nolīgusi Kembridžā, lai es palīdzētu atšifrēt Zobrista izveidoto La Mappa versiju. Un tas arī ir viss.

Doktors Feriss neomulīgi sagrozījās un atkal ņēmās kasīt i/situmus uz sejas un kakla.

-     Redzu, ka jūtaties neapmierināts, viņš sacīja. Protams, neatcerēties notikušo ir satraucoši, taču, runājot no medicīnas viedokļa… Viņš aši uzmeta skatienu Sjēnai, lai pārliecinātos par to, ko grasās sacīt, un turpināja: Es jums ļoti ieteiktu velti netērēt enerģiju, cenšoties atsaukt atmiņā konkrētas lietas, ko nekādi nespējat atcerēties. Amnēzijas gadījumā vislabāk ir gluži vienkārši ļaut aizmirstajai pagātnei tā arī palikt aizmirstībā.

-    Palikt aizmirstībā?! Lengdons juta, ka dusmas pieņemas spēkā. Ne velna! Man ir jāzina, kas notiek! Jūsu organizācija atveda mani uz Itāliju, te uz mani šāva, un es vairs neatceros, kas noticis vairākās manas dzīves dienās! Es gribu zināt, kā tas varēja notikt!

-     Robert, Sjēna klusi iejaucās, nepārprotami mēģinādama viņu nomierināt. Doktoram Ferisam ir taisnība. Milzīgs, vienā rāvienā saņemts informācijas daudzums jums pavisam noteikti nenāktu par labu. Padomājiet par tām sīkajām drusciņām, ko patiešām atceraties; par sievieti ar sudrabainajiem matiem, par "meklējiet un atrodiet", par sāpēs izlocītajiem ķermeņiem no La Mappa… šie tēli ir ieplūduši jūsu prātā kā juceklīgi, nekontrolējami uzplaiksnījumi un padarījuši jūs gandrīz nevarīgu. Ja doktors Feriss sāks jums stāstīt par šīm dažām dienām, viņš pavisam noteikti sakustinās arī citas atmiņas, un jūsu halucinācijas sāksies no jauna. Retrogrādā amnēzija ir nopietna slimība. Aizmirstu lietu atsaukšana atmiņā var ārkārtīgi nelabvēlīgi ietekmēt psihi.

Par to Lengdons nebija iedomājies.

-    Jūs noteikti jūtaties ļoti apjucis, Feriss piebilda, taču šobrīd mums vajag, lai jūsu psihe paliek neskarta un mēs varam rīkoties. Ir ārkārtīgi svarīgi noskaidrot, ko šī maska cenšas mums pavēstīt.

Sjēna pamāja.

Lengdons klusībā nosprieda, ka abi ārsti, šķiet, ir vienisprātis.

Viņš palika sēžam un klusēja, pūlēdamies uzveikt nedrošības sajūtu. Bija tik dīvaini sastapt kādu pilnīgi svešu cilvēku un atskārst, ka patiesībā viņš satikts jau pirms vairākām dienām. Un tomēr, Lengdons nodomāja, viņa acis man šķiet pazīstamas.

-    Profesor, Feriss līdzjūtīgi sacīja, es redzu, ka jūs neesat pārliecināts, vai varat man uzticēties. Ja ielāgojam visu, ko esat pārdzīvojis, to var saprast. Viegla paranoja un neuzticēšanās ir vienas no izplatītākajām amnēzijas blaknēm.

Izklausās loģiski, Lengdons nodomāja, ņemot vērā, ka es nevaru uzticēties pat savam prātam.

-     Runājot par paranoju… Sjēna pajokoja, nepārprotami cenzdamās padarīt noskaņu gaišāku, ieraudzījis jūsu izsitumus, Roberts nodomāja, ka jūs ir piemeklējis melnais mēris.

Ferisa aiztūkušās acis iepletās, un viņš skaļi iesmējās.

-     Šie izsitumi? Ticiet man, profesor, ja man būtu mēris, es to neārstētu ar aptiekā brīvi nopērkamu līdzekli pret alerģiju. Viņš izvilka no kabatas zāļu tūbiņu un pameta to Lengdonam. Tik tiešām, tā bija pa pusei iztukšota tūbiņa ar ziedi alerģijas izraisītas niezes ārstēšanai.

-     Piedodiet, Lengdons atvainojās, juzdamies muļķīgi. Šī bijusi gara diena.

-     Nekas, Feriss attrauca.

Lengdons pagriezās pret logu, lai noskatītos, kā Itālijas lauku pieklusinātie krāsu toņi saplūst rāmā kolāžā. Vīna dārzi un lauku saimniecības bija redzami aizvien retāk, līdzenumi pamazām atkāpās, dodot vietu Apenīnu kalnu pakājei. Drīz vien vilcienam vajadzēja šķērsot līkumoto kalnu pāreju un atkal nobraukt lejā, lai sparīgi dotos uz austrumiem Adrijas jūras virzienā.

Es braucu uz Venēciju, viņš nodomāja. Lai meklētu kādu sērgu.

Pēc šīs dīvainās dienas notikumiem Lengdons jutās tik savādi, it kā apkārtējā ainavā būtu vien neskaidri apveidi bez jebkādām pazīšanās zīmēm. Kā sapnī. Ironiski, taču no murr.iem cilvēki parasti pamodās… toties Lengdonam šķita, ka viņš ir pamodies murgā.

-    Došu liru, ja pateiksiet, par ko domājat, Sjēna viņam līdzās pačukstēja.

Lengdons pacēla galvu un gurdi pasmaidīja.

-   Man nemitīgi liekas, ka es tūlīt pamodīšos mājās un atklāšu, ka tas viss ir tikai slikts sapnis.

It kā tēlotu kautrīgumu, Sjēna piešķieba galvu.

-    Vai jums manis nepietrūks, ja pamodīsieties un atklāsiet, ka neesmu īsta?

-   Jā. Lengdons bija spiests pasmaidīt. Patiesībā man jusu tiešām mazliet pietrūks.

Sjēna papliķēja viņam pa ceļgalu.

-     Beidziet sapņot, profesor, un ķerieties pie darba!

Lengdons negribīgi pievērsa skatienu Dantes Aligjēri saviebtajai sejai, kas no galda akli raudzījās viņam pretī. Saudzīgi paņēmis ģipša masku, viņš sāka to grozīt rokās un uzmanīgi pētīja dobajā iekšpusē redzamo pirmo teksta spirāles

rindinu.

/

Jūs, kuriem skaidra gara gaisma spīd…

Viņš nebija pārliecināts, vai šajā brīdī spēj pienācīgi rīkoties.

Un tomēr viņš ķērās pie darba.

Divsimt jūdzes tālāk, Adrijas jūrā, vēl aizvien bija noenkurojusies "Nepatiesība". Uz apakšējā klāja koordinators Lorenss Noultons, izdzirdējis klusu klauvējienu pie sava stiklotā nodalījuma sienas, viegli pieskārās kādai pogai zem rakstāmgalda. Matētais stikls atkal kļuva caurspidīgs. Aiz tā parādījās neliels, iededzis stāvs.

Rektors.

Viņš izskatījās drūms.

Nebildis ne vārda, viņš ienāca nodalījumā, aizslēdza durvis un nospieda slēdzi, kas telpas stikla sienas atkal padarīja matētas. Viņš oda pēc alkohola.

-    Tas videoieraksts, ko mums atstāja Zobrists, Rektors sacīja.

-    Jā, ser?

-    Man tas jāredz. Tūlīt.

63. NODAĻA

9

JKoberts Lengdons nupat bija pabeidzis norakstīt pēcnāves maskas spirālveida tekstu uz papīra lapas, lai varētu to izpētīt rūpīgāk.

Sjēna un doktors Feriss saspiedās ciešāk, lai viņam palīdzētu, un Lengdons visiem spēkiem pūlējās neievērot Ferisa nemitīgo kasīšanos un smago elpu. Viņam nekas nekaiš, l engdons sev iegalvoja un centās veltīt visu uzmanību priekšā noliktajām vārsmām.

Jūs, kuriem skaidra gara gaisma spīd,

To mācību jūs taču sapratīsit,

Kas šinī tumšā dzejā paslēpta.

-    Kā jau pirmīt minēju, Lengdons iesāka, Zobrista dzejoļa pirmais pants burtiski pārņemts no Dantes "Elles". Tā ir pamācība lasītājam, ka šajos vārdos ir meklējama dziļāka jēga.

Dantes alegoriskais darbs bija tik ļoti pārpildīts ar apslēptiem komentāriem par reliģiju, politiku un filozofiju, ka Lengdons bieži ieteica saviem studentiem studēt šī itāliešu dzejnieka darbus tieši tāpat kā Bībeli lasot starp rindiņām, lai mēģinātu uztvert to dziļāko jēgu.

-      Viduslaiku alegoriju pētnieki, Lengdons turpināja, parasti iedala savu analīzi divās, proti, teksta un tēla kategorijās… ar tekstu tiek saprasts darba burtiskais saturs, bet tēls ir tā simboliskais vēstījums.

-    Skaidrs, Feriss dedzīgi iesaucās, tātad tas fakts, ka dzejolis sākas ar šīm rindiņām…

-     Liek noprast, Sjēna turpināja, ka, lasot pavirši, var atklāt tikai daļu stāsta. Patiesā jēga var palikt apslēpta.

-   Apmēram tā, jā. Lengdons no jauna pievērsās tekstam un turpināja skaļi lasīt.

To Venēcijas nodevīgo dodžu uzmeklējiet,

kas zirgiem galvas cirtis

un aklo kaulus izrāvis.

-    Tā, Lengdons sacīja. Par tiem bezgalvainajiem zirgiem un aklo kauliem es īsti neesmu pārliecināts, taču izklausās, ka mums ir jāatrod kāds konkrēts dodžs.

-    Es pieņemu… ka tas ir dodža kaps? Sjēna pavaicāja.

-     Vai arī skulptūra vai portrets? Lengdons attrauca.

-    Jau gadsimtiem ilgi nav bijis neviena dodža.

Venēcijas dodžus varētu pielīdzināt citu Itālijas pilsētvalstu hercogiem. Sākot no mūsu ēras sešsimt deviņdesmit septītā gada, pār Venēciju tūkstošgades gaitā bija valdījuši vairāk nekā simt dodži. Viņi beidza valdīt astoņpadsmitā gadsimta beigās līdz ar Napoleona ienākšanu Venēcijā, tomēr vēsturniekos viņu slava un vara vēl aizvien modina aizrautīgu apbrīnu.

-    Kā jau jūs, iespējams, zināt, Lengdons turpināja, Venēcijā divus tūristu visiecienītākos objektus, proti, Dodžu pili un Svētā Marka baziliku būvēja dodži, un tie bija domāti pašiem dodžiem. Daudzi no viņiem tur ir ari apglabāti.

-    Un… vai jūs zināt, Sjēna ieminējās, pētīdama dzejoli,

-    vai kāds no dodžiem tika uzskatīts par īpaši bīstamu?

Lengdons uzmeta skatienu attiecīgajai rindiņai. To Venēcijas nodevīgo dodžu uzmeklējiet.

-     Cik man zināms, tad ne, taču dzejolī ir minēts nevis vārds " bīstams", bet gan "nodevīgs" . Tas nav viens un tas pats, vismaz Dantes pasaulē ne. Nodevība ir viena no septiņiem nāves grēkiem… patiesībā visļaunākais no tiem… un par to tiek saņemts sods elles pēdējā lokā.

Nodevība Dantes izpratnē bija mīļotā cilvēka nodošana. Vēsturē visbēdīgāk slavenais šī grēka piemērs bija Jūda, kurš nodeva savu mīļoto Jēzu, un Dante šādu rīcību uzskatīja par tik zemisku, ka notrieca Jūdu pašās elles dzīlēs vietā, kas bija nosaukta par Jūdeku, tās visapkaunojošākā iemītnieka vārdā.

-    Skaidrs, Feriss noteica, tātad mēs meklējam dodžu, kurš izrādījies par nodevēju.

Sjēna pamāja.

-    Tas mums palīdzēs ierobežot iespēju skaitu. Viņa uz bridi apklusa un pētīja tekstu. Bet tā nākamā rindiņa… dodžs, kas "zirgiem galvas cirtis"? Viņa uzlūkoja Lengdonu. Vai ir kāds dodžs, kurš mēdza zirgiem nocirst galvas?

Šis jautājums Lengdonam lika atcerēties šaušalīgo ainu no filmas "Krusttēvs".

-    Vismaz es neko tādu neatceros. Bet, cik var spriest pēc ši teksta, viņš ir arī "aklo kaulus izrāvis". Viņš uzmeta skatienu Ferisam. Jūsu telefonam taču ir interneta pieslēguma iespēja, vai ne?

Feriss aši izvilka telefonu un parādīja savus uztūkušos, izsitumiem klātos pirkstu galus.

-    Man būtu diezgan grūti tikt galā ar taustiņiem.

-     Es to izdarīšu, Sjēna sacīja un paņēma telefonu. Es meklētājā ievadīšu tekstu par Venēcijas dodžiem un pievienošu atsauci uz zirgiem bez galvas un aklo kauliem. Viņa sāka strauji drukāt uz mazītiņās tastatūras.

Lengdons vēlreiz pārlasīja dzejoli un tad turpināja lasīt skaļi:

Uz ceļiem nometieties svētās gudrības zeltītajā mūzu mājvietā,

un ausi pielieciet pie zemes,

lai ūdens lāsošanu sadzirdētu.

-    Es nekad neesmu dzirdējis par tādām mūzu mājvietām, Feriss aizrādīja.

-    Tas ir sens mūzu aizsargāta tempļa apzīmējums, Lengdons atteica. Senās Grieķijas laikos mūzu mājvietās pulcējās izglītoti ļaudis, lai dalītos idejās un spriestu par literatūru, mūziku un mākslu. Pirmo mūzu mājvietu Aleksandrijas bibliotēkā vairākus gadsimtus pirms Kristus dzimšanas izveidoja Ptolemajs, un pēc tam visā pasaulē saradās simtiem šādu mājvietu.

-    Doktore Bruksa, Feriss ieminējās, cerīgi uzlūkojis Sjēnu, vai jūs varat paskatīties, vai Venēcijā ir kāda mūzu mājvieta?

-     Patiesībā to ir dučiem. Lengdons draiski pasmaidīja. Tagad tās dēvē par muzejiem.

-    Ā, Feriss novilka. Tad jau mums nāksies savus meklējumus izvērst daudz plašāk.

Sjēna turpināja drukāt telefonā, bez pūlēm veikdama vairākus darbus vienlaikus un nesatricināmi apkopodama visu vajadzīgo.

-     Labi, tātad mēs meklējam muzeju, kurā var atrast dodžu, kas cirtis zirgiem galvas un no aklajiem izlasījis kaulus. Robert, vai ir kāds konkrēts muzejs, kur mums derētu to visu pameklēt?

Lengdons jau prātoja par visiem Venēcijas pazīstamākajiem muzejiem Akadēmijas galeriju, Reconiko pili, Grasi pili, Pegijas Gugenheimas kolekciju, Korrera muzeju -, tomēr šķita, ka neviens no tiem neatbilst attiecīgajam aprakstam.

Viņš atkal uzmeta skatienu tekstam.

Uz ceļiem nometieties svētās gudrības zeltītajā

mūzu mājvietā.

Piepeši Lengdons greizi pasmīnēja.

-     Venēcijā patiešām ir viens muzejs, kurš ideāli atbilst "svētās gudrības zeltītās mūzu mājvietas" aprakstam. Tā kā Feriss un Sjēna cerīgi raudzījās viņā, Lengdons turpināja: Svētā Marka bazilika. Lielākā baznīca visā Venēcijā.

Feriss neizskatījās pārliecināts.

-    Šī baznīca ir muzejs?

Lengdons pamāja.

-    Tāpat kā Vatikāna muzejs. Turklāt Svētā Marka bazilikas iekštelpas ir slavenas ar to, ka tās viscaur klāj bieza zelta plāksnītes.

-    Zeltīta mūzu mājvieta, Sjēna atkārtoja. Viņa izklausījās neviltoti satraukta.

Nemaz nešaubīdamies, ka dzejolī minētā zeltītā svētnīca ir tieši Svētā Marka bazilika, Lengdons pamāja. Gadsimtiem ilgi venēcieši šo baziliku bija dēvējuši par La Chiesa d'Oro Zelta baznīcu -, un Lengdons tās interjeru uzskatīja par žilbinošāko no visām pasaules baznīcām.

-     Dzejolī teikts "uz ceļiem nometieties", Feriss piebilda. Un baznīcā nomesties uz ceļiem ir tikai loģiski.

Sjēna atsāka sparīgi drukāt.

-    Es papildināšu meklēšanu ar Svētā Marka baziliku. Vajadzīgais dodžs mums noteikti ir jāmeklē tieši tur.

Lengdons zināja, ka Svētā Marka bazilikā dodžu netrūks tā taču burtiski bija dodžu bazilika. Juzdamies jau mundrāks, viņš no jauna pievērsās dzejolim.

Uz ceļiem nometieties svētās gudrības zeltītajā mūzu mājvietā, un ausi pielieciet pie zemes, lai ūdens lāsošanu sadzirdētu.

Ūdens pilēšanu? Lengdons lauzīja galvu. Vai zem Svētā Marka bazilikas ir ūdens? Tad viņš atskārta, ka šāds jautājums ir muļķīgs. Visa pilsēta atradās uz ūdens. Visas Venēcijas ēkas pamazām grima un piesūcās ar ūdeni. Lengdons domās iztēlojās baziliku un mēģināja iedomāties, kur tajā varētu nomesties uz ceļiem, lai ieklausītos ūdens lāsošanā. Un, tiklīdz būsim to sadzirdējuši… kas mums jādara tālāk?

Atkal atgriezies pie dzejoļa, Lengdons skaļi nolasīja pēdējās vārsmas.

Tad ejiet dziļi pilī nogrimušajā… jo tumsā gaida htonisks briesmonis, kas gremdēts asins sārtos ūdeņos… tai lagūnā, kur neatstaro zvaigznes.

-     Tātad, Lengdons sacīja, šī tēla iztrūcināts, cik var noprast, mums jāseko piloša ūdens skaņām… un jādodas uz kaut kādu nogrimušu pili.

Pagalam satraukts, Feriss pakasīja seju.

-    Kas ir htonisks briesmonis?

-    Pazemes, -Sjēna paskaidroja. Viņa joprojām spaidīja telefona taustiņus. "Htonisks" nozīmē "tāds, kas mājo pazemē".

-     Daļēji, jā, Lengdons piekrita, lai gan šim vārdam vēsturiski ir vēl kāda nozīme, proti, tas tiek plaši saistīts ar mītiem un briesmoņiem. Htoniska ir vesela mītisko dievu un briesmoņu kategorija, piemēram, Erīnijas, Hekate un Medūza. Viņus dēvē par htoniskiem, jo viņi mājo pazemē un tiek saistīti ar elli. Lengdons ieturēja pauzi. Vēsturiski viņi iznāk no pazemes virszemē, lai izraisītu haosu cilvēku pasaulē.

Iestājās ilgs klusums, un Lengdons nojauta, ka visi domā par vienu un to pašu. Htoniskais briesmonis… varēja būt vienīgi Zobrista sērga.

…jo tumsā gaida htonisks briesmonis,

kas gremdēts asins sārtos ūdeņos…

tai lagūnā, kur neatstaro zvaigznes.

-     Lai nu kā, Lengdons sacīja, pūlēdamies nenovirzīties no temata, mums acīmredzot jāuzmeklē kāda vieta pazemē, un tad vismaz ir skaidrs, kāpēc dzejoļa pēdējā rindiņā ir atsauce uz "lagūnu, kur neatstaro zvaigznes".

-     Pareizi gan, Sjēna piekrita, atrāvusi skatienu no Ferisa telefona. Ja šī lagūna atrodas pazemē, tajā nevar atstaroties debesis. Bet… vai Venēcijā ir kāda pazemes lagūna?

-    Cik man zināms, tad nav, Lengdons atbildēja. Taču pilsētā, kas celta uz ūdens, droši vien pastāv nebeidzamas iespējas.

-    Ja nu šī lagūna atrodas iekštelpās? Sjēna piepeši pavaicāja, vērīgi lūkodamās te uz vienu, te uz otru virieti. Dzejolī ir atsauce uz "nogrimušu pili" un "tumsu". Jūs pirmīt minējāt, ka Dodžu pils ir saistīta ar baziliku, vai ne? Tas nozīmē, ka abās šajās būvēs ir daudz kā tāda, kas minēts dzejolī, piemēram, svētās gudrības mūzu mājvieta, pils un atsauce uz dodžiem, un tas viss atrodas Venēcijas galvenajā lagūnā, jūras līmenī.

Lengdons apsvēra viņas vārdus.

-   Jūs domājat, ka dzejolī minētā nogrimusī pils ir Dodžu pils?

-    Kāpēc gan ne? Dzejolis mums vēsta, ka vispirms jānometas ceļos Svētā Marka bazilikā un tad jāseko lāsojoša ūdens skaņām. Varbūt šī pilēšana mūs aizvedīs uz līdzās esošo Dodžu pili. Runa varētu būt par nogrimušiem ēkas pamatiem vai kaut ko tamlīdzīgu.

Dodžu pili Lengdons bija apmeklējis daudzreiz un zināja, ka tā ir ārkārtīgi milzīga. Pilī, plašā ēku kompleksā, atradās apjomīgs muzejs, īsts pārvaldes telpu, dzīvokļu un pagalmu labirints, kā arī cietumu tīkls, kas bija tik liels, ka to vajadzēja izvietot vairākās ēkās.

-    Varbūt jums ir taisnība, Lengdons sacīja, taču, lai uz labu laimi pārmeklētu visu pili, būtu vajadzīgas vairākas dienas. Es ierosinu rīkoties tieši tā, kā mums liek šis dzejolis. Vispirms dosimies uz Svētā Marka baziliku, atradīsim nodevīgā dodža kapenes vai skulptūru un nometīsimies ceļos.

-    Un tad? Sjēna vaicāja.

-    Un tad… Lengdons nopūtās. …mēs velnišķīgi lūgsimies, kaut izdotos sadzirdēt ūdens lāsošanu… un kaut tā mūs kaut kur aizvestu.

Klusumā, kas iestājās pēc šiem vārdiem, Lengdons iztēlojās halucinācijās redzēto satraukto Elizabeti Sinskiju, kas pāri ūdeņiem viņam sauca: "Laika vairs nav daudz! Meklējiet un atrodiet!" Viņš sāka prātot, kur gan Sinskija atrodas tagad… un vai ar viņu viss ir kārtībā. Kareivji melnajos formastērpos, bez šaubām, nu jau bija sapratuši, ka Lengdonam un Sjēnai izdevies aizbēgt. Cik ilgs laiks paies, iekams viņi no jauna metīsies mums pakaļ?

Jau atkal Lengdons pievērsa acis dzejolim un atvairīja noguruma uzplūdu. Pētot dzejoļa pēdējo rindiņu, viņam prātā iešāvās vēl kāda doma. Viņš pat īsti nesaprata, vai to vispār ir vērts pieminēt. Lagūna, kur neatstaro zvaigznes. Iespējams, tam nebija nekāda sakara ar viņu meklējumiem, tomēr Lengdons tik un tā nolēma to atklāt pārējiem.

-    Ir vēl kaut kas tāds, ko man vajadzētu pieminēt.

Sjēna atrāva skatienu no mobilā telefona.

-     Visas trīs Dantes "Dievišķās komēdijas" daļas, Lengdons sacīja, "Elle", "Šķīstītava" un "Paradīze". Tās visas beidzas ar vienu un to pašu vārdu.

-     Kas tas par vārdu? Feriss noprasīja. Sjēna izskatījās pārsteigta.

Lengdons norādīja uz pārrakstītā teksta apakšējo daļu.

-    Tas pats vārds, ar kuru beidzas šis dzejolis. "Zvaigznes". Paņēmis Dantes pēcnāves masku, viņš norādīja uz pašu teksta spirāles centru.

Lagūnā, kur neatstaro zvaigznes.

-    Tas vēl nav viss, Lengdons turpināja, "Elles" noslēgumā Dante klausās, kā bezdibenī lāso ūdens, un dodas turp pa ieeju… kas izved viņu ārā no elles.

Feriss nobālēja.

-    Jēzus.

Tieši tajā mirklī kupeju piepildīja apdullinošs gaisa vilnis. Frecciargento bija ieniris kalnu tunelī.

Palicis tumsā, Lengdons aizvēra acis un mēģināja pierunāt savu prātu nomierināties. Var jau būt, ka Zobrists bija vājprātīgs, viņš nodomāja, tomēr viņš katrā ziņā ir izcili pārzinājis Dantes darbus.

64. NODAĻA

Lorenss Noultons juta, ka viņu pāršalc atvieglojuma vilnis. Rektors ir pārdomājis un grib noskatīties Zobrista videoierakstu. Aiztraucies pēc koši sarkanā zibatmiņas stienīša, Noultons to pievienoja datoram, lai varētu parādīt ierakstu savam priekšniekam. Zobrista neparastā, deviņas minūtes ilgā vēstījuma slogs koordinatoram bija izrādījies par smagu, un viņš dedzīgi vēlējās to parādīt vēl kādam.

Tad tas vairs nebūs uzvelts vienīgi man.

Aizturējis elpu, Noultons nospieda atskaņošanas taustiņu.

Ekrāns satumsa, un stikloto nodalījumu piepildīja klusa ūdens skalošanās. Kamera aizslīdēja cauri pazemes alas sarkanīgajai miglai. Lai gan Rektors neko atklāti neizrādīja, Noultons sajuta, ka šis cilvēks ir tikpat iztrūcināts, cik viņš pats apmulsis.

Kamera pārstāja virzīties uz priekšu un ieslīdēja lejup pretī lagūnas virsmai, panira zem ūdens, turpināja virzīties vēl vairākas pēdas un atklāja pie grīdas piestiprināto nospodrināto titāna plāksni.

Šeit, šajā dienā Pasaule tika pārvērsta uz visiem laikiem.

Rektors gandrīz nemanāmi sarāvās.

Tas ir rīt, viņš nočukstēja, cieši skatīdamies uz datumu. Vai mēs zinām, kas tā par vietu?

Noultons papurināja galvu.

Kamera pavērsās pa kreisi un atklāja nogremdēto polietilēna maisu ar želejveidīgu, dzeltenīgi brūnu šķidrumu.

-     Dieva vārdā, kas tas tāds?! Rektors pievilka tuvāk krēslu un apsēdās, nenovērsdams acis no līganā burbuļa, kas kā piesiets balons karājās zem ūdens.

Videoieraksts turpinājās, un telpā iestājās neomulīgs klusums. Drīz vien ekrāns satumsa, uz alas sienas parādījās dīvaina ēna ar putna knābi un uzsāka savu noslēpumaino runu.

Es esmu Ēna…

Nodzīts pazemē, esmu spiests uzrunāt pasauli no zemes dzīlēm, izsūtīts trimdā uz šo tumšo alu, kur asinssarkani ūdeņi sakrājas lagūnā, kurā neatspīd neviena zvaigzne.

Tomēr šī ir mana paradīze… ideāla dzemde manam trauslajam bērnam. Inferno.

Rektors strauji pacēla galvu.

-     Inferno?

Noultons paraustīja plecus.

-    Kā jau teicu, tas ir satraucoši.

Jau atkal Rektors pievērsās ekrānam un turpināja uzmanīgi skatīties. Ēna ar putna knābi runāja vēl vairākas minūtes. Tā stāstīja par mēri, par šķīstīšanos, kas nepieciešama visas pasaules iedzīvotājiem, par viņa paša spožo lomu nākotnē, par paša cīņu pret neizglītotajiem, kuri cenšas viņu apturēt, un par tiem dažiem uzticamajiem, kuri apzinās, ka planētu var glābt tikai ar radikālu rīcību.

Lai par kādu karu arī būtu runa, Noultons jau visu rītu bija lauzījis galvu, vai tikai Konsorcijs necīnās nepareizajā pusē.

Balss turpināja runāt.

Es esmu izkalis glābiņa meistardarbu, tomēr manas pūles ir atalgotas nevis ar taurēm un lauriem… bet gan ar nāves draudiem.

Es nebaidos no nāves… jo nāve sapņotājus pārveido par mocekļiem… pārvērš cēlas idejas ietekmīgās kustībās.

!ēzus. Sokrāts. Mārtiņš Luters Kings.

Drīz kādu dienu es viņiem pievienošos.

Manis radītais šedevrs ir paša Dieva darbs… dāvana no Viņa. kurš mani apveltījis ar prātu, prasmi un drosmi radīt kaut ko tādu.

Noliktā diena tuvojas.

Inferno gu| miegā zem manis un gatavojas izlēkt no sava lidens klēpja… htoniska briesmoņa un visu Fūriju vērīgo skalienu pavadīts.

Lai gan mana rīcība ir tikumīga, arī man, tāpat kā jums, t.rēks nav nekas svešs. Pat es esmu piekopis vistumšāko no visiem septiņiem grēkiem to vientuļo kārdinājumu, no kuliem tikai dažiem izdodas patverties.

Tas ir Lepnums.

)au tikai ierakstot šo vēstījumu, esmu padevies Lepnuma uzstājīgajam aicinājumam… dedzīgi vēlēdamies nodrošināt to, lai pasaule zina, ko esmu paveicis.

Un kāpēc gan ne?

Cilvēcei vajadzētu zināt, kas ir tās atpestīšanas avots… kā sauc to, kurš uz mūžīgiem laikiem aizzīmogojis platos elles vārtus!

Ar katru stundu iznākums kļūst aizvien skaidrāks.

Matemātika tikpat nepadevīga kā zemes pievilkšanas spēka likums nav apstrīdama. Tas pats eksponenciālais dzīvības uzplaukums, kas ir gandrīz nonāvējis Cilvēci, kļūs arī par tās t'Jābiņu. Dzīva organisma skaistums vai nu tas būtu labs vai ļauns slēpjas šī organisma spējā nenovēršoties sekot Dieva likumiem.

Esiet auglīgi un vairojieties.

Un tāpēc es uzveikšu uguni… ar uguni.

-    Pietiks, Rektors pārtrauca tik klusi, ka Noultons viņu tik tikko sadzirdēja.

-Ser?

-    Apturiet videoierakstu.

Noultons nospieda pauzes taustiņu.

-    Ser, patiesībā ieraksta beigas ir visbiedējošākā daļa.

-     Esmu redzējis pietiekami. Rektors izskatījās pavisam nelāgi. Brīdi satraukti soļojis šurpu turpu pa nodalījumu, viņš pēkšņi pagriezās. Mums jāsazinās ar FS-2080.

Lorenss Noultons apdomājās.

Šifrētais apzīmējums FS-2080 bija piešķirts vienai no Rektora uzticamajām kontaktpersonām tai pašai, kas bija Zobristu ieteikusi Konsorcijam kā klientu. Rektors, bez šaubām, tobrīd sev pārmeta, ka uzticējies FS-2080 vērtējumam; ieteikums pieņemt Bertrānu Zobristu par klientu Konsorcija sarežģīti veidotajā pasaulē bija radījis īstu haosu.

Šīs krīzes iemesls ir FS-2080.

Aizvien pieaugošā nelaimju virkne ap Zobristu, šķiet, tikai kļuva vēl ļaunāka, un tas attiecās ne vien uz pašu Konsorciju, bet, pilnīgi iespējams… arī uz visu pasauli.

-     Mums jānoskaidro, kādi ir Zobrista patiesie nolūki, Rektors paziņoja. Es gribu precīzi zināt, ko viņš ir radījis un cik reāli ir šie draudi.

Noultons zināja, ka vienīgais, kas varētu atbildēt uz šiem jautājumiem, ir vienīgi pats FS-2080. Neviens nepazina Bertrānu Zobristu tik labi kā viņš. Konsorcijam bija pienācis laiks pārkāpt protokolu un novērtēt, kādu neprātu organizācija neapzināti atbalstījusi visa pagājušā gada laikā. Noultons apsvēra, kādas sekas varētu radīt vēršanās tieši pie FS-2080. Jau tikai šādas saziņas mēģinājums nozīmēja zināmu risku.

-    Ir pilnīgi skaidrs, ser, Noultons sacīja, ka, vēršoties pie FS-2080, ir jārīkojas ļoti delikāti.

Rektora acīs pazibēja dusmas. Viņš izvilka mobilo telefonu.

-    Brīdis, kad vajadzēja rīkoties delikāti, jau sen ir pagājis.

Kopā ar abiem ceļabiedriem sēdēdams Frecciargento atsevišķajā kupejā, vīrietis ar raibo kaklautu un dārgajām brillēm visiem spēkiem pūlējās nekasīt izsitumus, kas kļuva aizvien plašāki. Šķita, ka arī sāpes krūtīs kļuvušas stiprākas.

Kad vilciens beidzot izbrauca no tuneļa, viņš uzlūkoja Lengdonu, kurš lēni atvēra acis, acīmredzot izraudamies no dziļām domām. Sjēna viņam līdzās atkal paskatījās uz vīrieš.» mobilo telefonu. Tiklīdz vilciens nokļuva tunelī, kur nebija signāla, viņa bija to nolikusi malā.

Izskatījās, ka Sjēna dedzīgi vēlas turpināt meklējumus inlernetā, bet viņa nepaguva pastiept roku pēc telefona, jo tas pēkšņi sāka vibrēt un strauji, aprauti pīkstēt.

Telefona īpašnieks labi pazina šo zvana signālu, tādēļ nekavējoties paķēra aparātu un nopētīja izgaismoto ekrānu, visiem spēkiem pūlēdamies slēpt pārsteigumu.

-    Piedodiet, viņš sacīja, pieceldamies kājās. Mana māte ir slima. Man jāatbild uz šo zvanu.

Sjēna un Lengdons saprotoši pamāja, vīrietis atvainojās, i/.gāja no kupejas un pa gaiteni steidzīgi aizsoļoja uz tuvāko tualeti.

Ieslēdzies tajā, vīrietis nospieda sarunas taustiņu.

-    Hallo?

Klausulē atskanēja drūma balss.

-    Te runā Rektors.

65. NODAĻA

»

r recciargento tualetes telpa nebija lielāka par līdzīgām komercreisu lidmašīnā, un tajā gandrīz nepietika vietas, kur apgriezties. Pabeidzis sarunu ar Rektoru, izsitumu māktais vīrietis iebāza telefonu kabatā.

Situācija ir mainījusies, viņš secināja. Viss piepeši bija apgriezies ar kājām gaisā, un viņš uzreiz pat nespēja aptvert, kas noticis.

Mani draugi tagad ir mani ienaidnieki.

Pavilcis vaļīgāk savu raibo kaklautu, vīrietis spoguli nopētīja savu pustulām klāto seju. Tā izskatījās nelāgāk, nekā viņš bija domājis. Tomēr salīdzinājumā ar sāpēm krūtīs viņa seja bija nieks.

Svārstīdamies viņš atpogāja vairākas pogas un pavēra kreklu. Tad ar varu piespieda sevi ielūkoties spoguli un… nopētīja savas kailās krūtis.

]ēzus.

Melnais plankums bija kļuvis lielāks.

Āda krūšu vidū bija tumši zilganmelnā tonī. Iepriekšējā vakarā viss bija sācies ar golfa bumbiņas lieluma plankumu, taču nu tas jau bija apelsīna lielumā. Uzmanīgi pieskāries jūtigajai ādai, viņš saviebās, tad steidzīgi aizpogāja kreklu un ļāvās cerībai, ka viņam pietiks spēka paveikt iecerēto.

Turpmākā stunda būs kritiska, viņš nodomāja. Būs jāveic vairāki smalki manevri.

Aizvēris acis, viņš saņēmās un vēlreiz pārdomāja visu, kam bija jānotiek. Mani draugi tagad ir kļuvuši par maniem ienaidniekiem, viņš atkal nodomāja. Tad viņš vairākas reizes dziļi, sāpīgi ieelpoja, it kā tas viņam palīdzētu nomierināties. Viņš zināja, ka jāsaglabā miers, ja vien viņš vēlējās paturēt noslēpumā savus nodomus.

Iekšējs miers ir būtiski svarīgs pārliecinošas darbības veikšanai.

Maldināšana šim cilvēkam nebija nekas svešs, tomēr viņa sirds bija sākusi neprātīgi pukstēt. Viņš vēlreiz dziļi, sāpīgi ieelpoja. Tu maldini citus jau gadiem ilgi, viņš sev atgādināja. Tas ir tavs darbs.

No jauna saņēmies, viņš sagatavojās atgriezties pie Lengdona un Sjēnas.

Mana pēdējā izrāde, viņš nodomāja.

Pirms iziešanas no tualetes viņš vēl pēdējo reizi nodrošinājās, izņemdams no mobilā telefona bateriju un pārliecinādamies, ka tas vairs nedarbojas.

Viņš izskatās bāls, Sjēna nodomāja, kad izsitumiem klātais vīrietis atgriezās kupejā un ar sāpīgu nopūtu atkal atslīga savā vietā.

-    Vai viss kārtībā? Sjēna noprasīja, neviltoti noraizējusies.

Viņš pamāja.

-    Paldies, jā. Viss ir ļoti labi.

Sapratusi, ka vīrietis ir pateicis visu, ko ir gatavs atklāt, Sjēna mainīja taktiku.

-     Man atkal būs vajadzīgs jūsu telefons, viņa sacīja. Ja neiebilstat, es vēlos turpināt meklējumus par dodžu. Varbūt pirms Svētā Marka bazilikas apmeklējuma mums izdosies kaut ko noskaidrot.

-    Protams, viņš atteica, izņēma mobilo telefonu no kabatas un palūkojās ekrānā. Ak, nolādēts! Sarunas laikā baterija pamazām sāka izlādēties. Izskatās, ka nu tā ir tukša. Viņš uzmeta skatienu savam pulkstenim. Drīz mēs būsim Venēcijā. Atliek vienīgi pagaidīt.

Piecu jūdžu attālumā no Itālijas krastiem uz "Nepatiesības" klāja koordinators Noultons klusēdams noskatījās uz Rektoru, kurš kā būrī ieslodzīts dzīvnieks nikni soļoja gar nodalījuma sienām. Pēc telefona sarunas Rektors nepārprotami bija sācis cītīgi lauzīt galvu, un Noultonam pietika prāta, lai ar savu runāšanu neiejauktos Rektora pārdomās.

Beidzot tumši iedegušais vīrietis ierunājās. Tik stingru balsi Noultons vēl nebija dzirdējis.

-     Mums nekas cits neatliek. Šis videoieraksts jāparāda doktorei Elizabetei Sinskijai.

Noultons sēdēja kā sastindzis, nevēlēdamies izrādīt pārsteigumu. Tai velnenei ar sudrabainajiem matiem? Tai, no kura mēs Zobristam visu gadu palīdzējām izvairīties?

-     Klausos, ser. Vai man vajadzētu noskaidrot elektroniskā pasta adresi, uz kuru to viņai nosūtīt?

-     Un riskēt ar šī ieraksta nokļūšanu atklātībā? Ak Dievs, nē! Tas izraisītu vispārēju histēriju. Es gribu, lai doktore Sinskija uzkāpj uz šī kuģa klāja tik drīz, cik vien tas ir iespējams.

Viņš grib nogādāt Pasaules Veselības organizācijas direktori uz "Nepatiesības" klāja? Noultons neticīgi vērās Rektorā.

-    Ser, šādi pārkāpjot drošības protokolu, mēs acīmredzami riskējam ar…

-    Vienkārši paveiciet to, Noulton! Tūlīt!

66. NODAĻA

9

Fs-2080 domīgi raudzījās ārā pa joņojošā Frecciargento logu, vērodams Roberta Lengdona atspulgu. Profesors vēl aizvien lauzīja galvu par iespējamiem Bertrāna Zobrista sacerētās pēcnāves maskas mīklas atrisinājumiem.

Bertrāns, nodomāja FS-2080. Ak Dievs, cik ļoti man viņa pietrūkst!

Zaudējuma sāpes vēl nebija norimušas. Abu iepazīšanās vakars vēl aizvien šķita līdzīgs burvīgam sapnim.

Čikāga. Sniegputenis.

Janvāris pirms sešiem gadiem… tomēr vēl aizvien šķiet, ka tas bijis tikai vakar. Es velkos gar kupenām pa vēju plosīto Brīnišķīgo Jūdzi, saslējis apkakli, lai slēptos no žilbinošā baltuma. Par spīti aukstumam, es sev iegalvoju, ka nekas nespēs mani aizkavēt ceļā uz manu mērķi. Šovakar man ir iespēja dzirdēt dižā Bertrāna Zobrista uzstāšanos… klātienē.

Esmu izlasījis visu, ko šis cilvēks jebkad ir uzrakstījis, un zinu, ka man ir paveicies, jo esmu ticis pie vienas no piecsimt biļetēm, kas nodrukātas šim pasākumam. Kad ierodos zālē, pa pusei sastindzis no vēja, mani pārņem pēkšņa panika, jo esmu atklājis, ka telpa ir gandrīz tukša. Vai runa ir atcelta?! Laika apstākļu dēļ dzīve pilsētā ir gandrīz apstājusies… vai arī Zobrists tāpēc šovakar nav varējis ierasties?!

Un tad es viņu ieraugu.

Uz skatuves uznāk garš, eleganti ģērbts vīrietis.

Viņš ir gara auguma… tik ļoti gara auguma… ar dzīvīgām, zaļām acīm, kuru dzīlēs, šķiet, glabājas visas pasaules noslēpumi. Viņš pārlaiž skatienu tukšajai zālei, kurā ir tikai aptuveni ducis viņa uzticamo sekotāju, un mani pārņem kauns, kad redzu, ka zāle ir gandrīz tukša.

Tas taču ir Bertrāns Zobrists!

Uz mirkli iestājas briesmīgs klusums. Viņš bargi un cieši raugās uz mums. Tad negaidot izplūst smieklos, un viņa zaļās acis iemirdzas.

Pie velna ar šo tukšo auditoriju! viņš paziņo. Tepat līdzās ir mana viesnīca. Iesim uz bāru!

Atskan gaviles, un neliela cilvēku grupa pārceļas uz blakus esošās viesnīcas bāru. Mēs visi saspiežamies lielā, atsevišķā nodalījumā un pasūtām dzērienus. Zobrists mūs izklaidē ar stāstiem par saviem pētījumiem, pacelšanos slavenības statusā un savām domām par gēnu inženierijas nākotni. Dzērieni plūst straumēm, un sarunas pievēršas Zobrista jaunākajai kaislībai transhumānisma filozofijai.

"Es ticu, ka transhumānisms ir cilvēces ilgtermiņa izdzīvošanas vienīgā cerība," Zobrists sludina, pavelk nost kreklu un parāda visiem uz pleca ietetovēto "H+". "Kā jau varat redzēt, esmu tam pievērsies visā pilnībā."

Ir tāda sajūta, ka es esmu ieradies uz privātu tikšanos ar rokzvaigzni. Man pat prātā nebija ienācis, ka izslavētais "ģenētikas ģēnijs" dzīvē varētu izrādīties tik harismātisks vai valdzinošs. Ikreiz, kad Zobrists uzmet man skatienu, viņa zaļās acis iekvēlina manī pilnīgi negaidītas jūtas… tas ir stiprs seksuālās pievilcības spēks.

Vakara gaitā viesu skaits sarūk, jo cilvēki atvainojas un dodas prom, lai atkal atgrieztos īstenībā. Pusnaktī mēs ar Bertrānu Zobristu esam palikuši tikai divi vien.

"Paldies par šo vakaru," es viņam saku, mazliet noreibis, jo esmu iedzēris par daudz. "Jūs esat apbrīnojams skolotājs."

"Glaimi?" Zobrists pasmaida un paliecas tuvāk. Mūsu kājas saskaras. "Ar tiem jūs tālu tiksiet."

Šāda flirtēšana ir nepārprotami nepiedienīga, taču mēs atrodamies tukšā Čikāgas viesnīcā, ārā snieg un ir sajūta, ka visa pasaule ir apstājusies.

"Nu, ko teiksiet?" Zobrists vaicā. "Kā būtu ar vienu ceļakāju manā numurā?"

Es sastingstu, jo apzinos, ka noteikti izskatos pēc automašīnas starmešu gaismās nonākuša brieža.

Zobrista acis silti mirdz.

"Ļaujiet minēt," viņš pačukst. "Tu nekad neesi bijis kopā ar slavenu vīrieti."

Jūtu, ka nosarkstu, un pūlos apslēpt pēkšņi uzbangojušas jūtas kaunu, satraukumu, bailes.

"Patiesībā, godīgi sakot," es atbildu, "es nekad neesmu bijis kopā ne ar vienu vīrieti."

Zobrists pasmaida un pavirzās tuvāk.

"Man īsti nav skaidrs, ko tu līdz šim esi gaidījis, bet, lūdzu, atļauj man kļūt par tavu pirmo."

Šajā mirklī visas manas bērnības neveiklās seksuālās bailes un vilšanās nozūd… izgaistot sniegotajā naktī.

Pirmo reizi mūžā mani pārņem kauna neaptumšotas alkas.

Es viņu gribu.

Pēc desmit minūtēm mēs jau atrodamies Zobrista viesnīcas numurā, kaili viens otra apskāvienos. Zobrists nesteidzas, viņa pacietīgās rokas no mana nepieredzējušā ķermeņa izvilina vēl nekad nepiedzīvotas sajūtas.

Tā bija mana izvēle. Viņš mani nepiespieda ar varu.

Zobrista sargājošajā apskāvienā es jūtos tik brīnišķīgi, it kā pasaulē viss beidzot būtu labi. Gulēdams un raudzīdamies ārā pa logu, aiz kura valda sniegs un nakts, es zinu, ka sekošu šim cilvēkam, lai kurp viņš arī dotos.

Negaidot Frecciargento vilciens samazināja ātrumu, FS-2080 izrāvās no savām svētlaimīgajām atmiņām un atgriezās nomācošajā tagadnē.

Bertrān… tevis vairs nav.

Pirmā kopā pavadītā nakts bija kļuvusi par pirmo neticama ceļojuma soli. Es kļuvu kaut kas vairāk par viņa mīļāko. Es kļuvu par viņa mācekli.

Brīvības tilts, Lengdons ierunājās. Drīz būsim klāt.

FS-2080 skumji pamāja, cieši raudzīdamies uz Venēcijas lagūnas ūdeņiem un kavēdamies atmiņās par to, kā reiz viņš te burājis kopā ar Bertrānu… rāmā aina pārvēr tās atmiņās par baisajiem iepriekšējās nedēļas notiku miem.

Es biju līdzās, kad viņš nolēca no Badias torņa. Manas acis bija pēdējās, ko viņš savā dzīvē redzēja.

67. NODAĻA

l\etjets kompānijai piederošā lidmašīna Citation Excel piedzīvoja pamatīgu turbulenci, uzšaudamās debesīs no Tasinjāno lidostas, un uzsāka lidojumu uz Venēciju. Doktore Elizabete Sinskija gandrīz nemanīja nelīgano pacelšanos. Izklaidīgi glāstīdama savu amuletu, viņa domīgi raudzījās ārā, tukšumā.

Viņai vairs netika injicētas zāles, un viņa jau spēja domāt daudz skaidrāk. Aģents Brīders blakus sēdeklī turpināja klusēt, droši vien prātodams par nupat piedzīvoto dīvaino notikumu pavērsienu.

Viss ir sagriezies ar kājām gaisā, Sinskija domāja. Viņa joprojām īsti nespēja aptvert to, ko nupat bija piedzīvojusi.

Pirms pusstundas viņi bija iebrāzušies mazītiņajā lidlaukā, lai notvertu Lengdonu, iekams viņš paguvis iekāpt rezervētajā privātajā lidmašīnā. Taču profesora vietā viņi atrada Citation Excel lidmašīnu ar iedarbinātu dzinēju un divus Netjets pilotus, kuri nepacietīgi staigāja šurpu turpu pa skrejceļa segumu un ik pēc brīža skatījās pulksteni.

Roberts Lengdons nebija ieradies.

Un tad kāds piezvanīja.

Brīdī, kad iezvanījās mobilais telefons, Sinskija atradās turpat, kur bija pavadījusi visu dienu, melna furgona aizmugures sēdeklī. Pagalam apstulbis, furgonā iekāpa aģents Brīders un pasniedza viņai savu telefonu.

-    Kundze, tas ir steidzams zvans jums.

-    Kas tur zvana? viņa pavaicāja.

-     Viņš lūdza, lai jums pasaku, ka viņš vēlas jums nodot ļoti svarīgu informāciju par Bertrānu Zobristu.

Sinskija paķēra telefonu.

-    Doktore Elizabete Sinskija klausās.

-    Mēs nekad neesam tikušies, doktore Sinskija, taču mana organizācija visu pagājušo gadu ir slēpusi no jums Bertrānu Zobristu.

Sinskija strauji izslējās.

-    Velns parāvis, lai kas jūs arī būtu, jūs esat devis patvērumu noziedzniekam!

-    Mēs neesam darījuši neko nelikumīgu, taču tas nav…

-    Pie velna, esat gan!

Varēja dzirdēt, ka vīrietis dziļi un pacietīgi ieelpo. Tad viņš pavisam klusi turpināja:

-    Mums abiem vēl pietiks laika parunāt par to, cik ētiska bijusi mana rīcība. Es zinu, ka jūs mani nepazīstat, taču es par jums zinu ļoti daudz. Zobrista kungs ir man dāsni maksājis, lai es visu pagājušo gadu turētu jūs un pārējos tālāk no viņa. Šobrīd, sazinoties ar jums, es pārkāpju paša izvirzītos stingros protokola nosacījumus. Un tomēr esmu pārliecināts, ka mums neatliek nekas cits, kā vien apvienot spēkus. Baidos, ka Bertrāns Zobrists izdarījis kaut ko briesmīgu.

Sinskija nekādi nespēja saprast, kas ir šis cilvēks.

-    Jūs to esat sapratis tikai tagad?!

-Jā, tieši tā. Tikai tagad. Viņš runāja nopietni.

Doktore Sinskija pūlējās padzīt apdullumu.

-    Kas jūs tāds esat?

-     Kāds, kurš vēlas jums palīdzēt, kamēr vēl nav par vēlu. Manā rīcībā ir Bertrāna Zobrista atstāts video. Viņš man pavēlēja to nodot visai pasaulei… rīt. Manuprāt, jums to nekavējoties vajadzētu noskatīties.

-    Kas tajā teikts?

-    Tā nav telefona saruna. Mums jāsatiekas.

-    Kā lai zinu, ka varu jums uzticēties?

-    Es gribu jums pateikt, kur atrodas Roberts Lengdons… un kāpēc viņš tik dīvaini uzvedas.

Izdzirdējusi pieminam Lengdona vārdu, Sinskija sagrīļojās. Pārsteigta viņa noklausījās visu neparasto paskaidrojumu. Cik varēja noprast, tad visu pagājušo gadu viņš bija sadarbojies ar Sinskijas ienaidnieku, un tomēr, klausoties izklāstu, Sinskija intuitivi nojauta, ka šiem vārdiem var uzticēties.

Man atliek tikai piekrist.

Kopīgiem spēkiem viņi ātri panāca, ka viņu rīcībā tiek nodota Netjets kompānijai piederošās lidmašīnas Citation Excel "pieviltā" komanda. Tagad Sinskija kopā ar kareivjiem traucās uz Venēciju, kur saskaņā ar svešā vīrieša sniegto informāciju tieši tajā bridi ar vilcienu bija ieradies Lengdons un abi viņa ceļabiedri. Vērsties pie vietējām varas iestādēm bija jau par vēlu, taču vīrietis telefona sarunas laikā bija apgalvojis, ka zina, kurp Lengdons dodas.

Uz Svētā Marka laukumu? Sinskijai kļuva salti, iedomājoties ļaužu pūļus Venēcijas visapmeklētākajā vietā.

-    Kā jūs to zināt?

-    Tā nav telefona saruna, vīrietis atteica. Tomēr jums vajadzētu zināt, ka Roberts Lengdons, pats to neapzinādamies, ceļo kopā ar ļoti bīstamu cilvēku.

-    Par ko ir runa?! Sinskija iesaucās.

-    Tā ir viena no Zobrista tuvākajām uzticības personām. Vīrietis smagi nopūtās. Kāds, kam es uzticējos. Acimredzot muļķīgi. Esmu drošs, ka šobrīd šis cilvēks ir kļuvis ārkārtīgi bīstams.

Kamēr privātā lidmašīna ar Sinskiju un sešiem kareivjiem šāvās uz Venēcijas Marko Polo lidostu, Sinskija atkal sāka domāt par Robertu Lengdonu.

Viņš ir zaudējis atmiņu? Viņš neko neatceras? ŠI neparastā ziņa gan daudz ko padarīja skaidrāku, tomēr Sinskija sajutās vēl nelāgāk, jo apzinājās, ka tieši viņa bija iesaistījusi izcilo zinātnieku šajos notikumos.

Viņš bija spiests man paklausīt.

Pirms gandrīz divām dienām, nolīgstot Lengdonu, Sinskija pat nebija ļāvusi viņam atgriezties mājās pēc pases. Tā vietā viņa parūpējās, lai Lengdons, nevienam nemanot, tiek izlaists cauri Florences lidostai kā Pasaules Veselības organizācijas īpaša sadarbības persona.

Kad lidmašīna C-130 bija smagi pacēlusies gaisā un pagriezusies uz austrumiem pāri Atlantijas okeānam, Sinskija uzlūkoja lidzās sēdošo Lengdonu un ievēroja, ka viņš izskatās nelāgi. Profesors stingi raudzījās slēgtās kabīnes sānu sienā.

-    Profesor, jūs taču saprotat, ka šai lidmašīnai nav iluminatoru? Vēl pavisam nesen tā tika izmantota militāro kravu pārvadājumiem.

Lengdons pagriezās. Viņa seja šķita pelēka.

-   Jā, es to pamanīju, tiklīdz iekāpu lidmašīnā. Slēgtas telpas man īpaši nepatīk.

-    Tāpēc jūs iztēlojaties, ka skatāties ārā pa iluminatoru?

Viņš vainīgi pasmaidīja.

-    Jā, tā varētu teikt.

-    Tad labāk paskatieties uz šo. Izvilkusi sava garā, zaļacainā ienaidnieka fotogrāfiju, viņa to nolika priekšā Lengdonam. Tas ir Bertrāns Zobrists.

Sinskija jau bija pastāstījusi Lengdonam par savu nikno ķildu ar Zobristu Ārējo sakaru padomē, par šī cilvēka aizraušanos ar pārapdzīvotības apokalipses vienādojumu, plaši izplatītos komentārus par Melnā mēra labvēlīgo ietekmi uz pasaules iedzīvotāju skaitu un arī par visdraudīgāko viņa nozušanu pirms gada.

-    Kā gan tik ievērojamam cilvēkam izdodas tik ilgi slēpties? Lengdons pavaicāja.

-   Viņam bija daudz palīgu. Profesionālu palīgu. Varbūt pat kāda ārvalstu valdība.

-    Kura valdība būtu ar mieru atbalstīt sērgas radīšanu?

-     Kāda no tām valdībām, kas melnajā tirgū cenšas iegādāties kodolgalviņas. Neaizmirstiet, ka efektīva sērga ir vislabākais bioķīmiskais ierocis un ar to var nopelnīt veselu bagātību. Zobrists vienā mierā varētu samelot saviem partneriem un iegalvot viņiem, ka viņa radītajai sērgai ir ierobežots izplatības lauks. Tad viņš būtu vienīgais, kurš zinātu, ko patiesībā spēj paveikt viņa garabērns.

Lengdons apklusa.

-    Jebkurā gadījumā, Sinskija turpināja, arī tad, ja runa nav par naudu, pastāv iespēja, ka tie, kuri palīdzējuši Zobristam, ir tā rīkojušies, jo viņiem ir kopīga ideoloģija. Zobristam netrūkst mācekļu, kuri viņa dēļ būtu gatavi uz visu. Viņš bija īsta slavenība. Patiesībā pavisam nesen viņš uzstājas ar runu jūsu universitātē.

-    Hārvardā?

Sinskija izņēma pildspalvu un uz Zobrista fotogrāfijas malas uzvilka burtu "H" un plusa zīmi.

-   Jūs labi pārzināt simbolus, viņa sacīja. Vai zināt, kas tas ir?

H+

-    H plus, Lengdons nočukstēja un viegli pamāja. Pareizi gan, pirms dažiem gadiem vasarā tas bija izlīmēts pa visu studentu pilsētiņu. Es nospriedu, ka runa ir par kaut kādu ķīmiķu konferenci.

Doktore Sinskija iesmējās.

-     Nē, tie bija plakāti par divtūkstoš desmitajā gadā notiekošo Humanit\j-plus jeb "Cilvēce-plus" augstākā līmeņa tikšanos, vienu no visu laiku lielākajām transhumānisma piekritēju apspriedēm.

Lengdons piešķieba galvu, it kā censtos atcerēties šo nosaukumu.

-     Transhumānisms, Sinskija paskaidroja, ir intelektuāla kustība, tāda kā filozofija, kas ātri iesakņojas zinātniskajās aprindās. Būtībā tā vēsta, ka cilvēkiem vajadzētu izmantot tehnoloģiju, lai izlabotu savu ķermeņu vājās vietas. Citiem vārdiem sakot, nākamajam cilvēces evolūcijas solim vajadzētu būt bioloģiskai mūsu pašu uzlabošanai.

-    Izklausās draudīgi, Lengdons aizrādīja.

-    Tāpat kā visu pārmaiņu gadījumā, runa ir tikai par pakāpi. Būtībā mēs jau gadiem ilgi sevi uzlabojam. Mēs esam izstrādājuši vakcīnas, kas padara bērnus neuzņēmīgus pret noteiktām slimībām… poliomielītu, bakām, tīfu. Atšķirība ir tāda, ka tagad, liekot lietā Zobrista ģeniālos atklājumus dzimumšūnu līniju ģenētiskajā inženierijā, mēs mācāmies radīt mantotspējīgas imunizācijas, kas ietekmētu to saņēmēju dzimumšūnu līmenī, piešķirot visām turpmākajām paaudzēm imunitāti pret attiecīgo slimību.

Lengdons izskatījās satrūcies.

-    Tātad būtībā cilvēku suga piedzīvotu evolūciju, kas to padarītu imūnu, piemēram, pret tīfu?

-     Tā drīzāk ir atbalstīta evolūcija, Sinskija pārlaboja. Parasti evolūcijas procesa norisei, neatkarīgi no tā, vai runa ir par kāju attīstīšanos amfībijām vai pretī pārējiem pirkstiem novietota īkšķa izveidošanos pērtiķiem, ir nepieciešama tūkstošgade. Tagad mēs spējam panākt radikālus ģenētiskus pielāgojumus vienas paaudzes laikā. Šīs tehnoloģijas aizstāvji uzskata, ka tā ir Darvina spēcīgāko īpatņu izdzīvošanas teorijas augstākā izpausme, proti, cilvēki pārtop par sugu, kas iemācījusies uzlabot pati savu evolūcijas procesu.

-    Tas drīzāk izklausās pēc sevis pasludināšanas par Dievu, Lengdons iebilda.

-     Es jums pilnīgi piekrītu, Sinskija sacīja. Toties Zobrists, tāpat kā daudzi citi transhumānisma piekritēji, uzstājīgi apgalvo, ka cilvēcei evolūcijas gaitā savas sugas uzlabošanā ir pienākums izmantot visus tās rīcībā esošos līdzekļus, it īpaši dzimumšūnu līnijas ģenētisko mutāciju. Par nelaimi, mūsu ģenētiskā uzbūve līdzinās kāršu namiņam, kurā katra kārts ir saistīta ar neskaitāmām citām un balstās uz tām, un bieži vien tas notiek mums nesaprotamā veidā. Mēģinot atbrīvoties no vienas vienīgas cilvēka iezīmes, var izraisīt vienlaicīgu simtiem citu iezīmju pārveidošanos, kas, iespējams, radīs katastrofālas sekas.

Lengdons pamāja.

-    Ne jau velti evolūcija norisinās pakāpeniski.

-    Tieši tā! Sinskija iesaucās. Ar katru mirkli viņas sajūsma par profesoru kļuva aizvien lielāka. Mēs iejaucamies procesā, kas veidojies miljoniem gadu. Mēs dzīvojam bīstamā laikā. Tagad mēs spējam aktivizēt zināmas gēnu sekvences, un rezultātā mūsu pēcteči kļūs veiklāki, izturīgāki, stiprāki, pat gudrāki. Faktiski tā būs pārākā rase. Šādus hipotētiski "uzlabotus" cilvēkus transhumānisti dēvē par pēccilvēkiem, un daži uzskata, ka tie kļūs par mūsu sugas nākotni.

-    Tas viss baisi atgādina eigēniku, Lengdons atbildēja.

Dzirdot šo vārdu, Sinskija sajuta pārskrienam nepatīkamus drebuļus.

Četrdesmitajos gados nacistu zinātnieki bija izmēģinājuši roku tehnoloģijā, ko paši bija nodēvējuši par eigēniku. Tas l>ija mēģinājums likt lietā primitīvu gēnu inženieriju, lai palielinātu to cilvēku dzimstību, kam piemīt noteiktas "vēlamas" ģenētiskas iezīmes, vienlaikus samazinot to cilvēku dzimstību, kuru etniskās iezīmes ir "mazāk vēlamas".

Etniskā tīrīšana ģenētiskā līmenī.

-     Pastāv zināma līdzība, Sinskija atzina. Lai gan ir ļoti grūti iztēloties, kā vispār var radīt jaunu cilvēku rasi, daudzi gudri ļaudis uzskata, ka šāda procesa uzsākšana ir būtiski svarīga cilvēces izdzīvošanai. Viens no transhumānistu žurnāla H+ atbalstītājiem dzimumšūnu līnijas gēnu inženieriju apraksta kā "nepārprotamu nākamo soli" un apgalvo, ka tā ir "tipisks mūsu sugas patiesā potenciāla piemērs". Sinskija ieturēja pauzi. Tomēr šim žurnālam par godu jāteic, ka tajā tika pārpublicēts arī izdevuma Discover raksts ar nosaukumu "Visbīstamākā ideja pasaulē".

-      Es laikam atbalstu otro uzskatu, Lengdons sacīja. Vismaz no sociāli kulturālā viedokļa.

-    Kā tā?

-     Es pieņemu, ka ģenētiski uzlabojumi, tāpat kā kosmētiskā ķirurģija, ir ļoti dārgi, vai ne?

-    Protams. Ne jau visi varētu atļauties sevis vai savu bērnu uzlabošanu.

-    Un tas nozīmē, ka, legalizējot ģenētiskus uzlabojumus, pasaule vienā mirklī sadalītos bagātajos un trūcīgajos, bezdibenis starp bagātajiem un nabagajiem jau tāpat kļūst aizvien lielāks, taču gēnu inženierija izveidotu rasi, kas sastāv no pārcilvēkiem un… šķietamiem zemcilvēkiem. Jums liekas, ka cilvēki uztraucas par to vienu procentu ārkārtīgi bagāto ļaužu, kas valda pār visu pasauli? Iedomājieties, kas notiktu, ja šis viens procents burtiskā nozīmē kļūtu ari par pārāku sugu, kas ir gudrāka, stiprāka un veselīgāka? Šādā situācijā nekavējoties sāktos verdzība vai etniskā tīrīšana. Sinskija uzsmaidīja līdzās sēdošajam izskatīgajam zinātniekam. Profesor, jūs esat ļoti ātri aptvēris to, kas, pēc manām domām, ir visbūtiskākais gēnu inženierijas slazds.

-     Labi, to es varbūt esmu aptvēris, tomēr Zobrista rīcība man joprojām nav īsti skaidra. Cik noprotu, tad visi šie transhumānisma uzskati ir saistīti ar cilvēces uzlabošanu, lai mēs kļūtu veselīgāki, varētu izārstēt nāvīgas slimības un pagarināt savu dzīvildzi. Tomēr Zobrists savos uzskatos par pārapdzīvotību, šķiet, atbalsta cilvēku nogalināšanu. Vai tad viņa idejas par transhumānismu un pārapdzīvotību nenonāk pretrunās?

Sinskija drūmi nopūtās. Tas bija labs jautājums, un atbilde uz to diemžēl bija skaidra un satraucoša.

-    Zobrists no visas sirds ticēja transhumānismam, sugas uzlabošanai ar tehnoloģijas palīdzību; tomēr viņš ticēja arī tam, ka mūsu suga izmirs, iekams mums radīsies iespēja šādu uzlabošanu veikt. Būtībā, ja neviens nesāks rīkoties, mūsu pārmērīgais skaits iznīcinās mūsu sugu, kamēr mēs vēl nebūsim paguvuši aptvert, kādas iespējas slēpjas gēnu inženierijā.

Lengdons iepleta acis.

-    Tātad Zobrists vēlējās izretināt ganāmpulku… lai iegūtu vairāk laika?

Doktore Sinskija pamāja.

-     Reiz viņš par sevi izteicās, ka ir ieslodzīts kuģī, kura pasažieru skaits ik stundu divkāršojas, un viņš izmisīgi cenšas uzbūvēt glābšanas laivu, kamēr vēl kuģis nav nogrimis pats no sava svara. Sinskija uz bridi apklusa. Viņš uzskatīja, ka puse no šiem cilvēkiem ir jāpārmet pār bortu.

-    Biedējoša doma. Lengdons saviebās.

-    Tieši tā. Turklāt paturiet prātā… viņa turpināja. Zobrists bija pilnīgi pārliecināts, ka krass cilvēku skaita ierobežojums kādu dienu tiks pieminēts kā lielākās varonības izpausme… mirklis, kad cilvēku rase izvēlējās izdzīvot.

-    Kā jau teicu, tas ir biedējoši.

-     Vēl jo vairāk tāpēc, ka tā nedomāja tikai pats Zoblists vien. Pēc viņa nāves daudzi viņu uzskatīja par mocekli. Man nav ne jausmas, ar ko mēs sastapsimies Florencē, taču mums vajadzēs būt ļoti uzmanīgiem. Mēs nebūsim vienīgie, kas cenšas atrast šo sērgu, un jūsu paša drošības dēļ neviens nedrīkst uzzināt, ka jūs uzturaites Itālijā un to meklējat.

Lengdons pastāstīja viņai par savu draugu Ignacio Buzoni, speciālistu Dantes jomā, kurš, pēc viņa domām, palīdzēs iekļūt Vecajā pilī, lai pēc darba laika beigām netraucēti aplukotu Zobrista mazajā projektorā redzamo gleznu ar vārdiem cerca trova. Iespējams, ka Buzoni varēja palīdzēt Lengdonam izprast arī dīvaino citātu par nāves acīm.

Atglaudusi garos, sudrabainos matus, Sinskija cieši pavērās Lengdonā.

-    Meklējiet un atrodiet, profesor. Laika vairs nav daudz. Viņa piegāja pie kādas lidmašīnā iebūvētas glabātavas un izņēma Pasaules Veselības organizācijas visdrošāko uzglabāšanas cilindru, modeli ar biometrisku atslēgu. Padodiet man savu īkšķi, viņa sacīja, nolikdama cilindru Lengdonam priekšā.

Pagalam pārsteigts, Lengdons tomēr paklausīja.

Sinskija ieprogrammēja cilindru tā, lai to varētu atvērt vienīgi Lengdons, tad paņēma mazo projektoru un noglabāja cilindrā.

-    Uzskatiet to par pārnēsājamu seifu. Viņa pasmaidīja.

-     Ar bioloģiski bīstamas vielas simbolu? Šķiet, Lengdons jutās neomulīgi.

-     Nekā cita mums nav. Paraugieties uz to no gaišās puses! Ir skaidrs, ka neviens necentīsies to atvērt.

Lengdons atvainojās un piecēlās, lai izstaipītu kājas un aizietu uz tualeti.

Tikmēr Sinskija pamēģināja ielikt noslēgto cilindru viņa žaketes kabatā. Diemžēl tas bija par lielu.

Viņš nedrīkst nēsāt šo projektoru apkārt, citiem redzot. Mirkli apdomājusies, viņa devās atpakaļ uz glabātavu, lai paņemtu skalpeli un šujamo piederumu komplektu. Lietpratīgi un precīzi viņa iegrieza Lengdona žaketes oderi un rūpīgi iešuva tajā slepenu kabatu, tieši tik lielu, lai tur varētu paslēpt biocilindru.

Kad Lengdons atgriezās, viņa jau beidza šūt. Profesors apstājās, skatīdamies uz Sinskiju tik dusmīgs, it kā viņa būtu sabojājusi gleznu "Mona Liza".

-    Jūs pārgriezāt manas dārgās tvīda žaketes oderi?

-    Nomierinieties, profesor, viņa attrauca. Es esmu mācīta ķirurģe. Tās ir ļoti profesionāli veiktas šuves.

68. NODAĻA

»

Svētās Lūcijas dzelzceļa stacija Venēcijā ir eleganta, zema ēka, būvēta no pelēkiem akmeņiem un betona. Tā projektēta mūsdienīgā minimālisma stilā, un uz izsmalcinātās fasādes nav nekādu norāžu, izņemot vienu vienīgu simbolu spārnotus burtus FS, valsts dzelzceļa sistēmas Ferrovie dello Stāto emblēmu.

Tā kā stacija atrodas Lielā kanāla tālākajā rietumu galā, pasažieriem, kas ierodas Venēcijā, ir jāpasper tikai viens vienīgs solis ārā no stacijas, lai pilnīgi ienirtu Venēcijas īpatnējā ainavā, smaržās un skaņās.

Lengdons vienmēr vispirms sajuta sāļo gaisu tīro okeāna vēju, kam pikantu smaržu piešķīra ārā pie stacijas ielu tirgotāju pārdotās baltās picas aromāts. Todien vējš pūta no austrumiem, nesot līdzi dīzeļdegvielas aso smaku no garās ūdens taksometru rindas, kas rūcināja motorus bagātīgajos Lielā kanāla ūdeņos. Vairāki duči laivu kapteiņu vicināja rokas un sasaucās ar tūristiem, cerēdami ievilināt jaunus pasažierus savos taksometros, gondolās, ūdensautobusos vaporetti un privātajās ātrumlaivās.

Ūdens haoss, Lengdons nodomāja, vērodams šo peldošo transportlīdzekļu sastrēgumu. Nez kāpēc šis pārslogojums, kas Bostonā šķistu tracinošs, Venēcijā likās tikai neparasts.

Akmens sviediena attālumā otrā kanāla pusē pēcpusdienas debesīs slējās slavenais Mazās Svētā Simeona baznīcas apsūbējušais kupols. Šī baznīca arhitektūras ziņā bija viena no eklektiskākajām visā Eiropā. Tās neparasti stāvais kupols un apaļā svētnīca bija būvēti bizantiešu stilā, toties portika iekšējā daļa ar marmora kolonnām bija nepārprotams klasiskajā grieķu stilā veidotā Romas Panteona atdarinājums. Virs galvenās ieejas pletās iespaidīgs antablements ar smalki veidotu marmora cilni, kurā bija redzami neskaitāmi svētie mocekļi.

Venēcija ir kā muzejs zem klajām debesīm, Lengdons nodomāja. Viņa skatiens noslidēja līdz kanāla ūdenim, kas skalojās gar baznīcas pakāpieniem. Lēni grimstošs muzejs. Bet salīdzinājumā ar briesmām, kas tobrīd varēja slēpties zem pilsētas, iespējamie plūdi šķita pagalam nenozīmīgi.

Un nevienam tas pat neienāk prātā…

Prātā vēl aizvien atbalsojās Dantes maskas otrā pusē uzrakstītais dzejolis, un viņš netika gudrs, kur gan šīs vārsmas viņus aizvedīs. Pārrakstītais dzejolis atradās viņam kabatā, taču ģipša masku Lengdons pēc Sjēnas ieteikuma bija ietinis avīzē un neuzkrītoši atstājis stacijas pašapkalpošanās bagāžas glabātavā. Lai gan šāda slēptuve tik dārgai senlietai bija kliedzoši nepiemērota, nenovērtējamo ģipša masku tomēr bija daudz drošāk atstāt tur, nevis nēsāt līdzi pa ūdeņiem pārņemtu pilsētu.

Robert? Sjēna kopā ar Ferisu jau bija Lengdonam priekšā. Viņa pamāja uz ūdens taksometru pusi. Mums nav daudz laika.

Lengdons steidzās abiem pievienoties, lai gan viņam kā arhitektūras entuziastam likās gandrīz neiespējami sasteigt braucienu pa Lielo kanālu. Venēcijā nebija daudz izklaižu, kas būtu patīkamākas par iespēju uzkāpt uz vaporetto numur viens, pilsētas galvenā brīvdabas ūdensautobusa klāja, vislabāk to darot vēlā vakara stundā, un apsēsties pašā priekšā zem klajas debess, lai noskatītos, kā garām aizslīd prožektoru gaismas apspīdētas katedrāles un pilis.

Šodien būs jāiztiek bez ūdensautobusiem, Lengdons nodomāja. Nevienam nebija noslēpums, ka vaporetti jeb ūdensautobusi ir pārāk lēni un ar ūdens taksometru varēja pārvietoties daudz ātrāk. Diemžēl rinda pēc taksometriem ārā pie stacijas tobrīd izskatījās bezgalīga.

Feriss acīmredzami nebija noskaņots gaidīt un tūlīt ņēma visu savās rokās. Pavicinot krietnu naudas žūksni, viņš .iši pieaicināja upes limuzīnu spoži nospodrinātu Venēcijas kabrioletu no Dienvidāfrikas sarkankoka. Lai gan šis izsmalcinātais pārvietošanās līdzeklis izskatījās pārspīlēti grezns, brauciens ar to bija gan savrups, gan ātrs, ļaujot no Lielā kanāla līdz Svētā Marka laukumam nokļūt tikai piecpadsmit minūšu laikā.

Pie viņu laivas stūres bija satriecoši izskatīgs vīrietis lieliski pieguļošā Armani uzvalkā. Viņš gan drīzāk atgādināja kinozvaigzni, nevis laivas kapteini, tomēr te galu galā bija Venēcija itāliešu elegances zeme.

-     Mauricio Pimponi, nosaucis savu vārdu, vīrietis pamirkšķināja Sjēnai un mudināja kāpt visus uz klāja. Dzirkstošo vīnu? Citronu uzlējumu? Šampanieti?

-    No, grazie, Sjēna attrauca un ložmetēja ātrumā itāliski nobēra pavēli nogādāt viņus Svētā Marka laukumā tik ātri, cik vien viņš spēj.

-    Ma certo! Mauricio vēlreiz piemiedza ar aci. Mana laiva ir visātrākā visā Venēcijā…

Kad Lengdons un pārējie bija ērti iekārtojušies mīkstajos sēdekļos jumta nenosegtajā laivas pakaļgalā, Mauricio iedarbināja laivas Volvo Penta motoru un atpakaļgaitā izveicīgi stūrēja laivu prom no krasta. Tad viņš strauji pagrieza stūri pa labi un ļāva dzinējiem pilnu vaļu, ar lielo laivu izlīkumojot cauri gondolu rindai. Svītrainajos kreklos ģērbtie gondoljeri viņam aiz muguras novicināja dūres, jo viņu spīdīgās, melnās laiviņas nošūpojās vien.

-    Scusate! Mauricio atvainodamies uzsauca. Ļoti svarīgi klienti!

Jau pēc dažām sekundēm Mauricio laiva, izkļuvuši no sastrēguma pie Svētās Lūcijas stacijas, viegli aizslīdēja pa Lielo kanālu uz austrumiem. Kad zem Ponte degli Scalzi jeb Baskāju tilta graciozā izliekuma laiva uzņēma ātrumu, Lengdons sajuta izteikti saldo vietējās delikateses seppie al nero paša tintē gatavota kalmāra smaržu, kas uzvēdīja no netālu krastā izvietotajiem restorāniem. Nogriežoties ap kanāla līkumu, skatienam pavērās milzīgais Svētā Jeremijas baznīcas kupols.

-    Svētā Lūcija, Lengdons nočukstēja, izlasījis svētās vārdu uzrakstā uz baznīcas sienas. Aklo kauli.

-    Kā, lūdzu? Sjēna atskatījās, šķiet, cerēdama, ka Lengdons par noslēpumaino dzejoli sapratis vēl kaut ko.

-     Neko, Lengdons atteica. Tā bija tikai tāda dīvaina doma. Droši vien nekas īpašs. Viņš norādīja uz baznīcu.

-    Vai redzat to uzrakstu? Tur ir apglabāta svētā Lūcija. Dažreiz es lasu lekcijas par hagiogrāfisko jeb kristiešu svēto atainošanas mākslu, un man nupat iešāvās prātā, ka svētā Lūcija taču gādā par aklajiem.

-    Si, satīta Lucia! Maurīcio iejaucās, dedzīgi vēlēdamies pakalpot. Svētā aklajiem! Jūs zināt to stāstu, ne? Kapteinis pagriezās pret viņiem, pārkliegdams motoru troksni.

-     Lūcija bija tik skaista, ka visi vīrieši viņu iekāroja. Un tāpēc Lūcija, gribēdama būt šķīsta Dieva priekšā un saglabāt jaunavību, izgrieza sev acis.

-    Tā tik ir apņēmība! Sjēna novaidējās.

-    Kā atlīdzību par viņas ziedojumu, Maurīcio piebilda,

-    Dievs Lūcijai dāvāja vēl skaistākas acis!

Sjēna paskatījās uz Lengdonu.

-    Paklau, viņš taču saprot, ka tas ir bezjēdzīgi, vai ne?

-    Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi, atteica Lengdons, atcerējies aptuveni divdesmit slavenu seno meistaru gleznas, kurās atainota svētā Lūcija, kas tur rokās lielu šķīvi ar savām acīm.

Lai gan stāstam par svēto Lūciju bija neskaitāmas versijas, tajās visās tika vēstīts par to, kā Lūcija izgriezusi sev acis, kas viņu vedušas kārdinājumā, salikusi tās uz šķīvja, lai pasniegtu savam kvēlajam pielūdzējam, un izaicinoši paziņojusi: "Te būs tas, ko tu tik ļoti iekāroji… un tagad, lūdzu, atstāj mani mierā." Šķita baisi, ka Lūciju uz tādu sevis sakropļošanu bija pamudinājuši Svētie Raksti, uz visiem laikiem saistot viņu ar Kristus slaveno pamācību: "Ja tava acs tevi apgrēcina, izrauj to un met to prom."

Izrauj, Lengdons nodomāja, atskārtis, ka šis pats vārds izmantots arī dzejolī. To Venēcijas nodevīgo dodžu uzmeklējiet, kurš… aklo kaulus izrāvis.

Šādas sagadīšanās apmulsināts, viņš sāka prātot, vai tikai tā nav noslēpumaina norāde uz to, ka dzejolī minēta tieši svētā Lūcija.

-    Maurīcio, Lengdons uzsauca, rādīdams uz Svētā Jeremijas baznīcu. Svētās Lūcijas kauli ir tajā baznīcā, ja?

-     Daži ir, jā, Maurīcio attrauca, prasmīgi stūrēdams ar vienu roku, skatīdamies atpakaļ uz saviem pasažieriem un nelikdamies ne zinis par priekšā braucošajām laivām. Bet lielākā daļa ne. Svētā Lūcija ir tik iemīlēta, ka viņas miesa ir izplatīta pa baznīcām visā pasaulē. Venēcieši, protams, svēto Lūciju mīl visvairāk, un tāpēc mēs svinam…

-    Maurīcio! Feriss iekliedzās. Akla ir svētā Lūcija, nevis jūs! Skatieties uz priekšu!

Laivas kapteinis labsirdīgi nosmējās un pagriezās uz priekšu tieši īstajā brīdī, lai pagūtu veikli izvairīties no sadursmes ar pretī braucošu laivu.

Sjēna vērīgi lūkojās uz Lengdonu.

-    Ko jūs īsti gribat teikt par to nodevīgo dodžu, kurš izrāvis aklo kaulus?

Lengdons saknieba lūpas.

-    Es īsti nezinu.

Viņš aši pastāstīja Sjēnai un Ferisam par svētās Lūcijas relikvijām viņas kauliem. Šis stāsts bija viens no dīvainākajiem visā hagiogrāfijas vēsturē. Tiek uzskatīts, ka skaistā Lūcija atraidījusi ietekmīga pielūdzēja uzmanības apliecinājumus. Šis vīrietis viņu nepatiesi apsūdzējis un licis viņu sadedzināt uz sārta, taču, kā vēsta leģenda, viņas miesa nav padevusies liesmām. Šī iemesla dēļ radies uzskats, ka viņas relikvijām piemīt īpašs spēks un tas, kurš pie tām ticis, var nodzīvot neparasti ilgu mūžu.

-    Burvju kauli? Sjēna brīnījās.

-    Tā tiek uzskatīts, jā, un tieši tāpēc viņas relikvijas ir izplatījušās pa visu pasauli. Divus tūkstošus gadu vareni valdnieki ir mēģinājuši aizšķērsot ceļu vecumam un nāvei, kļūstot par svētās Lūcijas kaulu īpašniekiem. Viņas skeletu zaguši, pārvietojuši un sadalījuši daudz biežāk nekā jebkuram citam svētajam visā vēsturē. Viņas kauli ir nonākuši vismaz divpadsmit pasaules ietekmīgāko cilvēku rokās.

-    Tostarp, Sjēna vaicāja, arī pie kāda nodevīga dodža?

To nodevīgo Venēcijas dodžu uzmeklējiet, kurš galvu zirgiem cirtis… un aklo kaulus izrāvis.

-    Pilnīgi iespējams, Lengdons atteica, pēkšņi atcerējies, ka Dantes "Ellē" svētā Lūcija ir pieminēta pavisam īpašā veidā. Lūcija bija viena no trim svētītajām sievietēm le tre donne benedette -, kuras nākušas talkā izsaukt Vergiliju, lai tas palīdzētu Dantem izkļūt no pazemes. Tā kā divas no šīm sievietēm bija Jaunava Marija un Dantes mīļotā Beatriče, Dante svētajai Lūcijai bija sarūpējis visaugstāko sabiedrību.

-    Ja jums šajā ziņā ir taisnība… Sjēnas balsī varēja dzirdēt satraukumu. …tad tas pats nodevīgais dodžs, kurš cirtis galvas zirgiem…

-     Ir arī nozadzis svētās Lūcijas kaulus, Lengdons nobeidza.

Sjēna pamāja.

-    Tam vajadzētu ievērojami samazināt mūsu meklējumu apjomu. Viņa uzmeta skatienu Ferisam. Vai jūsu telefons tiešām nedarbojas? Varbūt mēs varētu internetā pameklēt…

-    Beigts un pagalam, Feriss pārtrauca. Nupat pārbaudīju. Man ļoti žēl.

-     Drīz jau mēs būsim klāt, Lengdons sacīja. Nešaubos, ka Svētā Marka bazilikā mums izdosies rast atbildes uz dažiem jautājumiem.

Svētā Marka bazilika bija vienīgais mozaīkas gabaliņš, kurš Lengdonam šķita nesatricināms. Svētās gudrības mūzu mājvieta. Lengdons paļāvās, ka bazilikā atklāsies, kas ir viņu noslēpumainais dodžs… un pēc tam, ja paveiksies, varēs uzzināt, kuru pili Zobrists izraudzījies savas sērgas izplatīšanai. Jo šeit, tumsā, gaida htouisks briesmonis.

Lengdons pūlējās padzīt no iztēles mēra ainas, taču veltīgi. Viņš bieži bija prātojis, kā šī neiedomājamā pilsēta izskatījusies savos lielākā krāšņuma gados… kad mēris to vēl nebija novājinājis tiktāl, lai to varētu iekarot vispirms osmaņi un tad arī Napoleons… tolaik, kad Venēcija bija izslavēta kā Eiropas lielākais tirdzniecības centrs. Visādā ziņā tolaik tā bijusi visskaistākā pilsēta pasaulē, un neviena cita nespēja tai līdzināties ne bagātības, ne iedzīvotāju izglītotības ziņā.

Ironiskā kārtā pilsētas sabrukumu bija izraisījusi tieši tās iedzīvotāju kāre uz svešzemju greznību. Nāvējošais mēris no Ķīnas uz Venēciju bija atceļojis kopā ar žurkām, kas paslēpušās tirdzniecības kuģos. Tas pats mēris, kas iznicinājis neaptverami daudz Ķīnas iedzīvotāju divas trešdaļas -, izplatījās arī Eiropā un ļoti ātri nonāvēja vienu cilvēku no katriem trim, gan jaunus, gan vecus, gan bagātus, gan nabagus.

Aprakstus par dzīvi Venēcijā mēra laikos Lengdons bija lasījis. Tā kā pilsētā gandrīz nemaz nebija sauszemes, kur apglabāt mirušos, uzpūtušies līķi peldēja kanālos, kas dažviet bija tik pieblīvēti ar miroņiem, ka strādniekiem kā baļķu pludinātājiem ar īpašiem ķekšiem tos vajadzēja nogādāt jūrā. Kad pilsētas varas iestādes beidzot saprata, ka slimību izraisījušas žurkas, bija jau par vēlu, tomēr Venēcijā tik un tā tika izsludināts likums, saskaņā ar kuru visiem ostā ienākošajiem kuģiem vajadzēja uz četrdesmit dienām izmest enkuru reidā, un tikai pēc tam tiem tika atļauts nogādāt savu kravu krastā. Līdz pat šai dienai skaitlis četrdesmit itāliešu valodā cļuaranta kalpo par drūmu atgādinājumu vārda "karantīna" izcelsmei.

Kad viņu laiva aizjoņoja gar kārtējo kanāla līkumu, vējā noplīvoja sarkans, svinīgs audekls, liekot Lengdonam aizmirst drūmās domas par nāvi un pievērsties graciozai trīsstāvu ēkai pa kreisi no viņa.

Casind di Venezia: nebeidzams saviļņojums.

Lai gan Lengdons nekad nebija spējis īsti izprast šos vārdus uz kazino reklāmas izkārtnes, iespaidīgā renesanses stila ēka jau kopš sešpadsmitā gadsimta bija neatņemama Venēcijas ainavas sastāvdaļa. Savulaik tā bija kalpojusi par privātu savrupmāju, taču tagad šajā namā atradās spēļu zāle, kuru varēja apmeklēt tikai svinīgā apģērbā. Šī vieta bija slavena arī ar to, ka tūkstoš astoņsimt astoņdesmit trešajā gadā komponists Rihards Vāgners neilgi pēc savas operas "Parsifāls" sacerēšanas te bija miris ar sirdstrieku.

Labajā pusē aiz kazino uz raupjas baroka stila fasādes vēl lielāka, šoreiz tumši zila audekla izkārtne vēstīja: Ca'Pesaro: galleria internazionale d'arte moderna. Pirms daudziem gadiem Lengdons tajā bija aplūkojis Vīnes muzeja deponēto Gustava Klimta meistardarbu "Skūpsts". Klimts bija tik žilbinoši zeltā atainojis apskāvušos mīlētājus, ka uzšķīla Lengdonā kaislīgu interesi par šī mākslinieka darbiem, un līdz pat šai dienai Lengdons jutās pateicīgs Venēcijas Pezāro namam par viņā modināto aizraušanos ar modernās mākslas darbiem.

Maurīcio stūrēja tālāk. Platajā kanālā nu varēja palielināt ātrumu.

Priekšā bija redzams slavenais Rialto tilts. Tas nozīmēja, ka viņi jau veikuši pusi ceļa līdz Svētā Marka laukumam. Kad laiva tuvojās tiltam un gatavojās pabraukt zem tā, Lengdons pacēla galvu un ieraudzīja pie margām kādu nekustīgu, vientuļu stāvu, kurš nopietni un vērīgi lūkojās lejup uz viņiem.

Seja šķita vienlīdz pazīstama… un šausminoša.

Lengdons instinktīvi atrāvās.

Pelēcīgajā un iegarenajā sejā bija saltas, nedzīvas acis un garš, putna knābim līdzīgs deguns.

Laiva paslīdēja zem draudīgā tēla, un tajā mirklī Lengdons saprata, ka tas ir tikai kāds tūrists, kurš izrāda savu neseno pirkumu vienu no daudzajiem simtiem mēra masku, ko ik dienu pārdeva tuvējā Rialto tirgū.

Bet todien šis masku tērps itin nemaz nešķita pievilcīgs.

69. NODAĻA

Svētā Marka laukums atrodas pašā Venēcijas Lielā kanāla dienvidu galā, kur šis norobežotais ūdensceļš ieplūst atklāta jūrā. Virs šī bīstamā krustojuma paceļas skarbais trīsstūra formas cietoksnis Dogana da Mar Jūras lietu muitas pārvalde -, kura sargtornis savulaik paglābis Venēciju no svešzemnieku iebrukuma. Mūsdienās šis tornis ir aizstāts ar milzīgu zeltītu globusu un vējrādi veiksmes dievietes formā. Tas grozās vējā, nemitīgi atgādinot jūrniekiem, kuri dodas okeānā, ka liktenis allaž ir neparedzams.

Mauricio vadīja spīdīgo laivu uz kanāla galu, un viņiem priekšā draudīgi pavērās nemierīgā jūra. Roberts Lengdons šo ceļu bija veicis jau vairākas reizes, tikai daudz lielākā ūdensautobusā. Tagad viņu greznā laiva sāka lēkāt viļņos, kas kļuva aizvien lielāki, un viņu pārņēma neomulīga sajūta. Lai nokļūtu Svētā Marka laukuma piestātnē, laivai vajadzēja šķērsot plašu, atklātu lagūnu, kuras ūdeņi bija pilni ar simtiem dažādu kuģu. Tur bija gan dārgas jahtas, gan tankeri, gan privātas buru laivas, gan milzīgi jūras ceļojumu laineri. Sajūta bija tāda, it kā viņi no lauku ceļa būtu izbraukuši uz ātrgaitas šosejas ar astoņām joslām.

Līdzīgu šaubu pārņemta, Sjēna pētīja desmit stāvus augsto kruiza laineri, kas tobrīd šķērsoja viņu ceļu tikai trīssimt jardu attālumā. Visi kuģa klāji bija pilni ar pasažieriem, kas saspiedušies gar reliņiem un no jūras puses fotografē Svētā Marka laukumu. Kuģa putojošajā ķīļūdenī rindā bija sastājušies vēl trīs laineri, gaidīdami savu kārtu, lai pabrauktu garām šim Venēcijas visslavenākajam vēstures piemineklim.

Lengdons bija dzirdējis, ka pēdējo gadu laikā kuģu skaits tik ļoti palielinājies, ka tie nebeidzamā virknē peldēja gan dienu, gan nakti.

Vērīgi nopētījis tuvojošos kruīza laineru rindu, Maurīcio pameta skatienu pa kreisi uz nojumes segtu piestātni līdzās.

-     Es apstāšos pie "Harija bāra"? Viņš pamāja uz slaveno restorānu, kurā reiz bija izdomāts kokteilis "Bellīni". Līdz Svētā Marka laukumam ir ļoti īss gājiens.

-    Nē, aizvediet mūs līdz galam, Feriss pavēlēja, pāri lagūnai rādīdams uz Svētā Marka laukuma piestātni.

Maurīcio labsirdīgi paraustīja plecus.

-     Kā gribat. Turieties!

Motori ierēcās, un garā laiva sāka lauzties cauri smagajiem viļņiem, ieslīdēdama vienā no kuģošanas joslām, kas bija iezīmēta ar bojām. Garām braucošie laineri izskatījās pēc peldošām daudzstāvu mājām. Pārējie kuģi to ķīļūdeņos svaidījās kā korķi.

Lengdonam par pārsteigumu, šo pašu ceļu veica arī vairāki duči gondolu. To slaidie korpusi gandrīz četrdesmit pēdu gari, gandrīz tūkstoš četrsimt mārciņas smagi nemierīgajos ūdeņos izskatījās ievērojami stabili. Katru laivu vadīja pārliecināts gondoljers tradicionālajā melnbalti svītrotajā kreklā. Stāvēdams uz paaugstinājuma pakaļgala kreisajā pusē, viņš vadīja laivu ar vienu vienīgu airi, kas bija piestiprināts pie labās puses margapmales.

Pat stiprajos viļņos varēja skaidri redzēt, ka visas gondolas noslēpumainā kārtā ir sasvērušās pa kreisi. Lengdons bija noskaidrojis, ka šo īpatnību izraisa laivas asimetriskā konstrukcija; visu gondolu korpusi bija izliekti pa labi, prom no gondoljera, lai neļautu ar labo airi vadītajai laivai nemitīgi griezties pa kreisi.

Traucoties garām vienai no gondolām, Maurīcio lepni norādīja uz to.

-     Vai redzat to metāla greznojumu pašā priekšā? viņš uzsauca pāri plecam, pamādams uz eleganto rotājumu, kas stiepās no laivas priekšgala. Tā ir gondolas vienīgā metāla detaļa, ferro di prua jeb priekšgala dzelzs. Tas ir Venēcijas attēls!

Maurīcio paskaidroja, ka šim izkaptij līdzīgajam rotājumam, kas stiepjas visu Venēcijas gondolu priekšgalā, ir simboliska nozīme. Ferro izliektais apveids nozīmēja Lielo kanālu, tā seši atzari ir seši Venēcijas sestieri jeb rajoni, bet iegarenais asmens ir stilizēts Venēcijas dodža bruņucepures atveidojums.

Dodžs, Lengdons nodomāja, atkal sākdams prātot par gaidamo uzdevumu. To nodevīgo Venēcijas dodžu uzmeklējiet, kurš zirgiem galvas cirtis… un aklo kaulus izrāvis.

Pacēlis galvu, Lengdons paraudzījās uz priekšā redzamo krasta līniju, kur līdz pašai ūdens malai stiepās neliels, kokiem un krūmiem bagāts parks. Virs kokiem, izceldamās uz skaidro debesu fona, slējās Svētā Marka bazilikas zvanu torņa sarkanā mūra smaile, kuras virsotnē no reibinoša trīssimt pēdu augstuma lejup vērīgi raudzījās ercenģelis Gabriels.

Pilsētā, kur nebija nevienas augstceltnes, jo tās mēdza nogrimt, augstais Svētā Marka bazilikas zvanu tornis kalpoja par navigācijas bāku visiem tiem, kuri klīda pa Venēcijas kanālu un eju labirintu. Apmaldījies ceļinieks, pametot augšup vienu vienīgu skatienu, tūlīt varēja redzēt, kurā pusē atrodas Svētā Marka laukums. Lengdonam vēl aizvien bija grūti noticēt, ka tūkstoš deviņsimt otrajā gadā šis milzīgais tornis bija sabrucis, atstājot Svētā Marka laukumā milzīgu drupu kaudzi. Zīmīgi, ka šajā katastrofā bija cietis vien kāds

kakis.

/

Venēcijas viesi šīs pilsētas neatkārtojamo noskaņu varēja izbaudīt visdažādākajās elpu aizraujošās vietās, un tomēr Lengdonam allaž vislabāk bija patikusi Riva degli Schiavoni jeb Slāvu iela. Šī platā akmens promenāde, kas stiepās gar ūdens malu no vecā Arsenāla līdz pat Svētā Marka laukumam, devītajā gadsimtā bija uzcelta no izbagarētām sanesām. Iela, kur atradās neskaitāmas kafejnīcas, izsmalcinātas viesnīcas un pat Antonio Vivaldi mājas baznīca, sākās pie Arsenāla, Venēcijas senās kuģu būvētavas, kur gaisā savulaik virmoja verdošu priežu sveķu smarža, jo tur laivu būvētāji savas nedrošās laivas bija apzieduši ar karstu darvu, lai aizdrīvētu visus caurumus. Nostāsti vēstīja, ka tieši šīs kuģu būvētavas apmeklējums savulaik iedvesmojis Danti Aligjēri savā "Ellē" par spīdzināšanas rīkiem izvēlēties ari verdoša piķa upes.

Lengdona skatiens pavērsās pa labi, aizslīdēja pa promenādi gar ūdens malu un apstājās tās iespaidīgajā noslēgumā. Šeit, Svētā Marka laukuma tālākajā dienvidu galā, plašais bruģis sastapās ar atklātu jūru. Venēcijas zelta laikmetā šī stāvā krauja bija lepni nodēvēta par "visas civilizācijas galu".

Tagad trīssimt jardus garajā joslā, kurā Svētā Marka laukums sastapās ar jūru, kā jau allaž atradās vismaz simt melnas gondolas. Tās šūpojās tauvās, izkaptīm līdzīgie priekšgala rotājumi cēlās un krita uz laukuma baltā marmora namu fona.

Vēl aizvien bija grūti aptvert, ka šī mazītiņā pilsēta, tikai divreiz lielāka par Ņujorkas Centrālo parku, ir kaut kā pamanījusies pacelties no jūras un kļūt par lielāko un bagātāko Rietumu impēriju.

Kamēr Maurīcio dzina laivu tuvāk, Lengdons ieraudzīja, ka galvenais laukums ir kā piebāzts ar cilvēkiem. Napoleons savulaik bija nodēvējis Svētā Marka laukumu par "Eiropas viesistabu", un, spriežot pēc tā, kas tobrīd pavērās skatienam, šajā istabā bija sarīkota ballīte pārāk lielam viesu skaitam. Izskatījās, ka laukums gandrīz ir gatavs nogrimt no visu tā apbrīnotāju svara.

Ak Dievs, Sjēna nočukstēja, cieši lūkodamās uz ļaužu drūzmu. Lengdons īsti nesaprata, vai viņa baidās, ka Zobrists izvēlējies tik pamatīgi apmeklētu vietu, lai tur palaistu savu sērgu… vai ari viņa nojauš, ka Zobristam bijusi zināma taisnība, brīdinot par pārapdzīvotības briesmām.

Venēcija ik gadu uzņēma satriecošu tūristu daudzumu tika lēsts, ka tā ir viena trešdaļa procenta no visu pasaules iedzīvotāju skaita. Divtūkstošajā gadā pilsētu bija apmeklējuši aptuveni divdesmit miljoni viesu. Paturot prātā, ka pa šo laiku zemes iedzīvotāju skaits palielinājies vēl par miljardu, pilsēta burtiski stenēja, ik gadu būdama spiesta uzņemt vēl par trim miljoniem tūristu vairāk. Venēcijā, tāpat kā uz pašas Zemes, vietas daudzums bija ierobežots, un reiz vajadzēja pienākt brīdim, kad tā vairs nespēs ievest pietiekami daudz pārtikas, atbrīvoties no pietiekami liela atkritumu ilaudzuma vai atrast pietiekami daudz guļamvietu visiem tiem, kuri vēlējās šo pilsētu apmeklēt.

Feriss stāvēja līdzās, skatījās nevis uz cietzemi, bet gan uz jūru un vēroja visus ostā ienākošos kuģus.

-    Vai kaut kas noticis? Sjēna vaicāja, ziņkārīgi lūkodamās uz viņu.

Vīrietis strauji apsviedās.

-     Nē, viss ir kārtībā… es tikai biju aizdomājies. Pagriezies uz priekšu, viņš uzsauca Maurīcio: Apturiet tik tuvu Svētā Marka laukumam, cik vien spējat.

-    Nekādu problēmu! Laivas kapteinis pamāja. Divas minūtes!

Laiva jau atradās līdzās Svētā Marka laukumam, un pa labi no viņiem majestātiski slējās Dodžu pils, izceldamās uz visas piekrastes fona.

ŠI pils, nevainojams Venēcijas gotikas arhitektūras paraugs, bija īsts neuzkrītošas elegances iemiesojums. Tai nebija neviena Francijas vai Anglijas pilīs tik ierastā torņa vai smailes. Pils bija veidota kā milzīga taisnstūra prizma, kas nodrošināja lielāko iespējamo iekštelpu kvadratūru dodža apjomigās pārvaldes un personāla izmitināšanai.

No okeāna puses milzīgā balta kaļķakmens pils būtu likusies nomācoša, ja tās radītais iespaids nebūtu rūpīgi mazināts, papildinot ēku ar dažādiem portikiem, kolonnām, lodžiju un četrlapu atverēm. Gar visu pils fasādi stiepās ģeometriski sārta kaļķakmens raksti, kas Lengdonam lika atcerēties Spānijas Alhambru.

Kamēr laiva virzījās tuvāk pietauvošanās vietai, Feriss, pagalam noraizējies, pētīja pils priekšā sapulcējušos cilvēkus. Uz tilta bija sanācis blīvs pūlis, un visi rādīja uz šauru kanālu, kas sašķēla Dodžu pili divās lielās daļās.

-    Uz ko viņi tur skatās? Feriss noprasīja. Tonis liecināja par nemieru.

-     Uz II Ponte dei Sospiri, Sjēna atbildēja. Tas ir slavens Venēcijas tilts.

Vērīgi ielūkojies šaurajā kanālā, Lengdons ieraudzīja greznu, segtu tuneli, kas liecās starp abām ēkām. Nopūtu tilts, viņš nodomāja, atcerējies vienu no savām iemīļotākajām zēnu dienu filmām "Neliela mīlas dēka". Tās pamatā bija leģenda, kas vēstīja, ka tad, ja divi jauni mīlētāji saskūpstīsies zem šī tilta saulrietā, kamēr skan Svētā Marka bazilikas zvani, viņi mīlēs viens otru mūžīgi. Šī ārkārtīgi romantiskā iedoma bija pavadījusi Lengdonu visu viņa mūžu. Protams, zināma loma bija arī tam, ka filmā vienu no galvenajām lomām tēloja burvīga, četrpadsmitgadīga debitante, vārdā Daiena Leina, kurā Lengdons tolaik nekavējoties bija iemīlējies… un, jāatzīst, vairs nekad nebija aizmirsis par šīm jūtām. Pēc daudziem gadiem Lengdons, šausmu pārņemts, bija uzzinājis, ka nosaukumu tiltam devušas nevis kaislības, bet gan ciešanu nopūtas. Kā izrādījās, šī segtā pāreja savulaik bija savienojusi Dodžu pili ar dodža cietumu, kur ieslodzītie nīkuļoja un mira, bet viņu mokpilnās nopūtas pa aizrestotajiem logiem atbalsojās visā šaurajā kanālā.

Lengdons reiz bija apmeklējis šo cietumu un pārsteigts uzzinājis, ka visbriesmīgākās cietuma kameras atradušās nevis bieži applūstošajā ūdens līmenī, bet gan līdzās pašas pils augšstāvam. Ar svina dakstiņiem klāto jumtu dēļ tās bija iesauktas par piombi, un vasarā tajās valdīja neizturams karstums, bet ziemā stindzinošs aukstums. Vienā no šīm piombi savulaik bija ieslodzīts arī diženais mīlētājs Kazanova. Inkvizīcija viņu bija atzinusi par vainīgu laulības pārkāpšanā un spiegošanā. Viņš pavadīja ieslodzījumā piecpadsmit mēnešus un tad izbēga, apmuļķojot savu cietumsargu.

-     Sta' attento! Maurīcio uzsauca gondolas stūrmanim, kad viņu laiva ieslīdēja vietā, no kuras nupat bija izpeldējusi gondola. Viņš bija atradis vietu pie viesnīcas Dānieļi tikai simt jardu attālumā no Svētā Marka laukuma un Dodžu pils.

Apmetis virvi ap pietauvošanās stabu, Maurīcio izlēca krastā tik veikli, it kā piedalītos aktieru meklēšanā trakulīgai filmai. Tad viņš nostiprināja laivu, pagriezās un pastiepa roku, lai palīdzētu saviem pasažieriem izkāpt.

-     Paldies, Lengdons noteica, kad spēcīgais itālietis izvilka viņu krastā. Lengdonam sekoja Feriss. Viņš likās nedaudz izklaidīgs un vēlreiz paraudzījās uz jūras pusi.

Sjēna izkāpa pēdējā. Izcēlis viņu krastā, velnišķīgi izskatīgais Maurīcio cieši nolūkojās viņā, it kā liktu manīt, ka būtu daudz jautrāk, ja viņa pamestu abus savus ceļabiedrus un paliktu laivā. Šķita, ka Sjēna to nemaz nenojauš.

Grazie, Maurīcio, viņa nevērīgi attrauca, pētīdama turpat blakus esošo Dodžu pili.

Un tad, ne mirkli nekavēdamās, Sjēna iegāja pūlī, un Lengdons ar Ferisu devās viņai līdzi.

70. NODAĻA

Marko Polo starptautiska lidosta, kas ir tik atbilstoši nosaukta par godu vienam no pasaules slavenākajiem ceļotājiem, atrodas četras jūdzes uz ziemeļiem no Svētā Marka laukuma uz Venēcijas lagūnas ūdeņiem.

Varēdama baudīt privātu lidojumu greznību, Elizabete Sinskija tikai desmit minūtes pēc izkāpšanas no lidmašīnas jau slidēja pāri lagūnai futūristiskā, melnā motorlaivā Dubois SR52 Blackbird, ko pēc pirmītējās telefona sarunas viņai pretī bija atsūtījis svešinieks.

Rektors.

Visu dienu Sinskija bija nekustīgi nosēdējusi furgona aizmugures sēdeklī un tagad izbaudīja okeāna spirdzinošo gaisu. Viņa pavērsa seju pret sāļo vēju un ļāva sudrabainajiem matiem plīvot aiz muguras. Kopš pēdējās injekcijas bija pagājušas gandrīz divas stundas, un beidzot viņa atkal jutās moža. Pirmo reizi kopš iepriekšējās dienas vakara Elizabete Sinskija atkal bija tāda pati kā senāk.

Viņai līdzās kopā ar savu vīru komandu sēdēja aģents Briders. Neviens no viņiem nebilda ne vārda. Ja ari šī neparastā tikšanās viņos modināja raizes, viņi zināja, ka savas domas var paturēt pie sevis; šī lēmuma pieņemšana uz viņiem neattiecās.

Motorlaiva joņoja uz priekšu. Pa labi no viņiem slējās liela sala, kuras piekrasti izraibināja zemas ķieģeļu mājas un skursteņi. Murāno, Elizabete atskārta, pazinusi slavenās stikla pūšanas rūpnīcas. Neticami, ka esmu te atgriezusies, viņa nodomāja, sajutusi asu skumju dūrienu. Loks ir noslēdzies.

Pirms daudziem gadiem, studējot medicīnu, viņa kopā ar līgavaini bija atbraukusi uz Venēciju un iegriezusies arī Mur.ino stikla muzejā. Tur līgavainis bija pamanījis brīnišķīgu meistara roku darinātu iekarināmo rotaļlietu un nevainīgi ieminējies, ka vēlētos kādu dienu tieši tādu iekarināt arī viņu bērna istabā. Mocīdamās vainas apziņā sava pārāk ilgi glabātā, sāpīgā noslēpuma dēļ, Elizabete beidzot viņam godīgi pastāstīja par bērnībā pārciesto astmu un traģiskajām sekām pēc ārstēšanas ar glikokortikoīdiem, kuri iznīcinājuši viņas reproduktīvo sistēmu.

Elizabete tā arī nekad neuzzināja, vai jaunā vīrieša sirds pārvērtusies akmenī viņas negodīguma vai neauglības dēļ, taču pēc nedēļas viņa aizbrauca no Venēcijas jau bez saderināšanās gredzena.

Par atmiņu no šī ļoti skumjā ceļojuma viņai bija palicis vienīgi lazurīta amulets. Šis Asklēpija zizlis bija īsti atbilstošs medicīnas šajā gadījumā rūgtu zāļu simbols, taču kopš tā laika viņa to ne reizi nebija noņēmusi.

Mans dārgais amulets, viņa nodomāja. Atvadu dāvana no vīrieša, kurš gribēja, lai es viņam dzemdēju bērnus.

Tagad Venēcijas salas viņai vairs itin nemaz nešķita romantiskas. To nomaļie ciemi uzdzina domas nevis par mīlestību, bet gan par karantīnas kolonijām, kuras savulaik bija tur izvietotas, pūloties iegrožot Melnās nāves izplatību.

Kad motorlaiva Blackbird aizjoņoja garām Svētā Pētera salai, Elizabete atskārta, ka viņi dodas tieši pie kādas milzīgas, melnas jahtas. Izskatījās, ka tā ir noenkurota dziļā kanālā un gaida viņu ierašanos.

Tumši pelēkā jahta bija kā nākusi no ASV militārās slepenības programmas. Uz tās pakaļgala redzamais nosaukums nekādi neļāva noprast šī kuģa pastāvēšanas jēgu.

"Nepatiesība"?

Kad viņi piebrauca tuvāk, Sinskija uz tās klāja ieraudzīja savrupu stāvu tumši iedegušu neliela auguma vientuļu vīru, kurš vēroja viņus ar binokli. Kad motorlaiva apstājās pie plašās pietauvošanās platformas "Nepatiesības" pakaļgalā, vīrietis nonāca lejā pa trapu, lai viņus sagaidītu.

-     Doktore Sinskija, esiet sveicināta uz klāja. saulē iedegušais vīrs pieklājīgi sacīja. Vīrieša plaukstas bija mīkstas un gludas, tās nekādi nevarēja nosaukt par jūrnieka rokām. Esmu pateicīgs, ka bijāt ar mieru ierasties. Lūdzu, nāciet man līdzi!

Kopā ar pārējiem kāpdama augšā pa vairākiem klāju līmeņiem, Sinskija paguva pamanīt kaut ko līdzīgu rosības pilniem kabīņu apkopojumiem. Šis dīvainais kuģis patiesībā bija kā piebāzts ar cilvēkiem, taču neviens no tiem neatpūtās visi strādāja.

Ko vini te dara? /

Drīz Sinskija izdzirdēja, ka milzīgie kuģa dzinēji sāk darboties, un jahta atkal devās uz priekšu, atstājot aiz sevis dziļi sakultus ķīļūdeņus.

Uz kurieni mēs dodamies? viņa iztrūkusies nodomāja.

-     Es vēlētos parunāt ar doktori Sinskiju divatā, vīrietis uzrunāja kareivjus, tad apklusa un uzmeta skatienu Sinskijai. Ja vien jūs piekrītat.

Elizabete pamāja.

-     Ser, Brīders uzstājīgi sacīja, es vēlētos ieteikt jums parādīt doktori Sinskiju jūsu kuģa ārstam. Viņa ir piedzīvojusi zināmu medicīnisku…

-    Man nekas nekaiš, Sinskija iejaucās. Patiešām. Tomēr paldies jums.

Labu brīdi pētījis Brīderu, Rektors norādīja uz klāju, kur tobrīd tika novietots galds ar ēdieniem un dzērieniem.

-    Atpūtieties. Tas jums noderēs. Pavisam drīz jums atkal būs jāatgriežas krastā.

Lieki netērēdams vārdus, Rektors uzgrieza aģentam muguru, ieveda Sinskiju eleganti iekārtotā atsevišķā kajītē un kabinetā un aizvēra durvis.

-    Vai vēlaties kaut ko iedzert? viņš vaicāja, pamādams uz bāra pusi.

Viņa papurināja galvu, vēl aizvien pūlēdamās saprast, kur īsti ir nonākusi.

Kas ir šis cilvēks? Ko viņš te dara?

Kuģa īpašnieks viņu vēroja, salicis pirkstu galus kopā zem zoda.

-    Vai zināt, ka mans klients Bertrāns Zobrists jūs dēvēja par velneni ar sudrabainajiem matiem?

-    Arī man par viņu būtu sakāms daudz kas izmeklēts.

Neizrādīdams nekādas emocijas, vīrietis piegāja pie rakstāmgalda un pievērsās lielai grāmatai.

-    Es vēlētos jums to parādīt.

Sinskija pagājās tuvāk un nopētīja sējumu. Dantes "Elle"? Viņa atcerējās šausminošās nāves ainas, ko Zobrists viņai bija parādījis abu tikšanās reizē Ārējo sakaru padomē.

-    Zobrists man to uzdāvināja pirms divām nedēļām. Tur ir arī ieraksts.

Doktore Sinskija uzmanīgi izlasīja titullapā ierakstīto tekstu. Zem tā bija Zobrista paraksts.

Mans dārgais draugs, paldies, ka palīdzējāt man atrast īsto ceļu. Arī pasaule ir Jums pateicīga.

Pēkšņi Sinskijai kļuva auksti.

-    Kādu ceļu jūs viņam palīdzējāt atrast?

-     Nav ne jausmas. Pareizāk sakot, vēl tikai pirms dažām stundām man nebija ne jausmas.

-    Un tagad?

-    Tagad es esmu pieļāvis retu izņēmumu no sava protokola… un vēršos pie jums.

Sinskija bija veikusi tālu ceļu un nebija noskaņota ielaisties noslēpumainās sarunās.

-     Ser, es nezinu ne to, kas jūs esat, ne arī to, ar ko, pie velna, jūs nodarbojaties uz šī kuģa, tomēr jūs esat man parādā paskaidrojumu. Pastāstiet, kāpēc esat devis patvērumu cilvēkam, kuru aktīvi meklē Pasaules Veselības organizācija!

Par spīti Sinskijas aizkaitinājumam, vīrietis klusi un rāmi atbildēja:

-     Es apzinos, ka mums ir bijuši pretēji mērķi, tomēr es ieteiktu aizmirst pagātni. Kas bijis, izbijis. Es jūtu, ka mums neatliekami jāpievēršas nākotnei.

To teicis, vīrietis paņēma mazu, sarkanu zibatmiņas stienīti, pievienoja to datoram un pamāja Sinskijai, mudinādams viņu apsēsties.

-    Šo video ir ierakstījis Bertrāns Zobrists. Viņš cerēja, ka ritdien saskaņā ar viņa norādījumiem es to izplatīšu.

Iekams Sinskija bija paguvusi atbildēt, datora monitors satumsa un atskanēja klusi ūdens šļaksti. No tumsas iznira kāda aina, un ekrānā pamazām parādijās ar ūdeni pildīta ala… kaut kas līdzīgs pazemes dīķim. Dīvaini, taču šķita, ka ūdens ir izgaismots no iekšpuses… tam piemita neparasts, koši sarkans mirdzums.

Ūdens šļakstēja, kamera pagriezās lejup, ienira ūdenī un fokusējās uz sanesām klāto alas grīdu. Pie tās bija pieskrūvēta spīdīga, četrstūraina plāksne, uz kuras varēja redzēt kādu uzrakstu, datumu un vārdu.

Šeit, šajā dienā Pasaule tika pārvērsta uz visiem laikiem.

Tur bija nākamās dienas datums. Un Bertrāna Zobrista vārds.

Elizabete Sinskija juta, ka nodreb.

-    Kas tā par vietu?! viņa noprasīja. Kur tā atrodas?!

Atbildes vietā Rektors pirmo reizi ļāva vaļu emocijām -

vilšanās un raižu pilnai, smagai nopūtai.

-    Doktore Sinskija, viņš sacīja. Biju cerējis, ka tieši jūs varētu zināt atbildi uz šo jautājumu.

Jūdzi tālāk skats no Slāvu ielas piekrastes promenādes uz jūru bija gandrīz nemanāmi mainījies. Ieskatoties vērīgāk,

varēja redzēt, ka austrumu pusē aiz zemes strēles ir parādījusies milzīga, pelēka jahta.

Tā pamazām tuvojās Svētā Marka laukumam. "Nepatiesība", FS-2080 pēkšņā baiļu uzplūdā atskārta. Tās pelēko korpusu nevarēja sajaukt ne ar vienu citu. Rektors tuvojas… uti laika vairs nav daudz.

71. NODAĻA

i

Lengdons, Sjēna un Feriss spraucās cauri piekrastes promenādes biezajai drūzmai, turēdamies gar ūdens malu un virzīdamies uz Svētā Marka laukuma pusi, kamēr beidzot nonāca pie tālākās dienvidu malas, kur laukums sastapās ar jūru.

Šeit tūristu pūlis bija gandrīz necaurejams. Tas smacējoši spiedās ap Lengdonu, tiekdamies pie divām milzīgām kolonnām laukuma malā. Pilsētas oficiālie vārti, Lengdons ironiski nodomāja. Viņš zināja, ka līdz pat astoņpadsmitā gadsimta beigām šajā vietā izpildīti arī publiski nāvessodi.

Uz vienas no vārtu kolonnām varēja redzēt neparastu svētā Teodora statuju. Svētais lepni pozēja kopā ar paša nokauto leģendāro pūķi, kas Lengdonam allaž bija drīzāk izskatījies pēc krokodila. Uz otrās kolonnas slējās Venēcijas visuresošais simbols spārnotais lauva. Visā pilsētā redzamie lauvas lepni turēja ķepas uz atšķirtas grāmatas ar latīņu uzrakstu Pax tibi Marce, evangelista meus "lai miers ir ar tevi, Mark, mans evaņģēlist". Leģenda vēsta, ka šos vārdus izrunājis kāds eņģelis brīdī, kad svētais Marks ieradies Venēcijā, un vēl pareģojis, ka viņš kādu dienu tiks apglabāts šajā pilsētā. Vēlāk venēcieši šo apšaubāmo leģendu izmantoja kā ieganstu, lai Aleksandrijā nolaupītu svētā Marka mirstīgās atliekas un tās no jauna apbedītu Svētā Marka bazilikā. Līdz pat šai dienai spārnotais lauva vēl aizvien kalpo par pilsētas simbolu, ko var redzēt gandrīz uz katra stūra.

Lengdons norādīja pa labi, garām kolonnām, pāri Svētā Marka laukumam.

Ja mūs izšķirs, satiksimies pie ieejas bazilikā.

Pārējie piekrita un gar Dodžu pils rietumu sienu sāka aši virzīties garām pūlim uz laukuma pusi. Lai gan barot slavenos Venēcijas baložus bija aizliegts ar likumu, tie vēl aizvien izskatījās dzīvi un veselīgi. Daži kaut ko knābāja pie pūja kājām, bet citi pēkšņi iemetās āra kafejnīcās, lai izlaupītu neaizsargātos maizes groziņus un kaitinātu smokingos ģērbtos viesmīļus.

Atšķirībā no lielākās daļas Eiropas laukumu, šis bija veidots nevis taisnstūra, bet gan drīzāk L burta formā. Laukuma īsākā daļa, tā dēvētā piazzetta, savienoja okeānu un Svētā Marka baziliku. Tālāk priekšā laukums pavērsās par deviņdesmit grādiem, un tā platākā daļa aizstiepās no bazilikas līdz Korrera muzejam. Laukuma malas nebija taisnas, tās veidoja neregulāru trapeci, kas vienā galā bija ievērojami šaurāka. Šādas atrakciju parka ilūzijas dēļ laukums izskatījās daudz garāks, nekā patiesībā bija, un šo iespaidu vēl pastiprināja flīžu raksts, kas iezīmēja piecpadsmitā gadsimta ielas tirgoņu kādreizējo stendu vietas.

Turpinot ceļu uz laukuma stūra pusi, Lengdons tālumā tieši sev priekšā ieraudzīja Svētā Marka pulksteņa torņa spīdīgi zilo ciparnīcu to pašu astronomisko pulksteni, pa kuru Džeimss Bonds filmā "Mēnessgājējs" bija izmetis kādu ļaundari.

Tikai zem laukuma nojumes Lengdons spēja pilnīgi novērtēt šis pilsētas visneatkārtojamāko velti.

Skaņu.

Tā kā Venēcijā gandrīz nebija nekādu automašīnu vai citu motorizētu pārvietošanās līdzekļu, tajā varēja svētlaimīgi izbaudīt ierasto pilsētas satiksmes, metro un sirēnu trūkumu, jo skaņu telpa bija atvēlēta izteikti dzīvīgajām cilvēku balsīm, dūdojošajiem baložiem un ritmiskajām āra kafejnīcu pastāvīgajiem apmeklētājiem domātu vijoles serenāžu melodijām.

Trokšņu ziņā Venēcija nelīdzinājās nevienam citam galvaspilsētas centram visā pasaulē.

Kad no rietumiem Svētā Marka laukumā ieplūda vēlās pēcpusdienas saule, metot garas ēnas pāri bruģētajam laukūmam, Lengdons pameta skatienu augšup uz zvanu torņa smaili, kas slējās augstu virs laukuma un izcēlās uz senās Venēcijas jumtu fona. Torņa augšējā lodžijā drūzmējās simtiem cilvēku. Jau tikai doma vien par atrašanos torni lika Lengdonam nodrebēt. Atkal nodūris galvu, viņš turpināja lauzties cauri cilvēku jūrai.

Sjēna bez pūlēm varēja turēties līdzi Lengdonam, taču Feriss atpalika, un Sjēna nolēma palikt pa vidu starp abiem vīriešiem, lai viņus neizlaistu no acīm. Tomēr, kad attālums starp viņiem sāka palielināties, viņa nepacietīgi atskatījās. Feriss norādīja sev uz krūtīm, liekot noprast, ka viņam trūkst elpas, un ar mājienu mudināja Sjēnu turpināt ceļu. Sjēna paklausīja, pielika soli, lai panāktu Lengdonu, un Feriss kaut kur nozuda. Un tomēr, spraucoties cauri drūzmai, kāda uzbāzīga nojauta lika Sjēnai atpalikt tās bija dīvainas aizdomas, ka Feriss apzināti kavējas… kā vēlēdamies no viņiem nošķirties.

Jau sen iemācījusies uzticēties savai intuīcijai, Sjēna ieslīdēja kādā nišā un no ēnām sāka vērīgi pētīt pūli aiz sevis, lai uzmeklētu Ferisu.

Kur viņš ir palicis?!

Izskatījās, ka Feriss pat vairs negrasās viņiem sekot. Sjēna pētīja cilvēkus un beidzot ieraudzīja viņu. Pārsteidzoši, taču Feriss bija apstājies un zemu noliecies, lai varētu kaut ko iedrukāt telefonā.

Tai pašā telefonā, par kuru viņš man teica, ka tam izlādējusies baterija.

Sjēnu sagrāba primitīvas bailes, un viņa kārtējo reizi saprata, ka tām vajadzētu uzticēties.

Vilcienā viņš man sameloja.

Vērodama Ferisu, Sjēna mēģināja iztēloties, ko viņš dara.

Slepus sūta kādam īsziņu? Kaut ko meklē, viņai nezinot? Mēģina atrisināt Zobrista dzejoļa noslēpumu, pirms to paguvuši izdarīt Lengdons un Sjēna? Lai kāds arī nebūtu Ferisa rīcības iemesls, viņš Sjēnai bija atklāti samelojis.

Viņam nedrīkst uzticēties.

Pēkšņi Sjēnai iešāvās prātā, vai nevajadzētu aizskriet pie Ferisa, lai skaidri un gaiši noprasītu, ko viņš tur dara, tomēr tad viņa nolēma atkal nozust pūli, iekams Feriss nav viņu pamanījis. Sjēna atsāka ceļu uz baziliku, vienlaikus meklēdama Lengdonu. Jābrīdina, lai viņš Ferisam vairs neko neatklāj.

Kad līdz bazilikai bija palikuši tikai piecdesmit jardi, Sjēna sajuta, ka no aizmugures viņu aiz džempera parausta kāda spēcīga roka.

Viņa apsviedās un tieši sev priekšā ieraudzīja Ferisu.

Izsitumiem klātais vīrietis smagi elpoja. Viņš nepārprotami bija meties skriešus cauri pūlim, lai viņu panāktu. Ferisu bija pārņēmis līdz šim neredzēts drudžains nemiers.

Piedodiet, viņš izgrūda, gandrīz nespēdams paelpot. Es pūlī apmaldījos.

Ielūkojusies viņam acis, Sjēna uzreiz visu saprata.

Viņš kaut ko slēpj.

Lengdons nostājās pie Svētā Marka bazilikas un pārsteigts atklāja, ka abu ceļabiedru aiz muguras vairs nav. Viņu izbrīnīja arī tas, ka pie baznīcas rindā nestāv neviens tūrists, kurš vēlētos tajā iekļūt. Tad Lengdons atskārta, ka Venēcijā iestājusies vēla pēcpusdiena, tā stunda, kad lielākā daļa tūristu, zaudējuši spēkus pēc smagajām pusdienām makaronu ēdieniem un vīna nolemj labāk paklaiņot pa laukumiem vai iemalkot kafiju, nevis uzņemt vēl mazliet vēstures.

Nospriedis, ka Sjēna un Feriss kuru katru brīdi būs klāt, Lengdons pievērsās ieejai bazilikā. Ēkas fasādes zemāko daļu, kas dažkārt tika apsūdzoši dēvēta par "apkaunojošu iekļuves pārmērību", gandrīz pilnībā aizņēma piecu iedziļinātu ieeju falanga, kuras kolonnu sakopojums, eju velves un līdz galam atvērtās bronzas durvis, pēc dažu domām, piešķīra ēkai vismaz ievērojami aicinošu noskaņu.

Svētā Marka bazilika, viens no Eiropas izcilākajiem bizantiešu arhitektūras paraugiem, neapstrīdami izskatījās dīvaini maiga. Pretstatā Parīzes Dievmātes katedrāles vai Šartras katedrāles skarbajiem, pelēkajiem torņiem Svētā Marka bazilika šķita iespaidīga un tomēr savā ziņā arī daudz praktiskāka. Baznīca bija vairāk plata nekā augsta, un tai bija pieci izblīduši, nobalsināti kupoli, kas radīja gaišu, gandrīz svinīgu noskaņu. Neskaitāmos tūrisma ceļvežos Svētā Marka bazilika bija pielīdzināta kāzu tortei ar olbaltuma cepumu rotājumiem.

Augstu no baznīcas galvenās smailes lejup uz savā vārdā nosaukto laukumu cieši raudzījās slaida Svētā Marka statuja. Tās pēdas balstījās uz tumši zilas, ar zelta zvaigznēm izraibinātas arkas. Uz šī krāsainā fona izcēlās Venēcijas mirdzošais talismans zelta lauva.

Toties zem zelta lauvas bija redzams viens no Svētā Marka bazilikas visslavenākajiem dārgumiem četri milzīgi vara ērzeļi, kuri tobrīd mirdzēja pēcpusdienas saulē.

Svētā Marka zirgi.

Tāpat kā daudzi Venēcijā atrodamie dārgumi, arī šie četri nenovērtējamie ērzeļi, kuru poza liecināja par gatavošanos lēcienam lejā uz laukumu, krusta karu laikā bija nolaupīti Konstantinopolē. Vēl viens šāds līdzīgi nolaupīts mākslas darbs bija aplūkojams zem zirgiem baznīcas dienvidrietumu stūrī purpursarkana porfīra skulpturālā grupa, tā dēvētie "Tetrarhi". Vienam tēlam bija nolauzta kāja. Tas bija noticis trīspadsmitajā gadsimtā, Konstantinopoles izlaupīšanas laikā. Brīnumainā kārtā sešdesmitajos gados pazudusī kāja tika atrasta Stambulā. Venēcija iesniedza pieprasījumu pēc trūkstošā skulptūras gabala, taču Turcijas varas iestādes atbildēja pavisam vienkārši: Jūs nozagāt skulptūru mēs kāju paturēsim sev.

Kungs, jūs pērkat? vaicāja sieviete, liekot Lengdona skatienam no jauna noslīdēt lejup.

Drukna čigāniete turēja rokās garu kārti, pie kuras bija piestiprināta Venēcijas masku kolekcija. Lielākā daļa no tām bija veidota populārajā volto intero stilā. Tās bija stilizētas, baltas maskas, kas aizsedza visu seju un ko karnevāla laikā bieži vien valkāja sievietes. Viņas kolekcijā bija arī dažas rotaļīgas Kolumbīnes pusmaskas, pāris baltās maskas ar trīsstūrainu zodu un viena melnā maska bez stiprinājuma.

Tomēr krāsainajā piedāvājumu klāstā Lengdona uzmanību piesaistīja viena vienīga tumši pelēka maska pašā kārts augšgalā, šķita, ka tās draudīgās, nedzīvās acis pāri garam, knābim lidzigam degunam raugās tieši uz viņu.

Mēra dziednieks. Lengdons novērsās. Viņam nebija vajadzīgs atgādinājums par to, ko viņš dara Venēcijā.

-    Jūs pērkat? čigāniete atkārtoja.

Lengdons vārgi pasmaidīja un papurināja galvu.

-    Sono rnolto belle, ma no, grazie.

Sieviete devās prom, bet Lengdons vēl labu bridi noskatījās uz draudīgo mēra masku, kas šūpojās virs pūļa galvām. Smagi nopūties, viņš no jauna pievērsās četriem vara ērzeļiem uz otrā stāva balkona.

Un tad viņš pēkšņi saprata.

Viņš sajuta, ka visi mozaīkas gabaliņi ar troksni sakrīt vajadzīgajās vietās Svētā Marka zirgi, Venēcijas maskas un Konstantinopolē nolaupītie dārgumi.

-    Ak Dievs, viņš nočukstēja. Protams!

72. NODAĻA

j

Roberts Lengdons palika stāvam kā sastindzis.

Svētā Marka zirgi!

Šie četri brīnišķīgie zirgi ar karaliskajiem kakliem un skaidri saskatāmajām sakām bija uzšķīluši Lengdonā pēkšņas un negaidītas atmiņas, un nu viņš aptvēra, ka tajās slēpjas kādas būtiski svarīgas Dantes pēcnāves maskā ierakstītā noslēpumainā dzejoļa sastāvdaļas izskaidrojums.

Reiz Lengdons bija apmeklējis kādas slavenības kāzu svinības, kas sarīkotas Ņūhempšīras vēsturiskajā Ranimīdas fermā vietā, no kuras nācis Kentuki derbija uzvarētājs Dejas Tēls. Izšķērdīgās izklaides ietvaros viesi varēja baudīt arī slavenās zirgu teātra trupas "Aiz maskas" uzstāšanos. Satriecošajā izrādē uzstājās žilbinošos Venēcijas kostīmos tērpti jātnieki, kuru sejas slēpa volto intero maskas. Lengdonam vēl nekad nebija nācies redzēt tik lielus zirgus kā trupas piķa melnie frizieši. Šie milzīgie, iespaidīgie dzīvnieki dimdināja pa lauku, zibinot spēcīgus muskuļus, spalvainas potites, nevaldāmi plivinot trīs pēdas garas krēpes un izrādot garos, graciozos kaklus. Tāds skaistums uz Lengdonu bija atstājis neizdzēšamu iespaidu, un pēc atgriešanās mājās viņš internetā noskaidroja, ka viduslaikos tieši no šīs šķirnes karaļi vislabprātāk izraudzījušies sev kaujas zirgus, tad tā gandrīz izzudusi un pēdējo gadu laikā atkal atjaunota. Sākotnēji pazīstama kā Equus robustus, šī šķirne mūsdienās tiek dēvēta par frīziešiem, par godu to izcelšanās zemei Frizlandei, Holandes provincei, no kuras nācis arī ģeniālais grafiķis M. K. Ešers.

Izrādījās, ka seno frīziešu zirgu spēcīgie ķermeņi ir kalpojuši par iedvesmu arī Venēcijas Svētā Marka zirgu veselīgajam skaistumam. Vietnē tika apgalvots, ka Svētā Marka zirgi sava skaistuma dēļ kļuvuši par "vēsturē visbiežāk zagto mākslas darbu".

Lengdons allaž bija uzskatījis, ka šis apšaubāmais gods pienākas Ģentes altārgleznai. Viņš bija aši iegriezies ARCA vietnē, lai pārbaudītu savu teoriju. ARCA Pret mākslu vērsto noziegumu pētījumu asociācija gan nesniedza nekādu noteiktu uzskaitījumu, tomēr vietnē bija īsi aprakstīta šo izlaupīšanai pakļauto skulptūru nemierīgās dzīves vēsture.

Ceturtajā gadsimtā šos četrus vara zirgus Hijas salā bija izlējis kāds nezināms grieķu tēlnieks. Tur tie palika līdz brīdim, kamēr Teodosijs II tos aizrāva uz Konstantinopoli, lai izstādītu Hipodromā. Ceturtā krusta kara laikā, kad venēciešu armija izlaupīja Konstantinopoli, tobrīd valdošais dodžs pavēlēja šīs četras dārgās statujas ar kuģi nogādāt Venēcijā. Tās bija tik lielas un smagas, ka to paveikt bija gandrīz neiespējami. Tūkstoš divsimt piecdesmit ceturtajā gadā zirgi beidzot tika atvesti uz Venēciju un novietoti Svētā Marka katedrāles fasādes priekšējā daļā.

Vairāk nekā pēc piecsimt gadiem, tūkstoš septiņsimt deviņdesmit septītajā gadā, Venēciju iekaroja Napoleons, kurš zirgus paņēma sev. Tie tika pārvesti uz Parīzi un novietoti redzamā vietā uz Triumfa arkas. Visbeidzot, tūkstoš astoņsimt piecpadsmitajā gadā, pēc Napoleona sakāves Vaterlo un viņa izsūtīšanas trimdā, zirgi ar vinču tika nocelti lejā no Triumfa arkas, ar liellaivu nogādāti atpakaļ Venēcijā un no jauna uzstādīti uz Svētā Marka bazilikas priekšējā balkona.

Lai gan Lengdons diezgan labi pārzināja šo zirgu vēsturi, kāds ARCA vietnē atrasts fakts viņu satrūcināja.

Dekoratīvās sakas zirgiem tūkstoš divsimt ceturtajā gadā bija uzlikuši venēcieši, apslēpjot zāģējuma vietas. Lai zirgus būtu vieglāk ar kuģi pārvest no Konstantinopoles uz Venēciju, tiem tika nozāģētas galvas.

Dodžs pavēlējis nogriezt galvas Svēta Marka zirgiem? Lengdonam tas šķita neticami.

-    Robert?! Sjēna sauca.

Izrāvies no pārdomām, Lengdons pagriezās un ieraudzīja Sjēnu, kura kopā ar Ferisu lauzās cauri pūlim.

-      Dzejolī minētie zirgi! Lengdons satraukti uzsauca. Es visu sapratu!

-    Ko tad? Sjēna izskatījās apjukusi.

-     Mēs meklējam nodevīgu dodžu, kurš nocirtis zirgiem galvas!

-Jā!

-    Dzejoli pieminetie zirgi nav dzīvi. Lengdons noradīja augšup uz Svētā Marka bazilikas fasādi, kur spožs saules stars apspīdēja četras vara statujas. Runa ir par šiem zirgiem!

73. NODAĻA

i

Elizabete Sinskija atradās uz "Nepatiesības" klāja un Rektora kabinetā skatījās videoierakstu. Viņai trīcēja rokas. I )zīvē bija nācies redzēt daudz ko biedējošu, tomēr šī neizskaidrojamā filma, ko Bertrāns Zobrists bija uzņēmis pirms savas pašnāvības, viņai uzdzina nāvējošu aukstumu.

Ekrānā viņai priekšā plīvoja ēna, ko seja ar knābi meta uz pazemes alas pilošās sienas. Savādais tēls turpināja runāt, lepni aprakstot savu meistardarbu "Inferno", kam vajadzētu izglābt pasauli, samazinot tās iedzīvotāju skaitu.

Lai Dievs mums stāv klāt, Sinskija nodomāja.

-    Mums noteikti… viņa sacīja, balsij trīcot, mums noteikti jāatrod šī pazemes vieta. Varbūt vēl nav par vēlu.

-    Turpiniet skatīties, Rektors atbildēja. Tālāk viss kļūst vēl dīvaināk.

Piepeši maskas ēna uz slapjās sienas kļuva lielāka un nomācošāka, un pēkšņi ekrānā parādījās kāds stāvs.

Kaut kas traks.

Sinskijas acu priekšā bija uzradies mēra dziednieks visā savā godībā ar melnu apmetni un stindzinoši baisu masku ar knābi. Mēra dziednieks nāca tieši pretī kamerai, un viņa maska aizpildīja visu ekrānu, radot baisu iespaidu.

-     Vistumšākās vietas ellē, viņš čukstēja, ir atvēlētas tiem, kuri morālas krīzes brīžos nolemj neiejaukties.

Doktore Sinskija juta, ka viņai uz kakla parādās zosāda. Šo pašu citātu Zobrists viņai bija atstajis aviolīnijas reģistratūrā, kad viņai pirms gada Ņujorkā bija izdevies no viņa aizbēgt.

-     Es zinu, mēra dziednieks turpināja, ka daži mani sauc par briesmoni. Viņš ieturēja pauzi, un Sinskija saprata, ka šie vārdi ir domāti tieši viņai. Es zinu, ka daži mani uzskata par cietsirdīgu nezvēru, kurš slēpjas aiz maskas. Viņš vēlreiz ieturēja pauzi un panācās vēl tuvāk kamerai. Tomēr man ir gan seja, gan sirds.

To teicis, Zobrists noņēma masku un nometa apmetņa kapuci, atklājot seju. Sinskija sastinga, cieši raudzīdamās pazīstamajās, zaļajās acīs, ko pēdējo reizi bija redzējusi apspriežu zāles tumsā. Videoierakstā viņa skatienā varēja manīt tādu pašu aizrautību un kvēli, taču nu tajā bija parādījies vēl kaut kas vājprātīga cilvēka nevaldāmā dedzība.

-    Mans vārds ir Bertrāns Zobrists, viņš sacīja, cieši lūkodamies kamerā. Un šī ir mana seja, kaila un atklāta, lai to varētu redzēt visi. Kas attiecas uz manu dvēseli… ja es spētu pacelt rokā savu liesmojošo sirdi, kā to izdarīja Dantes Kungs viņa mīļotās Beatričes priekšā, jūs ieraudzītu, ka mani pārpludinājusi mīlestība. Vislielākā mīlestība. Pret jums visiem. Un visvairāk pret vienu no jums. Zobrists panācās vēl tuvāk, ieskatījās dziļi kameras objektīvā un ierunājās klusi, kā vērsdamies pie mīļotā cilvēka: Mana mīlestība, viņš čukstēja, mana visdārgākā mīlestība. Tu esi mana svētlaime, visu manu netikumu iznīcinātāja, visu manu tikumu apliecinātāja, mana atpestīšana. Tu esi tā, kas kaila gulēja man līdzās, un, pati to neapzinādamās, palīdzēja man tikt pāri bezdibenim un dāvāja man spēku paveikt to, ko esmu izdarījis.

Sinskija klausījās, riebuma pārņemta.

-    Mana mīlestība, Zobrists turpināja sērīgā čukstā, kas atbalsojās rēgainajā pazemes alā. Tu esi mana iedvesma un mans pavadonis, mans Vergilijs un mana Beatriče vienā personā, un šis meistardarbs ir tiklab tavs, kā manējais. Ja mēs ar tevi kā likteņa šķirti mīlētāji vairs nekad viens otram nepieskarsimies, es radīšu mieru apziņā, ka esmu atstājis nākotni tavās maigajās rokās. Mans darbs šeit, lejā, ir paveikts. Un nu man ir pienācis laiks atkal uzkāpt debesīs… lai no jauna ieraudzītu zvaigznes.

Zobrists apklusa, un vārds "zvaigznes" vēl mirkli atbalsojās alā. Tad Zobrists pavisam mierīgi pastiepa roku un pieskārās kamerai, lai to izslēgtu.

Ekrāns satumsa.

-    Vieta kaut kur pazemē, Rektors ierunājās, izslēdzis monitoru. Mēs nezinām, kur tā atrodas. Un jūs?

Sinskija papurināja galvu. Vēl nekad neko tādu neesmu redzējusi. Viņa atcerējās Robertu Lengdonu un iedomājās, vai viņam izdevies atšifrēt kādu no Zobrista atstātajām norādēm.

-    Ja tas var līdzēt, Rektors turpināja, es laikam zinu, kas ir Zobrista mīļotais cilvēks. Viņš uz mirkli apklusa.

Tas ir kāds cilvēks, kas apzīmēts ar kodu FS-2080.

-    FS-2080?! Sinskija pielēca kājās un satriekta stingi raudzījās Rektorā.

Arī Rektors izskatījās tikpat satrūcies.

-    Vai tas jums kaut ko izsaka?

Doktore Sinskija pamāja. Viņa joprojām nespēja noticēt tādam apgalvojumam.

-    Un kā vēl.

Viņas sirds skaļi pukstēja. FS-2080. Lai gan viņa nezināja, kas ir šis cilvēks, tomēr viņai bija pilnīgi skaidrs, ko nozīmē segvārds. Pasaules Veselības organizācija jau gadiem ilgi bija saskārusies ar līdzīgiem kodētiem nosaukumiem.

-    Transhumānistu kustība, viņa sacīja. Vai zināt, kas las ir? Tā kā Rektors papurināja galvu, doktore paskaidroja: Pavisam vienkārši izsakoties, transhumānisms ir filozofija, kas apgalvo, ka cilvēkiem vajadzētu likt lietā visas pieejamās tehnoloģijas, lai uzlabotu savu sugu un padarītu to izturīgāku. Izdzīvo stiprākie.

Rektors vienaldzīgi paraustīja plecus.

-    Vispārīgi runājot, Sinskija turpināja, transhumānistu kustību veido atbildīgas personas, ētiski atbildīgi zinātnieki, futūristi, fantasti… taču, kā jau daudzās kustībās, tajā pastāv neliela, toties karojoša frakcija, kas uzskata, ka šī kustība nedarbojas pietiekami strauji. Šie apokaliptiskie domātāji ir pārliecināti, ka tuvojas pasaules gals un kādam ir jāsāk rīkoties radikāli, lai glābtu mūsu sugas nākotni.

-    Cik noprotu, Rektors ieminējās, tad Bertrāns Zobrists bija viens no šiem cilvēkiem.

-    Tieši tā, Sinskija atzina. Kustības vadītājs. Viņš bija ne vien ārkārtīgi gudrs, bet arī izcili harismātisks. Viņš rakstīja pastardienas vēstījumus, kuru rezultātā dedzīgie piekritēji attīstīja veselu transhumānisma kultu. Mūsdienās daudzi no viņa fanātiskajiem mācekļiem izmanto šos segvārdus, un tiem visiem ir līdzīga forma, proti, divi burti un četrciparu skaitlis. Piemēram, DG-2064, BA-2105, vai arī tas, ko jūs nupat minējāt.

-    F5-2080.

Sinskija pamāja.

-    Tas varētu būt vienīgi kāda transhumānista segvārds.

-    Vai šie skaitļi un burti kaut ko nozīmē?

-    Atveriet interneta pārlūkprogrammu. Sinskija norādīja uz viņa datoru. Es jums parādīšu.

Nešķita, ka Rektoru tas būtu pārliecinājis, tomēr viņš piegāja pie datora un atvēra meklēšanas programmu.

-    Uzmeklējiet FM-2030, Sinskija noteica, apsēzdamās viņam aiz muguras.

Tiklīdz Rektors iedrukāja meklētājā "FM-2030", ekrānā parādījās tūkstošiem vietņu nosaukumu.

-    Uzklikšķiniet uz jebkuras no tām, Sinskija mudināja.

Rektors izvēlējās pirmo vietni un ieraudzīja "Vikipēdijas"

lapu ar izskatīga irāņa Fereiduna M. Esfandiarija fotogrāfiju. Vietne vēstīja, ka viņš ir rakstnieks, filozofs, futūrists un transhumānistu kustības dibinātājs. Tika apgalvots, ka šis tūkstoš deviņsimt trīsdesmitajā gadā dzimušais cilvēks iepazīstinājis daudzus citus ar transhumānisma kustību un pareģojis mākslīgās apaugļošanas, gēnu inženierijas un civilizācijas globalizācijas rašanos.

Saskaņā ar "Vikipēdijas" datiem, Esfandiarija pārdrošākais apgalvojums vēstīja, ka jaunās tehnoloģijas ļautu viņam nodzīvot līdz simt gadiem. Viņa paaudzei tas būtu īsts retums. Apliecinot savu uzticēšanos nākotnes tehnoloģijām, Fereiduns M. Esfandiarijs bija nomainījis savu vārdu pret FM-2030. Šo segvārdu veidoja viņa pirmā un otrā vārda iniciāļi, kā arī gads, kurā tiktu svinēta viņa simtā dzimšanas diena. Diemžēl septiņdesmit gadu vecumā viņš bija nomiris no aizkuņģa dziedzera vēža, tā arī nesasniedzot savu mērķi, taču, lai godinātu viņa piemiņu, dedzīgie transhumānisma sekotāji vēl aizvien turpināja izmantot FM-2030 ieviesto vārda došanas metodi.

Pabeidzis lasīt, Rektors piecēlās, piegāja pie loga un labu brīdi nekustīgi vērās okeānā.

-      Tātad, viņš beidzot nočukstēja, it kā skaļi domātu, Bertrāna Zobrista mīļotais cilvēks, šis FS-2080… acīmredzami ir viens no šiem… transhumānistiem.

-     Bez šaubām, Sinskija atteica. Piedodiet, es gan īsti nezinu, kas ir šis FS-2080, bet…

-     Tieši to jau es gribēju teikt, Rektors nepacietīgi iesaucās, vēl aizvien stingi raudzīdamies tālumā. Es to zinu. Es precīzi zinu, kas ir šis cilvēks.

74. NODAĻA

Šķiet, ka pat gaiss šeit ir darināts no zelta.

Roberts Lengdons savā mūžā bija apmeklējis daudzas greznas katedrāles, taču Svētā Marka Chiesa d'Oro jeb Zelta baznīca viņam allaž bija likusies patiesi neatkārtojama. Gadsimtiem ilgi tika apgalvots, ka cilvēkam pietiek vienīgi ieelpot Svētā Marka bazilikas gaisu, lai viņš kļūtu bagātāks. Šo apgalvojumu vajadzēja saprast ne vien pārnestā, bet arī tiešā nozīmē. Tā kā iekštelpu apdari veidoja vairāki miljoni senu zelta plāksnīšu, tika uzskatīts, ka daudzas no gaisā lidojošajām putekļu daļiņām ir no īsta zelta. Šie zelta putekļi, kuri lidinājās gaisā, kopā ar spožo saules gaismu, kas ieplūda pa lielo rietumu puses logu, veidoja dzīvīgu noskaņu, kas ticīgajiem palīdzēja tikt gan pie garīgās bagātības, gan arī ar dziļu elpas vilcienu tikt pie daudz pasaulīgāka turīgu ma, no iekšpuses apzeltot savas plaušas.

Šajā stundā rietošās saules stari caururba rietumu puses loga rūtis un nolaidās pār Lengdona galvu kā plats, mirdzošs vēdeklis vai spoža zīda nojume. No Lengdona krūtīm izlauzās bijības pilna nopūta. Varēja manīt, ka arī Sjēna un Feriss viņam līdzās dara tāpat.

Uz kurieni mums jāiet? Sjēna čukstus vaicāja.

Lengdons norādīja uz kāpnēm, kas veda augšup. Baznīcas muzeja nodaļa atradās augšstāvā. Tajā bija ierīkota plaša, Svētā Marka zirgiem veltīta izstāde, un Lengdons bija pārliecināts, ka ar tās palīdzību ātri vien izdosies noskaidrot, kas bijis šis noslēpumainais dodžs, kurš nocirtis zirgiem galvas.

Dodoties augšā pa kāpnēm, varēja manīt, ka Ferisam atkal ir grūti elpot. Sjēna uztvēra Lengdona skatienu. Viņa to bija centusies izdarīt jau vairākas minūtes. Ar brīdinošu izteiksmi sejā viņa neuzkrītoši pamāja uz Ferisa pusi un nedzirdami nočukstēja kaut ko tādu, ko Lengdons īsti nesaprata. Viņš vēl nebija paguvis lūgt kādu paskaidrojumu, kad I eriss palūkojās atpakaļ gan sekundes simtdaļu par vēlu, jo Sjēna jau bija novērsusies no Lengdona un cieši raudzījās lieši uz Ferisu.

Vai jūs jūtaties labi, doktor? viņa nevainīgi apvaicājas.

Feriss palocīja galvu un pielika soli.

Viņa ir talantīga aktrise, Lengdons nodomāja, bet… ko gan viņa cenšas man pateikt?

No otrā līmeņa viņi varēja redzēt visu baziliku. Šī svētnīca bija būvēta grieķu krusta formā un izskatījās daudz pamatīgāka par Svētā Pētera vai Parīzes Dievmātes katedrāļu pagarinātajiem četrstūriem. Būves nartekss atradās tuvāk allarim, un tāpēc Svētā Marka bazilika radīja izturības, pamatīguma un lielākas pieejamības noskaņu.

Tomēr, lai baznīca neizskatītos pārāk pieejama, tās altāris bija novietots aiz kolonnām rotātas sienas, kuras augšdaļā slējās iespaidīgs krucifikss. Altāri sedza izsmalcināts ciborijs, un pats altāris varēja lepoties ar vienu no vērtīgākajiem rotājumiem visā pasaulē slaveno Pala d'Oro. Par audumu šo "Zelta pārklāju" uz plata, apzeltīta sudraba fona varēja dēvēt tikai tajā ziņā, ka to veidoja agrāko darbu galvenokārt Bizantijas emaljas izstrādājumu apvienojums, ko ieskāva viens vienīgs gotikas stilā darināts rāmis. Ar aptuveni tūkstoš trīssimt pērlēm, četrsimt granātiem, trīssimt safīriem, kā arī smaragdiem, ametistiem un rubīniem greznotais Pala d'Oro kopā ar Svētā Marka zirgiem tika uzskatīts par vienu no Venēcijas lielākajiem dārgumiem. Arhitektoniskā ziņā par bazilikām tika dēvētas visas austrumu, bizantiešu stilā būvētās Eiropas vai Rietumu baznīcas. Svētā Marka bazilikas stils bija tik austrumniecisks, ka tūrisma ceļvežos to bieži pieminēja kā piemērotu alternatīvu turku mošeju apmeklēšanai, jo daudzas no šīm mošejām bija par musulmaņu lūgšanu namiem pārvērstas bizantiešu katedrāles.

Lai gan Lengdons nemūžam nebūtu uzskatījis Svētā Marka baziliku par Turcijas iespaidīgo mošeju aizvietotāju, viņam tomēr nācās atzīt, ka savu kaislību uz Bizantijas mākslu viņš varēja apmierināt, apmeklējot slepenas telpas līdzās šīs baznīcas labajam transeptam, kurās glabājās tā dēvētie Svētā Marka dārgumi krāšņa divsimt astoņdesmit triju svētbilžu, dārgakmeņu un kausu kolekcija, kas bija iegūta Konstantinopoles izlaupīšanas laikā.

Ieraudzījis, ka šajā pēcpusdienā bazilikā valda nosacīts miers, Lengdons nopriecājās. Lai gan drūzma bija liela, vismaz netrūka arī vietas, kur brīvi pārvietoties. Garām dažādām cilvēku grupām Lengdons aizvadīja Ferisu un Sjēnu pie balkona rietumu pusē, uz kura apmeklētāji varēja iziet, lai aplūkotu zirgus. Kaut gan Lengdons bija pārliecināts, ka viņiem izdosies noskaidrot vajadzīgā dodža vārdu, viņš vēl aizvien īsti netika gudrs, kā vajadzēs rīkoties pēc tam, meklējot pašu dodžu. Vai tās būs viņa kapenes? Viņa statuja? Lai to izdarītu, droši vien būs vajadzīga palīdzība, jo pašā baznīcā, tās pazemes kapenēs un ziemeļu daļā izvietotajās kapavietās atradās simtiem dažādu statuju.

Tanī brīdī Lengdons pamanīja kādu jaunu gidi un pieklājīgi pārtrauca viņas runu.

-    Atvainojiet, viņš sacīja, vai Etore Vio šajā pēcpusdienā atrodas šeit?

Sieviete dīvaini paskatījās uz Lengdonu.

-    Si, certo, ma… Tad viņa aprāvās, un viņas acis iemirdzējās. Lei e Robert Langdon, vero?! Jūs esat Roberts Lengdons vai ne?

-    Si, sono io. Lengdons pacietīgi pasmaidīja. Vai ir iespējams parunāt ar Etori?

-     Si, si! Sieviete pamāja saviem ekskursantiem, lūdzot viņus mazliet uzgaidīt, un aizsteidzās prom.

Lengdons un šī muzeja kurators Etore Vio reiz bija kopīgi piedalījušies īsā dokumentālajā filmā par baziliku, un kopš tā laika abi mēdza bieži sazināties.

-    Etore ir uzrakstījis grāmatu par šo baziliku, Lengdons paskaidroja Sjēnai. Patiesībā pat vairākas.

Šķita, ka Sjēnu vēl aizvien dīvaini nervozē Feriss, kurš bija turējies turpat līdzās, kamēr Lengdons viņus veda augšā uz rietumu puses balkonu, no kura varēja aplūkot zirgus. Kad viņi nonāca pie logiem, uz pēcpusdienas saules fona skatienam atklājās ērzeļu spēcīgās gūžas. Tūristi klaiņoja pa balkonu, izbaudīdami iespēju gan aptaustīt zirgus, gan papriecāties par iespaidīgu Svētā Marka laukuma panorāmu.

-     Lūk, kur tie ir! Sjēna iesaucās un pagājās tuvāk durvīm, kas veda uz balkonu.

-     Ne gluži, Lengdons iebilda. Uz balkona redzamie zirgi patiesībā ir tikai kopijas. īstie Svētā Marka zirgi drošības un saglabāšanas nolūkos tiek turēti iekštelpās.

Lengdons pa kādu gaiteni aizveda Sjēnu un Ferisu uz labi izgaismotu nišu, kur no mūra velvēm viņiem pretī šķita rikšojam identiska četru ērzeļu grupa.

-    Tie ir oriģināli. Viņš ar apbrīnu norādīja uz šīm statujām.

Ikreiz, ieraugot šos zirgus tuvumā, Lengdons labprāt tīksminājās par sīki izstrādāto muskuļu apveidiem. Sīkiem sprogu vilnīšiem klāto ādu vēl iespaidīgāku padarīja krāšņais, zeltaini zaļais apsūbējums, kas sedza visu statuju virsmu. Skatoties uz šiem četriem ērzeļiem, kuri, neraugoties uz savu vētraino pagātni, bija tik lieliskā stāvoklī, Lengdons allaž atcerējās, cik svarīgi ir saglabāt diženus mākslas darbus.

-     Šīs sakas… Sjēna ieminējās, norādīdama uz siksnām, kas rotāja zirgu kaklus, jūs teicāt, ka tās ir pievienotas vēlāk? Lai nosegtu šuves?

Lengdons bija pastāstījis Sjēnai un Ferisam par dīvaino "nocirsto galvu" niansi, par kuru savulaik izlasīja ARCA vietnē.

-    Cik var spriest, tad jā, Lengdons atteica un piegāja tuvāk turpat līdzās izliktajai informācijas plāksnītei.

-     Roberto! viņiem aiz muguras kāds draudzīgi ieaurojās. Tu mani apvaino!

Pagriezies Lengdons ieraudzīja Etori Vio. Sirsnīgais, sirmais vīrs zilā uzvalkā spraucās cauri pūlim. Viņam ap kaklu ķēdītē karājās brilles.

-    Tu uzdrošinies ierasties manā Venēcijā, pat nesazinādamies ar mani?

Lengdons smaidīdams sasveicinājās ar Etori.

-    Man patīk tevi pārsteigt, Etore. Tu labi izskaties. Tie ir mani draugi, doktore Bruksa un doktors Feriss.

Etore sasveicinājās ar abiem, pakāpās atpakaļ un vērtējoši nopētīja Lengdonu.

-    Tu ceļo kopā ar ārstiem? Vai esi slims? Un kas tev mugurā? Vai tu sāc pārvērsties par itālieti?

-     Ne viens, ne otrs. Lengdons iesmējās. Esmu ieradies, lai kaut ko uzzinātu par šiem zirgiem.

-    Vai ir kas tāds, ko slavenais profesors vēl nezina? Etore ziņkārīgi pavaicāja.

Lengdons iesmējās.

-    Es gribu zināt, kā šiem zirgiem nozāģēja galvas, lai tos varētu pārvietot krusta karu laikos.

Etore Vio savilka tādu seju, it kā Lengdons nupat būtu apvaicājies par karalienes hemoroīdiem.

-    Augstā debess, Robert, viņš nočukstēja, mēs nemēdzam runāt par tādām lietām. Ja gribi redzēt nocirstas galvas, es varu tev parādīt slaveno Karmanjolu vai…

-    Etore, man jāzina, kurš Venēcijas dodžs ir tiem nocirtis galvas.

-     Tas nekad nav noticis, Etore aizstāvējās. Es, protams, esmu dzirdējis dažādus nostāstus, taču vēsturiski gandrīz nekas neliecina, ka viens no dodžiem būtu…

-    Lūdzu, esi tik labs, Etore, Lengdons attrauca. Kurš dodžs ir pieminēts šajos nostāstos?

Kurators uzlika brilles un nopētīja Lengdonu.

-   Nostāsts vēsta, ka mūsu mīļotos zirgus pārvedis Venēciļas gudrākais un viltīgākais dodžs.

-    Viltīgākais?

-   Jā, tas dodžs, kurš ar viltu piedabūja visus doties krusta karos. Viņš cerīgi raudzījās Lengdonā. Tas dodžs, kurš piesavinājās valsts naudu, lai aizkuģotu uz Ēģipti, taču tad novirzīja karaspēku citur un izlaupīja Konstantinopoli.

Izklausās pēc nodevības, Lengdons nodomāja.

-    Un kāds bija viņa vārds?

Etore sarauca pieri.

-    Robert, es domāju, ka tu esi studējis pasaules vēsturi.

-    Jā, bet pasaule ir liela, un vēsture ir ilga. Man noderētu neliela palīdzība.

-    Labi, tad došu tev pēdējo mājienu.

Lengdons jau grasījās iebilst, taču tad noprata, ka tikai velti tērēs vārdus.

-    Tavs dodžs nodzīvoja gandrīz gadsimtu, Etore turpināja. Viņa laikos tas bija īsts brīnums. Māņticīgie apgalvoja, ka viņš savu ilgo mūžu ieguvis pēc tam, kad drosmīgi atkarojis Konstantinopolei svētās Lūcijas kaulus un atvedis tos atpakaļ uz Venēciju. Svētā Lūcija zaudēja acis, jo…

-    Viņš izrāva svēto kaulus! Sjēna izgrūda, uzmezdama skatienu Lengdonam, kurš nupat bija iedomājies par to pašu.

Etore savādi palūkojās uz Sjēnu.

-    Laikam savā ziņā tā varētu sacīt.

Pēkšņi Feriss sagura, it kā vēl nebūtu atguvies pēc ilgā gājiena pāri laukumam un kāpiena augšup.

-    Man vajadzētu piebilst, Etore turpināja, ka šis dodžs tik ļoti mīlēja svēto Lūciju tāpēc, ka arī pats bija akls. Deviņdesmit gadu vecumā viņš, neredzēdams neko sev apkārt, iznāca šai pašā laukumā, lai sludinātu krusta karu.

-    Es zinu, kurš tas ir, Lengdons paziņoja.

-    Tā tam arī vajadzētu būt! Etore pasmaidīja.

Tā kā Lengdona eidētiskā atmiņa bija labāk piemērota tēliem, nevis nekonkrētām idejām, viņa atklāsme bija nākusi mākslas darba formā. Tā bija slavena Gistava Dorē ilustrācija, kurā izdēdējis, akls dodžs, pacēlis rokas augstu virs galvas, mudina sapulcējušos pūli doties krusta karā. Lengdona prātā skaidri atausa Dorē ilustrācijas nosaukums: "Dandolo sludina krusta karu".

-     Enriko Dandolo, Lengdons paziņoja. Nemirstīgais dodžs.

-    Finalmente! Etore iesaucās. Baidos, ka tavs prāts ir novecojis, mans draugs.

-    Gluži kā es pats. Vai viņš ir apglabāts šeit?

-    Dandolo? Etore papurināja galvu. Nē, šeit ne.

-    Kur tad? Sjēna noprasīja. Dodžu pilī?

Etore noņēma brilles un mirkli apdomājās.

-    Uzgaidiet mazliet. Dodžu ir tik daudz, es nespēju atcerēties…

Iekams Etore bija paguvis pabeigt teikumu, pie viņiem pieskrēja kāds izbiedēts ekskursiju vadītājs, pavilka Etori sāņus un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Etore sastinga un, pagalam satraukts, nekavējoties piesteidzās pie margām un vērīgi palūkojās lejup uz svētnīcu. Nākamajā mirklī viņš no jauna pagriezās pret Lengdonu.

-   Es tūlīt atgriezīšos, Etore uzsauca un aizsteidzās prom, nebildis vairs ne vārda.

Neizpratnes pārņemtais Lengdons piegāja pie margām un palūkojās lejup. Kas tur notiek?

Pirmajā brīdī viņš ieraudzīja tikai tūristu drūzmu, tomēr jau pēc mirkļa pamanīja, ka daudzi apmeklētāji skatās vienā un tai pašā virzienā uz galveno ieeju, pa kuru baznīcā nupat bija iesteigusies iespaidīgu, melnā ģērbtu kareivju grupa. Tie izklīda pa narteksu un aizšķērsoja visas izejas.

Kareivji melnās uniformās. Lengdons juta, ka ciešāk ieķeras margās.

-    Robert! Sjēna viņam aiz muguras uzsauca.

Lengdons nenovērsa skatienu no kareivjiem. Kā viņi mūs ii I rada?!

Robert, Sjēna sauca jau uzstājīgāk. Kaut kas nav labi! Palīdzi man!

Palīgā saucienu apmulsināts, Lengdons uzgrieza muguru margām. Kur viņa palikusi?

Nākamajā mirklī viņa skatiens uzmeklēja Sjēnu un Ferisu. Sjēna bija nometusies ceļos uz grīdas pie Svētā Marka zirgiem līdzās doktoram Ferisam… kurš locījās krampjos, cieši piespiedis roku sev pie krūtīm.

75. NODAĻA

-Man liekas, ka viņam ir sirdslēkmē! Sjena iekliedzas.

Lengdons piesteidzās pie doktora Ferisa, kurš ar ieplestām rokām un kājām gulēja zemē un elsoja, veltīgi tverdams pēc gaisa.

Kas viņam noticis? Lengdonam tā visa pēkšņi bija kļuvis par daudz. Līdz ar kareivju uzrašanos pirmajā stāvā un Ferisa nogāšanos uz grīdas Lengdons piepeši sajutās kā paralizēts un īsti nesaprata, ko tagad iesākt.

Sjēna noliecās pār Ferisu, pavilka vaļīgāk viņa kaklautu un attaisīja vaļā dažas krekla augšējās pogas, lai viņam būtu vieglāk elpot. Bet, tiklīdz Ferisa krekls pavērās, Sjēna atrāvās, pārbīli asi iekliedzās, aizspieda muti un atkāpās, stingi raudzīdamās uz viņa kailajām krūtīm.

Tad arī Lengdons atskārta, uz ko viņa skatās.

Āda uz Ferisa krūtīm bija dīvainā krāsā. Pāri krūšu kaulam bija izpleties draudīgs zilgani melns plankums greipfrūta lielumā. Izskatījās, ka Ferisam krūtīs būtu ietriekusies lielgabala lode.

-    Tā ir iekšējā asiņošana, Sjēna satriekta izgrūda, palūkodamās uz Lengdonu. Nav jābrīnās, ka viņam visu dienu bija grūti paelpot.

Feriss strauji pagrieza galvu, nepārprotami mēģinādams kaut ko teikt, taču pār lūpām nāca tikai vārga sēkšana. Apkārt sāka pulcēties tūristi, un Lengdons noprata, ka tūlīt iestāsies haoss.

-    Lejā ir kareivji, viņš brīdināja Sjēnu. Nezinu, kā viņi mūs atraduši.

Pārsteigumu un bailes Sjēnas sejā tūlīt aizstāja dusmas, un viņa neganti paraudzījās uz Ferisu.

-   Jūs mums esat melojis, vai ne?

Feriss vēlreiz mēģināja kaut ko sacīt, taču nespēja izdvest ne skaņu.

Sjēna nesaudzīgi pārmeklēja Ferisa kabatas, izņēma kabatas portfeli un telefonu, iebāza tos sev kabatā, izslējās un uzlūkoja viņu ar niknu apsūdzību.

Šajā brīdī cauri pūlim izlauzās paveca itāliete un dusmīgi uzkliedza Sjēna i:

-    L'hai colpito al petto! Viņa ar dūri spēcīgi uzsita sev uz krūtīm.

-    Nē! Sjēna noskaldīja. Mākslīgā elpināšana viņu nogalinās! Paskatieties uz viņa krūtīm! Sjēna pagriezās pret l.engdonu. Robert, mums jātiek prom no šejienes. Nekavējoties!

Lengdons paskatījās uz Ferisu, kurš izmisīgi lūkojās viņam acīs, it kā vēlētos kaut ko pateikt.

-    Mēs nevaram viņu tā vienkārši pamest! Lengdons drudžaini iebilda.

-     Ticiet man, Sjēna atcirta, tā nav sirdslēkme. Un mums ir jādodas prom. Ātri.

Drūzma ap viņiem kļuva biezāka, tūristi sāka saukt palīgā. Sjēna ar satraucošu spēku satvēra Lengdonu aiz rokas un aizrāva prom no haosa, ārā uz balkona, svaigā gaisā.

Pirmajā mirklī Lengdons apžilba. Saule atradās viņam tieši acu līmenī, nolaidusies zemu pār Svētā Marka laukuma rietumu galu, un visu balkonu ieskāva zeltaina gaisma. Sjēna Lengdonam pa priekšu aizsteidzās pa kreisi gar otrā stāva terasi, veikli līkumodama starp tūristiem, kuri bija iznākuši ārā, lai apbrīnotu laukumu un Svētā Marka zirgu kopijas.

Steidzoties gar bazilikas fasādi, viņi sev tieši priekšā ieraudzīja lagūnu. Lengdons pēkšņi pamanīja, ka ūdenī peld dīvaina, ultramoderna jahta, kas izskatījās pēc futūristiska karakuģa. Iekams viņš paguva apdomāties, viņi abi ar Sjēnu jau bija vēlreiz nogriezušies pa kreisi un pa balkonu aizskrējuši gar bazilikas dienvidrietumu stūri līdz "Papīra durvīm" piebūvei, kas baziliku savieno ar Dodžu pili un savu vārdu izpelnījusies tāpēc, ka tieši tur dodži mēdza izlikt savus dekrētus, lai publika varētu tos izlasīt.

Tā nav sirdslēkme? Zili melnais plankums uz Ferisa krūtīm bija dziļi iespiedies Lengdonam prātā, un viņam piepeši uzmācās bailes, iedomājoties, ka drīz Sjēna varētu nosaukt šī cilvēka patieso slimību. Turklāt šķita, ka notikušas pārmaiņas un Sjēna vairs neuzticas Ferisam. Vai tāpēc viņa pirmīt centās uztvert manu skatienu?

Sjēna piepeši strauji apstājās, pārliecās pāri elegantajai balustrādei un vērīgi ielūkojās kādā Svētā Marka laukuma krustejas stūrī, kas atradās tālu lejā.

-    Nolādēts, viņa izmeta, mēs atrodamies augstāk, nekā biju domājusi.

Tu gribēji lēkt lejā?! Lengdons cieši raudzījās viņā.

Sjēna likās pārbijusies.

-    Viņi nedrīkst mūs noķert, Robert.

Lengdons pagriezās atpakaļ pret baziliku un nopētīja smagās dzelzs un stikla durvis, kas atradās tieši viņiem aiz muguras. Pa tām nāca un gāja tūristi. Ja Lengdona aprēķins bija pareizs, tad pa šīm durvīm viņi nonāktu atpakaļ muzejā netālu no baznīcas tālākā gala.

-    Viņi jau būs aizsprostojuši visas izejas, Sjēna sacīja.

Apsvēris visas viņu bēgšanas iespējas, Lengdons secināja, ka ir palikusi tikai viena.

-    Manuprāt, es iekšā redzēju kaut ko tādu, kas varētu šo problēmu atrisināt.

Pat īsti nesaprazdams, par ko tobrīd domā, Lengdons ieveda Sjēnu atpakaļ bazilikā. Viņi virzījās gar muzeja sienām, cenzdamies izturēties neuzkrītoši. Lielākā daļa apmeklētāju tobrīd lūkojās pa diagonāli pāri milzīgajam centrālajam jomam uz vietu, kur norisinājās kņada ap Ferisu. Lengdons pamanīja, ka dusmīgā, vecā itāliete diviem kareivjiem melnos formastērpos rāda ceļu uz balkonu, pa kuru viņi pirmīt bija aizbēguši.

Mums jāpasteidzas, Lengdons nodomāja, vērīgi nopētīja sienas un beidzot netālu no lielas gobelēnu ekspozīcijas ieraudzīja meklēto.

Pie sienas piestiprinātā ierīce bija koši dzeltena. Uz tās bija sarkana brīdinājuma uzlime: Allarme antincendio.

-     Ugunsgrēka trauksme? Sjēna noprasīja. Vai tāds ir jusu plāns?

-    Mēs varam izlavīties ārā kopā ar visu pūli. Lengdons pastiepās un satvēra trauksmes sviru. Nu tad aiziet. Rīkodamies ātri, lai nepagūtu pārdomāt, viņš spēcīgi parāva sviru un ieraudzīja, kā tās mehānisms precīzi sadragā iekšpusē ievietoto mazo stikla cilindru.

Cerētās sirēnas un kņadu Lengdons tā arī nesagaidīja.

Tikai klusumu.

Viņš pavilka vēlreiz.

Nekā.

Sjēna skatījās uz viņu kā uz jukušu.

-     Robert, mēs atrodamies akmens katedrālē, kas ir pilna kā piebāzta ar tūristiem! Jūs domājat, ka šīs publiskās ugunsgrēka trauksmes ierīces ir aktīvas? Pietiktu ar vienu jokdari, lai…

-    Protams! Amerikas Savienoto Valstu ugunsdrošības noteikumi…

-    Šeit ir Eiropa. Mums nav tik daudz juristu. Viņa norādīja pāri Lengdona plecam. Un arī laika mums nav.

Pagriezies pret stikla durvīm, pa kurām viņi nupat bija ienākuši, Lengdons ieraudzīja, ka pa tām no balkona iesteigušies divi kareivji un saltām acīm vērīgi pēta apkārtni. Viens no tiem bija tas pats plecīgais aģents, kurš uz viņiem šāva, kad viņi ar triciklu bija bēguši no Sjēnas dzīvokļa.

Lengdonam un Sjēnai neatlika nekas cits, kā vien nozust slēgtā kāpņu telpā, kurā vītņu kāpnes veda atpakaļ uz pirmo stāvu. Tikuši lidz kāpņu laukumiņam, viņi uz brīdi apstājās uzejas ēnās. Pie visām svētnīcas ieejām stāvēja kareivji un uzmanīgi lūkojās apkārt.

-   Ja mēs iziesim no šīs kāpņu telpas, viņi mūs pamanīs, Lengdons izmeta.

-     Kāpnes ved tālāk, Sjēna čukstēja, norādīdama uz norobežojošo virvi ar plāksnīti Accesso vietato, kas aizšķērsoja ceļu lejup.

Tā nav laba doma, Lengdons sprieda. Pazemes kapenes, no kurām nav izejas.

Kāpnes aiz norobežojošās virves meta vēl šaurāku loku un nozuda piķa melnā tumsā.

Sjēna jau bija pārkāpusi pāri virvei un taustījās lejup pa izliekto tuneli, pamazām nozūdot tukšumā.

-    Te var iziet, lejā atskanēja Sjēnas čuksts.

Lengdonu tas nepārsteidza. Svētā Marka pagrabstāvs no

daudzām citām līdzīgām vietām atšķīrās ar to, ka tajā atradās arī kapela, kur līdzās svētā Marka kauliem regulāri notika dievkalpojumi.

-    Šķiet, es redzu dienas gaismu! Sjena čukstēja.

Kā gan tas ir iespējams? Lengdons pūlējās atcerēties savas pagājušās viesošanās reizes šajā svētajā pazemes telpā un tad noprata, ka Sjēna droši vien ieraudzījusi lux eterna elektrisko apgaismojumu, kas deg uz svētā Marka kapenēm pašā pagrabstāva vidū. Virs galvām atskanēja soļi. Tie tuvojās, un Lengdonam vairs nebija laika apdomāties. Viņš aši pārkāpa pāri virvei, uzmanīdamies, lai to nesakustinātu, piespieda plaukstu rupji kalto akmeņu sienai un sāka taustīties lejup, kur viņu neviens vairs nevarēja pamanīt.

Sjēna viņu gaidīja kāpņu pakājē. Viņai aiz muguras tumsā varēja neskaidri samanīt kapenes. Tā bija šaura pazemes telpa ar biedējoši zemiem akmens griestiem, ko balstīja seni pīlāri un mūra velves. Uz šiem pīlāriem turas visas bazilikas svars, nodomāja Lengdons, jau cīnīdamies ar klaustrofobiju.

-     Es taču teicu, nočukstēja Sjēna, kuras glīto seju neskaidri izgaismoja blāva dienas gaisma. Viņa norādīja uz vairākiem maziem arkveida virsgaismas logiem, kas atradās augstu pie griestiem.

Gaismas akas, secināja Lengdons, kurš jau bija aizmirsis, ka tās tur atrodas. Aiz šiem logiem, kas bija domāti, lai šaurajās kapenēs varētu ieplūst gaisma un svaigs gaiss, atradās dziļas akas, kuras veda lejup no Svētā Marka laukuma, kurš atradās virs viņu galvām. Logu stikli bija nodrošināti ar blīvām dzelzs restēm, ko veidoja piecpadsmit savstarpēji savīti apļi. Lai gan Lengdonam bija aizdomas, ka no iekšpuses tās var atvērt, šīs restes atradās plecu augstumā un izskatījās šauras. I'at tad, ja viņiem kaut kā izdotos pa logu iekļūt akā, izrāpties pa to ārā būtu neiespējami, jo šīs akas bija desmit pēdas dziļas, turklāt virspusē tās sedza smagas restes. Blāvajā gaismā, kas ieplūda pa akām, svētā Marka kapenes atgādināja mēness apspīdētu mežu, kurā blīva, koku stumbriem līdzīgu pīlāru audze met garas pasmagas ēnas. Lengdons pievērsa skatienu pazemes telpas vidusdaļai, kur uz svētā Marka kapenēm dega vientulīga gaisma. Bazilikas vārdabrālis bija guldīts akmens sarkofāgā aiz altāra, kura priekšā bija novietotas solu rindas tiem dažiem laimīgajiem, kuri tika uzaicināti lūgt Dievu šeit, Venēcijas kristīgās pasaules sirdī.

Piepeši Lengdonam līdzās uzzibēja sīks stariņš. Pagriezies viņš ieraudzīja Sjēnai rokās Ferisa telefonu ar izgaismotu ekrānu.

Lengdons neticīgi skatījās uz to.

-    Manuprāt, Feriss teica, ka viņa telefonam izlādējusies baterija!

-   Tie bija meli, Sjēna atteica, turpinādama drukāt. Viņš daudz meloja. Palūkojusies uz telefonu, viņa sarauca pieri un papurināja galvu. Te nav zonas. Biju domājusi, ka varbūt varēšu noskaidrot, kur atrodas Enriko Dandolo kapenes. Viņa piesteidzās pie gaismas akas un pacēla telefonu augstu virs galvas tuvāk stiklam, pūlēdamās iegūt signālu.

Enriko Dandolo, nodomāja Lengdons, kuram bija nācies bēgt, vēl lāgā nepaguvušam atcerēties kādu informācijas drusku par šo dodžu. Lai gan tobrīd viņi bija nonākuši sarežģītā situācijā, Svētā Marka bazilikas apmeklējums patiešām izrādījās noderīgs viņi noskaidroja, kurš bijis tas nodevīgais dodžs, kas zirgiem galvas cirtis… un izrāvis aklo kaulus.

Diemžēl Lengdonam nebija ne jausmas, kur atrodas Enriko Dandolo kapenes, un, cik varēja manīt, to nenojauta arī Etore Vio. Viņš pārzina katru šīs bazilikas sprīdi… un droši vien arī Dodžu pili. Tas, ka Etore nevarēja nekavējoties nosaukt Dandolo kapeņu atrašanās vietu, Lengdonam lika noprast, ka šīs kapenes, iespējams, atrodas krietni tālu no Svētā Marka bazilikas un Dodžu pils. Kur tad tās ir?

Tobrīd Sjēna stāvēja uz sola, ko bija pastūmusi zem vienas no gaismas akām. Viņa atvilka loga bultu, atvēra to līdz galam vaļā un pacēla Ferisa telefonu tuvāk akai.

Lejup atplūda skaņas no Svētā Marka laukuma, un Lengdonam pēkšņi iešāvās prātā doma, ka varbūt tomēr no šejienes ir iespējams izkļūt. Aiz soliem rindā bija salikti saliekamie krēsli, un Lengdons noprata, ka varbūt varētu kādu no tiem iecelt gaismas akā. Varbūt augšējās restes var atvērt arī no iekšpuses?

Lengdons tumsā steidzās pie Sjēnas, bet paguva paspert tikai dažus soļus, kad saņēma spēcīgu triecienu pa pieri un atkrita atpakaļ. Sabrucis uz ceļgaliem, viņš pirmajā mirklī nodomāja, ka ir piedzīvojis uzbrukumu, taču ātri vien attapās, ka tā nav tiesa, un nolamāja sevi, jo nebija iedomājies, ka viņa sešu pēdu augums ir krietni vien par garu kapeņu griestiem, kuri bija būvēti, piemērojoties vidējam cilvēka augumam pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem.

Notupies uz cietās akmens grīdas, Lengdons gaidīja, kamēr gar acīm pārstās šķīst dzirksteles, un atjēdzies ieraudzīja sev priekšā uz grīdas kādu uzrakstu.

Sanētus Marcus.

Labu brīdi Lengdons cieši raudzījās uz to. Viņu bija pārsteidzis nevis paša svētā Marka vārds, bet gan valoda, kurā tas bija uzrakstīts.

Latīņu valoda.

/

Lengdonam, kurš visu dienu bija gremdējies mūsdienu itāliešu valodā, šķita mazliet mulsinoši ieraudzīt svētā Marka vārdu latīņu valodā. Tas bija kā ašs atgādinājums, ka šī mirusī valoda svētā Marka nāves brīdī Romas impērijā kalpojusi par saziņas valodu.

Un tad Lengdonam prātā iešāvās vēl kāda doma.

Trīspadsmitā gadsimta sākumā Enriko Dandolo un Ceturtā krusta kara laikā arī varas aprindas vēl aizvien pārsvarā izmantoja latīņu valodu. Venēcijas dodžs, kurš iekarojis Konstantinopoli un nodrošinājis Romas impērijai slavas spožumu, nemūžam nebūtu apglabāts kā Enriko Dandolo… jo viņa vārds uz kapenēm būtu rakstīts latīniski.

Henricus Dandolo.

Un tajā bridi kā elektrības trieciens viņam domās pazibēja sen aizmirsts tēls. Lai gan šī atklāsme viņu bija piemeklējusi, stāvot uz ceļiem kapelā, Lengdons tomēr zināja, ka tā nav dievišķa iedvesma. Visticamāk, tikai parasta vizuāla norāde bija prātā uzšķīlusi šo pēkšņo sakarību. No Lengdona atmiņas dzīlēm pēkšņi uzradās aina ar latīniski rakstītu I )andolo vārdu… kas bija iegravēts greznā flīžu grīdā iemūretā, nodilušā marmora plāksnē.

Henricus Dandolo.

Gandrīz nespēdams paelpot, Lengdons domās iztēlojās šo vienkāršo dodža piemiņas plāksni. Es esmu tur bijis. Tieši tā, kā bija rakstīts dzejolī, Enriko Dandolo patiešām bija apglabāts zeltītā muzejā svētās gudrības mūzu mājoklī taču las neatradās Svētā Marka bazilikā.

Pamazām aptvēris patiesību, Lengdons lēni piecēlās.

-      Es nevaru atrast signālu, Sjēna sacīja, nokāpa lejā un tuvojās viņam.

-    Jums tas nemaz nav vajadzīgs, Lengdons izmocīja.

Svētās gudrības mūzu mājvieta… Viņš dziļi ievilka elpu.

Es… esmu kļūdījies.

Sjēna nobālēja.

-    Tikai nesakiet, ka mums bija jāatrodas citā muzejā.

-     Sjēna, Lengdons nočukstēja, juzdamies pagalam nelāgi, mums bija jāatrodas citā valstī.

76. NODAĻA

V enēcijas masku tirgotāja Svētā Marka laukumā atvilka elpu, atspiedusies pret bazilikas ārsienu, lai atpūstos. Kā jau allaž, čigāniete bija izvēlējusies savu iemīļotāko vietu mazu nišu starp diviem bruģi iestiprinātiem metāla režģiem. Tā bija ideāli piemērota, lai noliktu smago preci un pavērotu saulrietu.

Gadu gaitā viņa Svētā Marka laukumā bija pieredzējusi daudzus notikumus, tomēr neparastais atgadījums, kas tagad piesaistīja viņas uzmanību, norisinājās nevis laukumā, bet gan zem tā. Satrūkusies no skaļa trokšņa sev pie kājām, sieviete caur restēm ieskatījās šaurajā, kādas desmit pēdas dziļajā akā. Tās dibenā bija atvērts logs, un kāds tur bija nolicis saliekamo krēslu, kas skrāpējās pret bruģi.

Čigānietei par lielu pārsteigumu, aiz krēsla parādījās glīta sieviete ar gaišiem, zirgastē saņemtiem matiem. Kāds viņu nepārprotami bija pacēlis augšup, un nu viņa pa logu ierāpās šaurajā ejā.

Piecēlusies kājās, gaišmatainā sieviete tūlīt pacēla galvu un redzami satrūkās, ieraudzījusi čigānieti, kura caur režģi raudzījās viņai pretī. Gaišmatainā sieviete pielika pie lūpām pirkstu un viegli pasmaidīja, tad atlocīja krēslu, uzrāpās uz tā un pastiepās pretī režģim.

Tu esi pārāk īsa, čigāniete nodomāja. Un ko tu vispār tur dari?

Gaišmate atkal nokāpa no krēsla un uzrunāja kādu, kas atradās ēkā. Lai gan šaurajā ejā līdzās krēslam viņai tik tikko pietika vietas, nu viņa pakāpās sāņus, un vēl kāds cilvēks

tumšmatains gara auguma vīrietis smalkā uzvalkā ar pūlēm no bazilikas pagraba uzvilkās augšup šaurajā ejā.

Arī viņš pacēla galvu un cauri dzelzs režģim ieskatījās čigānietei tieši acīs, tad neveikli izlocīja rokas un kājas, apmainījās vietām ar gaišmati un uzkāpa uz ļodzīgā krēsla. Vīrietis bija garāks par sievieti, un pasniedzoties viņam izdevās atvilkt bultu, ar ko bija nostiprināts režģis. Paslējies uz pirkstgaliem, viņš ar abām plaukstām atspiedās pret režģi un uzspieda. Režģis pacēlās aptuveni par collu, taču tad viņš atkal bija spiests to nolaist.

Pud darci una mano? gaišmate uzsauca čigānietei.

ļums palīdzēt? Čigāniete nodomāja, nemaz negrasīdamās iesaistīties. Ko jūs tur darāt?

Tad gaišmatainā sieviete izvilka vīrieša kabatas portfeli, i/ņēma simt eiro naudaszīmi un pavicināja to kā piedāvājumu. Tik daudz naudas tirgotāja par savām maskām nenopelnīja pat triju dienu laikā. Radusi tirgoties, viņa papurināja galvu un parādīja divus pirkstus. Gaišmate izvilka vēl vienu naudaszīmi.

Nespēdama noticēt tādai veiksmei, čigāniete negribīgi paraustīja plecus, taču pūlējās izskatīties vienaldzīga. Viņa notupās, cieši satvēra režģi un ieskatījās vīrietim acīs, lai abi varētu rīkoties vienlaikus.

Kad vīrietis atkal pacēla režģi, čigāniete to pavilka augšup ar rokām, ko gadiem ilga preču nēsāšana bija padarījusi stipras, un režģis pacēlās augšup… līdz pusei. Tiklīdz viņa jau bija nodomājusi, ka viss ir izdevies, apakšā atskanēja skaļš blīkšķis, un vīrietis nozuda, iekrizdams atpakaļ akā, jo saliekamais krēsls zem viņa svara bija sabrucis.

Dzelzs režģis uzreiz smagi iegūla čigānietes rokās. Viņa nodomāja, ka būs spiesta to izlaist, taču doma par solītajiem divsimt eiro lika sasparoties, un viņai izdevās ar skaļu šķindoņu atsliet režģi pret bazilikas sienu.

Aizelsusies čigāniete ieskatījās akā un ieraudzīja savijušos ķermeņus un salauztu krēslu. Kad vīrietis atkal piecēlās un notīrīja drēbes, viņa ieliecās akā un pastiepa roku pēc naudas.

Sieviete ar zirgastē saņemtajiem matiem atzinīgi pamāja un pacēla virs galvas abas naudaszīmes. Čigāniete pasniedzās lejup, taču nekādi nespēja tās aizsniegt.

Iedod naudu tam vīrietim.

Piepeši akā izcēlās troksnis bazilikā skanēja dusmīgas klaigas. Vīrietis un sieviete bailēs apsviedās, atraudamies tālāk no loga.

Un tad iestājās haoss.

Tumšmatainais vīrietis uzņēmās vadibu. Notupies viņš stingri pavēlēja sievietei ar kāju atsperties pret viņa savītajiem pirkstiem. Sieviete paklausīja, un viņš to smagi pacēla. Sieviete uzslīdēja augšup pa aku, iekozdama naudu zobos, lai atbrīvotu rokas, un visiem spēkiem pūlējās aizsniegt akas malu. Vīrietis cēla viņu augstāk… vēl augstāk… kamēr beidzot viņas rokas pārslīdēja pāri akas malai.

Ar milzīgām pūlēm viņa atspiezdamās izkļuva ārā no akas, it kā kāptu laukā no peldbaseina. Iegrūdusi naudu čigānietei rokās, viņa tūlīt pagriezās, nometās ceļos pie akas un noliecās pretī vīrietim.

Bija jau par vēlu.

Kā izsalkuša briesmoņa nemierīgi taustekļi akā jau sniedzās spēcigas rokas garās, melnās piedurknēs. Tās sagrāba vīrieti aiz kājām un vilka viņu lejup, atpakaļ pie loga.

-    Bēdz, Sjēna! vīrietis cīnīdamies uzkliedza. Ātrāk!

Čigāniete redzēja, ka viņu skatieni sastopas. Tajos pazibēja sāpīga nožēla… un tad jau viss bija beidzies.

Vīrietis pa logu tika rupji ierauts atpakaļ bazilikā.

Gaišmate satriekta raudzījās lejup. Viņai acis sariesās asaras.

-    Lūdzu, piedod, Robert, viņa nočukstēja un pēc neilga klusuma brīža piebilda: Par visu.

Jau nākamajā mirklī sieviete, zirgastei šūpojoties, iejoņoja pūlī, aizskrēja pa šauro Merceria dell'Orologio ieliņu… un nozuda pašā Venēcijas sirdī.

77. NODAĻA

»

Robertu Lengdonu saudzīgi atmodināja klusi ūdens šļaksti. Sajutis asa, sterila antiseptiska līdzekļa un sāļa jūras gaisa smaržu, viņš manīja, ka pasaule zem viņa šūpojas.

Kur es esmu ?

Šķiet, ka tikai pirms mirkļa viņš uz dzīvību un nāvi bija cīnījies ar spēcīgām rokām, kas no gaismas akas vilka viņu atpakaļ uz kapenēm. Dīvaini, taču nu zem viņa bija nevis aukstā Svētā Marka bazilikas akmens grīda, bet gan mīksts matracis.

Atvēris acis, Lengdons uzmanīgi paskatījās apkārt. Viņš atradās mazā, ļoti tīrā telpā ar vienu vienīgu iluminatoru. Šūpošanās vēl aizvien nebija mitējusies.

Es atrodos uz kuģa klāja?

Vēl Lengdons atcerējās, ka viens no melnā ģērbtajiem kareivjiem bija viņu piespiedis pie kapeņu grīdas un nikni no-

šņācis:

-    Nemaz nemēģiniet bēgt!

Lengdons bija neprātīgi kliedzis un saucis palīgā, kamēr kareivji pūlējās aizspiest viņam muti.

-    Mums viņš jādabū prom no šejienes, viens kareivis bija sacījis otram.

Viņa biedrs negribīgi pamāja.

-    Tad rīkojies.

Tanī brīdī Lengdons sajuta, ka pēcīgi pirksti prasmīgi aptausta viņa kakla artērijas un vēnas. Tad, atraduši vajadzīgo vietu uz miega artērijas, pirksti stingri un apņēmīgi to saspieda. Jau pēc dažām sekundēm Lengdonam acu priekšā viss izplūda, viņa smadzenes zaudēja skābekļa apgādi, un viņš juta, ka zaudē samaņu.

Viņi mani nogalina, Lengdons vēl paguva nodomāt. Tepat līdzās svētā Marka kapam.

Iestājās tumsa, taču tā bija saraustīta… drīzāk kā pelēka migla, ko izraibināja apslāpēti apveidi un skaņas.

Cik laika pagājis, Lengdons nezināja, taču pasaule ap viņu pamazām kļuva skaidrāk saskatāma. Ciktāl varēja spriest, viņš atradās kaut kādā kuģa medicīniskajā izolatorā. Sterilā apkārtne un izopropilspirta smarža radīja dīvainu dežavū sajūtu, it kā viņš būtu veicis pilnu loku un, tāpat kā iepriekšējā vakarā, pamodies svešā slimnīcas gultā, neatcerēdamies gandrīz neko.

Lengdona domas nekavējoties pievērsās Sjēnai un viņas drošībai. Viņš vēl aizvien redzēja, kā viņam pretī cieši raugās nožēlas un baiļu pilnās, maigās, brūnās Sjēnas acis. Lengdons no visas sirds vēlējās, kaut viņai būtu izdevies aizbēgt un droši izkļūt no Venēcijas.

Mums bija jāatrodas citā valstī, Lengdons viņai pateica pēc tam, kad, sev par lielu satricinājumu, bija sapratis, kur patiesībā meklējams Enriko Dandolo kaps. Dzejoli minētā svētās gudribas mūzu mājvieta tomēr atradās nevis Venēcijā, bet gan otrā pasaules galā. Precīzā saskaņā ar Dantes teksta brīdinājumu šifrētā dzejoļa jēga bija "šinī tumšā dzejā paslēpta".

Tiklīdz viņi būtu izkļuvuši no kapenēm, Lengdons grasījās Sjēnai visu paskaidrot, tomēr viņam neradās tāda izdevība.

Viņa aizbēga, zinādama vienīgi to, ka esmu piedzīvojis neveiksmi.

Lengdons juta, ka pakrūtē savelkas kamols.

Sērga vēl aizvien ir turpat… otrā pasaules malā.

Gaitenī aiz telpas durvīm skaļi nodunēja soļi. Lengdons pagriezās un ieraudzīja, ka viņa kajītē ienāk melnās drēbēs ģērbies vīrs, tas pats spēcīgais kareivis, kurš viņu bija piespiedis pie kapeņu grīdas. Viņa skatiens bija auksts kā ledus. Vīrietis nāca aizvien tuvāk, un Lengdons instinktīvi grasījās atrauties, taču viņam nebija iespēju bēgt. Šie cilvēki var ur mani darīt visu, ko vien vēlas.

-    Kur es esmu? Lengdons noprasīja, runādams tik izaicinoši, cik vien uzdrošinājās.

-    Uz jahtas, kas noenkurota netālu no Venēcijas.

Zaļajā emblēmā uz vīrieša formastērpa varēja redzēt globusu, ko ieskauj burti ECDC. Lengdons vēl nekad nebija redzējis ne tādu simbolu, ne akronīmu.

-    Mēs gribam no jums saņemt informāciju, kareivis sauja, un mums nav daudz laika.

-   Kāpēc man būtu pienākums jums kaut ko teikt? Lengdons jautāja. Jūs mani gandrīz nogalinājāt.

-    Nav tiesa. Mēs izmantojām džudo paņēmienu šime-vaza pretinieka apturēšanai. Mums nebija nolūka nodarīt jums pāri.

-   Šorīt jūs uz mani šāvātl Lengdons paziņoja, skaidri atcerēdamies, kā pret Sjēnas joņojošā tricikla spārnu nošķindot bija atsitusies lode. Jūs man gandrīz trāpījāt mugurkaulā!

Vīrietis samiedza acis.

-   Ja es būtu gribējis iešaut jums mugurkaulā, tad es tā arī būtu izdarījis. Es izšāvu vienu vienīgu reizi, mēģinot caursist jūsu transportlīdzekļa aizmugures riepu, lai jūs nevarētu aizbēgt. Man bija pavēlēts nodibināt ar jums kontaktu un noskaidrot, kāda velna pēc jūs rīkojaties tik nesakarīgi.

Iekams Lengdons bija paguvis līdz galam aptvert viņa vārdus, pa durvīm ienāca vēl divi kareivji un tuvojās viņa gultai.

Starp kareivjiem soļoja sieviete.

Parādība.

Ēteriska un pārdabiska.

Lengdons tūlīt viņu pazina tā bija vīzija no viņa halucinācijām. Skaista sieviete ar gariem, sudrabainiem matiem un zilu lazurita amuletu. Tā kā agrāk viņa bija parādījusies uz šausminoša mirstošu cilvēku fona, Lengdons pat uzreiz nenoticēja, ka šī sieviete ir dzīva un stāv viņam priekšā.

-    Profesor Lengdon. Nostājusies pie viņa gultas, sieviete gurdi pasmaidīja. Cik labi, ka jums nekas nekaiš. Viņa apsēdās un pataustīja Lengdonam pulsu. Man sacīja, ka jums esot amnēzija. Vai atceraties mani?

Kādu brīdi Lengdons pētīja sievieti.

-    Es jūs… redzēju sapņos, lai gan neatceros, ka mēs būtu tikušies.

Sieviete iejūtīgi paliecās viņam tuvāk.

-    Mans vārds ir Elizabete Sinskija. Es esmu Pasaules Veselības organizācijas direktore un jūs nolīgu, lai jūs man palīdzētu atrast…

-    Kādu sērgu, Lengdons izmocīja, ko radījis Bertrāns Zobrists.

Sinskija pamāja, izskatīdamās jau možāka.

-    Tātad jūs atceraties?

-    Nē, es pamodos kādā slimnīcā kopā ar dīvainu, mazu projektoru un vīzijām, kurās jūs mani mudinājāt meklēt un atrast. Tieši to es arī centos darīt, kad šie cilvēki mēģināja mani nogalināt. Lengdons norādīja uz kareivjiem.

Plecīgais kareivis sabozās, nepārprotami grasīdamies kaut ko sacīt, taču Elizabete Sinskija apklusināja viņu ar rokas mājienu.

-     Profesor, viņa klusi sacīja, es nešaubos, ka jūs esat galīgi apjucis. Kā cilvēks, kurš jūs tajā visā ir iesaistījis, esmu šausmās par visu notikušo un jūtos pateicīga, ka esat nonācis drošībā.

-    Drošībā? Lengdons atcirta. Es atrodos gūstā uz kuģa! Tāpat kā jūs!

Sieviete ar sudrabainajiem matiem saprotoši pamāja.

-    Baidos, ka amnēzijas rezultātā daudz kas no tā, ko grasos jums pastāstīt, liksies dezorientējošs. Tomēr mums vairs nav daudz laika un daudziem ir vajadzīga jūsu palīdzība. Sinskija aprāvās, it kā nezinātu, ko sacīt tālāk. Vispirms, viņa iesāka, jums jāsaprot, ka aģents Brīders un viņa komanda nevienu bridi nav mēģinājuši nodarīt jums pāri. Viņiem tika dota nepārprotama pavēle atjaunot ar jums sakarus, liekot lietā visus nepieciešamos līdzekļus.

-    Atjaunot sakarus? Es ne…

-    Lūdzu, profesor, gluži vienkārši paklausieties. Jums viss kļūs skaidrs. Goda vārds. Prātam virmojot dusmās, Lengdons no jauna atslīga gultā, bet doktore Sinskija tikmēr turpināja: Aģents Brīders un viņa vīri ir no Novērošanas un reaģēšanas atbalsta komandas. Viņi darbojas Eiropas Slimību profilakses un kontroles centra uzdevumā.

Lengdons uzmeta skatienu ECDC emblēmām uz kareivju formastērpiem. Slimību profilakse un kontrole?

-    Viņa grupas specializācija, Sinskija turpināja, ir lipīgu slimību draudu noteikšana un ierobežošana. Būtībā viņi ir īpašo uzdevumu vienība, kurai jāsamazina plaša mēroga akūtu slimību izplatīšanās risks. Es cerēju, ka tieši jūs palīdzēsiet man atrast Zobrista radītās infekcijas slimības perēkli, un tāpēc, kad jūs nozudāt, es pavēlēju šai komandai jūs atrast… Es biju tā, kura viņus izsauca uz Florenci savas darbības atbalstam.

-    Šie kareivji strādā jūsu uzdevumā? Lengdons vairs neko nesaprata.

Viņa pamāja.

-     Esmu viņus aizņēmusies no Eiropas Slimību profilakses un kontroles centra. Vakar vakarā, kad jūs nozudāt un pārstājāt ar mani sazināties, mēs nodomājām, ka ar jums kaut kas atgadījies. Tikai šodien pašā rīta agrumā, kad mūsu tehniskā atbalsta komanda pamanīja, ka esat pārbaudījis savu Hārvarda elektronisko pastu, kļuva skaidrs, ka esat dzīvs. Tobrīd jūsu dīvaino uzvedību varēja izskaidrot vienīgi ar to, ka esat nostājies ienaidnieka pusē… un jums, iespējams, ir piedāvāta milzīga naudas summa, lai jūs šo infekcijas perēkli uzmeklētu kāda cita cilvēka uzdevumā.

Lengdons papurināja galvu.

-    Absurds!

-    Jā, šāds notikumu pavērsiens nešķita ticams, tomēr tas bija vienīgais loģiskais izskaidrojums, un mēs nedrīkstējām riskēt, jo runa bija par tik augstām likmēm. Protams, mums pat prātā neienāca, ka jums ir amnēzija. Kad mūsu tehniskā atbalsta komanda ieraudzīja, ka jūsu Hārvarda elektroniskā pasta vietne piepeši aktivizējas, mēs izsekojām datora IP adresi līdz pat dzīvoklim Florencē un devāmies uzbrukumā. Taču jūs aizbēgāt kopā ar to sievieti un mums radās vēl lielākas aizdomas, ka jūs tagad strādājat kāda cita labā.

-     Mēs pabraucām jums tieši garām! Lengdons ar mokām izgrūda. Es jūs redzēju melna furgona aizmugures sēdeklī, kareivju ielenkumā. Es nodomāju, ka jūs esat sagūstīta. Jūs izskatījāties noreibuši, it kā viņi jūs būtu sazāļojuši.

-    Jūs redzējāt mūs? Doktore Sinskija izskatījās pārsteigta. Dīvaini, taču jums ir taisnība… viņi man tiešām bija iedevuši medikamentus. Viņa uz bridi apklusa. Bet tikai tāpēc, ka es viņiem pavēlēju tā rīkoties.

Nu Lengdons apjuka pavisam. Viņa pavēlēja kareivjiem, lai tie vinu sazāļo?

r /

-    Iespējams, jūs to neatceraties, Sinskija turpināja, bet brīdī, kad mūsu C-130 lidmašīna nolaidās Florencē, salonā mainījās gaisa spiediens, un mani piemeklēja tā dēvētais paroksismālais reibonis, ārkārtīgi novājinoša iekšējās auss kaite, ko esmu piedzīvojusi arī agrāk. Tā ir īslaicīga un nav nopietna, tomēr izraisa tik lielu reiboni un nelabumu, ka ir ārkārtīgi grūti noturēties taisni. Parasti es šādos gadījumos liekos gultā un mokos ar milzīgu nelabumu, taču mums bija jārisina problēmas ar Zobristu, un tāpēc es sev parakstīju metoklopramīda injekcijas reizi stundā, jo tam vajadzēja mani paglābt no vemšanas. Novērošanas un reaģēšanas atbalsta komanda gribēja vest mani uz slimnīcu, taču es viņiem pavēlēju to nedarīt, kamēr mūsu uzdevums nebūs izpildīts un jūs nebūsiet atrasts. Par laimi, lidojuma laikā uz Venēciju reibonis beidzot pārgāja.

Lengdons sarūgtināts atslīga gultā. Es visu dienu esmu bēdzis no Pasaules Veselības organizācijas no tiem pašiem ļaudīm, kuri jau sākumā bija mani nolīguši.

-    Tagad mums jākoncentrējas, profesor, Sinskija uzstājīgi paziņoja. Zobrista sērga… vai jums ir kāda nojauta, kur tā atrodas? Viņa veltīja Lengdonam spraigu gaidpilnu skatienu. Mums vairs gandrīz nav laika.

Tā atrodas tālu prom, Lengdons gribēja sacīt, taču kaut kas viņu atturēja. Viņš aši palūkojās uz Brīderu, kurš torīt bija uz viņu šāvis un pirms neilga brīža gandrīz nožņaudzis. Visas pārmaiņas bija norisinājušās tik strauji, ka Lengdons vairs nesaprata, kam īsti ticēt.

Paliekusies uz priekšu, Sinskija ierunājās vēl uzstājīgāk:

-    Mums ir radies iespaids, ka infekcijas slimības perēklis ir šeit, Venēcijā. Vai tā ir? Pasakiet, kur tas atrodas, un es turp nosūtīšu komandu.

Lengdons svārstījās.

-    Ser! Brīders nepacietīgi izgrūda. Jūs acīmredzami kaut ko zināt… Pasakiet, kur tas atrodas! Vai tad jūs nesaprotat, kas drīz notiks?

-     Aģent Brīder! Sinskija nikni apsviedās pret vīrieti. Izbeidziet, viņa pavēlēja, tad no jauna pievērsās Lengdonam un klusi turpināja: Paturot prātā visu, ko esat pārdzīvojis, ir pilnīgi saprotams, ka esat apjucis un īsti nezināt, kam uzticēties. Viņa apklusa un ielūkojās dziji Lengdonam acīs. Bet mums vairs nav daudz laika, un es lūdzu jūs uzticēties man.

-    Vai Lengdons spēj nostāvēt kājās? pavaicāja kāds cilvēks, kura balsi Lengdons vēl nebija dzirdējis.

Durvīs bija parādījies labi kopts, tumši iededzis neliela auguma vīrietis. Viņš pētīja Lengdonu ietrenētā mierā, tomēr viņa skatiens liecināja, ka šis cilvēks ir bīstams.

Sinskija pamāja Lengdonam, mudinot viņu piecelties.

-     Profesor, šis ir cilvēks, ar kuru es labprātāk nevēlētos sadarboties, taču situācija ir pietiekami nopietna un mums nekas cits neatliek.

Lengdons nedroši pārlika kājas pāri gultas malai un izslējās, mirkli pakavēdamies, lai atgūtu līdzsvaru.

-     Nāciet man līdzi, vīrietis paziņoja un pagriezās uz durvju pusi. Jums kaut kas ir jāredz.

-    Kas jūs esat? Lengdons palika stāvam, kur bijis.

Vīrietis apstājās un salika plaukstas kopā.

-     Vārdiem nav nekādas nozīmes. Varat saukt mani par Rektoru. Es vadu organizāciju… kura diemžēl pieļāva kļūdu, palīdzot Bertrānam Zobristam sasniegt viņa mērķus. Tagad es cenšos izlabot šo kļūdu, kamēr vēl nav par vēlu.

-    Ko jūs gribat man parādīt? Lengdons vaicāja.

Rektora ciešais skatiens bija nepiekāpīgs. Kaut ko tādu, kas jums liks aizmirst šaubas par to, vai mēs visi esam vienā pusē.

78. NODAĻA

»

Lengdons devās līdzi iedegušajam vīrietim cauri smacējoši šauru gaiteņu labirintam zem jahtas klāja. Viņiem sekoja doktore Sinskija un vienā rindā soļojošie Eiropas Slimību profilakses un kontroles centra kareivji. Ieraudzījis kāpnes, Lengdons jau cerēja, ka viņi tūlīt dosies augšup, pretī dienas gaismai, taču ceļš veda vēl dziļāk kuģī.

Pavadonis viņus izveda garām vairākiem noslēgtiem stikla nodalījumiem. Dažiem no tiem bija caurspīdīgas, citiem matētas sienas. Katrā no šīm telpām ar skaņas izolāciju cītīgi rosījās dažādi darbinieki. Viņi kaut ko drukāja datoros vai runāja pa telefonu. Daži, pacēluši galvas, izskatījās patiesi satraukti par svešinieku klātbūtni šajā kuģa daļā. Iedegušais vīrs viņiem mierinoši pamāja un turpināja soļot uz priekšu.

Kas šī ir par vietu ? Lengdons lauzīja galvu, kopā ar pārējiem iedams tālāk cauri vēl vienai cieši salāgotu darba zonu virknei.

Visbeidzot viņu namatēvs iegāja lielā apspriežu telpā, un visi viņam sekoja. Kad grupa apsēdās, vīrietis nospieda kādu taustiņu. Kaut kas nošņāca, un stikla sienas piepeši kļuva matētas, noslēdzot viņus no pārējiem. Lengdons satrūkās, jo vēl nekad neko tādu nebija redzējis.

-    Kur mēs esam? Lengdons beidzot noprasīja.

-    Tā ir mana jahta "Nepatiesība".

-     "Nepatiesība"? Lengdons pārvaicāja. Latīniski tas ir Mendacium. Analogs grieķu viltības dievam Pseidologam?

Vīrietis viņu atzinīgi uzlūkoja.

-    To zina tikai daži.

Diez vai to var dēvēt par cēlu nosaukumu, Lengdons nodomāja. Mendacium bija apšaubāma dieviete, kura valdīja pār visiem pseidologoi dēmoniem, kuru specializācija bija nepatiesība, meli un safabricējumi.

Paņēmis mazītiņu, sarkanu zibatmiņas stienīti, vīrietis to pievienoja elektroniskajai aparatūrai, kas bija salikta plauktos telpas tālākajā galā. Atdzīvojās milzīgs šķidro kristālu displeja ekrāns, gaisma virs galvas pamazām izdzisa.

Gaidpilnajā klusumā Lengdons izdzirda klusi skalojamies ūdeni.

Pirmajā mirklī viņam šķita, ka šīs skaņas nāk no kuģa ārpuses, taču tad viņš atskārta, ka tās plūst no šķidro kristālu displeja ekrāna skaļruņiem. Pamazām ekrānā parādījās attēls piloša, nemierīgas sarkanas gaismas apspīdēta alas siena.

-     Šo videoierakstu ir radījis Bertrāns Zobrists, jahtas īpašnieks sacīja. Un viņš lika, lai es to rītdien parādu visai pasaulei.

Mēmi un neticīgi Lengdons skatījās baiso neprofesionāļa uzņemto filmu… milzīga ala ar lielu lagūnu… tajā iegrima kamera… tā noslīdēja zem ūdens virsmas līdz sanesām klātai grīdai, pie kuras bija piestiprināta plāksne ar tekstu: "Šeit, šajā dienā pasaule pārvērtās uz visiem laikiem." Uz plāksnes bija ari paraksts: "Bertrāns Zobrists."

Un nākamās dienas datums.

Ak Dievs! Lengdons tumsā pagriezās pret Sinskiju, taču viņa tikai stingi lūkojās grīdā. Kļuva skaidrs, ka viņa šo filmu jau ir redzējusi un noteikti nespēj to skatīties vēlreiz.

Kamera pagriezās pa kreisi, un Lengdons apmulsis ieraudzīja, ka zem ūdens šūpojas caurspīdīgs polietilēna maisiņš ar želejai līdzīgu, dzeltenbrūnu šķidrumu. Likās, ka šis trauslais balons ir piestiprināts pie grīdas, lai nevarētu uzpeldēt virspusē.

Velns parāvis, kas tas ir? Lengdons pētīja uzblīdušo maisu. Šķita, ka ta viskozais saturs leni virmo… gandrīz vai kvēlo.

Beidzot aptvēris, Lengdons aizturēja elpu. Zobrista sērga.

-    Apturiet ierakstu, tumsā atskanēja Sinskijas balss.

Attēls sastinga. Zem ūdens palika nostiprināts polietilēna maisiņš noslēgts šķidruma mākonis, kas karājas tukšumā.

-    Manuprāt, jūs nojaušat, kas tas ir, Sinskija sacīja. Atliek vienīgi noskaidrot, cik ilgi tas tur vēl paliks. Piegājusi pie šķidro kristālu displeja ekrāna, viņa norādīja uz sīciņu atzīmi uz caurspīdīgā maisiņa. Diemžēl tas liecina, no kā šis maiss ir izgatavots. Vai varat to izlasīt?

Sirdij strauji pukstot, Lengdons piemiedza acis. Izskatījās, ka uz maisiņa ir ražotāja preču zīme Solublon

-     Tas ir pasaulē lielākais ūdenī šķīstošas plastmasas ražotājs, Sinskija turpināja.

Lengdons juta, ka pakrūtē savelkas kamols.

-    Jūs gribat teikt, ka šis maisiņš… pamazām izšķīst?!

Sinskija drūmi pamāja.

-     Mēs esam sazinājušies ar ražotāju, un tas mums diemžēl paziņoja, ka ražo dučiem dažādu šādas kategorijas plastmasas izstrādājumu. Atkarībā no lietojuma, tā var izšķīst jebkurā laikā, sākot no desmit minūtēm un beidzot ar desmit nedēļām. Atšķirīgā sabrukuma pakāpe ir atkarīga no ūdens sastāva un temperatūras, tomēr mums nav šaubu, ka Zobrists šos faktorus ir rūpīgi aprēķinājis. Viņa uz bridi apklusa. Pēc mūsu domām, šis maisiņš izšķīdīs…

-     Rīt, Rektors pārtrauca. Rītdien ir tas datums, kuru Zobrists apvilka manā kalendārā. Un ari datums, kas norādīts uz plāksnes.

Palicis bez valodas, Lengdons sēdēja tumsā.

-    Paradiet viņam visu pārējo, Sinskija mudināja.

Videoattēls šķidro kristālu displeja ekrānā atkal atdzīvojās. Kamera slīdēja pa blāzmojošajiem ūdeņiem un tumšo alu. Lengdonam bija pilnīgi skaidrs, ka šī vieta ir minēta dzejoli. Lagūna, kur neatstaro zvaigznes.

Šī aina lika atcerēties Dantes vīzijas par elli… Kokītas upi, kas plūst cauri pazemes alām.

Lai kur arī atrastos šī ala, tās ūdeņus ieskāva stāvas, sūnām apaugušas sienas, un Lengdons noprata, ka tās ir cilvēka roku darinātas. Tāpat viņš nojauta, ka šī kamera atklāj tikai nelielu milzīgās iekštelpas stūrīti, un šo priekšstatu vēl pastiprināja uz sienas redzamas ļoti blāvas, vertikālas ēnas. Tās bija platas, līdzīgas kolonnām, izvietotas vienmērīgā attālumā cita no citas.

Pīlāri, Lengdons secināja.

Šīs alas griestus balsta pīlāri.

Šī lagūna bija nevis ala, bet gan milzīga telpa.

Dziļi nogrimušā pilī…

Iekams viņš bija paguvis bilst kaut vārdu, uzmanību piesaistīja vēl viena uz sienas uzradusies ēna… cilvēka apveids ar garu, knābim līdzīgu degunu.

Mīļais Dievs…

Ēna sāka runāt. Balss skanēja apslāpēti, čuksti atbalsojās pāri ūdenim baisi dzejiskā ritmā.

-    Es esmu jūsu glābiņš. Es esmu Ēna.

Dažu turpmāko minūšu laikā Lengdons noskatījās visbiedējošāko filmu, kādu vien jebkad bija redzējis. Tie nepārprotami bija jukuša ģēnija murgi. Par mēra dziednieku nomaskētā Bertrāna Zobrista monologs bija pilns ar atsaucēm uz Dantes "Elli", un vēstījums bija pilnīgi skaidrs: zemes iedzīvotāju skaita pieaugums kļuvis nevadāms, un uz svariem likta visas cilvēces izdzīvošana.

Balss ekrānā skandēja:

-     Nedarīt neko nozīmē ielūgt pie sevis Dantes elli… pārblīvētu ar badā mirstošiem cilvēkiem, kuri vārtās Grēkā.

Un tāpēc es esmu sācis drošsirdīgi rīkoties.

Daži šausmās sarausies, taču jebkurai atpestīšanai ir sava cena.

Kādu dienu pasaule aptvers, cik brīnišķīgs ir mans upuris.

Lengdons atrāvās, piepeši ieraudzījis, kā parādās pats Zobrists mēra dziednieka drānās un norauj sev masku. Lengdons cieši skatījās izdēdējušajā sejā ar neprātīgajām, zaļajām acīm. Beidzot viņš redzēja visas šīs krīzes izraisītāju. Zobrists sāka sludināt savu mīlestību kādam, ko dēvēja par savu iedvesmotāju.

-     Esmu atstājis nākotni tavās maigajās rokās. Mans darbs •'.eit, lejā, ir paveikts. Un nu man ir pienācis laiks atkal uzkāpt debesīs… lai no jauna ieraudzītu zvaigznes.

Kad videoieraksts bija beidzies, Lengdons saprata, ka /.obrista pēdējie vārdi gandrīz pilnībā atgādina Dantes "Elles" noslēguma tekstu.

Apspriežu telpas tumsā Lengdons atskārta, ka visi šīs dienas laikā izjustie baiļu mirkļi nupat ir apvienojušies vienotā, šausminošā īstenībā.

Bertrānam Zobristam tagad bija seja… un balss.

Apspriežu telpā iedegās gaisma, un Lengdons pamanīja, ka viņam pievērsti visu gaidpilnie skatieni.

Elizabetes Sinskijas seja šķita sastingusi. Viņa piecēlās un nervozi aptaustīja savu amuletu.

-    Profesor, ir skaidrs, ka mums vairs nav laika. Vienīgais, par ko varam priecāties, ir tas, ka līdz šim neesam saņēmuši ziņas ne par noteiktiem patogēniem, ne arī par kādu saslimšanu, tāpēc mēs pieņemam, ka iekarinātais Solublon maisiņš vēl aizvien ir neskarts. Tomēr mēs nezinām, kur to meklēt. Mūsu mērķis ir neitralizēt šo apdraudējumu, pārņemot maisiņu savā rīcībā, kamēr tas vēl nav pārplīsis. Protams, tas iespējams vienīgi tad, ja mums izdosies nekavējoties noskaidrot maisa atrašanās vietu.

Aģents Brīders piecēlās un cieši uzlūkoja Lengdonu.

-    Mēs pieņemam, ka jūs devāties uz Venēciju, jo uzzinājāt, ka tieši tur Zobrists paslēpis savu sērgu.

Lengdons lūkojās uz šiem cilvēkiem, kas bija sapulcējušies viņam priekšā. Sejas bija bailēs saspringtas, visi cerēja uz kādu brīnumu, un viņš nožēloja, ka nevar tiem paziņot kaut ko patīkamāku.

-     Mēs neesam īstajā valstī, Lengdons sacīja. Tas, ko jūs meklējat, atrodas gandrīz tūkstoš jūdžu attālumā no šejienes.

Lengdona ķermenis vibrēja vienā ritmā ar "Nepatiesības" dzinēju dobjo dūkoņu. Apmetis platu loku, kuģis pagriezās atpakaļ uz Venēcijas lidostas pusi. Uz klāja valdīja haoss. Rektors bija aizšāvies prom, izkliegdams pavēles savai komandai. Elizabete Sinskija bija paķērusi telefonu, sazinājusies ar Pasaules Veselības organizācijai piederošās C-130 transporta lidmašīnas pilotiem un pieprasījusi, lai viņi iespējami ātri sagatavojas izlidošanai no Venēcijas lidostas. Un aģents Brīders bija aiztraucies pie portatīvā datora, lai mēģinātu sazināties ar kādu starptautiskā atbalsta komandu viņu galamērķī. Otrā pasaules malā.

Atgriezies apspriežu telpā, Rektors steidzīgi noprasīja Brīderam:

-    Vai ir vēl kādi jaunumi no Venēcijas varas iestādēm?

Brīders papurināja galvu.

-    Nekādu pēdu. Viņi turpina meklēt, taču Sjēna Bruksa ir pazudusi.

Lengdons ieklausījās vērīgāk. Viņi meklē Sjēnu?

Pabeigusi runāt pa telefonu, viņiem pievienojās arī Sinskija.

-    Tā arī nav izdevies viņu atrast?

Rektors papurināja galvu.

-    Ja neiebilstat, man šķiet, ka Pasaules Veselības organizācijai vajadzētu atļaut nepieciešamības gadījumā lietot spēku, lai viņu aizturētu.

Lengdons pielēca kājās.

-    Kāpēc?! Sjēnai Bruksai ar to visu nav nekāda sakara!

Rektora tumšo acu skatiens pievērsās Lengdonam.

-    Profesor, gribu jums kaut ko pastāstīt par Bruksas jaunkundzi.

79. NODAĻA

y

lzlauzusies cauri tūristu drūzmai uz Rialto tilta, Sjēna Hruksa atsāka skriet, joņodama uz rietumiem gar Fondamenta Viii Castello kanālmalas promenādi.

Roberts ir notverts.

Domās viņa vēl aizvien redzēja Lengdona izmisuma pilnās acis, kamēr kareivji vilka viņu atpakaļ kapeņu gaismas akā. Sjēna ne mirkli nešaubījās, ka sagūstītāji kaut kādā veidā ātri vien Lengdonu pārliecinās atklāt visu, ko viņš atminējis.

Mums bija jāatrodas citā valstī.

Tomēr daudz traģiskāka bija apziņa, ka Lengdona sagūstītāji, ne mirkli nekavēdamies, atklās Lengdonam situācijas patieso būtību.

Lūdzu, piedod, Robert.

Par visu.

Lūdzu, saproti es nevarēju rīkoties citādi.

Savādi, taču Sjēna jau bija sākusi ilgoties pēc Lengdona. Šeit, Venecijas drūzma, viņa sajuta, ka viņu pārņem pazīstama vientulība.

Tas nebija nekas jauns.

Jau kopš bērnības Sjēna Bruksa bija jutusies vientuļa.

Sjēna, kurai piemita ģeniāls prāts, visu jaunības laiku bija jutusies kā svešiniece svešā zemē… kā citplanētiete, kas ieslodzīta vientulīgā pasaulē. Viņa mēģināja ar kādu iedraudzēties, taču vienaudži aizrautīgi nodevās vieglprātīgām izdarībām, kas Sjēnu neinteresēja. Viņa mēģināja ar cieņu izturēties pret vecākiem cilvēkiem, taču šķita, ka lielākā daļa pieaugušo ir tikai novecojuši bērni, kuriem trūkst pat visprimitīvākās izpratnes par apkārtējo pasauli un, vēl biedējošāk, viņi par to ne likās zinis, ne arī izrādīja interesi.

Es jutos neiederīga.

Un tā nu Sjēna Bruksa iemācījās būt par rēgu. Kļūt neredzama. Viņa iemācījās būt par hameleonu, par aktrisi un izlikties par vienu no pūļa. Viņai nebija šaubu, ka bērnības aizraušanās ar aktiermākslu radusies no tolaik neapzinātā un vēlāk visa mūža garumā lolotā sapņa kļūt par kādu citu.

Par normālu cilvēku.

Piedalīšanās Šekspīra lugas "Sapnis vasaras naktī" iestudējumā palīdzēja viņai sajusties kaut kam piederīgai. Pieaugušie aktieri viņu atbalstīja un neizturējās augstprātīgi. Tomēr viņas priekam bija īss mūžs. Tas pagaisa, tiklīdz viņa pirmizrādes vakarā nokāpa no skatuves un ieraudzīja plašsaziņas līdzekļu pārstāvju pūļa plati ieplestās acis, kamēr citi tēlotāji, neviena nepamanīti, klusi izlavījās ārā pa sētas puses durvīm.

Tagad arī viņi mani ienīst.

Septiņu gadu vecumā Sjēna bija izlasījusi pietiekami daudz, lai varētu sev diagnosticēt dziļu depresiju. Kad viņa to pateica vecākiem, viņi izskatījās pārsteigti, kā jau ikreiz, kad viņu meita atkal bija uzvedusies dīvaini. Tomēr vecāki aizsūtīja viņu pie psihiatra. Ārsts uzdeva viņai daudzus jautājumus, kurus Sjēna jau bija uzdevusi pati sev, un izrakstīja viņai amitriptilīna un hlordiazepoksīda preparātus.

Sjēna sadusmojusies nolēca no viņa dīvāna.

-   Amitriptilīns?! viņa izaicinoši noprasīja. Es gribu justies laimīgāka, nevis kļūt par zombiju!

Psihiatram par godu jāteic, ka viņš, redzot šādu jūtu izvirdumu, saglabāja pilnīgu mieru un piedāvāja citu risinājumu.

-    Sjēna, ja tu labāk vēlies nelietot medikamentus, mēs varam izmēģināt netradicionālāku pieeju. Viņš brīdi klusēja. Izklausās, ka tu nespēj nedomāt par sevi un savu neiederēšanos pasaulē.

-     Pareizi, Sjēna piekrita. Es pūlos apstāties, taču nespēju!

Ārsts rāmi pasmaidīja.

-    Protams, tu to nespēj. Cilvēka prātam ir fiziski neiespējami nedomāt. Dvēselei ir ārkārtigi nepieciešamas emocijas, un tā nemitīgi turpinās tiekties pēc degvielas šo emociju iekvēlināšanai, vai nu tās būtu labas vai sliktas. Tava problēma ir tāda, ka tu savai dvēselei dod nepareizu degvielu.

Vēl nekad agrāk Sjēna nebija dzirdējusi kādu aprakstām prātu ar tik mehāniskiem jēdzieniem, un tas viņu tūlīt ieinteresēja.

-    Kā tad lai es tai dodu citu degvielu?

-    Tev ir nepieciešama intelektuālā fokusa nomaiņa, viņš sacīja. Patlaban tu domā galvenokārt par sevi pašu. Tu lauzi galvu, kāpēc tu nekur neiederies… un kas nav kārtibā ar tevi.

-     Pareizi, Sjēna atkal piekrita, bet es cenšos atrisināt šo problēmu. Es pūlos iederēties. Es nevaru atrisināt šo problēmu, ja par to nedomāju.

Viņš iesmējās.

-     Esmu pārliecināts, ka domāšana par šo problēmu… ari ir tava problēma. Ārsts ieteica Sjēnai turpmāk vairs nedomāt vienīgi par sevi un savām problēmām… un pievērst uzmanību apkārtējai pasaulei… un tās problēmām.

Un tad viss pārvērtās.

Viņa sāka veltīt visu enerģiju nevis sevis, bet gan citu cilvēku žēlošanai. Viņa nodevās filantropiskām ierosmēm, dalīja zupu bezpajumtnieku patversmēs un lasīja priekšā aklajiem. Neticami, taču neviens no tiem, kam Sjēna palīdzēja, šķiet, pat nemanīja, ka viņa atšķiras no citiem. Viņi gluži vienkārši jutās pateicīgi, ka nav kādam vienaldzīgi.

Sjēna ar katru nedēļu strādāja aizvien cītīgāk. Viņai gandrīz neatlika laika miegam, jo viņa apzinājās, ka palīdzība ir vajadzīga ļoti daudziem.

-     Rāmāk, Sjēna! citi mudināja. Visu pasauli jau neizglābsi!

Cik briesmīgi vārdi!

Kalpodama sabiedrībai, Sjēna iepazinās ar vairākiem vietējās humanitārās palīdzības grupas dalībniekiem. Kad tie viņu uzaicināja doties mēnesi ilgā braucienā uz Filipīnām, Sjēna steidzās izmantot šo iespēju.

Viņa bija iedomājusies, ka ēdinās trūcīgus zvejniekus vai zemniekus. Savulaik viņa bija lasījusi, ka tā ir īsta brīnumzeme, ģeoloģiska skaistuma iemiesojums ar jūrām, kur kūsā dzīvība, un žilbinošiem līdzenumiem. Un tāpēc, kad grupa apmetās ļaužu pārpilnajā Manilā pasaules visblīvāk apdzīvotajā pilsētā Sjēna spēja vienīgi blenzt ar pavērtu muti. Viņa vēl nekad nebija redzējusi tādu nabadzību.

Kā gan viens cilvēks te var kaut ko līdzēt?

Uz katru Sjēnas paēdināto cilvēku bija simtiem citu, kuri izmisīgi raudzījās viņā. Manilā valdīja sešas stundas ilgi satiksmes sastrēgumi, smacējošs gaisa piesārņojums un šausminoša seksa tirdzniecība. Šajā jomā galvenokārt strādāja mazi bērni daudzus suteneriem bija pārdevuši vecāki, lai rastu mierinājumu apziņā, ka vismaz viņu bērni būs paēduši. Šajā bērnu prostitūcijas, ubagošanas, zādzību un vēl ļaunāku lietu haosā Sjēna piepeši sajutās kā paralizēta. Visapkārt varēja redzēt cilvēci, ko pārņēmis primitīvs izdzīvošanas instinkts. Iedzīti izmisumā… cilvēki pārvēršas par dzīvniekiem.

Sjēnu atkal pārņēma agrākā drūmā nomāktība. Piepeši viņa bija izpratusi cilvēces būtību tā ir suga uz izmiršanas robežas.

Man nebija taisnība, viņa nodomāja. Es nevaru izglābt pasauli.

Drudžainu sajūtu uzplūda pārņemta, Sjēna metās skriet pa pilsētas ielām, lauzdamās cauri cilvēku pūļiem, gāzdama viņus no kājām, spiezdamās tālāk, meklēdama kādu brīvu vietu.

Cilvēku miesa mani nosmacēs!

Skriedama viņa juta sev pievērstos skatienus. Viņa vairs neiederējās starp citiem. Viņa bija gara auguma, ar baltu ādu un gaišiem, zirgastē sasietiem plīvojošiem matiem. Vīrieši lūkojās uz Sjēnu tik nekautri, it kā viņa būtu kaila.

Beidzot zaudējusi spēkus, viņa vairs nesaprata, cik tālu ir aizskrējusi un kur atrodas. Viņa noslaucīja no sejas asaras un sodrējus un atskārta, ka stāv graustu rajonā pilsētā, kas būvēta no kopā saslietiem sarūsējuša metāla un kartona gabaliem. Visapkārt skanēja bērnu raudas, gaisā vēdīja cilvēku izkārnījumu smaka.

Esmu ieskrējusi pa elles vārtiem.

Tūrista, aiz muguras kāds ņirdzīgi izmeta dobjā balsī.

Magkano? Cik?

Sjēna apsviedās un ieraudzīja trīs jaunus vīriešus, kuri tuvojās, tecinādami siekalas kā vilki. Vienā mirklī Sjēna aptvēra, ka viņai draud briesmas, un mēģināja bēgt, taču vīrieši viņu ielenca kā barā medījoši plēsoņas.

Lai arī Sjēna sāka saukt palīgā, neviens pat nepievērsa uzmanību viņas kliedzieniem. Tikai piecpadsmit pēdu attālumā uz riepas sēdēja veca sieviete un ar sarūsējušu nazi izgrieza no veca sīpola sapuvušās vietas. Dzirdot Sjēnu kliedzam, vecā sieviete pat nepacēla galvu.

Kad vīrieši viņu sagrāba un ievilka nelielā būdā, Sjēnai vairs nebija nekādu ilūziju par to, kas tūlīt notiks, un viņu pārņēma visaptverošas bailes. Viņa cīnījās, cik spēka, taču viņi bija spēcīgi un ātri vien nogrūda Sjēnu uz veca, netīra matrača.

Viņi atrāva vaļā Sjēnas blūzi, kampdami viņas maigo miesu. Kad viņa iekliedzās, vīrieši iegrūda saplēsto blūzi tik dziļi viņai mutē, ka Sjēna gandrīz nosmaka. Tad viņi veikli apgrieza Sjēnu uz vēdera un iespieda viņas seju smirdošajā matracī.

Sjēnai Bruksai allaž bija žēl to neizglītoto ļautiņu, kuri šādā ciešanu pārpildītā pasaulē vēl spēj ticēt Dievam, taču tanī brīdī arī viņa pati sāka skaitīt lūgšanu… lūgdamās no visas sirds.

Lūdzu, Dievs, atpestī mani no jaunuma.

Skaitot šos vārdus, viņa dzirdēja, kā vīrieši smejas un ņirgājas, juta netīrās rokas noraujam viņai džinsus, lai gan viņa turpināja spārdīties. Viens no vīriešiem, sasvīdis un smags, uzsēdās viņai uz muguras. Viņa sviedri pilēja Sjēnai uz ādas.

Es vēl esmu nevainīga, Sjēna nodomāja. Tad, lūk, kā tas ar mani notiks.

Piepeši vīrietis, kurš sēdēja viņai virsū, nolēca nost, un ņirgas pārtapa dusmu un baiļu kliedzienos. Siltie sviedri, kas no augšas pilēja Sjēnai uz muguras, piepeši sāka plūst straumēm… atstājot uz matrača sarkanus traipus.

Viņa apvēlās uz sāniem un ieraudzīja, ka vecā sieviete, turēdama rokās līdz galam nenomizoto sīpolu un sarūsējušo nazi, stāv izslējusies pār uzbrucēju, no kura muguras bagātīgi plūst asinis.

Vecā sieviete draudīgi glūnēja uz pārējiem un vicināja gaisā asiņaino nazi, kamēr visi trīs vīrieši metās bēgt.

Nebilzdama ne vārda, vecā sieviete palīdzēja Sjēnai savākt drēbes un apģērbties.

Salamat, Sjēna caur asarām nočukstēja. Paldies.

Bet vecā sieviete ar pirkstu uzsita sev pa ausi, liekot noprast, ka ir nedzirdīga.

Sjēna salika kopā plaukstas, aizvēra acis un nolieca galvu, izrādīdama cieņu. Kad viņa atkal atvēra acis, sievietes līdzās vairs nebija.

Pat neatvadījusies no pārējiem grupas biedriem, Sjēna nekavējoties devās prom no Filipīnām un nekad nevienam nestāstīja par to, ko bija piedzīvojusi. Viņa cerēja, ka tad, ja viņa neliksies ne zinis par šo atgadījumu, tas pamazām izbalēs no atmiņas, taču stāvoklis arvien tikai pasliktinājās. Pat pēc vairākiem mēnešiem viņu naktīs vēl aizvien mocīja murgi, un viņa vairs nekur nejutās droši. Sjēna sāka nodarboties ar austrumu cīņām, ātri apguva dirn mak nāvējošo mākslu, taču vēl aizvien visur jutās apdraudēta.

Depresija atgriezās un desmitkārt pastiprinājās, un beigu beigās viņa vispār nespēja iemigt. Viņa ievēroja, ka ikreiz, ķemmējot matus, tie izkrīt milzīgiem kušķiem, katru dienu aizvien vairāk. Sjēnai par šausmām, pēc dažām nedēļām viņa jau bija zaudējusi pusi matu. Šos simptomus viņa pati diagnosticēja kā telogēnu matu zaudēšanu stresa izraisītu alopēciju, ko var izārstēt vienīgi līdz ar paša stresa novēršanu. Ikreiz, paskatoties spogulī, Sjēna redzēja, ka viņas galva kļiist aizvien kailāka. Tādos brižos sirds sāka joņot straujāk.

Es izskatos pēc večas!

Visbeidzot viņai neatlika nekas cits, kā vien noskūt galvu. Nu viņa vismaz šķita nevis veca, bet gan slima. Nevēlēdamās līdzināties vēža slimniecei, viņa nopirka gaišu parūku, nēsāja šos matus zirgastē un beidzot atkal izskatījās tāda pati kā agrāk.

Toties iekšēji Sjēna Bruksa bija pārvērtusies.

Es vairs nekam nederu.

Izmisīgi mēģinādama sākt jaunu dzīvi, viņa devās uz Ameriku un sāka studēt medicīnu. Sjēnai tā vienmēr bija palikusi, un viņa cerēja, ka medicīnā jutīsies noderīga… it kā darītu vismaz kaut ko, lai mazinātu šīs nemierīgās pasaules sāpes.

Kaut gan jāmācās bija daudz, viņai veicās labi. Kamēr citi kursabiedri sēdēja pie grāmatām, Sjēna uz pusslodzi strādāja teātrī, lai nopelnītu mazliet naudas, viņai piedāvātajām lomām pavisam noteikti nebija nekāda sakara ar Šekspīru, taču, pateicoties Sjēnas valodu apguves prasmei un labajai atmiņai, viņa uz skatuves varēja justies nevis kā darbā, bet gan kā patvērumā, jo tur viņa varēja aizmirst, kas patiesībā bija… un kļūt par kādu citu.

Par jebkuru.

Jau kopš pirmā pašas izrunātā vārda Sjēna bija pūlējusies atbrīvoties no savas identitātes. Bērnībā viņa atteicās no sava īstā Felicitas vārda un izvēlējās savu otro vārdu, proti, Sjēna. Vārds "Felicita" ir atvasināts no vārda ar nozīmi "laimīgā", un viņa labi zināja, ka tāda nav.

Beidz koncentrēties uz savām problēmām, viņa sev atgādināja. Koncentrējies uz pasaules problēmām!

Pēc Manilas ļaužu pilnajās ielās piedzīvotās panikas lēkmes Sjēnas dvēselē bija uzdzirkstījušas lielas raizes par pārapdzīvotību un pasaules iedzīvotājiem. Un tad viņa pirmo reizi izlasīja to, ko bija rakstījis Bertrāns Zobrists, gēnu inženierijas speciālists, kurš nācis klajā ar dažām ļoti progresīvām teorijām par pasaules apdzīvotību.

Viņš ir ģēnijs, Sjēna atskārta, lasīdama viņa darbus. Iepriekš vēl neviena cita cilvēciska būtne nebija viņā izraisījusi tādas sajūtas. Jo vairāk Zobrista darbu Sjēna izlasīja, jo vairāk šķita, ka viņa ielūkojusies sava dvēseles biedra sirdī. Zobrista raksts ar nosaukumu "Pasauli nevar izglābt" lika Sjēnai atcerēties to, ko bērnībā viņai visi bija sacījuši… un tomēr Zobrists bija pārliecināts, ka viss ir tieši otrādi. Pasauli var izglābt, Zobrists rakstīja. Ja to neizdarīsiet jūs, kurš tad? Ja ne tagad, kad tad?

Sjēna rūpīgi izpētīja Zobrista matemātiskās vienādības, apguva viņa pareģojumus par Maltusa katastrofu un gaidāmo cilvēku sugas iznīcību. Viņas prāts bija sajūsmā par šiem augsta līmeņa pieņēmumiem, tomēr Sjēna juta, ka spriedze dvēselē pieaug, tiklīdz viņa iztēlojas gaidāmo nākotni… matemātiski garantētu… tik acīmredzamu… neizbēgamu. Kāpēc neviens cits neredz, kas mūs sagaida?

Lai gan Zobrista idejas Sjēnai šķita biedējošas, viņa kļuva kā apsēsta ar šo cilvēku, skatījās viņa lekciju prezentācijas un lasīja visu, ko viņš jebkad uzrakstījis. Uzzinājusi, ka Zobrists grasās uzstāties ar runu Amerikas Savienotajās Valstīs, Sjēna saprata, ka noteikti vēlas to noklausīties. Un tovakar visa viņas pasaule bija pārvērtusies.

Viņas sejā atplauka smaids. Reta laimes brīža pārņemta, viņa no jauna iztēlojās to burvīgo vakaru… vakaru, kuru viņa bija atsaukusi atmiņā vēl tikai pirms dažām stundām, sēdēdama vilcienā kopā ar Lengdonu un Ferisu.

Čikāga. Sniegputenis.

janvāris pirms sešiem gadiem… tomēr vēl aizvien šķiet, ka tas bijis tikai vakar. Es velkos gar kupenām pa vēju plosīto Brīnišķīgo Jūdzi, saslējusi apkakli, lai slēptos no žilbinošā baltuma. Par spīti aukstumam, es sev iegalvoju, ka nekas nespēs mani aizkavēt ceļā uz manu mērķi. Šovakar man ir iespēja dzirdēt dižā Bertrāna Zobrista uzstāšanos… klātienē.

Kad viņš iznāk uz skatuves, zāle ir gandrīz tukša, un viņš ir gara auguma… tik ļoti gara auguma… ar dzīvīgām, zaļām acīm, kuru dzīlēs, šķiet, glabājas visas pasaules noslēpumi.

-   Pie velna ar šo tukšo auditoriju, viņš paziņo. Tepat līdzās ir mana viesnīca. Iesim uz bāru!

Un tad mēs visi, neliela grupa, pārceļamies uz klusu bāra nodalījumu, un viņš runā par ģenētiku, apdzīvotību un savu jaunāko aizraušanos… Par transhumānismu.

Ir tāda sajūta, ka es esmu ieradusies uz privātu tikšanos ar rokzvaigzni. Ikreiz, kad Zobrists uzmet man skatienu, viņa zaļās acis iekvēlina manī pilnīgi negaidītas jūtas… tas ir stiprs seksuālās pievilcības spēks.

Kaut ko tādu es vēl nekad neesmu piedzīvojusi.

Un tad mēs paliekam divi vien.

"Paldies par šo vakaru," es viņam saku, mazliet noreibuši, jo esmu iedzērusi par daudz, "jūs esat apbrīnojams skolotājs."

"Glaimi?" Zobrists pasmaida un paliecas tuvāk. Mūsu kājas saskaras. "Ar tiem jūs tālu tiksiet."

Šāda flirtēšana ir nepārprotami nepiedienīga, taču mēs atrodamies tukšā Čikāgas viesnīcā, ārā snieg un ir sajūta, ka visa pasaule ir apstājusies.

"Nu, ko teiksiet?" Zobrists vaicā. "Kā būtu ar vienu ceļakāju manā numurā?"

Es sastingstu, jo apzinos, ka noteikti izskatos pēc automašīnas starmešu gaismās nonākuša brieža. Es nezinu, kā tas darāms!

Zobrista acis silti mirdz.

"Ļaujiet minēt," viņš pačukst. "Tu nekad neesi bijusi kopā ar slavenu vīrieti."

jūtu, ka nosarkstu, un pūlos apslēpt pēkšņi uzbangojušas jūtas kaunu, satraukumu, bailes.

"Patiesībā, godīgi sakot," es atbildu, "es nekad neesmu bijusi kopā ne ar vienu vīrieti."

Zobrists pasmaida un pavirzās tuvāk.

"Man īsti nav skaidrs, ko tu līdz šim esi gaidījusi, bet, lūdzu, atļauj man kļūt par tavu pirmo."

Šajā mirklī visas manas bērnības neveiklās seksuālās bailes un vilšanās nozūd… izgaistot sniegotajā naktī.

Es guļu kaila viņa rokās.

-            Nebaidies, Sjēna, viņš nočukst, un tad viņa pacietīgās rokas no mana nepieredzējušā ķermeņa izvilina tādu sajūtu straumi, kuru pastāvēšanu es nemūžam nebūtu spējusi pat iztēloties.

Zobrista sargājošajā apskāvienā es jūtos tik brīnišķīgi, it kā pasaulē viss beidzot būtu labi, un zinu, ka manai dzīvei tagad ir mērķis. Es esmu atradusi Mīlestību. Un es tai sekošu, kur vien vajadzēs.

80. NODAĻA

Cieši ieķēries "Nepatiesības" pulētājās tīkkoka margas, Lengdons pūlējās atgūt elpu, lai viņam pārstātu trīcēt kājas. Juras gaiss bija kļuvis vēsāks, un zemu lidojošo komerclidmašlnu rēkoņa liecināja, ka viņi tuvojas Venēcijas lidostai.

Gribu jums kaut ko pastāstīt par Bruksas jaunkundzi.

Doktore Sinskija un Rektors Lengdonam līdzās pie margām vēl aizvien klusēja, tomēr vēroja viņu, lai ļautu atgūties. Tas, ko Lengdons tikko bija uzzinājis, viņu bija tik ļoti apmulsinājis un apbēdinājis, ka Sinskija viņu izveda uz klāja paelpot svaigu gaisu.

Jūras gaiss bija spirdzinošs, tomēr Lengdons vēl aizvien nevarēja skaidri domāt. Viņš spēja vienīgi truli raudzīties lejup uz jahtas putojošo ķlļūdeni, cenšoties atrast kaut kripatiņu loģikas tajā, ko nupat bija dzirdējis.

Rektors bija pastāstījis, ka Sjēna Bruksa un Bertrāns Zobrists jau krietnu laiku ir mīļākie. Abi kopā darbojušies kaut kādā slepenā transhumānistu kustībā. Viņas pilnais vārds bija Felicita Sjēna Bruksa, taču viņa bija pazīstama arī kā FS-2080… šim segvārdam bija kaut kāds sakars ar viņas iniciāļiem un gadu, kurā pienāks viņas simtā dzimšanas diena.

Tas viss ir tik bezjēdzīgi!

Mani ar Sjēnu Bruksu iepazīstināja kāds cits avots, Rektors stāstīja Lengdonam, un es viņai uzticējos. Tāpēc, kad pirms gada viņa ieradās pie manis un palūdza, lai satiekos ar kādu bagātu iespējamo klientu, es biju ar mieru. Izrādījās, ka runa ir par Bertrānu Zobristu. Viņš mani noalgoja, lai es viņam nodrošinu patvērumu, kur viņš, neviena nemanīts, varētu pabeigt savu "meistardarbu". Nospriedu, ka viņš izstrādā jaunu tehnoloģiju un nevēlas, lai to nozog… vai varbūt viņš veic jaunākos pētījumus ģenētikas jomā un tie ir pretrunā ar Pasaules Veselības organizācijas ētikas normām… Es neuzdevu nekādus jautājumus, taču varat man ticēt… man pat prātā neienāca, ka viņš rada… sērgu.

Apjukušais Lengdons spēja vienīgi izklaidīgi pamāt.

-    Zobrists bija fanātisks Dantes cienītājs, Rektors turpināja, un tāpēc par savu slēptuvi izraudzījās Florenci. Mana organizācija sagādāja viņam visu vajadzīgo, proti, slepenu laboratoriju ar dzīvojamām telpām, dažādus pieņemtus vārdus un drošas saziņas iespējas, kā arī personīgu asistentu, kas pārraudzīja visu, sākot ar viņa drošību un beidzot ar pārtikas un izejvielu iegādi. Zobrists nekad neizmantoja savas kredītkartes un nerādījās sabiedrībā, tāpēc viņu nebija iespējams izsekot. Mēs viņu apgādājām pat ar grimu, pieņemtiem vārdiem un dažādām pasēm, lai viņš varētu ceļot bez bažām. Rektors uz brīdi apklusa. Viņš acīmredzot tā arī izdarīja, lai varētu nolikt vajadzīgajā vietā savu Solublon maisiņu.

Sinskija izelpoja, nemaz necenzdamās slēpt aizkaitinājumu.

-    Pasaules Veselības organizācija jau kopš pagājušā gada centās viņu uzmeklēt, taču likās, ka viņš ir nozudis no zemes virsas.

-    Viņš slēpās pat no Sjēnas, Rektors sacīja.

-      Kā, lūdzu? Lengdons pacēla galvu un noklepojās. Manuprāt, jūs teicāt, ka viņi bijuši mīļākie?

-    Tiesa gan, taču, nolēmis paslēpties, viņš pēkšņi pārtrauca visus sakarus ar Sjēnu. Lai gan tieši viņa bija atsūtījusi Zobristu pie mums, tomēr mūsu vienošanās paredzēja slēpšanos no visiem, tostarp arī no Sjēnas. Cik var noprast, tad pēc nozušanas Zobrists viņai bija nosūtījis atvadu vēstuli un paziņoja, ka ir ļoti slims, aptuveni pēc gada viņam būs jāmirst, un viņš nevēlas, lai Sjēna redz, kā viņš sabrūk.

Zobrists bija pametis Sjēnu?

-            Sjēna mēģināja sazināties ar mani, lai iegūtu informāciju, Rektors turpināja, taču es atteicos ar viņu runāt. Man bija jārīkojas saskaņā ar klienta vēlmēm.

-    Pirms divām nedēļām, Sinskija turpināja, Zobrists iegāja kādā Florences bankā un tur anonīmi iznomāja seifu. Tiklīdz viņš bija atkal aizgājis, mūsu darbinieki padzirdēja, ka bankas jaunā sejas atpazīšanas programmatūra identificējusi šo nomaskējušos cilvēku kā Bertrānu Zobristu. Mana komanda ar lidmašīnu devās uz Florenci, pēc nedēļas viņiem izdevās atrast Zobrista drošo paslēptuvi, kas bija tukša, taču tajā mēs atradām pierādījumus, kas liecināja, ka viņš ir radījis kādu ārkārtīgi lipīgu patogēnu un noslēpis to kaut kur citur. Sinskija uz brīdi apklusa. Mēs izmisīgi centāmies viņu uzmeklēt. Nākamajā rītā pirms saullēkta pamanījām viņu soļojam gar Arno upi un nekavējoties metāmies viņam pakaļ. Un tad viņš uzskrēja Badias tornī, nolēca no tā un nositās.

-    Iespējams, ka viņš jau tāpat bija iecerējis to izdarīt, Rektors piebilda. Viņš bija pārliecināts, ka viņam drīz būs jāmirst.

-    Kā izrādījās, Sinskija teica, viņu bija meklējusi arī Sjēna. Viņai kaut kā izdevās uzzināt, ka esam devušies uz Florenci, un viņa sekoja mums pa pēdām, jo domāja, ka esam Zobristu jau atraduši. Diemžēl viņa atradās līdzās brīdī, kad Zobrists nolēca no torņa. Sinskija nopūtās. Man ir aizdomas, ka tā viņai bija liela trauma… noskatīties, kā mīļotais cilvēks un skolotājs nokrīt no torņa un nositas…

Lengdonam kļuva nelabi. Viņš tikai ar pūlēm spēja saprast, ko viņam stāsta. Visu šo notikumu laikā viņš bija uzticējies vienīgi Sjēnai, un nu šie cilvēki mēģināja iegalvot, ka viņa nav bijusi tā, par ko uzdevusies? Lai ko viņi arī teiktu, Lengdons nekādi nespēja noticēt, ka Sjēna varējusi atbalstīt Zobrista vēlmi radīt sērgu.

Bet varbūt tomēr?

Vai jūs spētu šodien nonāvēt pusi pasaules iedzīvotāju, Sjēna viņam bija vaicājusi, lai glābtu mūsu sugu no iznīcības?

Lengdonam pārskrēja saltas trīsas.

-    Pēc Zobrista nāves, Sinskija skaidroja, es izmantoju savu ietekmi, lai piespiestu banku atvērt Zobrista seifu. Ironiskā kārtā tur atradās man adresēta vēstule… un maza, neparasta ierīce.

-     Projektors, Lengdons uzdrošinājās minēt.

-     Tieši tā. Vēstulē bija rakstīts, ka viņš grib, lai es esmu pirmā, kura apmeklē slimības izplatības epicentru. Un to var atrast vienīgi tad, ja rīkojas saskaņā ar viņa "Elles karti".

Lengdons iztēlojās pārveidoto Botičelli gleznu, ko bija izstarojis mazītiņais projektors.

Rektors piebilda:

-    Mēs ar Zobristu bijām vienojušies, ka es seifa saturu nogādāšu doktorei Sinskijai, taču ne ātrāk par nākamās dienas rītu. Kad tas nonāca doktores Sinskijas rokās pirms noteiktā laika, mūs pārņēma panika, un mēs sākām rīkoties, mēģinot to atgūt saskaņā ar mūsu klienta vēlmēm.

Sinskija paskatījās uz Lengdonu.

-    Es īpaši necerēju, ka man izdosies laikus izprast šo karti, tāpēc es vērsos pie jums, lai jūs man palīdzētu. Vai tagad jūs kaut ko no tā visa atceraties? Tā kā Lengdons papurināja galvu, viņa turpināja: Mēs slepeni nogādājām jūs Florencē, kur jūs bijāt norunājis tikšanos ar kādu, kurš, pēc jūsu domām, varētu palīdzēt.

lgnacio Buzoni.

-      Vakar vakarā jūs ar viņu satikāties, Sinskija teica, un pēc tam nozudāt. Mēs nodomājām, ka ar jums kaut kas atgadījies.

-    Un patiesībā, Rektors iejaucās, ar jums kaut kas tiešām bija atgadījies. Mēģinot atgūt projektoru, mēs nosūtījām pie jums manu aģenti Vaijentu, lai viņa jums seko no pašas lidostas. Kaut kur pie Sinjorijas laukuma jūs pamanījāties nozust. Viņš nikni saviebās. Jūs pazaudēt… tā bija būtiska kļūda. Un Vaijentai pietika nekaunības paziņot, ka pie visa ir vainīgs putns.

-    Kā, lūdzu?

-    Dūdojošs balodis. Vaijenta stāstīja, ka atradusies ideālā pozīcijā un novērojusi jūs no kādas tumšas nišas, taču tai garām pagājusi tūristu grupa. Viņa sacīja, ka puķu kastē viņai virs galvas pēkšņi skaļi iedūdojies balodis, tūristi apstājušies un aizšķērsojuši viņai ceļu. Kad Vaijentai atkal izdevās tikt ārā, jūs jau bijāt nozudis. Riebuma pārņemtais Rektors nogrozīja galvu. Lai nu kā, taču jūs nozudāt uz vairākām stundām. Beidzot viņai atkal izdevās uzmeklēt jūsu pēdas, bet tad jau jums bija pievienojies kāds cits.

Ignacio, Lengdons nodomāja. Mēs ar viņu noteikti tobrīd iznesām masku no Vecās pils.

-   Viņa jūs veiksmīgi izsekoja līdz pat Sinjorijas laukumam, taču tad jūs abi viņu pamanījāt un nolēmāt bēgt, dodoties katrs uz savu pusi.

Saprātīgi, Lengdons nodomāja. Ignacio aizbēga ar visu masku un pirms sirdslēkmes vēl paguva to paslēpt Baptistērijā.

-    Un tad Vaijenta pieļāva briesmīgu kļūdu, Rektors runāja tālāk.

-    Iešāva man galvā?

-     Nē, viņa pārāk ātri atklāja sevi. Viņa sāka jūs pratināt, iekams bijāt paguvis kaut ko noskaidrot. Mums vajadzēja uzzināt, vai esat atšifrējis karti vai pateicis doktorei Sinskijai to, ko viņai vajadzēja noskaidrot. Jūs atteicāties bilst kaut vai vārdu. Jūs teicāt: "Tikai pār manu līķi."

Es taču meklēju nāvējošu sērgu! Es droši vien noturēju jūs par algotņiem, kuri cenšas tikt pie bioloģiska ieroča!

Kuģa spēcīgie dzinēji piepeši pārslēdzās atpakaļgaitā, samazinot tā gaitu. Viņi tuvojās lidostas piestātnei. Tālumā varēja redzēt C-130 transporta lidmašīnu, kurai tika uzpildīta degviela. Uz neizteiksmīgā korpusa fizelāžas bija uzraksts: "Pasaules Veselības organizācija."

Šajā mirklī uzradās Brīders, pagalam sadrūmis.

-    Es nupat noskaidroju, ka vienīgā kvalificētā reaģēšanas komanda, kura pēc piecām stundām varēs ierasties vajadzīgajā vietā, esam mēs paši. Tātad mums neviens nepalīdzēs.

Sinskija saguma.

-    Vai sazinājāties ar vietējām varas iestādēm?

Brīders piesardzīgi attrauca:

-    Pagaidām ne. Es ieteiktu to nedarīt. Šobrīd mēs vēl precīzi nezinām, kur atrodas mums vajadzīgā vieta, un tāpēc viņi nekādi nevar mums palīdzēt. Turklāt viņu pieredze neļauj pienācīgi veikt ierobežošanas operāciju, un pastāv reāls risks, ka viņi nodarīs vairāk ļaunuma nekā labuma.

-    Primum non nocere, Sinskija nočukstēja un pamāja, atkārtodama medicīnas ētikas galveno priekšrakstu, proti, pirmkārt nenodarīt ļaunu.

-    Un, visbeidzot, Brīders sacīja, mums vēl aizvien nav nekādu ziņu par Sjēnu Bruksu. Viņš uzlūkoja Rektoru.

-     Varbūt jūs zināt, vai Sjēnai Venēcijā ir kāda kontaktpersona, kas varētu viņai palīdzēt?

-    Tas mani nepārsteigtu, Rektors attrauca. Zobristam ir mācekļi visur; ciktāl es pazīstu Sjēnu, tad viņa izmantos visus pieejamos līdzekļus, lai izpildītu viņai doto pavēli.

-     Viņa nedrīkst izkļūt no Venēcijas, Sinskija paziņoja.

-    Mums nav ne jausmas, kādā stāvoklī šobrīd ir tas Solublon maisiņš. Ja kāds to nejauši atradīs, pietiks ar vieglu pieskārienu, lai polietilēns pārplīstu un infekcija izplūstu ūdenī.

Uz mirkli iestājās klusums, kamēr visi pamazām aptvēra situācijas nopietnību.

-    Baidos, ka tas vēl nav viss, Lengdons sacīja. Svētās gudrības zeltītā mūzu mājvieta. Viņš apklusa. Sjēna zina, kur tas ir. Viņa zina, kurp mēs dodamies.

-     Ko?! Sinskija satraukti iesaucās. Manuprāt, jūs teicāt, ka nepaguvāt paziņot Sjēnai to, ko bijāt atklājis! Jūs taču pateicāt viņai tikai to, ka jums būtu jāatrodas citā valstī!

-     Tiesa gan, Lengdons piekrita, taču viņa zināja, ka mēs meklējam Enriko Dandolo kapenes. Lai uzzinātu, kur tās atrodas, pietiek uz ātru roku pameklēt internetā. Un, tiklīdz viņa atradīs Dandolo kapenes… šķīstošajai tvertnei jābūt kaut kur līdzās. Dzejolī bija teikts, ka jāseko ūdens lāsošanai, lai nokļūtu nogrimušā pilī.

-    Nolādēts! Brīders izgrūda un aizbrāzās prom.

-     Viņai nemūžam neizdosies mūs apsteigt, Rektors iebilda. Mēs esam viņai priekšā.

Sinskija smagi nopūtās.

-     Es gan par to nebūtu tik pārliecināta. Mēs pārvietojamies lēni, un izskatās, ka Sjēna Bruksa ir ārkārtīgi atjautīga.

Kamēr "Nepatiesība" pietauvojās, Lengdons pieķēra sevi neomulīgi pētām uz skrejceļa novietoto neveiklo C-130 lidmašīnu. Tā izskatījās absolūti nepiemērota lidošanai, turklāt tai nebija neviena iluminatora. Vai es jau esmu tajā sēdējis? Lengdons nekādi nespēja atcerēties.

Viņš īsti nezināja, vai to izraisījusi pietauvotās jahtas līgošanās vai aizvien lielākās šaubas par noslēgto lidmašīnu, lāču piepeši viņam uzmācās nelabums.

Lengdons pagriezās pret Sinskiju.

-    Es laikam nejūtos tik labi, lai varētu lidot.

-   Jums nekas nekaiš, viņa atteica. Šodien jūs esat burtiski izgājis cauri gaļas mašīnai, un vēl, protams, jūsu organismā atrodas toksiskas vielas.

-    Toksiskas vielas? Lengdons grīļodamies pakāpās atpakaļ. Ko tas nozīmē?

Sinskija novērsās, acīmredzot pateikusi vairāk, nekā bija grasījusies.

-    Profesor, esmu spiesta jums atvainoties. Diemžēl es nesen uzzināju, ka jūs ir piemeklējis kaut kas vairāk par vienkāršu ievainojumu galvā.

Lengdons sajuta baiļu dūrienu, atcerējies melno plankumu uz Ferisa krūtīm brīdī, kad šis cilvēks bija sabrucis uz bazilikas grīdas.

-    Kas ar mani ir noticis? Lengdons noprasīja.

Doktore Sinskija svārstījās, it kā īsti nezinātu, ko tagad

sacīt.

-    Labāk vispirms iekāpsim lidmašīnā.

81. NODAĻA

T

Pjetro Longi salons, kas atrodas uz austrumiem no iespaidīgās Frari baznīcas, allaž ir bijis viens no Venēcijas galvenajiem vēsturisku kostīmu, parūku un aksesuāru piegādātājiem. Tā klientu lokā ir gan kinokompānijas un teātru trupas, gan ietekmīgi sabiedrības pārstāvji, kuri paļaujas uz salona darbinieku pieredzi ikreiz, kad tiem nepieciešams saposties Karnevāla ekstravagantākajām ballēm.

Vakarā, kad pārdevējs jau grasījās slēgt salonu, skaļi nošķindēja durvis. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja, ka pa tām iesteidzas pievilcīga sieviete ar gaišiem, zirgastē saņemtiem matiem. Sieviete bija aizelsusies, it kā skrējusi jūdzēm tālu. Viņa piesteidzās pie letes, un viņas brūnajās acīs bija redzams neprātīgs izmisums.

-    Es vēlos sastapt Džordžo Venči, viņa noelsa.

Kurš gan to nevēlētos, pārdevējs nodomāja. Bet šo burvi nedrīkst redzēt neviens.

Džordžo Venči, salona galvenais tērpu mākslinieks, savus meistardarbus uzbūra, slēpdamies aiz aizkara. Klienti ar viņu varēja tikties ārkārtīgi reti, turklāt vienmēr tikai pēc iepriekšējas norunas. Ļoti bagātais un ietekmīgais Džordžo varēja atļauties zināmas kaprīzes, tostarp arī piepildīt dedzīgo vēlmi pēc vientulības. Viņš viens pats sēdās pie vakariņu galda, izmantoja privātu lidmašīnu un nemitīgi sūdzējās, ka tūristu skaits Venēcijā kļūst aizvien lielāks. Viņš nebija no tiem, kam patīk sabiedrība.

-    Piedodiet… Pārdevējs profesionāli pasmaidīja. Diemžēl Venči kunga šeit nav. Varbūt es varu jums palīdzēt?

-    Džordžo ir šeit, sieviete paziņoja. Viņš dzīvo augšstāvā. Redzēju, ka tur deg gaisma. Es esmu viņa draudzene. Ir noticis kaut kas ārkārtējs.

Sieviete izturējās sveloši uzstājīgi. Viņa apgalvo, ka ir Venti draudzene?

-    Vai varu pateikt Džordžo, kā jūs sauc?

Paķērusi no letes papīra lapiņu, sieviete uz tās aši uzrakstīja burtu un ciparu virkni.

-     Iedodiet viņam šo te, svešiniece sacīja un pasniedza lapiņu pārdevējam. Un, lūdzu, pasteidzieties. Man nav daudz laika.

Pārdevējs svārstīdamies uznesa lapiņu augšā un nolika uz garā piegriežamā galda, kur, aizrautībā uzmetis kūkumu, pie savas šujmašīnas sēdēja Džordžo.

-    Signore, pārdevējs čukstus sacīja. Pie jums ir atnākusi kāda sieviete. Viņa apgalvo, ka noticis kaut kas ārkārtējs.

Neatraudamies no darba un nepaceldams galvu, vīrietis pastiepa vienu roku, paņēma lapiņu un izlasīja, kas uz tās rakstīts.

Šujmašīna nograbēja un apstājās.

-    Tūlīt pat sūtiet viņu augšā, Džordžo pavēlēja un saplēsa papīru sīkās driskās.

82. NODAĻA

i

Paceldamās milzīgā transporta lidmašīna C-130 pagriezās uz dienvidaustrumiem un aizdārdināja pāri Adrijas jūrai. Tajā sēdošais Roberts Lengdons jutās saspiests un vienlaikus arī pakļauts bezmērķīgam dreifam. Viņu nomāca iluminatoru trūkums un mulsināja visi tie neatbildētie jautājumi, kas vēl aizvien virmoja viņa prātā.

Jūs ir piemeklējis kaut kas vairāk par vienkāršu ievainojumu galvā, Sinskija bija sacījusi.

Domājot par to, ko varētu no viņas uzzināt, Lengdons atskārta, ka sirds iepukstas straujāk. Tobrīd Sinskija ar reaģēšanas atbalsta komandu cītīgi apsprieda ierobežošanas stratēģijas. Brīders turpat līdzās pa telefonu sazinājās ar valdības aģentūrām par Sjēnu Bruksu, lai noskaidrotu, vai kādam ir izdevies uzmeklēt šo sievieti.

Sjēna…

Vēl aizvien Lengdons pūlējās aptvert apgalvojumu par Sjēnas ciešo iesaistīšanos visos notikumos. Kad lidmašīna bija beigusi pacelšanos un izlīdzinājusi gaitu, neliela auguma vīrietis, kurš sevi dēvēja par Rektoru, šķērsoja salonu, apsēdās pretī Lengdonam, salika plaukstas kopā zem zoda un saknieba lūpas.

-     Doktore Sinskija lūdza, lai es jums visu izstāstu… pamēģinu ieviest skaidrību situācijā, kurā esat nonācis.

Lengdons nodomāja, ka šis cilvēks nespēj pateikt neko tādu, kas šo jucekli varētu padarīt kaut vai attāli skaidru.

-   Kā jau pirmīt tiku minējis, Rektors sacīja, lielākā jezga sākās pēc tam, kad mana aģente Vaijenta jūs priekšlaicīgi aizturēja. Mums nebija ne jausmas, cik tālu jūs esat ticis ar doktores Sinskijas uzdevumu un cik daudz esat viņai jau pateicis. Tomēr mums bija bail, ka, uzzinājusi, kur atrodas tas, ko mūsu klients bija mūs nolīdzis aizsargāt, Sinskija to konfiscēs vai iznīcinās. Mums vajadzēja to atrast pirms viņas, un tāpēc bija jāpanāk, lai jūs strādājat mūsu, nevis Sinskijas labā. Rektors apklusa un viegli sasita kopā pirkstu galus.

Diemžēl mēs jau bijām atklājuši savas kārtis… un jūs vairs nemaz mums neuzticējāties.

-     Un tāpēc jūs man iešāvāt galvā? Lengdons dusmīgi noprasīja.

-     Mēs izdomājām plānu, kā panākt, lai jūs mums uzticaties.

-     Kā var panākt, lai kāds jums uzticas… pēc tam, kad esat viņu nolaupījis un nopratinājis? Lengdons neizpratnē vaicāja.

Rektors neveikli sagrozījās.

-     Profesor, vai esat kaut ko dzirdējis par tādu ķimikāliju grupu kā benzodiazepīni? Tā kā Lengdons papurināja galvu, Rektors paskaidroja: Tie ir medikamenti, ko cita starpā izmanto ari pēctraumatiskā stresa ārstēšanai. Kā jau jūs, iespējams, zināt, cilvēkam, kurš pārcietis kaut ko tik šausmīgu kā automašīnas avārija vai seksuāls uzbrukums, ilgtermiņa atmiņas var kļūt ārkārtīgi mokošas. Liekot lietā benzodiazepīnus, neiroloģijas speciālisti tagad spēj izārstēt pēctraumatisko stresu vēl pirms tā iestāšanās.

Lengdons klausījās, nebilzdams ne vārda un nespēdams pat iztēloties, kurp šī saruna novedīs.

-     Veidojoties jaunām atmiņām, Rektors turpināja, notikumi aptuveni četrdesmit astoņas stundas glabājas īstermiņa atmiņā un pēc tam pārceļo uz ilgtermiņa atmiņu. Izmantojot jaunus benzodiazepīnu apvienojumus, ir iespējams viegli atjaunot īstermiņa atmiņu… būtībā izdzēšot tās saturu, kamēr nesenās atmiņas nav paguvušas, tā sacīt, pārceļot pie ilgtermiņa atmiņām. Piemēram, ja uzbrukuma upurim dažu stundu laikā pēc uzbrukuma iedod kādu benzodiazepīna preparātu, šīs atmiņas var izdzēst uz visiem laikiem, un pārdzīvotā trauma nekad nekļūst par daļu no viņa psihes. Vienīgais trūkums ir tāds, ka šis cilvēks vairs neatceras vairākas sava mūža dienas.

-   Jūs man izraisījāt atmiņas zudumu! Lengdons neticīgi lūkojās uz mazo vīriņu.

-     Baidos, ka jā. Rektors vainīgi nopūtās. Ar ķīmijas palīdzību. Tas ir pilnīgi droši. Bet… jā, jūsu īstermiņa atmiņa tika izdzēsta. Viņš uz brīdi apklusa. Būdams nesamaņā, jūs murminājāt kaut ko par sērgu, un mēs nospriedām, ka tas ir tāpēc, ka esat aplūkojis projektora attēlu. Mums pat prātā neienāca, ka Zobrists ir radījis īstu sērgu. Viņš atkal apklusa. Vēl jūs murminājāt kaut ko tādu, kas izklausījās kā "asaras, asaras".

Vazāri. Tas noteikti bija viss, ko viņš tobrīd bija atklājis saistībā ar projektoru. Cerca trova.

-     Bet… es domāju, ka manu amnēziju izraisījis ievainojums galvā. Kāds uz mani bija šāvis.

Rektors papurināja galvu.

-    Neviens uz jums nav šāvis, profesor. Jums galvā nav nekāda ievainojuma.

-    Ko?! Lengdona pirksti instinktīvi aptaustīja šuves un uztūkušo ievainojumu uz pakauša. Kas tad, pie velna, tas tāds? Viņš pacēla matus, lai parādītu noskūto vietu.

-    Tas pieder pie maldiem. Mēs izdarījām nelielu iegriezumu jūsu galvas ādā un nekavējoties atkal uzlikām tam šuves. Jums vajadzēja noticēt, ka esat piedzīvojis uzbrukumu.

Tā nemaz nav lodes atstāta brūce?!

-   Pēc pamošanās, Rektors turpināja, jums vajadzēja noticēt, ka jūs kāds mēģina nogalināt… ka jums draud briesmas.

-     Bet kāds mani tiešām mēģināja nogalināt! Lengdons iekliedzās tā, ka piesaistīja visu lidmašīnas pasažieru skatienus. Es redzēju, kā slimnīcas ārsts… doktors Markoni tiek aukstasinīgi nošauts!

-    Jūs to redzējāt, Rektors mierīgi atteica, taču notika kaut kas pilnīgi cits. Vaijenta ir mana darbiniece. Šādus uzdevumus viņa veic izcili.

-    Jūs runājat par cilvēku nogalināšanu? Lengdons noprasīja.

-    Nē, Rektors rāmi attrauca. Par izlikšanos, ka viņi tiek nogalināti.

Labu bridi Lengdons lūkojās viņā, domās iztēlodamies ārstu ar sirmo bārdu un kuplajām uzacīm. Viņš taču bija sabrucis uz grīdas, un no krūtīm viņam pulsējot plūda asinis.

-     Vaijentas ierocis bija pielādēts ar tukšām patronām, Rektors sacīja. Tas iedarbināja radiovadāmu petardi, kas uzspridzināja asiņu maisiņu uz doktora Markoni krūtīm. Starp citu, viņš ir sveiks un vesels.

Lengdons aizvēra acis, nespēdams atgūties no tā, ko bija dzirdējis.

-    Un… slimnīcas palāta?

-     Uz ātru roku improvizētas dekorācijas, Rektors paskaidroja. Profesor, es zinu, ka to visu ir ļoti grūti aptvert. Mēs rīkojāmies ātri, jūs bijāt apdullis, tāpēc visam nevajadzēja izskatīties nevainojami. Atjēdzies jūs ieraudzījāt to, ko mēs vēlējāmies jums parādīt, proti, slimnīcas dekorācijas, dažus aktierus un iestudētu uzbrukuma ainu.

Pēkšņi Lengdonam acu priekšā viss sagriezās.

-    Tāda ir mana uzņēmuma specializācija, Rektors piebilda. Mēs ļoti prasmīgi radām ilūzijas.

-    Un Sjēna? Lengdons vaicāja, berzēdams acis.

-    Nonācis izvēles priekšā, es nolēmu ar viņu sadarboties. Mans galvenais uzdevums bija pasargāt klienta ieceri no doktores Sinskijas, un mums ar Sjēnu šī vēlme bija kopīga. Lai iegūtu jūsu uzticību, Sjēna jūs paglāba no slepkavas un palīdzēja aizbēgt pa šauru sānielu. Mēs sagādājām arī to taksometru, kas jūs sagaidīja. Pie aizmugures stikla bija piestiprināta cita radiovadāma petarde, lai bēgšanas brīdī radītu vēl pēdējo efektu. Taksometrs aizveda jūs uz dzīvokli, ko mēs veikli bijām iekārtojuši.

Sjēnas nabadzīgais mājoklis, Lengdons nodomāja. Nu viņš saprata, kāpēc mēbeles bija izskatījušās kā pirktas krāmu tirgū. Tagad kļuva skaidra arī izdevīgā sakritība, kuras rezultātā Sjēnas "kaimiņam" bija atradies apģērbs, kurš Lengdonam derēja kā uzliets.

Viss bija iestudēts.

Pat Sjēnas draudzenes izmisuma pilnais zvans no slimnīcas. Sjēna, īr Danikova!

-   Zvanot uz ASV konsulātu, Rektors turpināja, jūs piezvanījāt uz numuru, kuru jums nosauca Sjēna. Klausule tika pacelta uz "Nepatiesības" klāja.

-    Tātad es nemaz nesazinājos ar konsulātu…

-    Nē.

Palieciet, kur esat, neīstais konsulāta darbinieks bija uzstājis. Es tūlīt pat aizsūtīšu kādu pēc jums. Un tad, kad uzradās Vaijenta, Sjēna izdevīgā brīdī bija viņu pamanījusi otrā ielas pusē un izdarījusi pēdējo gājienu. Robert, jūsu valdība grib jūs nogalināt! Jūs nedrīkstat iesaistīt varas iestādes! Jūsu vienīgā cerība ir noskaidrot, ko nozīmē projektora attēls.

Rektors ar savu noslēpumaino organizāciju lai kas, pie velna, tā arī būtu bija izveicīgi panācis to, ka Lengdons atsakās no Sinskijas dotā uzdevuma un sāk strādāt pie viņa. Ilūzija bija pilnīga.

Sjēna mani krietni piemuļķoja, Lengdons nodomāja, drīzāk skumji, nevis dusmīgi. Neilgajā laikā, ko abi bija pavadījuši kopā, Lengdons bija pieķēries Sjēnai. Vislielāko nemieru Lengdonā modināja satraucošais jautājums par to, kā tik gaišs un sirsnīgs cilvēks kā Sjēna var pilnīgi nodoties Zobrista maniakālajam pārapdzīvotības risinājumam.

Es jums varu nešaubīdamās apgalvot, Sjēna reiz bija teikusi, ka tad, ja nenotiks radikālas pārmaiņas, mūsu sugai pienāks gals… Šie aprēķini ir neapstrīdami.

-     Un tie raksti par Sjēnu? Lengdons vaicāja, atcerējies Šekspīra lugas programmiņu un viņas satriecoši augstā inteliģences koeficienta aprakstus.

-    Tie ir īsti, Rektors atbildēja. Vislabāko ilūziju var radīt tad, ja pēc iespējas vairāk iesaista reālo pasauli. Mums nebija daudz laika, lai visu sarīkotu, un tāpēc Sjēnas dators un reālās pasaules privātie dati bija gandrīz viss, ko varējām izmantot. Patiesībā jums to visu nemaz nevajadzēja ieraudzīt, bet jūs sākāt šaubīties par to, kas viņa patiesībā ir.

-    Man nevajadzēja arī izmantot viņas datoru, Lengdons secināja.

-   Jā, tur nu mēs visu izlaidām no rokām. Sjēnai pat prātā nebija ienācis, ka Sinskijas reaģēšanas atbalsta komanda varētu uziet šo dzīvokli, tādēļ Sjēna panikā bija spiesta improvizēt, kad uzradās tie kareivji. Cenzdamās saglabāt radīto ilūziju, viņa kopā ar jums aizbēga ar triciklu. Kad misija bija cietusi neveiksmi, man neatlika nekas cits, kā vien atteikties no Vaijentas, taču viņa pārkāpa protokolu un sāka jūs vajāt.

-    Viņa mani gandrīz nogalināja, Lengdons iebilda un pastāstīja Rektoram par sadursmi Vecās pils bēniņos, kad Vaijenta pacelto ieroci tēmēja Lengdonam tieši krūtīs. Sāpēs tikai mirkli… taču mati nekas cits neatliek. Tad Sjēna metās uz priekšu, pārgrūda viņu pār margām, un Vaijenta nositās.

Rektors dzirdami nopūtās, apdomādams to, ko Lengdons nupat bija pateicis.

-    Šaubos, ka Vaijenta mēģināja jūs nogalināt… viņas ierocis bija pielādēts tikai ar tukšām patronām. Tobrīd viņa varēja cerēt uz glābiņu vienīgi tad, ja viņai izdotos gūt varu pār jums. Viņa droši vien nodomāja, ka, izšaujot uz jums ar tukšu patronu, jums varētu likt saprast, ka viņa galu galā tomēr nav slepkava un jūs esat maldināts. Rektors apklusa, mazliet apdomājās un tad turpināja: Es pat neuzdrošinos minēt, vai Sjēna patiešām gribēja nogalināt Vaijentu, vai tikai mēģināja novērst šāvienu. Es pamazām sāku saprast, ka nepazīstu Sjēnu Bruksu tik labi, kā pats biju domājis.

Es tāpat, Lengdons klusībā piekrita, lai gan satricinājums un nožēla tobrīd jaunās sievietes sejā mudināja domāt, ka tas, ko Sjēna nodarījusi operatīvajai darbiniecei ar spurainajiem matiem, visticamāk, bija kļūda.

Lengdons jutās ļoti apmulsis… un ārkārtīgi vientuļš. Viņš pagriezās, ilgodamies paskatīties ārā pa iluminatoru, taču ieraudzīja tikai fizelāžas sienu.

Man jātiek prom no šejienes.

-    Vai ar jums viss kārtībā? Rektors pavaicāja un norūpējies uzlūkoja Lengdonu.

-    Nē, Lengdons atbildēja. Ne tuvu.

Gan viņš to pārdzīvos, Rektors nodomāja. Viņš tikai cenšas aptvert savu jauno realitāti.

Amerikāņu profesors izskatījās tik apstulbis, it kā viņu nupat no zemes būtu atrāvis virpuļviesulis, vairākas reizes sagriezis un nometis svešā zemē, atstājot viņu apdullušu un apjukušu.

Konsorcija apstrādātie cilvēki tikai retu reizi apjauta, kas patiesībā slēpjas aiz viņu piedzīvotajiem iestudētajiem notikumiem; ja tas arī notika, Rektors katrā ziņā nekad neatradās līdzās, lai to redzētu. Bet todien viņš ne vien jutās vainīgs, pats savām acīm redzot Lengdona mulsumu, bet ari nomācoši atbildīgs par tādas krīzes radīšanu.

Es pieņēmu nepareizo klientu. Bertrānu Zobristu.

Es uzticējos nepareizajam cilvēkam. Sjēnai Bruksai.

Tagad Rektors lidoja uz vētras epicentru vietu, kur varēja atrasties nāvējoša sērga, kas spētu izraisīt haosu visā pasaulē. Viņam bija aizdomas ja viņš pēc tā visa paliks dzīvs, Konsorcijs nemūžam nepārcietīs šo izgāšanos. Tai sekos nebeidzami jautājumi un apsūdzības.

Vai tāds būs mans gals?

83. NODAĻA

j

Man nepieciešams gaiss, Lengdons nodomaja. Neierobežots skats uz ārpasauli… jebkas.

Šķita, ka slēgtā fizelāža ap viņu sakļaujas.

Protams, neparastais stāsts par to, kas ar viņu patiesībā bija noticis, visu vēl tikai pasliktināja. Prātā sāpīgi pulsēja neatbildēti jautājumi… un lielākā daļa no tiem bija saistīti ar Sjēnu.

Savādi, taču Lengdons pēc viņas ilgojās.

Viņa izlikās, Lengdons sev atgādināja. Izmantoja mani.

Nebildis ne vārda, Lengdons pameta Rektoru un aizsoļoja uz lidmašīnas priekšgalu. Pilotu kabīnes durvis bija vaļā, un pa tām ieplūstošā gaismas straume pievilināja viņu kā bāka. Lengdons palika stāvam uz sliekšņa, pilotu nepamanīts, un pavērsa seju pret saules siltumu. Plašums viņam priekšā bija kā īsta debesu dāvana. Skaidrās, zilās debesis izskatījās tik mierīgas… tik mūžīgas.

Nekas nav mūžīgs, viņš sev atgādināja, vēl aizvien nespēdams aptvert iespējamo katastrofu, kas gaidīja viņus visus.

Profesor? aiz muguras kāds klusi ierunājās. Lengdons pagriezās un satrūcies pakāpās atpakaļ. Viņam priekšā stāvēja doktors Feriss. Kad Lengdons pēdējo reizi bija viņu redzējis, šis cilvēks, nespēdams paelpot, bija locījies uz Svētā Marka bazilikas grīdas. Nu viņš stāvēja lidmašīnā, atbalstījies pret starpsienu. Viņam galvā bija beisbola cepurīte, bet ar cinka ziedi noziestā seja izskatījās neveselīgi sārta. Ķermeņa augšdaļa bija cieši nosaitēta, un viņš nespēja dziļi ievilkt elpu. Ja Feriss arī bija slims, tad neviens neizskatījās parak noraizejies par to, ka ši slimība varētu izrādīties lipīga.

-    Jus esat… dzīvs? Lengdons izgrūda, cieši skatīdamies uz viņu.

-    Puslīdz. Feriss gurdi pamāja. Tagad viņš izturējās pilnīgi citādi un šķita daudz mierīgāks.

-     Bet es domāju… Lengdons aprāvās. Patiesībā… es vairs nesaprotu, ko domāt.

Feriss līdzjūtīgi pasmaidīja.

-    Jūs šodien esat dzirdējis daudz melu. Nolēmu jūs uzrunāt, lai atvainotos. Kā jau droši vien esat nopratis, es nestrādāju Pasaules Veselības organizācijā un arī nedevos uz Kembridžu jūs nolīgt.

Lengdons pamāja, juzdamies pārāk noguris, lai vēl par kaut ko spētu brīnīties.

-    Jūs strādājat pie Rektora.

-    Jā. Viņš nosūtīja mani piedāvāt jums un Sjēnai ārkārtas atbalstu… un palīdzēt jums aizbēgt no reaģēšanas atbalsta komandas.

-    Tad jau jūs laikam savu darbu esat paveicis nevainojami, Lengdons sacīja, atcerēdamies, kā Feriss bija uzradies Baptistērijā, iegalvojis viņam, ka ir Pasaules Veselības organizācijas darbinieks, un pēc tam palīdzējis viņam un Sjēnai aizbēgt no Florences un Sinskijas komandas. Man ir pilnīgi skaidrs, ka jūs neesat ārsts.

Feriss papurināja galvu.

-     Neesmu, taču šodien man par tādu vajadzēja izlikties. Mans uzdevums bija palīdzēt Sjēnai uzturēt ilūziju, lai jūs varētu izdomāt, kāda norāde slēpjas projektorā. Rektors uzstājīgi vēlējās atrast Zobrista izstrādājumu, lai varētu to pasargāt no Sinskijas.

-    Vai tad jūs nemaz nenojautāt, ka tā ir sērga? Lengdons jautāja, vēl aizvien nesaprazdams, kas bija izraisījis Ferisa dīvainos izsitumus un iekšējo asiņošanu.

-    Protams, ka ne! Kad jūs ieminējāties par sērgu, es nodomāju, ka Sjēna jums ir samelojusi, lai jūs nezaudētu motivāciju, un nolēmu piedalīties šajā spēlē. Mēs iesēdāmies vilcienā uz Venēciju… un tad viss mainījās.

-    Kādā ziņā?

-     Rektors noskatījās Zobrista baiso videoierakstu.

Ar to pilnīgi pietiktu.

-    Viņš saprata, ka Zobrists ir jucis.

-    Tieši tā. Rektors piepeši aptvēra, kur Konsorcijs ir iesaistījies, un viņu pārņēma šausmas. Viņš nekavējoties paziņoja, ka vēlas runāt ar cilvēku, kurš Zobristu pazina vislabāk… ar FS-2080… lai noskaidrotu, vai viņa zina, ko Zobrists ir izdarījis.

-    Ar FS-2080?

-     Piedodiet, ar Sjēnu Bruksu. Tāds bija segvārds, ko viņa sev izvēlējās šai operācijai. Cik var noprast, tas ir saistīts ar transhumānismu. Lai Rektors varētu sazināties ar Sjēnu, bija vajadzīga mana palīdzība.

-     Tas telefona zvans vilcienā, Lengdons sacīja. Jūsu slimā māte.

-     Skaidrs, ka es nevarēju runāt ar Rektoru jūsu klātbūtnē, un tāpēc izgāju ārā. Kad viņš pastāstīja par videoierakstu, mani pārņēma šausmas. Viņš vēl cerēja, ka arī Sjēna ir maldināta, bet tad es viņam pateicu, ka jūs ar Sjēnu runājat par sērgām un, šķiet, nemaz negrasāties atteikties no savas ieceres. Un viņš saprata, ka Sjēna ir Zobrista līdzdalībniece. Sjēna vienā mirklī kļuva par ienaidnieci. Viņš man pavēlēja ziņot par visu, kas notiek Venēcijā, un apsolīja atsūtīt komandu, kas varētu Sjēnu aizkavēt. Svētā Marka bazilikā aģenta Brīdera komandai gandrīz izdevās viņu notvert… tomēr viņa pamanījās aizbēgt.

Lengdons truli raudzījās gridā. Viņš joprojām nespēja aizmirst Sjēnas skaistās, brūnās acis. Viņa bija labu brīdi lūkojusies uz Lengdonu un tad metusies prom.

Lūdzu, piedod, Robert. Par visu.

-    Viņa ir stipra, Feriss turpināja. Jūs droši vien nepamanījāt, kā viņa bazilikā man uzbruka.

-    Uzbruka jums?

-    Jā. Kad bazilikā ienāca kareivji, es jau grasījos tiem uzsaukt, lai atklātu Sjēnas atrašanās vietu, taču viņa noteikti bija visu nopratusi un ar plaukstas malu iesita man tieši pa krūtīm.

-Ko?!

-     Es nemaz nepaguvu saprast, kas noticis. Tas laikam ir kāds austrumu cīņas paņēmiens. Es jau tāpat biju stipri savainots, tādēļ sāpes bija mokošas. Tikai pēc piecām minūtēm es atkal spēju paelpot. Sjēna aizvilka jūs uz balkonu, iekams kāds no lieciniekiem bija paguvis pateikt, kas īsti noticis.

Lengdons apstulbis atcerējās paveco itālieti, kura bija uzklieguši Sjēnai L'hai colpito al petto! un ar dūri spēcīgi uzsitusi sev pa krūtīm.

Nedrīkst! Sjēna bija atteikusi. Mākslīgā elpināšana viņu nogalinās! Paskatieties uz viņa krūtīm! No jauna atcerējies šo ainu, Lengdons aptvēra, cik ātri un atjautīgi Sjēna bija rīkojusies. Viņa veikli sameloja, tulkojot vecās sievietes vārdus. L'hai colpito al petto bija nevis Sjēnai domāts ieteikums par mākslīgās elpināšanas veikšanu, bet gan dusmīga apsūdzība: Jūs viņam iesitāt pa krūtīm!

Tobrīd valdošajā haosā Lengdons neko pat nebija ievērojis.

Feriss skumji pasmaidīja.

-     Iespējams, jūs jau zināt, ka Sjēna Bruksa ir ārkārtīgi gudra.

Lengdons pamāja. Tiesa gan.

-    Sinskijas vīri nogādāja mani atpakaļ uz "Nepatiesību" un nosaitēja manus ievainojumus. Rektors pavēlēja, lai dodos viņam līdzi kā izlūkošanas atbalsta persona, jo bez jums es esmu vienīgais, kurš šodien bijis kopā ar Sjēnu.

Lengdons pamāja, taču tikpat kā neklausījās, jo bija sācis pētīt Ferisa izsitumus.

-    Bet jūsu seja? viņš vaicāja. Un ievainojums uz krūtīm? Tā taču nav…

-    Sērga? Feriss iesmējās un papurināja galvu. Nezinu, vai jums to kāds jau ir teicis, taču es patiesībā šodien notēloju divus ārstus.

-    Kā, lūdzu?

-    Kad es ienācu Baptistērijā, jūs teicāt, ka es šķietu kaut kur redzēts.

-            Tā arī bija. Kaut kur redzēts. Manuprāt, tās bija jūsu acis. Jūs man teicāt, ka tieši jūs esat bijis tas, kurš Kembridžā mani nolīdzis… Lengdons apklusa. Tagad es zinu, ka tā nav taisnība, tātad…

-   Es izskatījos pazīstams tāpēc, ka mēs jau bijām tikušies. Bet ne jau Kembridžā. Vīrietis cieši lūkojās uz Lengdonu, meklēdams kādu pazīmi, kas liecinātu, ka viņš to ir atcerējies. Es patiesībā biju pirmais cilvēks, kuru jūs ieraudzījāt, kad šorīt pamodāties slimnīcā.

Lengdons iztēlojās mazo, drūmo slimnīcas palātu. Tobrīd viņš bija apdullis un nevarēja neko skaidri saskatīt, un tāpēc bija gatavs saderēt, ka pirmais, ko viņš ieraudzījis pēc atmošanās, bijis bāls, pavecs, tikai itāliski runājošs ārsts ar kuplām uzacīm un pinkainu, sirmu bārdu.

-   Nē, Lengdons iebilda, doktors Markoni bija pirmais, ko es ieraudzīju, kad…

-   Scusi, professore, Feriss viņu pārtrauca nevainojamā itāliešu valodā. Ma non si ricorda di me? Viņš uzmeta kūkumu kā vecs vīrs, pieglauda neesošas kuplas uzacis un noglāstīja neesošu, sirmu bārdu. Sono il dottor Marconi.

-    Doktors Markoni… bijāt jūs? Lengdonam palika vaļā mute.

-    Tāpēc jau manas acis jums šķita pazīstamas. Līdz šim es vēl nekad nebiju nēsājis mākslīgu bārdu un uzacis, un diemžēl tikai tad, kad jau bija par vēlu, izrādījās, ka man ir stipra alerģija uz saistvielu, proti, uz lateksa grima līmi, no kuras mana āda iekaisa un sāka svilt. Varu derēt, ka, ieraugot mani, jūs pārņēma šausmas… jo bijāt brīdināts par iespējamu sērgas izplatīšanos.

Lengdons spēja tikai mēmi skatīties uz Ferisu, tagad atcerējies, kā doktors Markoni kasīja bārdu, kamēr pēc Vaijentas uzbrukuma vēl nebija palicis guļam uz slimnīcas grīdas ar asiņojošām krūtīm.

-    It kā ar to vēl būtu par maz, Feriss turpināja, norādīdams uz savām apsaitētajām krūtīm, kad operācija jau norisinājās pilnā sparā, man piestiprinātā petarde izkustējās un sašķiebās. Es nepaguvu to laikus sakārtot, un petarde uzsprāga. Es iedzīvojos salauztā ribā un pamatīgos zilumos, un visu dienu nespēju pienācīgi paelpot.

Bet es nodomāju, ka jums ir piemetusies sērga.

Feriss dziļi ieelpoja un saviebās.

-     Patiesībā droši vien būs labāk, ja es atkal apsēdīšos. -J Promejot viņš norādīja uz kaut ko, kas atradās Lengdonam aiz muguras. Lai nu kā, izskatās, ka jūs vairs neesat viens.

Pagriezies Lengdons ieraudzīja doktori Sinskiju, kura platiem soļiem nāca pa salonu, garajiem, sudrabainajiem matiem plīvojot.

-     Profesor, beidzot es jūs atradu!

Pasaules Veselības organizācijas direktore izskatījās pārguruši. Dīvaini, taču varēja manīt, ka viņas acīs no jauna iemirdzējusies cerība. Viņa ir kaut ko uzzinājusi.

-     Piedodiet, ka jūs pametu, Sinskija sacīja, nostādamās Lengdonam līdzās. Mēs bijām aizņemti ar saskaņošanu un šādiem tādiem pētījumiem. Viņa pamāja uz kabīnes atvērto durvju pusi. Redzu, ka esat nolēmis izbaudīt sauli?

Lengdons paraustīja plecus.

-    Jūsu lidmašīnai noderētu kāds iluminators.

Viņa līdzjūtīgi pasmaidīja.

-    Ja jau esam sākuši runāt par gaismu, ceru, ka Rektoram izdevās jūs nedaudz apgaismot attiecībā uz nesenajiem notikumiem?

-    Jā, lai gan neko patīkamu es tur nesaskatu.

-    Es tāpat, viņa atzina un aši paraudzījās visapkārt, lai pārliecinātos, ka līdzās neviena nav. Ticiet man, Sinskija čukstēja, viņam un viņa organizācijai būs jāpiedzīvo nopietnas sekas. Es par to parūpēšos. Tomēr šobrīd mums visiem ir jāvelta sava uzmanība tam, lai atrastu infekcijas avotu, iekams tas nav izšķīdis un infekcija nav izplatījusies.

Vai arī iekams Sjēna nav tur nonākusi pirmā un palīdzējusi tam izšķīst.

-    Mums ir jāparunā par to ēku, kur atrodas Dandolo kapenes.

Šo iespaidīgo ēku Lengdons bija iztēlojies jau kopš brīža, kad bija sapratis, ka tieši tur atrodas viņu galamērķis. Svētās gudrības mūzu mājvieta.

-    Es nupat uzzināju kaut ko aizraujošu, Sinskija turpināja. Mēs pa telefonu sazinājāmies ar kādu vietējo vēsturnieku, viņa sacīja. Protams, viņš pat nenojauš, kādēļ mēs interesējamies par Dandolo kapenēm, taču es viņam pajautaju, vai viņš zina, kas atrodas zem šīm kapenēm. Uzminiet, ko viņš atbildēja! Sinskija pasmaidīja. Ūdens.

Lengdons izbrīnījās.

-    Patiešām?

-    Jā, izklausās, ka ēkas zemākie stāvi ir applūduši. Gadsimtu gaitā ūdens līmenis gruntī zem ēkas ir pacēlies un appludinājis vismaz divus pirmos stāvus. Viņš teica, ka tur pavisam noteikti esot visdažādākās gaisa kabatas un daļēji ar ūdeni pilnas vietas.

Ārprāts. Lengdons atcerējās Zobrista videoierakstu un dīvaini izgaismoto pazemes alu, uz kuras apsūnojušajām sienām viņš bija redzējis blāvas, vertikālas pīlāru ēnas.

-    Tā ir appludināta telpa.

-    Tieši tā.

-    Bet… kā gan Zobrists tajā iekļuvis?

Sinskijas acis iemirdzējās.

-    Tas jau arī ir visaizraujošākais. Jūs pat nevarat iedomāties, ko mēs nupat atklājām!

Tai pašā laikā nepilnas jūdzes attālumā no Venēcijas krastiem uz šaurās Lido salas no Ničelli lidostas skrejceļa pacēlas spīdīga Cessna Citation Mustang un uzšāvās satumstošajas vakara debesīs. Pats lidmašīnas īpašnieks, ievērojamais tērpu mākslinieks Džordžo Venči, gan neatradās tajā, taču viņš bija pavēlējis saviem pilotiem nogādāt pievilcīgo, jauno pasažieri visur, kur vien viņai vajag nokļūt.

84. NODAĻA

Pār seno Bizantijas galvaspilsētu bija nolaidusies nakts.

Visos Marmora jūras krastos iedegās prožektori, izgaismojot mirdzošu mošeju un slaidu minaretu stāvus. Bija iestājusies ak$am stunda, un visas pilsētas skaļruņos spokaini atbalsojās adhān aicinājums uz lūgšanu.

La-ilaha-illa-A llah.

Nav cita dieva, kā tikai Dievs.

Kamēr ticīgie steidzās uz mošejām, pārējie pilsētnieki, nelikdamies par to ne zinis, turpināja iesāktās nodarbes; trokšņojoši universitātes studenti dzēra alu, darījumu cilvēki noslēdza līgumus, tirgotāji piedāvāja virces un paklājus, bet izbrīnītie tūristi to visu vēroja.

Tā bija sašķelta pasaule, pilsēta, ko veidoja pretspēki reliģija un pasaulīgums, vēsture un mūsdienas, Austrumi un Rietumi. Šī mūžīgā pilsēta, kas ģeogrāfijas kartē nošķīra Eiropu no Āzijas, burtiskā nozīmē kalpoja par tiltu, kas no Vecās Pasaules veda uz vēl senāku pasauli.

Stambula.

Lai gan Stambula jau sen vairs nebija Turcijas galvaspilsēta, gadsimtiem ilgi tā bija kalpojusi par triju izcilu impēriju Bizantijas, Romas un Osmaņu centru. Šī iemesla dēļ daudzi Stambulu uzskatīja par vienu no vēsturiskā ziņā daudzveidīgākajām vietām zemes virsū. Sākot ar Topkapi pili un Zilo mošeju un beidzot ar Septiņu torņu cietoksni, šī pilsēta ir pilna ar folkloras nostāstiem par kaujām, slavu un sakāvi.

Tovakar augstu naksnīgajās debesīs virs pilsētas drūzmas Ataturka lidostai tuvojās C-130 transporta lidmašīna, laizilamās lejup caur biezējošu vētras gaisa fronti. Roberts Lengdons, kurš sēdēja pilotu kabīnē, piesprādzējies atlokāmajā sedekll aiz pilotu mugurām, vērīgi raudzījās caur vējstiklu un jutās atvieglots, ka viņam piedāvāta vieta, no kuras paveras brīnišķīgs skats.

Tagad, mazliet paēdis un lidmašīnas pakaļgalā gandrīz stundu izbaudījis sen vajadzīgo miegu, viņš jutās mazliet možāks. Pa labi no viņa varēja redzēt Stambulas ugunis. Mirdzošā, izliektam ragam līdzīgā pussala šķēla melno Marmora juru. Tā bija Eiropas puse, kuru no Āzijas māsas šķīra līkumaina tumsas lente.

Bosfora jūras šaurums.

Pirmajā acu uzmetienā tas līdzinājās platai brūcei, kas sašķēlusi Stambulu divās daļās. Lengdons zināja, ka patiesībā šis kanāls ir Stambulas tirdzniecības dzīvības avots. Tas nodrošināja pilsētu nevis ar vienu, bet gan ar divām piekrastes joslām un ari ļāva kuģiem no Vidusjūras nokļūt Melnajā jūrā, tādējādi padarot Stambulu par pieturu starp divām pasaulēm.

Kamēr lidmašīna laidās lejup cauri miglas kārtai, Lengdons uzmanīgi pētīja tālumā redzamo pilsētu un pūlējās samanīt milzīgo ēku, ko viņi bija ieradušies pārmeklēt.

Vietu, kur atrodas Enriko Dandolo kapenes.

Izrādījās, ka Enriko Dandolo nodevīgais Venēcijas dodžs nebija apglabāts Venēcijā. Viņa mirstigās atliekas atradās tā cietokšņa sirdī, kuru viņš bija iekarojis tūkstoš divsimt otrajā gadā… milzīgajā pilsētā, ko Lengdons tagad varēja redzēt lejā. Dandolo atdusējās iespaidīgākajā svētnīcā, kāda vien bija atrodama viņa sagrābtajā pilsētā, ēkā, kas līdz pat šai dienai bija visa apgabala lielākais dārgums.

Svētās Sofijas katedrāle.

Pirmo baznīcu šajā vietā uzbūvēja mūsu ēras trīssimt sešdesmitajā gadā, un Svētās Sofijas katedrāle bija kalpojusi par austrumu pareizticīgo katedrāli līdz pat tūkstoš divsimt ceturtajam gadam, kad Enriko Dandolo Ceturtā krusta kara laikā iekaroja pilsētu un pārveidoja šo katedrāli par katoļu baznīcu. Vēlāk, piecpadsmitajā gadsimtā, kad Konstantinopole nonāca Mehmeda II Iekarotāja rokās, katedrāle pārtapa par mošeju un tika izmantota kā islāma svētnīca līdz pat tūkstoš deviņsimt trīsdesmit piektajam gadam, kad ēka tika atdalīta no baznīcas un pārvērsta par muzeju.

Svētās gudrības zeltītā mūzu mājvieta, Lengdons nodomāja.

Svētās Sofijas katedrāli greznoja vairāk zelta plāksnīšu nekā Svētā Marka baziliku, turklāt tās nosaukums Hagia Sophia burtiskā tulkojumā nozīmēja "Svētā gudrība". Domās iztēlojies šo milzīgo ēku, Lengdons mēģināja aptvert faktu, ka tās dzīlēs atrodas tumši ūdeņi, kur iekarināts šūpojas maisiņš. Tas pamazām šķīda, gatavodamies izlaist savu saturu.

Lengdonam atlika vienīgi lūgties, kaut viņi neierastos par vēlu.

Pirmīt lidojuma laikā Sinskija bija satraukti pamājusi Lengdonam, mudinot panākties uz viņas darba vietas pusi, un paziņojusi:

-     Ēkas zemākie stāvi ir applūduši. Jūs pat nevarat iedomāties, ko mēs nupat atklājām. Vai esat kādreiz dzirdējis par dokumentālo filmu režisoru Gekselu Gilensoju? Kad Lengdons papurināja galvu, Sinskija paskaidroja: Meklējot ziņas par Svētās Sofijas katedrāli, es atklāju, ka Gilensojs pirms dažiem gadiem par to ir uzņēmis dokumentālo filmu.

-    Par Svētās Sofijas katedrāli ir uzņemti daudzi duči filmu.

-    Jā, Sinskija sacīja, nostājusies pie savas darba vietas, taču tāda ir tikai viena. Viņa strauji pagrieza portatīvo datoru, lai viņš varētu redzēt tā ekrānu. Izlasiet šo!

Lengdons apsēdās un sāka pētīt rakstu. Tajā bija apkopoti dažādi ziņu avoti, tostarp arī laikraksta Hiirriyet Daily News publikācija, kurā apspriesta Gilensoja jaunākā filma "Svētās Sofijas dzīlēs".

Sācis lasīt, Lengdons tūlīt saprata, kāpēc Sinskija ir tik satraukta. Pietika jau ar trim pirmajiem vārdiem, lai Lengdons pārsteigts paceltu galvu un uzlūkotu viņu. Niršana ar akvalangu?

-    Es zinu, viņa sacīja. Lasiet tālāk.

Lengdons no jauna pievērsās rakstam.

"Niršana ar akvalangu zem Svētās Sofijas katedrāles: dokumentālo filmu režisors Geksels Gilensojs un viņa nirēju ļ'etnieku komanda ir atraduši dzijas, appludinātas telpas, kas atrodas simtiem pēdu dziļumā zem Stambulas tūristu iecienītās būves.

Izpētes laikā viņi ir atklājuši neskaitāmus arhitektūras brīnumus, starp kuriem ir astoņsimt gadus veci, applūduši nomocītu bērnu kapi, kā arī appludinātus tuneļus, kas Svētās Sofijas katedrāli savieno ar Topkapi pili, Purpurā dzimušā pili un baumās bieži pieminētajām Anemasa cietumu pazemes būvēm.

"Manuprāt, tas, kas atrodas zem Svētās Sofijas katedrāles, ir daudz aizraujošāks par to, kas atrodas virs ūdens," (iilensojs skaidroja, aprakstīdams, kā iedvesma uzņemt filmu viņam radusies pēc tam, kad viņš ieraudzījis vecu fotogrāfiju, kurā pētnieki airējas laivā pa lielu, daļēji applūdušu zāli un rūpīgi aplūko Svētās Sofijas katedrāles pamatus."

-    Jūs acīmredzot esat atradis īsto ēku! Sinskija iesaucās. Un izklausās, ka zem tās atrodas milzīgas, apceļošanai derīgas telpas, no kurām daudzās var nonākt tikai tad, ja izmanto niršanas aprīkojumu… un tas varētu kļūt par izskaidrojumu visam, ko redzējām Zobrista videoierakstā.

Aģents Brīders nostājās viņiem aiz muguras un nopētīja portatīvā datora ekrānu.

-    Turklāt izklausās, ka ūdensceļi zem ēkas kā stari aizstiepjas uz visām pusēm. Ja tas Solublou iesaiņojums izšķīdīs pirms mūsu ierašanās, tā satura izplatīšanos nekādi nebūs iespējams apturēt.

-     Saturs… Lengdons ieminējās. Vai jūs vispār nojaušat, kas tas ir? Proti, vai jūs to zināt precīzi? Es saprotu, ka mums ir darīšana ar kaut kādu patogēnu, bet…

-     Mēs veicām ieraksta analīzi, Brīders attrauca, un viss liecina, ka runa patiešām ir drīzāk par bioloģisku, nevis ķīmisku vielu… pareizāk sakot, par kaut ko dzīvu. Tā kā maisiņa satura apjoms ir pavisam neliels, mēs uzskatām, ka tas ir ārkārtīgi lipīgs un spēj vairoties. Mēs gan īsti labi nezinām, vai tā ir bakteriāla infekcija, kas izplatās ūdenī, vai ari tas spēj kā vīruss izplatīties pa gaisu, tomēr iespējams ir gan viens, gan otrs.

Sinskija iejaucās:

Šobrīd mēs apkopojam datus par gruntsūdens līmeņa temperatūru šajā apvidū un mēģinām izvērtēt, kādas infekciozas vielas šādā pazemes vidē varētu attīstīties īpaši strauji, taču Zobrists bija ārkārtīgi talantīgs un bez pūlēm varētu radīt kaut ko tādu, kam piemīt unikālas īpašības. Un vēl man ir radušās pamatotas aizdomas, ka Zobrists šo vietu ir izraudzījies kāda noteikta iemesla dēļ.

Brīders drūmi pamāja un aši izklāstīja savu vērtējumu par šo neparasto izkliedēšanas mehānismu ūdenī iegremdēto Solublon maisiņu -, kura vienkāršo ģenialitāti viņi tikai nupat sākuši aptvert. Iekarinot šo maisiņu pazemē un zem ūdens, Zobrists radījis ārkārtīgi stabilu inkubācijas vidi, kas nodrošina nemainīgu ūdens temperatūru, kinētisku amortizatoru un pilnīgu noslēgtību, kā arī izslēdz saules radiācijas iedarbību. Izvēloties maisiņu ar noteiktu izturības laiku, Zobrists šo infekciju varēja atstāt netraucētai nobriešanai uz konkrētu laika posmu, kura beigās tā pati īstajā brīdī izplatītos apkārtējā vidē.

Pat tad, ja Zobrists šajā vietā vairs nekad neatgrieztos.

Lidmašīna negaidot noraustījās. Tā bija nolaidusies uz skrejceļa, un Lengdons atkal atjēdzās pilotu kabīnē uz sava atlokamā sēdekļa. Piloti spēcīgi nobremzēja un aizvadīja lidmašīnu uz kādu nomaļu angāru, kur milzīgā lidmašīna beidzot apstājās.

Lengdons pa pusei bija gaidījis, ka viņu sagaidīs aizsargtērpos ģērbtu Pasaules Veselības organizācijas darbinieku armija. Dīvaini, taču vienīgais, kurš viņus sagaidīja, bija šoferis pie liela, balta furgona, uz kura bija emblēma ar koši sarkanu vienādzaru krustu.

Te atrodas Sarkanais Krusts? Lengdons ieskatījās vērīgāk un saprata, ka ieradusies otrā organizācija, kura izmanto šādu sarkanu krustu. Šveices vēstniecība.

Viņš atsprādzēja drošības jostu un, kamēr pārējie gatavojās izkāpt no lidmašīnas, uzmeklēja Sinskiju.

-    Kur visi palikuši? Lengdons vaicāja. Pasaules Veselības organizācijas komanda? Turcijas varas iestādes? Vai visi jau ir Svētās Sofijas katedrālē?

Juzdamās neērti, Sinskija uzmeta viņam skatienu.

-     Patiesībā, viņa paskaidroja, mēs nolēmām nebrīdināt vietējās varas iestādes. Mums līdzi jau tāpat ir Eiropas slimību profilakses un kontroles centra vislabākā komanda, un šķiet, ka būtu prātīgāk, ja šī operācija pagaidām nesaceltu lieku troksni, lai neizraisītu plašu paniku.

Turpat netālu varēja redzēt, kā Brīders un viņa komanda ar rāvējslēdzējiem aizvelk lielas, melnas rupja audekla somas, kurās atradās visdažādākie drošības piederumi bioloģiskās aizsardzības tērpi, respiratori un elektroniskās uztveršanas aprīkojums.

Uzvēlis smago somu plecā, Brīders pienāca viņiem klāt.

-    Esam gatavi. Mēs iekļūsim ēkā, atradīsim Dandolo kapenes, paklausīsimies, kur tek ūdens, kā bija teikts dzejolī, un tad es kopā ar savu komandu no jauna izvērtēšu situāciju un izlemšu, vai mums būs vajadzīga citu varas pārstāvju palīdzība.

Šajā plānā Lengdons uzreiz pamanīja trūkumus.

-    Svētās Sofijas katedrāle tiek slēgta līdz ar saulrietu, tāpēc bez vietējo iestāžu atbalsta mēs vispār nevarēsim tajā iekļūt.

-     Viss ir nokārtots, Sinskija atteica. Man Šveices vēstniecībā ir kāda kontaktpersona, kas sazinājās ar Svētās Sofijas muzeja kuratoru un palūdza, lai mums uzreiz pēc ierašanās tiek noorganizēta privāta augstākā līmeņa ekskursija. Kurators bija ar mieru.

Lengdons gandrīz skaļi iesmējās.

-     Augstākā līmeņa ekskursija Pasaules Veselības organizācijas direktorei? Un kareivju armijai ar milzīgām audekla somām? Vai jums nešķiet, ka tas kādā varētu izraisīt zināmu izbrīnu?

-     Reaģēšanas atbalsta komanda ar visu aprīkojumu tiks atstāta automašīnā, kamēr mēs ar jums un Brīderu izvērtēsim situāciju, Sinskija paskaidroja. Starp citu, lai nebūtu nekādu pārpratumu, galvenā persona esat jūs, nevis es.

-    Kā, lūdzu?!

-    Mēs pateicām muzejam, ka atlidojis kāds slavens amerikāņu profesors kopā ar pētnieku komandu, kurš vēlas rakstīt par Svētās Sofijas simboliem, taču viņa lidmašīna par piecām stundām nokavējusies un viņš ir palaidis garām iespēju apskatīt ēku. Tā kā profesoram un viņa komandai jau nākamajā dienā jādodas prom, mēs cerējām, ka…

-    Labi, Lengdons attrauca, es sapratu.

-    Muzejs mums pretī atsūtīs kādu darbinieku, kurš pats personīgi mūs sagaidīs. Izrādās, ka viņš ir liels jūsu islāma mākslas aprakstu cienītājs. Sinskija gurdi pasmaidīja, acīmredzot cenzdamās izrādīt optimismu. Esam saņēmuši apliecinājumu, ka jūs varēsiet iekļūt ikkatrā ēkas nostūrī.

-     Un, kas ir daudz svarīgāk, Brīders paziņoja, visa ēka būs mūsu rīcībā.

85. NODAĻA

Roberts Lengdons stingi raudzījās ārā pa logu furgonā, kas joņoja pa piekrastes šoseju, kura savieno Ataturka lidostu ar Stambulas centru. Šveices ierēdņiem bija kaut kā izdevies panākt paātrinātu muitas procedūru, un jau pēc dažām minūtēm Lengdons, Sinskija un pārējie varēja doties ceļā.

Sinskija bija pavēlējusi Rektoram un Ferisam palikt C-130 lidmašīnas salonā kopā ar vairākiem Pasaules Veselības organizācijas darbiniekiem, lai viņi turpinātu mēģinājumus noskaidrot Sjēnas Bruksas atrašanās vietu.

Lai gan neviens īsti neticēja, ka Sjēna varētu nokļūt Stambulā laikus, pastāvēja bažas, ka viņa varētu pa telefonu sazināties ar kādu no Turcijā dzīvojošajiem Zobrista mācekļiem un lūgt palīdzību Zobrista vājprātīgā plāna īstenošanā, iekams Sinskijas komanda būs paguvusi iejaukties.

Vai Sjēna patiešām spētu izraisīt masu slepkavību? Lengdons vēl aizvien nekādi nespēja samierināties ar visu, kas todien noticis. Lai gan tas bija sāpīgi, viņš tomēr bija spiests pieņemt šo patiesību. Tu nekad neesi viņu pazinis, Robert. Viņa tevi izmantoja. Pilsētā bija sācis viegli smidzināt lietus. Klausoties logu tīrītāju vienmērīgajā švīkstēšanā, Lengdonu piepeši pārņēma gurdums. Pa labi no viņa Marmora jūrā varēja redzēt greznu jahtu un milzīgu naftas kuģu vadugunis, kas slīdēja uz pilsētas ostu un atpakaļ. Gar visu piekrasti virs mošeju kupoliem slējās slaidi, izgaismoti, eleganti minareti. Tie mēmi atgādināja, ka Stambula, lai arī mūsdienīga, laicīga lielpilsēta, tomēr ir celta uz reliģijas pamatiem.

Lengdons šo desmit jūdzes garo šosejas posmu allaž bija uzskatījis par vienu no skaistākajiem ceļiem Eiropā. Ideāli raksturojot Stambulā valdošo sadursmi starp veco un jauno, tas aizvijās gar daļu no Konstantīna mūra, kurš bija uzcelts vairāk nekā sešpadsmit gadsimtus pirms tā cilvēka Džona F. Kenedija piedzimšanas, kuram par godu tagad bija nosaukts. Šis ASV prezidents bija ārkārtīgi apbrīnojis Kemala Ataturka vīziju par turku republiku, kas pacēlusies no sagrautas impērijas pelniem.

Kenedija avēnija, no kuras pavērās neatkārtojams skats uz jūru, izlīkumoja cauri brīnišķīgām birzīm un vēsturiskiem parkiem, garām Jenikapi ostai un visbeidzot ievijās starp pilsētas robežu un Bosfora jūras šaurumu, lai turpinātu virzīties uz ziemeļiem apkārt Zelta ragam. Tur augstu pār pilsētu slējās osmaņu cietoksnis Topkapi pils. Tās stratēģiskais izvietojums ļāva paturēt acīs Bosfora jūras ceļu, un šo pili bija iecienījuši tūristi, kuri to apmeklēja, lai varētu apbrīnot gan skaistos skatus, gan satriecošo osmaņu dārgumu kolekciju, kurā bija atrodams arī pašam pravietim Muhamedam piedēvēts apmetnis un zobens.

Tik tālu mums nebūs jābrauc, Lengdons nodomāja, iztēlodamies viņu ceļa mērķi Svētās Sofijas katedrāli, kas izcēlās uz citu ēku fona pilsētas centrā.

Kad furgons nogriezās no Kenedija avēnijas un sāka līkumot pa biezi apdzīvoto lielpilsētu, Lengdons, cieši raudzīdamies uz cilvēku pūļiem ielās un uz ietvēm, nekādi nespēja atvairīt domas par todien dzirdēto.

Pārapdzīvotība.

Sērga.

Zobrista kropligie centieni.

Lai gan Lengdons jau uzreiz bija lieliski zinājis, kāds ir reaģēšanas atbalsta komandas misijas mērķis, viņš to pilnīgi aptvēra tikai tagad. Mēs dodamies uz infekcijas perēkļa atrašanās vietu. Iztēlodamies lēni šķīstošo maisiņu ar dzeltenbrūno šķidrumu, viņš nekādi nespēja saprast, kā gan varējis nonākt šādā situācijā.

Dīvainais dzejolis, ko Lengdons un Sjēna bija atklājuši Dantes pēcnāves maskas otrajā pusē, galu galā bija atvedis viņu uz Stambulu. Lengdons bija licis reaģēšanas atbalsta komandai doties uz Svētās Sofijas katedrāli un zināja, ka pēc ierašanās tur vēl būs daudz darāmā.

Uz ceļiem nometieties svētās gudrības zeltītajā mūzu mājvietā un ausi pielieciet pie zemes, lai ūdens lāsošanu sadzirdētu. Tad ejiet dziļi pilī nogrimušajā… jo tumsā gaida htonisks briesmonis, kas gremdēts asins sārtos ūdeņos… tai lagūnā, kur neatstaro zvaigznes.

Lengdonu no jauna pārņēma nemiers, jo viņš zināja, ka Dantes "Elles" pēdējais dziedājums beidzas ar gandrīz identisku ainu: pēc ilga gājiena cauri pazemes pasaulei Dante un Vergilijs nonāk elles zemākajā vietā, no kuras vairs nav izejas. Tur viņi izdzird, kā starp akmeņiem zem kājām lāso ūdens, un seko sīkajam strautiņam, kas vijas pa spraugām un plaisām… un beidzot nonāk drošībā.

Dante rakstīja: Mēs aizgriezāmies prom gar kapa sienām, līdz dzirdējām, kā pretī aturdzina mums strautiņš, kas šeit lejas augām dienām caur akmens spraugu, ūdens izskaloto .. un kāpām mēs pa taku dūmakoto uz augšu, viņš pa priekšu, es aiz vina.

r

Dantes aprakstītā aina nepārprotami bija kalpojusi par iedvesmu Zobrista dzejojumam, lai gan šajā gadījumā šķita, ka Zobrists visu ir apgriezis otrādi. Lengdonam un pārējiem patiešām nāktos sekot tekoša ūdens skaņām, taču, atšķirībā no Dantes, viņi dotos nevis prom no elles, bet gan tieši tajā iekšā.

Kamēr furgons veikli līkumoja pa šaurākām ielām un blīvāk apdzīvotiem rajoniem, Lengdons pamazām sāka aptvert, kāda perversa loģika bija Zobristu pamudinājusi par pandēmijas epicentru izvēlēties tieši Stambulas centru.

Vieta, kur Austrumi satiekas ar Rietumiem.

Pasaules krustceles.

Stambula neskaitāmas reizes vēsturē bija kritusi par upuri nāvējošām sērgām, kas izkāva milzīgu skaitu tās iedzīvotāju. Patiesībā Melnās Nāves pēdējā posmā šī pilsēta tika nodēvēta par impērijas "mēra nabu", un klīda runas, ka šī slimība iznicinājusi vairāk nekā desmit tūkstošus iedzīvotāju dienā. Vairākās slavenās osmaņu gleznās bija atainoti pilsētnieki, kas netālu esošajos Taksimas laukos izmisīgi rok mēra kapus, kur apglabāt līķu kaudzes.

Atlika vienīgi cerēt, ka Marksam nebūs izrādījusies taisnība, kad viņš rakstīja: "Vēsture atkārtojas."

Neko nenojauzdami, ļaudis steidzās savās vakara darīšanās pa lietainajām ielām. Glīta turciete sauca savus bērnus vakariņās; divi veci vīri āra kafejnīcā iedzēra pa glāzītei; labi ģērbies pāris roku rokā soļoja zem lietussarga; smokingā ģērbies vīrs izlēca no autobusa un aizskrēja pa ielu, saudzīgi turēdams zem žaketes paslēpto vijoli un acīmredzami steigdamies uz kādu koncertu.

Lengdons pieķēra sevi vērīgi pētām apkārtējo cilvēku sejas, lai mēģinātu iztēloties viņu dzīves vissīkākās detaļas.

Pūlis sastāv no atsevišķiem cilvēkiem.

Aizvēris acis un novērsies no loga, viņš mēģināja padzīt baisās domas, taču bija jau par vēlu. Prāta tumsā uzradās nevēlams tēls. Tā bija Brēgela "Nāves triumfa" postažas ainava, atbaidoša mēra, izmisuma un moku panorāma sagrautā piejūras pilsētā.

Furgons nogriezās pa labi uz Toruna avēniju, un pirmajā mirkli Lengdons nodomāja, ka viņi jau ir sasnieguši savu galamērķi. Kreisajā pusē no miglas pacēlās milzīga mošeja.

Tomēr tā nebija Svētās Sofijas katedrāle.

Zilā mošeja, viņš tūlīt saprata, ieraudzījis ēkas sešus šauros, zīmulim līdzīgos, ar daudziem §crclc balkoniem rotātos minaretus, kuru asās smailes tiecās debesīs. Lengdons reiz bija lasījis, ka Zilās mošejas minareti ar balkoniem, kuri izskatījās tik neparasti un pasaku cienīgi, savulaik kļuvuši par iedvesmu tiem, kuri "Disneja pasaulē" veidojuši slaveno Pelnrušķītes pili. Zilā mošeja savu vārdu bija izpelnījusies, pateicoties žilbinošajai zilo plāksnīšu jūrai, kas greznoja tās iekštelpu sienas.

Esam jau gandrīz klāt, Lengdons nodomāja. Furgons joņoja tālāk, iegriezās Kabasakala avēnijā un aizšāvās gar plašo Sultanahmetas parka laukumu, kas atradās pusceļā starp Zilo Mošeju un Svētās Sofijas katedrāli un bija izslavēts ar skaisto skatu, kas no tā pavērās uz abām šim ēkām.

Samiedzis acis, Lengdons caur lietus kapāto vējstiklu mēģināja pie apvāršņa saskatīt Svētās Sofijas katedrāles apveidu, taču lietus un automašīnu starmešu gaismas apgrūtināja redzamību. Vēl ļaunāk, šķita, ka satiksme visā avēnijā ir apstājusies.

Viņiem priekšā varēja redzēt vienīgi spīdošas bremžu ugunis.

-    Notiek kaut kāds pasākums, šoferis paziņoja. Manuprāt, tas ir kaut kāds koncerts. Iespējams, ka iet ar kājām būtu ātrāk.

-    Cik tālu? Sinskija noprasīja.

-    Tepat, cauri parkam. Trīs minūtes. Ļoti droši.

Sinskija pamāja Brīderam un pagriezās pret reaģēšanas

atbalsta komandu.

-    Palieciet furgonā. Piebrauciet tik tuvu ēkai, cik vien varat. Aģents Brīders pavisam drīz ar jums sazināsies.

To teikusi, Sinskija kopā ar Brideru un Lengdonu no furgona izlēca uz ielas un devās cauri parkam.

Koku platās lapas Sultanahmetas parkā sniedza nelielu patvērumu no aizvien nejaukākajiem laika apstākļiem. Viņi steidzās pa lapotņu pasargātajiem celiņiem. Šur tur izvietotās norādes mudināja parka apmeklētājus doties pie daudzajiem apskates objektiem ēģiptiešu obeliska no Luksoras, Čūsku kolonnas no Apollona tempļa Delfos un Miliona, kas savulaik Bizantijas impērijā bija kalpojis par atskaites punktu, no kura tika mērīts attālums līdz jebkurai vietai.

Beidzot viņi nonāca pie apaļa baseina, kas iezīmēja parka centru. Izgājis klajumā, Lengdons paskatījās augšup uz austrumu pusi.

Svētās Sofijas katedrāle.

Drīzāk kalns, nevis ēka.

Lietū mirdzošās Svētās Sofijas katedrāles milzīgais siluets līdzinājās pilsētai pilsētā. Tās galvenais kupols neiedomājami plats un rievots, sudrabaini pelēks šķita balstāmies uz vairāku citu apkārtējo ēku kupoliem. No ēkas stūriem pacēlās četri augsti minareti. Katram no tiem bija atsevišķs balkons un sudrabaini pelēka smaile. Minareti atradās tik tālu no galvenā kupola, ka bija gandrīz neiespējami noteikt, vai tie ir vienas un tās pašas ēkas sastāvdaļa.

Sinskija un Brīders, kuri līdz šim bija uzturējuši vienmērīgu, apņēmīgu skrējienu, piepeši apstājās. Viņu skatieni aizslīdēja augstāk… aizvien augstāk… kamēr viņu prāti pūlējās aptvert priekšā esošās milzīgās ēkas īsto augstumu un platumu.

Mīļais Dievs, Brīders klusi un neticīgi novaidējās. Vai to mums vajadzēs pārmeklēt?

86. NODAĻA

»

Esmu kļuvis par gūstekni, Rektors noprata, nemierīgi staigādams pa angārā novietotās transporta lidmašīnas C-130 salonu. Viņš bija piekritis doties uz Stambulu, lai palīdzētu Sinskijai novērst krīzi, kamēr tā vēl nebija kļuvusi pavisam nevadāma. Nebūdams muļķis, Rektors apzinājās, ka sadarbība ar Sinskiju varētu mīkstināt negatīvās sekas, kas viņu var piemeklēt tādēļ, ka pats pret savu gribu iesaistījies šīs situācijas radīšanā. Bet šobrīd Sinskija mani ir ieslodzījusi.

Tiklīdz lidmašīna tika novietota Ataturka lidostas valdības angārā, Sinskija kopā ar savu komandu bija izkāpusi, pavēlot Rektoram un viņa nedaudzajiem Konsorcija darbiniekiem palikt lidmašīnā.

Rektors bija mēģinājis iziet ārā, lai paelpotu svaigu gaisu, taču viņam ceļā nostājās piloti ar akmenscietām sejām un atgādināja, ka pēc doktores Sinskijas lūguma viņiem jāpaliek lidmašīnas salonā.

Nelāgi, Rektors nodomāja un apsēdās, beidzot īsti aptvēris, cik nedroša nākotne viņu sagaida.

Jau sen Rektors bija pieradis būt par marionešu vadītāju, par vispārāko spēku, kas rausta leļļu auklas, un tagad šī vara viņam bija pavisam negaidot atņemta.

Zobrists, Sjēna, Sinskija.

Tie visi bija stājušies viņam pretī… pat izrīkojušies ar viņu pēc sava prāta.

Tagad, ieslodzīts Pasaules Veselības organizācijas transporta lidmašīnas dīvainajā, noslēgtajā cietuma kamerā, viņš sāka prātot, vai tikai veiksme nav viņu pametusi… un vai pašreizējā situācija nav tāda kā karmiska atriebība par viņa nekrietnībām visa mūža garumā.

Es pelnu iztiku ar meliem.

Es esmu mānīgas informācijas sagādnieks.

Lai gan Rektors šajā pasaulē nebija vienīgais, kurš tirgo melus, viņš izpelnījās savas jomas visietekmīgākā pārstāvja reputāciju. Visi pārējie bija no pavisam citas sugas, un Rektoram nepatika, ja kāds viņu mēģināja kaut vai tikai pielīdzināt šiem cilvēkiem.

Tādi internetā pieejami uzņēmumi kā Alibi Company un Alibi Network pelnīja lielu naudu visā pasaulē, sagādājot neuzticīgiem laulātajiem iespēju krāpt un izvairīties no pieķeršanas. Šīs organizācijas, kas solīja uz neilgu brīdi "apturēt laiku", lai klienti varētu aizlavīties prom no vīra, sievas vai bērniem, meistarīgi prata radīt ilūzijas. Izdomātas biznesa konferences, ārsta apmeklējumi, pat kāzas tam visam tika nodrošināti viltoti ielūgumi, reklāmas bukleti, lidmašīnas biļetes, viesnīcu rezervāciju apstiprinājumu veidlapas un pat īpaši kontakttālruņi, pa kuriem varēja sazināties ar Alibi Company reģistratūru, kur apmācīti profesionāļi notēloja jebkuru ilūzijas radīšanai vajadzīgo reģistratores vai kontaktpersonas lomu.

Toties Rektors nekad nebija veltīgi šķiedis laiku šādām sīkām blēdībām. Viņš nodarbojās tikai un vienīgi ar krāpšanu lielos apmēros, piesolot savus pakalpojumus tiem, kuri varēja atļauties maksāt miljoniem dolāru, lai saņemtu vislabāko servisu.

Valdībām.

Lielām akciju sabiedrībām.

Šad tad arī kādai īpaši bagātai un nozīmīgai personai.

Lai īstenotu savus mērķus, šie klienti varēja izmantot visus Konsorcija aktīvus, personālu, pieredzi un radošās idejas. Tomēr vissvarīgākā bija iespēja noliegt pārliecība, ka neko no tās ilūzijas, kas radīta viņu blēdību atbalstam, nekad nevarēs saistīt ar viņiem pašiem.

Neatkarīgi no tā, vai runa bija par biržas ietekmēšanu, karadarbības aizbildināšanu, uzvaru vēlēšanās vai terorista izvilināšanu no slēpņa, pasaules ietekmīgākie cilvēki vienmēr paļāvās uz milzīgām dezinformācijas shēmām, kas palīdzēja ietekmēt sabiedrības uztveri.

Tā tas bija norisinājies vienmēr.

Sešdesmitajos gados krievi bija izveidojuši veselu neīstu spiegu tīklu. Tas izplatīja viltotus ziņojumus, ko briti pārtvēra gadiem ilgi. Tūkstoš deviņsimt četrdesmit septītajā gadā ASV Gaisa spēki safabricēja sīki izstrādātu blēdību ar neesošu NLO, lai novērstu uzmanību no slepenas lidmašīnas katastrofas Rozvelā, Ņūmeksikas štatā. Un salīdzinoši nesen visai pasaulei tika iestāstīts, ka Irākā ir masu iznīcināšanas ieroči.

Gandrīz trīsdesmit gadus Rektors bija palīdzējis ietekmīgiem ļaudīm aizsargāt, saglabāt un pavairot viņu varenību. Lai gan, pieņemot pasūtījumus, rīkošanās bija ārkārtīgi uzmanīga, Rektors allaž baiļojās, ka reiz viņš tomēr kļūdīsies.

Un nu šī diena bija pienākusi.

Rektors bija pārliecināts, ka ikviens milzīgs sabrukums sākas no viena vienīga mirkļa no nejaušas tikšanās, aplama lēmuma, neuzmanīga skatiena. Viņš apzinājās, ka šoreiz tāds mirklis bija meklējams gandrīz divpadsmit gadu senā pagātnē, kad viņš piekrita pieņemt darbā jaunu medicīnas studenti, kura vēlējās mazliet piepelnīties. Šīs sievietes asais prāts, žilbinošā valodu prasme un improvizācijas talants vienā mirklī ļāva viņai izcelties citu Konsorcija darbinieku vidū.

Sjēnai Bruksai piemita dabas dots talants.

Viņa bija uzreiz sapratusi Rektora darbības principus, un Rektors noprata, ka arī šai jaunajai sievietei noslēpumi nav nekas svešs.

Nostrādājusi pie viņa gandrīz divus gadus un nopelnījusi krietnu naudu medicīnas studiju apmaksai, Sjēna negaidot paziņoja, ka aiziet. Viņa gribēja izglābt pasauli, un, kā pati paziņoja, Konsorcijā to izdarīt nebija iespējams.

Rektoram pat prātā nebija ienācis, ka gandrīz pēc desmit gadiem Sjēna Bruksa varētu uzrasties vēlreiz un atvest sev līdzi tādu kā dāvanu ārkārtīgi bagātu potenciālo klientu.

Bertrānu Zobristu.

To atcerējies, Rektors sabozās.

Sjēna ir pie visa vainīga.

Viņa jau no paša sākuma piedalījās Zobrista iecerē.

Turpat līdzās pie C-130 pagaidu apspriežu galda Pasaules Veselības organizācijas ierēdņi runāja pa telefoniem un strīdējās aizvien dedzīgāk.

-    Sjēna Bruksa?! viens no viņiem kliedza klausulē. Vai tas ir droši zināms? Saraucis pieri, ierēdnis bridi klausījās. Labi, man vajadzīga plašāka informācija. Es pagaidīšu. Aizsedzis klausuli, viņš pagriezās pret kolēģiem. Izklausās, ka Sjēna Bruksa pametusi Itāliju drīz vien pēc mums.

Visi pie galda sēdošie sastinga.

-     Kā tas iespējams?! kāda darbiniece noprasīja. Mēs taču apzinājām lidostas, tiltus, staciju…

-    Ničelli lidosta, ierēdnis atbildēja. Lido salā.

-    Nevar būt. Sieviete papurināja galvu. Ničelli ir pavisam maza lidosta. No tās nav nekādu reisu. Tur apkalpo vienīgi vietējo ekskursiju lidojumus ar helikopteriem un…

-    Kaut kā Sjēnai Bruksai izdevies piekļūt privātai lidmašīnai, kas atradusies Ničelli angārā. Situācija vēl aizvien tiek noskaidrota. Viņš atsāka runāt klausulē. Jā, es dzirdu. Ko esat uzzinājuši? Klausoties jaunumos, viņš aizvien vairāk saguma un beidzot apsēdās. Sapratu. Paldies. Viņš izbeidza sarunu.

Visi kolēģi gaidpilni raudzījās viņā.

-    Sjēnas privātā lidmašīna bija devusies uz Turciju, vīrietis atteica, berzēdams acis.

-     Tad sazinieties ar Eiropas Gaisa transporta pavēlniecību! kāds paziņoja. Lai viņi pavēl lidmašīnai atgriezties!

-    Nevaru, vīrietis atteica. Pirms divpadsmit minūtēm lidmašīna nolaidās Hezarfena privātajā lidlaukā, kurš atrodas tikai piecpadsmit jūdžu attālumā no šejienes. Sjēna Bruksa ir pazudusi.

87. NODAĻA

9

Svētās Sofijas katedrāles seno kupolu kapāja lietus.

Jau gandrīz tūkstoš gadus šī baznīca tika uzskatīta par lielāko pasaulē, un pat tagad bija ļoti grūti iztēloties kaut ko vēl lielāku. To atkal ieraudzījis, Lengdons bija spiests atcerēties, ka imperators Justiniāns Svētās Sofijas katedrāles pabeigšanas brīdī bija pakāpies atpakaļ un lepni paziņojis: "Zālaman, es esmu tevi pārspējis!"

Sinskija un Brīders aizvien apņēmīgākā gaitā devās uz milzīgās ēkas pusi. Radās iespaids, ka, viņiem tuvojoties, tā kļūst aizvien lielāka.

Gar celiņiem bija izvietotas senas lielgabalu lodes, ko savulaik izmantojis Mehmeda Iekarotāja karaspēks. Tās kalpoja par dekoratīvu atgādinājumu tam, ka šīs ēkas vēsture bijusi varmācības pilna. Katedrāli savulaik bija iekarojuši dažādu ticību pārstāvji, lai pēc tam to piemērotu savām garīgajām vajadzībām.

Tuvojoties dienvidu fasādei, Lengdons aši palūkojās pa labi uz trim skābbarības torņiem līdzīgu piebūvju kupoliem, kas izvirzīti no ēkas fasādes. Tie bija sultānu mauzoleji. Tika apgalvots, ka vienam no viņiem Murādam III bijis vairāk nekā simt bērnu.

Nakti pāršķēla mobilā telefona zvans. Brīders izvilka savu telefonu, paskatījās ekrānā, lai redzētu, kas ir zvanītājs, un tad klausulē īsi noprasīja:

Kaut kas ir? Klausīdamies ziņojumu, viņš neticīgi nogrozīja galvu. Kā gan tas iespējams? Paklausījies vēl mazliet, viņš nopūtās. Labi, ziņojiet, tiklīdz būs kaut kas jauns. Mēs tūlīt dosimies iekšā. Viņš beidza sarunu.

-    Kas noticis? Sinskija vaicāja.

-     Turiet acis vaļā, Brīders paziņoja, aši palūkodamies visapkārt. Iespējams, ka mēs te neesam vieni. Viņš no jauna pievērsās Sinskijai. Izklausās, ka Sjēna Bruksa atrodas Stambulā.

Lengdons cieši raudzījās viņā, nespēdams noticēt, ka Sjēna izmanījusies nokļūt Turcijā. Turklāt, veiksmīgi pametusi Venēciju, viņa droši vien riskētu ar to, ka tiks notverta un pat ies bojā, lai tikai nodrošinātu Bertrāna Zobrista plāna veiksmīgu īstenošanu.

Ari Sinskija izskatījās tikpat satraukta. Viņa ievilka elpu, it kā grasītos turpināt Brīdera izjautāšanu, taču tad acīmredzot pārdomāja un pievērsās Lengdonam.

-    Uz kurieni mums jāiet?

-    Apmazgāšanās avots atrodas tur, Lengdons paskaidroja, norādīdams pa kreisi, ap ēkas dienvidrietumu stūri.

Tikšanos ar muzeja kontaktpersonu viņi bija norunājuši pie grezniem režģiem rotātas akas, kura savulaik izmantota rituālajai apmazgāšanai pirms musulmaņu lūgšanām.

-    Profesor Lengdon! uzsauca kāds vīrietis, kad viņi jau tuvojās akai. Aiz astoņstūru kupola, kas sedza avotu, parādījās smaidošs turks, kurš satraukti māja. Profesor, nāciet šurp!

Lengdons kopā ar pārējiem steidzās pie viņa.

-    Sveicināti, mans vārds ir Mirsats, turks aizrautīgi sacīja, runādams angliski ar akcentu. Tas bija kalsns, pelēkā uzvalkā ģērbies vīrietis ar plāniem matiem un skolmeistara brillēm. Esmu ļoti pagodināts.

-     Mēs tāpat, Lengdons atteica un paspieda Mirsatam roku. Paldies par jūsu viesmīlību, lai gan mēs nepaguvām jūs laikus brīdināt.

-    Jā, jā!

-    Es esmu Elizabete Sinskija, doktore Sinskija paziņoja, sarokojās ar Mirsatu un norādīja uz Brīderu. Un tas ir Kristofs Brīders. Mēs esam profesora Lengdona asistenti.

Lūdzu, piedodiet, ka ielidojām ar tādu novēlošanos. Jūs esat ļoti laipns, ka piekritāt mūs uzņemt.

-    Lūdzu! Nav par ko! Mirsats jūsmīgi atsaucās. Profesoru Lengdonu es būtu gatavs izvadāt ekskursijā jebkurā laikā. Viņa grāmatiņa "Kristietības simboli musulmaņu pasaulē" ir mūsu muzeja suvenīru veikala iecienītākais pirkums.

Patiešām? Lengdons nodomāja. Nu man ir zināma vienīgā vieta pasaulē, kur šī grāmata ir nopērkama.

-   Vai iesim? Mirsats vaicāja, ar mājienu aicinot viņus sev līdzi.

Ātrā solī šķērsojuši nelielu, atklātu laukumu, viņi pagāja garām ierastajai tūristiem domātajai ieejai un turpināja ceļu uz kādreizējo ēkas galveno ieeju trim dziļām, velvētām ejām ar milzīgām bronzas durvīm.

Tur viņus sagaidīja divi bruņoti apsargi. Ieraudzījuši Mirsatu, viņi atslēdza durvis un atgrūda tās vaļā.

-    Saģ olun, Mirsats sacīja. Tā bija viena no dažām Lengdonam zināmajām frāzēm turku valodā, īpaši pieklājīga pateicības forma.

Visi iegāja pa smagajām durvīm, un apsargi tās aiz viņiem aizvēra ar būkšķi, kas atbalsojās visā akmens iekštelpā.

Lengdons kopā ar pārējiem stāvēja Svētās Sofijas katedrāles narteksā šaurā, kristiešu baznīcām raksturīgā priekštelpā, kas arhitektūras jomā nošķīra dievišķo no pasaulīgā. Lengdons narteksus bieži dēvēja par garīgajiem aizsargvaļņiem.

Viņi devās pie nākamajām durvīm, un Mirsats tās atvēra. Aiz tām atradās nevis svētnīca, ko Lengdons bija cerējis ieraudzīt, bet gan vēl viens nartekss, mazliet lielāks par pirmo. Ezonartekss, Lengdons nodomāja. Viņš bija piemirsis, ka Svētās Sofijas svētnīcu no ārpasaules sargā divi aizsardzības līmeņi. Lai apmeklētājs varētu sagatavoties tam, kas viņu gaidīs tālāk, ezonartekss bija ievērojami greznāks par narteksu. Tā sienas bija darinātas no pulēta akmens, kas mirdzēja izsmalcinātu kroņlukturu gaismās. Klusās telpas tālākajā galā atradās četras durvis, virs kurām pletās brīnišķīgas mozaīkas. Lengdons pieķēra sevi tās aizrautīgi apbrīnojam.

Mirsats piegāja pie vislielākajām durvīm milzīga, ar bronzu klāta portāla.

-     Imperatora ieeja, Mirsats nočukstēja, aizrautībā gandrīz reibdams. Bizantijas laikos pa šīm durvīm drīkstēja ieiet vienīgi imperators. Tūristi tās parasti neizmanto, taču šis vakars ir īpašs.

Muzeja darbinieks jau pastiepa roku uz durvju pusi, taču tad aprāvās.

-    Pirms mēs dodamies iekšā, viņš čukstēja, atļaujiet pajautāt… vai ir kas konkrēts, ko jūs tur gribat apskatīt?

Lengdons, Sinskija un Briders saskatījās.

-    Jā, Lengdons atbildēja. Tur, protams, ir daudz redzēšanas vērtu lietu, bet, ja drīkstētu, mēs labprāt sāktu ar Enriko Dandolo kapenēm.

It kā nebūtu sapratis, Mirsats piešķieba galvu.

-    Kā, lūdzu? Jūs gribat redzēt… Dandolo kapu?

-    Tieši tā.

Mirsats likās nomākts.

-     Bet, kungs… Dandolo kapenes ir ļoti vienkāršas. Tur nav neviena simbola. Tas nav izcilākais, ko varam jums piedāvāt.

-     Es to apzinos, Lengdons pieklājīgi atteica. Tomēr mēs būtu ārkārtīgi pateicīgi, ja jūs varētu mūs aizvest turp.

Labu bridi Mirsats pētīja Lengdonu, un tad viņa skatiens aizslīdēja pie mozaīkas virs durvīm. Tieši to Lengdons pirmīt bija apbrīnojis. Šajā devītā gadsimta mozaīkā bija redzams Kristus Visuvaldnieks slavenais atainojums, kurā Kristus kreisajā rokā tur Jauno derību, bet ar labo roku dod svētību.

Šķita, ka viņu pavadonis pēkšņi ir visu sapratis. Mirsata lūpu kaktiņi savilkās zinīgā smaidā, un viņš padraudēja ar pirkstu.

-    Gudrs vīrs! Ļoti gudrs!

Lengdons neizpratnē raudzījās uz viņu.

-    Kā, lūdzu?

-    Neraizējieties, profesor, Mirsats sazvērnieciski pačukstēja. Es nevienam neteikšu, kāpēc jūs patiesībā esat šeit ieradies.

Sinskija un Brīders apmulsuši uzlūkoja Lengdonu.

Viņam atlika vienīgi paraustīt plecus.

Atgrūdis vajā smagās durvis, Mirsats aicināja viņus iek

88. NODAĻA

y

Daži šo vietu bija nodēvējuši par astoto pasaules brīnumu, un tagad, šeit stāvot, Lengdons nemaz negrasījās apstrīdēt šo vērtējumu.

Kopā ar pārējiem pārkāpjot pāri milzīgās svētnīcas slieksnim, Lengdons bija spiests atcerēties, ka vajadzīgs tikai mirklis, lai Svētās Sofijas katedrāles apmeklētājiem rastos iespaids par tās neiedomājamajiem izmēriem.

Telpa bija tik plaša, ka salīdzinājumā ar to pat Eiropas lielās katedrāles šķita pavisam niecīgas. Lengdons zināja, ka ēkas izmēru satriecošais iespaids daļēji ir iluzors. Tam par iemeslu bija kāds dramatisks bizantiešu katedrāles plānojuma papildiespaids, jo centrētā naosa dēļ visa iekštelpa bija koncentrēta vienā vienīgā kvadrātveida telpā, nevis izkliedēta pa četriem krusta zariem atbilstoši stilam, kādu izmantoja vēlāk celtās katedrālēs.

Šī ēka ir uzcelta septiņsimt gadus pirms Parīzes Dievmātes katedrāles, Lengdons nodomāja.

Uzreiz pat nespēdams aptvert telpas platumu, Lengdons ļāva skatienam aizslīdēt vairāk nekā simt piecdesmit pēdu augstumā līdz platajam, zeltītajam kupolam, kas vainagoja visu telpu. No kupola vidusdaļas uz visām pusēm kā saules stari pletās četrdesmit spraišļi, kas aizstiepās līdz pat aplī izkārtotu velvētu logu arkādei. Dienā pa šiem logiem ieplūstošā saule vairākkārt atstarojās zelta plāksnīšu apdarē iestiprinātajās stikla lauskās, radot izslavēto Svētās Sofijas katedrāles "mistisko gaismu".

Lengdons tikai vienu vienīgu reizi bija redzējis šīs telpas greznās gaisotnes precīzu atspoguļojumu gleznā. Džons Singers Sardžents. Nebija jābrīnās, ka, radot savu slaveno Svētās Sofijas katedrāles atainojumu, šis amerikāņu mākslinieks bija izmantojis tikai neskaitāmas vienas vienīgas zelta krāsas toņus.

Šis mirdzošais zelta kupols bieži vien tika dēvēts par "pašas Paradīzes kupolu". To balstīja četras milzīgas arkas, zem kurām atradās vairāki puskupoli un timpāni. Zem šiem balstiem slējās vēl viena lejupejoša mazāku puskupolu un arkāžu rinda, radot iespaidu, ka virzienā no debesīm uz zemi izveidojusies arhitektūras formu kaskāde.

Šai pašā virzienā, gan pa daudz taisnāku ceļu, tieši lejup no kupola stiepās garas troses, kurās bija iekārtas neskaitāmas mirdzošas lustras, kas karājās tik zemu, ka garāka auguma apmeklētāji šķita riskējam uzskriet tām virsū. Patiesībā tā bija kārtējā milzīgās telpas radītā ilūzija, jo šīs lustras atradās vairāk nekā divpadsmit pēdu augstumā no grīdas.

Kā jau visās slavenās svētnīcās, arī Svētās Sofijas katedrāles neparastais apmērs kalpoja diviem mērķiem uzreiz. Pirmkārt, tas bija apliecinājums Dievam par to, ko cilvēks spēj paveikt, lai Viņu godinātu. Un, otrkārt, tas bija izmantojams kā satricinājums dievlūdzējiem fiziskā telpa bija tik neaptverami liela, ka tajā ienākušie sajutās pavisam niecīgi, viņu iedomība tika izdzēsta, viņu fiziskais ķermenis un kosmiskais nozīmīgums sarāvās, pārtopot par niecīgu puteklīti Dieva priekšā… par atomu Radītāja rokās.

Kamēr cilvēks nav nekas, Dievs no viņa neko nespēj izveidot. Šos vārdus Luters bija izrunājis sešpadsmitajā gadsimtā, taču tāds priekšstats jau kopš sakrālās arhitektūras pirmsākumiem bija kļuvis par daļu no būvnieku domāšanas veida.

Lengdons uzmeta skatienu Brīderam un Sinskijai. Abi pirmīt kā sastinguši bija lūkojušies augšup un tagad atkal pievērsās zemei.

-    Jēzus, Brīders noteica.

-    Jā! Mirsats satraukti piekrita. Un Allāhs, un Muhameds arī!

Lengdons iesmējās. Viņu pavadonis Brīderam norādīja uz galveno altāri, kur slējās augsta mozaīka. Tajā bija redzams Jēzus starp diviem milzīgiem diskiem, kuros ar grezniem arābu burtiem bija ierakstīti Muhameda un Allāha vārdi.

-     Šis muzejs, Mirsats skaidroja, ir mēģinājums atgādināt apmeklētājiem par šīs svētās vietas dažādo lietojumu, vienlaikus atainojot gan kristiešu svētbildes no tiem laikiem, kad te vēl atradās bazilika, gan islāma ikonogrāfiju no tiem laikiem, kad te vēl bija mošeja. Viņš lepni pasmaidīja. Neraugoties uz domstarpībām, kas pastāv starp reliģijām reālajā pasaulē, mēs uzskatām, ka to simboli ļoti jauki saderas. Zinu, ka esat ar mani vienisprātis, profesor.

Atcerējies, ka tolaik, kad šī celtne bija pārtapusi par mošeju, visas tajā esošās svētbildes bija nobalsinātas, Lengdons izjusti pamāja. Atjaunotie kristietības simboli līdzās musulmaņu simboliem bija radījuši hipnotizējošu iespaidu, it īpaši tāpēc, ka abu reliģiju svētbilžu glezniecības stils un uztveres īpatnības ir pilnīgi pretstati.

Kristīgajās tradīcijās priekšroka tika dota precīziem dievu un svēto atainojumiem, bet islāmā visa uzmanība tika veltīta kaligrāfijai un ģeometriskiem rakstiem, kas simbolizēja Dieva radītā visuma skaistumu. Saskaņā ar islāma tradīcijām dzīvību spēj radīt vienīgi Dievs, un tāpēc cilvēkam nepiedien atveidot dzīvus tēlus ne dievus, ne cilvēkus, ne dzīvniekus.

Lengdons atminējās, kā reiz bija mēģinājis izskaidrot saviem studentiem šo priekšstatu:

-    Piemēram, musulmaņu Mikelandželo nemūžam nebūtu uz Siksta kapelas griestiem gleznojis Dieva seju; viņš tur būtu uzrakstījis Dieva vārdu. Dieva sejas atainošana tiktu uzskatīta par zaimošanu.

Pēc tam Lengdons bija sīkāk izskaidrojis šādas rīcības iemeslu.

-    Gan kristietība, gan islams ir logocentriskas reliģijas, viņš stāstīja saviem studentiem. Tas nozīmē, ka šo reliģiju centrā ir Vārds. Kristietības tradīcijā Vārds Jāņa grāmatā pārvērtās par miesu. "Un vārds tapa miesa un mājoja mūsu vidū." Tāpēc Vārdu bija atļauts atainot cilvēka formā. Toties islāma tradīcijā Vārds nekļuva par miesu, un tāpēc Vārdam ir jāpaliek vārda formā… kas gandrīz vienmēr ir islāma svēto tēlu vārdu kaligrāfisks atveidojums.

Viens no Lengdona studentiem šo sarežģīto vēsturi bija apkopojis vienā vienīgā uzjautrinoši precīzā piezīmē uz lappuses malas: "Kristiešiem patīk seja, musulmaņiem vārdi."

-   Šeit mums priekšā, Mirsats turpināja, pievērsdams uzmanību iespaidīgajai telpai visapkārt, var redzēt unikālu kristietības un islāma apvienojumu.

Viņš aši parādīja milzīgajā apsīdā sapludinātos simbolus, ipaši uzsverot, ka Jaunava Marija un Jēzusbērniņš raugās lejup uz mihrābu pusapaļo mošejas nišu, kas norāda, kurā virzienā atrodas Meka. Turpat līdzās kāpnes veda uz kanceli, līdzīgu tai, no kuras tiek lasīti kristiešu sprediķi, taču patiesībā tas bija minbars, svētais paaugstinājums, no kura imāms vada piektdienas dievkalpojumus. Vēl viens blakus esošais paaugstinājums līdzinājās kristiešu kora vietai, taču patiesībā tas bija muezzin mahfili, uz kura muedzins nometas ceļos, lai skandētu atbildes imāma lūgšanām.

-     Mošejas un katedrāles ir satraucoši līdzīgas, Mirsats paziņoja. Austrumu un Rietumu tradīcijas nav tik atšķirīgas, kā jums varētu likties!

-      Mirsat? Brīders uzstājīgi un nepacietīgi pārtrauca. Ja drīkst, mēs patiešām vēlētos apskatīt Dandolo kapu.

Muzeja darbinieks izskatījās visai neapmierināts, it kā šāda steiga tā vai citādi nozīmētu necieņas izrādīšanu šai celtnei.

-     Jā, Lengdons pievienojās. Piedodiet, ka nākas jūs steidzināt, taču mums ir ļoti maz laika.

-     Kā vēlaties, Mirsats noteica un norādīja uz augstu balkonu pa labi no viņiem. Kāpsim augšā un apskatīsim kapu!

-    Augšā? Lengdons iztrūcies pārvaicāja. Vai tad Enriko Dandolo nav apglabāts lejā, kapenēs? Lengdons gan vēl atcerējās pašas kapenes, taču ne precīzu to atrašanās vietu ēkā. Viņš bija iztēlojies tumšas pazemes telpas.

Izskatījās, ka šis jautājums Mirsatu ir satriecis.

-     Nē, profesor, Enriko Dandolo pavisam noteikti ir apglabāts augšstāvā.

Sasodīts, kas te notiek? Mirsats nekādi nespēja saprast.

Kad Lengdons paziņoja, ka vēlas redzēt Dandolo kapu, Mirsats bija nojautis, ka aiz šā lūguma slēpjas kāda viltība. Neviens negrib skatīties uz Dandolo kapu. Mirsats bija nospriedis, ka patiesībā Lengdons vēlas aplūkot līdzās Dandolo apbedījuma vietai esošo noslēpumaino dārgumu deīses mozaīku. Dažuprāt, šis Kristus Visu vaid nieka atainojums bija viens no pašiem noslēpumainākajiem mākslas darbiem visā ēkā.

Lengdons pēta šo mozaīku un cenšas to neizrādīt, Mirsats secināja un nosprieda, ka profesors droši vien raksta kādu slepenu darbu par deīsi.

Taču tagad Mirsats vairs neko nesaprata. Lengdons taču noteikti zināja, ka šī mozaīka atrodas otrajā stāvā; kāpēc tad viņš izlikās tik pārsteigts? Varbūt viņš patiešām meklē Dandolo kapu ?

Neizpratnes pārņemtais Mirsats aizveda viņus pie kāpnēm, pa ceļam paejot garām vienai no abām Svētās Sofijas katedrāles slavenajām vāzēm milzim trīssimt trīsdesmit galonu tilpumā, hellēņu perioda laikā izgrebtam no viena vienīga marmora bluķa.

Kāpjot augšā kopā ar saviem klusējošajiem pavadoņiem, Mirsats jutās visnotaļ neomulīgi. Lengdona kolēģi nepavisam nelīdzinājās zinātniekiem. Viens no viņiem izskatījās pēc kaut kāda kareivja. Viņš bija spēcīgs un nelokāms, ģērbies viscaur melnā. Un tā sieviete ar sudrabainajiem matiem… Mirsatam bija aizdomas, ka viņa jau kaut kur ir redzēta. Varbūt televīzijā?

Viņam pamazām sāka rasties aizdomas, ka šī apmeklējuma nolūks nepavisam nav tāds, kā sākumā licies. Ko viņi īsti šeit dara?

-    Vēl mazliet augstāk, Mirsats moži paziņoja, kad viņi bija tikuši līdz kāpņu laukumiņam. Augšā mēs ieraudzīsim Enriko Dandolo kapu un, protams… Viņš uz mirkli apklusa, vērīgi uzlūkodams Lengdonu, slaveno delses mozaīku.

Lengdona sejā nepakustējās ne vaibsts.

Šķiet, viņš patiešām nebija nācis šurp, lai aplūkotu delses mozaīku. Izskatījās, ka Lengdons un viņa draugi neizskaidrojamā kārtā domā vienigi par Dandolo kapavietu.

89. NODAĻA

Sekojot Mirsatam augšā pa kāpnēm, Lengdons varēja manīt, ka Brīders un Sinskija kļūst nemierīgi. Nudien, kāpt uz otro stāvu šķita bezjēdzīgi. Lengdons domās nemitīgi kavējās pie Zobrista videoieraksta pazemes telpā… un pie dokumentālās filmas par appludinātajām telpām zem Svētās Sofijas katedrāles.

Mums jādodas lejā!

Tomēr, ja Dandolo kaps atradās augšā, tad viņiem neatlika nekas cits, kā vien sekot Zobrista norādēm. Uz ceļiem nometieties svētās gudrības zeltītajā mūzu mājvietā un ausi pielieciet pie zemes, lai ūdens lāsošanu sadzirdētu.

Kad viņi beidzot bija sasnieguši otro ēkas līmeni, Mirsats aizveda viņus gar pašu balkona malu. No turienes pavērās elpu aizraujošs skats uz svētnīcu. Lengdons koncentrēdamies lūkojās vienīgi uz priekšu.

Mirsats atkal dedzīgi runāja par deīses mozaīku, taču Lengdons neklausījās.

Viņš bija ieraudzījis savu mērķi.

Dandolo apbedījuma vietu.

Tā izskatījās gluži kā Lengdona atmiņā balta taisnstūra formas marmora plāksne, iestrādāta nopulētajā akmens grīdā, norobežojošu ķēžu ieskauta.

Piesteidzies klāt, Lengdons rūpīgi nopētīja plāksnē iegravēto uzrakstu.

Henricus Dandolo

Pārējie vēl nebija pienākuši klāt, kad Lengdons jau sāka rosīties. Pārkāpis pāri norobežojošajai ķēdei, viņš nostājās tieši priekšā plāksnei.

Mirsats sāka skaļi protestēt, taču Lengdons nelikās zinis. Viņš aši nokrita ceļos, it kā grasītos skaitīt lūgšanu pie nodevīgā dodža kājām, un tad, liekot Mirsatam šausmās iekliegties, piekļāva plaukstas pie marmora plāksnes un nogūlās uz tās. Pieplacis ar seju plāksnei, Lengdons apjauta, ka izskatās pēc cilvēka, kurš zemojas Mekai. Šāda rīcība Mirsatu nepārprotami satrieca, un viņš aprāvās. Visā katedrālē pēkšņi iestājās klusums. Dziļi ievilcis elpu, Lengdons pagrieza galvu pa labi un uzmanīgi piespieda ausi pie plāksnes. Akmens bija auksts. Tam cauri atbalsojās pilnīgi nepārprotama skaņa.

Ak Dievs.

Šķita, ka no lejas atbalsojas Dantes "Elles" fināls.

Lengdons lēni pavērsa galvu un cieši palūkojās uz Brīderu un Sinskiju.

-    Es to dzirdu, viņš čukstēja. Tur lāso ūdens.

Brīders pārlēca pāri ķēdei, notupās līdzās Lengdonam un

ieklausījās. Pēc mirkļa viņš nopietni pamāja.

Tagad, kad viņi bija izdzirdējuši lejā plūstošā ūdens skaņu, atlika vēl viens vienīgs jautājums. Uz kurieni tas plūst?

Piepeši Lengdona prātu pārpludināja ainas ar rēgaini sarkanas gaismas apspīdētu, līdz pusei ūdens piepildītu alu… kaut kur zem viņu kājām.

Tad ejiet dziji pilī nogrimušajā, jo tumsā gaida htonisks briesmonis, kas gremdēts asins sārtos ūdeņos … tai lagūnā, kur neatstaro zvaigznes.

Lengdons piecēlās un pārkāpa pāri norobežojošajām ķēdēm. Mirsats nikni raudzījās viņā, izbiedēts un nodots. Lengdona augums bija gandrīz pēdu garāks nekā viņa turku izcelsmes pavadonim.

-     Mirsat, Lengdons iesāka, lūdzu, piedodiet. Kā redzat, ir radusies ļoti neparasta situācija. Man tagad nav laika skaidrot, taču es vēlos jums uzdot ļoti svarigu jautājumu par šo ēku.

Muzeja darbinieks ar pūlēm pamāja.

-     Labi.

-     Šeit, pie Dandolo kapa, var dzirdēt, kā kaut kur zem akmens plāksnes nezināmā virzienā tek strautiņš. Mums jāzina, uz kurieni tas plūst.

-     Es nesaprotu. Mirsats papurināja galvu. Ūdens tek visur zem Svētās Sofijas katedrāles grīdām. Visi sastinga, bet Mirsats turpināja: Jā, it īpaši tad, ja līst lietus. Svētās Sofijas katedrāles jumtu platība ir aptuveni simts tūkstoši kvadrātpēdu, un dažreiz ūdens no tiem tek dienām ilgi. Un parasti jumti vēl nav notecējuši, kad jau atkal sāk līt. Tekoša ūdens skaņa šeit nav nekas neparasts. Iespējams, jūs zināt, ka zem Svētās Sofijas katedrāles atrodas milzīgas, ar ūdeni pilnas telpas. Ir pat kāda dokumentālā filma, kurā… J

-    Jā, jā, Lengdons viņu pārtrauca, bet… vai jūs zināt, vai ūdens, kuru var dzirdēt tekam šeit, zem Dandolo kapa, plūst uz kādu noteiktu vietu?

-     Protams, Mirsats atbildēja. Tas nonāk tieši turpat, kur viss pārējais ūdens, kas notek no Svētās Sofijas katedrāles. Pilsētas ūdens krātuvē.

-     Nē, Briders iejaucās, pārkāpdams pāri norobežojošajai ķēdei. Ūdens krātuve mūs neinteresē. Mēs meklējam lielu pazemes telpu, iespējams, ar kolonnām.

-    Jā, Mirsats piekrita, pilsētas senā cisterna izskatās tieši tāda, proti, milzīga pazemes telpa ar kolonnām. Patiesībā tā ir pat Joti iespaidīga. Izbūvēta sestajā gadsimtā, lai tur glabātu pilsētas ūdens krājumus. Mūsdienās ūdens tur ir tikai aptuveni četras pēdas dziļš, bet…

-     Kur tā atrodas? Brīders noprasīja tā, ka viņa vārdi atbalsojās visā tukšajā telpā.

-     Tā… cisterna? Mirsats pārvaicāja, pagalam nobijies.

-     Viena kvartāla attālumā, tieši uz austrumiem no šīs ēkas.

-    Viņš norādīja uz ārpusi. To sauc Yerebatan Sarayi.

Sarai/i? Lengdons brīnījās. Tāpat kā Topkapi Sarayi? Ceļā uz katedrāli viņi visur bija redzējuši norādes uz Topkapi pili.

-    Bet… vai tad saraiji nenozīmē "pils"? Mirsats pamāja.

-    Jā. Mūsu senās cisternas nosaukums ir Yerebatan Sarayi. Tas nozīmē nogrimusī pils.

90. NODAĻA

5

Kad doktore Elizabete Sinskija kopa ar Lengdonu, Brīderu un viņu apjukušo pavadoni Mirsatu izskrēja no Svētas Sofijas katedrāles, lietus jau gāza kā ar spaiņiem.

Tad ejiet dziļi pilī nogrimušajā, Sinskija nodomāja.

Cik varēja noprast, tad, lai nokļūtu pilsētas ūdens krātuvē Yerebatan Sarayi, vajadzēja doties atpakaļ uz Zilās mošejas pusi un nogriezties nedaudz uz ziemeļiem.

Mirsats soļoja visiem pa priekšu.

Sinskijai nebija atlicis nekas cits, kā vien pateikt Mirsatam, kas viņi tādi ir un ka viņiem jāsteidzas nogrimušajā pilī novērst iespējamus draudus cilvēku veselībai.

-    Nāciet šurp! Mirsats uzsauca, vedot viņus cauri pustumšam parkam.

Kalnam līdzīgā Svētās Sofijas katedrāle jau atradās viņiem aiz muguras. Priekšā mirdzēja Zilās mošejas pasaku torņu smailes.

Aģents Brīders steidzās līdzi Sinskijai un kliedza telefonā, paziņojot jaunumus reaģēšanas atbalsta komandai un pavēlot doties uz tikšanās vietu pie ieejas cisternā.

-    Izklausās, ka Zobrista mērķis ir pilsētas ūdens apgādes sistēma, Brīders aizelsies sacīja. Man būs vajadzīgs visu ar ūdens krātuvi savienoto cauruļvadu plāns. Mēs to pilnīgi noslēgsim, izvietosim ķīmiskus šķēršļus, kā arī vakuuma…

-    Pagaidiet! Mirsats viņam uzsauca. Jūs mani pārpratāt. Šī cisterna vairs netiek izmantota pilsētas ūdens apgādei. Vairs ne!

Brīders nolaida roku ar telefonu un nikni paskatījas uz viņu pavadoni.

-Ko?

-     Senāk šajā cisternā tika glabāti ūdens krājumi, Mirsats paskaidroja, bet nu vairs ne. Mēs esam visu modernizējuši.

Brīders apstājās kāda koka paēnā, un pārējie sapulcējās viņam līdzās.

-     Mirsat, Sinskija sacīja, vai esat pārliecināts, ka neviens vairs nedzer ūdeni no šīs cisternas?

-    Augstā debess, nē! Mirsats attrauca. Tas ūdens būtībā tur tikai krājas… kamēr beidzot iesūcas zemē.

Sinskija, Lengdons un Brīders šaubīdamies lūkojās cits uz citu. Sinskija īsti nesaprata, vai viņai tagad vajadzētu justies atvieglotai vai satrauktai. Ja ar šo ūdeni neviens nenonāk regulārā saskarē, kāpēc Zobrists gribēja to piesārņot?

-     Kad mēs pirms vairākiem gadu desmitiem modernizējām ūdens apgādes sistēmu, Mirsats skaidroja, cisterna kļuva nevajadzīga. Tagad tas ir tikai liels dīķis pazemes telpā. Viņš paraustīja plecus. Mūsdienās tā ir tikai ekskursiju vieta.

Doktore Sinskija apsviedās pret Mirsatu. Ekskursiju vieta?

-     Pagaidiet… cilvēki var nokāpt tur lejā? Cisternā?

-     Protams, viņš atteica. Ik dienu turp dodas daudzi tūkstoši cilvēku. Cisterna ir ļoti iespaidīga. Pāri ūdenim ir izveidotas laipas… un tur ir pat neliela kafejnīca. Gaisa aprite ir ierobežota, tāpēc tur ir diezgan smacīgs un mitrs, tomēr šī vieta ir ļoti iecienīta.

Brīders un Sinskija saskatījās. Varēja manīt, ka viņa un šis apmācītais reaģēšanas atbalsta komandas kareivis iztēlojas vienu un to pašu tumšu, mitru alu, pilnu ar sastāvējušos ūdeni, kurā attīstās patogēns. Šo murgu vel papildināja laipas, pa kurām tieši virs ūdens visu dienu pārvietojās tūristi.

-    Viņš ir radījis bioaerosolu, Brīders paziņoja.

Sinskija pamāja un saguma.

-    Ko tas nozīmē? Lengdons noprasīja.

-    Tas nozīmē, Brīders atbildēja, ka patogēns var iz platīties pa gaisu.

Lengdons apklusa, un varēja redzēt, ka viņš pūlas aptve šādas katastrofas iespējamo apjomu.

Doktore Sinskija jau labu laiku bija apsvērusi domu par iespējamu pa gaisu izplatāmu patogēnu, tomēr cerēja, šī cisterna tiek izmantota pilsētas ūdensapgādei un tādēļ var būt jāsecina, ka Zobrists izvēlējies ar ūdeni izplatāmu bioloģisko paveidu. Ūdenī mītošas baktērijas bija izturīgas pret dažādiem apstākļiem, taču tās arī lēni vairojās.

Pa gaisu patogēni izplatījās strauji.

Ļoti strauji.

-    Ja patogēns izplatās pa gaisu, Brīders ieminējās, tas droši vien ir kāds vīruss.

Vīruss, Sinskija domās piekrita. Patogēns ar visātrāko izplatību, kādu vien Zobrists varētu izvēlēties.

Bija jāatzīst, ka palaist ūdenī pa gaisu izplatāmu vīrusu bija neparasti, tomēr daudzas dzīvības formas inkubācijas stadijā atradās šķidrumā, lai pēc attīstīšanās nonāktu gaisā, to varēja sacīt par odiem, pelējuma sporām, leģionāru slimību izraisošām baktērijām, mikotoksīniem, jūras aļģēm, pat cilvēkiem. Sinskija drūmi iztēlojās, kā vīruss izplatās pa cisternu… un tad inficētās mikrolāsītes paceļas mitrajā gaisā.

Bažu pārņemts, Mirsats skatījās pāri automašīnu pilnajai ielai. Sinskija palūkojās tajā pašā virzienā un ieraudzīja zemu, sarkanbaltu mūra ēku. Pa tās vienīgajām atvērtajām durvīm varēja redzēt kaut ko līdzīgu kāpnēm. Cik varēja noprast, pulciņš labi ģērbtu cilvēku zem lietussargiem gaidīja ārā, kamēr durvju sargs regulēja pa kāpnēm lejup kāpjošo ļaužu plūsmu.

Vai tas ir kaut kāds pazemes deju klubs?

Ievērojusi zeltīto uzrakstu uz ēkas sienas, Sinskija pēkšņi sajuta, ka paliek bez elpas. Ja vien šo klubu nesauca par "Cisternu" un tas nebija uzcelts mūsu ēras piecsimt divdesmit trešajā gadā, bija skaidrs, kāpēc Mirsats liekas tik noraizējies.

-     Nogrimusī pils, Mirsats sastomījās. Šķiet… šovakar tur notiek koncerts.

Sinskijai tas izklausījās neticami.

-    Koncerts pazemes cisternā?

-     Tur ir liela iekštelpa, muzeja darbinieks paskaidroja. To bieži izmanto kā kultūras centru.

Briders acīmredzot bija dzirdējis pietiekami. Viņš aizšāvās uz ēkas pusi, izvairīdamies no Alemdara avēnijas sablīvētās satiksmes. Arī Sinskija kopā ar pārējiem metās skriet, turoties aģentam līdzi.

Kad viņi sasniedza ieeju cisternā, ceļu aizšķērsoja pulciņš koncerta apmeklētāju, kuri gaidīja, kad viņus ielaidīs, trīs sievietes čadrās, divi rokās sadevušies tūristi, vīrietis smokingā. Visi bija sadrūzmējušies uz sliekšņa, cenzdamies paglābties no lietus.

Varēja dzirdēt, ka augšup paceļas kāda klasiskās mūzikas skaņdarba motīvs. Berliozs, Sinskija minēja, dzirdot īpatnējo orķestrāciju. Lai vai kā, šī mūzika Stambulas ielās šķita neiederīga.

Tuvojoties durvīm, Sinskija sajuta, ka augšup pa kāpnēm uzviļņo silts vējš. Tas nāca no dziļas pazemes, lai izlauztos ārā no slēgtās cisternas. Vējš uznesa ne vien vijoļu skaņas, bet arī mitruma un cilvēku pūļa smaržu, ko nevarēja sajaukt ne ar ko citu.

Sinskijai tas atmodināja arī dziļas, nelāgas aizdomas.

Augšā pa kāpnēm uznāca tūristu grupa. Kad viņi, priecīgi čalojot, izgāja no ēkas, durvju sargs atļāva nākamajai grupai doties lejā.

Briders nekavējoties grasījās viņiem pievienoties, taču durvju sargs pieklājīgi pamāja, lai viņu aizturētu.

-     Vienu mirklīti, kungs. Cisterna ir pārpildīta. Kārtējiem apmeklētājiem vajadzētu no tās iznākt pēc nepilnas minūtes. Paldies.

Šķita, ka Briders ir gatavs ielauzties pa durvīm ar varu, taču Sinskija satvēra viņu aiz pleca un pavilka malā.

-              Pagaidiet, viņa pavēlēja. Jūsu komanda ir jau ceļā, un viens pats jūs šo vietu nespēsiet pārmeklēt. Viņa noradīja uz plāksni, kas bija piestiprināta pie sienas līdzās durvīm. Cisterna ir milzīga.

Uz informācijas plāksnes bija attēlota pazemes telpa katedrāles lielumā gandrīz tikpat gara kā divi futbola laukumi ar griestiem, kuru platība pārsniedza simts tūkstošus kvadrātpēdu un kuri balstījās uz trīssimt trīsdesmit sešu kolonnu meža.

-    Paskatieties tikai! Lengdons iesaucās, apstādamies dažus jardus tālāk. Tas ir kaut kas neticams.

Sinskija pagriezās. Lengdons norādīja uz koncerta afišu pie sienas.

Tā tikai vēl trūka.

Pasaules Veselības organizācijas direktore nebija kļūdījusies, kad secināja, ka tiek spēlēta romantiskā stila mūzika, taču dzirdēto skaņdarbu bija sacerējis nevis Berliozs, bet gan kāds cits šī stila komponists Ferencs Lists.

Tovakar dziļi pazemē Stambulas Valsts simfoniskais orķestris atskaņoja vienu no Ferenca Lista slavenākajiem skaņdarbiem Dantes simfoniju, kuras radīšanu caurcaurēm bija iedvesmojusi Dantes nokāpšana ellē un atgriešanās no tās.

-     Koncerti notiek jau nedēļu no vietas, Lengdons sacīja, pētīdams afišas sīkos burtus. Ieeja tajos ir bez maksas. Koncertus atbalsta anonīms ziedotājs.

Sinskijai radās aizdomas, ka viņa zina, kurš ir šis anonīmais ziedotājs. Izskatījās, ka Bertrāna Zobrista nosliece uz teatralitāti vienlaikus bija arī nežēlīga, lietišķa stratēģija. Nedēļu ilgi bezmaksas koncerti cisternā ievilinātu par daudziem tūkstošiem vairāk tūristu nekā parasti… un tur viņi nonāktu pārpildītā telpā, saelpotos piesārņoto gaisu un dotos atpakaļ uz savām mājām gan šeit, gan ārzemēs.

-     Kungs? durvju sargs uzsauca Brīderam. Ir atbrīvojusies vieta vēl diviem.

Brīders pagriezās pret Sinskiju.

-     Sazinieties ar vietējām varas iestādēm. Neatkarīgi no tā, ko mēs lejā atradīsim, mums būs vajadzīgi papildspēki.

Kad ieradīsies mana komanda, lieciet, lai viņi sazinās ar mani pa rāciju un uzzina jaunāko informāciju. Es tikmēr nokāpšu lejā un paskatīšos, vai nevaru atrast, kur Zobrists iekāris to maisiņu.

-    Bez respiratora? Sinskija vaicāja. Nav taču nekādas pārliecības par to, ka maisiņš vēl nav izšķīdis!

Aģents Brīders sarauca pieri un pacēla roku pret silto vēju, kas plūda ārā pa durvīm.

-    Man ļoti negribas to sacīt, bet… ja infekcija ir sākusi izplatīties, tad noteikti ir skārusi visus šīs pilsētas iedzīvotājus.

Arī Sinskija bija nospriedusi tāpat, taču Lengdona un Mirsata klātbūtnē nolēma paklusēt.

-    Turklāt, Brīders piebilda, es esmu redzējis, kas notiek ar cilvēku pūļiem, kad iesoļo mana komanda bioloģiskā piesārņojuma aizsardzības tērpos. Vienā mirklī izceltos vispārēja panika un stihiska bēgšana.

Sinskija nolēma piekāpties Brīderam. Galu galā viņš taču bija speciālists, kurš jau agrāk nonācis šādās situācijās.

-    Mūsu vienīgā reālā iespēja, Brīders paziņoja, ir pieņemt, ka lejā viss vēl ir kārtībā, un rīkoties, lai stāvoklis paliktu nemainīgs.

-    Labi, Sinskija sacīja. Rīkojieties.

-    Ir vēl kāda problēma, Lengdons pēkšņi iejaucās. Kā būs ar Sjēnu?

-    Kam tad jābūt? Brīders noprasīja.

-     Lai kādi arī būtu viņas nolūki Stambulā, viņa ļoti ātri apgūst valodas un droši vien mazliet prot runāt arī turciski.

-Un?

-     Sjēna zina, ka dzejolī ir atsauce uz nogrimušu pili, Lengdons paskaidroja. Un turku valodā "nogrimusī pils" burtiski norāda uz… Viņš pamāja uz izkārtni Yerebatan Sarayi virs ēkas durvīm. …šo vietu.

-    Tiesa, Sinskija negribīgi piekrita. Iespējams, ka viņa ir to sapratusi un vispār nav devusies uz Svētās Sofijas katedrāli.

Paskatijies uz vientuļajām durvīm, Brīders klusi nolamājās.

-     Labi. Ja ari viņa atrodas lejā un ir iecerējusi pārplēsi šķīstošo maisiņu, iekams tas nonācis mūsu rokās, viņa vismaz tur nav pavadījusi ilgu laiku. Telpa ir milzīga, un viņai droši vien nav ne jausmas, kur īsti jāmeklē. Un, ja apkārt ir tik daudz cilvēku, viņa droši vien nespēj nepamanīta ienirt ūdenī.

-    Kungs? durvju sargs no jauna uzsauca Brīderam. Vai jūs vēlaties doties iekšā?

Ieraudzījis, ka no ielas otras puses viņiem tuvojas vēl viena koncerta apmeklētāju grupa, Brīders pamāja durvju sargam un apliecināja, ka tūlīt nāks.

-    Es iešu jums līdzi, Lengdons paziņoja.

Brīders pagriezās un nostājās viņam tieši pretī.

-    Nemaz neceriet.

Lengdons nepadevās.

-     Aģent Brīder, viens no iemesliem, kura dēļ mēs atrodamies šādā situācijā, ir tas, ka Sjēna Bruksa visu dienu ir mani ļaunprātīgi izmantojusi. Un, kā jau jūs teicāt, pastāv iespēja, ka mēs visi jau esam inficēti. Es iešu jums palīgā, vai nu jums tas patīk vai nepatīk.

Kādu mirkli Brīders cieši raudzījās viņā un tad piekāpās.

Iegājis pa durvīm un sācis kāpt lejā Brīderam aiz muguras, Lengdons sajuta, ka viņiem pretī no cisternas dziļumiem strauji paceļas silts vējš. Mitrā pūsma atnesa sev līdzi Lista "Dantes simfonijas" melodiju un pazīstamu, tomēr neaprakstāmu smaržu, kādu rada slēgtā telpā sapulcējies milzīgs pūlis.

Lengdons piepeši atskārta, ka viņu ieskauj rēgains plīvurs. Šķita, ka āra no zemes izslejušies neredzamas rokas garie pirksti un iecirtušies viņa miesā. Mūzika.

Simfonijas koris simt skaļās balsīs tobrīd dziedāja labi pazīstamu fragmentu, skaidri izrunājot katru Dantes drūmā teksta zilbi.

-    Lasciate ogne speranza, koris skandēja, voi ch'entrate.

Šie seši vārdi slavenākās vārsmas visā Dantes "Ellē" -

cēlās augšup pa kāpnēm kā ļaunu vēstoša nāves smaka.

Tauru un ragu mūzikas uzplūda pavadībā koris vēlreiz skanīgi atkārtoja savu brīdinājumu. Lasciate ogtie speranza voi ch'entrate! Pirms jūs šeit esat ienākuši iekšā, jums katru cerību būs atstāt laukā!

91. NODAĻA

Sarkanas gaismas ieskautajā pazemes alā dunēja elles iedvesmotas skaņas cilvēku vaimanas, disonējoša stīgu trinkšķināšana un timpānu dobjā dimdināšana, kas atbalsojās grotā kā seismisks satricinājums.

Ciktāl vien Lengdons varēja redzēt, šajā apakšzemes pasaulē grīdas vietā bija spoguļgluds ūdens slānis tumšs, rāms, mierīgs kā melns ledus uz aizsaluša Jaunanglijas dīķa.

Lagūna, kur neatstaro zvaigznes.

No ūdens ārā šķietami nebeidzamās, pedantiski kārtīgās rindās slējās apjomīgu doriešu kolonnu simti. Katra no tām bija trīsdesmit pēdas augsta un balstīja pazemes telpas velvētos griestus. Kolonnas apspīdēja augšup vērstu, sarkanu prožektoru virknes, padarot tās līdzīgas sirreālam izgaismotu stumbru mežam, kas aizstiepjas tumsā kā spoguļu atstarots redzes māns.

Lengdons un Brīders kāpņu pakājē uz mirkli apstājās kā sastinguši, paliekot uz viņiem priekšā redzamā rēgainā tukšuma sliekšņa. Šķita, ka pati pazemes telpa atmirdz sarkanā tonī. Raudzīdamies uz to visu, Lengdons juta, ka elpo tik sekli, cik vien iespējams.

Gaiss lejā izrādījās sasmacis vairāk, nekā viņš bija iztēlojies.

Mazliet tālāk pa kreisi no viņiem varēja redzēt cilvēku drūzmu. Koncerts norisinājās dziļi pazemē pie tālākās sienas, kur klausītāji bija sasēdināti uz plašiem paaugstinājumiem. Vairāki simti cilvēku bija sasēdušies koncentriskos, ap orķestri izvietotos apļos, bet vēl vismaz simts stāvēja viņiem apkārt. Vēl citi bija iekārtojušies uz tuvējām laipām un atbalstījušies pret izturīgajām margām. Domīgi raudzīdamies ūdenī, viņi klausījās mūziku. Lengdons pieķēra sevi vērīgi pētām izplūdušo stāvu jūru, ar skatienu meklējot Sjēnu. Viņa nekur nebija redzama. Varēja izšķirt tikai cilvēkus smokingos, vakarkleitās, bištos, čadrās un pat tūristus šortos un kokvilnas džemperos. Lengdonam šķita, ka šis spilgti sarkanajā gaismā sapulcējies cilvēces šķērsgriezums izskatās pēc celebrantiem kādā okultā misē. Ja Sjēna atrodas šeit, lejā, Lengdons sprieda, viņu te atrast būs gandrīz neiespējami.

Tai brīdī viņiem garām pagāja smagnējs vīrs un klepodams devās augšā pa kāpnēm uz izeju. Brīders apsviedās, lai noskatītos pakaļ šim cilvēkam un rūpīgi nopētītu viņu. Lengdons sajuta, ka viņam kaklā kaut kas sāk viegli kutināt, taču tūlīt sev iegalvoja, ka tās ir tikai iedomas.

Brīders piesardzīgi paspēra soli uz laipas, lai uzmanīgi izvērtētu viņu neskaitāmās iespējas. Ceļš viņiem priekšā līdzinājās ieejai Mīnotaura labirintā. Laipa gandrīz uzreiz sazarojās trijās daļās, un katra no tām turpināja dalīties, virs ūdens veidojot labirintu, kas vijās starp kolonnām un aizlīkumoja tumsā.

Kad atģidos es mežā, tumsas tītā, Lengdons domās skaitīja Dantes meistardarba ļaunu vēstošo pirmo dziedājumu, jo taisnā taka bija pazaudēta.

Lengdons pāri laipas margām vērīgi ielūkojās ūdenī. Tas bija aptuveni četras pēdas dziļš un pārsteidzoši tīrs. Tam cauri varēja redzēt plānas sanesu kārtiņas klāto akmens flīžu grīdu.

Aģents Brīders aši paskatījās lejup, kaut ko izvairīgi norūca un atkal sāka raudzīties apkārt.

-     Vai redzat kaut ko tādu, kas izskatās pēc Zobrista videoierakstā redzamās vietas?

Visu, Lengdons klusībā atbildēja, pētīdams stāvās, mitrās sienas. Tad viņš norādīja uz visnomaļāko pazemes telpas stūri, tālu labajā pusē, prom no cilvēku pilnās orķestra platformas.

-    Es teiktu, ka tas ir kaut kur tur.

Brīders pamāja.

-    Mana nojauta saka to pašu.

Abi aizsteidzās pa laipu, nogriezās pa tās labo atzarojumu, kas viņus aizveda prom no pūļa, nogrimušās pils vistālāko nostūru virzienā.

Ejot Lengdons saprata, cik viegli būtu šajā vietā nepamanītam noslēpties uz visu nakti. Iespējams, ka Zobrists, filmējot savu video, bija rīkojies tieši tā. Protams, dāsni apmaksājot šos koncertus visas nedēļas garumā, viņš varēja gluži vienkārši palūgt, lai viņam atļauj kādu laiku palikt šajā pazemes telpā vienam.

Tam gan vairs nav nekādas nozīmes.

Aģents Brīders pielika soli, it kā neapzināti turētos līdzi simfonijas tempam, kas bija paātrinājies un kļuva par aizturētu, lejupvērstu pustoņu kaskādes virkni.

Dante un Vergilijs nokāpj ellē.

Lengdons uzmanīgi pētīja stāvās, apsūnojušās sienas, kas atradās viņiem priekšā pa labi, un mēģināja noteikt, vai tās ir redzētas videoierakstā. Katrā kārtējā laipas sazarojumā viņi nogriezās pa labi, aizvien vairāk attālinājās no pūļa un devās uz pazemes telpas visattālāko stūri. Lengdons atskatījās un nobrīnījās, ieraugot, cik lielu attālumu viņi nogājuši. Nu abi laidās gandrīz vai skriešus, garām bezmērķīgi klīstošiem apmeklētājiem. Kad viņi beidzot nokļuva pazemes telpas dziļākajā daļā, cilvēku tur gandrīz vairs nebija.

Brīders un Lengdons bija palikuši divi vien.

-    Te viss liekas vienāds, Brīders izmisis sacīja. Ar ko lai sāk?

Ari Lengdons jutās tikpat vīlies. Videoieraksts bija skaidri saglabājies viņam prātā, tomēr nekas te pirmajā mirklī nešķita jau redzēts.

Viņi devās tālāk. Lengdons pētīja blāvi izgaismotās informācijas plāksnītes. Viena no tām vēstīja, ka šīs telpas ietilpība ir divdesmit viens miljons galonu. Kādā citā bija norādīts uz atšķirīgu pīlāru, kas būvniecības laikā nozagts kādā tuvējā celtnē. Un vēl uz kādas plāksnītes bija redzama sen izdzisuša gravējuma diagramma tas bija raudošās vistas acs simbols. Tas sēroja par visiem vergiem, kuri bija gājuši bojā, būvējot šo pazemes telpu.

Savādi, taču Lengonam lika apstāties kāda plāksnīte, uz kuras bija viens vienīgs vārds.

Arī Brīders apstājās un pagriezās.

-    Kas noticis?

Lengdons viņam to parādīja.

Uz plāksnītes līdzās norādes bultai bija uzrakstīts baisās Gorgonas bēdīgi slavenās briesmones vārds.

MEDŪZA

To izlasījis, Brīders paraustīja plecus.

-    Un tad?

Lengdona sirds strauji pukstēja. Viņš zināja, ka Medūza ir ne vien baiss rēgs ar čūsku matiem un skatienu, kas spēj ikvienu pārvērst par akmeni, bet arī ievērojama grieķu pazemes garu panteona sastāvdaļa… kas piederēja pie īpašas htonisku briesmoņu kategorijas.

Tad ejiet dziji pilī nogrimušajā, jo tumsā gaida htonisks briesmonis…

Tā ir ceļa norāde, Lengdons atskārta un aizskrēja pa laipu. Brīders tikai ar grūtībām spēja noturēties viņam līdzi. Lengdons līkločiem vien nozuda tumsā, sekodams norādēm, kas veda pie Medūzas. Visbeidzot viņa ceļš aprāvās pie neliela skatu laukumiņa netālu no pazemes telpas tālākās sienas labajā pusē.

Viņam priekšā pavērās neticama aina.

Ārā no ūdens slējās milzīgs, kalta marmora bluķis Medūzas galva, kurai matu vietā bija izlocījušās čūskas. Vēl dīvaināk likās tas, ka šī galva uz kakla bija apgriezta otrādi.

Apgriezta tāpat kā nolādētie, Lengdons atskārta, atcerējies Botičelli "Elles karti" un ar galvu uz leju apgrieztos grēciniekus Ļaunajā gravā.

Brīders aizelsies panāca Lengdonu, nostājās pie margām un apjucis lūkojās uz otrādi apgriezto Medūzas galvu.

Lengdonam bija aizdomas, ka šī izkaltā galva, kas tagad kalpoja par pamatni vienai no kolonnām, droši vien bija nozagta kādā citā vietā un šeit izmantota kā lēts būvmateriāls. Nebija nekādu šaubu, ka Medūzas galva apgriezta otrādi saskaņā ar māņticīgu uzskatu, ka šādi tai tiks laupītas ļaunās spējas. Un tomēr Lengdons nespēja atvairīt viņam uzbrukušās nemierīgās domas.

Dantes "Elle". Noslēgums. Zemes centrs. Vieta, kur zemes pievilkšanas spēks sāk darboties otrādi. Tas, kas bijis augšā, nokļūst lejā.

Viņu parņema nelāgu priekšnojautu radītas trīsas. Samiedzis acis, Lengdons ielūkojās cauri sarkanīgajai miglai, kas ieskāva skulptūras galvu. Lielākā daļa Medūzas čūskas matu atradās zem ūdens, taču acis virs ūdens līmeņa stingi skatījās pa kreisi pāri lagūnai.

Pavisam piesardzīgi Lengdons pārliecās pāri margām, pagrieza galvu un paskatījās tai pašā virzienā. Statuja raudzījās uz jau pazīstamo, tukšo nogrimušās pils stūri.

Vienā mirklī viņam viss kļuva skaidrs.

Tā bija īstā vieta.

Zobrista infekcijas centrs.

92. NODAĻA

T

Agents Briders nozagās lejā, ieslīdēja zem margām un līdz krūtīm iegrima ūdenī. Kad dzestrais šķidrums strauji iesūcās viņa drēbēs, Brīdera muskuļi no aukstuma sarāvās. Pazemes telpas grīda zem viņa zābaku zolēm bija slidena, tomēr šķita stabila. Viņš brīdi palika stāvam, novērtēdams situāciju un vērodams ūdeni, kas kā triecienvilnis koncentriskos apļos aizlīgo prom no viņa ķermeņa.

Brīders uz mirkli aizturēja elpu. Kusties lēnām, viņš sev pavēlēja. Neradi viļņus.

Virs viņa uz laipas pie margām stāvēja Lengdons, uzmanīgi raudzīdamies visapkārt.

-    Viss kārtībā, Lengdons čukstēja. Neviens jūs neredz.

Jau tūdaļ Brīders pagriezās un sev priekšā ieraudzīja milzīgo, otrādi apvērsto Medūzas galvu, ko spoži apgaismoja sarkans prožektors. Tagad, kad Brīders atradās vienā augstumā ar šo briesmoni, tas likās vēl lielāks.

-    Paraugieties pāri ūdenim tajā virzienā, kur lūkojas Medūza, Lengdons čukstus mudināja. Zobristam piemita nosliece uz simbolismu un teatralitāti… Es nemaz nebrīnītos, ja viņš savu izgudrojumu būtu nolicis tieši pretī Medūzas nāvējošajam skatienam.

Diži prāti domā līdzīgi. Brīders jutās pateicīgs, ka amerikāņu profesors bija uzstājis, ka vēlas kāpt lejā kopā ar viņu; pateicoties Lengdona erudīcijai, viņi gandrīz nekavējoties bija nonākuši šajā nomaļajā pazemes telpas stūrī.

Kamēr tālumā turpināja atbalsoties "Dantes simfonijas" skaņas, Brīders izņēma savu ūdensnecaurlaidīgo kabatas bateriju, pabāza to zem ūdens un nospieda slēdzi. Spožs halogēna stars caururba ūdeni, izgaismojot pazemes telpas grīdu viņam priekšā.

Mierīgi, Brīders sev atgādināja, tikai neko neizkustini.

Nebildis ne vārda, viņš sāka uzmanīgi pārvietoties, lēni brida pa ūdeni un vienmērīgi slidināja kabatas baterijas staru šurpu un turpu kā tādu zemūdens mīnu meklētāju.

Lengdons, stāvot pie margām, pamazām juta, ka viņam sāk neomulīgi aizžņaugties rīkle. Lai gan gaiss bija mitrs, viņam tomēr šķita, ka tas ir sastāvējies un sasmacis. Kamēr Brīders piesardzīgi brida pa ūdeni, profesors sev iegalvoja, ka viss būs vislabākajā kārtībā.

Mēs esam ieradušies laikā.

Nekas nav aizskarts.

Brīdera komanda spēj ar to visu tikt galā.

Un tomēr Lengdonu pārņēma nemiers. Kā jau cilvēks, kurš visu mūžu cietis no klaustrofobijas, viņš zināja, ka šeit, lejā, būtu juties satraukts jebkuros apstākļos. Tam ir kaut kāds sakars ar tūkstošiem tonnu zemes, kas atrodas man virs galvas… un to visu balsta tikai satrūdējuši stabi.

Padzinis šo domu, viņš vēlreiz aši palūkojās apkārt, lai redzētu, vai kāds nepievērš viņiem nevajadzīgu uzmanību.

Nekā.

Vienīgie tuvumā stāvošie cilvēki atradās uz dažādām citām laipām, un visi skatījās uz pretējo pusi, orķestra virzienā. šķiet, neviens pat nebija pamanījis Brīderu, kurš pazemes telpas tālajā stūrī lēni brida pa ūdeni.

Lengdons no jauna pievērsās reaģēšanas atbalsta komandas vadītājam. Halogēna baterijas stars vēl aizvien baisi šaudījās viņam priekšā, apgaismojot ceļu.

Piepeši Lengdons ar acu kaktiņu pa kreisi no sevis pamanīja kaut ko sakustamies. No ūdens Brīderam priekšā iznira draudīgs, melns stāvs. Lengdons apsviedās un vērīgi ielūkojās draudīgajā tumsā, gandrīz vai cerēdams ieraudzīt virs ūdens iznirstam kādu jūras briesmoni.

Aģents Brīders stāvēja kā sastindzis. Arī viņš acīmredzot bija to ievērojis.

Telpas tālākajā stūri uz sienas parādījās aptuveni trīsdesmit pēdas augsts, plīvojošs, melns apveids. Šis baisais siluets izskatījās gandrīz tieši tāpat kā Zobrista videoierakstā redzamais mēra dziednieks.

Tā ir ēna, Lengdons atskārta un izelpoja. Brīdera ēna.

Tā bija parādījusies mirkli, kad Brīders pagāja garām ūdenī iegremdētam prožektoram. Šķiet, tieši tas pats videoierakstā bija noticis arī ar Zobrista ēnu.

Tā ir īstā vieta, Lengdons uzsauca Brīderam. Jūs esat pavisam tuvu.

Brīders pamāja un turpināja lēni virzīties uz priekšu. Lengdons turējās viņam līdzi gar margām. Aģents gāja aizvien tālāk, un Lengdons vēlreiz aši palūkojās uz orķestra pusi, lai pārliecinātos, ka Brīderu neviens nav pamanījis.

Nekā.

Kad Lengdons no jauna paskatījās uz ūdeni, atstarojies gaismas stars pēkšņi lika viņam pievērsties laipai zem paša kājām.

Viņš ieraudzīja sīku sarkana šķidruma peļķīti.

Asinis.

Savādi, taču Lengdons bija tajās iekāpis.

Vai es asiņoju?

Nekas nesāpēja, un tomēr Lengdons sāka drudžaini aptaustīt sevi, meklējot kādu ievainojumu vai iespējamu reakciju uz gaisā esošu, neredzamu toksīnu. Viņš pārbaudīja degunu, lai pārliecinātos, vai tas neasiņo, tad arī nagus un ausis. Nekādi nespēdams saprast, no kurienes uzradušās šis asinis, Lengdons palūkojās visapkārt un pārliecinājās, ka uz tukšās laipas patiešām nav neviena cita cilvēka. Tad viņš no jauna paskatījās uz peļķīti un šoreiz pamanīja sīku strautiņu, kas plūda pa laipu, uzkrādamies kādā iedobē viņam pie kājām. Izskatījās, ka sarkanais šķidrums tek no kādas vietas viņam priekšā un lēni plūst lejup pa ieslīpo laipu.

Priekšā kāds ir ievainots, Lengdons noprata un aši uzmeta skatienu Brīderam, kurš bija ticis gandrīz līdz pašam lagūnas vidum.

Lengdons steidzīgi aizsoļoja pa laipu, sekodams sīkajam strautiņam. Tuvāk platformai tas kļuva platāks un plūda aizvien straujāk. Kas, pie joda? Nu tas bija pārvērties nelielā straumītē. Lengdons sāka skriet un sekoja plūstošajam šķidrumam līdz pat sienai, kur laipa piepeši izbeidzās.

Strupceļš.

Drūmajā tumsā viņš atrada lielu, sarkanu peļķi, kas bija tik koša, it kā tur kāds nupat būtu noslepkavots.

Un tad, skatīdamies, kā sarkanais šķidrums no laipas lāso ūdenī, Lengdons atskārta, ka viņa sākotnējais secinājums izrādījies aplams.

Tās nav asinis.

Milzīgās telpas sarkanās gaismas uz sarkanīgās laipas bija radījušas ilūziju, piešķirot caurspīdīgajām lāsītēm sarkanmelnu nokrāsu.

Tas ir tikai ūdens.

Šis atklājums nevis radīja atvieglojumu, bet gan pārpludināja viņu ar neslēptām bailēm. Lengdons nekustīgi lūkojās lejup uz ūdens peļķi un nu ieraudzīja arī šļakatas uz margām… un pēdu nospiedumus.

Te kāds izkāpis no ūdens.

Lengdons apsviedās, lai uzsauktu Brīderam, taču viņš atradās pārāk tālu un mūzika bija pārvērtusies pūtēju orķestra un timpānu fortissimo. Tā šķita apdullinoša. Piepeši Lengdons sajuta, ka viņam līdzās kāds stāv.

Es šeit neesmu viens.

Viņš lēni pagriezās pret sienu, kur laipa beidzās ar strupceļu. Desmit pēdas tālāk viņš neskaidri samanīja tumšās ēnās sakumpušu, noapaļotu apveidu, ka līdzinājās ar melnu, pilošu audumu pārsegtam, lielam akmenim. Apveids bija nekustīgs.

Un tad tas sakustējās.

Apveids izstiepās garāks, un bezveidīgā galva, kas pirmīt bija noliekusies, pagriezās augšup.

Tas ir sarāvies cilvēks melnā čadrā, Lengdons atskārta.

Tradicionālais musulmaņu apģērba gabals noklāja visu ķermeni. Tad apsegtā galva pagriezās pret Lengdonu, un viņš ieraudzīja divas melnas acis, kas stingi vērās cauri sejas apsega šaurajai spraugai uz Lengdonu.

Un tad viņš vienā mirklī visu saprata.

Sjēna Bruksa kā atspere izsprāga no savas paslēptuves. Jau no pirmā soļa mezdamās skriet, viņa uzgrūdās Lengdonam, notrieca viņu zemē un aizjoņoja prom pa laipu.

93. NODAĻA

Tikmēr aģents Briders ūdeni bija palicis stāvam. Kabatas baterijas halogēna stars viņam priekšā uz pazemes telpas grīdas nupat bija uztaustījis spožu metāla mirdzumu. Aizturējis elpu, Briders piesardzīgi pagājās tuvāk un uzmanījās, lai lieki nesakustinātu ūdeni. Cauri spoguļgludajai virsmai viņš ieraudzīja pie grīdas pieskrūvēto spīdīgo titāna taisnstūri.

Zobrista plākstte.

Ūdens bija tik caurspīdīgs, ka viņš gandrīz skaidri varēja izlasīt nākamās dienas datumu un papildinošo tekstu:

Šeit, šajā dienā Pasaule tika pārvērsta uz visiem laikiem.

Ceri vien, Brīders nodomāja, kļuvis drošāks. Līdz rītdienai mums vēl ir vairākas stundas laika, lai to apturētu.

Iztēlojies Zobrista videoierakstu, Briders uzmanīgi pavērsa kabatas baterijas staru pa kreisi no plāksnes, meklējot iekārto šķīstošā materiāla maisiņu. Kad stars izgaismoja tumšo ūdeni, Briders neizpratnē sasprindzināja redzi.

Nekāda maisiņa te nav.

Viņš paspidināja staru vēl tālāk pa kreisi, tieši uz to vietu, kur videoierakstā bija redzējis maisiņu.

Joprojām nekā.

Bet… tas taču atradās tieši te!

Sakodis zobus, Brīders piesardzīgi paspēra vēl soli tuvāk un lēni pārlaida kabatas baterijas staru pār visu tuvāko apkārtni.

Nekāda maisiņa tur nebija. Tikai plāksne.

Uz vienu īsu, cerību pilnu mirkli Brlderam ienāca prātā, vai šie draudi, gluži tāpat kā daudz kas no todien piedzīvotā, nav tikai ilūzija.

Vai viss bija tikai joks?!

Vai Zobrists gluži vienkārši gribējis mūs pabiedēt?!

Un tad viņš to ieraudzīja.

Pa kreisi no plāksnes, gandrīz nesaskatāma lagūnas dibenā, ļengani gulēja saitīte, ūdenī vairāk līdzinādamās nedzīvam tārpam. Aukliņas tālākajā galā vidēja sīka plastmasas skava, no kuras nokarājās dažas šķīstošā polietilēna driskas.

Brīders stingi vērās uz caurspīdīgā maisiņa spuraino palieku. Tā rēgojās saites galā kā pārsprāguša viesību balona skrandainais mezgls.

Viņam pakrūtē smagi savilkās patiesības apjausma.

Mēs esam nokavējuši.

Viņš domās redzēja, kā iegremdētais maisiņš izšķīst un izjūk… kā nāvējošais saturs izplatās… un uzmutuļo līdz ūdens virsmai.

Ar trīcošu pirkstu nospiedis kabatas baterijas slēdzi, viņš mirkli palika stāvam tumsā un pūlējās sakopot domas.

Šīs domas ātri vien pārtapa lūgšanā.

Lai Dievs mums visiem palīdz.

-    Aģent Brīder, atkārtojiet! Sinskija kliedza rācijā, nokāpdama pusceļā uz pazemes telpu, lai mēģinātu tikt pie labāka uztveršanas signāla. Es nedzirdēju, ko jūs teicāt!

Siltais vējš aizšāvās viņai garām, augšā pa kāpnēm, uz atvērtajām durvīm. Ārā bija ieradusies reaģēšanas atbalsta komanda. Tās vīri, gaidot Brīdera ziņojumu, gatavojās darbam un slēpās aiz ēkas, lai neviens nepamanītu viņu bioloģiskās aizsardzības ietērpus.

-    …pārplēsts maisiņš… Sinskijas saziņas iekārtā nosprakšķēja Brīdera balss. …un… izplatīta…

Ko?! Klusībā lūgdamās, kaut būtu visu pārpratuši, Sinskija nosteidzās vēl zemāk pa kāpnēm.

-    Atkārtojiet! viņa pavēlēja, jau tuvodamās kāpņu pakājei, kur orķestra mūzika ieskanējās skaļāk.

Tagad Brīdera balss likās daudz skaidrāka.

-    …un es atkārtoju… infekcija ir izplatīta!

Sinskija parāvās uz priekšu, gandrīz iekrizdama pa cisternas ieejas durvīm kāpņu lejasgalā. Kā tas var būt?!

-    Maisiņš ir izšķidis, Brlders skaļi noskaldīja. Infekcija atrodas ūdenī!

Doktorei Sinskijai izspiedās auksti sviedri. Pacēlusi galvu, viņa mēģināja apjēgt, kas notiek plašajā pazemes pasaulē, kas tobrīd pletās viņai priekšā.

Cauri sarkanīgajai miglai varēja redzēt neaptveramu ūdens klajumu, no kura augšup stiepās simtiem kolonnu. Tomēr pirmais, ko viņa pamanīja, bija cilvēki. Simtiem cilvēku.

Viņa stingi raudzījās uz šo Zobrista pazemes nāves lamatās iesprostoto pūli, kas neko pat nenojauta. Un viņas reakcija bija instinktīva.

-    Aģent Brīder, tūdaļ atgriezieties augšā. Mēs sāksim nekavējoties evakuēt cilvēkus.

Brīdera atbilde atskanēja zibenīgi:

-    Nekādā gadījumā! Noslēdziet durvis! Neviens nedrīkst izkļūt no šejienes!

Kā jau Pasaules Veselības organizācijas direktore Elizabete Sinskija bija radusi, ka viņas pavēles tiek izpildītas bez jebkādiem jautājumiem. Pirmajā mirkli viņa pat nodomāja, ka ir pārklausījusies. Ko reaģēšanas atbalsta komandas vadošais aģents bija teicis? Noslēdziet durvis?!

-     Doktore Sinskija! Brīders centās pārkliegt mūziku. Vai dzirdat? Aizveriet tās nolādētās durvis!

Brīders vēlreiz atkārtoja šo komandu, tomēr tas bija lieki. Sinskija saprata, ka viņam ir taisnība. Iespējamas pandēmijas gadījumā tās izplatības ierobežošana bija vienīgais saprātīgais risinājums.

Sinskija instinktīvi pacēla roku un cieši satvēra savu Iazurīta amuletu. Ziedot dažus, lai glābtu daudzus. Aizvien pieaugošas apņēmības pārņemta, viņa pacēla rāciju pie lūpām.

-    Apstiprinu, aģent Brīder. Tūlīt tiks dota pavēle noslēgt durvis.

Viņa jau grasījās novērsties no cisternas šausmām un dot pavēli noslēgt šo telpu, kad pūlī piepeši izcēlās kņada.

Netālu no Sinskijas pa cilvēku pilno laipu uz viņas pusi skrēja sieviete melnā čadrā, grūžot citus nost no sava ceļa. Izskatījās, ka šī sieviete dodas tieši Sinskijas un izejas virzienā. Viņai kāds dzenas pakaļ, Sinskija nosprieda, kad pamanīja, ka aiz sievietes skrien kāds vīrietis.

Un tad Sinskija sastinga. Tas taču ir Lengdons!

Sinskijas skatiens tūlīt aizšāvās atpakaļ pie sievietes čadrā, kura strauji tuvojās un nu bija sākusi kaut ko turciski saukt visiem uz laipas stāvošajiem cilvēkiem. Sinskija neprata turku valodu, taču, spriežot pēc cilvēku satraukuma pilnās reakcijas, šī sieviete tikpat labi būtu varējusi kliegt "deg!" ļaužu pilnā teātrī.

Pūli pāršalca panika, un piepeši uz kāpņu pusi brāzās nevis tikai sieviete čadrā un Lengdons, bet jau visi.

Uzgriezusi muguru bēgošajiem cilvēkiem, Sinskija sāka izmisīgi saukt savai komandai augšā pa kāpnēm:

-    Aizslēdziet durvis! Noslēdziet cisternu! ĀTRI!

Kad Lengdons, paslīdēdams ap stūri, iejoņoja kāpņu telpā, Sinskija pusceļā drudžaini steidzās augšup un neprātīgi kliedza, lai kāds aizver durvis. Sjēna Bruksa viņai cieši sekoja. Pīdamās smagajā, slapjajā čadrā, viņa dimdināja augšā pa kāpnēm.

Brāzdamies viņām pakaļ, Lengdons sajuta, kā viņam aiz muguras uzbango pārbiedēto koncerta apmeklētāju paisuma vilnis.

-    Noslēdziet izeju! Sinskija vēlreiz uzkliedza.

Garās kājas ļāva Lengdonam lēkt pāri trim pakāpieniem uzreiz, un viņš strauji panāca Sjēnu. Varēja redzēt, kā augšā cisternas smagās divvērtņu durvis sāk lēni taisīties ciet.

Pārāk lēni.

Sjēna panāca Sinskiju un sagrāba viņu aiz pleca, lai varētu no tā atgrūsties, mežonīgi kārpīdamās uz izejas pusi. Sinskija neveikli nokrita uz ceļgaliem. Viņas iemīļotais amulets atsitās pret betona kāpnēm un pārlūza.

Apspiedis instinktīvo vēlmi palīdzēt paklupušajai sievietei, Lengdons metās viņai garām un joņoja uz augšējā kāpņu laukumiņa pusi.

Tobrīd Sjēna atradās tikai dažu pēdu attālumā no viņa, gandrīz aizsniedzamā attālumā, taču viņai bija izdevies tikt līdz kāpņu laukumiņam, un durvis nevērās ciet pietiekami ātri. Pat nesamazinājusi ātrumu, Sjēna izveicīgi pagrieza slaido augumu un izlēca ārā pa šauro durvju spraugu.

Pusceļā viņas čadra aizķērās aiz durvju bultas, un Sjēna palika iesprostota uz paša durvju sliekšņa, kur viņu no brīvības šķīra tikai daži sprīži. Kamēr viņa locīdamās mēģināja izrauties, Lengdons strauji pastiepa roku un sagrāba viņu aiz čadras. Viņš to turēja cieši un vilka Sjēnu atpakaļ, pulēdamies viņu aizturēt, taču viņa drudžaini locījās, un pēkšņi Lengdonam rokā palika tikai slapjš auduma gabals.

Durvis aizcirtās, iespiezdamas audumu, un Lengdons tikai par mata tiesu paguva atraut rokas. Arā stāvošie vīri vairs nekādi nespēja tās aizgrūst līdz galam ciet.

Pa šauro spraugu Lengdons varēja redzēt, kā Sjēna Bruksa aizjoņo pāri automašīnu pilnajai ielai. Uz viņas kailā pakauša atspīdēja laternu gaismas, viņai mugurā bija tas pats džemperis un zilie džinsi, ko viņa bija valkājusi jau visu dienu, un Lengdonā piepeši uzbangoja sveloša apziņa, ka viņš ir nodots. Šī sajūta ilga tikai mirkli. Negaidīts, graujošs spēks smagi trieca Lengdonu pret durvīm.

Panikas pārņemtie cilvēki bija klāt.

Kāpņu telpā atbalsojās šausmu un apjukuma kliedzieni, lejā dzirdamā simfoniskā orķestra mūzika pārtapa juceklīgā kakofonijā. Lengdons juta, ka spiediens aiz muguras pieaug. Cilvēki drūzmējās šaurajā telpā, un viņa krūtis sāka sāpīgi spiesties pret durvīm.

Tad durvis pēkšņi atsprāga vaļā, un Lengdons izšāvās tumsā kā korķis no šampanieša pudeles, aiztenterēja pāri ietvei un gandrīz izvēlās uz ielas. Viņam aiz muguras ārā no pazemes straumēm vien plūda cilvēki, līdzinādamies skudrām, kas bēg no saindēta pūžņa.

Aiz ēkas noslēpušies reaģēšanas atbalsta komandas kareivji izdzirdēja haosa troksni un izsteidzās ārā. Kad cilvēki ieraudzīja pilnā bioloģiskās aizsardzības aprīkojumā tērptus vīrus ar respiratoriem, panika vienā rāvienā kļuva vēl lielāka.

Lengdons novērsās un sāka uzmanīgi lūkoties pāri ielai, meklēdams Sjēnu. Viņam priekšā bija tikai automašīnas, ugunis un juceklis.

Un tad, uz vienu vienīgu mirkli, tālāk pa ielu kreisajā pusē no viņa, tumsā uzzibēja bāls, kails pakausis. Sjēna aizšāvās pa ļaužu pilnu ietvi un nozuda aiz stūra.

Lengdons izmisīgi atskatījās, lūkoja atrast Sinskiju, kādu policistu vai reaģēšanas atbalsta komandas aģentu, kurš nebūtu ģērbies masīvajā bioloģiskās aizsardzības tērpā.

Nekā.

Nu Lengdons saprata, ka viņam būs jārīkojas vienam.

Ne mirkli nešaubīdamies, viņš aizskrēja pakaļ Sjēnai.

Tālu lejā, cisternas dzīlēs, līdz viduklim ūdenī vientulīgi stāvēja aģents Brīders. Tumsā atbalsojās kņadas troksnis. Panikas pārņemtie tūristi un mūziķi grūstīdamies steidzās uz izeju un nozuda augšā pa kāpnēm.

Durvis tā arī netika noslēgtas, Brīders šausmās atskārta. Infekcijas izplatīšanos ierobežot nav izdevies.

94. NODAĻA

Roberts Lengdons nebija no skrējējiem, taču, ilgus gadus nodarbojoties ar peldēšanu, nu viņš varēja lepoties ar spēcīgām kājām un spert garus soļus. Jau pēc dažām sekundēm sasniedzis ielas stūri, viņš nogriezās ap to un nonāca uz platāka prospekta. Viņa acis steidzīgi pētīja ietves.

Viņai noteikti te jābūt!

Lietus bija mitējies, un no šī stūra Lengdons varēja skaidri redzēt visu labi apgaismoto ielu. Tajā nebija iespējams noslēpties.

Un tomēr šķita, ka Sjēna ir izgaisusi.

Lengdons apstājās, iespieda rokas sānos un elsdams nopētīja lietus izmērcēto ielu, kas aizstiepās viņam priekšā. Vienīgais, ko varēja redzēt kustamies, bija viens no Stambulas modernajiem otobūs, kas piecdesmit jardu attāluma no viņa tobrīd stūrēja prom no ietves un sparīgi uzsāka braukšanu pa prospektu.

Vai Sjēna ir ielēkusi kādā pilsētas autobusā?

Tas šķita pārāk riskanti. Vai viņa tiešām būtu ieslodzījusi sevi autobusa lamatās, ja zina, ka visi viņu meklēs? Tomēr, ja viņa justos pārliecināta, ka neviens nav redzējis viņu nogriežamies ap stūri, un ja autobuss gluži nejauši tieši tobrīd būtu uzsācis braukt, radot ideālu iespēju…

Varbūt.

Pie autobusa augšējās daļas bija piestiprināts galamērķa apzīmējums programmējama gaismas matrica ar vienu vienīgu vārdu: Galata.

Lengdons aizsteidzās pa ielu pie kāda paveca vīra, kurš stāvēja zem restorāna audekla nojumes. Viņam mugurā bija glīta, izšūta tunika, bet galvā balts turbāns.

-   Atvainojiet, Lengdons aizelsies sacīja, nostādamies viņam priekšā. Vai jūs protat runāt angliski?

-    Protams, vīrietis atteica. Viņš likās satraukts par tādu Lengdona steigu.

-    Galata?! Vai tā ir kāda vieta?

-    Galata? vīrietis atvaicāja. Galatas tilts? Galatas tornis? Galatas osta?

Lengdons norādīja uz aizbraucošo otobūs.

-    Galata! Uz kurieni dodas tas autobuss?

Vīrietis ar turbānu galvā noskatījās pakaļ aizbraucošajam autobusam un brīdi apdomājās.

-    Uz Galatas tiltu, viņš attrauca. Tas izbrauc no vecpilsētas un šķērso ūdensceļu.

Novaidējies Lengdons vēlreiz drudžaini nopētīja visu ielu, taču no Sjēnas nebija ne miņas. Visur taurēja sirēnas, viņiem garām cisternas virzienā joņoja ārkārtas situāciju dienestu automašīnas.

-     Kas te notiek? vīrietis noprasīja, pagalam satraukts. Vai kaut kas atgadījies?

Lengdons vēlreiz paskatījās uz aizbraucošo autobusu un saprata, ka nāksies riskēt, taču nekas cits viņam neatlika.

-    Jā, kungs, Lengdons atteica, ir atgadījies kaut kas ārkārtējs, un man ir vajadzīga jūsu palīdzība. Viņš norādīja uz ietves malu, kur kalpotājs nupat bija novietojis spīdīgu, sudrabainu Bentley. Vai tā ir jūsu automašīna?

-    Jā, bet…

-     Man obligāti jābrauc, Lengdons sacīja. Es zinu, ka mēs nekad neesam tikušies, taču šobrīd norisinās kaut kas katastrofāls. Runa ir par dzīvību un nāvi.

Vīrs ar turbānu galvā labu brīdi cieši raudzījās profesoram acīs, it kā vēlēdamies ielūkoties viņam tieši dvēselē. Beidzot turks pamāja.

-     Tad labāk sēdieties iekšā.

Kad automobilis rēkdams aizšāvās pa ielu, Lengdons instinktīvi ieķērās sēdeklī. Šis vīrietis nepārprotami bija pieredzējis autovadītājs, un šķita, ka pārdrošā līkumošana starp citiem transportlīdzekļiem un dzīšanās pakaļ autobusam sagādā viņam prieku.

Viņi vēl nebija nobraukuši ne trīs kvartālus, kad automobilis jau atradās tieši aiz otobiis. Lengdons paliecās uz priekšu savā sēdeklī un ar samiegtām acīm nopētīja tā aizmugures stiklu. Salona blāvajā apgaismojumā Lengdons spēja saskatīt vienīgi pasažieru izplūdušos siluetus.

-     Lūdzu, turieties līdzi tam autobusam, Lengdons sacīja. Un… vai jums ir telefons?

Turks izvilka no kabatas mobilo telefonu un iedeva to savam pasažierim, kurš viņam sirsnīgi pateicās un tikai tad aptvēra, ka nemaz nezina, kam lai tagad zvana. Viņam nebija ne Sinskijas, ne Brīdera tālruņa numura, un zvans uz Pasaules Veselības organizācijas galveno mītni Šveicē varētu ilgi veselu mūžību.

-     Kā var sazināties ar vietējo policiju? Lengdons vaicāja.

-    Viens, pieci, pieci, turks atbildēja. Jebkur Stambulā.

Nospiedis attiecīgos taustiņus, Lengdons gaidīja. Izklausījās, ka neviens negrasās pacelt klausuli. Beidzot ieslēdzās balss ieraksts, lai turku un angļu valodā paziņotu, ka lielā izsaukumu skaita dēļ viņam nāksies pagaidīt pie telefona. Lengdons iedomājās, vai tikai šādam izsaukumu skaitam par iemeslu nav bijuši ārkārtas notikumi cisternā.

Nogrimušajā pilī tobrīd droši vien valdīja īsta jezga. Viņš iztēlojās, kā Brīders izlien no ūdens, un sāka prātot, ko gan viņš tur atklājis. Lengdonam bija nelāgas aizdomas, ka viņš to jau zina.

Sjēna bija paguvusi iekļūt ūdenī pirmā.

Priekšā nozibsnīja autobusa bremžu ugunis, un transportlīdzeklis apstājās pieturā ietves malā. Arī Lengdona šoferis, neizslēdzot motoru, apturēja automašīnu pie ietves. Nu Lengdons varēja netraucēti aplūkot visus pasažierus, kas iekāpa autobusā un izkāpa no tā. Uz ietves palika tikai trīs cilvēki, visi vīrieši, un tomēr Lengdons tos visus rūpīgi nopētīja, lieliski zinādams, cik prasmīgi Sjēna prot maskēties.

Viņa skatiens no jauna pievērsās autobusa aizmugures logam. Tā stikls bija tonēts, taču tagad salonā spoži dega gaismas, un Lengdons varēja daudz skaidrāk saskatīt tajā sēdošos cilvēkus. Viņš paliecās uz priekšu, izstiepa kaklu, pievirzija seju pie paša vējstikla un sāka lūkoties pēc Sjēnas.

Tikai nesakiet, ka esmu maldījies!

Un tad Lengdons viņu ieraudzīja.

Autobusa pēdējā sēdekļu rindā viņš saskatīja muguru, šaurus uzrautus plecus un kailu pakausi.

Tā var būt vienīgi Sjēna.

Kad autobuss palielināja ātrumu, salona gaismas atkal kļuva blāvas. Sekundes simtdaļā, iekams salonā iestājās pilnīga tumsa, kailā galva pagriezās atpakaļ, lai aši palūkotos ārā pa aizmugures logu.

Lengdons noslīdēja zemu sēdeklī, ieraudamies Bentley ēnās. Vai viņa mani pamanīja? Viņa šoferis ar turbānu galvā jau bija atsācis braukšanu, sekojot autobusam.

Tālāk ceļš vijās lejup, tuvāk ūdenim, un Lengdons priekšā ieraudzīja zema tilta ugunis. Izskatījās, ka uz tilta ir pamatīgs satiksmes sastrēgums. Patiesībā pat viss laukums pirms tilta uzbrauktuves izskatījās pārpildīts.

-    Garšvielu tirgus, vīrietis sacīja. Ļoti iecienīts lietainos vakaros.

Viņš norādīja uz krastmalu, kur ēnās gar vienu no Stambulas iespaidīgākajām mošejām ja vien Lengdons nekļūdījās, tā bija Jaunā mošeja, spriežot pēc abu slaveno minaretu augstuma, aizstiepās neticami gara ēka. Garšvielu tirgus izskatījās lielāks nekā krietna daļa amerikāņu tirdzniecības centru, un varēja redzēt, kā pa milzīgo, velvēto ieeju iekšā un ārā plūst cilvēku straumes.

-    Alo?! kaut kur automašīnā atskanēja smalka balstiņa. Acil Dtirum! Alo?! Lengdons uzmeta skatienu telefonam, ko turēja rokā. Policija.

-     Jā, hallo! Lengdons izgrūda, pielikdams telefonu pie auss. Mans vārds ir Roberts Lengdons. Es strādāju Pasaules Veselības organizācijā. Jūsu pilsētas cisternā ir iestājusies ārkārtas situācija, un es sekoju personai, kura to ir radījusi. Viņa atrodas autobusā netālu no Garšvielu tirgus un dodas uz…

-    Vienu mirklīti, lūdzu, operators pārtrauca. Es jūs tūlīt savienošu ar dispečeru.

-     Nē, pagaidiet! Taču telefons jau atkal tika pārslēgts gaidīšanas režīmā.

Pagalam pārbijies, automobiļa vadītājs pagriezās pret Lengdonu.

-    Ārkārtas situācija cisternā?!

Lengdons jau grasījās paskaidrot, bet šofera seja piepeši iekvēlojās sarkana kā dēmonam.

Bremžu ugunis!

Šoferis strauji pagrieza galvu, un automobilis paslīdēdams nobremzēja tieši aiz autobusa. Salonā atkal iedegās gaisma, un Lengdons pavisam skaidri ieraudzīja Sjēnu. Viņa stāvēja pie aizmugures durvīm, raustīja ārkārtas apstāšanās auklu un sita pa durvīm, dedzīgi cenzdamās tikt ārā no autobusa.

Viņa ir mani pamanījusi, Lengdons atskārta. Sjēna, bez šaubām, bija ieraudzījusi satiksmes sastrēgumu uz Galatas tilta un sapratusi, ka nedrīkst tajā iekļūt. Lengdons zibenīgi atgrūda vaļā automašīnas durvis, taču Sjēna jau bija izšāvusies ārā no autobusa un aizjoņojusi tumsā. Lengdons pameta mobilo telefonu atpakaļ tā īpašniekam.

-     Pastāstiet policijai par to, kas nupat notika! Lieciet, lai viņi aplenc šo rajonu!

Vīrietis ar turbānu galvā izbijies pamāja.

-    Un paldies! Lengdons uzsauca. Tesekkūrler!

To teicis, Lengdons aizskrēja lejup pa kalnu pakaļ Sjēnai, kura tuvojās pūlim, kas drūzmējās ap Garšvielu tirgu.

95. NODAĻA

j

Pirms trīssimt gadiem celtais Stambulas Garšvielu tirgus ir viens no lielākajiem segtajiem tirgus laukumiem pasaulē. Šis milzīgais, l burta veidā būvētais komplekss sastāv no astoņdesmit astoņām velvētām telpām, kas sadalītas daudzos simtos tirdzniecības vietu, kur vietējie aizrautīgi pārdod neaptverami plašu ēdamu baudlietu krājumu no visas pasaules virces, augļus, ārstniecības augus un Stambulas visuresošo saldo kārumu rahatlukumu. Tirgus ieeja milzīgs akmens portāls ar gotikas stila arku atrodas uz Ģigek Pazari jeb Ziedu tirgus un Tahmisa ielu stūra, un tiek apgalvots, ka ik dienu pa to ienāk vairāk nekā trīssimt tūkstoši apmeklētāju.

Tovakar, tuvojoties ļaužu pilnajai ieejai, Lengdonam bija tāda sajūta, ka visi šie trīssimt tūkstoši nolēmuši tur sapulcēties šajā noteiktajā brīdī. Viņš vēl aizvien skrēja, cik spēdams, ne mirkli neizlaižot Sjēnu no acīm. Nu viņa atradās tikai divdesmit jardus Lengdonam priekšā, joņoja tieši uz tirgus ieejas pusi, un nekas neliecināja, ka viņa grasītos apstāties.

Pieskrējusi pie portāla arkas, Sjēna atdūrās pret pūli. Viņa spraucās cauri drūzmai, ar spēku lauzās iekšā. Tikusi pāri slieksnim, viņa zaglīgi pameta skatienu atpakaļ, līdzinādamās mazai, pārbiedētai meitenei, kura šausmās, izmisumā bēg un vairs nespēj apstāties.

Sjēna! Lengdons uzkliedza.

Taču viņa ienira cilvēku jūrā un nozuda.

Lengdons metās viņai pakaļ, grūstījās, sadūrās ar citiem, staipīja kaklu, kamēr beidzot pamanīja Sjēnu, kura steidzīgi virzījās pa tirgus rietumu eju kreisajā pusē. Gar malām bij.i izvietotas ar eksotiskām garšvielām pilnas mucas. Indijas k.i rija, Irānas safrāna, Ķīnas ziedu tējas žilbinošās krāsas veidoja tuneli dzeltenos, brūnos un zeltainos toņos. Ik uz soļa uzvēdīja jauna smarža sīvas sēnes, rūgtas saknes, muskusa eļļa. Viss sajaucās kopā ar apdullinošu valodu kori no visas pasaules, radot visaptverošu jutekļu kairinājumu uz nebeidzamas cilvēku pūļa dunoņas fona.

Te bija tūkstošiem cilvēku.

Lengdonu sagrāba mokoša klaustrofobijas lēkme, viņš gandrīz apstājās, tad atkal saņēmās un turpināja lauzties dziļāk tirgū. Turpat netālu viņam priekšā Sjēna nepiekāpīgi spraucās cauri ļaužu drūzmai. Bija skaidrs, ka viņa ir nolēmusi cīnīties līdz galam… lai kāds tas arī būtu.

Pēkšņi Lengdons vairs nesaprata, kāpēc dzenas viņai pakaļ.

Taisnīguma dēļ?Zinot to, ko Sjēna bija izdarījusi, Lengdons nespēja pat iedomāties, kāds sods viņu varētu gaidīt, ja viņa tiktu notverta.

Lai novērstu pandēmiju? Tas, kam bija jānotiek, jau tāpat bija noticis.

Spraukdamies cauri svešu cilvēku okeānam, Lengdons piepeši atskārta, kāpēc tik ļoti vēlas apturēt Sjēnu Bruksu.

Es gribu noskaidrot patiesību.

Tikai desmit jardus viņam priekšā Sjēna virzījās uz izejas durvīm tirgus rietumu spārna galā. Viņa vēlreiz aši atskatījās un kļuva nemierīga, jo redzēja, ka Lengdons ir pavisam tuvu. Kad Sjēna no jauna pagriezās atpakaļ, viņai aizķērās kāja, un viņa paklupa.

Sjēnas galva strauji parāvās uz priekšu, uztriecoties priekšā ejošā cilvēka plecam. Krītot viņa zibenīgi pašāva uz priekšu labo roku, meklēdama kaut ko, pie kā pieturēties, lai nesasistos. Pa rokai gadījās tikai muca ar kaltētiem kastaņiem, viņa izmisīgi pieķērās pie tās, muca apgāzās un pa grīdu izšķīda kastaņu lavīna.

Lengdonam bija vajadzīgi tikai trīs plati soļi, lai sasniegtu vietu, kur viņa bija paklupusi. Bet viņš ieraudzīja tikai apgāzto mucu un kastaņus. Sjēnas nekur nebija.

Tirgotājs nesavaldīgi klaigāja.

Kur viņa ir palikusi?!

Lengdons aši apgriezās uz vietas, taču Sjēnai bija kaut kā izdevies nozust. Kad Lengdona skatiens beidzot apstājās pie rietumu izejas, kas atradās tikai piecpadsmit jardu attālumā, viņam kļuva skaidrs, ka šis teatrālais kritiens itin nemaz nav bijis nejaušs.

Meties pie izejas, Lengdons izskrēja milzīgā laukumā, kas ari bija cilvēku pilns. Viņš vērīgi raudzījās apkārt, taču meklējumi bija veltīgi. Tieši viņam priekšā, daudzjoslu automaģistrāles tālākajā pusē, pāri Zelta raga ūdeņu plašumiem stiepās Galatas tilts. Pa labi no Lengdona slējās Jaunās mošejas dvīņu minareti, spoži mirdzēdami virs laukuma, bet pa kreisi no viņa atradās vienīgi atklāts laukums… pilns kā piebāzts ar cilvēkiem.

Izdzirdējis spalgi taurējam automašīnas, Lengdons atkal paskatījās uz priekšu, uz automaģistrāli, kas nošķīra laukumu no ūdens, un ieraudzīja Sjēnu, kura atradās jau simt jardu attālumā. Viņa zibenīgi izlīkumoja starp ātri braucošajām automašīnām un par mata tiesu izvairījās no nāves zem divu kravas auto riteņiem. Sjēnas ceļš veda uz jūru.

Kreisajā pusē, Zelta raga krastu transporta centrā, kūsāja rosība tur atradās prāmju piestātnes, autobusi, taksometri, ekskursiju kuģīši. Cik nu vien ātri spēdams, Lengdons aizjoņoja pāri laukumam uz automaģistrāles pusi. Sasniedzis margas, viņš nogaidīja, kamēr luksoforos iedegsies zaļā gaisma, un droši šķērsoja pirmo no vairākām divu joslu automaģistrālēm. Piecpadsmit sekundes no vietas, žilbinošu starmešu un niknu auto signālu pavadīts, Lengdons izmanījās pārvietoties no punkta uz punktu apstājās, atkal sāka skriet, līkumoja, kamēr beidzot pārlēca pāri pēdējām margām un nonāca jūras zālainajā krastā.

Vēl aizvien saskatāma, Sjēna tomēr atradās krietnu gabalu Lengdonam priekšā. Izvairījusies no taksometru stāvvietas un tukšgaitā dūcošajiem autobusiem, viņa skrēja tieši uz piestātni, kur pārvietojās visu veidu peldlīdzekļi tūristu liellaivas, ūdens taksometri, privātas zvejas laivas, ātrlaivas. Tālumā aiz ūdens klajuma Zelta raga rietumu pusē mirdzēja pilsētas ugunis, un Lengdonam nebija nekādu šaubu, ka tad, ja Sjēnai izdosies sasniegt otru krastu, vairs nebūs nekādu cerību viņu uzmeklēt, droši vien nekad.

Beidzot ticis līdz krastmalai, Lengdons nogriezās pa kreiļ si un aizskrēja pa dēļu laipu, iztrūcinot tūristus, kuri stāvēja rindā, lai iekāptu bezgaumīgi izrotātās liellaivās ar mošeju kupoliem, mākslīgā zelta uzrakstiem un zibošu neona apdari.

Lasvegasa Bosfora jūras šaurumā, Lengdons domās novaidējās, pajoņodams viņiem garām.

Tālu priekšā viņš ieraudzīja Sjēnu, kura bija pārstājusi skriet. Nu viņa stāvēja uz piestātnes vietā, kas bija pieblīvē; ta ar privātiem motorkuteriem, un kaut ko lūdzoši stāstīja vienam no peldlīdzekļu īpašniekiem.

Neļaujiet viņai kāpt uz klāja!

Pieskrējis tuvāk, viņš ieraudzīja, ka Sjēnas lūgums ir adresēts kādam jaunam vīrietim, kurš stāvēja pie stūres spīdīgā motorkuterī. Tas jau grasījās doties prom no piestātnes. Vīrietis gan smaidīja, tomēr pieklājīgi un noliedzoši purināja galvu. Sjēna turpināja žestikulēt, taču izskatījās, ka laivas īpašnieka lēmums ir galīgs, un viņš atkal ķērās pie stūres. Lengdons aizvien vairāk tuvojās, un Sjēna palūkojās uz viņu. Viņas seja līdzinājās izmisuma pilnai maskai. Lejā pie vi; ņas kājām ierēcās abi kutera ārpusē izkarinātie motori, sakuļot ūdeni un virzot laivu prom no piestātnes.

Pēkšņi Sjēna no piestātnes aizlēca pāri atklātajam ūdenim un ar blīkšķi piezemējās uz laivas stiklplasta pakaļgala. Sajutis triecienu, laivas īpašnieks neticīgi pagriezās un parāva droseli, apturot laivu divdesmit jardu attālumā no piestātnes. Dusmīgi klaigādams, viņš apņēmīgi devās pie savas nelūgtās pasažieres.

Kad viņš bija piesteidzies Sjēnai klāt, viņa veikli pakāpās sāņus, satvēra vīrieti aiz plaukstas locītavas un, izmantojot viņa paša ķermeņa inerci, pārgrūda viņu pāri motorkutera pakaļgala margām. Vīrietis uz galvas ievēlās ūdenī. Pēc dažiem mirkļiem viņš atkal iznira, sprauslodams, nikni pērdamies pa ūdeni un izkliegdams vārdus, kas turciski noteikti nozīmēja dažādas rupjības.

Sjēna nesatricināmā mierā iemeta ūdenī peldriņķi, pārgāja pie kutera stūres un pagrūda uz priekšu abas droseles.

Motori ierēcās, un kuteris aizšāvās prom.

Lengdons aizelsies palika stāvam uz piestātnes un noskatījās, kā spīdīgā, baltā laiva aizšaujas prom, tumsā pārvēršoties par rēgainu ēnu. Viņš pavērsa acis pret apvārsni un saprata, ka tagad Sjēnas priekšā pavērusies ne vien pieeja tālajiem krastiem, bet ari gandrīz nebeidzamajam ūdensceļu tīklam, kas stiepjas no Melnās jūras līdz Vidusjūrai.

Viņa ir prom.

Turpat līdzās kutera īpašnieks izlīda no ūdens, piecēlās kājās un aizsteidzās zvanīt policijai.

Juzdamies pilnīgi viens, Lengdons noskatījās, kā nozagtā kutera gaismas izgaist tālumā. Arī spēcīgo motoru rēkoņa pamazām attālinājās.

Un tad tā pēkšņi apklusa.

Vai viņa ir izslēgusi motoru ? Lengdons cieši raudzījās tālumā.

Kutera ugunis, šķiet, bija pārstājušas attālināties un nu viegli šūpojās Zelta raga nelielajos viļņos. Nezināma iemesla dēļ Sjēna Bruksa bija apturējusi kuteri.

Vai tam beigusies degviela?

Tikai pēc vērīgas ieklausīšanās Lengdons beidzot sadzirdēja brīvgaitā darbojošos motoru kluso dūkoņu.

ja kuterim nav beigusies degviela, ko viņa dara?

Lengdons nogaidija.

Desmit sekundes. Piecpadsmit sekundes. Trīsdesmit sekundes.

Tad motori pēkšņi atkal ierēcās, vispirms negribīgi un tad jau apņēmīgāk. Lengdons apmulsis ieraudzīja, ka peldlīdzekļa ugunis apmet platu loku un tad tas atkal pavēršas pret krastu.

Viņa atgriežas.

Kuterim tuvojoties, Lengdons ieraudzīja, ka Sjēna stāv pie stūres un stingi raugās taisni uz priekšu. Trīsdesmit jardu attālumā no piestātnes viņa samazināja ātrumu un uzmanīgi aizvadīja kuteri atpakaļ drošībā pie tās pašas piestātnes. Tad viņa izslēdza motorus. Klusums.

Lengdons neticīgi raudzījās šajos manevros.

Sjēna pat nepacēla galvu.

Viņa iespieda seju plaukstās un sāka trīcēt, sarāvusies čokurā. Kad Sjēna beidzot paskatījās uz Lengdonu, viņas acis bija asaru pilnas.

Robert, viņa čukstēja, es vairs nespēju bēgt. Man vairs nav, kur iet.

96. NODAĻA

Viruss ir izplatījies.

Elizabete Sinskija stāvēja cisternas kāpņu pakājē un stingi raudzījās pamestās ūdenskrātuves tukšumā, smagi elpodama caur uzlikto respiratoru. Lai gan viņu jau droši vien bija skārusi patogēna iedarbība, Sinskija tomēr jutās atvieglota, ka bija uzvilkusi bioloģiskās aizsardzības tērpu, kopā ar reaģēšanas atbalsta komandu ieejot pamestajā telpā. Visiem mugurā bija uzpūsti, balti kombinezoni ar tiem cieši piestiprinātām, gaisa necaurlaidīgām ķiverēm, un grupa izskatījās pēc citplanētiešu lidaparātā ielauzušos astronautu komandas.

Sinskija zināja, ka augšā uz ielas spiedās kopā simtiem pārbiedētu, apjukušu koncerta apmeklētāju un mūziķu. Daudziem tika aprūpēti paniskās bēgšanas laikā gūtie ievainojumi. Citi vispār bija aizbēguši no notikuma vietas. Sinskija vēl varēja justies laimīga, ka tikai nobrāzusi ceļgalu un sasitusi amuletu.

Ir tikai viena infekcijas forma, kas izplatās ātrāk par vīrusu, Sinskija nodomāja. Un tās ir bailes.

Ieejas durvis bija hermētiski aiztaisītas un aizslēgtas. Tās apsargāja vietējā policija. Sinskija bija paredzējusi, ka līdz ar policijas ierašanos izcelsies strīds par jurisdikciju, taču visas konfliktu iespējas vienā mirklī bija pagaisušas, tiklīdz policisti ieraudzīja reaģēšanas atbalsta komandas bioloģiskās aizsardzības aprīkojumu un izdzirdēja Sinskijas brīdinājumu par iespējamu infekcijas slimību.

Mums jātiek galā pašiem, Pasaules Veselības organizācijas direktore domāja, cieši raudzīdamās uz kolonnu mežu, kas atspoguļojās ūdens virsmā. Neviens nevēlas nākt lejā.

Viņai aiz muguras divi aģenti bija aizvilkuši priekšā kāpņu laukumiņam milzīgu poliuretāna gabalu un ar īpašu ierīci piekausēja to pie sienām. Vēl divi uz laipām bija atraduši brīvāku vietu un sākuši tur izvietot vairākas elektroniskas ierīces, it kā gatavotos nozieguma vietas izpētei.

Tieši tā tas arī ir, Sinskija nodomāja. Šī ir nozieguma vieta, ļ

Viņa atcerējās no cisternas izbēgušo sievieti slapjajā čadrā. Viss liecināja, ka Sjēna Bruksa riskējusi ar dzīvību, lai neļautu Pasaules Veselības organizācijai aizkavēt infekcijas izplatīšanos un novestu līdz galam Zobrista noziedzīgo ieceri. Viņa nokāpa šeit, lejā, un pārplēsa šķīstošā materiāla maisiņu…

Lengdons aizskrēja tumsā pakaļ Sjēnai, un Sinskija vēl aizvien nebija saņēmusi nekādas ziņas par to, kas ar abiem noticis.

Cerams, ka profesors Lengdons ir drošībā, viņa nodomāja.

Aģents Brīders stāvēja uz laipas. No viņa tecēja ūdens. Viņš stingi raudzījās uz otrādi apgriezto Medūzas galvu un prātoja par to, ko tagad iesākt. Reaģēšanas atbalsta komandas aģentiem mācīja domāt makrokosma līmenī, aizmirstot par kādām ētiskām problēmām vai personiskajām raizēm un veltot visu uzmanību tam, lai ilgtermiņā glābtu iespējami daudz dzīvību. Līdz pat šim brīdim viņš pat lāgā nebija iedomājies par draudiem paša veselībai. Es tajā iebridu, viņš nodomāja, pārmezdams sev, ka bija tā riskējis, un tomēr apzinādamies, ka citas iespējas viņam nav bijis. Mums vajadzēja nekavējoties novērtēt situāciju.

Brīders piespieda sevi atkal domāt par konkrēto uzdevumu plāna B īstenošanu. Diemžēl gadījumos, kad infekcijas izplatīšanos nebija iespējams ierobežot, plāns B vienmēr bija viens un tas pats, proti, paplašināt rādiusu. Cīņa ar lipīgu slimību bieži vien līdzinājās meža ugunsgrēkam dažkārt nācās atkāpties un padoties kādā cīņā, cerot gūt uzvaru visā karā.

Tobrīd Brīders vēl nebija atteicies no domas par iespēju pilnīgi ierobežot infekcijas izplatību. Visticamāk, Sjēna Bruksa bija pārplēsusi maisiņu tikai dažas minūtes pirms vispārējas histērijas un bēgšanas sākuma. Tādā gadījumā arī tad, ja simtiem cilvēku bija aizbēguši no notikuma vietas, viņi, iespējams, vēl aizvien atradās pietiekami tālu no avota un varēja izvairīties no inficēšanās.

Visi, izņemot Lengdonu un Sjēnu, Brīders atskārta. Viņi atradās šeit, infekcijas izplatīšanās centrā, un tagad abi uzturas kaut kur pilsētā.

Bija vēl arī citas raizes loģikas trūkums, kas joprojām nedeva Brīderam mieru. Ūdeni viņam tā arī nebija izdevies atrast pašu pārplēsto maisiņu. Pēc Brīdera domām, ja Sjēna šo maisiņu bija pārplēsusi, to saspārdot, saplēšot vai izdarot jebko citu, viņš kaut kur tuvumā būtu atradis peldam sabojātās, saplakušās paliekas. Taču Brīders nebija atradis neko. Šķita, ka viss, kas palicis pāri no maisiņa, ir izgaisis. Iespēja, ka Sjēna varējusi aiznest šķīstošo maisiņu sev līdzi, nepavisam nelikās ticama, jo tobrīd no tā būtu palikusi pāri tikai lipīga, pa pusei izšķīdusi ķēpa.

Kur tad tas ir palicis?

Radās neomulīga sajūta, ka viņš kaut ko ir palaidis garām. Par spīti visam, viņš domās pievērsās jaunai infekcijas izplatības ierobežošanas stratēģijai, saskaņā ar kuru viņam vajadzēja atbildēt uz vienu būtiski svarīgu jautājumu.

Kāds ir infekcijas pašreizējais izkliedēšanas rādiuss?

Brīders zināja, ka atbilde uz šo jautājumu tiks saņemta pēc dažām minūtēm. Viņa komanda uz laipām aizvien lielākos attālumos bija izvietojusi portatīvas vīrusu noteikšanas ierīces tā dēvētos polimerāzes ķēdes reakcijas komplektus, ar kuru palīdzību varēja noteikt vīrusu infekcijas klātbūtni.

Reaģēšanas atbalsta komandas aģents joprojām nezaudēja cerību. Tā kā ūdens krātuvē bija stāvošs un bija pagājis tikai pavisam neilgs laiks, viņš jutās pārliecināts, ka polimerāzes ķēdes reakcijas ierīces uzrādīs nosacīti nelielu inficēto zonu, kuru pēc tam varēs apstrādāt ar ķimikālijām un izsūknēt.

-    Vai esat gatavi? kāds tehniskais darbinieks sauca megafonā.

Pazemes telpā izvietojušies aģenti deva apstiprinošu zīmi.

-    Sākam pārbaudi, darbinieks nočērkstēja megafonā.

Laboranti visā ūdenskrātuvē notupās un iedarbināja savas polimerāzes ķēdes reakcijas ierīces. Katra no tām sāka analīzi no vietas, kurā bija novietotas uz laipas, un turpināja aizvien plašākos lokos ap Zobrista infekcijas avotu.

Pazemes telpā iestājās klusums. Visi gaidīja, klusībā lūgdamies, kaut nāktos ieraudzīt tikai zaļās indikatoru lampiņas.

Un tad tas notika.

Ierīcē, kas atradās vistuvāk Brīderam, sāka mirgot sarkans vīrusu uztveršanas indikators. Sasprindzis viņš paskatījās uz nākamo ierīci.

Arī tur mirgoja sarkana gaisma.

Tā tikai vēl trūka.

Visā pazemes telpā atbalsojās satraukta murmināšana. Brīders šausmās skatījās, kā visā pazemes telpas garumā līdz pat izejai visās polimerāzes ķēdes reakcijas ierīcēs pēc kārtas sāk mirgot sarkanas lampiņas.

Ak Dievs… viņš nodomāja. Mirgojošo sarkano indikatoru jūra radīja nepārprotamu ainu.

Infekcijas izplatīšanās rādiuss bija milzīgs.

Visa pazemes telpa bija piepildīta ar vīrusu.

97. NODAĻA

9

Roberts Lengdons stingi raudzījās uz Sjēnu Bruksu, kura sarāvusies stāvēja pie nozagtā motorkutera stūres, un pūlējās aptvert to, ko nupat bija redzējis.

-    Jūs noteikti mani nicināt, viņa šņukstēja, lūkodamās augšup ar asaru pilnām acim.

-     Nicinu?! Lengdons iesaucās. Man nav ne jausmas, kas jūs vispār esat! Jūs man nemitīgi melojāt!

-    Zinu, viņa klusi atteica. Piedodiet. Es tikai centos izdarīt to, kas bija jāizdara.

-    Izplatot infekciju?

-     Nē, Robert, jūs nesaprotat.

-     Saprotu gan! Lengdons atcirta. Es saprotu, ka jūs iebridāt ūdenī, lai pārplēstu to šķīstošā materiāla maisiņu! Jūs gribējāt palaist brīvībā Zobrista vīrusu, iekams kāds paguvis ierobežot tā izplatību!

-    Šķīstošā materiāla maisiņu? Sjēnas acīs pazibēja neizpratne. Es nezinu, par ko jūs runājat, Robert. Es devos uz cisternu, lai apturētu Bertrāna vīrusu… lai to nozagtu un iznīcinātu uz visiem laikiem… lai neviens, arī doktore Sinskija un Pasaules Veselības organizācija, nekad nevarētu to izpētīt.

-    Nozagtu? Kāpēc tas būtu jāslēpj no Pasaules Veselības organizācijas?

Sjēna dziļi ieelpoja.

-    Jūs daudz ko nezināt, taču tagad tam vairs nav nekādas nozīmes. Mēs ieradāmies pārāk vēlu, Robert. Mēs tik un tā vairs neko nevarētu līdzēt.

-     Protams, ka būtu! Vīrusam vajadzēja izkļūt no maisiņa tikai rīt\ Šo dienu bija izraudzījies Zobrists. Ja jūs nebūtu iebridusi ūdenī…

-    Robert, es neatbrīvoju to vīrusu! Sjēna iekliedzās. Es iekāpu ūdenī un mēģināju to atrast, taču izrādījās jau par vēlu. Tur vairs nekā nebija.

-    Es jums neticu, Lengdons noteica.

-   Zinu, ka neticat. Un tas ir pilnīgi saprotams. Sjēna iebāza roku kabatā un izvilka samirkušu brošūru. Bet varbūt šis jums palīdzēs. Viņa pameta brošūru Lengdonam. Es to atradu pirms iebrišanas ūdenī.

Viņš to notvēra un atšķīra. Tā bija koncerta programmiņa cisternā rīkotajiem septiņiem "Dantes simfonijas" atskaņojumiem.

-    Paskatieties uz datumiem, Sjēna sacīja.

Lengdons izlasīja datumus un tad tos vēlreiz neizpratnē pārlūkoja. Viņam nez kāpēc bija radies iespaids, ka šajā vakarā norisinājusies pasākuma atklāšana pirmais no septiņiem koncertiem, kas tiks atskaņoti nedēļas laikā un ir domāti, lai ievilinātu cilvēkus inficētajā cisternā. Tomēr šī programmiņa liecināja par kaut ko citu.

-    Šovakar bija pasākuma noslēgums? Lengdons pārvaicāja, atrāvis skatienu no brošūras. Orķestris ir spēlējis jau visu nedēļu?

Sjēna pamāja.

-     Es par to biju tikpat pārsteigta kā jūs. Viņa apklusa, izskatīdamās nopietna. Vīruss jau ir izplatījies, Robert. Tas izplatās jau nedēļu.

-    Nevar būt, Lengdons iebilda. Noteiktais datums ir rītdien. Zobrists pat izgatavoja plāksni ar rītdienas datumu.

-    Jā, es to redzēju zem ūdens.

-    Tātad jūs zināt, ka viņš bija koncentrējies uz rītdienu.

-    Robert, es Bertrānu labi pazinu, daudz labāk, nekā jums teicu. Sjēna nopūtās. Viņš bija zinātnieks, cilvēks, kurš orientējas uz rezultātu. Tagad man ir skaidrs, ka uz plāksnes minētais datums nav vīrusa atbrīvošanas diena. Tas ir kaut kas cits, kaut kas svarīgāks viņa mērķa sasniegšanā.

-    Un kas tas būtu?

Sjēna nopietni un cieši raudzījās viņā no laivas.

-    Tas ir globālā piesātinājuma datums, tās dienas matemātiska projekcija, pēc kuras viņa vīruss būs izplatījies pa visu pasauli… un inficējis visus cilvēkus.

Šī versija atmodināja Lengdonā primitīvas bailes, un tomēr viņš nespēja atvairīt domu, ka Sjēna melo. Viņas stāstam piemita kāds liktenīgs trūkums, un Sjēna Bruksa jau bija pierādījusi, ka ir gatava samelot par jebko.

-    Ir tikai viena problēma, Sjēna, Lengdons sacīja un cieši lūkojās viņā. Ja šī infekcija ir jau izplatījusies pa visu pasauli, kāpēc cilvēki nav sākuši slimot?

Sjēna steigšus novērsās, piepeši vairs nespēdama skatīties viņam acīs.

-    Ja šī infekcija ir izplatījusies jau nedēļu, Lengdons atkārtoja, kāpēc cilvēki nemirst?

Viņa lēni pagriezās atpakaļ pret Lengdonu.

-     Tāpēc, viņa iesāka, vārdiem ķeroties rīklē, ka Bertrāns nav radījis sērgu. Viņai acīs atkal saskrēja asaras. Tas ir kaut kas daudz bīstamāks.

98. NODAĻA

j

Lai gan pa respiratoru ieplūda skābeklis, Elizabetei Sinskijai tomēr reiba galva. Kopš brīža, kad Brīdera ierīces atklāja šausminošo patiesību, bija pagājušas piecas minūtes.

Laiks, kad varējām ierobežot vīrusa izplatību, jau sen ir pagājis.

Šķīstošais maisiņš acīmredzot bija izšķīdis kādā brīdī pirms nedēļas, visticamāk, vakarā, kad tika atklāti koncerti, kuri saskaņā ar Sinskijai pieejamo informāciju bija norisinājušies jau septiņus vakarus no vietas. Dažas pie saites piestiprinātās šķīstošā maisiņa driskas bija saglabājušās tikai tāpēc, ka uz tām uzklāta līmviela, ar kuras palīdzību tās bija piestiprinātas pie saites skavas.

Vīruss bija izplatījies jau nedēļu.

Tagad, kad patogēna izolēšana vairs nebija iespējama, reaģēšanas atbalsta komandas aģenti sapulcējās pazemes ūdenskrātuves pagaidu laboratorijā un ķērās pie saviem ierastajiem atkāpšanās darbiem analīzes, klasifikācijas un draudu novērtēšanas. Līdz šim infekcijas noteikšanas ierīces bija atklājušas tikai vienu neapstrīdamu datu paveidu, un šis atklājums nevienu nepārsteidza.

Vīruss bija izplatījies gaisa vidē.

Bija skaidrs, ka šķīstošā materiāla maisiņa saturs uzmutuļojis līdz ūdens virsmai un vīrusa daļiņas strauji izplūdušas gaisā. Sinskija zināja, ka būtu pilnīgi pieticis ar pavisam nelielu vīrusa daudzumu. It īpaši tik noslēgtā telpā.

Atšķirībā no baktērijām vai ķīmiskiem patogēniem vīruss iedzīvotāju vidē spēja izplatīties pārsteidzoši strauji un dziļi. Vīrusi, kurus saskaņā ar to uzvedības raksturojumu varēja pielīdzināt parazītiem, iekļuva organismā un tā dēvētās adsorbcijas procesa laikā piestiprinājās pie kādas pārnēsātājšūnas. Pēc tam vīrusi šajā šūnā ievadīja savu DNS vai RNS, pārņēma inficēto šūnu un piespieda to daudzkārt pavairot vīrusu. Tiklīdz vīruss bija pietiekami savairojies, jaunās vīrusa daļiņas nogalināja šūnu, izlauzās cauri tās sieniņai, aizsteidzās uzmeklēt jaunas pārnēsātājšūnas, kam uzbrukt, un viss process atkārtojās. Kad inficētais cilvēks izelpoja vai nošķaudījās, no viņa ķermeņa tika izgrūstas mikroskopiskas lāsītes, kas palika gaisā un kuras ieelpoja citi pārnēsātāji, un viss process sākās atkal no jauna.

Eksponenciāls pieaugums, Sinskija nodomāja, atcerējusies Zobrista grafikus, kuros bija attēlots pasaules iedzīvotāju skaita straujais pieaugums. Zobrists izmanto vīrusu eksponenciālo pieaugumu, lai cīnītos ar cilvēku skaita eksponenciālo pieaugumu.

Tomēr tagad vissvarīgāk bija noskaidrot, kā šis vīruss darbosies. Salti izsakoties: kādā veidā tas uzbruks savam nēsātājam?

Ebola vīruss pasliktināja asins recēšanu, izraisot neapturamu hemorāģiju. Hanta vīruss noveda pie plaušu darbības apstāšanās. Vesela tā dēvēto onkovīrusu grupa izraisīja vēzi. Un HIV vīruss uzbruka imūnsistēmai, izraisot AIDS. Mediķu aprindās nebija nekāds noslēpums, ka HIV vīruss, nonākot gaisa vidē, var novest pie cilvēku masveida izmiršanas.

Velns parāvis, ko izraisa Zobrista vīruss?

Lai kas tas arī būtu, sekas nepārprotami neparādījās uzreiz… un tuvējās slimnīcas nebija ziņojušas par pacientiem ar savādiem simptomiem.

Nepacietīgi vēlēdamās ātrāk uzzināt atbildes, Sinskija pagājās uz laboratorijas pusi. Viņa ieraudzīja Brīderu, kas stāvēja pie kāpnēm, kur varēja uztvert vārgu mobilā telefona signālu. Viņš ar kādu klusi sarunājās.

Sinskija piesteidzās Brīderam klāt tieši tajā mirklī, kad viņš izteica pēdējās frāzes.

Labi, skaidrs, Brīders sacīja. Viņa sejā redzamās emocijas svārstījās starp neticību un šausmām. Atkārtoju vēlreiz… šīs informācijas konfidencialitāti nav iespējams pietiekami uzsvērt. Šobrīd par to nedrīkst uzzināt neviens, izņemot jūs. Kad noskaidrosiet kaut ko vairāk, piezvaniet man. Paldies. Viņš beidza sarunu.

-    Kas te īsti notiek? Sinskija noprasīja.

Brīders lēni izelpoja.

-    Es nupat runāju ar kādu senu draugu, Atlantas Slimību profilakses un kontroles centra galveno virusologu.

-    Jūs bez manas atļaujas brīdinājāt Slimību profilakses un kontroles centru? Sinskija sašuta.

-    Šāda rīcība bija pamatota, viņš atbildēja. Mana kontaktpersona nevienam neko neizpaudīs, un mums būs vajadzīgi daudz precīzāki dati par tiem, ko varam iegūt šajā pagaidu laboratorijā.

Sinskija uzmeta skatienu nelielajai reaģēšanas atbalsta komandas aģentu grupai, kas tobrīd ņēma ūdens paraugus un pulcējās pie portatīvām elektronikas ierīcēm. Viņam ir taisnība.

-    Mana kontaktpersona Slimību profilakses un kontroles centrā, Brīders turpināja, šobrīd atrodas pilnīgi aprīkotā mikrobioloģijas laboratorijā. Viņš jau ir apstiprinājis ārkārtīgi infekcioza un līdz šim vēl neredzēta vīrusu patogēna esamību.

-     Pagaidiet! Sinskija viņu pārtrauca. Kā jūs paguvāt tik ātri nogādāt viņam tā paraugu?

-    Es to neesmu darījis, Brīders saspringti atcirta. Viņš veica pats savu asiņu analīzi.

Bija vajadzīgs tikai mirklis, lai Sinskija saprastu, ko tas nozīmē.

Vīruss jau ir izplatījies visā pasaulē.

99. NODAĻA

Lengdons soļoja lēni un jutās savādi atsvešināts, it kā atrastos īpaši reālā murgā. Kas gan varētu būt vēl bīstamāks par

sērgu?

Kopš brīža, kad Sjēna izkāpa no motorkutera un ar mājienu mudināja Lengdonu doties viņai līdzi prom no piestātnes pa klusu, grantētu gājēju ceļu, kas veda tālāk no ūdens un ļaužu drūzmas, viņa nebija bildusi ne vārda. Lai gan Sjēna vairs neraudāja, varēja just, ka viņu aizvien vairāk pārņem stipras emocijas. Tālumā varēja dzirdēt gaudojam sirēnas, taču šķita, ka Sjēna to nemaz nemana. Viņa cieši raudzījās zemē, it kā grants ritmiskā čirkstēšana zem abu kājām viņai šķistu hipnotizējoša.

Viņi iegāja kādā nelielā parkā, un Sjēna aizveda viņu uz biezu birzi, kur abi varēja paslēpties no citu acīm. Tur viņi apsēdās uz soliņa, no kura pavērās skats uz ūdeni. Tālākajā krastā virs klusajiem namiem, kas izraibināja kalna nogāzi, mirdzēja senais Galatas tornis. Raugoties no tās vietas, apkārtējā pasaule izskatījās savādi mierīga. Lengdons nodomāja, ka pazemes ūdenskrātuvē viss tobrīd ir pavisam citādi. Viņam bija aizdomas, ka Sinskija un reaģēšanas atbalsta komanda nu jau ir sapratusi, ka viņi ir ieradušies pārāk vēlu, lai apturētu sērgas izplatīšanos.

Sjēna viņam līdzās stingi raudzījās pāri jūrai.

Man vairs nav daudz laika, Robert, viņa sacīja. Varas iestādes mani galu galā tomēr atradīs. Bet, kamēr tas vēl nav noticis, es gribu, lai tu uzzini patiesību… visu.

Nebilzdams ne vārda, Lengdons pamāja.

Tad Sjena izslaucīja acis un uz soliņa pagriežas tieši pret

vinu.

/

-     Bertrāns Zobrists, viņa iesāka, bija mana pirmā mīlestība. Viņš kļuva par manu skolotāju.

-    Es to jau zinu, Sjēna, Lengdons sacīja.

Sjēna iztrūkusies paskatījās uz viņu, taču turpināja runāt, it kā baiļodamās apstāties. Es ar viņu iepazinos vecumā, kad cilvēks ir viegli iespaidojams, un viņa idejas un prāts mani apbūra. Bertrāns, gluži tāpat kā es, bija pārliecināts, ka mūsu suga atrodas uz iznīcības robežas… Mūs gaida šausminošs gals, kas tuvojas daudz straujāk, nekā mēs uzdrošināmies atzīt.

Lengdons neatbildēja.

-    Bērnībā, Sjēna turpināja, es gribēju glābt pasauli. Un man nemitīgi tika sacīts: "Tu nevari izglābt pasauli, tāpēc neziedo savu laimi šādām pūlēm." Viņa saspringti apklusa, cīnīdamās ar asarām. Un tad es iepazinos ar Bertrānu, skaistu, ģeniālu cilvēku. Viņš man atklāja, ka pasauli izglābt ir ne vien iespējams, bet arī morālā ziņā nepieciešams. Viņš mani iepazīstināja ar vairākiem līdzīgi domājošiem cilvēkiem, kam piemita satriecošas spējas un intelekts. Šie cilvēki patiešām varēja pārveidot nākotni. Pirmo reizi mūžā es vairs nejutos vientuļa, Robert.

Sajutis viņas vārdos sāpes, Lengdons maigi pasmaidīja.

-     Man savā mūžā ir nācies pārciest daudz ko briesmīgu, Sjēna runāja tālāk. Viņas balss aizvien vairāk drebēja. Daudz ko tādu, ko bijis grūti aizmirst… Viņa novērsās, satraukti pārlaida plaukstu pār kailo pakausi, tad atkal saņēmās un pagriezās pret Lengdonu. Un varbūt tieši tāpēc vienīgais, kas man palīdz dzīvot, ir pārliecība, ka mēs spējam būt labāki, nekā šobrīd esam… Mēs spējam rīkoties, lai nākotnē izvairītos no katastrofas.

-    Vai arī Bertrāns tam ticēja? Lengdons vaicāja.

-     No visas sirds. Bertrānam dvēselē mita bezgalīga cerība par cilvēces nākotni. Viņš bija transhumānists, kurš ticēja, ka mēs atrodamies uz brīnišķīga "pēccilvēces" laikmeta sliekšņa un šajā laikmetā mūs gaida patiesas pārvērtības. Viņam bija futūrista prāts, un viņa acis saredzēja tādu nākotni, ko daži varēja tikai iztēloties. Viņš izprata tehnoloģiju pārsteidzošās iespējas un bija pārliecināts, ka pēc vairākām paaudzēm mūsu suga kļūs pavisam citāda. Ģenētisku uzlabojumu rezultātā mēs būsim veselāki, gudrāki, stiprāki, pat līdzcietīgāki. Viņa uz mirkli apklusa. Bija tikai viena problēma. Viņš neuzskatīja, ka mēs kā suga nodzīvosim pietiekami ilgi, lai šo iespēju varētu īstenot.

-     Pārapdzīvotības dēļ… Lengdons noteica.

Sjēna pamāja.

-    Maltusa katastrofa. Bertrāns man bieži sacīja, ka jūtas kā svētais Juris, kurš pūlas nokaut htonisku briesmoni.

Lengdons īsti nesaprata, ko viņa ar to domā.

-    Medūzu?

-     Pārnestā nozīmē, jā. Medūza kopā ar veselu htonisku dievību grupu dzīvo pazemē, jo tās visas ir saistītas tieši ar Zemes māti. Alegoriski izsakoties, htonisms vienmēr simbolizē…

-    Auglību, Lengdons nobeidza, satrūcies, ka jau agrāk nebija pamanījis šo paralēli. Auglība. Apdzīvotība.

-    Jā, auglību, Sjēna atbildēja. Apzīmējumu "htonisks briesmonis" Bertrāns mēdza izmantot, runājot par mūsu pašu auglības draudīgajām briesmām. Mūsu pārmērīgo vairošanos viņš aprakstīja kā briesmoni, kas neskaidri vid pie apvāršņa… briesmoni, kuru mums vajag nekavējoties apturēt, kamēr vēl tas nav aprijis mūs visus.

Mūs vajā pašu briedums, Lengdons atskārta. Htoniskais briesmonis.

-    Un… kā Bertrāns cīnījās ar šo briesmoni?

-     Lūdzu, mēģiniet saprast, Sjēna aizstāvēdamās bilda, šādas problēmas atrisināt nav viegli. Ārstēšanas prioritāšu noteikšana vienmēr sagādā problēmas. Cilvēks, kurš nogriež kāju trīsgadīgam bērnam, ir šaušalīgs noziedznieks… ja vien tas nav ārsts, kurš izglābj šo bērnu no gangrēnas. Dažreiz neatliek nekas cits, kā vien izvēlēties mazāko no diviem ļaunumiem. Viņas acīs atkal parādījās asaras. Es ticu, ka Bertrāna mērķis bija cēls… taču viņa metodes… Sjēna novērsās, tikai ar pūlēm valdīdamās.

-     Man tas viss jāsaprot, Sjēna, Lengdons saudzīgi un klusi sacīja. Lūdzu, izskaidrojiet, ko īsti Bertrāns ir izdarījis. Ko viņš ir palaidis pasaulē?

Sjēna no jauna pagriezās pret Lengdonu. Viņas maigās, brūnās acis izstaroja drūmas bailes.

-    Vīrusu, viņa nočukstēja. Ļoti specifisku vīrusu.

-    Stāstiet! Lengdons aizturēja elpu.

-     Bertrāns radīja tā dēvēto vīrusu vektoru. Tas ir vīruss, kura nolūks ir uzbrukt šūnai un ievadīt tajā ģenētisku informāciju. Sjēna uz brīdi apklusa, lai ļautu viņam aptvert šos jaunumus. Vektora vīruss nevis nogalina šūnu, kas to pārnēsā, bet gan ievada tajā iepriekš apstrādātu DNS, būtībā modificējot šūnas genomu.

Lengdons pūlējās aptvert viņas vārdu jēgu. Šis vīruss pārveido mūsu DNS?

-    Šis vīruss ir radīts tik viltīgi, Sjēna turpināja, ka neviens no mums nezina, ka ir inficēts. Neviens nesaslimst. Tas neizraisa nekādus atklātus simptomus, kuri varētu liecināt, ka vīruss ir mūs ģenētiski pārveidojis.

Uz mirkli Lengdons sajuta, ka asinis dzīslās sāk pulsēt straujāk.

-    Un kādas izmaiņas tas veic?

Sjēna aizvēra acis un tad atkal tās atvēra.

-     Robert, viņa čukstēja, tiklīdz šis vīruss nonāca pazemes ūdenskrātuvē, sākās ķēdes reakcija. Visi, kuri nokāpa šajā pazemes telpā un ieelpoja tās gaisu, tika inficēti. Viņi kļuva par vīrusu nēsātājiem. Paši to neapzinādamies, viņi pārvērtās par sazvērniekiem, kuri nodod šo vīrusu citiem, izraisot eksponenciālu slimības izplatīšanos, kas nu jau ir aizšāvušies pa visu planētu kā meža ugunsgrēks. Šobrīd vīruss jau ir skāris visus pasaules iedzīvotājus. Jūs, mani… visus.

Pielēcis kājās, Lengdons sāka drudžaini soļot šurpu turpu gar soliņu, kur sēdēja Sjēna.

-    Un ko tas mums nodara? viņš vēlreiz pajautāja.

Labu brīdi Sjēna klusēja.

-     Šis vīruss spēj padarīt cilvēka ķermeni… neauglīgu. Viņa neveikli sagrozījās. Bertrāns radīja neauglības sērgu.

Šie vārdi līdzinājās triecienam. Vīruss, kurš padara mūs nespējīgus vairoties? Lengdons zināja, ka pastāv vīrusi, kas var izraisīt neauglību, taču ārkārtīgi infekciozs, gaisa vidē pārnēsājams patogēns, kas to spēj panākt ar ģenētisku pārmaiņu palīdzību… Izklausījās, ka tam drīzāk ir vieta kādā citā pasaulē… kaut kādā Orvela nākotnes distopijā.

-     Bertrāns bieži izteica teorijas par šāda vīrusa pastāvēšanu, Sjēna klusi piebilda, taču man pat prātā neienāca, ka viņš varētu mēģināt to radīt… kur nu vēl veiksmīgi. Kad saņēmu viņa vēstuli un uzzināju, ko viņš izdarījis, es biju satriekta. Izmisīgi mēģināju viņu uzmeklēt, lai lūgtu iznīcināt šo vīrusu, taču ierados par vēlu.

-     Pagaidiet, Lengdons attrauca, beidzot atkal spēdams parunāt. Ja jau šis vīruss padara neauglīgus visus pasaules iedzīvotājus, tas nozīmē, ka jaunas paaudzes vairs nebūs un cilvēku suga sāks izmirt… nekavējoties.

-     Tieši tā, viņa klusi piekrita. Tikai Bertrāna mērķis nebija izraisīt cilvēces izmiršanu… patiesībā pat gluži pretēji… un tieši tāpēc viņš radīja vīrusu, kura iedarbības pamatā ir nejaušība. Lai gan šobrīd "Inferno" ir atrodams visu cilvēku DNS sastāvā, un mēs visi to nodosim tālāk nākamajām paaudzēm, tas aktivizēsies tikai procentuāli noteiktā cilvēku skaitā. Citiem vārdiem sakot, tagad šo vīrusu pārnēsā visi pasaules iedzīvotāji, un tomēr tas izraisīs neauglību tikai daļā nejauši izvēlētu iedzīvotāju.

-     Kādā… daļā? Lengdons dzirdēja sevi sakām, nespēdams noticēt, ka vispār ir spiests uzdot šādu jautājumu.

-    Kā jau jūs zināt, Bertrāns bija kā apsēsts ar Melno nāvi jeb mēri, kas nešķirojot nogalināja vienu trešdaļu Eiropas iedzīvotāju. Viņš bija pārliecināts, ka daba pati prot par sevi parūpēties. Veicis aprēķinus neauglības jomā, Bertrāns iepriecināts atklāja, ka mēra izraisītās nāves proporcija, proti, viens no trijiem, ir precīza attiecība, kas nepieciešama, lai sāktu atsijāt pasaules iedzīvotājus vadāmā ātrumā.

Tas ir necilvēcīgi, Lengdons nodomāja.

-    Melnā nāve samazināja cilvēku skaitu un nobruģēja ceļu renesansei, Sjēna turpināja, un Bertrāns radīja "Inferno" kā mūsdienīgu pasaules atjaunotnes katalizatoru, kā transhumānistu Melno nāvi. Vienīgā atšķirība bija tāda, ka saslimušie nevis izmirs, bet gluži vienkārši kļūs neauglīgi. Pieņemot, ka Bertrāna vīruss ir sācis darboties, viena trešdaļa pasaules iedzīvotāju vairs nav spējīga vairoties… un viena trešdaļa pasaules iedzīvotāju uz visiem laikiem paliks neauglīga. Līdzīgu iespaidu rada recesīvs gēns, kas tiek nodots turpmākajām paaudzēm un tomēr izpaužas tikai procentuāli nelielā cilvēku daļā. -Sjēnai trīcēja rokas. Viņa turpināja: Bertrāns man uzrakstītajā vēstulē izklausījās ļoti lepns. Viņš apgalvoja, ka uzskata "Inferno" par ļoti elegantu un humānu problēmas risinājumu. Viņai acīs no jauna sariesās asaras, un viņa tās noslaucīja. Jāatzīst, ka salīdzinājumā ar Melnās nāves postu šādā metodē ir manāma zināma līdzjūtība. Nebūs ne slimnīcu, kas pārpildītas ar slimajiem un mirstošajiem, ne pūstošu līķu, kas mētājas uz ielām, ne izmisušu dzīvo, kam jāpārcieš savu tuvinieku nāve. Cilvēkiem gluži vienkārši vairs nebūs tik daudz bērnu. Dzimstība uz mūsu planētas vienmērīgi samazināsies, kamēr iedzīvotāju skaita līkne patiešām sāks virzīties lejup un mūsu kopskaits saruks. Viņa brīdi paklusēja. Rezultāts būs daudz iedarbīgāks par mēri, kas tikai uz neilgu laiku samazināja cilvēku skaitu, radot īslaicīgu lejupslīdi planētas iedzīvotāju pieauguma līknē. Izstrādājot "Inferno", Bertrāns ir radījis ilgtermiņa risinājumu, paliekošu risinājumu… transhumānisma risinājumu. Viņš bija dzimumšūnu gēnu inženieris. Viņš risināja problēmas to dziļākajā līmenī.

-     Tas ir gēnu terorisms… Lengdons nočukstēja. Tas visdziļākajā būtībā maina visu, kas mēs esam un vienmēr esam bijuši.

-    Bertrāns domāja citādi. Viņš sapņoja, ka spēs vērst par labu liktenīgu cilvēces evolūcijas kļūdu… to faktu, ka mūsu suga gluži vienkārši ir pārāk auglīga. Mēs esam organisms, kas, neraugoties uz paša nepārspējamo prātu, šķiet, nekādi nespēj kontrolēt savu izplatību. Te nepalīdz ne bezmaksas kontracepcija, ne izglītība, ne valdības mudinājumi. Mēs turpinām laist pasaulē bērnus… neatkarīgi no tā, vai paši to gribam. Zināt, Slimību profilakses un kontroles centrs nesen paziņoja, ka gandrīz puse visu Amerikas Savienotajās Valstīs iestājušos grūtniecību ir neplānotas? Un mazāk attīstītajās valstīs šis skaits pārsniedz septiņdesmit procentus!

Lengdons jau agrāk bija redzējis šādus statistikas datus, taču tikai tagad pamazām sāka aptvert, ko tas nozīmē. Cilvēku suga līdzinājās trusīšiem, kas ievesti noteiktās Klusā okeāna salās, kur tiem tika atļauts nekontrolēti vairoties, līdz pienāca brīdis, kad tie iznīcināja paši savu ekosistēmu un visbeidzot izmira.

Bertrāns Zobrists ir pārveidojis mūsu sugu… mēģinot mūs glābt… padarot mūsu populāciju neauglīgāku.

Dziļi ievilcis elpu, Lengdons pievērsa skatienu Bosfora jūras šaurumam. Viņš juta, ka zem kājām zudis pamats, gluži kā tālumā slīdošajām buru laivām. Sirēnas kļuva aizvien skaļākas, tās tuvojās no piestātnes puses, un Lengdons noprata, ka viņiem vairs nav daudz laika.

-     Visbriesmīgākais, Sjēna sacīja, ir nevis tas, ka "Interno" izraisa neauglību, bet gan tas, ka šim vīrusam piemīt spēja to izraisīt. Gaisa vidē pārnēsājams vīrusu vektors ir milzīgs solis, kas daudzkārt apsteidz pats savu laiku. Bertrāns mūs ir pēkšņi izrāvis no gēnu inženierijas viduslaikiem un iemetis nākotnē. Viņš ir atbrīvojis evolūcijas procesu un piešķīris cilvēcei spēju ar platiem, dāsniem vilcieniem pārzīmēt mūsu sugu. Pandoras lāde ir vaļā, un to aizvērt vairs nav iespējams. Bertrāns ir radījis cilvēku rases pārveidošanas līdzekli… un, ja šis līdzeklis nonāks nepareizās rokās, lai Dievs stāv mums klāt. Šo tehnoloģiju vispār nedrīkstēja radīt. Izlasījusi Bertrāna vēstuli ar viņa mērķu izskaidrojumu, es to sadedzināju un nozvērējos, ka uzmeklēšu viņa vīrusu un iznīcināšu visas tā pēdas.

-    Es nesaprotu. Lengdona balsī ieskanējās dusmas. Ja gribējāt iznīcināt šo vīrusu, kāpēc nesadarbojāties ar doktori Sinskiju un Pasaules Veselības organizāciju? Jums vajadzēja sazināties ar Slimību profilakses un kontroles centru vai ko tamlīdzīgu.

-     Jūs taču to nedomājat nopietni! Valsts iestādes ir pēdējais, kam vajadzētu piekļūt šādai tehnoloģijai! Padomājiet par to, Robert. Cilvēces vēsturē visi lielākie zinātnes atklājumi tehnoloģiju jomā ir pārvērsti par ieročiem… sākot ar parastu uguni un beidzot ar atomenerģiju… un gandrīz vienmēr tie ir nonākuši ietekmīgu valdību rokās. Kā jums šķiet, no kurienes ir cēlušies mūsu bioloģiskie ieroči? Tie ir radušies no pētījumiem, kas veikti tādās vietās kā Pasaules Veselības organizācija un Slimību profilakses un kontroles centrs. Bertrāna tehnoloģija… pandēmisks vīruss, kas izmantots kā ģenētisks vektors… ir visspēcīgākais ierocis, kāds vien jebkad radīts. Tas paver ceļu uz šausmām, ko jūs pat nespējat iedomāties, tostarp uz īpaši pielāgotiem bioloģiskiem ieročiem. Iztēlojieties patogēnu, kas uzbrūk vienīgi tiem cilvēkiem, kuru ģenētiskajā kodā atrodami noteikti etniski marķieri. Tā varētu izraisīt plašu etnisku tīrīšanu ģenētiskā līmenī!

-     Es spēju saprast jūsu raizes, Sjēna, patiešām, bet… vai tad šo tehnoloģiju nevarētu izmantot arī labiem mērķiem? Vai tad šis atklājums nav īsta Dieva dāvana gēnu medicīnā? Piemēram, jauns veids, kā izplatīt globālu vakcīnu?

-     Iespējams, taču diemžēl mana pieredze liecina, ka no tiem, kuru rokās atrodas vara, var sagaidīt vienīgi visļaunāko.

Tālumā varēja dzirdēt, kā gaisu svilpjot šķeļ helikoptera lāpstiņas. Vērīgi palūkojies caur kokiem Garšvielu tirgus virzienā, Lengdons ieraudzīja, ka lidaparāta ugunis paceļas pāri kalnam un virzās uz piestātnes pusi.

Sjēna saspringa.

-    Man jādodas prom, viņa paziņoja, piecēlās un pameta skatienu uz rietumiem, kur atradās Ataturka tilts. Manuprāt, es varu šķērsot tiltu ar kājām un pēc tam nokļūt…

-    Jūs nekur neiesiet, Sjēna, Lengdons apņēmīgi noteica.

-     Robert, es atgriezos, jo man šķita, ka esmu jums parādā paskaidrojumu. Nu jūs to esat dzirdējis.

-     Nē, Sjēna, Lengdons iebilda. Jūs atgriezāties, jo visu mūžu esat bēguļojusi un nu jums ir skaidrs, ka vairs nav iespējams bēgt.

Šķita, ka Sjēna viņa priekšā saraujas pavisam maza.

-    Kas tad man vēl ir atlicis? viņa jautāja un vēroja, kā helikopters lidinās virs ūdens. Tiklīdz būšu notverta, mani iesēdinās cietumā.

-    Jūs neesat izdarījusi neko jaunu, Sjēna. Jūs neesat radījusi šo vīrusu… un neesat to arī izplatījusi.

-     Tiesa gan, toties es darīju visu, ko spēju, lai Pasaules Veselības organizācija to neatrod. Ja nenonākšu Turcijas cietumā, mani gaida starptautisks tribunāls un apsūdzība par bioloģiskā terorisma īstenošanu.

Helikoptera dūkoņa kļuva aizvien skaļāka. Lengdons paskatījās uz tālumā redzamo piestātni. Lidaparāts turējās gaisā, tā lāpstiņu radītais vējš kūla ūdeni, bet prožektors slīdēja pāri kuģiem.

Izskatījās, ka Sjēna kuru katru mirkli ir gatava bēgt.

-     Lūdzu, paklausieties, Lengdons jau saudzīgāk atsāka. Es zinu, ka jums nācies daudz ko pārdzīvot un jūs esat pārbijusies, taču jums par to visu jāpadomā no citas puses. Šo vīrusu radīja Bertrāns. ]ūs mēģinājāt to apturēt.

-    Bet man neizdevās.

-    Jā, un tagad, kad šis vīruss ir izplatījies, zinātnieku un mediķu aprindām to vajadzēs izprast visā pilnībā. Jūs esat vienīgā, kas par to kaut ko zina. Varbūt šo vīrusu ir iespējams kaut kā neitralizēt… vai arī sagatavoties tā iedarbībai. Lengdona caururbjošais skatiens pievērsās Sjēnai. Pasaulei ir jāzina tas, ko zināt jūs. Sjēna, jūs nevarat gluži vienkārši nozust.

Sjēnas slaidais augums bija sācis trīcēt, it kā viņas bēdu un nedrošības slūžas grasītos atsprāgt līdz galam vaļā.

-     Robert, es… es nezinu, ko tagad darīt. Es pat vairs nezinu, kas esmu es pati. Paskatieties uz mani. Viņa uzlika plaukstu uz sava kailā pakauša. Es esmu pārvērtusies par briesmoni. Kā gan es varu stāties priekšā…

Lengdons paspēra soli un cieši apskāva Sjēnu. Varēja just, kā trīc viņas augums, cik trausls tas ir pie viņa krūtīm. Lengdons klusi iečukstēja viņai ausī:

-    Sjēna, es zinu, ka gribat bēgt, taču es jums neļaušu to darīt. Agri vai vēlu jums būs jāsāk kādam uzticēties.

-    Es nevaru, viņa šņukstēja. Es neprotu.

-    Ir jāsāk ar mazumiņu. Lengdons apskāva viņu ciešāk. Jāliek pavisam niecīgs pirmais solis. Jums ir jāuzticas man.

100. NODAĻA

Lidmašīnas C-130 noslēgtajā fizelāžā atbalsojās spalga metāla šķindoņa. Rektors satrūkās. Ārpusē kāds ar pistoles spalu dauzīja pa lidaparāta durvīm, pieprasot tās atvērt.

-    Visiem palikt savās vietās, lidmašīnas pilots pavēlēja un devās uz durvju pusi. Tā ir Turcijas policija. Viņi nupat piebrauca pie lidmašīnas.

Rektors un Feriss aši saskatījās.

Spriežot pēc lidmašīnā palikušo Pasaules Veselības organizācijas darbinieku panikas pilnajām telefona sarunām, vīrusa izplatību nebija izdevies ierobežot. Zobrists savu plānu ir īstenojis, Rektors nodomāja. Un mans uzņēmums to ir padarījis par iespējamu.

Āiz durvīm valdonīgas balsis sāka klaigāt turciski.

Tobrīd Rektors pielēca kājās.

-    Neveriet vaļā durvis! viņš pavēlēja pilotam.

-    Velns parāvis, kāpēc tad ne? Pilots apstājās un nikni uzlūkoja Rektoru.

-    Pasaules Veselības organizācija ir starptautiska palīdzības organizācija, Rektors atcirta, un šī lidmašīna ir suverēna teritorija!

Pilots papurināja galvu.

-    Kungs, šī lidmašīna ir novietota Turcijas lidostā, un, kamēr tā neatstās Turcijas gaisa telpu, tai ir jāpakļaujas šīs valsts likumiem. Pilots piegāja pie durvīm un tās atvēra.

Pa durvīm ielūkojās divi vīri formastērpos. Viņu drūmajos skatienos nebija ne miņas no iecietības.

-    Kurš ir šīs lidmašīnas kapteinis? viens no viņiem noprasīja, runādams ar izteiktu akcentu.

-    Es, pilots atteica.

Policists pasniedza viņam divas papīra lapas.

-   Aresta dokumenti. Abiem šiem pasažieriem jānāk mums līdzi.

Rūpīgi izpētījis abas lapas, pilots uzmeta skatienu Rektoram un Ferisam.

-     Sazinieties ar doktori Sinskiju, Rektors pavēlēja Pasaules Veselības organizācijas pilotam. Mēs piedalāmies starptautiskā ārkārtas misijā.

Viens no policistiem nopētīja Rektoru un uzjautrināts pasmīnēja.

-    Ar doktori Elizabeti Sinskiju? Pasaules Veselības organizācijas direktori? Viņa ir tā, kura pavēlēja jūs arestēt.

-    Nevar būt, Rektors iebilda. Mēs ar Ferisa kungu atrodamies Turcijā, lai mēģinātu palīdzēt doktorei Sinskijai.

-     Tādā gadījumā jums tas nav īpaši labi izdevies, otrs policists aizrādīja. Doktore Sinskija sazinājās ar mums un paziņoja, ka jūs abi piedalāties bioterorisma sazvērestībā, kas norisinās Turcijas teritorijā. Viņš izvilka roku dzelžus. Jums abiem jānāk līdzi uz policijas galveno mītni, kur jūs nopratinās.

-    Es pieprasu advokātu! Rektors iesaucās.

Pēc trīsdesmit sekundēm gan Rektoram, gan Ferisam bija uzlikti roku dzelži, abi tika ar varu novesti lejā pa lidmašīnas trapu un rupji iegrūsti melna sedana aizmugures sēdeklī. Automašīna aizšāvās prom pa lidlauka gudronēto klājumu līdz pat tālākajam lidostas stūrim, kur apstājās pie metāla režģa žoga, kurā bija izgriezts pietiekami liels caurums, lai pa to varētu izbraukt. Tālāk automašīna, palēkdamās ceļa grambās, šķērsoja putekļainu tukšaini, pilnu ar salauztām lidostas iekārtām, un nobremzēja pie vecas servisa ēkas.

Abi formastērpos ģērbtie vīri izkāpa no automašīnas un vērīgi palūkojās apkārt. Acīmredzami pārliecinājušies, ka neviens viņiem neseko, abi novilka policistu tērpus, nosvieda tos malā, palīdzēja Ferisam un Rektoram izkāpt un noņēma viņiem roku dzelžus.

Rektors paberzēja plaukstu locītavas un nodomāja, ka nebrīvē viņam klātos grūti.

-    Aizdedzes atslēgas ir zem paklājiņa, viens no aģentiem paziņoja, norādīdams uz netālu novietotu baltu furgonu. Uz aizmugures sēdekļa ir audekla soma ar visu, ko pieprasījāt. Tur ir ceļojuma dokumenti, skaidra nauda, telefoni ar priekšapmaksas kartēm, apģērbs, kā ari vēl dažas lietas, kas, pēc mūsu domām, jums varētu noderēt.

-    Paldies, Rektors atteica. Jūs, puiši, labi protat savu darbu.

-    Mēs gluži vienkārši esam labi apmācīti, ser.

To teikuši, abi turki iekāpa atpakaļ melnajā automašīnā un aizbrauca.

Sinskija nemūžam nebūtu mani palaidusi vaļā, Rektors sev atgādināja. Lidojuma laikā uz Stambulu viņam bija radušās aizdomas, un viņš pa elektronisko pastu uz Konsorcija vietējo filiāli bija nosūtījis brīdinājumu par to, ka viņam un Ferisam varētu būt nepieciešama glābšana.

-    Jums šķiet, ka viņa dzīsies mums pakaļ? Feriss noprasīja.

-    Sinskija? Rektors pamāja. Katrā ziņā. Lai gan man ir aizdomas, ka viņai šobrīd ir citas raizes.

Abi vīri iekāpa baltajā furgonā. Rektors parakņājās pa audekla somu un sagatavoja abiem domātos dokumentus. Tad viņš izvilka no somas beisbola cepuri un uzlika to galvā. Cepurē bija ievīstīta pudelīte ar Highland Park viena iesala viskiju.

Tie puiši tiešām labi dara savu darbu.

Rektors nopētīja dzintarkrāsas šķidrumu un iegalvoja sev, ka jāpagaida līdz nākamajai dienai. Tad viņš atcerējās Zobrista šķīstošo polietilēna maisiņu un vairs netika gudrs, kāda būs šī diena.

Es esmu pārkāpis savu galveno noteikumu, viņš nodomāja. Esmu nodevis savu klientu.

Viņu pārņēma dīvaina sajūta, jo viņš zināja, ka tuvāko dienu laikā pasauli pāršalks ziņas par katastrofu, kurā viņam bijusi ļoti nozīmīga loma. Bez manis tas viss nebūtu noticis. Pirmo reizi mūžā viņam vairs nešķita, ka neiesaistīšanās ir morāla priekšrocība. Pirksti atvēra skotu viskija pudeli.

Izbaudi to, viņš sev sacīja, jebkurā gadījumā tavas dienas ir skaitītas.

Rektors iedzēra krietnu malku, izjūtot siltumu, ko dzēriens bija atstājis viņa rīklē.

Piepeši tumsu izgaismoja policijas patruļautomašīnu starmeši un zilo bākuguņu zibšņi. Tie ielenca viņu no visām pusēm.

Vispirms Rektors izmisīgi raudzījās visapkārt… un tad palika nekustīgi sēžam.

Viņš bija slazdā.

Kad bruņotie turku policisti, notēmējuši šautenes uz furgonu, sāka tam tuvoties, Rektors iedzēra vēl pēdējo malku Highland Park viskija un klusēdams pacēla rokas.

Bija skaidrs, ka šoreiz ieradušies policisti nav no viņa vīriem.

101. NODAĻA

Šveices konsulāts Stambulā ir izvietots spīdīgā, ultramodernā debesskrāpī, kas atrodas Leventa laukumā 1. Šīs pakavveida ēkas zilā stikla fasāde uz senās galvaspilsētas fona līdzinās futūristiskam monolītam.

Kopš brīža, kad Sinskija iznāca no cisternas, lai konsulāta birojā ierīkotu pagaidu komandpunktu, bija pagājusi gandrīz stunda. Vietējās ziņu stacijas burtiski dūca no paziņojumiem par panikas pilno bēgšanu no cisternas, kur pēdējo reizi atskaņota Lista "Dantes simfonija". Sīkāku paskaidrojumu vēl nebija, taču bioloģiskās aizsardzības tērpos ģērbtu dažādu valstu mediķu komandas klātbūtne bija izraisijusi visneprātīgākos minējumus.

Juzdamās ārkārtīgi vientuļa, Sinskija pie loga stingi raudzījās uz pilsētas ugunīm. Viņa instinktīvi pasniedzās sev pie kakla, lai sataustītu savu amuletu, taču tur nekā nebija. Abas saplīsušā talismana daļas gulēja uz viņas rakstāmgalda.

Pasaules Veselības organizācijas direktore nupat bija beigusi saskaņot vairākas ārkārtas apspriedes, kam turpmāko stundu laikā vajadzēja notikt Zenēvā. Dažādu aģentūru speciālisti jau bija ceļā, un ari pati Sinskija cerēja pavisam drīz lidot turp, lai viņus informētu par notikušo. Kāds no nakts maiņas darbiniekiem bija žēlsirdīgi sagādājis Sinskijai krūzi īstas, sveloši karstas turku kafijas, un viņa to aši izdzēra.

Pa atvērtajām durvīm ieskatījās kāds jauns konsulāta darbinieks.

Kundze? Pie jums ieradies Roberts Lengdons.

-    Pateicos, viņa atbildēja. Sakiet, lai viņš nāk iekšā.

Pirms divdesmit minūtēm Lengdons bija pa telefonu sazinājies ar Sinskiju un paskaidrojis, ka Sjēna Bruksa ir aizbēgusi, nolaupot laivu un aizbraucot jūrā. Sinskija šos jaunumus jau bija uzzinājusi no varas iestādēm, kuru pārstāvji vēl aizvien pārmeklēja attiecīgo rajonu, taču līdz šim nevienam tā arī nebija izdevies Sjēnu atrast. Tagad, kad uz sliekšņa nostājās Lengdona garais stāvs, Sinskija viņu gandrīz nepazina. Lengdona uzvalks bija netīrs, tumšie mati izspūruši, bet iekritušo acu skatiens saguris.

-    Profesor, vai ar jums kaut kas atgadījies? Sinskija piecēlās.

Lengdons gurdi pasmaidīja.

-    Man ir gadījušies arī vieglāki vakari.

-    Lūdzu, viņa sacīja, norādīdama uz krēslu, apsēdieties.

-     Runa ir par Zobrista vīrusu, Lengdons bez jebkāda ievada iesāka, tiklīdz bija apsēdies. Manuprāt, viņš to ir palaidis jau pirms nedēļas.

-   Jā. Sinskija pacietīgi pamāja. Mēs esam nonākuši pie tāda paša secinājuma. Līdz šim vēl netiek ziņots par simptomiem, taču mums ir izdevies iegūt paraugus un mēs gatavojamies veikt intensīvas pārbaudes. Diemžēl būs vajadzīgas vairākas dienas vai pat nedēļas, lai noskaidrotu, kas tas par vīrusu un ko tas spēj paveikt.

-    Tas ir vektora vīruss, Lengdons sacīja.

Sinskija pārsteigta piešķieba galvu. Šādas Lengdona zināšanas viņu bija iztrūcinājušas.

-    Kā, lūdzu?

-    Zobrists ir radījis vektora vīrusu, kas izplatās gaisa vidē un spēj modificēt cilvēka DNS.

Sinskija pielēca kājās tik strauji, ka pat apgāza krēslu. Tas nav iespējams!

-    No kurienes jūs esat ņēmis šādu apgalvojumu?

-       Man to pateica Sjēna, Lengdons klusi atbildēja. Pirms pusstundas.

Piepešas neuzticības pārņemta, Sinskija ar plaukstām atspiedās pret rakstāmgaldu un cieši nolūkojās Lengdonā.

-    Vai tad viņa nav aizbēgusi?

-    Viņa tik tiešām aizbēga, Lengdons atbildēja Viņa bija brīva un atradās laivā, kas joņoja prom uz jūru, un viņa bez jebkādām pūlēm varēja nozust uz visiem laikiem. Tomēr viņa pārdomāja un labprātīgi atgriezās. Sjēna vēlas palīdzēt šīs krīzes risināšanā.

Sinskijai pār lūpām izlauzās skarbi smiekli.

-     Piedodiet, taču es neesmu noskaņota uzticēties Bruksas jaunkundzei, it īpaši tad, ja viņa izsaka tik nepamatotus apgalvojumus.

-    Es viņai ticu, Lengdons nesatricināmi atteica. Un, ja viņa apgalvo, ka tas ir vektoru vīruss, tad, manuprāt, būs labāk, ja jūs to uztversiet nopietni.

Pēkšņi Sinskija sagura. Viņas prāts pūlējās izprast Lengdona vārdus. Piegājusi pie loga, viņa labu brīdi lūkojās ārā. Vīrusa vektors, kas spēj izraisīt DNS pārmaiņas? Lai cik neiespējama un šausminoša arī liktos šāda doma, viņa bija spiesta atzīt, ka tai piemīt baisa loģika. Galu galā Zobrists bija gēnu inženieris, kurš lieliski zināja, ka pat vissīkākās atsevišķa gēna mutācijas cilvēka ķermenī var izraisīt katastrofālas sekas vēzi, orgānu mazspēju un asins slimības. Pat tik nejauku slimību kā cistiskā fibroze, kas upurim liek nosmakt paša gļotās, izraisa viens vienīgs, pavisam mazītiņš regulējošā gēna bojājums septītajā hromosomā.

Mūsdienās speciālisti šīs iedzimtās kaites bija sākuši ārstēt ar pavisam vienkāršiem vektoru vīrusiem, kas tika injicēti pacientam. Šie neinfekciozie vīrusi bija veidoti tā, lai tie izceļotu cauri visam pacienta ķermenim un vajadzīgajās vietās ievadītu DNS aizstājējus bojājumu novēršanai. Tomēr šai jaunajai zinātnei, tāpat kā jebkurai citai, bija arī sava ēnas puse. Vektoru vīruss varēja atstāt gan labvēlīgas, gan iznīcinošas sekas… atkarībā no radītāja nolūkiem. Ja vīruss bija ļaunprātīgi ieprogrammēts tā, lai veselajās šūnās ievadītu bojātu DNS, rezultāti varēja izrādīties katastrofāli. Vēl vairāk, ja šāds iznīcinošs vīruss kaut kādā veidā bija padarīts ārkārtīgi lipīgs un spēja izplatīties pa gaisu… Šāda doma lika Sinskijai nodrebēt. Kādas ģenētikas šausmas Zobrists ir izdomājis? Kā viņš ir iecerējis izretināt cilvēkus?

Sinskija zināja, ka atbildes meklēšanai būs vajadzīgas daudzas nedēļas. Cilvēka gēnu kods sastāvēja no šķietami bezgalīga ķīmisku permutāciju labirinta. To pārmeklēt visā pilnībā, cerot atrast vienu konkrētu Zobrista veikto pārveidojumu, būtu tas pats, kas meklēt adatu siena kaudzē… pat nezinot, uz kuras planētas šī siena kaudze atrodas.

-    Elizabete? Lengdona dobjā balss lika viņai atgriezties īstenībā.

Novērsusies no loga, Sinskija palūkojās uz viņu.

-     Vai dzirdējāt, ko es teicu? viņš atkārtoja, mierīgi sēdēdams. Sjēna šo vīrusu iznīcināt vēlējās tikpat stipri, kā to gribējāt jūs.

-    Es par to patiešām šaubos.

Lengdons izelpoja un piecēlās.

-    Manuprāt, jums vajadzētu mani uzklausīt. īsi pirms nāves Zobrists Sjēnai uzrakstīja vēstuli, kurā pastāstīja, ko ir izdarījis. Viņš precīzi aprakstīja, ko šis vīruss var paveikt, kā tas mums uzbruks un kā viņš ar vīrusa palīdzību varēs sasniegt savu mērķi.

Sinskija sastinga. Pastāv kāda vēstule?!

-     Izlasot Zobrista aprakstu par to, ko viņš radījis, Sjēna bija šausmās un nolēma Zobristu apturēt. Viņa šo vīrusu uzskatīja par tik bīstamu, ka nevēlējās, lai kāds vispār spēj tam piekļūt, tostarp arī Pasaules Veselības organizācija. Vai tad jūs nesaprotat? Sjēna šo vīrusu ir centusies iznīcināt, nevis izplatīt.

-    Tātad pastāv kāda vēstule? Sinskija noprasīja, tagad spēdama domāt vienīgi par to. Ar konkrētu aprakstu?

-    Tieši tā Sjēna man pateica, jā.

-    šī vēstule mums ir vajadzīga! Ja mums būs konkrēts apraksts, mēs varēsim ietaupīt daudzus mēnešus, kas mums būtu nepieciešami, cenšoties izprast, kas tas par vīrusu un kā ar to tikt galā.

Lengdons papurināja galvu.

-    Jūs nesaprotat. Kad Sjēna izlasīja Zobrista vēstuli, viņu pārņēma šausmas. Viņa to nekavējoties sadedzināja. Viņa gribēja pārliecināties, lai neviens…

Sinskija ar plaukstu trieca pa rakstāmgaldu.

-     Viņa ir iznīcinājusi vienīgo pierādījumu, kas varētu mums palīdzēt sagatavoties šai krīzei? Un jūs gribat, lai es viņai uzticos?

-    Zinu, ka tas ir daudz prasīts, ņemot vērā visu, ko viņa ir izdarījusi, taču vajadzētu nevis nosodīt viņu, bet atcerēties, ka Sjēnai ir unikāls prāts un biedējoša atmiņa. Lengdons uz mirkli apklusa. Ja nu viņa spēj atcerēties Zobrista vēstuli pietiekamā apjomā, lai jūs to varētu izmantot?

Doktore samiedza acis un viegli pamāja.

-    Un ko tad jūs, profesor, tādā gadījumā man ieteiktu darīt?

Lengdons norādīja uz viņas tukšo kafijas tasi.

-    Es jums ieteiktu pasūtīt vēl kafiju… un noklausīties Sjēnas vienīgo noteikumu.

Sinskijas sirds iepukstējās straujāk, un viņa pameta skatienu uz pulksteni.

-    Vai jūs zināt, kur viņu meklēt?

-Jā.

-    Pastastiet man, ko viņa veļas!

Kad Lengdons to pateica, Sinskija klusēdama pārdomāja dzirdēto piedāvājumu.

-     Manuprāt, tā rīkoties būtu pareizi, Lengdons piebilda. Ko gan jūs varat zaudēt?

-    Ja viss, ko sakāt, ir patiesība, es jums to apsolu. Sinskija pastūma telefonu viņam tuvāk. Lūdzu, piezvaniet.

Sinskijai par pārsteigumu, Lengdons par telefonu nelikās ne zinis. Viņš tikai piecēlās, devās ārā pa durvīm un paziņoja, ka tūlīt atgriezīsies. Neizpratnes pārņemta, Sinskija izgāja gaitenī un noskatījās, kā viņš platiem soļiem iziet cauri konsulāta uzgaidāmajai telpai, atgrūž vaļā stikla durvis un nonāk vestibilā pie liftiem. Pirmajā mirklī viņai iešāvās prātā, ka Lengdons dodas prom, taču viņš nevis nospieda lifta pogu, bet klusi ielavījās sieviešu tualetē.

Pēc dažām sekundēm viņš atkal iznāca ārā kopā ar sievieti, kurai varēja būt mazliet pāri trīsdesmit gadiem. Sinskijai bija vajadzīgs labs brīdis, lai aptvertu, ka tā patiešām ir Sjēna Bruksa. Glītā sieviete ar zirgastē saņemtajiem matiem, kuru viņa bija redzējusi dienas pirmajā pusē, nu šķita pilnīgi pārvērtusies. Viņas galva bija pilnīgi kaila, it kā gludi noskūta.

Ienākuši Sinskijas kabinetā, abi klusēdami apsēdās pie rakstāmgalda.

-     Piedodiet, Sjēna aši iesāka, es zinu, ka mums ir daudz kas jāapspriež, taču es cerēju, ka jūs man vispirms atļausiet pateikt kaut ko tādu, kas tiešām ir jāpasaka.

Sinskija ievēroja, ka Sjēnas balsi ir manāmas skumjas.

-    Protams.

-     Kundze, Sjēna gandrīz nedzirdami sacīja, jūs esat Pasaules Veselības organizācijas vadītāja. Jūs labāk par jebkuru citu zināt, ka mūsu suga atrodas uz iznīcības robežas, jo zemes iedzīvotāju skaits ir kļuvis nekontrolējams. Gadiem ilgi Bertrāns Zobrists mēģināja uzsākt sarunas ar tādiem ietekmīgiem cilvēkiem kā jūs, lai apspiestu draudošo krīzi. Viņš apmeklēja neskaitāmas organizācijas, cerēdams, ka tās spēs kaut ko mainīt. Worldwatch institūtu, Romas klubu, Population Matters, Ārējo sakaru padomi… Tomēr viņam neizdevās atrast nevienu, kas uzdrošinātos uzsākt saprātīgu sarunu par kādu reālu risinājumu. Atbildes vietā jūs visi stāstījāt par iecerēm labākai izglītošanai kontracepcijas jautājumos, nodokļu atlaidēm mazākām ģimenēm un pat par Mēness kolonizāciju! Nav jābrīnās, ka Bertrāns zaudēja prātu.

Sinskija cieši raudzījās Sjēnā, neizrādot nekādu reakciju.

Sjēna dziļi ievilka elpu.

-    Doktore Sinskija, Bertrāns ieradās arī pie jums. Viņš lūdzās, lai atzīstat, ka stāvam bezdibeņa malā… lūdzās, lai jūs iesaistāties dialogā. Taču jūs nevis uzklausījāt viņa domas, bet nosaucāt viņu par neprāti, iekļāvāt viņu aizdomās turamo personu sarakstā un piespiedāt viņu noiet pagrīdē. Sjēnas balsī ieskanējās emocijas. Bertrāns nomira pavisam vientuļš tāpēc, ka tādi cilvēki kā jūs nevēlējās atteikties no aizspriedumiem, lai kaut vai tikai atzītu, ka mūsu katastrofālajos apstākļos tiešām vajadzīgs nepatīkams risinājums. Bertrāns tikai pateica patiesību… un par to tika izstumts no sabiedrības. Sjēna izslaucīja acis un pāri rakstāmgaldam cieši uzlūkoja Sinskiju. Ticiet man, es zinu, ko nozīmē justies vientuļai… Vislielāko vientulību pasaulē izjūt tie, kuri ir atstumti tāpēc, ka ir pārprasti. Šādos gadījumos cilvēki var zaudēt saikni ar realitāti.

Tiklīdz Sjēna apklusa, iestājās saspringts klusums.

-    Tas ir viss, ko es gribēju sacīt, viņa čukstus piebilda.

Labu brīdi pētījusi Sjēnu, Sinskija apsēdās.

-     Bruksas jaunkundz, viņa sacīja, cik mierīgi vien spēdama, jums ir taisnība. Iespējams, ka līdz šim es neesmu klausījusies… Salikusi rokas uz rakstāmgalda, viņa ieskatījās Sjēnai tieši acīs. Toties tagad es klausos.

102. NODAĻA

9

Pulkstenis Šveices konsulāta vestibilā jau sen rādija pāri vieniem naktī.

Uz Sinskijas rakstāmgalda nolikto pierakstu bloknotu izraibināja ar roku rakstīti teksti, jautājumi un diagrammas. Pasaules Veselības organizācijas vadītāja jau vairāk nekā piecas minūtes nebija ne pakustējusies, ne ari bildusi kaut vārdu. Viņa stāvēja pie loga un stingi raudzījās tumsā.

Viņai aiz muguras gaidīja Lengdons un Sjēna. Abi sēdēja klusēdami un turēja rokās tasītes ar turku kafijas paliekām. Telpu pildīja maltās kafijas un pistāciju riekstu stiprā smarža.

Bija dzirdama vienīgi dienasgaismas spuldžu sīkšana pie telpas griestiem. Sjēna juta, cik stipri viņai pukst sirds, un prātoja, par ko gan šobrīd domā Sinskija, uzzinājusi patiesību ar visiem nežēlīgajiem sīkumiem. Bertrāna vīruss ir neauglības sērga. Viena trešdaļa cilvēces kļūs neauglīga.

Sava skaidrojuma laikā Sjēna noskatījās, kā Sinskiju pārņem dažādas emocijas. Lai gan doktore valdījās, tās tomēr bija skaidri sajūtamas. Viss bija sācies ar satricinājuma pilnu atzinumu, ka Zobrists patiešām ir radījis vektoru vīrusu, kas izplatās pa gaisu. Pēc tam, uzzinot, ka šis vīruss nav domāts cilvēku iznīcināšanai, viņas sejā bija pazibējusi cerība. Un tad… lēni bija parādījušās aizvien pieaugošas šausmas, kad viņa aptvēra patiesību un saprata, ka milzīga daļa visas pasaules iedzīvotāju turpmāk nespēs vairoties. Bija skaidrs, ka šī atklāsme par vīrusa ietekmi uz cilvēku auglību Sinskiju aizskāra dziļi personiskā līmenī.

Toties Sjēnu bija pārņēmis visaptverošs atvieglojums. Viņa bija atklājusi Pasaules Veselības organizācijas direktorei visu Bertrāna vēstules saturu. Man vairs nav nekādu noslēpumu.

-    Elizabete? Lengdons piesardzīgi ievaicājās.

Sinskija lēni izrāvās no domām. Kad viņa atkal pagriezās, lai abus uzlūkotu, viņas seja bija drūma.

-    Sjēna, viņa sacīja neizteiksmīgā balsī, jūsu sniegtā informācija mums ļoti noderēs, kad sāksim gatavot stratēģiju šīs krīzes risināšanai. Es augstu vērtēju jūsu atklātību. Kā jau jūs zināt, par pandēmiskiem vektoru vīrusiem sen ir teorētiski spriests kā par iespējamu liela iedzīvotāju skaita vakcinēšanas paņēmienu, taču visi bija pārliecināti, ka līdz šādas tehnoloģijas ieviešanai vēl aizvien ir jāgaida daudzi gadi. Sinskija atgriezās pie rakstāmgalda un apsēdās. Piedodiet, viņa noteica, papurinādama galvu. Šobrīd es jūtos kā zinātniskās fantastikas romānā.

Es par to nebrīnos, Sjēna nodomāja. Katrs milzīgais solis medicīnas jomā allaž bija radījis šādu sajūtu gan penicilīna atklāšana, gan anestēzija, gan rentgens, gan pirmā reize, kad cilvēki bija ielūkojušies mikroskopā un ieraudzījuši šūnu dalīšanos.

Doktore Sinskija vērīgi pētīja savu pierakstu bloknotu.

-    Pēc dažām stundām es ieradīšos Ženēvā, kur mani gaidīs jautājumu vētra. Nešaubos, ka pirmais jautājums būs par to, vai ir iespējams kaut kādā veidā uzveikt šo vīrusu.

Sjēna uzskatīja, ka Sinskija nekļūdās.

-    Turklāt, Sinskija turpināja, varu derēt, ka vispirms tiks piedāvāts veikt Bertrāna vīrusa analīzi, lai to iespējami labi izprastu un pēc tam mēģinātu izveidot jaunu vīrusa štammu, kas tiks pārprogrammēts, lai pārveidotu mūsu DNS atpakaļ sākotnējā formā. Skatienā, ko Sinskija pievērsa Sjēnai, nekas neliecināja par optimismu. Jautājumam par to, vai šāda pretvīrusa radīšana vispār ir iespējama, joprojām nav atbildes, tomēr es gribētu zināt jūsu teorētiskās domas par šādu metodi.

Manas domas? Sjēna pieķēra sevi instinktīvi paskatāmies uz Lengdonu. Profesore pamāja, ļoti skaidri liekot manīt: Tik tālu nu jūs esat. Sakiet, ko domājat. Sakiet patiesību, kādu jūs to redzat.

Noklepojusies Sjēna pagriezās pret Sinskiju un ierunājās skaidrā, skaļā balsī:

-    Cienījamā kundze, es kopā ar Bertrānu jau daudzus gadus esmu mājojusi gēnu inženierijas pasaulē. Kā jau jūs zināt, cilvēka genoms ir ārkārtīgi smalks veidojums, kas līdzinās kāršu namiņam. Jo vairāk izmaiņu mēs tajā veicam, jo lielāka ir iespēja, ka kļūdas pēc tiks nomainīta nepareizā kārts un viss namiņš sabruks. Personīgi es esmu pārliecināta, ka mēģinājums atjaunot sākotnējā veidolā to, kas jau izdarīts, ir ārkārtīgi bīstams. Bertrāns bija ļoti prasmīgs un tālredzīgs gēnu inženieris. Viņš par daudziem gadiem bija aizsteidzies priekšā saviem līdzgaitniekiem. Šobrīd es neesmu pārliecināta, ka varētu uzticēties kādam citam, kurš gribētu rakņāties pa cilvēka genomu, cerot to atkal salabot. Pat tad, ja jūs radītu kaut ko tādu, kas, pēc jūsu domām, varētu izdoties, izmēģinājuma laikā jums vajadzētu no jauna inficēt visus pasaules iedzīvotājus ar kaut ko citu.

-    Jums ir pilnīga taisnība, Sinskija piekrita. Izskatījās, ka šie vārdi viņu nemaz nav pārsteiguši. Bet, protams, mums ir jādomā lielākā mērogā. Iespējams, ka mēs nemaz nevēlēsimies šo vīrusu uzveikt.

Kaut ko tādu Sjēna nemaz nebija gaidījusi.

-    Kā, lūdzu?

-     Bruksas jaunkundz, lai gan es neatbalstu Bertrāna metodes, tomēr viņa vērtējums par situāciju pasaulē ir precīzs. Pārapdzīvotības dēļ mūsu planētai draud nopietnas problēmas. Ja mums izdosies neitralizēt Bertrāna vīrusu, neliekot tam pretī kādu ilgtspējīgu alternatīvu ieceri… mēs atkal būsim atgriezušies sākuma punktā. Sjēnas satricinājums noteikti bija acīmredzams, jo Sinskija gurdi iesmējās un piebilda: Kaut ko tādu jūs no manis nebijāt gaidījusi, vai ne?

Sjēna papurināja galvu.

-    Es laikam vairs īsti nezinu, ko gaidīt.

-    Tad varbūt es jūs pārsteigšu vēlreiz, Sinskija turpināja. Kā jau pirmīt ieminējos, pēc dažām stundām Ženēvā sapulcēsies visas pasaules vadošo veselības organizāciju pārstāvji, lai apspriestu radušos krīzi un izstrādātu rīcības plānu. Visu to gadu laikā, ko esmu nostrādājusi Pasaules Veselības organizācijā, es nespēju atcerēties nevienu nozīmīgāku sanāksmi par šo. Viņa cieši raudzījās uz jauno ārsti. Sjēna, es vēlētos, lai pie apspriežu galda sēstos arī jūs.

-     Es? Sjēna sarāvās. Es neesmu gēnu inženiere. Es jums jau pastāstīju visu, ko zinu. Viņa norādīja uz Sinskijas bloknotu. Viss, ko varu piedāvāt, jau ir atrodams jūsu pierakstos.

-    Ne tuvu, Lengdons iejaucās. Sjēna, lai uzsāktu jebkuras jēgpilnas debates par šo vīrusu, būs nepieciešams konteksts. Doktorei Sinskijai un viņas komandai būs jārīkojas zināmos morāles ietvaros, lai varētu novērtēt šis krīzes risinājumu. Viņa acīmredzot ir pārliecināta, ka jūs šobrīd spējat pievienoties šim dialogam ar savu unikālo viedokli.

-    Man ir aizdomas, ka mani morāles ietvari Pasaules Veselības organizācijai nepatiks.

-    Iespējams, Lengdons attrauca, un tāpēc jums vēl jo vairāk vajadzētu tur atrasties. Jūs esat viena no jaunas domātāju paaudzes. Jūs pārstāvat pretējus uzskatus. Jūs varat palīdzēt viņiem izprast, ko domā tādi sapņotāji kā Bertrāns, ģeniāli cilvēki, kuru pārliecība ir tik stipra, ka viņi visu ņem savās rokās.

-    Diez vai Bertrāns bija pirmais, kurš to darījis.

-    Nē, Sinskija iejaucās, un viņš nebūs ari pēdējais. Ik mēnesi Pasaules Veselības organizācija atklāj laboratorijas, kurās pētnieki darbojas zinātnes ēnu zonās. Tur norisinās viss, sākot ar cilvēku cilmes šūnu apstrādi un beidzot ar himeru jeb dabā neeksistējošu sugu krustojumu radīšanu. Tas ir biedējoši. Zinātne progresē tik strauji, ka neviens vairs nesaprot, kur novilkt robežu.

Sjēna bija spiesta piekrist. Vēl pavisam nesen divi ļoti cienījami virusologi Fošē un Kavaoka bija radījuši ārkārtīgi patogēnu mutantu vīrusu H5N1. Lai gan abi pētnieki bija darbojušies tīri zinātniskos nolūkos, viņu jaunajam veikumam piemita zināmas īpašības, kas satrauca bioloģiskās drošības speciālistus un izraisīja pretrunīgu viedokļu vētru interneta vidē.

-     Baidos, ka ar to viss vēl nebeigsies, Sinskija sacīja.

-     Mēs atrodamies uz tādu jauno tehnoloģiju sliekšņa, kuras vēl pat nespējam iztēloties.

-     Un ari uz jaunu filozofiju sliekšņa, Sjēna piebilda.

-     Transhumānistu kustība kuru katru mirkli izlauzīsies no ēnām un kļūs par vairākuma filozofiju. Viena no tās pamatdoktrīnām vēsta, ka mums, cilvēkiem, ir morāls pienākums piedalīties mūsu evolūcijas procesā… izmantot tehnoloģijas mūsu sugas uzlabošanai, lai radītu uzlabotus cilvēkus, veselīgākus, stiprākus, ar labāk funkcionējošām smadzenēm. Drīz vien iespējams būs viss.

-    Vai jums nešķiet, ka šādi uzskati ir pretrunā ar evolūcijas procesu?

-     Nē, Sjēna pat nešaubīdamās atbildēja. Gadu tūkstošiem ejot, cilvēki attīstās pamazām. Viņi pakāpeniski atklāj jaunas tehnoloģijas. Vispirms viņi iemācījās saberzēt divus kociņus, lai iegūtu uguni, pēc tam attīstīja lauksaimniecību, lai sagādātu sev iztiku, izdomāja vakcīnas, lai cinītos ar slimībām, un šobrīd viņi rada ģenētiskus rīkus, lai pārveidotu savus ķermeņus un tie spētu izdzīvot mainīgā pasaulē. Viņa uz mirkli apklusa. Es ticu, ka gēnu inženierija ir tikai vēl viens solis cilvēku sasniegumu ilgajā ceļā.

Sinskija klusēja, dziļi iegrimusi domās, un tad teica:

-    Tātad jūs uzskatāt, ka mums šos rīkus vajadzētu pieņemt ar atplestām rokām.

-    Ja mēs tos nepieņemsim, Sjēna atbildēja, tad nebūsim pelnījuši dzīvot, gluži tāpat kā tas alu cilvēks, kurš ir nosalis līdz nāvei tāpēc, ka baidījies iedegt uguni.

Šķita, ka viņas vardi paliek karajamies gaisa vel labu bridi.

Beidzot Lengdons pārtrauca klusumu.

-    Es nevēlos izklausīties vecmodīgs, viņš iesāka, bet mani ir audzinājuši saskaņā ar Darvina teorijām, un tagad es nespēju atvairīt šaubas par to, vai ir prātīgi paātrināt dabisko evolūcijas procesu.

-     Robert, Sjēna uzsvērti sacīja, gēnu inženierija nav evolūcijas procesa paātrināšana. Tā ir dabiska lietu gaita! Jūs aizmirstat, ka Bertrānu Zobristu ir radījusi evolūcijai Viņa izcilo prātu ir radījis tas pats Darvina aprakstītais process, laika gaitā norisinājusies evolūcija. Bertrāna neparastie uzskati par ģenētiku nav radušies dievišķas iedvesmas dzirksts rezultātā. Tos ir veidojis gadiem ilgs cilvēka prāta attīstības progress. Lengdons acīmredzami apsvēra šo domu, bet Sjēna turpināja: Turklāt jūs kā darvinists labi zināt, ka daba allaž atrod veidu, kā ierobežot cilvēku skaitu. Ar mēri, badu vai plūdiem. Taču ļaujiet man pavaicāt, vai nav iespējams, ka šoreiz daba ir atklājusi citu veidu, kā to paveikt? Tā vietā, lai sūtītu pār mums baisas katastrofas un postu… varbūt daba evolūcijas procesa laikā ir radījusi zinātnieku, kurš izgudrojis citu metodi, ar kuras palīdzību pamazām ierobežot mūsu skaitu. Nekādu sērgu. Nekādas nāves. Tikai suga, kas daudz vairāk pielāgota savai videi…

-    Sjēna, Sinskija ieminējās, Ir jau vēls. Mums jādodas ceļā. Bet pirms tam es gribu noskaidrot vēl kaut ko. Jūs šovakar man vairākkārt teicāt, ka Bertrāns nav bijis ļauns, ka viņš mīlējis cilvēci un ļoti vēlējies glābt mūsu sugu, tādēļ radis attaisnojumu tik radikālai rīcībai.

-    Mērķis attaisno līdzekļus, Sjēna pamāja un sacīja, citējot bēdīgi slaveno Florences politikas teorētiķi Makjavelli.

-    Sakiet, Sinskija turpināja, vai arī jūs ticat, ka mērķis attaisno līdzekļus? Vai jūs ticat, ka Bertrāna mērķis glābt pasauli bija tik cēls, ka ar to var attaisnot viņa izplatīto vīrusu?

Telpā iestājās saspringts klusums.

Sjēna paliecās uz priekšu tuvāk rakstāmgaldam un pārliecinoši sacīja:

-     Doktore Sinskija, es jau jums teicu, ka uzskatu Bertrāna rīcību par pārdrošu un ārkārtīgi bīstamu. Ja es būtu varējusi viņu apturēt, tad darītu to, pat nedomājot. Es gribu, lai jūs man noticat.

Elizabete Sinskija pasniedzās pāri rakstāmgaldam un saudzīgi saņēma Sjēnas plaukstas.

Es jums patiešām ticu, Sjēna. Es ticu katram vārdam, ko esat man teikusi.

103. NODAĻA

Pirms saullēkta Ataturka lidostas gaiss bija vēss un mitrs. Pār gudrona klājumu ap privāto terminālu bija nolaidusies viegla migla.

Kad piebrauca limuzīns, kurā sēdēja Lengdons, Sjēna un Sinskija, viņus pie termināla sagaidīja kāds Pasaules Veselības organizācijas darbinieks un palīdzēja viņiem izkāpt.

-     Esam gatavi un gaidām jūsu pavēli, kundze, vīrietis sacīja un ieveda trijotni pieticīgā termināla ēkā.

-     Vai esat parūpējušies arī par Lengdona kungu? Sinskija vaicāja.

-    Viņš varēs ar privātu lidmašīnu doties uz Florenci. Viņa pagaidu ceļojuma dokumenti jau atrodas lidmašīnā.

Sinskija atzinīgi pamāja.

-    Un kā ar to otru jautājumu, par kuru mēs runājām?

-     Viss jau tiek risināts. Sūtījums tiks piegādāts tik drīz, cik vien iespējams.

Pateikusies darbiniekam, kurš nu aizsoļoja uz lidmašīnas pusi, Sinskija pagriezās pret Lengdonu.

-    Vai esat pārliecināts, ka nevēlaties mums pievienoties? Viņa sagurusi pasmaidīja, atglauda garos, sudrabainos matus un aizlika tos aiz ausīm.

-    Šaubos, vai mākslas profesors šādā situācijā var izrādīties jums noderīgs, Lengdons draiski atteica.

-   Jūs esat ārkārtīgi palīdzējis, Sinskija iebilda. Pat vairāk, nekā spējat iedomāties. Un it īpaši tas attiecas uz… Viņa norādīja uz Sjēnu, taču jaunās sievietes viņiem līdzās vairs nebija. Sjēna bija atpalikusi par divdesmit jardiem un nostājusies pie liela loga. Acīmredzami iegrimusi dziļās domās, viņa raudzījās uz lidmašīnu C-130, kas viņus jau gaidīja.

-     Paldies, ka uzticējāties viņai, Lengdons klusi sacīja. Man ir sajūta, ka viņai to nav nācies piedzīvot pārāk bieži.

-    Man ir aizdomas, ka mums ar Sjēnu Bruksu būs daudz kā tāda, ko mācīties vienai no otras. Sinskija sniedza viņam roku. Laimīgu ceļu, profesor.

-   Jums tāpat, Lengdons sacīja un paspieda doktores roku. Novēlu veiksmi Ženēvā!

-    Mums tā būs vajadzīga, viņa atteica un tad pamāja uz Sjēnas pusi. Atstāšu jūs abus divatā. Kad būsiet beiguši, sakiet, lai viņa nāk pie mums.

Šķērsodama terminālu, Sinskija izklaidīgi iebāza roku kabatā, izņēma abas sava salauztā amuleta pusītes un cieši saspieda plaukstā.

-    Neizmetiet ārā savu Asklēpija zizli! Lengdons uzsauca viņai nopakaļ. To vēl var salabot.

-    Paldies, Sinskija atbildēja un pamāja. Es ceru, ka to var sacīt arī par visu pārējo.

Sjēna Bruksa viena pati stāvēja pie loga un vēroja skrejceļa ugunis. Uz zemu nolaidušās miglas un aizvien vairāk satumstošo mākoņu fona tās izskatījās rēgainas. Gabaliņu tālāk kontroltorņa smailē lepni plīvoja Turcijas karogs, kam uz sarkanās pamatnes greznojās divi seni simboli, osmaņu impērijas paliekas pusmēness un zvaigzne, kas vēl aizvien lepni slējās pār mūsdienu pasauli.

-    Došu vienu turku liru, ja pateiksiet, par ko domājat, viņai aiz muguras kāds sacīja dobjā balsī.

Sjēna pat nepagriezās.

-    Tuvojas vētra.

-    Zinu, Lengdons klusi atteica.

Pēc laba brīža Sjēna pievērsās viņam.

-    Žēl, ka nelidosiet mums līdzi uz Ženēvu.

-    Jauki, ka tā sakāt, viņš atbildēja, taču jūs tur cītīgi spriedīsiet par nākotni. Vecmodīgs koledžas profesors jūs tikai apgrūtinātu.

Sjēna neizpratnē aši uzmeta viņam skatienu.

-    Jūs domājat, ka esat man par vecu, vai ne?

-    Es pavisam noteikti esmu jums par vecu, Sjēna! Lengdons skaļi iesmējās.

Viņa nokaunējusies neveikli sagrozījās.

-     Labi… Bet vismaz jūs zināsiet, kur mani meklēt. Viņai izdevās meitenīgi paraustīt plecus. Es gribēju teikt… ja kādreiz vēl gribēsiet mani sastapt.

-    Tas būtu jauki. Lengdons pasmaidīja.

Sjēna kļuva mazliet priecīgāka, un tomēr iestājās ilgs klusums. Neviens īsti nezināja, kā atvadīties.

Cieši raugoties amerikāņu profesoram sejā, Sjēnu negaidot pāršalca neierastas jūtas. Pēkšņi viņa paslējās pirkstgalos un noskūpstīja Lengdonu tieši uz lūpām. Kad Sjēna atkal atrāvās, viņai acīs mirdzēja asaras.

-    Es ilgošos pēc jums, viņa nočukstēja.

Lengdons sirsnīgi pasmaidīja un apskāva viņu.

-    Es tāpat.

Labu brīdi abi stāvēja apskāvušies, un šķita, ka ne viens, ne otrs nevēlas atrauties pirmais. Beidzot Lengdons atkal ierunājās:

-    Ir kāds sens teiciens, ko bieži piedēvē pašam Dantem… Viņš apklusa. Paturiet prātā šo vakaru, jo tas ir mūžības sākums.

-    Paldies, Robert, viņa sacīja un sāka raudāt. Beidzot man ir sajūta, ka esmu kādam vajadzīga.

Lengdons pievilka viņu vēl ciešāk sev klāt.

-    Jūs vienmēr esat apgalvojusi, ka vēlaties glābt pasauli, Sjēna. Iespējams, ka beidzot jums ir radusies šāda iespēja.

Sjēna klusi pasmaidīja un novērsās.

Viena pati soļodama jau gaidošās C-130 lidmašīnas virzienā, Sjēna domāja par visu, kas bija noticis, par visu, kas vēl varēja notikt, un par visu, kas bija iespējams nākotnē.

Paturiet prātā šo vakaru, viņa klusībā atkārtoja, jo tas ir mūžības sākums.

Kāpjot lidmašīnā, Sjēna lūdzās, kaut Dantem izrādītos taisnība.

104. NODAĻA

Blāvā pēcpusdienas saule bija nolaidusies zemu par Katedrāles laukumu, atstarojās Džoto zvanu torņa baltajā apšuvumā un meta garas ēnas pār Florences brīnišķīgo Ziedu Dievmātes katedrāli.

Ignacio Buzoni bēru ceremonija bija tikai nupat sākusies, kad katedrālē klusi iegāja Roberts Lengdons un sameklēja sev vietu. Viņš bija apmierināts, ka Ignacio dzīve drīz tiks iemūžināta šeit, mūžīgajā bazilikā, par kuru viņš tik daudzus gadus bija gādājis.

Lai gan Florences katedrāles fasāde bija koša, tās iekštelpas likās kailas, tukšas un askētiskas. Un tomēr šķita, ka todien askētiskajā svētnīcā valda svētku noskaņa. No visas Itālijas šajā baznīcā bija sapulcējušies valdības ierēdņi, draugi un mākslas pasaules kolēģi, lai pieminētu sirsnīgo milzi, kuru bija mīļi dēvējuši par Mazo Domu.

Plašsaziņas līdzekļi bija vēstījuši, ka Buzoni miris, darot to, kas viņam sagādājis vislielāko prieku, vēlā nakts stundā pastaigājies pa Domu.

Bēres noritēja pārsteidzoši možā noskaņojumā. Draugi un ģimene izteica humoristiskas piezīmes, un kāds no kolēģiem atcerējās Buzoni vārdus, ka viņa mīlestību uz renesanses laikmeta mākslu varot salīdzināt tikai ar viņa mīlestību uz spageti Boloņas gaumē un karameļu budino jeb karameļu pudiņu.

Kad bēru ceremonija bija galā un sērotāji sāka sirsnībā atcerēties dažādus atgadījumus no Ignacio dzīves, Lengdons nesteidzīgi apstaigāja Domu, apbrinojot mākslas darbus, ko Ignacio bija tik ļoti mīlējis, Vazāri "Pastaro tiesu" zem paša kupola, Donatello un Giberti logu vitrāžas, Učello pulksteni un bieži vien neievēroto mozaīku, kas greznoja telpas grīdu.

Kādā brīdī Lengdons atģidās, ka lūkojas pazīstamā sejā. Tas bija Dante Aligjēri. Leģendārajā Mikelīno freskā atainotais diženais dzejnieks stāvēja pie Šķīstītavas kalna, izstiepis rokas, kā pazemīgi sniegdams savu meistardarbu "Dievišķā komēdija". Lengdons nespēja atvairīt domu par to, ko gan Dante būtu domājis, ja uzzinātu, kādu iespaidu viņa episkā poēma atstās uz visu pasauli kādreiz, pēc daudziem gadsimtiem nākotnē, kuru nespētu iztēloties pat šis Florences dzejnieks.

Viņš ir iemantojis mūžīgu dzīvi, Lengdons nodomāja, atcerējies seno grieķu filozofu uzskatus par slavu. Kamēr vien viņi pieminēs tavu vārdu, tu paliksi nemirstīgs.

Bija jau vakars, kad Lengdons šķērsoja Svētās Elizabetes laukumu un atgriezās Florences elegantajā viesnīcā "Bruneleski". Uzgājis augšā uz savu numuru, viņš atvieglots ieraudzīja, ka viņu tur gaida milzīgs sainis.

Beidzot tas bija piegādāts.

Sūtījums, ko biju lūdzis Sinskijai.

Lengdons steidzīgi pārgrieza lenti, ar kuru bija aizlīmēta kaste, un izcēla ārā tās nenovērtējamo saturu, atviegloti secinādams, ka tas ir ļoti rūpīgi iesaiņots un ietīts burbuļplēvē.

Tomēr, Lengdonam par pārsteigumu, izrādījās, ka šajā kastē atrodas vēl kaut kas cits. Izskatījās, ka Elizabete Sinskija likusi lietā savu ievērojamo ietekmi, lai atgūtu vēl kaut ko. Kastē bija ieliktas Lengdona drēbes krekls ar pogām, aizsargkrāsas bikses un apdilusi tvīda žakete. Viss bija rūpīgi iztīrīts un izgludināts. Tur atradās pat viņa ērtie apavi, ko kāds bija nospodrinājis. Lengdons nopriecājās, ieraudzījis kastē arī savu kabatas portfeli.

Pamanot pēdējo priekšmetu, Lengdons bija spiests iesmieties. Šādu reakciju izraisīja gan atvieglojums par šī priekšmeta atgūšanu, gan neliels kaunīgums par to, cik šis priekšmets viņam bija svarīgs.

Mans Mikipeles pulkstenis.

Lengdons nekavējoties aplika šo kolekcionāru sērijas laikrādi ap plaukstas locītavu un aizsprādzēja siksniņu. Nobružātās ādas pieskāriens atmodināja savādu drošības sajūtu. Atkal uzvilcis pats savas drēbes un ērtos apavus, Lengdons sajutās gandrīz tāpat kā senāk.

Viņš izgāja no viesnīcas, nesdams saini ar trauslo priekšmetu, ko bija ielicis durvju sardzes aizdotajā audekla maisiņā ar viesnīcas "Bruneleski" emblēmu. Neparasti siltais vakars viņa gājienam pa Via dei Calzaiuoli jeb Kurpnieku ielu pretī Vecās pils vientuļajai smailei piešķīra vēl sapņaināku noskaņu.

Nonācis vajadzīgajā vietā, Lengdons vispirms vērsās pie apsardzes. Viņa vārds bija atzīmēts Martas Alvaresas viesu sarakstā. Viņš tika nosūtīts uz Piecu simtu zāli, kurā vēl aizvien drūzmējās tūristi. Lengdons bija ieradies tieši noteiktajā laikā. Viņš bija cerējis, ka Marta viņu sagaidīs pie durvīm, taču viņas nekur nebija.

Lengdons apturēja kādu garāmejošu brīvprātīgo gidu.

-     Scusi? Lengdons uzsauca. Dove posso trovare Marta Alvarez?

Gids plati pasmaidīja.

-   Signora Alvarez? Viņas te nav! Viņai bērns! Katalīna! Molto bellal

Lengdons nopriecājās, izdzirdējis tik labus jaunumus par Martu.

-    Ahh… che bello, viņš atsaucās. Stupendo!

Tiklīdz gids aizsteidzās prom, Lengdons sāka prātot, ko lai tagad iesāk ar līdzpaņemto saini.

Aši izlēmis, viņš šķērsoja pārpilno Piecu simtu zāli, izgāja zem Vazāri sienas gleznojuma un devās augšup uz pils muzeju pielūkodams, lai viņu nepamana sargi.

Beidzot viņš nokļuva pie muzeja šaurā andito. Eja bija tumša, tai priekšā bija aizlikti norobežojošie stieņi un virves, kā ari plāksnīte ar uzrakstu: Chiuso/Slēgts.

Rūpīgi paskatījies apkārt, Lengdons palīda zem virves un iegāja tumšajā telpā. Tad viņš iebāza roku savā audekla maisiņā uzmanīgi izvilka trauslo saini un iztina to no burbuļplēves. Viņam pretī atkal stingi raudzījās Dantes pēcnāves maska. Trauslais ģipša veidojums vēl aizvien bija iesaiņots tai pašā aizvelkamajā polietilēna maisiņā. Pēc Lengdona lūguma tas bija izņemts no Venēcijas stacijas bagāžas uzglabāšanas skapīša. Maska bija nevainojamā stāvoklī, ar vienu vienīgu nelielu izņēmumu tai otrā pusē elegantas spirāles formā bija uzrakstīts kāds dzejolis.

Lengdons uzmeta skatienu senlaicīgajai vitrīnai. Dantes pēcnāves maska tajā ir novietota ar sejas daļu uz augšu… neviens neko pat nepamanīs.

Viņš uzmanīgi izņēma masku no aizvelkamā polietilēna maisiņa un ļoti saudzīgi atbalstīja pret vitrīnā ievietoto tapiņu. Maska mīksti ieslīga savā agrākajā vietā uz ierastā sarkanā samta fona.

Aizvēris vitrīnu, Lengdons brīdi palika stāvam un cieši noraudzījās uz Dantes bālo seju, kas tumšajā istabā šķita rēgaina. Beidzot atkal mājās.

Pirms iziešanas no telpas Lengdons neuzkrītoši nolika malā norobežojošos stieņus, virves un plāksnīti. Ejot cauri galerijai, viņš uz mirkli apstājās, lai uzrunātu kādu jaunu brīvprātīgo gidi.

-    Signorina? Lengdons sacīja. Vajadzētu ieslēgt apgaismojumu virs Dantes pēcnāves maskas. Tumsā to ir ļoti grūti saskatīt.

-     Piedodiet, jaunā sieviete attrauca, taču šī izstādes daļa ir slēgta. Dantes pēcnāves maskas tur vairs nav.

-     Dīvaini, Lengdons izlikās pārsteigts, es to vēl nupat apbrīnoju.

Sievietes sejā skaidri atspoguļojās pārsteigums. Kad viņa aizsteidzās uz andito pusi, Lengdons klusi izlavljās no muzeja.

EPILOGS

Trīsdesmit četru tūkstošu pēdu augstumā virs Biskajas līča tumšā plašuma cauri mēness apspīdētajai naktij rietumu virzienā uz Bostonu slīdēja Alitalia reisa sarkanā acs.

Lidmašīnas salonā sēdēja Roberts Lengdons, aizrautīgi lasīdams mīkstos vākos iesietu "Dievišķās komēdijas" eksemplāru. Poēmas vienmērīgais terza rima vārsmojuma ritms kopā ar lidmašīnas dzinēju dūkoņu bija viņu gandrīz hipnotiski ieaijājis. Šķita, ka Dantes vārdi izplūst no lappusēm, atbalsojoties Lengdonam sirdī, it kā tie būtu uzrakstīti tieši viņam šajā konkrētajā mirklī.

Lengdons bija spiests atcerēties, ka šī Dantes poēma vēstīja ne tik daudz par elles mokām, cik par cilvēka gara spēku, kas palīdz pārciest jebkuru, pat visbiedējošāko pārbaudījumu.

Ārā aiz iluminatora bija parādījies pilnmēness. Ar savu žilbinošo spožumu tas aptumšoja visus pārējos debesu ķermeņus. Lengdons domīgi raudzījās izplatījumā, iegrimis domās par visu, kas noticis dažu pēdējo dienu laikā.

Vistumšākās vietas ellē ir atvēlētas tiem, kuri morālas krīzes brīžos nolemj neiejaukties. Lengdonam šo vārdu nozīme vēl nekad nebija likusies tik skaidra: bīstamos laikos nav lielāka grēka par bezdarbību. Viņš zināja, ka arī pats, tāpat kā miljoniem citu, ir vainojams šajā grēkā. Jautājumā par apstākļiem, kādos nonākusi pasaule, noliegums bija kļuvis par globālu pandēmiju. Lengdons sev nosolījās, ka to nemūžam neaizmirsīs.

Kamēr lidmašīna šāvās uz rietumiem, Lengdons domāja par abām drosmīgajām sievietēm, kuras tobrīd Ženēvā apņēmīgi stājās pretī nākotnei, laužoties cauri pārmaiņu piemeklētas pasaules problēmām.

Pie apvāršņa parādījās tumši mākoņi. Tie lēni slīdēja debesīs, kamēr beidzot aizsedza mēnesi un tā spožo gaismu.

Roberts Lengdons atkal ieslīga sēdeklī, jo sajuta, ka ir pienācis laiks iemigt. Izslēdzis virs galvas degošo lampiņu, viņš vēl pēdējo reizi palūkojās uz debesīm. Ārā nupat bija iestājusies tumsa, un visa pasaule likās pārvērtusies. Debesu jums bija pārtapis zvaigžņu segā.

PAR AUTORU

Dens Brauns ir autors gramatai "Da Vinči kods" vienai no visu laiku plašāk lasītajiem romāniem. Vēl viņš ir sarakstījis tādus starptautiskus bestsellerus kā "Zudušais simbols", "Eņģeļi un dēmoni", "Maldu zona" un "Ciparu cietoksnis". Viņš dzīvo Jaunanglijā kopā ar sievu.

Dens Brauns

INFERNO

Redaktore Liene Akmens Korektore Liene Kāposta Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-I050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas "Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

D. Brauns

Br 195 Inferno/ No angļu vai. tulk. Dina Kārkliņa. Rv "Apgāds "Kontinents"" 600 lpp.

ISBN 978-9984-35-665-5

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Brauns Dens Inferno

PROLOGS

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. nodaĻa

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODAĻA

30. NODAĻA

31. NODAĻA

32. NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA

35. NODAĻA

36. NODAĻA

37. NODAĻA

38. NODAĻA

39. NODAĻA

40. NODAĻA

41. NODAĻA

42. NODAĻA

43. NODAĻA

44. NODAĻA

45. NODAĻA

46. NODAĻA

47. NODAĻA

48. NODAĻA

49. NODAĻA

50. NODAĻA

51. NODAĻA

52. NODAĻA

53. NODAĻA

54. NODAĻA

55. NODAĻA

56. NODAĻA

57. NODAĻA

58. NODAĻA

59. NODAĻA

60. NODAĻA

61. NODAĻA

62. NODAĻA

63. NODAĻA

64. NODAĻA

65. NODAĻA

66. NODAĻA

67. NODAĻA

68. NODAĻA

69. NODAĻA

70. NODAĻA

71. NODAĻA

72. NODAĻA

73. NODAĻA

74. NODAĻA

75. NODAĻA

76. NODAĻA

77. NODAĻA

78. NODAĻA

79. NODAĻA

80. NODAĻA

81. NODAĻA

82. NODAĻA

83. NODAĻA

84. NODAĻA

85. NODAĻA

86. NODAĻA

87. NODAĻA

88. NODAĻA

89. NODAĻA

90. NODAĻA

91. NODAĻA

92. NODAĻA

93. NODAĻA

94. NODAĻA

95. NODAĻA

96. NODAĻA

97. NODAĻA

98. NODAĻA

99. NODAĻA

100. NODAĻA

101. NODAĻA

102. NODAĻA

103. NODAĻA

104. NODAĻA

EPILOGS

PAR AUTORU