Brauns Dens

Maldu zona

DENS BRAUNS

MALDU ZONA

.

1. nodala

Restorāns "Toulos", kas izvietojies blakus Kapitolija uzkalnam, dižojas ar nekorektu ēdienkarti - jauna teļa gaļu un zirga karpačo tāpēc visnotaļ paradoksāli, ka tas bija kļuvis par prominentu vašingtoniešu iemīļotu brokastu vietu. Šajā rītā "Toulos" valdīja rosība - šķindēja sudraba galda piederumi, dūca kafijas automāti, pa mobilajiem tālruņiem tika risinātas steidzamas sarunas.

Kad sieviete iegāja zālē, viesmīlis zagšus malkoja savu ikrīta "Asiņaino Mēriju". Viņš pagriezās ar ierastu smaidu.

-    Labrīt! - viņš sveicināja. - Kā varu pakalpot?

Sieviete bija pievilcīga, vecumā virs trīsdesmit. Viņa bija

ģērbusies pelēkās flaneļa biksēs ar ielocēm un ziloņkaula krāsas Loras Ešlijas stila blūzē, bet kājās uzāvusi konservatīvas laiviņas. Stāja bija taisna, zods mazdrusciņ pacelts - tas nepauda vīzdegunību, drīzāk liecināja par rakstura stingrību. Sievietes kuplie gaišbrūnie mati sniedzās līdz pleciem un galos bija ieveidoti uz iekšu - tā bija Vašingtonā populārā "diktores" stila frizūra. Mati bija tik gari, lai valdzinātu, un tik īsi, lai sarunu biedram atgādinātu, ka viņa visticamāk ir par to gudrāka.

-    Esmu mazliet nosebojusies, - sacīja sieviete nepretenciozā tonī. - Man norunāta brokastu tikšanās ar senatoru Sek- stonu.

Viesmīlim negaidīti iekņudējās nervu gali. Senators Sedžviks Sekstons. Senators bija restorāna pastāvīgais apmeklētājs un šajās dienās viens no slavenākajiem vīriem valstī. Iepriekšējā nedēļā Superotrdienā senators ar krietnu pārsvaru uzveica visus divpadsmit republikāņu kandidātus, tādējādi pretendējot uz Savienoto Valstu prezidenta amatu. Daudzi uzskatīja, ka senatoram ir teicamas izredzes nākamruden pārņemt Balto namu no kaujai gatavā prezidenta. Pēdējā laikā tā vien šķita, ka Sekstona seja redzama visos valsts mēroga žurnālos un viņa pirmsvēlēšanu kampaņas lozungs "Beidziet šķērdēt, steidziet sakārtot!" izlīmēts visā Amerikā.

-    Senators Sekstons ir savā nodalījumā, - viesmīlis atteica. - Un kas būtu jūs?

-    Reičela Sekstone. Meita.

Cik muļķīgi pajautāju, viesmīlis domās gremzās. Līdzība bija acīm redzama. Sievietei piemita tas pats caururbjošais skatiens un izsmalcinātās manieres, un viņa izstaroja tādu pašu dzīvespriecīgu cildenumu kā senators. Skaidrs kā diena, senatora klasiskā pievilcība bija iedzimusi Reičelā Seksto- nē, un viņa šo svētību vērta tādā grācijā un pazemībā, ka tēvs varētu pat mācīties no viņas.

-    Patīkami, ka iegriezāties pie mums, mis Sekstone.

Vedot senatora meitu cauri ēdamtelpai, viesmīlis sarka

un bālēja, juzdams vīriešu skatienus, kas viņai sekoja - daži paslepen, citi atklātāk. "Toulos" reti ieturējās sievietes, un tikai nedaudzas spēja līdzināties Reičelai Sekstonei.

-     Simpātisks augumiņš, - kāds brokastotājs nočukstēja. - Vai Sekstons jau atradis jaunu sievu?

-    Tā ir viņa meita, idioti - galdabiedrs viņam atbildēja.

Vīrietis iespurcās.

-    Pazīstot Sekstonu, pieļauju, ka viņš čakarē ari meitu.

Brīdī, kad Reičela piegāja pie tēva galdiņa, senators pa mobilo tālruni skaļi iztirzāja kādu no saviem nesenajiem panākumiem. Viņš pacēla acis pret Reičelu vienīgi tik ilgi, lai pabungotu pa savu "Cartier" pulksteni, atgādinot, ka viņa nokavējusies.

Arī es pēc tevis esmu noilgojusies, Reičela nodomāja.

Lai gan tēva vārds bija Tomass, viņš jau sen lika saukt sevi otrajā vārdā. Reičelai bija aizdomas, ka viņam gluži vienkārši patīk vārda un uzvārda aliterācija. Senators Sedžviks Sekstons. Viņam bija sudrabaini mati un lunkana mēle, viņš bija politisko spēlīšu lauva, kas apveltīts ar ziepju operu varoņa glancēto ārieni un spēju nevainojami iemiesoties tēlā.

-   Reičela! - Tēvs ar klikšķi aizvēra tālruņa vāciņu un piecēlās, lai noskūpstītu meitu uz vaiga.

-    Sveiks, tēt! - Viņa nenoskūpstīja tēvu.

-    Tu izskaties pārmocījusies.

Sākas, Reičela nodomāja.

-    Es saņēmu tavu ziņu. Kas noticis?

-    Vai tad nav ļauts uzaicināt meitu brokastīs?

Reičela jau labi sen bija sapratusi, ka tēvs tikai retumis izsaka vēlēšanos būt viņas sabiedrībā, ja vien viņu nevadīja kāds aprēķins.

Sekstons iedzēra malku kafijas.

-    Nu, kā tad tev klājas?

-    Esmu aizņemta. Kā redzu, tava kampaņa rit sekmīgi.

-   Ak, par darbu labāk nerunāsim! - Sekstons paliecās pāri galdam, noklusinādams balsi. - Kā klājas tam vīrietim Valsts departamentā, ar kuru es tevi savedu kopā?

Reičela nopūtās un apslāpēja vēlēšanos ielūkoties pulkstenī.

-     Tēt, man nudien nav bijis vaļas viņam piezvanīt. Un es būtu priecīga, ja tu pārtrauktu…

-    Nozīmīgām lietām laiks ir jāatrod, Reičela. Bez mīlestības viss ir bezjēdzīgs.

Prātā uzvirmoja dažas atmiņu ainas, tomēr Reičela nolēma klusēt. Tēva klātbūtnē bija grūti justies pārākam.

-    Tēt, tu vēlējies mani satikt. Teici, ka tas esot svarīgi.

-    Tā arī ir. - Tēva acis viņu cieši nopētīja.

Reičela juta, ka daži aizsargvaļņi izkūst, un viņa nolādēja šā cilvēka vareno ietekmi. Senatora skatiens bija viņa stiprā puse - dabas dāvana, kas, pēc Reičelas domām, ievedīs viņu Baltajā namā. Viņa acis kā uz burvja mājienu varēja pie- riesties asarām un mirkli vēlāk raudzīties skaidri, liecinādamas par kaislīgu dvēseli un aicinādamas uzticēties. Visa pamatā ir uzticība, tēvs mēdza sacīt. Reičelas uzticību viņš bija zaudējis jau pirms daudziem gadiem, toties zibenīgi iekaroja visas valsts paļāvību.

-     Es tev izteikšu priekšlikumu, - senators Sekstons sacīja.

-     Ļauj, es minēšu, - Reičela atmeta, pūloties nostiprināt savas pozīcijas. - Kāds ietekmīgs šķirtenis meklē jauniņu sievu?

-    Nemāni sevi, mīlulīt! Nemaz tik jauna tu vairs neesi.

Reičelai uzmācās pazīstamā sajūta, ka viņa saraujas aizvien mazāka, - tikšanās reizēs ar tēvu tas nebija nekas neparasts.

-    Es vēlos tev pasviest glābšanas riņķi, - viņš paziņoja.

-    Pat nenojautu, ka slīkstu.

-   Tu ne, bet prezidents gan. Lec pāri bortam, kamēr kuģis vēl nav nogrimis.

-    Vai šī saruna mums jau nav bijusi?

-    Padomā par savu nākotni, Reičela! Tu vari strādāt pie manis.

-    Ceru, ka ne jau šā iemesla pēc tu uzaicināji mani kopā pabrokastot.

Senatora rāmuma čaula tikko manāmi ieplaisāja.

-    Reičela, tu taču aptver, ka tavs darbs pie viņa met ēnu uz mani. Un manu pirmsvēlēšanu kampaņu.

Reičela nopūtās. Viņa ar tēvu jau bija to pārrunājusi.

-    Tēt, es nestrādāju pie prezidenta. Es pat neesmu tikusies ar prezidentu. Dieva dēļ, es strādāju Fērfaksā!

-    Politikas pamatā ir uztvere, Reičela. Visiem izskatās, ka tu strādā pie prezidenta.

Reičela izdvesa nopūtu, cenšoties neļaut vaļu sapīkumam.

-    Man nebija viegli iegūt šo darbu, tēt. Es no tā neiešu prom.

Senatora acis samiedzās.

-    Zini, brīžiem tava savtīgā attieksme patiesi…

-   Senator Sekston? - Pie galdiņa nez no kurienes bija uzradies reportieris.

Sekstona īgnums acumirklī izgaisa. Reičela novaidējās un paķēra kruasānu no groziņa, kas atradās uz galda.

-   Ralfs Snīdens, - reportieris stādījās priekšā. - "VJashing- ton Post". Vai drīkstu uzdot dažus jautājumus?

Senators pasmaidīja un viegli piespieda pie mutes salveti.

-    Ar lielāko prieku, Ralf. Tikai ātri. Negribu, lai atdziest kafija.

Reportieris kā pēc pavēles iesmējās.

-      Protams, ser. - Viņš izvilka un ieslēdza diktofonu. - Senator, jūs reklāmās televīzijā pieprasāt pieņemt likumu, kas nodrošinātu vienādas darba algas gan sievietēm, gan vīriešiem… kā arī samazināt nodokļus jaunajām ģimenēm. Vai varat izskaidrot šādas prasības pamatojumu?

-     Protams. Es gluži vienkārši esmu liels stipru sieviešu un stipru ģimeņu pielūdzējs.

Reičela gandrīz aizrijās ar kruasānu.

-     Runājot par ģimenēm, - reportieris ne mirkli nevilcinājās, - jūs bieži pieminat izglītību. Esat izteicis dažus ārkārtīgi diskutablus priekšlikumus samazināt budžeta līdzekļus citām nozarēm, lai atvēlētu vairāk nācijas skolām.

-    Es uzskatu, ka bērni ir mūsu nākotne.

Reičela nespēja noticēt, ka tēvs nolaidies tik zemu, ka citē popdziesmas vārdus.

-     Un, visbeidzot, ser, - reportieris turpināja, - dažu pēdējo nedēļu laikā jūsu reitings ir negaidīti audzis. Jādomā, prezidentam tas rada bažas. Kādas ir jūsu domas par šo neseno panākumu?

-    Manuprāt, tas ir saistīts ar uzticību. Amerikāņi beidzot saprot, ka prezidentam nevar uzticēt tādu grūtu lēmumu pieņemšanu, kuri skar nāciju. Valdības vieglprātīgie tēriņi ik dienas jo dziļāk iegrūž valsti parādos, un amerikāņi attopas, ka pienācis laiks pārtraukt šķērdēšanu un ķerties pie sakārtošanas.

Reičelas rokassomiņā iepīkstējās peidžeris - kā apturot tēva retorisko vārdu plūdus. Parasti spalgie elektroniskie pīkstieni bija nevēlams traucējums, taču šajā brīdī tie viņas ausīm šķita gandrīz kā melodija.

Senators ar sašutumu pablenza uz viņu, īgņodamies, ka pārtraukts.

Reičela izmakšķerēja peidžeri no somiņas un nospieda piecus taustiņus noteiktā secībā, apstiprinot, ka tieši viņa tur rokā peidžeri. Pīkstieni apklusa, un sāka mirgot šķidro kristālu displejs. Pēc piecpadsmit sekundēm viņa saņems šifrētu teksta paziņojumu.

Snldens pasmīnējis pievērsās senatoram.

-    Jāteic, ka jūsu meita ir aizņemta sieviete. Patīkami redzēt, ka jūs abi joprojām spējat atrast laiku, lai kopā ieturētu maltītes.

-    Kā jau teicu, ģimene man ir pirmajā vietā.

Snīdens pamāja un kļuva nopietns.

-   Ser, vai drīkstu vaicāt, kā jūs un meita tiekat galā ar interešu konfliktu?

-     Konfliktu? - Senators Sekstons pašķieba galvu sānis, veltīdams reportierim nevainīgu, mulsu skatienu. - Par kādu konfliktu jūs runājat?

Reičela pacēla acis un novaikstījās, manot, ka tēvs izliekas. Viņa gluži labi zināja, kāds būs turpinājums. Nolāpītie reportieri, viņa domās šķendējās. Daudzu žurnālistu uzvārdi bija lasāmi politiķu algu sarakstos. Šādu jautājumu žurnālisti dēvēja par greipfrūtu. Tas izklausījās nepatīkams, bet patiesībā bija iepriekš izplānots pakalpojums senatoram - kā lēni pamesta bumbiņa, kuras lidojumu tēvs varēja noteikt un kuru spēja iztriekt ārpus laukuma, izgaisinot šaubas par dažiem apstākļiem.

-    Redziet, ser… - Reportieris iekāsējās, tēlojot, ka mulst par uzdoto jautājumu. - Konflikts ir tāds, ka jūsu meita strādā pie jūsu oponenta.

Senators Sekstons ļāvās smiekliem, acumirklī kliedējot jautājuma radīto saspīlējumu.

-   Ralf, pirmkārt, mēs ar prezidentu neesam oponenti. Mēs esam divi patrioti ar dažādiem uzskatiem, kā vadīt mūsu mīļoto valsti.

Reportieris atplauka. Viņš bija ieguvis gardu kumosu.

-    Un otrkārt?

-     Otrkārt, prezidents nav manas meitas darba devējs. Viņa strādā izlūkdienestā un nosūta ziņojumus Baltajam namam. Tas ir samērā zems amats. - Viņš apklusa un pavērās Reičelā. - Atklāti sakot, dārgā, šķiet, ka tu ne reizi neesi tikusies ar prezidentu, vai ne?

Reičelas acis iegailējās.

Peidžeris čirkstēja, piesaistot Reičelas skatienu ziņojumam, kas uzradās displejā.

nkts iersts nibdir

Acumirklī atšifrējusi stenografēto tekstu, viņa sarauca uzacis. Ziņojums bija negaidīts un katrā ziņā nozīmēja nelāgus jaunumus. Bet viņai vismaz radās iespēja aiziet.

-    Kungi, - Reičela sacīja, - kaut arī sirds vai lūst, man tomēr jāatvadās. Es kavēju darbu.

-    Mis Sekstone, - reportieris mudīgi ierunājās, - pirms aizejat, es vēlētos dzirdēt jūsu komentāru par baumām, ka esat norunājusi šo brokastu tikšanos, lai apspriestu iespēju aiziet no jūsu pašreizējā amata un strādāt tēva pirmsvēlēšanu kampaņas komandā.

Reičela jutās tā, it kā viņai sejā būtu iešļākta verdoša kafija. Jautājums viņu izsita no sliedēm. Reičela, palūkojusies tēvā, pēc viņa vīpsnās noprata, ka jautājums sagatavots iepriekš. Reičela kāroja pārrāpties pāri galdam un iedurt tēvam ar dakšiņu.

Reportieris piegrūda diktofonu viņai pie sejas.

-    Mis Sekstone?

Reičela ieurbās ar skatienu reportierī.

-    Ralf, vai kā jūs tur, sasodīts, sauca, - pamēģiniet saprast! Man nav ne mazākās vēlēšanās pamest darbu un pāriet strādāt pie senatora Sekstona. Ja jūs publicēsiet pretēju informāciju, jums vajadzēs kurpju lāpstiņu, lai izvilktu šo diktofonu no savas pakaļas!

Reportieris iepleta acis. Viņš izslēdza diktofonu, slēpdams smīnu.

-    Paldies jums abiem! - Viņš izgaisa.

Reičela acumirklī nožēloja šo izlēcienu. Viņa ienīda tēvu par to, ka mantojusi tā temperamentu. Smalki, Reičela. Varen smalki.

Tēvs neapmierināts viņā paglūnēja.

-    Tev nenāktu par ļaunu kļūt nosvērtāka*

Reičela sāka vākt kopā mantiņas.

-    Šī tikšanās ir galā.

Acīmredzot arī senators bija nolēmis pielikt sarunai punktu. Viņš izvilka mobilo tālruni un gatavojās zvanīt.

-   Atā, saulīt! Kādu dienu pieskrien pie manis un apsveicinies! Un, dieva dēļ, apprecies taču! Tev ir trīsdesmit trīs gadi.

-   Trīsdesmit četri! - viņa atcirta. - Tava sekretāre atsūtīja kartīti.

Tēvs skumīgi paklakšķināja ar mēli.

-    Trīsdesmit četri. Gandrīz vai vecmeita. Zini, es trīsdesmit četru gadu vecumā jau biju…

-   Apprecējis mammu un izdrāzis kaimiņieni? - Vārdi iz- brāzās skaļāk, nekā paredzēts, un balss neapvaldīta izskanēja nelaikā apklusušajā zālē. Tuvējie brokastu ēdēji pameta uz viņiem skatienus.

Senatora Sekstona acis acumirklī kļuva saltas; Reičelā iedūrās divi ledus kristāliņi.

-    Uzmanies, jaunā dāma!

Reičela devās uz durvīm. Nekā nebija! Pats uzmanies, senator!

2. nodala

Trīs vīrieši klusuciezdami sēdēja "ThermaTech" teltī. Ārpusē ledains vējš purināja patvērumu, draudēdams izraut to no stiprinājuma auklām. Vīrieši nelikās par to ne zinis, jo visi bija piedzīvojuši krietni draudīgākas situācijas.

Spilgti baltā telts bija uzstādīta nomaļā, seklā iedobumā. Gan sakaņj līdzekļi, gan transports, gan ieroči bija apgādāti ar jaunākajām tehnoloģijām. Trijotnes vadītāja segvārds bija Delta Viens. Tas bija muskuļains un lunkans vīrs, un viņa acis bija tikpat tuksnesīgas kā tas apvidus, kur viņi bija apmetušies.

Militārais hronogrāfs uz Delta Viens rokas asi iepīkstējās. Šī skaņa atbalsojās vienā laikā ar abu pārējo vīriešu hro- nogrāfu pīkstieniem.

Bija pagājusi kārtējā pusstunda.

Atkal bija pienācis laiks.

Delta Viens, kā ierasts, atstāja abus partnerus un, izgājis tumsā un brāzmainajā vējā, pielika pie acīm infrasarkano staru binokli un pārlaida skatienu mēnessgaismas pielietajam apvārsnim. Kā allaž, vērotājs koncentrēja uzmanību uz ēku. Tā atradās tūkstoš metru attālumā - milzīga, vidē neiederīga konstrukcija, kas pacēlās uz neauglīgās virsmas. Viņš kopā ar vienību ēku novēroja jau desmit dienu - kopš tās uz- sliešanas. Delta Viens ne mirkli nešaubījās, ka būvē glabātā informācija pārvērtīs pasauli. Lai to aizsargātu, jau bija ziedotas dzīvības.

Šajā mirklī ap ēku valdīja klusums.

Tomēr galvenais bija, kas notiek celtnes iekšienē.

Delta Viens atgriezās teltī.

- Laiks veikt izlūklidojumu, - viņš paziņoja biedriem.

Abi palocīja galvu. Slaidākais - Delta Divi - atvēra un ieslēdza klēpjdatoru. Nosēdies pie ekrāna, Delta Divi novietoja roku uz mehāniskās kursorsviras un īsi, strauji parāva. Tūkstoš metru attālumā dziļi ēkā paslēptais moskīta lieluma novērošanas robots, saņēmis signālu, atdzīvojās.

3. nodala

Vadot balto "Integra" pa Līsbergas maģistrāli, Reičelā Seksto- nē vēl aizvien kūsāja dusmas. Folsčērčas kalnu pakājē pret dzidrajām marta debesīm pacēlās kailas kļavas, tomēr mierpilnajai apkārtnei nebija pa spēkam apslāpēt viņas niknumu. Nesenajam straujajam kāpumam vērtējuma tabulās vajadzētu iedvest tēvā kaut mazumiņu paļāvīgas labvēlības, tomēr šķita, ka tas vienīgi uzkurina viņa uzpūtību.

Šī pretruna bija divkārt sāpīga tāpēc, ka tēvs bija vienīgais ģimenes loceklis, kurš Reičelai bija palicis. Reičelas māte bija mirusi pirms trim gadiem, un zaudējuma radītās emocionālās brūces Reičelas sirdī vēl aizvien nebija aizdzijušas.

Vienīgais viņas mierinājums bija apziņa, ka nāve ar paradoksālu žēlastību atsvabināja māti no dziļā izmisuma, kādā viņu bija iedzinusi nelaimīgā laulība ar senatoru.

Reičelas peidžeris iepīkstējās vēlreiz, no jauna pievēršot domas ceļam, kas stiepās tālumā. Ienākusi ziņa bija identiska ar iepriekšējo.

nkts iersts nibdir

Nekavējoties ierasties pie NIB direktora. Viņa nopūtās. Dieva dēļ, es taču jau braucu!

Jūtot aizvien lielāku nedrošību, Reičela nogriezās uz pierastās nobrauktuves, tad uz privātā piebraucamā ceļa un apstājās pie bruņotu sargu posteņa. Viņa bija ieradusies vienā no valsts slepenākajām vietām, kuras adrese bija Līsbergas maģistrāle 14225.

Kamēr sargs skenēja viņas automašīnu, meklējot noklausīšanās ierīces, Reičela uzlūkoja tālumā izvietoto gigantisko būvi. Miljons kvadrātpēdu plašais komplekss bija majestātiski izpleties uz sešdesmit astoņiem mežainiem akriem Fērfaksā, Virdžīnijas pavalstī, netālu no Vašingtonas. Ēkas fasāde bija spoguļstikla bastions, kas atspoguļoja apkārt izvietotos sate- lītšķīvjus, antenas un radarus, dubultojot šo ierīču jau tā iespaidīgo skaitu.

Pēc "divām minūtēm Reičela bija novietojusi mašīnu autostāvvietā, šķērsojusi rūpīgi koptu laukumu un piegājusi pie galvenās ieejas, kur granīta izkārtne vēstīja:

nacionālais izlūkošanas birojs (nib)

Reičela izgāja starp diviem bruņotiem jūras kājniekiem, kas stāvēja abpus ložu necaurlaidīgām virpuļdurvīm un stingi lūkojās taisni uz priekšu. Pastumjot durvis, Reičela juta to pašu, ko vienmēr, - viņa ieiet dusoša milža vēderā.

Velvētajā foajē Reičela visapkārt manīja klusinātu sarunu atbalsis, it kā vārdi plūstu no birojiem, kas atradās augstāk. Milzīga mozaīka deklarēja NIB moto.

nodrošināt asv globālas informācijas pārākumu miera laikā un kara apstakļos

Sienas bija noklātas ar lielizmēra fotogrāfijām - raķešu starta brīži, zemūdeņu kristības, radiopārtveršanas iekārtas. Grandiozi sasniegumi, kurus varēja svinēt vienīgi šajās sienās.

Reičela, kā allaž, juta, ka ārpasaules likstas pagaist aiz muguras. Viņa iesoļoja ēnu pasaulē. Pasaulē, kurā problēmas dārdēja kā kravas vilcieni, bet risinājumi bija pielīdzināmi vā- riem čukstiem.

Tuvojoties pēdējam kontrolpostenim, Reičela prātoja, kāda nediena likusi viņas peidžerim pusstundas laikā iepīkstēties divas reizes.

-    Labrīt, mis Sekstone! - Ieraugot viņu tuvojamies tērauda durvīm, sargs pasmaidīja.

Reičela pasmaidīja pretī, un sargs pasniedza viņai nelielu tamponu.

-    Jūs kārtību zināt, - viņš ieteicās.

Reičela paņēma hermētiski izolēto tamponu, noplēsa plastmasas apvalku un ievietoja tamponu mutē kā termometru. Viņa paturēja to divas sekundes un tad, paliekusies uz priekšu, ļāva sargam to izņemt. Sargs ievietoja samitrināto tamponu aparāta spraugā sev aiz muguras. Ierīce četrās sekundēs noteica DNS Reičelas siekalās, tad monitors nomir- goja un tajā parādījās Reičelas fotogrāfija un atļauja ieiet slepenajā objektā.

Sargs piemiedza ar aci.

-     Izskatās, ka tā joprojām esat jūs. - Viņš izvilka izlietoto tamponu no ierīces un iemeta atverē, kur tas tūdaļ sadega. - Lai jums jauka diena! - Viņš piespieda pogu, un milzīgās tērauda durvis atvērās.

Ejot cauri trokšņaino koridoru labirintam, Reičela jutās pārsteigta, ka pat pēc sešiem darba gadiem šīs organizācijas kolosālie mērogi viņu vēl aizvien biedē. Birojā ietilpa vēl sešas citas iestādes, un tajā darbojās vairāk nekā desmit tūkstoši aģentu. Ekspluatācijas izmaksas ik gadu pārsniedza desmit miljardus dolāru.

NIB absolūtā slepenībā radīja un uzturēja modernu spiegošanas tehnoloģiju arsenālu - elektroniskos pārtvērējus, kuru rādiuss bija visa pasaule, satelītus, telekomunikāciju iekārtās iestrādātas klusas retranslācijas mikroshēmas, arī globālu jūrniecības izlūkošanas tīklu, ko dēvēja par "Classic Wizard". Šis slepenais tūkstoš četrsimt piecdesmit sešu hidrofonu tīkls bija izvietots ūdenstilpju dibenā visā pasaulē un novēroja kuģu pārvietošanos visapkārt zemeslodei.

NIB tehnoloģijas ne tikai nodrošināja Savienotajām Valstīm uzvaru bruņotajos konfliktos, bet arī piegādāja dažādām aģentūrām - tā, piemēram, CIP, Nacionālās drošības aģentūrai (NDA) un Aizsardzības departamentam - nebeidzamu mierlaika datu straumi, dodot iespēju novērst terorismu, atklāt noziegumus pret apkārtējo vidi un tādējādi sniedzot valsts politikas lēmējiem nepieciešamās ziņas pamatotu lēmumu pieņemšanai dažādās jomās.

Reičela šeit strādāja par datu analītiķi. Viņai vajadzēja analizēt sarežģītus ziņojumus un konstatēt to būtību jeb kodolu, kas bija lakoniski jāizklāsta lappuses garuma kopsavilkumā. Reičela bija pierādījusi, ka viņai ir dabas dots talants, lai pildītu šo amatu. Tas tāpēc, ka gadiem esmu centusies atrast jēgu tēva gvelztajās muļķībās, viņa nodomāja.

Reičela bija tikusi līdz augstākajam NIB datu analītiķes postenim - Baltā nama izlūkdienesta koordinatores amatam. Viņa izlēma, kuri materiāli prezidentam ir būtiski, saīsināja tos līdz lappuses garam izklāstam un nogādāja konspektēto materiālu prezidenta padomniekam nacionālās drošības jautājumos. NIB valodā runājot, Reičela Sekstone "pielika punktu gatavam produktam un apkalpoja galveno klientu".

Kaut arī darbs bija grūts un nereti iestiepās nakts melnumā, tas Reičelai bija kā goda zīme, veids, kā aizstāvēt savu neatkarību no tēva. Senators Sekstons neskaitāmas reizes bija piedāvājies uzturēt Reičelu, ja viņa pametīs šo darbu, taču Reičelai nebija nekādas vēlēšanās būt finansiāli piesaistītai tādam cilvēkam kā Sedžviks Sekstons. Viņas māte bija apliecinājums tam, kas var notikt, ja kādam rokās ir pārāk daudz trumpju.

Marmora hallē atbalsojās Reičelas peidžera signāls. Atkal? Viņa nepūlējās izlasīt ziņojumu. Brīnīdamās, kas gan atgadījies, viņa iekāpa liftā un, nenospiedusi sava stāva pogu, taisnā ceļā brauca uz augšējo.

4. nodala

Nosaukt NIB direktoru par vienkāršu cilvēku būtu pārspīlējums. NIB direktors Viljams Pikerings bija augumā sīks, ar bālu ādu, viegli aizmirstamu seju, kailu galvvidu un gaišbrū- nām acīm, kas, lai gan ielūkojušās dziļi slēptos valsts noslēpumos, atgādināja divus seklus dīķīšus. Tomēr tiem, kas strādāja Pikeringa padotībā, viņš bija milzis. Direktora neparasti mierīgā personība un neizskaistinātā dzīves filozofija Nacionālajā izlūkošanas birojā bija leģendāra. Ar savu kluso centību un iemīļotajiem vienkāršajiem melnajiem uzvalkiem viņš bija izpelnījies iesauku Kvēkers. Būdams spožs stratēģis un efektivitātes paraugs, Kvēkers vadīja savu pasauli ar nepārspējamu skaidrību. Viņa mantra bija: "Atrodiet patiesību! Rīkojieties saskaņā ar to!"

Kad Reičela ieradās direktora kabinetā, viņš runāja pa telefonu. Ieraugot priekšnieku, Reičela allaž brīnījās - Viljams Pikerings nepavisam neizskatījās pēc cilvēka, kuram dota vara modināt prezidentu jebkurā diennakts stundā.

Pikerings nolika klausuli un pamāja ar roku, aicinādams vinu iekšā. /

-     Aģente Sekstone, apsēdieties! - Viņa balsij piemita raupjums. ,

-    Pateicos, ser! - Reičela apsēdās.

Par spīti neomulībai, ko daudzi juta Viljama Pikeringa skarbās izturēšanās dēļ, Reičelai šis cilvēks vienmēr bija paticis. Viņš bija pilnīgs pretstats Reičelas tēvam - augumā kusls, nebūt ne harismātisks un savu pienākumu pildīja ar pašaizliedzīgu patriotismu, vairoties no rampas gaismas, ko tā dievināja viņas tēvs.

Pikerings noņēma brilles un palūkojās Reičelā.

-     Aģente Sekstone, pirms pusstundas man piezvanīja prezidents. Zvans bija saistīts ar jums.

Reičela sagrozījās krēslā. Pikeringam bija paradums uzreiz ķerties vērsim pie ragiem. Nudien ellīgs sākums, viņa nodomāja.

-    Ceru, ka nav gadījusies kāda ķibele ar maniem ziņojumiem?

-    Gluži otrādi. Viņš apgalvo, ka Baltajā namā visi ir sajūsmināti par jūsu darbu.

Reičela klusībā atviegloti nopūtās.

-    Ko viņš vēlas?

-    Satikties ar jums. Personiski un nekavējoties.

Reičelas nemiers auga.

-    Personiska tikšanās? Kādā sakarā?

-    Sasodīti labs jautājums. Viņš man neatklāja.

Reičela bija apjukusi. Slēpt informāciju no NIB direktora bija tas pats, kas neatklāt Vatikāna noslēpumus pāvestam. Biroja darbinieki jokoja, ka tas, ko Viljams Pikerings nezina, nav noticis.

Pikerings piecēlās un sāka soļot šurpu turpu gar logu.

-    Viņš mani lūdza uz karstām pēdām ar jums sazināties un nosūtīt jūs uz tikšanos.

-    Taisni šobrīd?

-    Viņš ir atsūtījis transportu. Tas gaida pie ēkas.

Reičela saviebās. Prezidenta lūgums jau pats par sevi bija

pamats raizēm, taču īsto satraukumu viesa Pikeringa bažīgā sejas izteiksme.

-    Jums acīmredzot ir iebildumi.

-    Nolādēts, protams, ir! - Pikerings atļāvās emociju izpaudumu. - Prezidentu izvēlēties šo brīdi, šķiet, mudinājuši nepārprotami motīvi. Jūs esat meita viņa sāncensim, kas šo pašu mirkli konkurē ar viņu aptaujās, bet viņš pieprasa privātu tikšanos ar jums. Manās acīs tā ir ārkārtīgi nepiedienīga rīcība. Jūsu tēvs, bez šaubām, būtu ar mani vienisprātis.

Reičela apzinājās, ka Pikeringam ir taisnība, - tiesa, viņa par tēva domām nospļāvās.

-    Vai jūs neuzticaties prezidentam?

-     Esmu zvērējis piegādāt datus tai Baltā nama administrācijai, kura ir pie varas, nevis izteikt spriedumu par tās politiku.

Tipiska Pikeringa atbilde, Reičela nosprieda. Viljama Pikeringa domas par politiķiem nevienam nebija noslēpums. Viņš uzskatīja tos par īslaicīgām figūrām, kas garāmskrienot pārslīd pār šaha galdiņu, pie kura sēž īstie spēlētāji, tādi kā Pikerings, - piedzīvojuši "kadru darbinieki", kuri pieredzējuši diezgan daudz, lai uzlūkotu spēli ar šādu tādu perspektīvu. Pikerings nereti mēdza skandināt, ka pat divi pilni termiņi Baltajā namā ne tuvu nav pietiekami, lai izprastu globālās politiskās ainas patieso sarežģītību.

-     Varbūt tas ir kāds nevainīgs lūgums, - Reičela minēja, cerot, ka prezidents nepazemosies, ielaižoties kaut kādā lētā pirmsvēlēšanu kampaņas trikā. - Iespējams, viņam nepieciešams slepenu datu kopsavilkums.

-    Negribu izklausīties nievājošs, aģente Sekstone, tomēr vajadzības reizē Baltajam namam ir pieejami neskaitāmi kvalificēti kopsavilkumu rakstītāji. Ja tas ir iekšējais Baltā nama darbs, prezidentam būtu jāprotas un jāatsakās no domas jūs uzaicināt. Un, ja nav, tad viņam būtu jāzina, ka nav pieļaujams pieprasīt NIB aktīvu, nepaskaidrojot, kādam nolūkam tas vajadzīgs.

Pikerings savus darbiniekus allaž dēvēja par aktīvu - šāds runas stils daudzus mulsināja un tika uzskatīts par saltu.

-     Jūsu tēvs starp politiķiem kļūst aizvien populārāks, - Pikerings norādīja. - Turklāt aizvien straujāk. Baltais nams katrā ziņā sāk nervozēt. - Viņš nopūtās. - Politika ir izmisīga padarīšana. Ja prezidents vēlas sarīkot slepenu tikšanos ar sava amata pretendenta meitu, jādomā, ka viņam prātā nav tikai datu kopsavilkumi.

Reičela juta tikko manāmas trīsas. Pikeringa priekšnojautai bija pārdabisks paradums trāpīt mērķī.

-     Vai jūs baidāties, ka Baltais nams ir tik izmisis, ka vēlas iesaistīt mani politiskās cīņās?

Pikerings uzreiz neatbildēja.

-    Savas jūtas pret tēvu jūs neesat gluži slēpusi. Un man nav nekādu šaubu, ka arī prezidenta kampaņas darbinieki par šīm nesaskaņām ir informēti. Manuprāt, viņi vēlēsies kaut kādā veidā izmantot jūs pret tēvu.

-     Kur man jāparakstās? - Reičela pavaicāja, tikai daļēji jokodama.

Pikerings negrasījās jokot. Viņš veltīja sievietei bargu skatienu.

-     Neliels brīdinājums, aģente Sekstone. Ja jūtat, ka jūsu personiskās nesaskaņas ar tēvu var ietekmēt jūsu spriedumu sarunā ar prezidentu, es silti iesaku noraidīt šo lūgumu.

-    Noraidīt? - Reičela nervozi pasmējās. - Es taču nevaru noraidīt prezidenta lūgumu!

-    Nevarat, - direktors sacīja, - toties es varu.

Viņa vārdi izskanēja stingri, atgādinot Reičelai otru iemeslu, kāpēc Pikerings bija izpelnījies iesauku Kvēkers. Par spīti mazajam augumam, Viljams Pikerings, ja tika sadusmots, spēja izraisīt politiskas zemestrīces. [1]

-     Manas bažas ir saprotamas, - Pikerings turpināja, - jo es atbildu par ļaudīm, kas strādā manā pakļautībā, un necietīšu pat niecīgāko mājienu, ka manu darbinieku varētu izmantot par bandinieku politiskās spēlēs.

-    Kā jūs man iesakāt rīkoties?

Pikerings nopūtās.

-     Mans ieteikums būtu tāds - satiecieties ar viņu. Neko neapsoliet. Tiklīdz prezidents atklāj, kas viņam uz sirds, zvaniet man. Ja manīšu, ka viņš ar jums spēlē politisko beisbolu, ticiet man, es jūs noraušu no laukuma tik zibenīgi, ka viņš pat nepagūs atjēgties.

-     Paldies, ser! - Direktora izturēšanās iedvesa Reičelā drošību, ko viņa ilgojās just tēva klātbūtnē. - Jūs minējāt, ka prezidents atsūtījis automašīnu.

-     Ne gluži. - Pikeringa vaigs apmācās, un viņš norādīja uz logu.

Reičela minstinādamās piegāja pie loga un palūkojās virzienā, kurp rādīja Pikeringa pirksts.

Mauriņā, darbodamies tukšgaitā, stāvēja strupdegunis, "MH-60G PaveHaivk" helikopters. "PaveHaivk" bija viens no ātrākajiem helikopteriem pasaulē, un šā lidaparāta sānus greznoja Baltā nama ģerbonis. Tam blakus stāvēja pilots un skatījās pulkstenī.

Neticēdama savām acīm, Reičela pagriezās pret Pike- ringu.

-     Baltais nams atsūtījis "PaveHaivk" helikopteru, lai aizvestu mani uz piecpadsmit jūdžu attālo Vašingtonu?

-     Acīmredzot prezidents cer jūs vai nu apstulbināt, vai iebiedēt. - Pikerings viņu nopētīja. - Es ieteiktu nepadoties ne vienai, ne otrai izjūtai.

Reičela pamāja. Viņai uzmācās gan viena, gan otra.

Četras minūtes vēlāk Reičela Sekstone izgāja no NIB ēkas un iekāpa helikopterā, kas viņu gaidīja. Pirms Reičela paspēja piesprādzēties, lidaparāts pacēlās gaisā un krasi sasvērās virs Virdžīnijas mežiem. Reičela pavērās lejā uz miglainajiem koku apveidiem un juta, ka pulss paātrinās. Tas būtu paātri- nājies vēl straujāk, ja vien viņa zinātu, ka šis helikopters pie Baltā nama nemaz nenolaidīsies.

5. nodala

Saltais vējš kulstīja "ThermaTech" telts audumu, bet Delta Viens to tikpat kā neievēroja. Viņš kopā ar Delta Trīs bija pievērsies savam biedram, kas izveicīgi manipulēja ar kursorsviru. Visi lūkojās ekrānā, kurā bija redzams mikrorobotā iestrādātas miniatūras kameras raidīts videoattēls.

Visizcilākais novērošanas instruments, nodomāja Delta Viens, nespēdams vien nobrīnīties ik reizi, kad to palaida. Ški- ta, ka pēdējos gados mikromehānikas pasaulē realitāte soļo pa priekšu fantāzijai.

Mikroelektromehāniskā sistēma (MEMS) jeb mikrorobots bija jaunākās modernās tehnoloģijas novērošanas ierīce - to dēvēja par mušu uz sienas.

Burtiskā nozīmē.

Kaut arī stāsti par mikroskopiskiem robotiem, kas vadāmi no attāluma, izklausījās pēc zinātniskās fantastikas, tos izmantoja jau divdesmitā gadsimta deviņdesmitajos gados. Žurnāls "Discoven/" 1997. gada maija numurā publicēja rakstu par mikrorobotiem, kurā bija aplūkoti gan "lidojošie", gan "peldošie" modeļi. "Peldētājus" - nanozemūdenes sāls graudiņa lielumā - var injicēt cilvēka asinīs gluži kā filmā "Fantastiskais ceļojums". Mūsdienās tos lieto progresīvās medicīnas iestādēs; ārsti vada šīs ierīces caur artērijām ar tālvadības pulti, un tās pārraida intravenozu videomateriālu, ļaujot bez skalpeļa atrast artēriju trombus.

Gluži pretēji gaidītajam uzbūvēt lidojošu mikrorobotu bija vēl vienkāršāks uzdevums. Aerodinamikas tehnoloģija, kas ļauj aparātiņam pacelties gaisā, bija izgudrota jau Kitihokas [2] laikos, un vienīgā atlikusī problēma bija miniaturizācija. Pirmie lidojošie mikroroboti, ko izveidoja NASA kā bezapkalpes izpētes instrumentus Marsa nākotnes misijām, bija vairākas collas gari. Mūsdienās nanotehnoloģijas, vieglo enerģiju absorbējušo materiālu un mikromehānikas attīstība padarījusi lidojošos mikrorobotus par realitāti.

Taču lēciens uz priekšu notika līdz ar jaunu zinātni - bio- niku, Mātes Dabas atdarināšanu. Izrādījās, ka miniatūras spāres ir ideāli prototipi šiem sparīgajiem un efektīvajiem lidojošajiem mikrorobotiem. Modelis "PH2", ko šobrīd vadīja Delta Divi, bija tikai centimetru garš - moskīta lielumā -, un tam bija dubulti, posmaini, caurspīdīgi silikona spārniņi, kas nodrošināja nepārspējamu mobilitāti un efektivitāti gaisā.

Vēl viens izcils panākums bija mikrorobota uzlādēšanas tehnoloģija. Pirmie mikrorobotu eksemplāri varēja uzlādēt enerģijas elementus, lidinoties zem spožas gaismas avota, tāpēc nevarēja tikt izmantoti tumsā vai slepenos apstākļos. Turpretī jaunākie modeļi uzlādēja baterijas, novietojoties dažu collu attālumā no magnētiskā lauka. Modernajā sabiedrībā, par laimi, magnētiskie lauki atrodas visur un ir izvietoti diskrēti - kontaktligzdas, datoru monitori, elektromotori, audio skandas, mobilie tālruņi -, tā vien šķiet, ka uzlādēšanas staciju trūkums nav manāms nekur. Veiksmīgi ieradies paredzētajā vietā, mik- rorobots varēja gandrīz bezgalīgi pārraidīt audio/ video signālu. Vienības "Delta" mikrorobots "PH2" raidīja jau veselu nedēļu un ne reizi nebija sagādājis uztraukumus.

Gluži kā kukainis dobā šķūnī, mikrorobots klusi lidinājās celtnes galvenās istabas rāmajā gaisā. Dāvādams skatu no putna lidojuma, mikrorobots vienā mierā meta apļus virs ēkas iemītniekiem - tehniķiem, zinātniekiem, dažādu nozaru speciālistiem, kas neko nemanīja. Kamēr "PH2" riņķoja, Delta Viens ievēroja divus jau pazīstamus cilvēkus, kas bija iegrimuši sarunā. Ar tiem arī sāksim. Viņš lika Delta Divi nolaist robotu zemāk, lai varētu noklausīties.

Veikli rīkojoties ar sviru, Delta Divi ieslēdza robota skaņas sensorus, noregulēja mikrorobota parabolisko pastiprinātāju un samazināja ierīces atrašanās augstumu, līdz tā laidelējās tikai desmit pēdu attālumā no zinātnieku galvām. Audiosignāls bija vājš, tomēr izšķirams.

-    Es vēl aizvien nespēju ticēt, - sacīja zinātnieks. Saviļņojums viņa balsī nebija noplacis, kopš pirms četrdesmit astoņām stundām viņš te ieradās.

Vīrietis, ar kuru viņš sarunājās, acīmredzot bija tikpat satraukts.

-    Vai tu kaut reizi mūžā… kaut uz brīdi esi iedomājies, ka piedzīvosi ko tādu?

-    Nekad, - atteica sajūsminātais zinātnieks. - Tas viss ir viens grandiozs sapnis.

Delta Viens bija dzirdējis pietiekami. Bija skaidrs, ka iekšienē viss norit tā, kā gaidīts. Delta Divi attālināja mikrorobotu no sarunu biedriem un aizvadīja to paslēptuvē. Viņš novietoja sīko ierīci pie elektroģeneratora cilindra, kur tā nevienam nebija redzama. "PH2" enerģijas elementi acumirkli uzlādējās nākamajam uzdevumam.

6. nodala

Kamēr Reičelas Sekstones domas maldījās savādajos rīta notikumos, "PaveHaivk" šāvās caur rīta debesīm. Brīdī, kad helikopters traucās pāri Česapīka līcim, Reičela aptvēra, ka tas dodas pavisam pretējā virzienā. Sākotnējo apjukumu acumirklī nomainīja satraukuma trīsas.

-    Klau! - viņa uzsauca pilotam. - Ko jūs darāt? - Balss rotoru troksnī bija tikko dzirdama. - Jums jāved mani uz Balto namu!

Pilots papurināja galvu.

-   Piedodiet, kundze, prezidents šobrīd neatrodas Baltajā namā.

Reičela pūlējās atcerēties, vai Pikerings bija nosaucis Balto namu vai arī šo galamērķi viņa bija pieņēmusi kā pašu par sevi saprotamu.

-    Kur tad prezidents atrodas?

-    Jūs satiksieties ar viņu citur.

Kādi brīnumi!

-    Kur tas ir - citur?

-    Vairs nav tālu.

-    To es neprasīju.

-    Vēl sešpadsmit jūdžu.

Reičela saviebās. Tādam cilvēkam vajadzētu kļūt par politiķi.

-   Vai jūs no lodēm izvairāties tikpat prasmīgi kā no jautājumiem?

Pilots palika atbildi parādā.

Česapīka līci helikopters šķērsoja nepilnās septiņās minūtēs. Kad redzeslokā atkal bija sauszeme, pilots sasvēra lidaparātu uz kreiso pusi un aplidoja apkārt šaurai salai, uz kuras Reičela pamanīja neskaitāmus skrejceļus un militāra izskata ēkas. Helikopters laidās lejup uz salas pusi, un tajā brīdī Reičela aptvēra, kas uz tās atrodas. Seši nosēšanās laukumi un apsviluši raķešu palaišanas torņi jau bija lieliska norāde, taču, ja ar to bija par maz, uz vienas ēkas jumta bija uzkrāsoti divi milzīgi vārdi: VOLOPSA SALA.

Volopsa sala ir viena no vecākajām NASA starta vietām. Šeit mūsdienās joprojām palaiž Zemes mākslīgos pavadoņus, un te norisinās eksperimentālu lidaparātu izmēģinājumi. Volopsa sala ir NASA bāze - tālu prom no visu acīm.

Prezidents atrodas Volopsa salā? Tas likās bezjēdzīgi.

Helikoptera pilots savirzīja lidaparātu iepretim trim skrejceļiem, kas stiepās visā šaurās salas garumā. Izskatījās, ka plānots nosēsties galvenā skrejceļa tālākajā galā.

Helikopters samazināja ātrumu.

-Jūs tiksieties ar prezidentu viņa kabinetā.

Reičela pagriezās, nesaprazdama, vai pilots to domā nopietni.

-    Savienoto Valstu prezidentam Volopsa salā ir savs kabinets?

Izskatījās, ka pilots nedzen jokus.

-     Kundze, Amerikas Savienoto Valstu prezidentam ir savs kabinets visur, kur viņš vēlas.

Viņš pavērsa pirkstu uz skrejceļa galu. Reičela ieraudzīja tālumā mirdzam iespaidīgu veidolu, un viņas sirds gandrīz apstājās. Pat trīssimt jardu attālumā viņa pazina modificētā "747" gaišzilo korpusu.

-    Es ar viņu tikšos uz borta…

-   Jā, kundze. Tā ir viņa mītne tad, kad viņš ir aizbraucis no mājām.

Reičela lūkojās uz masīvo lidaparātu. Šā prestižā gaisa- kuģa šifrētais militāristu apzīmējums bija "VC-25-A", kaut gan visa pārējā pasaule to pazina ar citu nosaukumu - "Gaisa spēki 1".

-    Izskatās, ka šorīt jūs iesoļosiet jaunajā, - sacīja pilots, norādīdams uz numuriem, kas bija redzami uz lidmašīnas astes stabilizatora.

Reičela neizteiksmīgi pamāja. Tikai daži amerikāņi zināja, ka patiesībā bija divas prezidenta lidmašīnas - identiskas, īpaši konfigurētas "747-200-B". Vienai uz astes bija numurs 28000, otrai - 29000. Abu lidmašīnu ātrums bija sešsimt jūdžu stundā, un tām bija nodrošināta degvielas papilduzpil- de lidojuma laikā, tādējādi bija iespējams mērot neierobežotus attālumus.

Kamēr "PaveHaivk" iekārtojās uz skrejceļa līdzās prezidenta lidaparātam, Reičela saprata, kāpēc "Gaisa spēki 1" tiek dēvēti par virspavēlnieka "pārvietojamo māju ar visām priekšrocībām". Sis lidaparāts nenoliedzami iedvesa bijību.

Kad prezidents devās uz ārzemēm tikties ar valstu galvām, viņš nereti drošības apsvērumu dēļ pieprasīja, lai tikšanās notiek lidmašīnā, kura stāv uz skrejceļa. Kaut arī daļēji tas bija drošības dēļ, šādu rīcību, bez šaubām, diktēja arī cits motīvs - tādējādi varēja gūt priekšroku pārrunās, otru pusi primitīvi iebiedējot. "Gaisa spēku 1" apmeklējums iedvesa krietni vairāk bijības nekā jebkāds brauciens uz Balto namu. Sešas pēdas augstie burti uz fizelāžas bazūnēja: Amerikas Savienotas Valstis. Reiz, kad prezidents Niksons bija uzaicinājis kādu angļu ministri uzkāpt uz šīs lidmašīnas borta, viņa jokodama bija to apsūdzējusi vīrietības demonstrēšanā viņas acu priekšā. Vēlāk apkalpe smiedamās bija nodēvējusi lidaparātu par Lielo Locekli.

- Mis Sekstone? - Pie helikoptera kā no zila gaisa uzradās vējjakā tērpies slepenā dienesta darbinieks un atvēra durvis viņas pusē. - Prezidents jūs gaida.

Reičela izkāpa no helikoptera un pavērās augšup pa stāvo trapu uz vēderaino korpusu. Ieeja lidojošā failā. Viņa reiz bija dzirdējusi, ka lidojošajā "Ovālajā kabinetā" ir vairāk nekā četri tūkstoši kvadrātpēdu platības, tai skaitā četras privātas guļamistabas, guļvietas divdesmit sešiem apkalpes locekļiem un divas virtuves, kurās varēja pagatavot ēdienu vismaz piecdesmit cilvēkiem.

Ejot pa kāpnēm, Reičela juta, ka slepenā dienesta darbinieks min viņai uz papēžiem, mudinot kāpt augstāk. Kā sīka dūriena brūcīte milzu sudrabaina vaļa mugurā augšā vīdēja atvērtas durvis. Viņa virzījās tuvāk tumšajai ieejai un juta, ka pašapziņa sarūk.

Rāmu garu, Reičela. Tā ir tikai lidmašīna.

Kad viņi nonāca kāpņu laukumiņā, slepenā dienesta darbinieks pieklājīgi paņēma Reičelu aiz rokas un ieveda viņu neticami šaurā koridorā. Abi nogriezās pa kreisi, paspēra dažus soļus un iegāja greznā, plašā telpā. Reičela to uzreiz pazina pēc redzētajām fotogrāfijām.

-    Gaidiet šeit! - sacīja pavadonis un nozuda.

Reičela stāvēja slavenajā "Gaisa spēku 1" ar koku apšūtajā priekšgala salona telpā, šeit tika rīkotas tikšanās, izklaidētas slavenības un acīmredzot arī pārbiedēti pasažieri, kas lidmašīnā iekāpa pirmo reizi. Telpa stiepās visā lidmašīnas platumā, tāpat kā biezais dzeltenbrūnais paklājs. Iekārtojums bija nevainojams - Kordovas ādas klubkrēsli pie sanāksmju galda, kas stingri turējās uz puslokā izliektas kļavas koka pamatnes, pulētas misiņa stāvlampas pie masīva dīvāna un rokām slīpēti kristāla trauki uz sarkankoka minibāra ar izlietni.

Acīmredzot "Boeing" konstruktori bija prasmīgi izprojek- tējuši šo priekšējo salona telpu tā, lai iedvestu pasažieros "kārtības un līdztekus arī miera izjūtu". Tomēr mieru Reičela Sekstone šajā brīdī juta vismazāk. Vienīgā doma prātā bija - cik pasaules valstu līderu ir sēdējuši šajā istabā un pieņēmuši lēmumus, kas pārvērtuši pasauli.

Šajā istabā viss liecināja par varu - gan tikko manāms smalkas pīpes tabakas aromāts, gan prezidenta zīmogs, kas bija redzams visur. Ērglis, kas sažņaudzis bultas un olīvas zaru, bija izšūts uz dekoratīvajiem spilveniem, iegrebts ledus spainītī un pat iemūžināts uz sudraba paplātēm bārā. Reičela pacēla vienu paplāti un to aplūkoja.

-    Jau čiepjat suvenīrus? - ierunājās dobja balss aiz muguras.

Reičela pārsteigta apsviedās, nometot paplāti uz grīdas, un neveikli notupās, lai to paceltu. Ar paplāti rokās Reičela pagriezās un ieraudzīja, ka uz viņu no augšas, šķelmīgi smaidīdams, lūkojas Amerikas Savienoto Valstu prezidents.

- Es neesmu karaliska persona, mis Sekstone. Nav nekādās vajadzības mesties ceļos.

7. nodala

Senators Sedžviks Sekstons izbaudīja sava garā "Lincoln" limuzīna privātumu, automašīnai virzoties cauri Vašingtonas rīta satiksmei uz biroju. Iepretim senatoram sēdēja Gabriela Eša, viņa divdesmit četrus gadus vecā asistente, un lasīja šīsdienas darbu sarakstu. Sekstons gandrīz neklausījās.

Es dievinu Vašingtonu, viņš prātoja, apbrīnodams asistentes ideālās aprises, kas izcēlās zem kašmira svītera. Visspēcīgākais afrodīzijs ir vara - un tā pievelk šādas sievietes uz Vašingtonu strīpām vien.

Gabriela bija ņujorkiete, beigusi prestižu universitāti un sapņoja kādu dienu kļūt par senatori. Un tas piepildīsies, Sekstons nodomāja. Gabriela bija neticami izskatīga, un prāts viņai bija ass kā žilete. Un pats galvenais - viņa izprata spēles noteikumus.

Gabriela Eša bija melnā, tomēr viņas ādas krāsa drīzāk bija dzeltenbrūna vai pat sarkanbrūna, tāds pieņemams vidusceļš, un Sekstons zināja, ka žēlsirdīgi "baltie" šādu sievieti atbalstīs bez bailēm un sirdsapziņas pārmetumiem. Saviem sirdsdraugiem Sekstons par Gabrielu izteicās, ka viņai piemīt Hales Berijas izskats un Hilarijas Klintones prāts un ambīcijas, lai gan pats reizumis klusībā nodomāja, ka tas ir par maigu teikts.

Kopš viņš pirms trim mēnešiem bija paaugstinājis Gabrielu par savu pirmsvēlēšanu kampaņas asistenti, Gabriela bija pierādījusi, ka ir vērtīgs ieguvums. Turklāt viņa strādāja par brīvu. Gabrielas atalgojums par sešpadsmit stundu darbadienu bija iespēja izpētīt lietas būtību tranšejās kopā ar pieredzējušiem politiķiem.

Protams, Sekstons nejauki tīksminājās, es viņu piespiedu paveikt mazdrusciņ vairāk nekā tiešo darbu. Paaugstinājis Gabrielu amatā, Sekstons kādā vēlā vakarā uzaicināja viņu uz "informatīvo kursu" savā kabinetā. Kā jau bija gaidāms, jaunā asistente ieradās godbijības pilna, alkdama izpatikt. Ar gadu desmitos noslīpētu lēnīgu pacietību Sekstons lika lietā savu burvību… mazpamazām iekarojot Gabrielas paļāvību, rūpīgi nojaucot visas viņas barjeras, izrādot ķircinošu savaldību un visbeidzot pavedot viņu turpat kabinetā.

Sekstonam nebija ne mazāko šaubu, ka seksuālā ziņā šis sakars bija visai patīkams jaunās sievietes dzīvē, tomēr dienas gaismā Gabriela nepārprotami nožēloja šo neapdomību. Kauna uzplūdos viņa piedāvājās aiziet no darba. Sekstons atteicās to pieļaut. Gabriela palika, tomēr bez aplinkiem darīja zināmus savus nosacījumus. Kopš tās dienas starp viņiem valdīja vienīgi darba attiecības.

Gabrielas pabiezās lūpas kustējās.

-   Es negribētu, lai jūs šopēcpusdien CNN diskusijā izskatītos apātisks. Mēs joprojām nezinām, kas būs jūsu oponents no Baltā nama. Jums derētu rūpīgi pārlasīt manis sagatavotās piezīmes. - Viņa pasniedza mapi.

Sekstons to paņēma, izbaudot viņas smaržas, kas sajaucās ar ādas sēdekļu aromātu.

-    Jūs manī neklausāties! - Gabriela pārmetoši aizrādīja.

-    Protams, klausos. - Viņš pasmaidīja. - Nieks vien tā CNN diskusija ir. Sliktākajā gadījumā Baltais nams mani noniecinās, atsūtot kādu zemas pakāpes kampaņas ierēdni. Labākajā gadījumā viņi atsūtīs dūzi, un es to notiesāšu pusdienās.

Gabriela sarauca pieri.

-    Labi. Piezīmēs esmu iekļāvusi visticamāko naidīgo tematu sarakstu.

-    Parastie aizdomās turamie, bez šaubām.

-    Un viens jaunpienācējs. Iespējams, ka jums būs jāuzklausa geju kopienas pārstāvja uzbrukums par jūsu vakardienas izteikumiem Lerija Kinga raidījumā.

Sekstons paraustīja plecus, klausīdamies tikai pa ausu galam.

-    Skaidrs. Tās viendzimuma laulības.

Gabriela uzmeta viņam nosodošu skatienu.

-    Jūs pret tām cēlāt visnotaļ spēcīgus iebildumus.

Viendzimuma laulības, Sekstons riebumā bozās. Ja notiktu

pēc mana prāta, tiem pediņiem pat nebūtu tiesību balsot.

-    Lai notiek, es drusciņ piebremzēšu.

-     Labi. Jūs pēdējā laikā, izsakoties par šiem aktuālajiem tematiem, esat pārkāpis šādas tādas robežas. Nekļūstiet pārlieku pašpārliecināts! Sabiedrība jebkurā brīdī var mainīt domas. Jūs šobrīd tuvojaties sāncensim un uzņemat ātrumu. Ļaujieties plūsmai! Nav nekādas nepieciešamības jau šodien izsist beisbola bumbiņu no laukuma. Lai tā paliek spēlē.

-    Vai ir kādi jaunumi no Baltā nama?

Gabrielas vaibstos iegūla priecīgi mulsa izteiksme.

-    Vēl arvien klusums. Varu oficiāli paziņot, ka jūsu oponents ir kļuvis par neredzamo cilvēku.

Sekstons ar pūlēm spēja noticēt, kāda laime viņam beidzamajā laikā smaidījusi. Mēnešiem ilgi prezidents bija cītīgi gatavojies pirmsvēlēšanu cīņai, tad piepeši pirms nedēļas ieslēdzies Ovālajā kabinetā, un kopš tā brīža neviens viņu nebija ne redzējis, ne dzirdējis. Šķita, ka prezidents gluži vienkārši nespēj noskatīties, cik karsti vēlētāji atbalsta Sekstonu.

Gabriela izlaida pirkstus caur saviem gandrīz taisnajiem melnajiem matiem.

-     Man nācis ausis, ka Baltā nama kampaņas darbinieki ir ne mazāk izsisti no sliedēm kā mēs. Prezidents nav sniedzis nekādus paskaidrojumus par savu nolīšanu pagrīdē, un administrācijā visi ir gaužām pārskaitušies.

-    Vai ir kādas versijas? - Sekstons apjautājās.

Gabriela pavērās senatorā kā skolotāja pār brillēm.

-    Šorīt no savas kontaklpersonas Baltajā namā esmu saņēmusi ievērības cienīgu informāciju.

Sekstons šo skatienu pazina. Gabriela Eša kārtējo reizi bija ieguvusi svarīgu informāciju. Sekstons ieprātojās, vai viņa apmaiņā pret kampaņas noslēpumiem automašīnas pakaļējā sēdeklī ņem mutē kāda prezidenta padomnieka peni. Seksto- nam tas bija vienalga… galvenais, lai informācijas plūsma neapsīkst.

-      Klīst baumas, ka prezidents ērmīgi uzvesties sācis iepriekšējā nedēļā pēc ārkārtējas privātas tikšanās ar NASA administratoru, - asistente turpināja, pieklusinājusi balsi. - Prezidents pēc tikšanās izskatījies apstulbis, nekavējoties atcēlis visus pasākumus tajā dienā un kopš tā brīža nemitīgi sazinās ar NASA.

Sekstonam šādas ziņas gāja pie sirds.

-    Tu domā, ka NASA varētu būt piegādājusi dažus sliktus jaunumus?

-    Tas šķiet loģisks izskaidrojums, - Gabriela cerību pilnā balsī atteica. - Turklāt - ja prezidents visu metis pie malas, tām jābūt visai nozīmīgām ziņām.

Sekstons apsvēra dzirdēto. Acīmredzot NASA no tiesas pārdzīvo grūtus brīžus. Pretējā gadījumā prezidents atspēkotu manus uzbrukumus. Sekstons pēdējā laikā savās runās stingri kritizēja prezidentu par NASA finansēšanu. Kosmosa pētījumu pārvaldes nesenās neveiksmes un ne ar ko nesamērojamie budžeta izdevumi bija izpelnījušies apšaubāmo godu kļūt par Sekstona neoficiālo izkārtni cīņā ar pārmērīgajiem valdības tēriņiem un darba neefektivitāti. Vairākums politiķu uzbrukumus NASA, vienam no dižākajiem amerikāņu lepnuma simboliem, gan neatzina par piemērotu paņēmienu balsu zvejošanai, taču Sekstona arsenālā bija ierocis, kāda trūka daudziem citiem politiķiem, - Gabriela Eša. Un viņas nevainojamais instinkts.

Apķērīgā jaunā sieviete bija nonākusi Sekstona uzmanības lokā pirms vairākiem mēnešiem, kad viņa strādāja par koordinatori Sekstona Vašingtonas kampaņas birojā. Tā kā pirmsvēlēšanu aptaujās Sekstons krietni atpalika no sāncenšiem un viņa vēstījums par valdības pārtēriņiem nerada dzirdīgas ausis, Gabriela Eša uzrakstīja viņam vēstuli, kurā ierosināja radikāli jaunu pavērsienu kampaņā, - viņa ieteica senatoram izmantot faktu, ka NASA krietni pārsniedz savu budžetu un Baltais nams nemitīgi pārvaldi atbalsta, minēdama to par galveno iemeslu prezidenta Hērnija vieglprātīgajai izšķērdībai.

"NASA amerikāņiem izmaksā pasakainu naudu," rakstīja Gabriela, pievienojot vēstulei aprēķinus, kā arī pārvaldes neveiksmju un finansiālas palīdzības saņemšanas sarakstu. "Vēlētājiem par to nav ne jausmas. Viņi būtu satriekti. Manuprāt, jums šis jautājums jāpadara par politiski apspriežamu."

Sekstons novaidējās par šādu naivumu.

-   Jā, un pie viena es uzsākšu ofensīvu pret valsts himnas atskaņošanu pirms beisbola mačiem.

Turpmākajās nedējās Gabriela senatoram nerimtīgi piegādāja informāciju par NASA. Jo vairāk Sekstons lasīja, jo skaidrāk apzinājās, ka šai jauniņajai Gabrielai Ešai ir taisnība. Pat pēc valsts aģentūru standartiem, NASA bija pārsteidzoša naudas rīma - dārga, neefektīva un beidzamajos gados arī nekompetenta.

Kādā pēcpusdienā Sekstons sniedza interviju tiešajā ēterā par izglītību. Programmas vadītājs neatlaidīgi tirdīja Sek- stonu, prašņādams, kur tas atradīs līdzekļus solītajai kardinālajai valsts skolu pārkārtošanai. Sekstons nolēma pārbaudīt Gabrielas NASA teoriju ar pusnopietnu atbildi.

-    Naudu izglītībai? - viņš pārjautāja. - Varbūt es varētu apcirpt kosmosa programmu? Ja NASA var piecpadsmit miljardus dolāru gadā veltīt kosmosam, tad man jāvar iztērēt septiņus ar pusi miljardus bērniem šeit, uz Zemes.

Sēdēdami radiopārraižu telpā aiz stikla sienas, Sekstona pirmsvēlēšanu kampaņas vadītāji, izdzirdot šādu neapdomīgu piezīmi, aiz šausmām ieelsās. Galu galā bija izputējušas neskaitāmas kampaņas, uzdrīkstoties krietni mazāk nekā aizskart NASA. Telefona līniju lampiņas radiostacijā acumirklī iedegās. Sekstona kampaņas vadītāji sarāvās, pārliecināti, ka kosmosa patrioti met lokus, gatavodamies ņemt vainīgo uz grauda.

Bet notika kaut kas pavisam negaidīts.

-   Piecpadsmit miljardu gadā? - noprasīja pirmais zvanītājs drūmā balsī. - Miljardi, nevis miljoni? Jūs apgalvojat, ka mana dēla matemātikas klase ir pārpildīta, jo skolas nevar atļauties pietiekami daudz skolotāju? Savukārt NASA šķērdē piecpadsmit miljardus gadā, fotografējot kosmosa putekļus?

-    Ē-mm… tā ir, - Sekstons piesardzīgi atbildēja.

-    Absurds! Vai prezidenta varā ir to mainīt?

-    Pats par sevi saprotams! - Sekstons atteica, pašapziņai pieaugot. - Prezidents var uzlikt veto jebkuras pārvaldes pieprasījumam, ja vien viņš vai viņa tā nolemj.

-    Tad jums mana balss ir garantēta, senator Sekston. Kosmosa izpētei atvēl piecpadsmit miljardus, bet mūsu bērniem jāiztiek bez skolotājiem? Tas ir neprāts! Vēlu veiksmi, ser! Ceru, ka jūs tiksiet līdz pašai augšai.

Ēterā ierunājās nākamais zvanītājs:

-    Senator, es nupat lasīju, ka NASA Starptautiskās kosmosa stacijas būvniecība ir strupceļā un prezidents apsver iespēju piešķirt NASA papildu līdzekļus, lai projektu varētu turpināt. Vai tā ir tiesa?

Sekstons izmantoja izdevību.

-    Tiesa gan! - Viņš izskaidroja, ka kosmosa stacija sākotnēji bija paredzēta kā kopuzņēmums, kura izmaksas uzņemtos divpadsmit valstis. Taču, uzsākot būvniecības darbus, stacijas izdevumi ārkārtīgi auga un daudzas valstis neapmierinātas izstājās no projekta. Prezidents nevis apturēja darbus, bet gan grasījās piešķirt summu, ko bija solījušas segt citas valstis. - Šā projekta izmaksas no sākotnēji plānotajiem astoņiem miljardiem palielinājušās līdz neaptveramiem simt miljardiem dolāru! - Sekstons paziņoja.

Zvanītājs izklausījās pārskaities.

-    Kādēļ prezidents nedara tam galu?

Sekstons bija gatavs-šo cilvēku noskūpstīt.

-    Sasodīti labs jautājums. Par nelaimi, trešdaļa stacijas krājumu jau riņķo orbītā. Lai tos tur nosūtītu, prezidents ir iztērējis jūsu maksāto nodokļu naudu. Ja prezidents tagad projektu apturētu, viņš atzītu, ka pieļāvis daudzmiljardu misēkli ar jūsu naudu.

Zvanīšana nemitējās. Šķita, ka amerikāņi pirmo reizi ta īsti aptver, ka NASA ir izvēle, nevis nacionālais īpašums.

Kad pārraide beidzās (tās laikā bija piezvanījuši tikai daži NASA pielūdzēji un, izplūstot rūgtā uvertīrā, aizstāvējuši cilvēces bezgalīgās alkas pēc zināšanām), visi vienprātīgi nonāca pie secinājuma, ka Sekstons ir nejauši atklājis kampaņas Svēto Grālu - jaunu "aktuālo pogu", iepriekš neskartu strīdīgu jautājumu, kas izraisa vēlētāju milzu atsaucību.

Turpmākajās nedēļās Sekstons satrieca oponentus piecās svarīgās pirmsvēlēšanu sanāksmēs. Viņš paziņoja, ka Gabriela Eša ir viņa jaunā kampaņas asistente, un cildināja viņu par ieguldījumu NASA nedienu atmaskošanā. Ar vienu rokas mājienu Sekstons bija padarījis jauno afroamerikānieti par uzlecošu politisko zvaigzni, un viņa nostāja rasu un dzimuma jautājumos acumirklī kļuva skaidra.

Tagad, sēžot kopā ar Gabrielu limuzīnā, Sekstons saprata, ka viņa kārtējo reizi pierādījusi savu vērtību. Tikko sagādātā informācija par NASA administratora un prezidenta slepeno tikšanos iepriekšējā nedēļā nepārprotami liecināja, ka NASA nepatikšanas milst - iespējams, vēl kāda valsts atsaukusi finansējumu kosmosa stacijai.

Kad limuzīns brauca garām Vašingtona piemineklim, senators Sekstons gribot negribot juta, ka ir likteņa izraudzīts.

8. nodala

Kaut arī izpelnījies visvarenāko politisko amatu pasaulē, prezidents Zaharijs Hērnijs joprojām bija vidēja auguma cilvēks ar slaidu miesas uzbūvi un šauriem pleciem. Viņam bija paplāni tumši mati un vasarraibumaina seja, un viņš nēsāja bifokālās brilles. Taču parastā āriene spilgti kontrastēja ar bagātīgo mīlestību, kādu šis cilvēks modināja visos, kas viņu iepazina. Baumoja, ka ikviens, vienreiz ticies ar Zaķu Hērni- ju, esot gatavs viņa dēļ iet līdz pasaules malai.

- Es ļoti priecājos, ka varējāt ierasties, - sacīja prezidents Hērnijs, pastiepdams roku, lai sasveicinātos ar Reičelu. Rokas spiediens bija silts un sirsnīgs. Reičela cīnījās ar kamolu kaklā.

-    Protams… prezidenta kungs. ŠI tikšanās mani pagodina.

Prezidents kā mierinādams pasmaidīja, un Reičela saprata, ka viņai beidzot radusies izdevība baudīt leģendāro Hēr- nija laipnību, šim cilvēkam bija bezbēdīga sejas izteiksme, ko tā patika atainot politiskajiem karikatūristiem. Lai cik greizu šo seju attēlotu, tās bezrūpīgo sirsnību un piemīlīgo smaidu nebija iespējams sajaukt ne ar vienu citu. Acis nenogurstoši izstaroja labsirdību un cieņu.

-    Nāciet man līdzi! - viņš moži iesaucās. - Man ir paglabāta kāda kafijas tasīte - tieši jums.

-    Pateicos, ser!

Prezidents piespieda iekšējā telefona pogu un palūdza ienest kabinetā kafiju.

Sekodama prezidentam, Reičela devās cauri lidmašīnai un negribot pamanīja, ka viņš izskatās ārkārtīgi laimīgs un labi atpūties, lai gan vērtējuma tabulās viņa vārds slīdēja aizvien zemāk. Ģērbies viņš bija pavisam parasti - zilos džinsos, polo kreklā un "L. L. Bean" tūristu kurpēs.

Reičela centās uzturēt sarunu.

-    Prezidenta kungs, jūs… dosieties pārgājienā?

-    Nebūt ne. Mani kampaņas padomnieki ir nolēmuši, ka tāds būs mans jaunais tēls. Kādas ir jūsu domas?

Reičela viņa paša labā cerēja, ka prezidents nerunā nopietni.

-    Ļoti… ē-mm… vīrišķīgi, ser.

Hērnija sejas izteiksme nemainījās.

-     Tas labi. Mēs ceram, ka šādi izdosies pārvilināt dažu sieviešu balsis no jūsu tēva. - Mirkli vēlāk prezidents atplauka platā smaidā. - Mis Sekstone, es tikai pajokoju. Manuprāt, mēs abi apzināmies, ka ar polo kreklu un ziliem džinsiem būs krietni par maz, lai uzvarētu šajās vēlēšanās.

Prezidenta atklātība un patīkamais humors izgaisināja Reičelas spriedzi, kas bija pārņēmusi viņu, iekāpjot lidmašīnā. Trūkstošo muskuļu spēku prezidents lieliski kompensēja ar diplomātiskajām spējām. Diplomātijas pamats ir prasme apieties ar cilvēkiem, un šajā lauciņā Zaks Hērnijs bija sevišķi talantīgs.

Reičela sekoja prezidentam uz lidmašīnas pakaļgalu. Jo tālāk viņi gāja, jo mazāk interjers atgādināja lidmašīnu - līkumoti gaiteņi, ar tapetēm izlīmētas sienas, pat trenažieru zāle ar "StairMaster" un airēšanas trenažieri. Dīvaini - lidmašīna šķita gandrīz tukša.

-    Vai ceļojat vienatnē, prezidenta kungs?

Viņš papurināja galvu.

-    Patiesībā tikko nolaidāmies.

Reičela bija pārsteigta. No kurienes tad atlidojāt? Šīsnedēļas informatīvajos ziņojumos nekas nebija minēts par prezidenta plāniem kaut kur lidot. Acīmredzot viņš izmantoja Volopsa salu, lai paceļotu slepeni.

-    Mani padotie izkāpa no lidmašīnas īsi pirms jūsu ierašanās, - prezidents paskaidroja. - Es drīz vien atgriezīšos Baltajā namā, lai tiktos ar visiem, taču vēlējos uzņemt jūs šeit, nevis savā kabinetā.

-    Mēģināt iedvest man bailes?

-   Gluži otrādi. Vēlos paust jums cieņu, mis Sekstone. Baltais nams nekādā ziņā nav noslēgta teritorija, un ziņa par mūsu tikšanos radītu jums neērtības attiecībās ar tēvu.

-    Es spēju to novērtēt, ser.

-    Tā vien šķiet, ka jūs delikāti protat balansēt uz trauslas robežas, un neredzu nekādu vajadzību šo līdzsvaru izjaukt.

Reičelas prātā pazibēja brokastu tikšanās ar tēvu un šaubas, vai viņas izturēšanos varēja nosaukt par delikātu. Tomēr Zaks Hērnijs visiem spēkiem pūlējās paust pieklājību, kaut ari viņam tas nebija obligāti jādara.

-    Vai drīkstu jūs uzrunāt par Reičelu? - Hērnijs vaicāja.

-    Protams. - Vai drīkstu jūs uzrunāt par Zaķu?

-   Mans kabinets, - sacīja prezidents, ievedot viņu pa grebumiem rotātām kļavas koka durvīm.

Kabinets uz "Gaisa spēku 1" borta katrā ziņā bija omulīgāks nekā tā Baltā nama līdzinieks, tomēr iekārtojums radīja askētisma gaisotni. Rakstāmgalds bija nokrauts ar papīriem, bet pie sienas karājās iespaidīga eļļas glezna - senlaicīgs trīsmastu šoneris, kas pilnās burās glābās no trakojošas vētras. Metafora šķita kā radīta šābrīža Zaķa Hērnija prezidentūrai.

Prezidents piedāvāja Reičelai apsēsties iepretim galdam vienā no trim krēsliem ar augstām atzveltnēm. Viņa apsēdās. Reičela gaidīja, ka prezidents apsēdīsies otrpus galda, taču viņš, pievilcis krēslu, apsēdās viņai blakus.

Esam vienlīdzīgi, viņa domās atzīmēja. Situāciju meistars.

-   Tā, Reičela, - Hērnijs ierunājās un gurdi nopūtās, iekārtodamies krēslā. - Jādomā, ka esat apmulsusi, sēdēdama šeit man pretī, vai ne?

Prezidenta balsī dzirdamā vaļsirdība izgaisināja pēdējo Reičelas piesardzību.

-    Patiesībā, ser, esmu apstulbusi.

Hērnijs skaļi iesmējās.

-    Tas ir ko vērts! Ne jau katru dienu izdodas apstulbināt NIB darbinieku.

-    Ne jau katru dienu prezidents ar tūristu kurpēm kājās uzaicina NIB darbinieku uz "Gaisa spēku 1" borta.

Prezidents iesmējās vēlreiz.

Pie kabineta durvīm atskanēja kluss klauvējiens, un telpā ienāca apkalpes darbiniece, nesot paplāti ar kūpošu alvas kafijas kannu un divām alvas krūzītēm. Paklausot prezidenta norādījumam, viņa nolika paplāti uz galda un izslīdēja ārā.

-    Saldo krējumu un cukuru? - prezidents, celdamies kājās, apvaicājās.

-    Krējumu, lūdzu! - Reičela ieelpoja bagātīgo aromātu. Savienoto Valstu prezidents pats personiski ielej man kafiju?

Zaks Hērnijs pasniedza viņai smago alvas krūzīti.

-   Autentisks Pola Revera [3] darbs, - viņš sacīja. - Tāda neliela greznība.

Reičela iemalkoja kafiju. Tik gardu kafiju viņai nebija gadījies baudīt.

-    Lai nu kā, - prezidents ieminējās, ieliedams kafiju arī sev un apsēzdamies krēslā, - mans laiks ir ierobežots, tāpēc ķersimies vērsim pie ragiem. - Ieplunkšķinājis kafijā cukura gabaliņu, viņš palūkojās Reičelā. - Bills Pikerings droši vien jūs brīdināja, ka vienīgais iemesls, kāpēc gribu ar jums tikties, ir vēlēšanās izmantot jūs politiskiem mērķiem.

-    Patiesībā, ser, tieši tā viņš sacīja.

Prezidents nokrekšķinājās.

-    Mūžīgais ciniķis.

-    Tātad viņš maldās?

-    Nesmīdiniet mani! - Prezidents iespurcās. - Bills Pikerings nekad nemaldās. Viņš, kā allaž, trāpījis naglai uz galvas.

9. nodala

Gabriela Eša izklaidīgi lūkojās pa senatora Sekstona limuzīna logu, kad tas blīvajā rīta satiksmē virzījās uz Sekstona biroja ēku, un prātoja, kā gan viņa, sasodīts, dzīvē tik tālu tikusi. Senatora Sedžvika Sekstona asistente. Tas bija tieši tas, ko viņa bija kārojusi, - vai tad ne?

Es sēžu limuzīnā pretim nākamajam Savienoto Valstu prezidentam.

Gabriela greznajā automašīnas salonā palūkojās uz senatoru, kas, šķita, bija dziji nogrimis domās. Viņa apbrīnoja šā vīrieša izskatīgos vaibstus un nevainojamo apģērbu. Viņš izskatījās kā īsts prezidents.

Gabriela pirmo reizi bija redzējusi Sekstonu uzstājamies pirms trim gadiem, kad Kornela universitātē studēja politiskās zinātnes. Viņa tā arī nespēja aizmirst, kā senatora acis pētīgi vērās auditorijā, itin kā tieši viņai vēlētos teikt: uzticies man. Pēc Sekstona runas Gabriela iestājās rindā, lai tiktos ar viņu.

-    Gabriela Eša, - senators nolasīja vārdu no zīmītes, kas bija viņai pie krūtīm. - Jauks vārds jaukai, jaunai sievietei. - Viņa skatiens it kā mierināja.

-    Pateicos, ser! - Gabriela atbildēja, paspiezdama viņa roku un sajuzdama vīrieša spēku. - Jūsu vēstījums nudien man likās iespaidīgs.

-     Priecājos, to dzirdot! - Sekstons iegrūda Gabrielas plaukstā savu vizītkarti. - Man allaž nepieciešami jauni, gaiši prāti, kam ir tāds pats nākotnes redzējums kā man. Kad absolvēsiet universitāti, uzmeklējiet mani. Iespējams, mani cilvēki atradīs jums kādu darbu.

Gabriela pavēra muti, lai pateiktos, taču senators jau bija pievērsies nākamajam rindā. Turpmāko mēnešu laikā Gabriela aizvien biežāk attapās, ka televīzijā seko līdzi Sekstona karjerai. Viņa ar apbrīnu vēroja, kā senators runā atklātu valodu par lielajiem valdības izdevumiem, kas rada robus budžetā, ierosina racionalizēt Valsts ieņēmumu dienestu un padarīt tā darbu efektīvāku, aicina zaudēt taukus Narkotiku apkarošanas pārvaldei un pat atcelt uzpūstās ierēdniecības programmas. Kad senatora sieva negaidīti gāja bojā autokatastrofā, Gabriela bijīgi vēroja, kā viņš neizprotamā veidā pārvērš "defektu par efektu". Sekstons, pārvarējis sāpes, pasludināja pasaulei, ka viņš kandidēs uz prezidenta posteni un veltīs turpmāko darbību sabiedrības labā sievas piemiņai. Tajā brīdī Gabriela nolēma, ka vēlas strādāt pēc iespējas ciešākā saskarē ar senatoru Sekstonu.

Nu viņa bija tikusi tik tuvu, cik vien iespējams.

Gabriela atsauca atmiņā to nakti, ko bija pārlaidusi kopā ar Sekstonu greznajā kabinetā, un sarāvās, cenšoties izslēgt no apziņas apkaunojošās ainas. Par ko gan es domāju? Viņa apzinājās, ka vajadzēja spuroties pretī, taču nez kāpēc nebija spējusi pretoties. Sedžviks Sekstons jau izsenis bija viņas elks… Iedomājoties vien, ka viņš iekāro viņu…

Limuzīns iebrauca bedrē, pārtraucot viņas domas.

-    Vai tu jūties labi? - Sekstons bija pievērsies viņai.

Gabriela pazibināja steidzīgu smaidu.

-Jā.

-    Tu taču vairs nekavejies domas par to "katorgu", vai ne?

Viņa paraustīja plecus.

-    Esmu mazliet noraizējusies.

-    Liecies mierā! Tā "katorga" bija labākais notikums manas kampaņas laikā.

"Katorga", kā Gabriela ar nepatiku uzzināja, bija politiķu apzīmējums informācijas noplūdei - piemēram, ka sāncensis ir mākslīgi palielinājis peni vai abonē žurnālu "Stud Muf- fin". "Katorga" nebija nekāda pievilcīgā taktika, taču, ja atmaksājās, tad atmaksājās pilnā mērā.

Toties ja uzbrukums izraisīja pretēju efektu…

Un tā patiesi notika. Vismaz to pieredzēja Baltais nams. Apmēram pirms mēneša prezidenta kampaņas vadītāji bija nolēmuši kļūt agresīvi un palaida baumas, par kuru patiesīgumu viņiem īpašu šaubu nebija, - senators Sekstons esot uzsācis mīlas dēku ar savu asistenti Gabrielu Ešu. Par nelaimi, Baltā nama rīcībā nebija nekādu pierādījumu. Senators Sekstons, no sākta gala uzskatījis, ka labākā aizsardzība ir neatlaidīgs uzbrukums, nepalaida šo izdevību vējā - viņš sasauca preses konferenci, lai noliegtu savu vainu un izsacītu sašutumu. Es gluži vienkārši nespēju noticēt, ka prezidents apgāna manas sievas piemiņu ar šādiem ļaunprātīgiem meliem, ar sāpju pilnu skatienu veroties kamerās, viņš žēlojās.

Senatora Sekstona sniegums televīzijā bija tik nešaubīgs, ka Gabriela ari gandrīz noticēja - viņi nav pārgulējuši. Redzot, ar kādu pārliecību senators Sekstons prot melot, Gabriela atskārta, ka viņš nudien ir bīstams.

Lai gan Gabriela nešaubījās, ka likusi naudu uz visātrāko zirgu šajā cīņā par prezidenta posteni, viņa pēdējā laikā nebija pārliecināta, vai likusi naudu uz labāko zirgu. Tik tuvs darbs kopā ar Sekstonu bija atvēris viņai acis - apmēram tāpat, kā ekskursijas laikā pa "Universal Studios" bērnišķīgo godbijību pret filmām aptraipa nojausma, ka Holivuda nekāda burvestību ieleja tomēr nav.

Kaut ari Gabrielas ticība Sekstona vēstījumam nebija zudusi, viņa bija sākusi šaubīties par pašu vēstnesi.

10. nodala

- Reičela, tas, ko es jums grasos pavēstīt, pieder pie augstākās slepenības kategorijas, - teica prezidents. - Tātad apdraud jūsu drošību.

Reičelai šķita, ka lidmašīnas sienas ap viņu sakļaujas. Prezidents bija licis viņu atvest uz Volopsa salu, uzaicinājis uz savas lidmašīnas borta, ielējis kafiju, skaidri un gaiši informējis viņu, ka ir iecerējis izmantot viņu politiskajā cīņā pret tēvu, un tagad vēl paziņo, ka grasās atklāt slepenu informāciju. Lai cik laipns Zaks Hērnijs izskatījās, Reičela Sekstone nupat bija sapratusi par viņu ko būtisku, šis cilvēks saņēma vadības grožus lielā ātrumā.

Prezidenta skatiens pievērsās Reičelai.

-    Pirms divām nedēļām NASA izdarīja kādu atklājumu.

Vārdi mirkli lidinājās gaisā, līdz Reičela aptvēra to jēgu.

NASA atklājums? Pēdējo nedēļu informatīvajos ziņojumos par Kosmosa pārvaldi nebija minēts nekas neparasts. Protams, šajos laikos "NASA atklājums" nereti nozīmēja atskārsmi, ka jaunam projektam pieprasīts pārāk niecīgs finansējums.

-    Pirms turpinām mūsu sarunu, - prezidents sacīja, - es vēlētos zināt, vai jūs esat tikpat ciniska kosmosa izpētes jautājumā kā jūsu tēvs.

Reičelai šāda piezīme nepatika.

-    Es no sirds ceru, ka jūs mani neatsaucāt, lai palūgtu iegrožot tēva skaļos izteikumus pret NASA.

Prezidents iesmējās.

-    Nu nē! Es pietiekami ilgi esmu apgrozījies senātā un gluži labi zinu, ka Sedžviku Sekstonu neiegrožos neviens.

-   Mans tēvs ir oportūnists, ser. Tāpat kā vairākums veiksmīgo politiķu. Un diemžēl NASA ir parūpējusies, lai būtu tādiem viegls mērķis. - Nesenās NASA kļūdas bija tik neizturamas, ka cilvēki nezināja, smieties vai raudāt, - Zemes mākslīgie pavadoņi izjuka pa vīlēm orbītā, pazuda sakari ar kosmosa zondēm, Starptautiskās kosmosa stacijas budžets auga desmitkārt, un dalībvalstis pašķīda uz visām pusēm kā žurkas no grimstoša kuģa. Vējā aizlidoja miljardi, un likās, ka senators Sekstons sērfo uz šīs informācijas kā uz viļņa - viļņa, uz kura liktenis iznesīs viņu krastā tieši pie Pensilvā- nijas avēnijas 1600. nama.

-   Atzīstu, ka beidzamajā laikā NASA bijusi staigājoša katastrofa, - prezidents sacīja. - Nepaspēj ne apgriezties, kā pārvalde sagādā jau kuro iemeslu, lai samazinātu tai finansējumu.

Reičela, pamanījusi izdevību, steidza to izmantot.

-    Un tomēr, ser, es nesen lasīju, ka jūs pirms nedējas izpalīdzējāt NASA, tai papildus piešķirot trīs miljonus, lai noturētu pārvaldi virs ūdens.

Prezidents iesmējās.

-    Jūsu tēvs gan droši vien bija par to sajūsmināts.

-    Tas ir gluži kā sūtīt munīciju savam bendem.

-     Vai dzirdējāt viņa uzstāšanos raidījumā "Nakts sarunas"? "Zakam Hērnijam ir kosmosa atkarība, un viņa kaitīgo paradumu subsidē nodokļu maksātāji."

-    Taču jūs nemitīgi pierādāt viņa izteikumu patiesīgumu,

ser.

Hērnijs palocīja galvu.

-    Ne brīdi neesmu slēpis, ka esmu kaismīgs NASA atbalstītājs. No laika gala tāds esmu bijis. Es uzaugu kosmosa sacensību laikā - "Sputņik", Džons Glenns, "Apollo 11" - un ne reizi neesmu vilcinājies izsacīt savu apbrīnu un nacionālo lepnumu par mūsu panākumiem kosmosa apguvē. Manā uztverē NASA darbinieki ir mūslaiku vēstures pionieri - viņi pūlas paveikt neiespējamo, mācās no neveiksmēm un tad atgriežas pie rasēšanas dēļiem, bet mēs pārējie stāvam malā un kritizējam.

Reičela cieta klusu, juzdama, ka prezidenta rāmā āriene slēpj sašutumu par viņas tēva retorisko vēršanos pret NASA. Reičela attapās prātojam, ko gan NASA tādu atklājusi. Prezidents nesteidzās kliedēt viņas neziņu.

-    Šodien esmu paredzējis pašos pamatos mainīt jūsu viedokli par NASA, - Hērnijs teica mazliet skaļāk.

Reičela uzmeta viņam nedrošu skatienu.

-    Ser, jums jau tāpat pieder mana balss. Jūs varat droši koncentrēt uzmanību uz pārējiem valsts iedzīvotājiem.

-    Tieši tāds ir mans nodoms. - Viņš iedzēra malku kafijas un pasmaidīja. - Un es lūgšu jūsu palīdzību. - Viņš mirkli klusēja un paliecās uz priekšu. - Visai neparastu palīdzību.

Šajā brīdī Reičela juta, ka Zaks Hērnijs uzmanīgi vēro ikkatru viņas kustību - gluži kā mednieks, kas cenšas noteikt, vai laupījums grasās pretoties vai bēgt. Diemžēl Reičelai nebija izvēles.

-     Es pieņemu, ka esat dzirdējusi par NASA projektu ar nosaukumu "ZNS".

Reičela pamāja.

-     Zemes novērošanas sistēma. Ja nemaldos, tēvs vienu otru reizi ir pieminējis šo ZNS.

Saklausījis ironiju Reičelas balsī, prezidents sadrūma. Patiesībā Reičelas tēvs nelaida garām nevienu iespēju izteikties par Zemes novērošanas sistēmu. Tas bija viens no NASA strīdīgākajiem un dārgākajiem projektiem - pieciem savā starpā savienotiem satelītiem saskaņā ar plānu bija no kosmosa jāanalizē planētas vide: ozona slāņa sarukšana, polāro ledāju kušana, globālā sasilšana un tropu mežu iznīkšana ķīmisko līdzekļu iespaidā. Projekta mērķis bija piegādāt vides speciālistiem agrāk neredzētus makroskopiskos datus, kas atvieglotu gaidāmo pārmaiņu noteikšanu.

Diemžēl ZNS projekts no sākta gala bija lemts neveiksmei. Kā jau lielāko tiesu pēdējā laika NASA projektu, arī šo jau pašā sākumā vajāja finansiālas likstas. Un suta par šo neapdomību tika Zakam Hērnijam. Viņš bija izmantojis vides lobistu atbalstu un piedabūjis Kongresu nobalsot par 1,4 miljardus dolāru lielo ZNS projektu. Taču projekts nevis nodrošināja solīto ieguldījumu zinātnei, bet gan vēja ātrumā piedzīvoja dārgu, neveiksmīgu startu, ķibeles ar datoriem un sērīgas NASA preses konferences. Vienīgais, kurš pēdējā laikā smaidīja, bija senators Sekstons, kas pašapmierināts atgādināja vēlētājiem, cik daudz viņu naudas prezidents iztērējis par ZNS un cik mērena bijusi sistēmas atdeve.

Prezidents iemeta cukurgraudu krūzītē.

-     Lai cik pārsteidzoši tas izklausītos, NASA atklājumu, kuru es tūlīt minēšu, veica tieši ZNS.

Reičela pavisam apjuka. Ja ZNS misija bija nesen vainagojusies ar panākumiem, NASA taču to katrā ziņā darītu zināmu - vai tad ne? Tēvs plašsaziņas līdzekļos sita NASA krustā, un Kosmosa pārvaldei nāktu par labu jebkādas priecīgas ziņas.

-     Es neko neesmu dzirdējusi par ZNS atklājumu, - Reičela teica.

-    Zinu. NASA ir nolēmusi labos jaunumus kādu laiku paturēt noslēpumā.

Par to Reičela šaubījās.

-     Pēc pieredzes varu teikt, ser, ka pārvaldei nekādas ziņas parasti ir sliktas ziņas. - Atturība nebija NASA Sabiedrisko attiecību nodaļas stiprā puse. NIB mēdza jokot, ka NASA rīko preses konferenci ik reizi, kad kāds no tās zinātniekiem palaidis gāzi.

Prezidents saviebās.

-    Ak jā, biju piemirsis, ka sarunājos ar Pikeringa NIB drošības sistēmas skolnieci. Vai viņš vēl aizvien pūš un sten par NASA vaļīgo mēli?

-     Drošība ir viņa darbs, ser. Viņš to uztver ārkārtīgi nopietni.

-    Sasodīts, gluži tā tam jābūt! Tomēr man tik un tā ar grūtībām izdodas saprast, ka divas aģentūras, kam ir tik daudz kopīga, nemitīgi savā starpā kašķējas.

Reičela drīz pēc stāšanās darbā pie Viljama Pikeringa bija guvusi kādu atziņu - lai gan NASA un NIB darbs bija saistīts ar kosmosu, to filozofijas viena otrai bija absolūts pretstats. NIB bija aizsardzības aģentūra un visas ar kosmosu saistītās aktivitātes glabāja slepenībā, turpretī NASA strādāja akadēmiķi, kas sajūsmināti izziņoja ikvienu atklājumu pasaulei - un, kā nīgri apgalvoja Viljams Pikerings, - bieži vien pakļāva riskam valsts drošību. Dažām NASA smalkajām tehnoloģijām - augstas izšķirtspējas lēcām, kas paredzētas satelītu teleskopiem, tāla rādiusa darbības sakaru sistēmām un radio attēlu veidošanas iekārtām - bija nelāgs paradums uzrasties naidīgu valstu izlūkošanas ierīču arsenālā un tikt izmantotām spiegošanā pret ASV. Viljams Pikerings brīžiem purpināja, ka NASA zinātniekiem ir lielas smadzenes… un vēl lielākas mutes.

Tomēr nopietnākais cēlonis vēsumam starp abām aģentūrām bija cits. Tā kā NASA veica NIB satelītu palaišanu, daudzas nesenās pārvaldes neveiksmes tieši ietekmēja NIB. Un īpaši dramatiska neveiksme bija piedzīvota 1998. gada 12. au- gūstā, kad NASA "Air Force Titan 4" raķete uzsprāga četrdesmit sekundes pēc palaišanas un iznīcināja savu kravu - NIB 1,2 miljardus dolāru vērto Zemes mākslīgo pavadoni ar segvārdu "Vortex 2". Šķita, ka Pikerings ir īpaši nozvērējies ne- izmest to no prāta.

-    Tad kādēļ NASA nav nākusi klajā ar paziņojumu par šo nesenējo panākumu? - Reičela jautāja. - Patlaban pārvaldei labas ziņas būtu pašā laikā.

-   NASA cieš klusu tāpēc, ka tāda ir mana pavēle, - prezidents paziņoja.

Reičela nesaprata, vai dzirdējusi pareizi. Ja tā ir, tad prezidents izdara politisku harakiri, ko viņa neizprata.

-    Šis atklājums ir… - Prezidents vilcinājās. - Kā lai to labāk pasaka… plašā sazarojuma dēļ nekā citādi kā par pārsteidzošu to nodēvēt nevar.

Reičelai pār muguru pārskrēja šermuļi. Izlūkošanas vidē "pārsteidzošs sazarojums" diez vai nozīmēja ko labu. Viņa sāka prātot, vai ZNS satelīti nav konstatējuši, ka videi draud kāda katastrofa.

-    Vai gadījusies nelaime?

-    Nekādas nelaimes nav. ZNS atklājums ir visnotaļ brīnišķīgs.

Reičela klusēja.

-    Reičela, pieņemsim, ka es jums pasaku - NASA atklājumam ir tāda zinātniska nozīme… tāds satriecošs svarīgums… ka tas attaisno ikvienu dolāru, ko amerikāņi ziedojuši kosmosa izpētei.

Reičela nespēja ko tādu iedomāties.

Prezidents piecēlās kājās.

-    Iziesim pastaigāties, labi?

11. nodala

Reičela gāja līdzi prezidentam Hērnijam, un abi iznāca uz vizošā trapa. Kāpjot pa to lejup, Reičela juta, ka nemīlīgais marta gaiss noskaidro prātu. Diemžēl prāta skaidrība nepalīdzēja izprast prezidenta Hērnija izteikumus.

NASA atklājumam ir tāda zinātnisku nozīme, ka tas attaisno ikvienu dolāru, ko amerikāņi ziedojuši kosmosa izpētei.

Reičela spēja iedomāties vienīgi to, ka šāda mēroga atklājums saistīts ar NASA Svēto Grālu - kontaktu ar ārpusze- mes dzīvību. Diemžēl par šo konkrēto Svēto Grālu Reičela bija pietiekami informēta un saprata, ka to pilnīgi droši var aizmirst.

Reičelu, datu analītiķi, bieži izprašņāja draugi, tincinādami par varas iestāžu it kā slēptajiem kontaktiem ar citplanē- tiešiem. Reičelu šausmināja teorijas, kurām ticēja viņas "izglītotie" draugi, - nogāzušies citplanētiešu lidojošie šķīvīši, kas nobēdzināti slepenos varas iestāžu bunkuros, citplanētiešu līķi leduspagrabos un civiliedzīvotāji, kuri pat nenojauš, ka bijuši nolaupīti un ķirurģiski izpētīti.

Protams, tas viss bija blēņas. Nekādu citplanētiešu nebija. Un slēpšanas arī ne.

Ikviens izlūkdienesta darbinieks saprata, ka lielāko dalu šo stāstu par redzētiem NLO un citplanētiešu nolaupītiem cilvēkiem radījusi pārāk dzīva iztēle vai naudaskāri jokdari. Kad patiešām uzradās autentiskas NLO fotogrāfijas, noskaidrojās, ka tās uzņemtas netālu no ASV militārajām aviobāzēm, kurās izmēģināja jaunākos slepenos lidaparātus. Kad "Lockheed" uzsāka radikāli jaunas lidmašīnas, "Stealth" bumbvedēja, izmēģinājuma lidojumus, NLO ap Edvardsa Gaisa kara spēku bāzi tika ieraudzīts piecpadsmit reižu biežāk.

-    Jūsu sejā redzama skepse, - prezidents atzīmēja, uzmezdams viņai greizu skatienu.

Viņa balss Reičelu iztrūcināja. Viņa palūkojās uz prezidentu, īsti nezinot, ko lai atbild.

-    Redziet… - Viņa pavilcinājās. - Ser, vai varu pieņemt, ka mēs nerunājam par citplanētiešu lidaparātiem un mazajiem zaļajiem vīriņiem?

Prezidents izskatījās mazliet uzjautrināts.

-    Reičela, manuprāt, jūs šis atklājums ieinteresēs daudz vairāk nekā zinātniskā fantastika.

Reičela jutās atvieglota, dzirdot, ka NASA nav tik izmisusi, lai mēģinātu pārliecināt prezidentu par citplanētiešu esamību. Tomēr prezidenta vārdi padziļināja neizpratni.

-   Jā, nu… - viņa novilka, - lai kāds būs NASA atradums, jāatzīst, ka tas nācis ļoti atbilstošā laikā.

Hērnijs apstājās uz kāpnēm.

-    Atbilstošā laikā? Kā tā?

Kā tā? Reičela arī apstājās un raudzījās viņā.

-    Prezidenta kungs, NASA iesaistījusies cīņā uz dzīvību un nāvi, lai pierādītu savas eksistences nepieciešamību, un jūs bez mitas kritizē par šīs pārvaldes finansēšanu. Skaļš atklājums šajā brīdī būs panaceja gan pārvaldei, gan jūsu kampaņai. Jūsu kritiķi pavisam noteikti paudīs aizdomas par to, ka tas izdarīts šādā brīdī.

-    Tātad… jūs mani saucat par meli un muļķi?

Reičela juta, ka viņai kaklā sakāpj kamols.

-    Es nevēlējos paust necieņu, ser. Es vienīgi…

-    Mieru, mieru. - Hērnija lūpās atplauka tikko manāms smaids. Viņš pagriezies devās lejā. - Kad NASA administrators man pavēstīja par šo atklājumu, es to nosaucu par absurdu. Es apsūdzēju viņu viscaurspīdīgākās politiskās intrigas izperināšanā valsts vēsturē.

Reičela juta, ka nejaukais kamols kaklā atslābst.

Trapa lejasgalā Hērnijs apstājās un palūkojās uz Reičelu.

-    Viens iemesls, kāpēc esmu lūdzis NASA glabāt šo atklājumu aiz slepenības plīvura, ir saistīts ar vēlēšanos pārvaldi pasargāt. Šis atradums ir tik grandiozs, ka jebkurš agrāk izziņots NASA atklājums gluži vienkārši nobāl. Salīdzinājumā ar to cilvēka izkāpšana uz Mēness šķiet maznozīmīga. Tā kā ikvienam, arī man, ir tik daudz, ko iegūt - un zaudēt -, domāju, ka būtu lietderīgi palūgt kādu, lai vēlreiz pārbauda NASA datus, pirms stājamies pasaules acu priekšā ar oficiālu paziņojumu.

Reičela bija pārsteigta.

-    Jūs taču nedomājat mani, ser?

Prezidents iesmējās.

-    Nē, tā nav jūsu specialitāte. Turklāt esmu jau ieguvis apstiprinājumu pa ārpusvaldības kanāliem.

Reičelas atvieglojumu nomainīja jauns apjukums.

-   Ārpusvaldības, ser? Proti, jūs šādā slepenā darbā iesaistījāt privāto sektoru?

Prezidents pārliecinoši pamāja.

-     Es izveidoju īpašu vienību, kurā ir četri civilie zinātnieki, kas nestrādā NASA, - viņi liek uz spēles savu vārdu un labo reputāciju. Viņi veica novērojumus ar savu aparatūru un izdarīja savus secinājumus. Pēdējo četru stundu laikā šie zinātnieki bez šaubu ēnas apstiprināja NASA atklājumu.

Uz Reičelu tas atstāja spēcīgu iespaidu. Prezidents bija nodrošinājies ar Hērnijam tipisku pašpārliecību. Nolīgdams vislielākos skeptiķus - nepiederošas personas, kas, apstiprinot NASA atklājumu, neko nevarēja iegūt, - Hērnijs bija radījis imunitāti pret aizdomām, ka tas viss varētu būt izmisīga NASA viltība ar mērķi attaisnot lielos tēriņus, panākt atkārtotu sev draudzīga prezidenta ievēlēšanu un atvairīt senatora Sekstona viesuļuguni.

-    Šovakar astoņos es sasaukšu preses konferenci Baltajā namā, lai paziņotu pasaulei par šo atklājumu, - Hērnijs pavēstīja.

Reičela sāka bažīties. Hērnijs viņai vēl neko nebija pastāstījis.

-    Un kāds ir šis atklājums?

Prezidents pasmaidīja.

-    Šodien jūs pārliecināsieties, ka labs nāk ar gaidīšanu. Šis atklājums jums jāredz pašai savām acīm. Pirms ejam tālāk, jums pilnīgi jāizprot situācija. NASA administrators jūs gaida. Viņš jums īsumā izklāstīs jautājuma būtību, pastāstīs visu, kas jums jāzina. Pēc tam mēs sīkāk apspriedīsim, kas jums īsti darāms.

Prezidenta acīs Reičela manīja sasprindzinājumu un atcerējās Pikeringu, kurš bija nojautis, ka Baltajam namam kaut kas ir aiz ādas. Tā vien likās, ka Pikeringam, kā parasti, bijusi taisnība.

Hērnijs ar roku norādīja uz tuvējo lidaparātu angāru.

-    Nāciet līdzi! - viņš sacīja, dodoties angāra virzienā.

Reičela mulsi sekoja. Ēkai nebija logu, un augstās, dziļi

sienā iebūvētās durvis bija aizvērtas. Šķita, ka vienīgā ieeja ir sānsienā, kur nelielās durvis bija vaļā. Prezidents virzīja Reičelu tām tuvāk un dažas pēdas no durvīm apstājās.

-    Šeit man ir galapietura, - viņš sacīja, norādīdams uz ieeju. -Jums jādodas iekšā.

Reičela saminstinājās.

-    Jūs nenāksiet?

-    Man jāatgriežas Baltajā namā. Es drīz vien ar jums sazināšos. Vai jums ir mobilais tālrunis?

-    Protams, ser.

-    Dodiet to man!

Reičela izvilka tālruni un pasniedza prezidentam, domādama, ka viņš vēlas tajā ieprogrammēt kādu privātu kontakt- numuru. Taču prezidents ieslidināja tālruni kabatā.

-       Tagad jūs vairs neesat sasniedzama, - viņš teica. - Darbā tiksiet aizstāta. Šodien jūs nesarunāsieties ne ar vienu bez manas vai NASA administratora atļaujas. Vai tas ir skaidrs?

Reičela bija apstulbusi. Prezidents man tikko nolaupīja mobilo tālruni!

-     Kad administrators būs izklāstījis jautājuma būtību, viņš savienos jūs ar mani caur šifrēto kanālu. Tātad mēs drīz atkal aprunāsimies. Vēlu veiksmi!

Reičela palūkojās uz angāra durvīm un juta sevī bries- tam nemieru.

Prezidents Hērnijs kā mierinādams uzlika roku viņai uz pleca un pamāja ar galvu uz durvju pusi.

-    Es varu jums apliecināt, Reičela, - jūs nenožēlosiet, ka palīdzējāt man šajā darbā. -

Vairs nebilzdams ne vārda, prezidents devās uz "PaveHaivk", kas bija atvedis te Reičelu, iekāpa helikopterā, un tas pacēlās gaisā. Viņš ne reizi nepalūkojās atpakaļ.

12. nodala

Reičela stāvēja viena pati pie nomaļā Volopsa salas angāra durvīm un lūkojās iekšā valdošajā tumsā. Viņa jutās tā, it kā atrastos uz citas pasaules sliekšņa. No plašās angāra iekšienes plūda vēss, pēc pelējuma dvakojošs gaiss, it kā ēka elpotu.

-    Vai te kāds ir? - viņa iesaucās mazliet trīsošā balsī.

Klusums.

Trīcēdama Reičela pārkāpa pār slieksni. Kamēr skatiens aprada ar krēslu, acu priekšā kūleņoja tumši virpuļi.

-    Mis Sekstone, vai ne? - sacīja vīrieša balss dažu jardu attālumā.

Reičela satrūkās un apcirtās balss virzienā.

-    Jā, ser.

Tuvojās neskaidrs vīrieša stāvs.

Reičela puskrēslā saskatīja, ka viņas priekšā stāv jauns puisis NASA lidotāja kombinezonā, ar apņēmīgu žokļa līniju un vingru, muskuļainu augumu. Viņa krūtis bija kā nosētas ar uzšuvēm.

-    Komandieris Veins Lūsidžians, - vīrietis sacīja. - Piedodiet, ja jūs iztrūcināju, kundze. Šeit ir samērā tumšs. Nebiju paguvis atvērt lielās durvis. - Pirms Reičela paspēja atbildēt, vīrietis piemetināja: - Man ir tas gods šorīt būt jūsu pilotam.

-    Pilotam? - Reičela blenza vīrietī. Man jau viens pilots bija. - Es ierados šeit tikties ar administratoru.

-   Jā, kundze. Man pavēlēts jūs nekavējoties pie viņa aiztransportēt.

Pagāja mirklis, līdz Reičela apjēdza, ko viņai saka. Un tad neviļus iedzēla apjauta, ka tikusi piekrāpta. Acīmredzot ceļošana vēl nav galā.

-    Kur šis administrators atrodas? - Reičela gurdi noprasīja.

-   Šādas informācijas man nav, - pilots atteica. - Viņa koordinātas saņemšu lidojuma laikā.

Reičela nojauta, ka vīrietis nemelo. Šķiet, viņa ar direktoru Pikeringu nav vienīgās personas, kas šajā rītā tiek turētas neziņā. Prezidents acīmredzot drošības pasākumus uztvēra ārkārtīgi nopietni, un Reičela pat nokaunējās, atcerēdamās, cik viegli un ātri prezidents bija padarījis viņu "nesasniedzamu". Pusstundas laikā man atņem jebkādas sazināšanās iespējas, un manam direktoram nav ne jausmas, kur es atrodos.

šobrīd, stāvot šā staltā NASA pilota priekšā, Reičelai nebija ne mazāko šaubu, ka šārīta plāni bijuši kā klintī iecirsti. Atrakciju vilcieniņš devās ceļā ar Reičelu uz borta, un neviens neprasīja viņas domas. Vienīgais jautājums bija par galamērķi.

Pilots piegāja pie sienas un nospieda podziņu. Angāra tālākā siena sāka trokšņaini slīdēt uz vienu pusi. Telpā ieplūda gaisma, un angāra centrā iezīmējās milzīgs objekts.

Reičelai pavērās mute. Lai Dievs stāv man klāt!

Angāra vidū stāvēja melns, baismīgs iznīcinātājs. Tādas plūdlīnijas Reičela nebija redzējusi nevienam lidaparātam.

-    Jūs nudien dzenat jokus, - viņa izdvesa.

-    Parasta sākotnējā reakcija, kundze. Tomēr "F-14 Tom- cat Split-tail" ir sevi pierādījis izcili.

Tā ir raķete ar spārniem.

Pilots veda Reičelu uz lidaparātu, rādīdams uz divvietīgo kabīni.

-    Jūs sēdēsiet aizmugurē.

-    Patiesi? - Viņa skopi pasmaidīja. - Un es cerēju, ka ļausiet man to vadīt.

Uzvilkusi termisko lidotāja kombinezonu virs drēbēm, Reičela iekāpa kabīnē un neveikli iespīlēja gurnus šaurajā sēdeklī.

-    NASA pilotiem nedrīkst būt resnas pakaļas, - viņa izmeta.

Pilots pasmīnējis palīdzēja Reičelai piesprādzēties un tad uzslidināja viņai galvā ķiveri.

-     Mēs lidosim samērā lielā augstumā, - viņš pavēstīja. - Jums būs nepieciešams skābeklis. - No sānu nodalījuma vīrietis izvilka skābekļa masku un sāka piestiprināt to pie ķiveres atveres.

-   Gan es pati, - Reičela teica, paceldama rokas un satverdama masku.

-    Labi, kundze.

Reičela taustījās gar izliekto iemuti, līdz beidzot viņai izdevās to ielikt ķiveres atverē. Maska nez kāpēc piegulēja slikti un spieda.

Komandieris viņā bridi raudzījās ar mazliet šķelmīgu skatienu.

-    Vai kaut kas nav kārtībā? - viņa noprasīja.

-     Nebūt ne, kundze. - Šķita, ka viņš apvalda smaidu. - Maisiņš ir zem sēdekļa. Cilvēkiem, kas pirmo reizi lido ar "šķeltasti", lielākoties paliek slikta dūša.

-   Gan būs labi, - Reičela apliecināja. Balsi apslāpēja cieši uzliktā maska. - Man parasti nav slikti lidojuma laikā.

Pilots paraustīja plecus.

-   To pašu apgalvo vairākums jūras kājnieku. Un es no savas kabīnes esmu tīrījis varen daudz viņu vēmekļu.

Viņa vārgi pamāja ar galvu. Jauki.

-    Vai ir vēl kādi jautājumi, pirms dodamies ceļā?

Reičela mirkli pavilcinājās un tad pabakstīja iemuti, kas

grauzās zodā.

-Šā te dēļ man drīz būs traucēta asinsrite. Ka jus varat to izturēt garos pārlidojumos?

Pilots pacietīgi pasmaidīja.

-    Redziet, kundze, mēs parasti to neliekam ačgārni.

Lidaparāts stāvēja skrejceļa galā. Zem Reičelas kājām dārdēja dzinēji, un viņa jutās kā pistolē ievietota lode, kas gaida, kad kāds nospiedīs mēlīti. Kad pilots pagrūda uz priekšu droseli, abi lidmašīnas "Lockheed 345" dzinēji apdullinoši ierēcās un visa pasaule nodrebēja. Pilots atlaida bremzes, un Reičela ar sparu atkrita krēslā. Iznīcinātājs šāvās pa skrejceļu un dažu sekunžu laikā bija atrāvies no zemes, kas aiz iluminatora izzuda galvu reibinošā tempā.

Lidmašīna traucās debesīs, un Reičela aizvēra acis. Viņa lauzīja galvu, kurā brīdī šorīt pieļāvusi kļūdu. Viņai bija jāsēž pie galda un jāraksta kopsavilkumi, toties viņa sēdēja uz torpēdas, kuras degviela bija testosterons, un elpoja caur skābekļa masku.

Iekams "Tomcat" izlīdzināja gaitu četrdesmit piecu tūkstošu pēdu augstumā, Reičelai kļuva nelabi. Viņa pūlējās domāt par ko citu. Lūkodamās lejup uz okeānu deviņas jūdzes zemāk, Reičela piepeši jutās tālu no mājām.

Priekšā sēdošais pilots sarunājās ar kādu pa rāciju. Sarunai beidzoties, viņš pakarināja rāciju un strauji sasvēra "Tomcat" pa kreisi. Lidmašīna sagriezās gandrīz vertikāli, un Reičela juta, ka kuņģis apmet kūleni. Pēc neilga brīža iznīcinātājs izlīdzināja gaitu.

Reičela novaidējās.

-    Paldies, ka pabrīdinājāt, karstgalvi!

-    Piedodiet, kundze! Man nupat paziņoja slepenās koordinātas, kur norisināsies jūsu tikšanās ar administratoru.

-    Ļaujiet, es minēšu, - Reičela piedāvājās. - Ziemeļu virziens?

Pilots bija apmulsis.

-    Kā jūs to zinājāt?

Reičela nopūtās. Šie ar datoru apmācītie piloti mv izturami.

-    Pulkstenis ir tieši deviņi, draudziņ, un saule spīd labajā pusē. Mēs lidojam uz ziemeļiem.

Pilota kabīnē mirkli valdīja klusums.

-   Jā, kundze, mēs šajā rītā dodamies ziemeļu virzienā.

-    Un cik tālu uz ziemeļiem mēs dodamies?

Pilots ielūkojās koordinātās.

-    Aptuveni trīs tūkstošus jūdžu.

Reičela izslējās sēdeklī taisna kā bulta.

-   Ko?! - Viņa centās iztēloties acu priekšā karti, tomēr nespēja pat iedomāties, kas tik tālu ziemeļos atrodas. - Tas taču ir četru stundu lidojums!

-Jā, ja lidotu ar šādu ātrumu, - pilots atbildēja. - Lūdzu, pieturieties!

Pirms Reičela paspēja atbildēt, pilots ievilka "F-14" spārnus zemas pretestības pozīcijā. Mirkli vēlāk Reičela juta, ka jau otro reizi tiek iespiesta sēdekļa atzveltnē, un lidmašīna brāzās uz priekšu tādā tempā, it kā pirms brīža būtu stāvējusi uz vietas. Pēc mirkļa viņi traucās ar ātrumu gandrīz 1500 jūdžu stundā.

Reičelai reiba galva. Žilbinādamas garām šāvās debesis, un viņa juta, ka uzbrāžas nevaldāms šķebinošs vilnis. Prātā vāri atbalsojās prezidenta balss. Es varu jums apliecināt, Reičela,-jūs nenožēlosiet, ka palīdzējāt man šajā darbā.

Reičela novaidējusies sataustīja papīra turzu. Politiķiem nedrīkst uzticēties.

13. nodala

Kaut arī senatoram Sedžvikam Sekstonam sabiedrisko taksometru draņķības riebās, viņš ceļā uz slavu bija iemācījies paciest vienu otru pazemojumu. Piedrazotais "Mayflower" taksometrs, no kura Sekstons nupat bija izkāpis apakšējā viesnīcas "Purdue" autostāvvietas stāvā, dāvāja senatoram to, kas garajam limuzīnam nebija pa spēkam, - anonimitāti.

Viņš bija apmierināts, ieraugot, ka apakšējais stāvs ir gandrīz tukšs. Tur bija tikai dažas putekļiem klātas automašīnas, kas bija novietotas starp cementa pīlāriem. Dodoties šķērsām pāri stāvlaukumam, Sekstons iemeta skatienu pulkstenī.

22.25. Precīzi.

Vīrs, ar kuru Sekstonam bija paredzēts tikties, bija jūtelīgs, ja neievēroja punktualitāti. Sekstons sev atgādināja, ko šis vīrietis pārstāv, un nosprieda, ka viņš drīkst būt jūtelīgs, par ko vien sirds kāro.

Sekstons ieraudzīja balto "Ford Windstar", kas stāvēja tieši tajā pašā vietā, kur visas iepriekšējās tikšanās reizes, - garāžas austrumu stūrī aiz atkritumu kastēm. Sekstons būtu labprāt nolicis tikšanos viesnīcas numurā, taču viņš katrā ziņā saprata vīrieša piesardzību. Ar neapdomību šā cilvēka draugi neko nebūtu sasnieguši.

Tuvojoties busiņam, Sekstons juta pazīstamo nemieru, ko allaž piedzīvoja pirms šīm tikšanās reizēm. Piespiezdams sevi atslābināt plecus, viņš iekāpa pasažiera sēdeklī un omulīgi pamāja ar roku. Tumšmatainais kungs šofera sēdeklī nepasmaidīja. Viņam bija gandrīz septiņdesmit gadu, taču kalsnā seja pauda sīkstumu, kas atbilda viņa postenim - neapvaldītu fantastu un nežēlīgu uzņēmēju armijas nominālajam vadītājam.

-    Aizveriet durvis! - vīrs ierunājās kokainā balsī.

Sekstons paklausīja, rāmi paciezdams sarunu biedra

skarbo attieksmi. Galu galā šis vīrietis pārstāvēja cilvēkus, kuri pārvaldīja neizmērojamas naudas summas, un prāvs tās daudzums nesen tika sapludināts kopā, lai nostādītu Sedžviku Sekstonu uz pasaulē varenākā amata sliekšņa. Sekstons bija nācis pie secinājuma, ka šīs tikšanās ir ne tik daudz stratēģijas apspriedes, kā ikmēneša atgādinājumi, cik pateicīgam senatoram jābūt saviem labvēļiem. Šie cilvēki vēlējās nopietnu savu investīciju atdevi. Sekstonam bija jāatzīst, ka šī "atdeve" ir satriecoši drosmīgas prasības izpilde, un vēl neticamāk bija tas, ka pēc ieiešanas Ovālajā kabinetā šādas prasības izpilde būtu Sekstona kompetencē.

-     Es pieņemu, ka veikts kārtējais pārskaitījums, - Sekstons sacīja, zinādams, ka šim cilvēkam nepatīk velti dzisināt muti.

-   Tā ir. Un, kā parasti, jūs drīkstat šos līdzekļus tērēt vienīgi savai kampaņai. Mēs esam apmierināti, redzot, ka reitinga tabulās jūsu vārds virzās aizvien augstāk, un izskatās, ka jūsu kampaņas vadītāji mūsu naudu tērē efektīvi.

-    Mēs strauji tuvojamies augšgalam.

-    Kā jau minēju sarunā pa telefonu, - vecais kungs turpināja, - esmu pārliecinājis tikties ar jums šovakar vēl sešus.

-    Teicami. - Sekstons jau bija rezervējis laiku.

Vīrs pasniedza Sekstonam mapi.

-    Šeit ir informācija par viņiem. Izskatiet to! Viņi vēlas pārliecināties, ka jūs sevišķi labi izprotat viņu intereses. Viņi vēlas pārliecināties, ka jūs esat atsaucīgs. Iesaku tikties ar viņiem savā mājā.

-    Manā mājā? Bet parasti es tiekos…

-    Senator, šie seši cilvēki vada firmas, kuru kapitāls krietni pārsniedz jūsu pašreizējo paziņu līdzekļus. Šie cilvēki ir lielās zivis un piedevām ari ļoti piesardzīgi. Viņi var iegūt daudz un, protams, daudz arī zaudēt. Esmu ieguldījis ne mazumu pūļu, lai pierunātu viņus ar jums tikties. Šeit jābūt īpašai attieksmei, personiskai pieejai.

Sekstons ātri pamāja ar galvu.

-    Katrā ziņā. Es varu noorganizēt tikšanos savā mājā.

-   Pats par sevi saprotams, ka viņi vēlas pilnīgu slepenību.

-    Tāpat kā es.

-     Vēlu veiksmi! - vecais kungs sacīja. - Ja šovakar viss ies gludi, tā, iespējams, būs pēdējā reize, kad tiekaties ar mums. Šie cilvēki spēj sagādāt to, kas nepieciešams, lai Sekstona kampaņa vainagotos ar veiksmi.

Sekstonam šādi vārdi bija kā medusmaize. Viņš pārliecināts uzsmaidīja sarunu biedram.

-    Ja veiksies, mans draugs, tad vēlēšanu laikā mēs visi svinēsim uzvaru.

-     Uzvaru? - Sarunu biedrs novaikstījās un paliecās uz priekšu, apveltīdams Sekstonu ar draudīgu skatienu. - Iedabūt jūs Baltajā namā ir tikai pirmais solis ceļā uz uzvaru, senator. Pieņemu, ka neesat to aizmirsis.

14. nodala

Baltais nams ir viena no mazākajām prezidenta rezidencēm pasaulē, tikai simt septiņdesmit pēdu gara, astoņdesmit piecas pēdas plata un aizņem nieka astoņpadsmit akru labiekārtotas teritorijas. Samērā neizteiksmīgo arhitekta Džeim- sa Hobana ieceri uzbūvēt četrstūrainu akmens celtni ar kupolveidīgu jumtu, balustrādi un fasādi ar kolonnām par labāko izraudzīja atklātā projektu konkursā, un žūrijas komisijas locekļi to slavināja kā "atraktīvu, cienīgu un elas- tīgu".

Pat pec trim ar pusi gadiem prezidents Zaks Hērnijs šajā lustru, relikviju un bruņoto jūras kājnieku labirintā reti jutās kā mājās. Tomēr šajā brīdī, soļojot uz rietumu spārnu, viņš bija možs un dīvainā kārtā atvieglots - pēdas tik tikko skāra grezno paklāju.

Vairāki Baltā nama darbinieki, pacēluši acis, ieraudzīja prezidentu tuvojamies. Hērnijs pavicināja roku un apsveicinājās, nosaucot katru vārdā. Personāla reakcija bija pieklājīga, taču atturīga. Visi māksloti smaidīja.

-    Labrīt, prezidenta kungs!

-    Priecājos, jūs redzot, prezidenta kungs.

-    Labdien, ser!

Dodoties uz savu kabinetu, prezidents sev aiz muguras dzirdēja darbiniekus sačukstamies. Baltajā namā brieda dumpis. Pēdējo nedēļu laikā Pensilvānijas avēnijas 1600. namā neapmierinātība bija augusi līdz tādai pakāpei, ka Hērnijs sāka justies kā kapteinis Blajs - vētras plosīta kuģa komandieris, kura apkalpe draudēja sacelties.

Tomēr prezidents nevarēja saviem padotajiem neko pārmest. Personāls bija strādājis mokoši garas stundas, lai sniegtu viņam atbalstu, gatavojoties vēlēšanām, un nu piepeši likās, ka prezidents netrāpa bumbai.

Drīz viņi sapratīs, Hērnijs klusībā sprieda. Drīz es atkal būšu varonis.

Viņš nožēloja, ka tik ilgi jātur kolektīvs neziņā, taču slepenība šajos laikos bija ārkārtīgi būtiska. Un visiem bija zināms, ka noslēpumu glabāšanas ziņā Baltais nams ir caurumainākais kuģis Vašingtonā.

Hērnijs iegāja Ovālā kabineta uzgaidāmā telpā un jautri pamāja sekretārei.

-    Tu šorīt lieliski izskaties, Doloresa.

-    Jūs tāpat, ser, - viņa sacīja, ar neslēptu nopēlumu pār- laizdama skatienu viņa ikdienišķajam ietērpam.

Hērnijs noklusināja balsi.

-    Es vēlos, lai tu noorganizē tikšanos.

-    Ar ko, ser?

-    Ar visu Baltā nama kolektīvu.

Sekretāre pacēla galvu.

-     Ar visu kolektīvu, ser? Ar visiem simt četrdesmit pieciem cilvēkiem?

-    Tieši tā.

Viņas sejā iezagās tramīgums.

-    Labi. Vai man to nolikt… preses īssaietu telpā?

Hērnijs papurināja galvu.

-    Nē. Rīkosim to manā kabinetā.

Skatiens bija neizpratnes pilns.

-    Jūs vēlaties tikties ar visu kolektīvu Ovālajā kabinetā?

-    Gluži pareizi.

-    Ar visiem reizē, ser?

-    Kāpēc ne? Izziņo uz četriem!

Sekretāre pamāja ar galvu, it kā izdabādama garīgi slimam pacientam.

-    Labi, ser. Un kāds ir apspriedes temats?

-     Hs vēlos šovakar nākt klajā ar svarīgu paziņojumu Amerikas tautai. Gribu, lai mani padotie to dzird pirmie.

Pār sekretāres seju negaidīti pārslīdēja tāds kā tumšs mākonis, gandrīz vai liekot saprast, ka viņa paslepus no šā brīža baidījusies.

-    Ser, jūs izstājaties no cīņas? - Doloresa klusi vaicāja.

Hērnijs ļāva vaļu smiekliem.

-    Nē, taču, Doloresa, sasodīts! Es gatavojos cīņai!

Sekretāres sejā joprojām vīdēja šaubas. Plašsaziņas līdzekļi visi kā viens daudzināja, ka prezidents Hērnijs atmetis vēlēšanām ar roku.

Prezidents kā mierinādams piemiedza sekretārei ar aci.

-     Doloresa, tu šo dažu gadu laikā esi paveikusi milzu darbu. Un tev būs iespēja vēl četrus gadus to turpināt. Mēs paliksim Baltajā namā. Es tev apzvēru.

Sekretāres acīs varēja manīt, ka viņa ļoti vēlas tam ticēt.

-    Labi, ser. Es paziņošu darbiniekiem. Četros.

Ieejot Ovālajā kabinetā, Zaks Hērnijs gribot negribot pasmaidīja, iztēlodamies, kā viss personāls saspiedīsies šajā mānīgi nelielajā telpā.

Kaut arī šis dižais kabinets gadu gaitā bija izpelnījies visvisādas iesaukas - Tualete, slepenpolicistu midzenis un Klintona guļamistaba -, Hērnijam visvairāk patika Omāru slazds. Tas šķita visatbilstošākais. Ikviens, kurš Ovālajā kabinetā ienāca pirmo reizi, jutās dezorientēts. Telpas simetrija, mazliet ieliektās sienas, diskrēti apslēptās durvju ailas - tas viss lika apmeklētājiem justies tā, it kā viņi ar aizsietām acim būtu apgriezti uz riņķi. Nereti augstas amatpersonas, kas viesojās Ovālajā kabinetā, tikšanās beigās piecēlušās kājās, atsveicinājās no prezidenta un taisnā ceļā iesoļoja sienas skapī. Atkarībā no tikšanās norises Hērnijs vai nu apstādināja viesi laikus, vai arī uzjautrināts ļāva tam apkaunot sevi.

Hērnijs allaž bija uzskatījis, ka Ovālā kabineta galvenais interjera elements ir uz ovālā paklāja izšūtais krāšņais amerikāņu ērglis. Kreisās ķetnas nagos ērglis turēja olīvas zaru, bet labajā ķetnā - bultu saišķi. Tikai retais, kas šeit nestrādāja, zināja, ka miera laikā ērgļa galva bija pagriezta pa kreisi - uz olīvas zara pusi, turpretī kara laikā ērglis mistiskā veidā lūkojās pa labi - uz bultu pusi. šīs nelielās viltības noslēpums Baltā nama personāla vidū bija iemesls klusiem prātojumiem - saskaņā ar tradīciju patiesību zināja vienīgi prezidents un saimniecības vadītājs. Atklājis ērgļa pārvērtības noslēpumu, Hērnijs jutās vīlies par tā ikdienišķumu. Pagraba noliktavā glabājās vēl viens ovāls paklājs, un saimniecības vadītājs nakts vidū paklājus gluži vienkārši samainīja.

Tagad, lūkodamies lejup uz mierpilno ērgli, kas raudzījās pa kreisi, Hērnijs pasmaidīja un nodomāja, ka, iespējams, derētu apmainīt paklāju par godu tam nelielajam karam, ko viņš grasās uzsākt pret senatoru Sedžviku Sekstonu.

15. nodala

ASV vienība "Delta" ir vienīgā kaujas vienība, kuras aktivitātes bauda pilnīgu prezidenta piešķirtu imunitāti likuma priekšā.

Prezidenta lēmuma 25. direktīva atbrīvo vienības "Delta" karavīrus "no jebkādas juridiskas atbildības", turklāt uz viņiem attiecas ari 1876. gada Posse Comitatus ("Par pagaidu policijas vienībām") likuma izņēmums, - Posse Comitatus ir likumdošanas akts, saskaņā ar kuru kriminālvajāšanai var tikt pakļauts ikviens, kas izmanto militāru spēku personiska labuma gūšanai, patvarīgi uzņemas likuma sardzi vai sarīko nesankcionētas slepenas operācijas. "Delta" karavīrus rūpīgi izraugās no Kaujinieku izmantošanas grupas, slepenas organizācijas īpašo uzdevumu virspavēlniecībā Brega fortā, Ziemeļkarolīnas pavalstī. "Delta" kaujinieki ir apmācīti nogalināt - viņi ir ātrās reaģēšanas un ķīlnieku atbrīvošanas operāciju, pēkšņu uzbrukumu un ienaidnieka spēku likvidēšanas speciālisti.

Tā kā vienības "Delta" misijas parasti ir absolūti slepenas, tradicionālā daudzpakāpju pavēļu hierarhija bieži vien netiek ievērota un to aizstāj ar vienpersonisku atbildību - vienu kontrolpersonu, kam ir vara izrīkot vienību tā, kā viņš vai viņa uzskata par vajadzīgu. Kontrolpersona parasti ir augsta ranga armijas vai varas iestāžu pārstāvis, kam ir pietiekami liela ietekme, lai vadītu uzdevuma izpildi. Pēc misijas beigām "Delta" karavīri to vairs nepiemin - ne savā starpā, ne sarunās ar saviem virspavēlniekiem īpašo uzdevumu vienībā.

Lidot. Cīnīties. Aizmirst.

"Delta" vienība, kas bija izvietota aiz astoņdesmit otrās paralēles, patlaban nedz lidoja, nedz cīnījās - tā tikai novēroja.

Delta Viens bija spiests atzīt, ka šī ir neparastākā misija, kurā viņš piedalījies. Tomēr viņš jau sen bija iemācījies neļauties pārsteigumam, uzzinot par gaidāmo uzdevumu. Aizritējušo piecu gadu laikā viņš bija darbojies ķīlnieku atbrīvošanas operācijās Vidējos Austrumos, izsekojis un iznīcinājis Savienotajās Valstīs ieperinājušos teroristu midzeņus un pat diskrēti likvidējis vairākus bīstamus vīriešus un sievietes dažādās zemeslodes malās.

Iepriekšējā mēnesī viņa "Delta" vienība, izmantojot lidojošu mikrorobotu, bija izraisījusi nāvējošu sirdslēkmi kādam sevišķi negantam Dienvidamerikas narkotiku bosam. Vispirms viņi iesūca mikrorobotā iebūvētajā titāna adatiņā, kas ir mata resnumā, spēcīgu asinsvadu sašaurināšanas līdzekli, tad Delta Divi pa atvērtu otrā stāva logu ievadīja ierīci narkotiku tirgotāja namā, uzmeklēja guļamistabu un deva pavēli, lai tas iedur guļošajam vīrietim plecā. Pirms vīrietis pamodās ar žņaudzošām sāpēm krūtīs, mikrorobots jau bija laukā pa logu un atradās drošā vietā. Kad upura sieva sauca neatliekamo palīdzību, vienība jau lidoja mājup.

Nekādas ielaušanās.

Nevardarbīga nāve.

Gluži vienkārši skaists darbs.

Pavisam nesen cits mikrorobots bija novietots prominenta senatora kabinetā, lai novērotu viņa privātās tikšanās, un nofilmējis ugunīgu seksu. Vienība "Delta" šo misiju jokojot nodēvēja par pretinieka vājuma brīdi.

Jau desmito dienu iesprūdis šajā teltī, veicot novērošanu, Delta Viens bija gatavs pabeigt misiju.

Palieciet slēptuvē.

Novērojiet celtni - no iekšpuses un ārpuses.

Ziņojiet kontrolpersonai par jebkādu negaidītu pavērsienu.

Delta Viens bija apmācīts nejust nekādas emocijas uzdevuma izpildes laikā. Tomēr šoreiz instruktāža bija likusi sirdij pukstēt mazliet straujāk. Instruktāža bija anonīma - norādījumi tika izklāstīti pa šifrētiem elektroniskiem kanāliem. Delta Viens ne reizi nebija saticis kontrolpersonu, kas atbildēja par šo misiju.

Delta Viens gatavoja atūdeņotu, proteīniem bagātu maltīti, un tajā brīdī visierrt reizē iepīkstējās pulksteņi. Pēc dažām sekundēm turpat blakus iemirgojās "CrypTalk" sakaru ierīces trauksmes spuldzīte. Viņš pārtrauca nodarbi un pacēla portatīvo sakaru ierīci. Abi pārējie klusi viņu vēroja.

- Delta Viens.

Abus vārdus nekavējoties identificēja raidītājā iebūvētā balss pazīšanas programmatūra. Katram vārdam tika piešķirts atsauces numurs, kuru šifrēja un caur satelītu nosūtīja zvanītājam. Otrā līnijas galā tāda pati ierīce skaitļus atšifrēja un, izmantojot iepriekš sastādītu randomizācijas vārdnīcu, pārvērta vārdos. Pēc tam mākslīga balss izrunāja vārdus skaļi. Tas viss kopā prasīja astoņdesmit milisekun- des.

-     Runā kontrolpersona, - sacīja cilvēks, kas uzraudzīja operāciju. Rācijas izdvestais robotiskais tonis bija nedabisks un androgīns - balss varēja piederēt tiklab vīrietim, kā sievietei. - Kā sokas operācija?

-    Viss norit, kā plānots, - Delta Viens atbildēja.

-    Lieliski. Man ir jaunas ziņas saistībā ar grafiku. Informācija tiks publiski izziņota šovakar astoņos pēc Austrum- krasta laika.

Delta Viens ieskatījās savā hronogrāfā. Palikušas tikai astoņas stundas. Viņa darbs šeit drīz būs galā. Tas uzmundrināja.

-    Ir vēl kāds pavērsiens, - teica kontrolpersona. - Laukumā izgājis jauns spēlētājs.

-    Kāds jauns spēlētājs?

Delta Viens klausījās. Interesants un riskants solis. Kāds bija atļāvies nelikt uz spēles visu.

-    Jūs uzskatāt, ka viņai var uzticēties?

-    Viņa jāuzrauga ārkārtīgi cieši.

-    Un ja kaut kas noiet greizi?

Atbilde sekoja bez vilcināšanās.

-    Pavēle paliek spēkā.

16. nodala

Reičela Sekstone jau vairāk nekā stundu lidoja ziemeļu virzienā. Baudījusi acumirklīgu skatu uz Ņūfaundlendu, visa ceļojuma laikā viņa zem "F-14" redzēja tikai ūdeni.

Kādēļ tieši ūdens, viņa neapmierināta nodomāja. Septiņu gadu vecumā Reičela slidojot bija ielūzuši dīķī. Pagājusi zem ledus, viņa nosprieda, ka gals ir klāt. Reičelas piemirkušo ķermeni no ūdens beidzot izrāva mātes varenais tvēriens. Kopš tās mokošās reizes Reičelai sevi pastāvīgi atgādināja hidro- fobija, liekot vairīties no atklāta, īpaši salta ūdens. Šodien, cik vien tālu Reičelas skatiens sniedzās, pletās Atlantijas okeāna ziemeļdaļa, un vecās bailes, uzdzenot tirpas, atgriezās.

Kad pilots saskaņoja koordinātas ar Tules aviobāzi Gren- landes ziemeļos, Reičela beidzot attapās, cik garu ceļu viņi mērojuši. Es atrodos virs Ziemeļu polārā loka? Šis atklājums pastiprināja nemieru. Kurp mani ved? Ko NASA ir atradusi? Drīz vien zilpelēko klajumu zem kājām izraibināja tūkstošiem spilgti baltu punktiņu.

Aisbergi.

Reičela tikai reizi bija redzējusi aisbergus - pirms sešiem gadiem māte pierunāja viņu doties līdzi izbraucienā pa jūru gar Aļasku. Reičela ierosināja dažādas citas atvaļinājuma pavadīšanas vietas uz sauszemes, taču māte nebija pielaužama.

-    Reičela, mīlulīt, divas trešdaļas planētas klāj ūdens, un agri vai vēlu tu būsi spiesta savas bailes pārvarēt, - māte bija teikusi. Misis Sekstone bija dzīvespriecīga Jaunanglijas iedzimtā, apņēmusies izaudzināt spēcīgu meitu.

Šis ceļojums bija pēdējais, kurā Reičela devās kopā ar māti.

Ketrina Ventvorta Sekstone. Reičela juta, ka sirdi sažņaudz vientulības sāpes. Atmiņas uzbrāzās kā kaucošais vējš aiz kabīnes stikliem, plosot Reičelu kā allaž. Viņu pēdējā saruna bija pa telefonu Pateicības dienas rītā.

-    Man briesmīgi žēl, mammu, - sacīja Reičela, zvanīdama no ieputinātās O'Hāra lidostas. - Es zinu, ka mūsu ģimene nekad nav sagaidījusi Pateicības dienu šķirti. Izskatās, ka šī būs pirmā tāda reize.

Reičelas māte izklausījās satriekta.

-    Es tā gaidīju tevi.

-    Es arī ļoti gribēju aizbraukt. Kad jūs ar tēti mielosieties ar tītaru, iedomājieties mani tiesājam lidostā nopērkamos ēdienus.

Sarunā uz brīdi iestājās klusums.

-    Reičela, es biju paredzējusi to pavēstīt tikai tad, kad tu būsi ieradusies. Tavs tēvs paziņoja, ka viņam ir pārāk daudz darba un viņš netiks mājās. Visu garo nedēļas nogali viņš paliks viesnīcā Vašingtonā.

-    Ko?! - Reičelas pārsteigums acumirkli pārvērtās sašutumā. - Bet ir taču Pateicības diena! Senāta sesijas beigušās! Viņš atrodas nepilnu divu stundu brauciena attālumā. Viņam jābūt pie tevis!

-    Es zinu. Viņš esot pārguris, izmocījies un nespēšot stūrēt. Esot nospriedis šajā nedēļas nogalē ieritināties ar sen iekavētiem darbiem.

Darbiem? Reičela to stipri apšaubīja. Ticamāka iespēja bija tāda, ka senators Sekstons ieritināsies kopā ar kādu sievieti. Viņa kreisie gājieni, kaut arī paslepeni, jau gadiem nebija noslēpums. Misis Sekstone nebija muļķe, taču vīra dēkas allaž pavadīja pārliecinošs alibi un sāpju pilns aizvainojums, kad atskanēja visniecīgākie mājieni uz viņa iespējamo neuzticību. Visbeidzot misis Sekstone neredzēja citu ceļu kā apslāpēt sāpes, izliekoties vīra sānsoļus neredzam. Kaut arī Reičela lūdza māti apsvērt iespēju šķirties, Ketrina Ventvorta Sekstone bija sieviete, kas tur doto vārdu. Līdz nāve mūs šķirs, viņa pavēstīja Reičelai. Tavs tēvs mani svētījis, dāvādams tevi, manu skaisto meitu, un par to esmu viņam pateicīga. Par savu rīcību viņam kādu dienu būs jāatbild augstākai varai.

Stāvēdama lidostā, Reičela kūsāja dusmās.

-    Bet tas nozīmē, ka Pateicības dienu tu aizvadīsi vienatnē! - Viņai sametās šķērma dūša. Tas, ka senators pameta savu ģimeni Pateicības dienā, liecināja, ka viņš nolaidies tik zemu kā nekad agrāk.

-    Redzi… es taču nevaru pieļaut, lai viss ēdiens aiziet postā, - misis Sekstone atbildēja neapmierinātā, taču izlēmīgā balsī. - Aizbraukšu pie krustmātes Annas. Viņa mūs allaž ielūdz paciemoties Pateicības dienā. Tūdaļ pat viņai piezvanīšu.

Reičela jutās tikai mazdrusciņ labāk.

-     Dari tā! Es aizbraukšu, tiklīdz varēšu. Es mīlu tevi, mammu.

-    Novēlu veiksmīgu atlidošanu!

Kad Reičela taksometrā beidzot nokļuva pie Sekstonu greznā īpašuma līkumainā piebraucamā ceļa, pulkstenis rādīja pusvienpadsmit vakarā. Reičela uzreiz noprata, ka kaut kas nav kārtībā. Piebraucamā ceļā bija novietotas trīs policijas mašīnas un vairāki reporderu busiņi. Visā mājā dega gaisma. Reičela ar strauji pukstošu sirdi iebrāzās mājā.

Durvīs viņu apstādināja Virdžīnijas pavalsts policists ar drūmu sejas izteiksmi. Viņam nebija jābilst ne pušplēsta vārda. Reičela saprata. Bija notikusi autoavārija.

-    Divdesmit piektais ceļš pēc nesenā lietus bija apledojis, - paskaidroja policists. - Jūsu mātes mašīna noslīdēja no ceļa un iegāzās kokiem apaugušā gravā. Izsaku līdzjūtību. Viņa gāja bojā notikuma vietā.

Reičelas augums kļuva nejūtīgs. Viņas tēvs, uzzinājis par sievas nāvi, bija nekavējoties ieradies un dzīvojamā istabā sarīkojis nelielu preses konferenci, stoiskā mierā paziņodams pasaulei, ka viņa sieva gājusi bojā autoavārijā, atgriežoties no Pateicības dienas vakariņām, kuras ieturējusi kopā ar ģimeni.

Reičela turējās nomaļus un klusiņām šņukstēja.

-    Es vienīgi vēlos, kaut pats būtu bijis mājās šajā nedēļas nogalē, - tēvs paziņoja žurnālistiem ar asarainām acīm. - Tad nekas tāds nebūtu noticis.

Par to tev vajadzēja domāt jau vairākus gadus, Reičela klusībā iesaucās, un naids pret tēvu padziļinājās ar katru brīdi.

Kopš tā laika Reičela nošķīrās no sava tēva - misis Sek- stonei tas nebija izdevies. Senators to diez vai vispār ievēroja. Viņš piepeši bija aizņemts, likdams lietā nelaiķa sievas bagātību, lai iegūtu partijas labvēlību un tiktu izvirzīts par prezidenta kandidātu. Aiz līdzjūtības nodotās vēlētāju balsis arī nekaitēja.

Nežēlīgā veidā pēc trim gadiem pat no šāda attāluma senators Reičelas dzīvi padarīja vientuļu. Tēva apņemšanās izvirzīt savu kandidatūru, lai kļūtu par Baltā nama saimnieku, Reičelas sapni par laulībām un ģimeni uz nenoteiktu laiku atbīdīja tālā nākotnē. Reičelai šobrīd bija daudz vieglāk izvairīties no sociālajām spēlītēm nekā tikt galā ar nebeidzamo varaskāro Vašingtonas precinieku straumi, kuri cerēja nogrābt sērojošo potenciālo "valsts pirmās amatpersonas meitu", kamēr viņa vēl bija pieejama.

***

Aiz "F-14" kabīnes sāka krēslot. Arktikā valdīja vēlīna ziema, mūžīgās tumsas laiks. Reičela atskārta, ka ielido pastāvīgās nakts zemē.

Minūtēm ritot, saule pilnībā izdzisa un aizslīdēja aiz apvāršņa. Lidmašīna joprojām traucās uz ziemeļiem, un debesīs, kristāldzidrajā, stindzinošajā gaisā, iezaigojās spožs balts, gandrīz pilns mēness. Tālu lejā mirguļoja okeāna viļņi, un aisbergi atgādināja briljantus, kas piešūti pie tumša, vizuļaina tīkla.

Visbeidzot Reičela pamanīja miglainas zemes aprises. Taču tā bija pavisam citāda, nekā viņa bija iztēlojusies. No okeāna iznirusi, tālumā vīdēja milzīga kalnu grēda ar sniega klātām galotnēm.

-    Kalni? - Reičela mulsi vaicāja. - Grenlandes ziemeļos ir kalni?

-   Tā izskatās, - pilots atbildēja, izklausīdamies tikpat izbrīnījies.

"F-14" priekšgalam sliecoties lejup, Reičelai uzmācās dīvaina sajūta, it kā viņa būtu bezsvara stāvoklī. Cauri zvano- ņai ausīs viņa sadzirdēja elektroniskus pīkstienus. Acīmredzot pilots bija pieslēdzies kaut kādai peilēšanas bākai un sekoja tās norādītajam virzienam.

No trīs tūkstošu pēdu augstuma Reičela lūkojās uz dramatisko, mēness apgaismoto apvidu zem kājām. Kalnu pakājē pletās plašs sniegains līdzenums. Plakankalne graciozi stiepās līdz jūrai, kur pēkšņi izbeidzās pie stāvas cieta ledus klints, kas slējās pret debesīm.

Un tajā brīdī Reičela to ieraudzīja - ainavu, kādu viņa vēl ne reizi uz zemes nebija redzējusi. Vispirms viņa nodomāja, ka mēnessgaismā rādās halucinācijas. Miegdama acis, Reičela lūkojās lejup uz sniegainajiem laukiem, nespēdama aptvert, ko viņas acis šajā brīdī skata. Jo zemāk laidās lidmašīna, jo skaidrāks kļuva attēls.

Dieva vārdā, kas tas…

Plato zem viņiem bija svītrains… it kā sniegā kāds būtu ievilcis trīs milzīgas sudraba svītras. Vizošās strēles plūda paralēli piekrastes kraujai. Optiskās ilūzijas noslēpums atklājās brīdī, kad lidmašīna noslīdēja zemāk par piecsimt pēdām. Sudrabainās svītras bija dzijas ieplakas, katra vairāk nekā trīsdesmit pēdu plata. Gluži kā siles, pielietas ar ūdeni, tās bija aizsalušas, pārvērzdamās platos sudrabainos kanālos, kas cits citam paralēli stiepās pa plakankalni. Baltie uzkalni starp kanāliem bija uzbērti sniega dambji.

Slīdot zemāk uz plato, lidmašīna sāka drebēt un raustīties spēcīgā turbulencē. Reičela dzirdēja, kā ar smagu klaudzienu izbīdās šasijas, taču nolaišanās skrejceļu joprojām nemanīja. Pilots pūlējās savaldīt lidmašīnu, un Reičela, palūkojusies pa logu, ieraudzīja divas mirkšķinošu stroboskopu rindas, kas apjoza visattālāko ledus muldu. Viņa ar šausmām saprata, ko pilots grasās darīt.

- Mēs nosēdīsimies uz ledus? - viņa iesaucās.

Pilots neatbildēja, visu uzmanību veltīdams spēcīgajam vējam. Reičela juta, ka, lidaparātam samazinot ātrumu un krītot lejup uz ledus kanālu, kuņģis kāpj uz augšu. Abpus lidaparātam slējās augsti sniega pauguri, un Reičela aizturēja elpu, saprazdama, ka niecīgākā kļūda aprēķinos nozīmētu drošu nāvi. Drebošā lidmašīna slīdēja zemāk starp uzkalniem, un turbulence piepeši rimās. Vēja brāzmu netraucēta, lidmašīna ideāli nosēdās uz ledus.

Ierēcās "Tomcat" bremzēšanas dzinēji, palēninot lidaparāta gaitu. Reičela atviegloti uzelpoja. Lidmašīna vēl kādus simt jardus pabrauca un apstājās pie spilgti sarkanas līnijas.

Pa labi bija redzama mēnessgaismā vizuļojoša sniega siena - ledus uzkalna sāns. Pa kreisi pavērās tāds pats skats. Tikai cauri vējstiklam taisni priekšā bija kaut kas redzams… nebeidzams ledus klajums. Reičela jutās tā, it kā būtu nolaidusies uz mirušas planētas. Nebija vērojamas nekādas dzīvības pazīmes, vienīgi līnija uz ledus.

Tad Reičela izdzirdēja cita, mazliet spalgāka dzinēja troksni. Tas kļuva aizvien skaļāks, un drīz vien redzeslokā parādījās liels sniega traktors ar vairākām kāpurķēdēm. Tas kūlās pa ledus ieplaku, izskatīdamies augsts un izstīdzējis kā futūristisks kukainis. Augstu virs šasijas bija slēgta organiskā stikla kabīne ar starmešiem, kas apgaismoja ceļu.

Traktors noraustījās un apstājās tieši blakus "F-14". Stikla kabīnes durvis atvērās, un pa kāpnēm uz ledus izkāpa cilvēks. Stāvs no galvas līdz kājām bija ievīstījies baltā, biezā kombinezonā un izskatījās kā piepūsts.

Trakā Maksa un Pilsberijas mīklas puisīša[4] krustojums, Reičela nodomāja, juzdama atvieglojumu, ka uz šīs dīvainās planētas tomēr ir dzīvība.

Vīrietis signalizēja "F-14" pilotam, lai tas atrauj vaļā lūku.

Pilots paklausīja.

Vēja šalts, kas iebrāzās iekšā, sastindzināja Reičelu līdz kaulam.

Nolādēts, aizver vāku!

-    Mis Sekstone? - stāvs viņai uzsauca. Viņam bija amerikāņu akcents. - NASA vārdā sveicu jūs ierododes!

Reičela drebēja. Lielum lielais paldies!

-    Lūdzu, atsprādzējiet siksnas, atstājiet ķiveri kabīnē un kāpiet ārā pa fizelāžas kāpnēm! Vai jums ir kādi jautājumi?

-Jā! - Reičela atkliedza. - Kur es, ellē ratā, atrodos?

17. nodala

Mārdžorija Tenča, prezidenta vecākā padomniece, bija īsts staigājošs skelets. Viņas kalsnais, sešas pēdas garais augums atgādināja samontētu locekļu konstrukciju. Uz šā ļodzīgā stāva bija uztupināta dzeltenīga seja, kuras āda bija līdzīga pergamenta lapai, caur kuru lūkojās divas neizteiksmīgas acis. Padomniecei bija piecdesmit divi gadi, bet viņai varēja dot visus septiņdesmit.

Vašingtonā Tenču uzskatīja par dievieti politiskajā arēnā.

Runāja, ka viņas analītiskās iemaņas jau robežojas ar pareģošanas spējām. Desmit gadi Valsts departamenta Izlūkošanas un pētniecības biroja vadītājas amatā bija izslīpējuši asu, kritisku prātu. Diemžēl politisko gudrību pavadīja ledains temperaments, ko tikai retais spēja paciest ilgāk par dažām minūtēm. Mārdžorija Tenča bija svētīta ar superdatora smadzenēm un superdatora sirsnību. Tomēr prezidentam Zakam Hērni- jam nebija grūtību paciest šīs sievietes dīvainības; faktiski viņas intelekts un smagais darbs Hērniju bija nosēdinājis šajā krēslā.

-     Mārdžorija, - prezidents pieceļoties sacīja, sveicinādams savu padomnieci Ovālajā kabinetā. - Kā varu tev palīdzēt? - Viņš nepiedāvāja sievietei apsēsties. Parastās pieklājības normas uz Mārdžoriju Tenču neattiecās. Ja Tenča gribēja apsēsdes, viņa vēsā mierā apsēdās, un beigta balle.

-    Redzu, ka esi ieplānojis personāla informēšanu uz četriem pēcpusdienā. - Viņas balss bija aizsmakusi no smēķēšanas. - Lieliski.

Tenča brīdi pastaigāja šurpu turpu, un Hērnijs juta, ka viņas prāta smalkie zobratiņi intensīvi darbojas. Viņš par to bija pateicīgs. Mārdžorija Tenča bija viena no retajiem prezidenta darbiniekiem, kas zināja visu par NASA atklājumu, un viņas politiskā gudrība palīdzēja prezidentam izplānot stratēģiju.

-    šodien pulksten vienos CNN būs debates, - Tenča kāsēdama atgādināja. - Ko mēs nosūtīsim pacīkstēties ar Sekstonu?

Hērnijs pasmaidīja.

-    Kādu jaunāko kampaņas pārstāvi. - Pretinieka nokau- sēšanas polidskā taktika, ne reizi nenosūtot tam lielu spēlmani, bija tikpat veca kā pašas diskusijas.

-    Man ir labāks priekšlikums, - Tenča sacīja, un tukšās acis pievērsās viņam. - Ļauj man pašai turp doties!

Zaķa Hērnija galva pašāvās augšup.

-   Tev? - Sasodīts, kas viņai prātā? - Mārdžorija, tu taču nekad nerunā ar žurnālistiem. Turklāt tas ir kabeļtelevīzijas raidījums dienas vidū. Ko es likšu manīt, nosūtīdams uz tādu savu vecāko padomnieci? Izskatīsies, ka mēs sākam krist panikā.

-    Tieši tā.

Hērnijs viņu nopētīja. Visviens, cik sarežģītu plānu Tenča perina, viņš nekādā ziņā nejaus viņai parādīties CNN. Ikviens, kurš kaut reizi bija uzmetis skatienu Mārdžorijai Ten- čai, saprata, kādēļ viņa strādā aizkulisēs. Tenča izskatījās nejauka - neviens prezidents nevēlētos, lai šāda seja nodod Baltā nama vēstījumu.

-    Es uzņemšos CNN debates, - viņa atkārtoja un šoreiz nelūdza.

Prezidents, juzdamies tramīgs, sāka laipot.

-   Mārdžorija, Sekstona kampaņas pārstāvji katrā ziņā pasludinās tavu klātbūtni CNN par pierādījumu, ka Baltais nams ir nobijies kā diegs. Lielgabalu nosūtīšana tik agri liecina par mūsu izmisumu.

Sieviete klusi, piekrītoši pamāja un aizdedzināja cigareti.

-    Jo izmisīgāki mēs izskatāmies, jo labāk.

Turpmākās minūtes laikā Mārdžorija Tenča izklāstīja prezidentam, kādēļ viņam jāsūta uz debatēm padomniece, nevis kāds zema līmeņa kampaņas darbinieks. Kad Tenča bija pabeigusi savu sakāmo, prezidents pārsteigts spēja vienīgi blenzt viņā.

Mārdžorija Tenča kārtējo reizi bija apliecinājusi, ka ir politikas ģēnijs.

18. nodala

Milna ledājs ir vislielākais peldošais ledus klajums Ziemeļu puslodē. Tas atrodas virs astoņdesmit otrās paralēles pie El- smīra salas ziemeļu krastiem Arktikā, tā platums ir četras jūdzes un biezums vairāk nekā trīssimt pēdu.

Kāpjot ledus traktora organiskā stikla korpusā, Reičela ar prieku ieraudzīja uz sava sēdekļa siltu vējjaku un cimdus, kā ari nopriecājās par silto gaisu, kas plūda pretim. Aiz loga uz skrejceļa ierēcās "F-14" dzinēji, un lidmašīna lēnām attālinājās.

Reičela izbijusies pacēla galvu.

-    Viņš lido prom?

Sagaidītājs, iekāpdams traktorā, pamāja ar galvu.

-    Atraduma vietā tiek ielaists tikai zinātniskais personāls un tiešie NASA atbalsta vienības locekļi.

Kad "F-14" uzšāvās bezsaules debesīs, Reičela piepeši jutās kā Robinsons.

-      Mēs tālāk brauksim ar "IceRover", - sacīja vīrietis. - Administrators gaida.

Reičela palūkojās uz sudrabaino ledus taku, kas stiepās acu priekšā, un pūlējās iedomāties, ko gan NASA administrators te pazaudējis.

-     Turieties! - uzsauca NASA līdzstrādnieks, darbojoties ap svirām. Ar šņirkstošu rēcienu spēkrats apgriezās pa deviņdesmit grādiem uz vietas kā armijas tanks. Traktors tagad stāvēja ar purnu pret augsto sniega kalna sienu.

Reičela raudzījās augšup stāvajā nogāzē un juta uzvirmojam bailes. Nevar taču būt, ka viņš grasās…

-    Aiziet, Zuzīt! - Vīrs atlaida sajūgu, un transportlīdzeklis aizvien straujāk tuvojās slīpnei. Reičelai paspruka apslāpēts kliedziens, bet viņa turējās, cik jaudas. Kad traktors piebrauca pie kalna, radžu kāpurķēdes iegrauzās sniegā, un tas sāka rausties augšup. Reičela bija pārliecināta, ka spēkrats atmuguriski nogāzīsies, taču pārsteidzošā veidā kabīne palika horizontāli un kāpurķēdes neatlaidīgi cirtās sniegā. Kad milzīgā mašīna uzsvempās uzbēruma smailē, vadītājs to apstādināja un uzmeta starojošu skatienu pasažierei, kas bija tā iekrampējušies rokturos, ka pirkstu kauliņi kļuvuši balti. - Šitā ar apvidus mašīnu vis neizdarīsies! Mēs šajā iegrūdām "Mars Pathfinder" trieciensistēmas konstrukciju! Tāpēc strādā kā zvērs.

Reičela vārgi palocīja galvu.

-    Glīd.

Tupot traktorā sniega uzbēruma virsotnē, Reičela pavērās visapkārt uz neaptveramo ainavu. Viņu priekšā pacēlās vēl viens milzīgs paugurs, un tad reljefs kļuva līdzens. Ledus pletās vizuļojošā klajumā, kas tikko manāmi liecās augšup. Mēness apgaismotais ledus gabals tālumā sašaurinājās un uzvijās augšup kalnos.

-    Tas ir Milna ledājs. - Vīrs rādīja uz kalniem. - Sākas tur un slīd lejup šajā platajā deltā, kurā mēs patlaban atrodamies.

Viņš atkal atvilka droseli, Reičela pieķērās, kur paguva, un mašīna sāka slīdēt lejā pa kraujo nogāzi. Tās pakājē traktors pārrāpās pāri vēl vienai ledus joslai un uzšāvās augšā pa nākamo kalnu. Pārrāpies pāri tā galotnei un nošļūcis pa ārējo malu, spēkrats iznira uz gludenā ledus gabala un sāka gurkstoši kārpīties šķērsām pāri ledājam.

-    Cik vēl tālu? - Reičelas acu priekšā pavērās vienīgi ledus.

-    Aptuveni divas jūdzes taisni uz priekšu.

Pēc Reičelas domām, tas bija tālu. Vēja brāzmas nenogurstoši dauzīja "IceRover" un drebināja kabīni, it kā mēģinot iegrūst viņus atmuguriski jūrā.

-    Tas ir katabatiskais vējš! - traktora vadītājs uzsauca. - Pieradiet! - Viņš paskaidroja, ka šajā apvidū pastāvīgi pūš krasta aukas, ko sauc par kalnu brīzi jeb katabatisko vēju - grieķu valodā tas nozīmē "plūst lejup pa kalnu". Nerimtīgā vēja izcelsme acīmredzot esot jāmeklē smagajā, vēsajā gaisa plūsmā, kas gluži kā trakojoša upe slīdot lejup gar ledāja virsmu. - Šī ir vienīgā vieta uz zemes, kur elle patiešām aizsalst! - viņš smiedamies piemetināja.

Pēc dažām minūtēm Reičela beidzot samanīja tālu priekšā neskaidras kontūras - no ledus pacēlās milzīgs balts kupolveida siluets. Reičela izberzēja acis. Sasodīts, kas tas tāds?

-    Te mīt milzu eskimosi, vai ne? - vīrs pajokoja.

Reičela mēģināja ietvert skatienā celtni. Tā izskatījās pēc

mazākas Hjūstonas kosmodroma kopijas.

-    NASA to uzstādīja pirms pusotras nedēļas, - vadītājs paskaidroja. - Piepūšamais daudzpakāpju pleksipolisorbāts.

Piepūš visas daļas, sastiprina kopā un beigās ar kāšiem un trosēm piestiprina būvi pie ledus. Izskatās pēc milzīgas cirka telts, taču patiesībā tas ir NASA prototips pārvietojamai dzīvojamai telpai, kuru ceram kādu dienu izmantot uz Marsa. Mēs to nodēvējām par "habisfēru".

-    "Habisfēru"?

-Jā. Nesapratāt? Tā nav vesela sfēra, tā ir tikai puslode.*

Reičela pasmaidīja, lūkodamās uz dīvaino celtni, kam viņi tuvojās ledainajā līdzenumā.

-   Tā kā NASA nav tikusi līdz Marsam, jūs nolēmāt uz laiku apmesties šeit?

Vīrs iesmējās.

-   Patiesībā es būtu devis priekšroku Taiti, tomēr telts atrašanās vietu lielā mērā noteica liktenis.

Reičela joprojām nedroši pētīja būvi. Pelēkbaltā čaula uz tumšās debess fona izskatījās spokaina. Traktors pietuvojās kupola sānam un apstājās pie nelielām durvīm, kas lēnām vērās vaļā. Ārā iznāca kāds stāvs. Masīvajam milzim mugurā bija melns vilnas pulovers, kas darīja viņu vēl apjomīgāku, līdzīgu lācim. Vīrietis tuvojās traktoram.

Reičelai nebija nekādu šaubu, kas ir šis druknais vīrietis. Lorenss Ekstroms, NASA administrators.

Traktora vadītājs kā mierinādams viņai uzsmaidīja.

-   Lai viņa gabarīti jūs neapmuļķo! Šis vīrs ir gatavais kaķēns.

Drīzāk jau tīģeris, Reičela nodomāja; viņai Ekstroma gatavība saplosīt ikvienu, kas stājās ceļā viņa mērķiem, bija labi zināma. «

Kad Reičela kāpa ārā no traktora, vējš viņu gandrīz aiznesa pa gaisu. Viņa savilka jaku ciešāk sev apkārt un devās kupola virzienā.

NASA administrators, panācis Reičelai pusceļu pretī, sniedza platu, cimdotu roku.

-    Mis Sekstone, paldies, ka ieradāties!

Reičela neizlēmīgi palocīja galvu un caur aurojošā vēja brāzmām uzsauca:

- Atklāti sakot, ser, nedomāju, ka man bija izvēle.

Tūkstošu metru attālumā uz ledāja Delta Viens raudzījās infrasarkano staru binokli un vēroja, kā NASA administrators ieved Reičelu Sekstoni kupolā.

19. nodala

NASA administrators Lorenss Ekstroms bija milzis ar sārtiem vaigiem un piesmakušu balsi un atgādināja dusmīgu ziemeļnieku dievu. Spurainie gaišie mati bija apgriezti militārā ezītī virs kuplajām uzacīm, un gaļīgo degunu tīkloja asinsvadi. Stingajās acīs vīdēja neskaitāmu negulētu nakšu smagums. Pirms stāšanās NASA administratora amatā Ekstroms bija ietekmīgs kosmosa stratēģis un darbības padomnieks Pentagonā, un viņa īgnumu pārspēja vienīgi neapšaubāmā ziedošanās pienākumam.

Sekojot Lorensam Ekstromam, Reičela Sekstone iegāja "habisfērā" un attapās soļojam pa spokainu gaiteņu labirintu. Izskatījās, ka samudžinātais tīkls izveidots no gaism- necaurlaidīgām plastmasas loksnēm, kas uzkārtas uz stingri nostieptām trosēm. Labirintā grīdas nebija, tikai ciets ledus slānis, kam uzklātas gumijas sloksnes, lai neslīdētu kājas. Viņi pagāja garām primitīvai dzīvojamai telpai, kurā bija izvietotas saliekamās gultas un ķīmiskās tualetes.

Par laimi, "habisfērā" bija silts gaiss, lai gan piesātināts ar neizšķiramu smaržu kokteili, kāds pavada cilvēkus slēgtās telpās. Kaut kur dūca ģenerators, acīmredzot piegādādams strāvu kailajām spuldzītēm, kas vados ar auduma izolāciju nokarājās gaiteņos.

- Mis Sekstone, - Ekstroms norūca, sparīgi vadīdams viņu uz kādu nezināmu galamērķi, - vēlos jau pašā sākumā būt atklāts. - Viņa balss tonis itin nemaz nepauda prieku par

Reičelas ierašanos. - Jūs esat šeit tāpēc, ka prezidents tā vēlējās. Zaks Hērnijs ir mans tuvs draugs un uzticīgs NASA atbalstītājs. Es viņu cienu un esmu viņa parādnieks. Es viņam uzticos. Es neapšaubu viņa rīkojumus pat tad, kad tie man nepatīk. Lai nebūtu nekādu pārpratumu - man nav saprotama prezidenta entuziasma pilnā attieksme pret jūsu iesaistīšanu šajā darbā.

Reičela spēja tikai neizpratnē blenzt. Es nolidoju trīs tūkstošus jūdžu un sastopu tādu viesmīlību? Šis tips vis nebija nekāda Marta Stjuarte*.

-     Visu cieņu, tomēr arī es saņēmu prezidenta pavēli! - viņa asi izmeta. - Man nav izskaidrots, kādēļ esmu šeit vajadzīga. Šo ceļojumu es veicu godprātīgi.

-    Labi, - Ekstroms sacīja, - tad es runāšu skaidru valodu.

-   Jūs jau to itin labi sākāt.

Reičelas dzēlība šķita administratoru sapurinām. Viņa solis palēninājās, un pētošās acis, kas pārslīdēja Reičelai, pauda interesi. Un tad Lorenss kā čūska, kas atritinās, gari nopūtās un devās tālāk.

-    Jums jāsaprot, ka jūs pretēji manai sirdsbalsij esat uzaicināta piedalīties slepenā NASA projektā, - Ekstroms iesāka. - Jūs pārstāvat NIB, kura direktors pauž necieņu NASA personālam, saucot tos par bērnišķīgiem mutesbajāriem, turklāt jūsu tēvs ir cilvēks, kas par savu mērķi izvirzījis manas pārvaldes iznīcināšanu. Šis ir NASA dižākais brīdis; mani darbinieki pēdējā laikā pārcietuši daudz kritikas un ir pelnījuši slavas mirkli. Tomēr skepticisms, ko nemitīgi uzkurina jūsu tēvs, iesaista pārvaldi politiskās spēlēs. Mans smagi strādājošais personāls ir spiests dalīties rampas gaismā ar dažiem nejauši izvēlētiem civiliem zinātniekiem un sievieti, kuras tēvs tiecas mūs noslaucīt no zemes virsas.

Es neesmu tāda kā mans tēvs, Reičela vēlējās iekliegties, taču šis nebija piemērots brīdis, lai strīdētos par politiku ar NASA vadītāju.

-    Es neesmu te ieradusies slavas dēļ, ser.

Ekstroms uzmeta viņai skatienu.

-    Iespējams, atklāsies, ka no tās jums nebūs iespējams izvairīties.

Šī piezīme viņu pārsteidza. Kaut arī prezidents Hērnijs nebija minējis neko konkrētu par to, kāda veida palīdzība viņam vajadzīga, Viljams Pikerings nebija slēpis aizdomas, ka Reičela var kļūt par marioneti politiķu rokās.

-     Es vēlos zināt, kādēļ man bija šeit jāierodas, - Reičela sacīja.

-    Jūs neesat vienīgā, kas to vēlas. Manā rīcībā nav tādas informācijas.

-    Kā, lūdzu?

-    Prezidents vēlas, lai, dklīdz ierodaties, es jūs pilnībā instruēju par atklājumu. Kas jums būs jādara šajā cirkā, ir zināms vienīgi jums abiem.

-     Viņš paziņoja, ka jūsu Zemes novērošanas sistēma ir veikusi atklājumu.

Ekstroms veltīja Reičelai greizu skatienu.

-    Cik labi jūs pārzināt ZNS projektu?

-    ZNS ir piecu NASA satelītu zvaigznājs, kas rūpīgi apseko zemeslodi dažādos nolūkos; tās pārziņā ir okeānu kartēšana, ģeoloģisko pārbaudījumu analīze, polāro ledāju kušanas novērošana, fosilo naftas krājumu meklēšana…

-    Labi, - sacīja Ekstroms, uz kuru šie vārdi neatstāja nekādu iespaidu. - Tātad jums ari zināms, kas ZNS zvaigznājam nesen pievienots? To sauc par polāro orbitālo blīvuma skeneri.

Reičela piekrītoši pamāja. Polārais orbitālais blīvuma skeneris (POBS) bija paredzēts globālās sasilšanas mērījumu veikšanai.

-    Cik man saprotams, POBS nosaka polārā ledus biezumu un cietumu.

-     Pārsvarā - jā. Ar spektrālo joslu tehnoloģiju iespējams veikt lielu apgabalu sastāva skenēšanu, lai meklētu ledū mīkstuma anomālijas - trauslākas vietas, iekšējo kušanu, lielas plaisas - globālās sasilšanas vēstnešus.

Reičelai sastāva blīvuma skenēšana nebija sveša. Tā bija līdzīga zemes pārbaudei ar ultraskaņu. NIB satelīti, izmantojot tādu pašu tehnoloģiju, meklēja apakšzemes blīvuma novirzes Austrumeiropā, lai noteiktu masu kapu atrašanās vietas, - tā apstiprinot prezidentam, ka tajā valstī nudien norisinājusies etniskā tīrīšana.

-    Pirms divām nedēļām POBS pārslīdēja pāri šim ledājam un reģistrēja blīvuma anomāliju, kas izskatījās pavisam citāda, nekā esam paraduši redzēt, - Ekstroms turpināja. - Divsimt pēdu zem virskārtas POBS konstatēja ko līdzīgu bezveidīgai globulai ar aptuveni desmit pēdu diametru. Tā bija ieslēgta blīva ledus masā.

-    Ūdens kabata? - Reičela jautāja.

-    Nē. Šķidruma tur nebija. Savādi, bet šī anomālija bija cietāka par ledu, kas to ieskāva.

Reičela brīdi klusēja.

-    Tātad… tas ir kāds milzīgs laukakmens vai kas tamlīdzīgs?

Ekstroms piekrita.

-    Būtībā - jā.

Reičela gaidīja atslēgas frāzi. Velti. Mani šurp atsūtīja tāpēc, ka NASA ledū uzgājusi milzīgu akmeni?

-    Tikai tad, kad POBS aplēsa šā akmens blīvumu, mēs kļuvām no tiesas satraukti un nekavējoties atsūtījām šeit vienību, kas veica analīzi. Izrādījās, ka ledū iesprūdušais akmens ir krietni biezāks par jebkuru Elsmīra salā atrastu akmeni. Patiesībā pat biezāks nekā jebkurš akmens četrsimt jūdžu rādiusā. «

Reičela palūkojās uz ledu sev zem kājām, iztēlojoties tur tālu lejā milzīgu akmeni.

-    Jūs gribat teikt, ka to kāds tur novietojis?

Ekstroms izskatījās mazliet uzjautrināts.

-    Akmens sver vairāk nekā astoņas tonnas un guļ zem divsimt pēdām blīva ledus, tātad tas neskarts tur atrodas vairāk nekā trīssimt gadu.

Reičela juta nogurumu, joprojām sekojot administratoram pa garo, šauro koridoru. Viņi pagāja garām diviem bruņotiem NASA darbiniekiem, kas stāvēja sardzē. Reičela uzmeta skatienu Ekstromam.

-     Es pieņemu, ka ir loģisks izskaidrojums, kāpēc tas akmens tur atrodas… un kāpēc tiek ievērota tāda slepenība.

-   Pats par sevi saprotams, ka tāds ir, - Ekstroms pavisam nopietni atteica. - POBS atrastais akmens ir meteorīts.

Reičela apstājās gaitenī kā zemē iemieta un blenza administratorā.

-   Meteorīts? - Viņu pāršalca vilšanās. Pēc prezidenta sarīkotā kāpinājuma meteorīts šķita pavisam neiederīga kulminācija. Šis atklājums viens pats attaisnos visus NASA tēriņus un misēkļus? Ko gan Hērnijs domāja? Protams, meteorīti bija vieni no retākajiem iežu paveidiem uz zemeslodes, taču NASA tādus uzgāja samērā bieži.

-    Šis ir viens no lielākajiem jebkad atrastajiem meteorītiem, - sacīja Ekstroms, stalti izslējies viņas priekšā. - Mēs uzskatām, ka tas ir kāda lielāka meteorīta fragments - meteorīta, kas saskaņā ar liecībām nokritis Ziemeļu Ledus okeānā astoņpadsmitajā gadsimtā. Visticamāk šis akmens atšķēlies brīdī, kad meteorīts sadūrās ar okeānu. Tas nokļuvis uz Milna ledāja, un trīssimt gadu laikā sniegs to lēnām apracis.

Reičela saviebās. Šāds skaidrojums neko nemainīja. Viņai aizvien spēcīgāk uzmācās aizdomas, ka viņa savā priekšā redz uzpūstu publicitātes triku, ko izspēlē izmisīgā NASA un Baltais nams, divas cīņā iesaistītas vienības, kuras pūlas ar izdevīgu atradumu panākt galvu reibinošu NASA uzvaru.

-    Neizskatās, ka tas atstāj uz jums kādu iespaidu.

-   Jāteic, ka biju gaidījusi… ko citu.

Ekstroms samiedza acis.

-    Mis Sekstone, tik milzīgs meteorīts ir ārkārtīgi reti sastopams. Pasaulē ir tikai daži lielāki eksemplāri.

-    To es saprotu…

-    Taču ne jau šā meteorīta lielums mūs sajūsmina.

Reičela pacēla acis.

Ekstroms turpināja:

-    Ja vien jūs ļautu man pabeigt, jūs uzzinātu, ka šim meteorītam piemīt kāda visai pārsteidzoša iezīme, kas nevienā citā meteorītā - ne lielā, ne mazā - nav novērota. - Viņš pavēcināja ar roku uz gaiteni. - Lūdzu, nāciet man līdzi! Es jūs iepazīstināšu ar cilvēku, kas ir daudz kvalificētāks par mani, lai iztirzātu šo atradumu.

Reičela apmulsa.

-    Kvalificētāks nekā NASA administrators?

Ekstroma ziemeļnieciskās acis bija kā piekaltas viņai.

-     Mis Sekstone, tik kvalificēts, cik vien civils zinātnieks var būt. Tā kā esat profesionāla datu analītiķe, domāju, ka jūs daudz labprātāk saņemsiet informāciju no neieinteresēta avota.

Touche!* Reičela atkāpās.

Viņa sekoja administratoram pa šauro gaiteni un apstājās pie smagām melnām drapērijām. Aiz tām Reičela saklausīja daudzbalsīgu murmināšanu, kas it kā atbalsojās milzīgā, atklātā telpā.

Nebildis ne vārda, administrators pacēla roku un atvilka aizkarus. Reičelu apžilbināja spoža gaisma, tomēr viņa, sa- miegusi acis, minstinādamās spēra soli uz priekšu. Cenzdamās atgūt redzes spēju, viņa vērās milzīgajā istabā un bijīgi noelsās.

-    Ak dievs! - viņa nočukstēja. Kas šī ir par vietu?

20. nodala

CNN studija, kas atrodas Vašingtonas pievārtē, ir viena no divsimt divpadsmit studijām visā pasaulē, kurām ir satelītsa- vienojums ar "Turner Broadcasting System" galveno mītni Atlantā.

Pulkstenis rādīja gandrīz divi, kad senatora Sedžvika Sekstona limuzīns iebrauca autostāvlaukumā. Sekstons, izkā-

» Šeit: trāpīts! (Tulk. no fr. vai.) pis no automobiļa, cēli soļoja uz durvīm. Viņš jutās pašpārliecināts. Studijā viņu un Gabrielu ar eksaltētu smaidiņu sveica resnvēderains CNN producents.

-    Senator Sekston, esiet sveicināts! - producents sacīja. - Lieliskas ziņas. Mēs nupat uzzinājām, ko Baltais nams atsūtījis par jūsu oponentu debatēs. - Producenta sejā iezagās nelaimi vēstošs smīns. - Ceru, ka esat nobriedis pamatīgam cīniņam. - Viņš pavicināja ar roku uz studijas pusi, kas atradās aiz stikla.

Sekstons palūkojies gandrīz saļima. Caur cigaretes dūmiem viņā raudzījās neglītākā seja politikas pasaulē.

-   Mārdžorija Tenča? - Gabrielai paspruka. - Ko gan viņa te, nolāpīts, dara?

Sekstonam par to nebija ne mazākās jausmas, taču, lai arī kāds tam būtu iemesls, viņas klātbūtne bija apsveicama - nepārprotama zīme, ka prezidentam sācies izmisuma režīms. Kādēļ gan vēl viņš būtu sūtījis uz frontes līniju savu vecāko padomnieci? Prezidents Zaks Hērnijs izripinājis no ieroču noliktavas lielgabalu, un Sekstons šādu iespēju laist garām netaisījās.

Jo ienaidnieks lielāks, jo zemāk krīt.

Senators, protams, nešaubījās, ka Tenča būs viltīga opo- nente, taču, lūkodamies uz sievieti, Sekstonam gribot negribot ienāca prātā, ka prezidents savos lēmumos pieļāvis nopietnu kļūdu. Mārdžorija Tenča izskatījās atbaidoša. Patlaban viņa sakumpusi sēdēja krēslā un smēķēja cigareti, labā roka gurdā ritmā cilājās šurpu turpu pie plānajām lūpām, kā monotoni ēdot.

Jēziņ, klusībā smīkņāja Sekstons, ar šādiem vaibstiem nudien ieteicams uzstāties tikai radio.

Sedžviks Sekstons bija dažas reizes manījis Baltā nama vecākās padomnieces dzeltenīgo seju žurnālā, un ikreiz viņam ar grūtībām izdevās noticēt, ka savā priekšā redz vienu no ietekmīgākajām personām Vašingtonā.

-    Man tas nepatīk, - murmināja Gabriela.

Sekstons to laida gar ausīm. Jo ilgāk senators izdevību diskutēt ar Tenču apsvēra, jo vairāk viņam tā iepatikās. Plašsazi- ņas līdzekļiem nedraudzīgā Tenčas seja vien jau bija laimīga nejaušība, taču vēl izdevīgāks bija viņas viedoklis kādā svarīgā jautājumā: Mārdžorijai Tenčai bija stingra pārliecība, ka Amerikas līdera autoritād nākotnē var nodrošināt tikai tehnoloģiskais pārākums. Viņa bija kaismīga valdības progresīvo tehnoloģiju pētījumu un attīstības programmu atbalstītāja un - vēl būtiskāk - arī NASA patriote. Daudzi uzskatīja, ka prezidenta nepiekāpīgais atbalsts neveiksmīgajai Kosmosa pārvaldei izskaidrojams ar Tenčas aizkulišu spiedienu.

Sekstons pieļāva, ka prezidents, iespējams, soda Tenču par aplamajiem padomiem NASA atbalstīšanas jautājumā. Vai viņš bez nožēlas upurē savu vecāko padomnieci?

Gabriela Eša raudzījās caur stiklu uz Mārdžoriju Tenču, un viņā auga nemiers. Šī sieviete bija gudra kā pats velns, turklāt viņas iznākšana priekšplānā bija negaidīts pavērsiens. Šie divi fakti kutināja instinktus. Ņemot vērā Tenčas nostāju NASA jautājumā, prezidenta lēmums sūtīt viņu uz debatēm ar senatoru Sekstonu šķita gaužām aplams. Taču prezidentu par muļķi nevarēja dēvēt. Gabrielai radās nojauta, ka šī intervija var izvērsties pavisam nepatīkama.

Gabriela manīja, ka senators, izvērtēdams spēku samērus, jau iekarsis, un tas pastiprināja viņas bažas. Sekstonam bija paradums, kļūstot pašapzinīgam, šaut pār strīpu. NASA jautājums bija izraisījis ilgi gaidīto palēcienu vērtējuma tabulās, taču pēdējā laikā, viņasprāt, Sekstons spēlēja gluži vai uz visu banku. Savas pirmsvēlēšanu kampaņas daudzi kandidāti pazudināja, tiekdamies pēc nokauta brīdī, kad gluži vienkārši vajadzēja pabeigt raundu.

Producents likās aizrāvies ar gaidāmo asinsizliešanu.

-    Iesim, lai varu nosēdināt jūs vietā, senator.

Sekstons devās uz studiju, bet Gabriela satvēra viņu aiz

piedurknes.

-    Es zinu, kas jums padomā, - viņa čukstēja. - Taču esiet gudrs. Nešaujiet pār strīpu!

-    Pār strīpu? Es? - Sekstons pasmīnēja.

-    Neaizmirstiet, ka šī sieviete savu darāmo prot. Sekstons divdomīgi pavīpsnāja.

-    Es arī.

21. nodala

Dobā NASA "habisfēras" galvenā telpa arī jebkur citur izskatītos dīvaini, taču fakts, ka tāda bija novietota uz Arktikas ledus, Reičelai bija īsts brīnums.

Lūkodamās augšup uz futūristisko kupolu, ko veidoja baltas, savā starpā savienotas trīsstūra plāksnes, Reičela jutās tā, it kā būtu iegājusi grandiozā sanatorijā. Sienas slīpi liecās lejup līdz ledus grīdai, un tur visapkārt kā sargi bija izvietotas halogēna lampas - tās meta žilbinoši baltu gaismu uz augšu, piešķirot telpai ēterisku mirdzumu.

Pa ledus grīdu, gluži kā pludmales celiņi, cauri pārvietojamo zinātnisko darba staciju labirintam līkločiem aizvijās melni putuplasta paklāji. Starp elektroniskajām ierīcēm, mundri un satraukti apspriezdamies, rosījās trīsdesmit vai četrdesmit baltās drēbēs ģērbušies NASA darbinieki. Reičela acumirklī juta gaisā virmojošo spriedzi.

Atklājuma radīts saviļņojums.

Kamēr Reičela ar administratoru meta riņķus gar kupola iekšējo sienu, viņa ievēroja pārsteigtus, netīksmes pilnus skatienus to cilvēku sejās, kuri viņu pazina. Telpā skaidri atbalsojās čuksti.

Vai tad tā nav senatora Sekstona meita?

Velns parāvis, ko tad VIŅA te meklē?

Kaut kas traks, administrators ar viņu pat sarunājas!

Reičela daļēji gaidīja, ka visās malās karāsies vudū lelles, kam jāsargā NASA no tēva. Tomēr pret viņu vērstais naidīgums nebija vienīgās emocijas, ko Reičela juta; viņa manīja arī rezervētu pašapmierinātību - it kā NASA skaidri zinātu, kurš smiesies pēdējais.

Administrators pieveda Reičelu pie datora darbstacijas, kur sēdēja kāds vīrietis. Atšķirībā no pārējiem, kas valkāja laika apstākļiem atbilstīgu NASA tērpu, viņš bija ģērbies melnā svīterī ar augstu apkakli un platrievainās velveta biksēs, kājās - smagas mokasīnkurpes. Vīrietis sēdēja pret pārējiem ar muguru.

Administrators, palūdzis Reičelu uzgaidīt, devās pie svešinieka un uzsāka sarunu. Pēc brīža vīrietis svīteri piekrītoši pamāja ar galvu un sāka slēgt ārā datoru. Administrators atgriezās.

-     Pārējo pastāstīs misters Tolends, - viņš paskaidroja. - Misters Tolends ir vēl viens prezidenta rekrūtis, tāpēc jūs droši vien sapratīsieties. Es vēlāk pie jums vēl pienākšu.

-    Paldies!

-Jādomā, ka esat dzirdējusi par Maiklu Tolendu.

Reičela paraustīja plecus; viņa vēl aizvien centās aptvert neticamo vidi.

-    Tāds vārds nav dzirdēts.

Pienāca vīrietis svīterī ar augsto apkakli un pasmaidīja.

-     Nav dzirdēts? - Balss bija skanīga un draudzīga. - Tik jaukus vārdus šodien neviens nav teicis. Man vairs nebija iespējas radīt par sevi pirmo iespaidu.

Kad Reičela uzmeta skatienu pienācējam, viņas pēdas sastinga. Viņa acumirklī pazina šo simpātisko vīrieti. Visa Amerika to pazina.

-     Ak tā, - viņa sarkdama izgrūda, kad vīrietis sasveicinoties paspieda viņai roku. - Jūs esat tas Maikls Tolends.

Kad prezidents paziņoja Reičelai, ka izraudzījies izcilākos civilos zinātniekus, kuriem jāapstiprina NASA atraduma autentiskums, Reičela bija iztēlojusies krunkainu gud- reļu bariņu, kas visur nēsā līdzi kalkulatorus ar savu monogrammu. Maikls Tolends bija absolūts pretstats. Tolends bija viens no pazīstamākajiem zinātniekiem mūsdienu Amerikā, jo viņš vadīja dokumentālo raidījumu "Pārsteidzošās jūras", ik nedēļu ievadot skatītājus valdzinošu okeāna norišu pasaulē, kurā bija gan zemūdens vulkāni, gan desmit pēdu gari jūras tārpi, gan slepkavīgi paisuma viļņi. Plašsaziņas līdzekļi pauda, ka Tolends ir kaut kas pa vidu starp Žaku Kusto un Kārlu Sagānu, un bārstīja uzslavas, apcerot viņa veiksmes noslēpumus, kas uzšūpoja raidījumu "Pārsteidzošās jūras" vērtējuma tabulu virsotnēs, un atgādinot viņa zināšanas, nepretenciozo entuziasmu un alkas pēc piedzīvojumiem. Protams, vairākums kritiķu atzina arī, ka Tolenda raupjais izskatīgums un biklā harisma turklāt vairo viņa popularitāti sieviešu vidū.

-    Mister Tolend… - Reičela mazdrusciņ neveikli stādījās priekšā. - Mani sauc Reičela Sekstone.

Tolends viņai laipni, šķelmīgi uzsmaidīja.

-    Sveika, Reičela! Sauc mani par Maiku!

Reičela jutās neierasti - it kā viņai būtu sasaistīta mēle. Tik daudz jauna… "habisfēra", meteorīts, noslēpumi un vēl tikšanās aci pret aci ar televīzijas zvaigzni.

-    Esmu pārsteigta, jūs te ieraugot, - viņa sacīja, cenzdamās atgūties. - Kad prezidents atklāja, ka savervējis civilos zinātniekus, lai izpētītu NASA atradumu, es, šķiet, biju gaidījusi… - Viņa saminsdnājās

-    Īstus zinātniekus? - Tolends atkal pasmaidīja.

Reičela pietvīka.

-    Tā es nebiju domājusi.

-    Nebēdā! - Tolends viņu mierināja. - Kopš ierašanās es to vien dzirdu.

Administrators atvainojās un aizgāja, apsolīdams vēlāk abiem piebiedroties. Tolends ar ziņkāres pilnu skatienu pagriezās pret Reičelu.

-    Administrators man pavēstīja, ka tavs tēvs ir senators Sekstons.

Reičela palocīja galvu. Diemžēl jā.

-    Sekstona spiedze ienaidnieka teritorijā?

-     Frontes līnijas ne vienmēr ir novilktas tur, kur daži domā.

Iestājās neveikls klusums.

-        Pastāsti man, - Reičela strauji atsāka sarunu, - kālab pasaulslavens okeanogrāfs sēž uz ledāja kopā ar NASA kosmosa speciālistiem?

Tolends iesmējās.

-    Bija tā. Tips, kas stipri atgādināja prezidentu, lūdza izpildīt kāau lūgumu. Es atvēru muti, lai pasūtītu viņu pie velna, bet nez kāpēc izgrūdu: "Labi, ser."

Reičela šorīt pirmo reizi iesmējās.

-    Tu neesi vienīgais, kam tā iznācis.

Kaut arī lielākā daļa slavenību dzīvē, kā izrādījās, bija mazāka auguma, nekā pirms tam domāts, Reičelai likās, ka ar Maiklu Tolendu ir otrādi. Brūnās acis bija tikpat modras un kaismīgas kā televizora ekrānā, un balsij piemita tā pati vienkāršā sirsnība un aizrautība. Pēc izskata atlētiskajam un dabā norūdītajam Maiklam Tolendam varēja dot gadus četrdesmit piecus. Tumšo, raupjo matu cekuls nekārtīgās cirtās krita pār pieri. Viņam bija spēcīgs žoklis un piemita bezrūpīgs manierīgums, kas izstaroja pašpaļāvību. Paspiežot Reičelai roku ar tulznaino, cieto plaukstu, viņš it kā atgādināja, ka nav vis vāra televīzijas personība, bet drīzāk gan panākumiem bagāts jūrasbraucējs un no dzīves neattālinājies pētnieks.

-    Visticamāk mani izraudzījās sabiedriskā tēla, nevis pētniecisko zināšanu dēļ, - Tolends kautrīgi atzina. - Prezidents lūdza mani ierasties šeit un uzņemt dokumentālo filmu.

-    Dokumentālo filmu? Par meteorītu? Bet tu taču esi okeanogrāfs!

-     Tieši tā es viņam atbildēju! Taču viņš atteica, ka nezinot nevienu meteorītu dokumentālistu. Mana iesaistīšanās ekspedīcijā ļaušot piešķirt atklājumam ticamību sabiedrības acīs. Domājams, prezidents liks pārraidīt manu dokumentālo filmu šāvakara lielās konferences laikā, kad paziņos par šo atklājumu.

Slavenība - runasvīrs? Reičela saprata, ka Zaks Hērnijs licis lietā savas gudra politiķa manevrēšanas spējas. NASA bieži tika kritizēta par to, ka runāja publikai pārāk nesaprotami. Tādēļ šajā reizē bija izraudzīts cilvēks, kurš spētu liet- prātīgi izskaidrot zinātnisko informāciju, - šo seju amerikāņi pazina, un zinātniskajos jautājumos tai uzticējās.

Tolends norādīja šķērsām pāri telpai uz galasienu, kur tika ierīkota preses zona. Tur uz ledus bija izklāts zils paklājs, uzstādītas TV kameras, gaismas avoti un garš galds ar vairākiem mikrofoniem. Aiz galda fonam kāds nostiprināja milzīgu Amerikas karogu.

-    Tas vakaram, - viņš skaidroja. - NASA administrators un daži atbildīgie zinātnieki caur satelītu tiešraidē pieslēgsies Baltajam namam un piedalīsies prezidenta konferencē astoņos vakarā.

Atbilstoši, Reičela nodomāja, iepriecināta, ka Zaks Hērnijs iekļāvis ziņas no NASA savā paziņojumā.

-    Tātad, - Reičela nopūzdamās sacīja, - vai kāds man beidzot izskaidros, kas šajā meteorītā tāds sevišķs?

Tolends izlieca uzaci puslokā un veltīja viņai noslēpumainu smaidu.

-     Īstenībā tā meteorīta sevišķā īpatnība ir jāredz, to nevar izskaidrot. - Viņš pamāja, lai Reičela seko viņam uz blakustelpu. - Vīrs, kas šeit strādā, var tev parādīt nez cik paraugu.

-    Paraugu? Jums ir meteorīta paraugi?

-   Protams. Mēs izurbām samērā daudz. Patiesībā tieši sākotnējie kodola paraugi izziņoja NASA trauksmi par šā atraduma nozīmību.

īsti neapjēdzot, ko sagaidīs, Reičela sekoja Tolendam darba zonā. Izskatījās, ka tā ir pamesta. Uz galda starp akmens paraugiem, bīdmēru un citiem diagnosticēšanas instrumentiem stāvēja tasīte kafijas - šķidrums vēl kūpēja.

-    Mārlinson! - Tolends ieaurojās, lūkodamies visapkārt. Atbildes nebija. Viņš vīlies nopūtās un pagriezās pret Reičelu. - Droši vien nomaldījies, meklēdams saldo krējumu kafijai. Es tev saku - ar šo zelli kopā mācījos aspirantūrā Prin- stonā, un viņš mēdza apmaldīties pats savās kopmītnēs. Tagad viņš ir Nacionālās zinātnes medaļas laureāts astrofizikā. Ej nu saproti!

Reičela tikai tagad attapās.

-    Mārlinsons? Vai jūs gadījumā nedomājat slaveno Kor- kiju Mārlinsonu?

Tolends iesmējās.

-    To pašu vienīgo.

Reičela bija pārsteigta.

-    Korkijs Mārlinsons ir šeit? - Mārlinsona teorijas par gravitācijas laukiem NIB satelītu inženieriem bija gluži kā leģendas. - Mārlinsons ir viens no prezidenta izraudzītajiem civilajiem speciālistiem?

-   Jā, viens no īstajiem zinātniekiem.

Skaidrs, ka īstajiem, Reičela nodomāja. Korkijs Mārlinsons bija tik izcils un cienījams zinātnieks, cik vien var būt.

-    Korkiju raksturo tāds nieka paradokss, - Tolends sacīja. - Viņš var nosaukt attālumu līdz Centaura Alfa pat ar milimetra precizitāti, taču pats savu kaklasaiti sasiet neprot.

- Es valkāju piepogājamas šlipses! - noskaldīja labsirdīga nazāla balss tepat līdzās. - Efektivitāte ir svarīgāka par stilu, Maik. Tādi holivudieši kā tu nespēj to aptvert.

Reičela un Tolends pagriezās pret vīrieti, kas nāca gar milzīgu elektroniskas aparatūras grēdu. Viņš bija drukns, pilnīgs, ar savām izvalbītajām acīm un paplāno, uz sāniem pārsukāto matu kodaļu atgādinādams mopsi. Ieraudzījis Tolendam blakus Reičelu, viņš apstājās kā zemē iemiets.

-    Jēzus un Marija, Maik! Jupis parāvis, tu pat Ziemeļpolā pamanies sameklēt satriecošas sievietes! Tā jau zināju, vajadzēja pieteikties darbā televīzijā!

Maikls Tolends acīmredzami nokaunējās.

-      Mis Sekstone, lūdzu jums piedošanu par doktora Mārlinsona vārdiem. Tiesa, viņa takta trūkumu kompensē dažādas nejaušas, nez kam vajadzīgas zināšanu drumslas par mūsu Visumu. ,

Korkijs nāca tuvāk.

-    Patiess prieks, kundze. Es īsti nesadzirdēju jūsu vārdu.

-    Reičela, - viņa stādījās priekšā. - Reičela Sekstone.

-    Sekstone? - Korkijs izbrīnījies ieelsās. - Ceru, ka neesat radiniece tam tuvredzīgajam, neattīstītajam senatoram!

Tolends saviebās.

-    Redzi, Korkij, senators Sekstons ir Reičelas tēvs. Korkijs, mitējies smieties, izskatījās sašļucis.

-    Zini, Maik, nav nekāds brīnums, ka man mūždien neveicas ar dāmām.

22. nodala

Godalgotais astrofiziķis Korkijs Mārlinsons ieveda Reičelu un Tolendu savā darba vietā un sāka rīkoties ar instrumentiem un akmens paraugiem. Viņš kustējās kā cieši saspriegta atspere, kas tūliņ, tūliņ var pasprukt vaļā.

-   Tā, - balsij aizrautībā trīsot, viņš ieteicās. - Mis Sekstone, pēc īsa brīža jūs dzirdēsiet Korkija Mārlinsona trīsdesmit divu sekunžu ievadlekciju par meteorītiem.

Tolends piemiedza ar aci Reičelai, brīdinādams, ka būs vajadzīga pacietība.

-    Samierinies! Viņš savulaik kāroja kļūt par aktieri.

-    Jā, un Maiks kāroja kļūt par cienījamu zinātnieku. - Korkijs parakņājās kurpju kastē, izvilka trīs nelielus akmens paraugus un izkārtoja tos uz galda. - Šie ir trīs pasaulē visbiežāk sastopamie meteorītu paveidi.

Reičela aplūkoja paraugus. Visi trīs izskatījās kā neprecīzi sferoīdi apmēram golfa bumbiņas lielumā un bija pāršķelti uz pusēm, lai redzētu šķērsgriezumu.

-    Ikviens meteorīts sastāv no dažādiem niķeļa un dzelzs piemaisījumiem, silikātiežu un sulfīdu daudzumiem, - Korkijs iesāka. - Mēs meteorītus klasificējam pēc to metāla un silikāta proporcijām.

Reičelai uzmācās bažas, ka Korkija Mārlinsona "ievadlekcija" par meteorītiem ilgs krietni vairāk nekā pusminūti.

Korkijs norādīja uz spīdīgu piķa melnu akmeni.

-     Šis pirmais paraugs ir dzelzs kodola meteorīts. Ļoti smags. Mazulītis nokrita Antarktikā pirms dažiem gadiem.

Reičela nopētīja meteorītu. Tas pavisam noteikti izskatījās kā no citas pasaules nācis - smags iepelēks dzelzs gabaliņš, apdedzis un nomelnējis.

-   Apsvilušo ārējo slāni sauc par kusuma garozu, - Korkijs pavēstīja. - To rada ārkārtīgi liels karstums, debess ķermenim krītot cauri Zemes atmosfērai, šāds apsvilums vērojams visiem meteorītiem. - Korkijs pievērsās nākamajam paraugam. - Šo mēs saucam par dzelzs un akmens meteorītu.

Reičela nopētīja paraugu. Arī šim ārpuse bija apsvilusi, tomēr atšķirībā no iepriekšējā šis bija gaiši zaļgans, un šķērsgriezums atklāja krāsainu šķautņainu plankumu kolāžu, kas atgādināja kaleidoskopisku ornamentu.

-    Glīts, - Reičela novērtēja.

-    Jūs smejaties? Tas ir satriecošs! - Korkijs brīdi klāstīja, kā augstais olivīna saturs izraisījis šo zaļo glazūru. Un tad viņš saviļņots paņēma trešo un beidzamo paraugu un pasniedza to Reičelai.

Reičela turēja plaukstā meteorītu. Tas bija pelēkbrūnā krāsā un atgādināja granītu. Paraugs šķita smagāks nekā uz Zemes atrodamie akmeņi, taču tikai nedaudz. Vienīgā pazīme, ka tas nav parasts akmens, bija tā kusuma garoza - apsvilusi virskārta.

-    Šis tiek saukts par akmens meteorītu, - Korkijs pabeidza lekciju. - Tas ir izplatītākais meteorītu paveids. Šajā kategorijā ietilpst vairāk nekā deviņdesmit procentu uz zemeslodes atrasto meteorītu.

Reičela bija pārsteigta. Viņa allaž meteorītus bija iztēlojusies līdzīgus pirmajam paraugam - metāliskus un svešādus. Meteorīts, kas gulēja viņas plaukstā, nekādi neapliecināja savu ārpuszemes izcelsmi. Uz šāda akmens varētu uzkāpt liedagā - atšķīrās vienīgi apsvilusi ārpuse.

Korkija acis satraukumā iepletās.

-   Meteorīts, kurš guļ šeit, Milna ledājā, ir akmens meteorīts - daudzējādā ziņā līdzīgs tam, ko jūs turat rokās. Akmens meteorīd izskatās līdzīgi mūsu zemes vulkāniskajiem iežiem, tāpēc tos ir grūti identificēt. Parasti de sastāv no vieglu silikā- tiežu maisījuma - laukšpata, olivīna, piroksēna. Nekā aizraujoša.

Ko tu neteiksi, Reičela nodomāja, sniedzot Korkijam paraugu.

-    Šis izskatās pēc akmens, kas bijis iemests kamīna ugunī.

Korkijam izlauzās smieklu šalts.

-      Viens ellīgs kamīns tas būs bijis! Pat visjaudīgākā krāsns, kāda vien uzbūvēta, ne tuvu nesasniedz to karstumu, kādā meteori brāžas caur atmosfēru. Tos taču burtiski saplosa!

Tolends veltīja Reičelai iejūtīgu smaidu.

-    Un nu sekos pats labākais.

-    Pamēģiniet iztēloties, - sacīja Korkijs, izņemdams meteorīta paraugu Reičelai no rokām. - Iedomāsimies, ka šis mazulītis ir mājas lielumā. - Viņš pacēla paraugu augstu virs galvas. - Tā… tas lido kosmosā… lido cauri mūsu Saules sistēmai… uzsūcis izplatījumā valdošo aukstumu. Tā temperatūra ir mīnus simt grādu pēc Celsija.

Tolends klusi iespurcās, acīmredzot ne pirmo reizi skatīdams Korkija attēloto meteorīta ierašanos uz Elsmīra salas.

Korkijs laida paraugu zemāk.

-    Mūsu mazulītis tuvojas zemeslodei… un, kad tas ir pavisam tuvu, to savā varā pārņem Zemes pievilkšanas spēks… paātrinot tā ātrumu… straujāk, vēl straujāk…

Reičela vēroja, kā Korkijs paātrina parauga trajektoriju, attēlojot gravitācijas pieaugumu.

-      Tagad tas kustas milzu ātrumā! - Korkijs iesaucās. - Vairāk nekā desmit jūdžu sekundē, trīsdesmit sešus tūkstošus jūdžu stundā! Simt trīsdesmit piecu kilometru attālumā no Zemes virsas meteora saskarsme ar atmosfēru rada berzi. - Korkijs spēcīgi sakratīja paraugu, tuvinādams to ledum. - Kad atlicis mazāk par simt kilometriem, tas sāk spīdēt! Atmosfēras blīvums palielinās, berze ir neiedomājama! Gaiss ap meteoru nokaist līdz baltkvēlei, un virskārta kūst. - Korkijs ar skaņām atdarināja degšanu un čurkstēša- nu. - Nu jau tas atrodas astoņdesmit kilometru attālumā no mums, un tā virsmas temperatūra ir vairāk nekā tūkstoš astoņsimt grādu pēc Celsija!

Reičela neticīgi vēroja prezidenta izraudzīto godalgoto astrofiziķi aizvien nešpetnāk kratām meteorītu un izdodam bērnišķīgus skaņas efektus.

-    Sešdesmit kilometru! - Korkijs bļaustījās pilnā kaklā. - Debess ķermenis saduras ar atmosfēras sienu! Gaiss ir pārāk blīvs! Meteors samazina ātrumu, kas ir trīssimt reižu lielāks nekā gravitācijas spēks! - Korkijs izdvesa spiedzošu bremzēšanas skaņu un strauji samazināja parauga nolaišanās ātrumu. - Tas acumirklī atdziest un vairs nekvēlo. Mēs ieejam tumšajā fāzē! Izkususi virsma pārvēršas cietā garozā.

Reičela dzirdēja, ka Tolends ievaidas. Korkijs notupās uz ledus, lai veiktu "beidzamo cirtienu" - sadursmi ar Zemi.

-    Tā. Mūsu milzenis krīt cauri zemākajiem atmosfēras slāņiem. - Notupies Korkijs pavērsa akmeni lēzenā leņķī pret zemi. - Tas tuvojas Ziemeļu Ledus okeānam… šaurā leņķī… krīt… izskatās, ka tas aizvirpuļos pāri okeānam… krīt… un… - Viņš piegrūda paraugu pie ledus. - BUMS!

Reičela salēcās.

-   Sadursmei ir postošas sekas! Meteorīts eksplodē! No tā atšķeļas gabalu gabali, uzšaujas gaisā un griežas virs okeāna virsmas! - Korkijs darbojās kā palēninātā filmā, veļot un valstot paraugu pār neredzamo okeānu un tuvinot Reičelas kājām. - Viens gabals slīd un kūleņo uz Elsmīra salas pusi. - Korkijs piestūma paraugu pie Reičelas kājas īkšķa. - Tas atlec no okeāna virsmas un uzvirpuļo uz sauszemes… - Korkijs pārvēla akmeni pāri viņas kurpes purngalam un apturēja pēdas virspusē netālu no potītes. - Un visbeidzot aprimst augstu Milna ledājā, kur to strauji apsedz sniegs un ledus, pasargājot no atmosfēras izraisītas erozijas. - Korkijs smaidīdams pietrausās kājās.

Reičelas žokļi atslāba, un viņa atzinīgi iesmējās.

-Jā, doktor Mārlinson, šāds skaidrojums bija ārkārtīgi…

-    Saprotams? - Korkijs pasteidzās.

Reičela smaidīja.

-    Vienā vārdā - jā.

Korkijs pasniedza viņai paraugu.

-    Aplūkojiet šķērsgriezumu!

Reičela brīdi pētīja akmeni, taču neko īpašu nesaskatīja.

-   Pagrieziet to pret gaismu! - Tolends sirsnīgā, laipnā balsī ieteica. - Un ieskatieties ciešāk!

Reičela pacēla akmeni tuvāk pie acīm un pašķieba pret spilgto gaismu. Tagad viņa ieraudzīja, ka akmenī viz sīkas metāliskas lāsītes. Šķērsgriezumā kā miniatūri dzīvsudraba pilieni to bija izbārstīts desmitiem, katra apmēram milimetru plata.

-     Šos mazos burbulīšus sauc par hondrām, - Korkijs skaidroja. - Un tādas ir vienīgi meteorītos.

Reičela, acis miegdama, aplūkoja lodītes.

-    Jāatzīst, ka nevienā Zemes akmenī es neko tādu neesmu novērojusi.

-   Un nenovērosiet arī! - Korkijs pasludināja. - Šādas ģeoloģiskas struktūras uz zemeslodes gluži vienkārši nav. Dažas hondras ir ārkārtīgi vecas - tās sastāv no, iespējams, vecākajiem materiāliem universā. Citas hondras - kā tā, ko turat rokā, - ir daudz jaunākas. Hondras šajā meteorītā ir labi ja simt deviņdesmit miljonus gadu vecas.

-    Simt deviņdesmit miljonus gadu vecas? Un tās ir jaunas?

-   Sasodīts, jā gan. Domājot kosmoloģiskās kategorijās, tā ir vakardiena. Tomēr galvenais ir tas, ka šis paraugs satur hondras. Tas ir izšķirošais pierādījums meteorītam.

-    Labi, - Reičela novilka. - Hondras ir izšķirošs pierādījums. Sapratu.

-    Un visbeidzot, - Korkijs smagi nopūtās, - pat ja kusuma garoza un hondras nav pārliecinošas, astronomi izmanto kādu nekļūdīgu metodi, lai apstiprinātu parauga izcelsmi.

-    Un tā būtu?

Korkijs nevērīgi paraustīja plecus.

-    Mēs gluži vienkārši, izmantojot petrogrāfisko polarizējošo mikroskopu, rentgena fluorescējošo spektrometru, neitronu aktivēšanas analizatoru vai induktīvi saistītās plazmas spektrometru, izmērām feromagnētiskās proporcijas.

Tolends novaidējās.

-     Nu gan viņš izrādās! Korkijs tikai vēlējās pateikt, ka mēs varam pierādīt akmens ārpuszemes izcelsmi, nosakot tā ķīmisko sastāvu.

-   Ei, okeānist! - Korkijs uzsauca. - Lai zinātne paliek zinātniekiem, norunāts? - Viņš pagriezās pret Reičelu. - Zemes akmeņos niķeļa sāls sastopams vai nu ārkārtīgi daudz, vai ārkārtīgi maz; vidusceļa nav. Toties meteorītos niķeļa saturs ir vidējs. Ja parauga analīze atspoguļo vidēju niķeļa daudzumu, mēs bez jebkādām šaubām varam apgalvot, ka šis paraugs ir meteorīts.

Reičela jutās nogurusi.

-     Tā, kungi. Kusuma garozas, hondras, vidējs niķeļa daudzums - tas viss pierāda, ka akmens ielidojis no kosmosa. Bilde skaidra. - Viņa novietoja paraugu uz Korkija galda. - Bet kādēļ es esmu šeit?

Korkijs draudīgi noelsās.

-    Vai jūs vēlaties apskatīt paraugu, ko NASA ieguva no zemledus meteorīta?

Lūdzu, pirms es nomirstu aiz vecuma.

Šoreiz Korkijs iebāza roku krūšu kabatā un izvilka nelielu, aptuveni puscollu biezu akmens šķembu. Tai bija audio- kompaktdiska forma, un izskatījās, ka tās sastāvs ir līdzīgs akmens meteorītam, kuru viņa nupat bija apskatījusi.

-   šī ir šķēlīte no kodola parauga. To mēs izurbām vakar. - Korkijs pasniedza disku Reičelai.

Tas ne ar ko īpašu neizcēlās. Oranži balts, smags akmens. Daļa bija apsvilusi melna, acīmredzot disks bija izzāģēts no meteorīta virskārtas.

-    Es redzu kusuma garozu, - viņa norādīja.

Korkijs pamāja ar galvu.

-   Jā, šis paraugs ņemts no meteorīta ārmalas, tāpēc uz tā vēl ir mazliet kusuma garozas.

Reičela pagrozīja disku zem gaismas un pamanīja sīkās metāliskās lodītes.

-    Un es redzu hondras.

-    Lieliski, - Korkijs atteica ar priecīgu satraukumu. - Un vēl varu piebilst - apskatot šo gabaliņu petrogrāfiskajā polarizējošajā mikroskopā, esmu noteicis, ka tā niķeļa saturs ir vidējs, tātad šis akmens nekādā ziņā nav Zemes akmens. Apsveicu! Jūs esat pārliecinoši pierādījusi, ka akmens, kas guļ jūsu plaukstā, ir nācis no izplatījuma.

Reičela mulsi pacēla galvu.

-    Doktor Mārlinson, tas ir meteorīts. Tam jābūt no kosmosa. Vai esmu kaut ko palaidusi garām?

Korkijs un Tolends pārmija saprotošus skatienus. Tolends uzlika roku Reičelai uz pleca un iečukstēja ausī:

-    Apgriez to otrādi!

Reičela apmeta disku otrādi, lai apskatītu otru pusi. Pietika ar mirkli, lai prāts aptvertu to, ko saskatīja acis.

Un tad atskārta uzbrāzās viņai kā smagā automašīna.

Neiespējami! Reičela noelsās, taču, aplūkojot akmeni, viņa aptvēra, ka vārda "neiespējami" nozīme mainīta uz visiem laikiem. Akmenī bija redzams apveids, kas jebkurā Zemes akmens paraugā tiktu uzskatīts par parastu, tomēr meteorītā šāds iespiedums bija bezgala neticams.

-   Tas ir… - Reičela stostījās, gandrīz nespēdama izrunāt to skaļi. - Tas ir… kukainis! Šajā meteorītā ir kukaiņa fosilija!

Gan Tolends, gan Korkijs atplauka.

-    Laipni lūdzam mūsu pulciņā! - Korkijs izmeta.

Emociju straume, kas pārņēma Reičelu, uz mirkli padarīja viņu mēmu. Šis kukainis neapšaubāmi reiz bijis dzīvs bioloģisks organisms. Pārakmeņojusies fosilija bija aptuveni trīs collas gara un izskatījās pēc milzīgas vaboles vai rāpojoša insekta apakšpuses. Ārējo aizsargčaulu veidoja plāksnītes kā bruņnesim, un zem tām bija redzami septiņi kāju pāri ar locītavām.

Reičela jutās apdullusi.

-    Kukainis no kosmosa…

-    Tas ir tāds kā vienādkājis, - Korkijs aizrādīja. - Kukaiņiem ir trīs, nevis septiņi kāju pāri.

Reičela to nedzirdēja. Viņai reiba galva, aplūkojot fosiliju.

-    Kā jau jūs skaidri redzat - muguras čaulu veido plāksnītes kā parastai mitrenei, - Korkijs skaidroja, - bet divi izvirzīti astēm līdzīgi piedēkļi norāda uz to, ka šis radījums līdzinās utij.

Reičela neklausījās Korkija pļāpās. Sugas klasificēšana bija pilnīgi nebūtiska. Mozaīkas gabaliņi ar sparu sakrita vietās -prezidenta noslēpumainība, NASA aizrautība…

Šis meteorīts satur fosiliju! Ne jau sīciņu baktēriju vai mikrobu punktiņu, bet attīstītu dzīvības formu! Pierādījumu, ka citur izplatījumā arī ir dzīvība!

23. nodaļa

CNN diskusija ritēja jau desmito minūti, un senators Sekstons nespēja saprast, par ko te vispār vajadzētu uztraukties. Mār- džorijas Tenčas debašu oponentes spējas bija krietni pārvērtētas. Par spīti vecākās padomnieces nesaudzīgas gudrinieces reputācijai, tā vien likās, ka viņa drīzāk būs upurjērs, nevis cienīga pretiniece.

Tiesa, sarunas sākumā Tenča bija guvusi virsroku, aizrādot, ka senatora pozīcija diskriminē sievietes. Taču brīdī, kad šķita, ka virs senatora galvas savelkas melni mākoņi, Tenča bija pieļāvusi vieglprātīgu kļūdu. Urdīdama senatoru par viņa piedāvāto izglītības uzlabojumu finansēšanu, nepaceļot nodokļus, Tenča bija izmetusi zemisku mājienu par Sekstona ieradumu iztēlot NASA par grēkāzi.

Kaut ari tematu par NASA Sekstons bija iecerējis atstāt uz diskusijas beigām, Mārdžorija Tenča bija pavērusi ceļu jau agrāk. Idiote!

-    Runājot par NASA, - Sekstons nevērīgi uztvēra, - vai varat komentēt baumas, ko nemitīgi dzirdu? NASA nesen esot cietusi kārtējo neveiksmi.

Mārdžorija Tenča pat nesatrūkās.

-    Atvainojiet, tādas baumas nav nākušas man ausīs. - Viņas nopīpētā balss berza kā smilšpapīrs.

-    Tātad komentāra nebūs?

-    Baidos, ka ne.

Sekstons ļauni tīksminājās. Plašsaziņas līdzekļu pasaulē izteiciena "komentāra nebūs" aptuvenā nozīme bija "vainīgs".

-    Skaidrs, - Sekstons skaļi teica. - Un tad vēl runas par slepenu ārkārtēju prezidenta tikšanos ar NASA administratoru?

Tenča izskatījās izbrīnījusies.

-     Nevaru iedomāties, kuru tikšanos jūs domājat. Prezidentam ir daudzas tikšanās.

-    Protams, ir. - Sekstons nolēma dodes tiešā uzbrukumā. - Mis Tenča, jūs esat sīksta Kosmosa pārvaldes atbalstītāja. Vai pareizi?

Tenča nopūtās; šķita, ka viņai Sekstona jājamzirdziņš jau ir līdz kaklam.

-    Es piekrītu uzskatam, ka jāsaglabā Amerikas tehnoloģiskais pārākums - gan militārajā, gan industriālajā, gan izlūkošanas, gan telekomunikāciju jomā. NASA visādā ziņā ietilpst šajā vīzijā. Jā.

Sekstons manīja, ka Gabriela, kas sēdēja studijas kabīnē, ar skatienu aicina viņu atkāpties, taču Sekstons jau sajuta asins garšu.

-     Kundze, es gribētu noskaidrot, vai tieši jūsu ietekme mudina prezidentu nerimtīgi atbalstīt šo acīmredzami sirgstošo pārvaldi?

Tenča papurināja galvu.

-    Nē. Arī prezidents ir nelokāms NASA atbalstītājs. Viņš pats pieņem lēmumus.

Sekstons nespēja ticēt savām ausīm. Viņš nupat bija piedāvājis Mārdžorijai Tenčai iespēju daļēji reabilitēt prezidentu, personiski uzņemoties daļu vainas par NASA finansēšanu. Toties Tenča bija visu uzgrūdusi prezidentam. Viņš pats pieņem lēmumus. Kā šķita, Tenča jau mēģināja distancēties no kampaņas, kas nonākusi strupceļā. Nav nekāds sevišķais brīnums. Galu galā, kad nosēdīsies putekļi, Mārdžorijai Tenčai būs jāmeklē darbs.

Turpmāko dažu minūšu laikā Sekstons un Tenča sita un atvairijās. Tenča pāris reižu vārgi mēģināja mainīt sarunas tematu, taču Sekstons joprojām kavējās pie NASA budžeta.

-         Senator, jūs vēlaties samazināt NASA budžetu, - Tenča strīdējās pretī. - Vai jums ir kaut mazākā nojausma, cik cilvēku zaudēs darbu?

Sekstons gandrīz smējās sievietei sejā. Un šī dāma tiek uzskatīta par gudrāko prātu Vašingtonā? Tenčai acīmredzot vēl derēja šo to iemācīties par šīs valsts demogrāfisko stāvokli. Dažas progresīvo tehnoloģiju darba vietas salīdzinājumā ar milzīgo smagā darba strādnieku skaitu Amerikā nebija būtiskas.

Sekstons uzbruka.

-    Ir runa par miljardu ietaupījumiem, Mārdžorija. Un, ja tādēļ daži NASA zinātnieki būs spiesti iekāpt savos BMW un meklēt, kur citur lai izmanto savas nenoliedzami pieprasītās darba iemaņas, tad lai tā notiek. Esmu apņēmies stingri ierobežot izdevumus.

Mārdžorija Tenča klusēja, it kā nevarēdama atgūties no šā pēdējā trieciena.

CNN raidījuma vadītājs mudināja padomnieci.

-    Mis Tenča? Kāda būs jūsu atbilde?

Pēdīgi sieviete nokrekšķinājās un ierunājās:

-    Gluži vienkārši esmu pārsteigta, ka misters Sekstons vēlas ieņemt tādu nelokāmu NASA pretinieka pozīciju.

Sekstona acis samiedzās. Lieliski mēģināts, dāmīt.

-    Es neieņemu NASA pretinieka pozīciju. Šādu apvainojumu es noraidu. Es vienīgi atkārtoju, ka NASA budžets skaidri norāda, kādus vieglprātīgus tēriņus prezidents atbalsta. NASA apgalvo, ka var uzbūvēt kosmosa kuģi par pieciem miljardiem, tomēr tas izmaksā divpadsmit miljardus. NASA apgalvo, ka var uzbūvēt kosmosa staciju par astoņiem miljardiem, bet tā izmaksājusi jau simt miljardus.

-   Amerika ir pasaules līdere tikai tāpēc, ka mēs izvirzām lielus mērķus un pat grūtos laikos neatlaidīgi tos sasniedzam, - Tenča turējās pretī.

-    Šāda nacionālā lepnuma runa uz mani neiedarbosies, Mārdža. Pēdējo divu gadu laikā pārvalde ir veselas trīs reizes pārtērējusi atvēlētos līdzekļus, ikreiz atrikšojusi pie prezidenta ar kājstarpē iežmiegtu asti un lūgusi papildu finanses, lai vērstu par labu pieļautās kļūdas. Vai tas ir nacionālais lepnums? Ja vēlaties atsaukties uz nacionālo lepnumu, runājiet par spēcīgām skolām. Runājiet par vispārēju veselības aprūpi. Runājiet par gudriem bērniem, kas uzaug bezgalīgu iespēju zemē. Tas, lūk, ir nacionālais lepnums.

Tenča uzmeta pretiniekam aizkaitinātu skatienu.

-    Vai drīkstu uzdot tiešu jautājumu, senator?

Sekstons neatbildēja, viņš gluži vienkārši gaidīja.

Tenča ļāva vārdiem no mutes plūst tīši nesteidzīgi, piešķirot tiem tādu kā šņirkstoņu.

-   Senator, ja es jums paziņotu, ka nav iespējams pētīt kosmosu ar mazāku budžetu, nekā patlaban atvēlēts NASA, vai arī tad jūs darītu visu, lai likvidētu šo pārvaldi?

Šķita, ka jautājums iekrīt senatoram klēpī kā laukakmens. Iespējams, Tenča nemaz nebija tāda muļķe. Viņa nupat bija apstulbinājusi Sekstonu ar "žoga tricinātāju" - rūpīgi izstrādātu jautājumu, uz kuru bija jāatbild vai nu "jā", vai "nē" un kurš spieda uz žoga sēdošam jeb nogaidošu pozīciju ieņēmušam oponentam izšķirties, kuru pusi tas izvēlēsies, un reizi par visām reizēm darīt zināmu savu nostāju.

Sekstons instinktīvi sāka laipot.

-    Man nav nekādu šaubu, ka, pienācīgas vadības iegrožota, NASA spētu pētīt kosmosu ar daudz mazāku summu nekā mēs pašlaik…

-   Senator Sekston, atbildiet uz jautājumu! Kosmosa izpēte ir bīstama un izmaksā dārgi. Tā lielā mērā līdzinās pasažieru lainera būvei - vai nu to dara kārtīgi, vai nedara nemaz. Risks ir pārāk liels. Mans jautājums ir tāds: ja jūs kļūtu par prezidentu un jums būtu jāpieņem lēmums - vai nu turpināt NASA finansēšanu tāpat kā līdz šim, vai vispār atteikties no ASV kosmosa programmas -, ko jūs izvēlētos?

Draņķīgi. Sekstons uzmeta skatienu Gabrielai, kas sēdēja aiz stikla. Viņas sejas izteiksme atbalsoja Sekstona domas. Tu esi apņēmīgs. Runā tieši. Bez jebkādas aplinkus gvelšanas. Sekstons paslēja zodu.

-   Jā. Ja man būtu jāpieņem tāds lēmums, es novirzītu pašreizējo NASA budžetu skolu sistēmā. Es dotu priekšroku bērniem, nevis kosmosam.

Skatiens Mārdžorijas Tenčas sejā pauda absolūtu šoku.

-     Esmu pārsteigta! Vai es dzirdēju pareizi? Prezidenta amatā jūs likvidētu mūsu nācijas kosmosa programmu?

Sekstons vārījās dusmās. Nu Tenča lika viņam vārdus mutē. Viņš centās atcirst, taču Tenča turpināja.

-    Tā, katram gadījumam precizēsim. Senator, jūs apgalvojat, ka izskaustu pārvaldi, kas nosūtīja cilvēku uz Mēness.

-     Es apgalvoju, ka kosmosa sacensība ir galā! Laiki ir mainījušies! NASA vairs nespēlē svarīgāko lomu parasta amerikāņa dzīvē. Tomēr mēs tik un tā turpinām to finansēt, it kā nekas nebūtu mainījies.

-    Tātad jūs neuzskatāt, ka kosmoss ir mūsu nākotne?

-    Protams, ir. Taču NASA ir dinozaurs! Lai kosmosu pēta privātais sektors! Amerikāņu nodokļu maksātājiem nav jāatver savas kabatas ikreiz, kad kāds Vašingtonas inženieris iedomājas izmest miljardu dolāru, lai nobildētu Jupiteru. Amerikāņiem ir apnicis riskēt ar savu bērnu nākotni, finansējot novecojošu pārvaldi, kas, par spīti milzu izmaksām, sniedz tik minimālu atdevi.

Tenča teatrāli nopūtās.

-    Minimālu atdevi? NASA atdeve ir gluži vienkārši milzīga. Neveicās vienīgi ar SETI programmu.

Sekstons bija satriekts, dzirdot, ka Tenčai pār lūpām pasprukusi frāze par SETI programmu. Neaprakstāma kļūda. Paldies, ka atgādināji! Ārpuszemes intelekta meklēšanas programma bija visdziļākais naudas izgāšanas bezdibenis NASA vēsturē. Kaut arī NASA bija centusies izskaistināt projektu, pārdēvējot to par "Saknēm" un grozot dažus tā mērķus, to tik un tā vajāja zaudējumi.

-      Mārdžorija, - Sekstons ierunājās, uzsākdams savu runu, - es īsi pakavēšos pie SETI vienīgi tāpēc, ka jūs to pieminējāt.

Nez kāpēc Tenča gandrīz alka viņu uzklausīt.

Sekstons nokrekšķinājās.

-    Vairākums cilvēku nezina, ka NASA jau trīsdesmit piecus gadus meklē citplanētiešus. Un tās ir dārgas medības - satelītšķīvju rindas, milzīgi uztvērēji, miljoniem dolāru algās zinātniekiem, kas sēž tumsā un klausās tukšus ierakstus. Tā ir apkaunojoša resursu šķērdēšana.

-    Jūs apgalvojat, ka nekā tāda nav?

-   Es apgalvoju - ja jebkura cita valdības aģentūra trīsdesmit piecos gados būtu iztērējusi četrdesmit piecus miljonus, nedodot absolūti neko pretī, tai jau sen būtu piegriezts skābeklis. - Sekstons mirkli klusēja, ļaujot apzināties izteikuma svaru visiem, kas klausījās. - Manuprāt, pēc trīsdesmit piecu gadu darba ir acīmredzams, ka nekādu ārpuszemes dzīvību mēs neatradīsim.

-    Un ja nu jūs maldāties?

Sekstons pagrieza acis pret griestiem.

-    Ak, debesu vārdā, mis Tenča! Ja es maldos, esmu ar mieru apēst savu cepuri.

Mārdžorija Tenča piekala žultaino acu skatienu senatoram Sekstonam.

-    Es atcerēšos šo jūsu piezīmi, senator. - Viņa pirmo reizi debašu laikā pasmaidīja. - Jādomā, ka mēs visi to atcerēsimies.

Sešu jūdžu attālumā, sēdēdams Ovālajā kabinetā, prezidents Zaks Hērnijs izslēdza televizoru un ielēja sev glāzi dzēriena. Kā jau Mārdžorija Tenča bija apsolījusi, senators Sekstons bija uzķēries uz ēsmas - ierijis āķi līdz galam.

24. nodala

Maikls Tolends saprotoši smaidīja, vērodams, kā Reičela Sekstone pārsteigta pēta meteorītu ar fosiliju. Sievietes pievilcīgajos vaibstos bija ielijuši nevainīga brīnuma izteiksme - kā meitenītei, kas pirmo reizi ieraudzījusi Ziemsvētku vecīti. Es labi zinu, kā tu jūties, viņš nodomāja. Tolends pirms četrdesmit astoņām stundām bija pārdzīvojis tieši to pašu. Arī viņš bija klusi stāvējis, redzētā satriekts.

Meteorīta vēstījums gan zinātniskā, gan filozofiskā ziņā To- lendu apstulbināja, liekot viņam pārvērtēt savus uzskatus par dabu.

Okeanogrāfa gaitās Tolends bija atklājis dažu labu agrāk nepazīstamu dziļūdens sugu, tomēr šis "kukainis no kosmosa" bija pavisam citāds atradums. Par spīti Holivudas tieksmei attēlot citplanētiešus kā mazus zaļus vīriņus, gan astro- biologi, gan zinātnes vīri, ņemot vērā uz zemeslodes mītošo insektu milzīgo skaitu un izdzīvošanas spējas, visi kā viens uzskatīja, ka ārpuszemes dzīvība, ja tāda vispār eksistē, visticamāk būtu kukaiņi.

Insekti piederēja pie posmkāju tipa - tie bija radījumi ar cietu ārēju apvalku un posmainām kājām. Zinātnei bija pazīstami vairāk nekā 1,25 miljoni kukaiņu sugu, un aptuveni piecsimt tūkstoši sugu vēl nebija klasificētas. Tie skaita ziņā pārspēja visas pārējās uz Zemes mītošās dzīvās būtnes kopā. Kukaiņi veidoja deviņdesmit piecus procentus no planētas sugām un pārsteidzošus četrdesmit procentus planētas biomasas.

Taču apbrīnojama bija ne tik daudz šo kukaiņu pārbagātība, cik to pielāgošanās spējas. Gan Antarktikas ledus vaboles, gan Nāves ielejas saules skorpioni netraucēti mitinājās vietās, kur temperatūra, sausums un pat spiediens sasniedza amplitūdas galējos punktus. Tie bija imūni pret bīstamāko Visumā pazīstamo spēku - radiāciju. Pēc kodolizmēģinājumiem 1945. gadā gaisa kara spēku virsnieki, uzvilkuši pretradiāci- jas kombinezonus, bija izpētījuši sprādziena vietu un atklājuši prusakus un skudras priecīgi steidzamies savās gaitās, it kā nekas nebūtu noticis! Astronomi pieņēma, ka posmkāju ārējais skelets ļautu tiem apdzīvot neskaitāmās radiāciju saturošās planētas, uz kurām nekas cits nespētu eksistēt.

Tā vien šķiet, ka astrobiologiem bijusi taisnība, Tolends prātoja. Citplanētieši ir kukaiņi.

Reičelas kājas bija kā no vates.

- Es nespēju… tam ticēt, - viņa izdvesa, grozīdama fosiliju rokās. - Es nemūžam nebiju domājusi…

-    Ļaujiet, lai prāts to aptver. - Tolends smaidīja. - Es savas kājas sajutu tikai pēc divdesmit četrām stundām.

-    Redzu, ka mums ir jaunpienācēja, - sacīja neraksturīgi slaids aziātu izcelsmes vīrietis, kas tuvojās trijotnei.

Līdz ar viņa ierašanos Korkijs un Tolends, šķita, acumirklī saplaka. Maģiskais brīdis bija sabojāts.

-    Doktors Vaili Mins, - vīrieds stādījās priekšā. - Kali- fornijas universitātes Paleontoloģijas katedras vadītājs.

Vīrietis izturējās cēli un stīvi kā renesanses aristokrāts, nemitīgi sakārtodams šķībo kaklasaites tauriņu, ko bija uzlicis zem garā kamieļvilnas mēteļa. Vaili Mins acīmredzot bija cilvēks, kas, pat atrazdamies tik tālu no mājām, nepieļauj atkāpes no formālas ārienes.

-    Mani sauc Reičela Sekstone. - Paspiežot Mina gludeno plaukstu, viņas roka vēl joprojām drebēja. Nebija šaubu, ka Mins ir vēl viens prezidenta izraudzītais zinātnieks.

-    Mis Sekstone, es ar prieku izstāstīšu jums visu, ko vēlaties zināt par šīm fosilijām, - sacīja paleontologs.

-    Un vēl daudz kā tāda, ko jūs nevēlaties zināt, - Korkijs nīgri iestarpināja.

Mins ar pirkstu sakārtoja tauriņu.

-    Mana paleontoloģijas specialitāte ir izmiruši posmkāji un putnzirnekļi. Pats par sevi saprotams, ka iespaidīga šā organisma īpatnība ir…

-   Tāda, ka tas ir no citas planētas, nolāpīts! - Korkijs atkal iejaucās.

Mins saviebies pakrekšķināja.

-    Iespaidīgākā šā organisma īpatnība ir tāda, ka tas ideāli iederas mūsu un Darvina taksonomijas un klasifikācijas sistēmā.

Reičela pacēla acis. Šo būtni pat var klasificēt?

-   Jūs domājat valsti, ģinti, sugu un tā tālāk?

-    Gluži pareizi, - Mins atteica. - Ja šo sugu atklātu uz Zemes, to pieskaitītu pie posmkāju tipa, un tā tur atrastos vienā klasē ar apmēram diviem tūkstošiem utu sugu.

-    Utu? - Reičela nobrīnījās. - Bet šī taču ir milzīga!

-        Taksonomijā lielums nav no svara. Mājas kaķi un tīģeri ir radniecīgi. Klasifikācijā būtiskais ir fizioloģija. Šī suga nepārprotami pieder pie utīm - tai ir saplacināts ķermenis, septiņi kāju pāri un vairošanās maisiņš -, tāda uzbūve ir identiska mitreņu sugām, smilšu blusām un vēžveidīgajiem kokurbjiem. Pārējās fosilijas skaidri norāda uz vēl konkrētākām…

-    Pārējās fosilijas?

Mins uzmeta skatienu Korkijam un Tolendam.

-    Viņa vēl nezina?

Tolends papurināja galvu.

Mins acumirklī atplauka.

-    Mis Sekstone, jūs vēl neesat dzirdējusi pašu labāko.

-   Šī nav vienīgā fosilija, - iejaucās Korkijs, vēlēdamies nogrūst Minu no skatuves. - Ir vēl daudzas. - Korkijs piesteidzās pie lielas brūnas aploksnes, izņēma no tās salocītu papīra lapu un izplāja to uz galda Reičelai priekšā. - Kad bijām veikuši vairākus urbumus, nolaidām lejā rentgenkameru. Šis ir šķērsgriezuma grafiskais attēls.

Reičela uzmeta skatienu rentgenattēla izdrukai, un viņai saļodzījās kājas. Meteorīta trīsdimensiju šķērsgriezums bija kā nosēts ar desmitiem kukaiņu.

-    Paleolīta laika fosilijas parasti sastopamas blīvā koncentrācijā, - Mins pavēstīja. - Dubļu lavīnas nereti iesprosto milzīgu skaitu organismu, aprokot ligzdas vai veselas kopienas.

Korkijs smīnēja.

-    Mēs uzskatām, ka šajā meteorītā vērojamā kolekcija ir perēklis. - Viņš norādīja uz vienu no izdrukā redzamajiem kukaiņiem. - Un šī ir māmiņa.

Reičela to aplūkoja, un viņai iepletās acis. Izskatījās, ka kukainis ir vismaz divas pēdas garš.

-    Varena uts, vai ne? - Korkijs sprauslāja.

Reičela kā pārakmeņojusies pamāja ar galvu, iztēlodamās, kā utis maizes rikas lielumā klīst pa kādu attālu planētu.

-     Uz Zemes kukaiņi ir relatīvi nelieli; tos pieņemties apmērā kavē gravitācijas spēks, - Mins klāstīja. - Viņi nespēj izaugt lielāki. Tomēr uz planētas, kurā gravitācijas spēks ir mazāks, insekti var izaugt krietni vien prāvāki.

-    Iedomājieties, ka jānosit moskīts kondora lielumā, - pajokoja Korkijs, izņemdams Reičelai no rokām kodola paraugu un ieslidinādams to kabatā.

Mins novaikstījās.

-    Tu tik nedomā to nozagt!

-    Tikai mieru! - Korkijs atsaucās. - Tur lejā ir vēl kādas astoņas tonnas.

Reičelas analītiskais prāts apsvēra nupat dzirdēto informāciju.

-    Bet kā gan ārpuszemes dzīvība var būt dk līdzīga dzīvībai uz Zemes? Turklāt jūs apgalvojat, ka šis kukainis iederas Darvina klasifikācijā.

-    Jā gan, - Korkijs atbildēja. - Ticiet vai ne, bet daudzi astronomi paredzēja, ka ārpuszemes dzīvība ir līdzīga dzīvībai uz Zemes.

-    Bet kāpēc? - viņa jautāja. - Šī suga nākusi no pavisam citas vides.

-    Panspermija. - Korkijs plati smaidīja.

-    Kā, lūdzu?

-    Panspermija ir teorija, ka dzīvība šeit iesēta no citām planētām.

Reičela piecēlās kājās.

-    Es vairs neko nesaprotu.

Korkijs pievērsās Tolendam.

-    Maik, tu mums esi pirmatnējo jūru speciālists.

Tolends izskatījās priecīgs, ka drīkst turpināt lekciju.

-    Reičela, savulaik Zeme bija neapdzīvota. Un tad pēkšņi, gluži vai vienas dienas laikā, radās dzīvība. Daudzi biologi uzskata, ka dzīvības eksploziju radīja ideāls elementu sajaukums pirmatnējās jūrās. Taču mums vēl nav izdevies to modelēt laboratorijās, tāpēc reliģiozie zinātnieki izmanto šo neveiksmi par pierādījumu Dieva esamībai - proti, dzīvība pastāv tikai tāpēc, ka Dievs pieskārās pirmatnējām jūrām un iedvesa tajās dzīvību.

-    Tomēr mēs, astronomi, nācām klajā ar citu izskaidrojumu šādam momentānam dzīvības uzplaukumam uz Zemes, - uztvēra Korkijs.

-    Panspermija, - Reičela atkārtoja, saprazdama, par ko ir runa. Viņa agrāk bija dzirdējusi par panspermijas teoriju, taču nezināja tās nosaukumu. - Teorija par to, ka pirmatnējā zupā iešļakstījās meteorīts, atnesdams uz zemeslodes pirmās mikrobu dzīvības sporas.

-   Trāpīts! - Korkijs viņu uzslavēja. - Un tās izplatījās un iedzīvojās.

-    Un, ja tas ir tiesa, tad Zemes un ārpuszemes dzīvības formu izcelšanās pamati ir identiski, - Reičela sprieda.

-    Vēlreiz trāpīts!

Panspermija, Reičela prātoja, joprojām īsti nespēdama aptvert dzirdētā nozīmi.

-    Tātad šī fosilija ne tikai apliecina, ka citur Visumā arī pastāv dzīvība, bet faktiski pierāda panspermijas teorijas pareizību… ka dzīvība uz Zemes izplatījusies no universa.

-    Trešo reizi trāpīts! - Korkijs aizrautīgi māja ar galvu. - Teorētiski mēs visi varam būt citplanētieši. - Viņš pielika virs galvas pirkstus kā divas antenas, izbolīja acis un pašau- dīja mēli kā tāds kukainis.

Tolends palūkojās Reičelā ar greizu smaidu.

-    Un šis tips ir mūsu evolūcijas labākais pārstāvis.

25. nodala

Iedama pa "habisfēru" blakus Maiklam Tolendam, Reičela Sekstone jutās kā dīvainā sapnī. Korkijs un Mins sekoja viņiem cieši aiz muguras.

-    Kā jūties? - Tolends jautāja, vērodams viņu. Reičela uzmeta viņam skatienu un vārgi pasmaidīja.

-    Paldies! Tikai… visa ir par daudz.

Prātā ienāca bēdīgi slavenais 1996. gada NASA atklājums ar kodēto nosaukumu "ALH84001" - Marsa meteorīts, uz kura, pēc NASA teiktā, bija atrastas baktēriju dzīvības pazīmes. Diemžēl vairāki civilie zinātnieki pierādīja, ka "dzīvības pazīmes" uz akmens patiesībā nav nekas cits kā viela, ko radījis Zemes piesārņojums. NASA prestižs kļūmes dēļ cieta samērā sāpīgi. "Nezo York Times" izmantoja izdevību sarkastiski pārtaisīt pārvaldes nosaukuma akronīmu: NASA - NE ALLAŽ SEVIŠĶI AKURĀTI.

Tajā pašā numurā paleobiologs Stīvens Džejs Gūlds bija apkopojis likstas ar "ALH84001", norādot, ka pierādījumi tajā bija nevis "acīm redzami", piemēram, nemaldīgi taustāms kauls vai apvalks, bet gan ķīmiski un netieši.

Toties tagad Reičela aptvēra, ka Kosmosa pārvalde ir atradusi neatspēkojamu pierādījumu. Šīs fosilijas nevarētu apšaubīt neviens skeptisks zinātnieks. NASA vairs nevicināja izplūdušas palielinātas fotogrāfijas, kurās it kā redzamas mikroskopiskas baktērijas, - tā piedāvāja īstus meteorītu paraugus, kur akmenī ar neapbruņotu aci redzami bioorga- nismi. Pēdām garas utis!

Reičela nespēja novaldīt smaidu, atceroties jau kopš bērnības iecienīto Deivida Bovija dziesmu, kurā bija pieminēti "zirnekļi no Marsa". Tikai retais būtu uzminējis, cik precīzi britu androgīnā popzvaigzne pareģojusi astrobioloģijas dižāko brīdi.

Kamēr Reičelas prātā skanēja dziesmas rindiņas, viņai no mugurpuses piesteidzās klāt Korkijs.

-    Vai Maiks jau paspēja paplātīdes ar savu dokumentālo filmu?

-   Nē, bet esmu ar mieru par to noklausīties, - Reičela atbildēja.

Korkijs paplikšķināja Tolendam pa muguru.

-    Uz priekšu, lielais! Pastāsti viņai, kāpēc prezidents nosprieda, ka svarīgākais brīdis zinātnes vēsturē jānodod nirstošas televīzijas zvaigznes rokās.

Tolends novaidējās.

-    Korkij, esi taču tik laipns un…

-    Lai notiek, pats izstāstīšu, - Korkijs viņu pārtrauca, iespraukdamies abiem vidū. - Mis Sekstone, kā jums zināms, prezidents šovakar rīko preses konferenci, kurā pasaulei atklās ziņu par meteorītu. Tā kā lielākā daļa zemeslodes iemītnieku ir aunapieres, prezidents lūdza Maiku iesaistīties darbā un izstrādāt vēstījuma stulbo versiju.

-    Paldies, Korkij! - Tolends sacīja. - Varen jauki. - Viņš uzmeta skatienu Reičelai. - Korkijs gribēja teikt - tā kā paziņojumā iekļauts daudz zinātnisku datu, prezidents nolēma, ka īsa dokumentāla filma par meteorītu palīdzēs vidusmēra amerikāņiem, kuriem, lai cik tas dīvaini būtu, nav grāda astrofizikā, labāk saprast informāciju.

Korkijs pievērsās Reičelai.

-    Man nesen pateica, ka mūsu nācijas prezidents ir slepens "Pārsteidzošo jūru" pielūdzējs. Vai jūs to zinājāt? - Viņš pakratīja galvu tēlotā riebumā. - Zaks Hērnijs, brīvās pasaules varenākais līderis, liek sekretārei ierakstīt Maika raidījumu videokasetē, lai atslābinātos pēc garas darbadienas.

Tolends paraustīja plecus.

-    Ko lai saka? Viņam ir laba gaume.

Reičela tikai tagad sāka aptvert, cik meistarīgs ir prezidenta izstrādātais plāns. Politika bija plašsaziņas līdzekļu spēle, un Reičela jau spēja iztēloties, kādu entuziasmu un zinātnisko ticamību preses konferences laikā radīs Maikla Tolenda seja uz ekrāna. Zaks Hērnijs bija izvēlējies piemērotāko cilvēku, lai apstiprinātu NASA atklājumu. Skeptiķiem nebūs viegli apstrīdēt prezidenta sniegto informāciju, ja to pavēstīs valstī labi pazīstams televīzijas zinātnisko raidījumu vadītājs, kā ari vairāki cienījami civilie zinātnieki.

Ierunājās Korkijs:

-    Maiks jau ir ierakstījis visu civilistu, kā arī vairākuma augstākā ranga NASA speciālistu videouzrunas savai filmai. Lieku ķīlā savu Nacionālo medaļu, ka jūs sarakstā esat nākamā.

Reičela pagriezās un nopētīja viņu.

-    Es? Par ko jūs runājat? Man nav nekādu zinātnisko grādu. Es esmu izlūkdienesta koordinatore.

-    Tad kāpēc prezidents jūs te atsūtīja?

-    To viņš man vēl nav darījis zināmu.

Pār Korkija lūpām pārslīdēja jautrs smaids.

-   Jūs esat Baltā nama izlūkdienesta koordinatore, kas izdibina un pārbauda datus, vai ne?

-Jā, taču ne zinātniskus datus.

-    Turklāt jūsu tēvs ir cilvēks, kurš balsta savu kampaņu uz NASA izšķērdības kritiku?

Reičela jau paredzēja, kas sekos.

-    Mis Sekstone, jums tomēr jāatzīst, ka jūsu liecība piešķirtu šai dokumentālajai filmai pavisam citādu ticamību. Ja prezidents jūs šeit ir nosūtījis, viņš acīmredzot jums paredzējis kādu uzdevumu, - Mins piebalsoja.

Reičelai jau kuro reizi pazibēja atmiņā Viljama Pikeringa bažas par to, ka viņu var izmantot.

Tolends ieskatījās pulkstenī.

-   Droši vien būtu jādodas turp, - viņš sacīja, norādīdams uz "habisfēras" centru. - Drīz tas notiks.

-    Kas notiks? - Reičela jautāja.

-    Izvilkšana. NASA ceļ meteorītu ārā. Kuru katru brīdi akmens būs uz ledus.

Reičela apmulsa.

-   Jūs nudien izceļat astoņas tonnas smagu akmeni, kas atrodas ledus gabalā divsimt pēdu dziļumā?

Korkijs izskatījās sajūsmināts.

-    Jūs taču nedomājat, ka NASA atstās šādu atradumu zem Iedus?

-    Nē, bet… - Reičela "habisfērā" nebija manījusi nekādas liela mēroga izrakumu aprīkojuma pazīmes. - Kā gan NASA plāno izcelt meteorītu ārā?

Korkijs piepūtās aiz lepnuma.

-   Sīkums! Jūs atrodaties vienā telpā ar kosmosa zinātniekiem!

-     Blēņas! - Mins nicīgi iespurcās un pievērsās Reičelai. - Doktoram Mārlinsonam patīk dižoties ar svešām spalvām. Patiesībā šeit ikviens bija nesaprašanā, kā lai izdabū meteorītu ārā. Un talkā lūdza Mengoru.

-    Šis vārds man ir svešs.

-     Glacioloģijas guru no Ņūhempšīras universitātes, -

Tolends paskaidroja. - Ceturtais un pēdējais civilo zinātnieku vienības dalībnieks, ko ieteica prezidents. Un Minam taisnība - šo iespēju izprātot lūdza Mengoru.

-    Skaidrs, - Reičela atteica. - Un ko šis Mengors ieteica?

-      Sieviete, - Mins izlaboja, izklausīdamies satriekts. - Doktore Mengora ir sieviete.

-    Strīdīgs jautājums, - Korkijs noņurdēja. Viņš palūkojās uz Reičelu. - Un, starp citu,/»s doktore Mengora ienīdīs.

Tolends veltīja Korkijam niknu skatienu.

-    Bet tā būs! - Korkijs aizstāvējās. - Viņa ienīst sāncensību.

Reičela apjuka.

-    Kā, lūdzu? Sāncensību?

-    Neņemiet viņu galvā! - Tolends ieteica. - Par nelaimi, Nacionālajai zinātnes komitejai nez kāpēc paslīdējis garām tas, ka Korkijs ir gatavais ēzelis. Jūs ar doktori Mengoru sapratīsieties gluži labi. Viņa ir profesionāle, tiek uzskatīta par vienu no izcilākajām glacioloģēm pasaulē. Viņa pat pārcēlās uz Antarktiku, lai tur pāris gadu pētītu ledāju pārvietošanos.

-    Dīvaini, - Korkijs izmeta. - Man gadījās dzirdēt, ka Ņū- hempšīras universitāte vāca ziedojumus, lai aizsūtītu viņu prom un mācību iestādē kādu laiku valdītu miers un klusums.

-    Vai tev zināms, ka doktore Mengora tur gandrīz aizgāja bojā? - Mins noprasīja, šķietami uztvēris šo piezīmi personiski. - Viņa apmaldījās vētrā un piecas nedēļas pārtika no roņu taukiem, līdz viņu atrada.

-      Dzirdēju, ka neviens nav gribējis meklēt, - Korkijs pačukstēja Reičelai.

26. nodala

Brauciens ar limuzīnu no CNN studijas uz Sekstona biroju Gabrielai Ešai šķita garš. Senators sēdēja viņai pretī, lūkodamies ārā pa logu un acīmredzot tīksminādamies par nupat notikušajām debatēm.

-     Tenču atsūtīja uz kabeļtelevīzijas pēcpusdienas raidi jumu, - viņš pagriezies teica ar pievilcīgu smaidu. - Baltais nams sāk izmist.

Gabriela atturīgi pamāja ar galvu. Viņa bija pamanījusi pašapmierināto izteiksmi Mārdžorijas Tenčas sejā, kad sieviete aizbrauca no studijas. Tas viņu darīja nervozu.

Iezvanījās Sekstona mobilais tālrunis. Viņš pagramstījās pa kabatu un to izvilka. Senatoram, kā jau vairākumam politiķu, bija vesela hierarhija tālruņa numuros, pa kuriem kon- taktpersonas varēja viņu sazvanīt atkarībā no to svarīguma. Tas, kurš viņam zvanīja pašlaik, atradās saraksta augšgalā, turklāt zvanīts tika uz Sekstona privāto numuru, uz kuru pat Gabrielai neieteica zvanīt.

-    Senators Sedžviks Sekstons, - viņš noskandēja, akcentējot sava vārda muzikalitāti.

Limuzīna dūkoņā Gabriela nedzirdēja zvanītāja balsi, toties Sekstons klausījās vērīgi un atbildēja ar aizrautību balsī.

-    Fantastiski! Esmu ārkārtīgi iepriecināts par jūsu zvanu. Es ierosinu sešos vakarā. Teicami. Man šeit, Vašingtonā, ir dzīvoklis. Privāts. Komfortabls. Adrese jums jau ir, vai ne? Labi. Ar nepacietību gaidu mūsu dkšanos. Tad nu līdz vakaram!

Sekstons pašapmierināts beidza sarunu.

-    Jauns Sekstona pielūdzējs? - Gabriela apvaicājās.

-    To skaits vairojas, - viņš atteica. - Un šis te vīrs ir smagā artilērija.

-   Tā tas varētu būt. Jums ir tikšanās savā dzīvoklī? - Sekstons parasti aizsargāja sava dzīvokļa svēto privātumu kā lauva, kas sargā savu vienīgo patvērumu.

Sekstons paraustīja plecus.

-Jā. Sadomāju, ka vajadzīga personiska pieeja. Iespējams, šis vīrs pieliks palīdzīgu roku mērķa sasniegšanā. Jāstiprina personiskie kontakti, saproti. Uzticība ir visa pamatā.

Gabriela pamāja, izvelkot Sekstona laika plānošanas kalendāru.

-    Gribat, lai ierakstu viņu kalendārā?

-    Nav vērts. Es šā vai tā biju iecerējis pavadīt vakaru mājās.

Gabriela uzmeklēja šāvakara lappusi un ieraudzīja, ka tur jau Sekstona rokrakstā ierakstīti trekni burti "P. V." - Sekstona lietotais saīsinājums vārdiem "privāts vakars" vai "pasūtīt visus" -, neviens nezināja, kurš skaidrojums ir pareizais. Senators laiku pa laikam ieplānoja sev "P. V.", lai noslēptos savā dzīvoklī, atslēgtu tālruņus un nodarbotos ar to, kas viņam sagādāja visvairāk prieka, - sūktu brendiju kopā ar veciem draugiem un izliktos, ka uz vienu vakaru pilnībā aizmirsis politiku.

Gabriela uzmeta viņam pārsteiguma pilnu skatienu.

-    Tātad jūs pieļaujat, lai darbs ielaužas jūsu iepriekš plānotajā "P. V."? Iespaidīgi.

-     šim vīram nejauši izdevās mani noķert vakarā, kad man ir mazliet brīva laika. Es ar viņu nedaudz aprunāšos - jāzina, ko viņš vēlas man pavēstīt.

Gabriela kāroja pajautāt, kas bija šis noslēpumainais zvanītājs, taču Sekstons tīšuprāt bija izvairīgs. Gabriela zināja, kad okšķerēt nav piedienīgi.

Mašīnai nogriežoties no apvedceļa un dodoties uz Sekstona biroja ēku, Gabriela vēlreiz uzmeta skatienu senatora kalendārā atzīmētajam "P. V.", un viņai uzmācās dīvaina nojauta, ka Sekstons bija gaidījis šo zvanu.

27. nodala

NASA "habisfēras" centru aizņēma astoņpadsmit pēdu gara, no kompozītmateriāliem veidota trijkāja konstrukcija - kaut kas starp naftas torni un nemākulīgi atdarinātu Eifeļa torni. Reičela pārlaida tai skatienu un nespēja aptvert, kā ar šādu iekārtu iespējams izcelt milzīgu meteorītu.

Zem torņa pie tērauda plāksnēm bija pieskrūvētas vairākas vinčas; plāksnes savukārt bija piestiprinātas pie ledus ar smagām skrūvēm. Vinčās uztītās tērauda troses stiepās uz torņa augšgalā uzstādītiem trīšiem. No turienes troses vertikāli iesniedzās ledū izurbtajos šaurajos caurumos. Vairāki labi noauguši NASA vīri pa kārtai grieza vinčas. Ar katru griezienu troses pa izurbtajiem caurumiem paslīdēja dažas collas augšup, it kā vīri celtu ārā enkuru.

Es katrā ziņā esmu kaut ko palaidusi garām, Reičela prātoja, kopā ar pārējiem tuvojoties izcelšanas vietai. Izskatījās, ka vīrieši velk meteorītu ārā tieši caur ledu.

-   VIENĀDU SPRIEGOJUMU! VELNS PARĀVIS! - netālu iekliedzās sieviete, kuras balss melodiskums varēja mēroties ar mo- torzāģi.

Reičela mazliet tālāk pamanīja neliela auguma sievieti koši dzeltenā, ar eļļām notrieptā sniega kombinezonā. Viņa stāvēja ar muguru pret Reičelu, taču Reičelai nebija ne mazāko grūtību uzminēt, ka šī sieviete ir operācijas vadītāja. Nepārtraukti kaut ko atzīmējot uz planšetes, viņa soļoja šurpu turpu kā tāds niknuma pārņemts treneris.

-   Jūs man te nemēģiniet iestāstīt, ka esat noguruši! Gluži kā dāmas!

-    Klau, Nora, beidz komandēt tos NASA nabadziņus un nāc paflirtēt ar mani! - Korkijs uzsauca.

Sieviete pat nepagriezās.

-    Tas esi tu, Mārlinson? Tavu nīkulīgo, vārgulīgo balsti- ņu es pazītu jebkur. Pienāc, kad būsi pāraudzis pubertātes vecumu!

Korkijs pievērsās Reičelai.

-    Nora mūs silda ar savu šarmu.

-    Es to dzirdēju, kosmiskais puisīt! - doktore Mengora atcirta, turpinādama piezīmju rakstīšanu. - Un, ja tu glūni uz manu sēžamvietu, atceries, ka sniega bikšu dēļ tā izskatās par trīsdesmit mārciņām smagāka.

-    Esi bez bēdu! - Korkijs attrauca. - Mani padara traku tava iekarotājas personība, nevis tavs vilnainais mamuta dupsis.

-    Atšujies!

Korkijs no jauna iesmējās.

-    Man jāpavēsta tev lieliski jaunumi, Nora. Izskatās, ka tu neesi vienīgā sieviete, kuru prezidents nolīdzis.

-    Ej nu ej! Viņš nolīga arī tevi.

Sarunas pavedienu pārtvēra Tolends.

-    Nora, vai tev būtu brīvs bridis, lai ar kādu iepazītos?

Izdzirdot Tolenda balsi, Nora nekavējoties pārtrauca

savu nodarbošanos un apsviedās. Viņas dzelzs lēdijas poza acumirklī izgaisa.

-    Maik! - Viņa starodama metās Tolendam klāt. - Neesmu tevi redzējusi jau vairākas stundas.

-    Es montēju dokumentālo filmu.

-    Kā mana uzruna?

-    Tu izskaties spoža un mīlīga.

-    Viņš izmantoja specefektus, - Korkijs iedzēla.

Nora, nelikdamās ne zinis par šo piezīmi, veltīja Reičelai pieklājīgu, tomēr rezervētu smaidu un tad atkal pagriezās pret Tolendu.

-    Maik, es ceru, ka neesi man neuzticīgs.

Tolenda vēja appūstā seja mazliet piesarka.

-     Nora, vēlos tevi iepazīstināt ar Reičelu Sekstoni. Mis Sekstone strādā izlūkdienestā un atlidojusi pēc prezidenta lūguma. Viņas tēvs ir senators Sedžviks Sekstons.

Šādi iepazīstināšanas vārdi Noras sejā viesa mulsu izteiksmi.

-     Es pat neizlikšos, ka to saprotu. - Nora negribīgi paspieda Reičelai roku, nenovilkusi cimdu. - Laipni lūdzam pasaules virsotnē!

Reičela pasmaidīja.

-    Paldies! - Viņa ar'pārsteigumu pamanīja, ka, par spīti skarbajai balsij, Noras Mengoras sejas izteiksme bija patīkama un nebēdnīga. Rudo matu kodaļu iekrāsoja sirmas šķipsnas, skatiens bija dedzīgs un ass, acis kā divi ledus kristāli. Norai piemita nelokāma pašapziņa, un tas Reičelai patika.

-    Nora, vai tev atradīsies kāds mirklis? Izklāsti Reičelai, ar ko tu šeit nodarbojies, - sacīja Tolends.

Nora sarauca uzacis.

-   Jūs viens otru jau saucat vārdā? Tā, tā.

Korkijs novaidējās.

-    Ko es tev teicu, Maik?

Nora Mengora veda Reičelu garām tornim, un Tolends ar pārējiem tērzēdami sekoja.

-    Vai redzat šos dziļurbumus ledū zem trijkāja? - Nora rādīdama jautāja, un pirmītējais asais tonis pārauga dedzīgā aizrautībā par savu darbu.

Reičela pamāja ar galvu, aplūkojot ledū izurbtos caurumus. Katrs bija aptuveni pēdu diametrā, un katrā iestiepās tērauda trose.

-    Caurumi palikuši no tā laika, kad izurbām sākotnējos paraugus un veicām meteorīta rentgenuzņēmumus. Tagad mēs tos izmantojām par atverēm, lai ielaistu smagas cilpskrū- ves un iestiprinātu tās meteorītā. Pēc tam katrā caurumā ielaidām pārsimt pēdu garu pītu trosi, skrūvju cilpās iekabinājām āķus un patlaban velkam meteorītu ar vinču. Šīs te mamzeles to stīvē augšup jau vairākas stundas, un tas palēnām ceļas.

-    Neesmu īsti droša, vai sapratu pareizi, - Reičela bilda. - Meteorīts atrodas zem tūkstošiem tonnu ledus. Kā jūs varat to pacelt?

Nora norādīja uz konstrukcijas virsotni - no tās vertikāli lejup stiepās šaurs, tīrs sarkans stars un ietiecās ledū zem trijkāja. Reičela to bija pamanījusi jau agrāk un pieņēmusi, ka tā ir vizuāla norāde uz objekta atrašanās vietu.

-    Tas ir gallija arsenīda pusvadītāja lāzers, - Nora pastāstīja.

Reičela ieskatījās ciešāk gaismas starā un pamanīja, ka tas, izkausējis sīku caurumu ledū, dziļumā spīd.

-    Ļoti karsts stars, - Nora teica. - Ceļot meteorītu augšā, mēs to sakarsējam.

Noras izstrādātā plāna vienkāršā ģenialitāte atstāja uz Reičelu lielu iespaidu. Nora bija likusi notēmēt lāzera staru lejup un karsēt ledu, līdz stars nokļuva līdz meteorītam. Akmens bija pārāk blīvs, lai lāzers to spētu kausēt, bet tas absorbēja lāzera izdalīto karstumu un pamazām sasila tik stipri, ka ledus tam apkārt kusa. NASA vīri cēla karsto meteorītu augšup, un sasilušais akmens spieda un kausēja ledu virs sevis, atbrīvojot ceļu uz virsmu. Izkausētais ūdens, kas sakrājās virs meteorīta, gar akmens malām sūcās lejup un piepildīja tukšo dobumu.

Kā karsts nazis cauri sasalušai sviesta pikai.

Nora norādīja uz NASA vīriem, kas darbojās ap vinčām.

-    Ģeneratori nespēj nodrošināt atbilstošu spriegojumu, tāpēc es izmantoju cilvēkus.

-   Muļķības! - iesaucās viens no strādniekiem. - Viņa izmanto cilvēkus tāpēc, ka viņai patīk vērot, kā mēs svīstam!

-    Nomierinies! - Nora atmeta. - Jūs kā tādas dāmas jau otro dienu gaudāties par aukstumu. Es tam darīju galu. Tāpēc tik velciet!

Strādnieki smējās.

-    Kam domāti šie marķieri? - Reičela jautāja, norādot uz vairākiem oranžiem konusiem, kādus parasti izliek strādnieki uz lielceļa; šķita, ka tie šeit izmētāti, kā pagadās. Reičela bija pamanījusi līdzīgus konusus izvietotus viscaur kupolam.

-     Ļoti svarīgs glaciologu instruments, - Nora atteica. - Mēs to saucam par NSR Saīsinājums izteicienam "Nekāp, salauzīsi potīti". - Viņa pacēla vienu konusu, un zem tā atklājās apaļš urbuma caurums, kas iestiepās ledāja dzīlēs kā bezdibenis. - Ne gluži piemērota vieta, kur likt kāju. - Viņa nostatīja konusu atpakaļ. - Mēs daudzviet ledājā izurbām caurumus, lai pārbaudītu struktūras viengabalainību. Kā jau arheoloģijā pierasts, objekta dziļums norāda, cik gadu tas tur atrodas. Jo dziļāk objekts guļ, jo ilgāk tas eksistē. Atklājot objektu zem ledus virsmas, mēs varam noteikt tā vecumu pēc ledus daudzuma, kāds virs tā izveidojies. Lai pārliecinātos par mērījumu precizitāti, mēs pārbaudījām ledu vairākās vietās un guvām apstiprinājumu tam, ka atrodamies uz vienas cietas plāksnes, kuru nav sadrumstalojusi zemestrīce, plaisas, lavīnas un tamlīdzīgi.

-    Un kāds šis ledājs ir?

-        Ideāls, - Nora sacīja. - Nevainojama, blīva plāksne. Nekādu lauzuma līniju. Meteorīts nogulējis ledū neskarts un vides neietekmēts, kopš tūkstoš septiņsimt sešpadsmitajā gadā nokritis. Tādu meteorītu mēs dēvējam par statisku.

Reičelu tas izbrīnīja.

-    Jūs pat zināt, kurā gadā tas nokritis?

Likās, ka Noru šāds jautājums pārsteidz.

-    Sasodīts, zinu gan! Tieši tāpēc mani šurp atsauca. Es protu lasīt ledū. - Viņa norādīja uz ledus cilindru krāvumu turpat netālu. Tie atgādināja caurspīdīgus telefona stabus, un katram bija apsieta koši oranža lentīte. - Šie ledus serdeņi ir ģeoloģiski pieraksti. - Nora pieveda Reičelu tiem tuvāk. - Ielūkojieties ciešāk, un jūs saskatīsiet vairākus ledus slāņus.

Reičela noliecās un ievēroja, ka stabs sastāv no tādām kā ledus kārtām, kas mazliet atšķīrās ar gaišumu un dzidrumu. Slāņi bija dažādi - gan papīra, gan ceturtdaļcollas biezumā.

-    Katra ziema ledājā nāk ar spēcīgu puteni, un ik pavasari ledus mazliet nokūst, - skaidroja Nora. - Katru sablīvējuma slāni varam attiecināt uz vienu gadalaiku. Sākam no augšas, no pēdējās ziemas, un skaitām atpakaļ.

-    It kā skaitītu koka gredzenus.

-   Tik vienkārši gan tas nav, mis Sekstone. Paturiet prātā, ka mēs mērām simtiem pēdu biezu slāni. Lai šajā darbā iegūtu pieturas punktus, mums jāprot nolasīt klimatoloģiskos rādītājus - nokrišņu ierakstus, piesārņotājus, kas izplatās pa gaisu, un tamlīdzīgi.

Pienāca Tolends ar pārējiem. Tolends uzsmaidīja Reičelai.

-    Viņa nudien daudz zina par ledu, vai ne?

Reičela nez kāpēc priecājās, Tolendu ieraugot.

-    Jā, viņa ir apbrīnojama.

-    Un, lai tu zinātu, - Tolends piekrītoši pamāja, - doktores Mengoras nosauktais gadskaitlis - tūkstoš septiņsimt sešpadsmitais - ir pilnīgi precīzs. NASA noteica šo meteorīta nokrišanas gadu krietni pirms mūsu ierašanās. Doktore Mengora izurba savus paraugus, veica pārbaudes un apstiprināja NASA secinājumu.

Reičela jutās iespaidota.

-        Un sagadījies tā, ka agrīnie pētnieki apgalvo - tieši tūkstoš septiņsimt sešpadsmitajā gadā redzejuši spožu ugunslodi debesis Ziemeļkanādā, - Nora sacīja. -Šo meteorītu nosauca Džangersola, pētnieku grupas vadītāja, vārdā.

-   Tātad fakts, ka meteorīta vecums un vēsturiskie pieraksti sakrīt, norāda, ka mēs savā priekšā redzēsim tā paša meteorīta fragmentu, kura esamību Džangersols dokumentāri apliecinājis tūkstoš septiņsimt sešpadsmitajā gadā, - piemetināja Korkijs.

-   Doktore Mengora! - iesaucās viens no NASA strādniekiem. - Drīz būs redzamas ķēdes!

-   Ekskursija beigusies, ļaudis! - Nora noskaldīja. - Izšķirošais mirklis. - Viņa paķēra saliekamo krēslu, uzkāpa uz tā un iekliedzās pilnā kaklā. - Vai visi klausās? Izcelšana pēc piecām minūtēm!

Zinātnieki, gluži kā Pavlova suņi, kas atsaucas uz pusdienu zvanu, pameta savus darbus un steidzās uz izcelšanas zonu.

Nora Mengora iesprieda rokas sānos un pārlaida skatienu savai valstībai.

-    Labi, ceļam ārā to "Titāniku".

28. nodala

- Nost no ceļa! - Nora auroja, līkumojot cauri arvien biezākai drūzmai. Strādnieki pajuka uz visām pusēm. Nora, pārņēmusi vadību, sarīkoja veselu teātri, pārbaudot trošu no- spriegojumu un izvietojumu.

-    Reizē! - rīkoja viens no NASA vīriem. Viņi grieza vinčas, no caurumiem izvilkdami vēl sešas collas trošu.

Troses cēlās augšup, un Reičela manīja, ka ļaudis gaidās ik pa sprīdim virzās klāt. Korkijs ar Tolendu stāvēja līdzās un izskatījās pēc bērniem Ziemsvētku vakarā. Pretējā pusē uzradās Lorensa Ekstroma milža stāvs - NASA administrators bija klāt, lai vērotu izcelšanu.

-    Ķēdes! - ieaurojās NASA vīrs. - Jau redzamas ķēdes!

Tērauda trošu sudraba vijumus nomainīja dzeltenas ķēdes.

-    Vēl sešas pēdas! Celiet vienmērīgi!

Iestājās saviļņojuma pilns klusums, it kā spiritisma seansa dalībnieki gaidītu dievišķa gara parādīšanos, - ikviens vēlējās pirmais skatīt brīnumu.

Un tad Reičela to ieraudzīja.

Zem ledus kārtas varēja manīt blāvas meteorīta aprises. Ēna bija iegarena un tumša, sākotnēji izplūdusi, taču ar katru mirkli kļuva skaidrāka, ceļoties augšup un kausējot ledu virs sevis.

-    Stingrāk! - kliedza tehniķis. Vīri grieza vinčas, un konstrukcija iečīkstējās.

-    Vēl piecas pēdas! Vienmērīgu nospriegojumu!

Reičela jau redzēja, kā ledus virs akmens uzblīst kā zvēra mātītes vēders, kura teju, teju dzemdēs. Ap vietu, kur iedūrās lāzera stars, ledus virskārtā ieplīsa neliels aplītis, kas pamazām vērtās aizvien lielākā caurumā.

-    Dzemdes kakls paplēšas! - kāds ierēcās. - Deviņsimt centimetru!

Klusumu pārtrauca nervozi smiekli.

-    Izslēgt lāzeru!

Kāds nospieda slēdzi, un stars izzuda.

Un tad tas notika.

Gluži kā ugunīgs paleolīta dievs, milzīgais akmens ar šņākoņu pāršķēla virsmu. Caur dūmakas mutuļiem no ledus cēlās varens veidols. Vīri, kas strādāja pie vinčām, pūlējās vaiga sviedros, līdz beidzot no sasalušajām važām izlauzās viss akmens - karsts un pilošs tas šūpojās virs vaļējā, garaiņiem apņemtā ūdens klēpja.

Reičela lūkojās kā hipnotizēta.

Spilgtajā gaismā vizēja meteorīta grubuļainā virsma, apsvilusi un krunkaina kā milzīga, sastingusi plūme; akmens karājās trosēs, no tā lāsoja ūdens. Vienā galā meteorīts bija gluds un ieapaļš - acīmredzot, lidojot atmosfērā, šajā vietā berzes spēks bija atrāvis gabalu.

Lūkodamās uz apsvilušo kusuma garozu, Reičela gandrīz spēja iztēloties, kā debess ķermenis nevaldāmā liesmu bumbā šaujas uz Zemi. Neticami, ka tas bija noticis pirms vairākiem gadsimtiem. Nu sagūstītais zvērs karājās trosēs, un ūdens sijājās no tā ķermeņa.

Medības bija galā.

Un tikai šajā brīdī Reičela īsti aptvēra šā notikuma dramatismu. Objekts, kas zvalstījās viņas acu priekšā, bija no citas pasaules, kura atradās miljoniem jūdžu tālu. Un tajā bija iesprostota liecība - nē, pierādījums -, ka cilvēks Visumā nav viens.

Šķita, ka tāda eiforija vienlaikus uzbrāzās visiem šā brīnuma aculieciniekiem, un pūlīti pāršalca aplausu un saucienu vētra. Likās, pat administrators nespēj palikt vienaldzīgs pret to, kas šeit notiek. Viņš plakšķināja saviem darbiniekiem pa muguru, tos apsveikdams. Vērojot šo jezgu no malas, Reičela pēkšņi izjuta prieku par NASA. Pārvaldi pēdējā laikā bija vajājušas neveiksmes, un beidzot tai uzsmaidīja laime. Šie cilvēki tādu brīdi bija pelnījuši.

Milzīgais caurums ledū izskatījās pēc peldbaseina "ha- bisfēras" vidū. Divsimt pēdu dziļais izkausētais ūdens brīdi mutuļoja pret ledus sienām, līdz pēdīgi norima. Ūdens līmenis bija savas četras pēdas zem ledāja virsmas - šo starpību radīja gan meteorīta masas izcelšana, gan ledus īpašība kūstot sarukt.

Nora Mengora nekavējoties visapkārt āliņģim izvietoja NSP konusus. Kaut arī dobums bija labi saskatāms, ikvienai ziņkārīgai dvēselei, kas pieklīstu pārāk tuvu un nejauši paslīdētu, draudētu briesmas. Dobuma sienas bija no cieta ledus, tajā nebija izcirsti pakāpieni, un bez palīdzības izraus- ties ārā nebūtu iespējams.

Lorenss Ekstroms steidzās pāri ledum pie zinātniekiem. Viņš nostājās Noras Mengoras priekšā un spēcīgi paspieda viņai roku. /

-    Lieliski, doktore Mengora!

-    Ceru, ka redzēšu lērumu cildinājumu iespiestā veidā, - Nora atbildēja.

-        Tos jūs saņemsiet. - Administrators pagriezās pret Rei- čelu. Viņš izskatījās apmierināts un atvieglots. - Nu, mis Sekstone, vai profesionālais skeptiķis ir pārliecināts?

Reičelai neizdevās apvaldīt smaidu.

-    Drīzāk jau šokēts.

-    Labi. Tad nāciet līdzi.

Reičela sekoja administratoram cauri "habisfērai", un abi piegāja pie neliela metāla treilera, kas atgādināja kravu pārvadāšanā lietoto kuģa konteineru. Uz militāristu maskēšanās toņos krāsotās sienas ar trafaretu bija uzvilkti burti PŠS.

-    No šejienes jūs zvanīsiet prezidentam, - Ekstroms norādīja.

Pārvietojamie šifrētie sakari, Reičela nodomāja, šādas pārvietojamās sakaru kabīnes bija kaujas lauka aprīkojuma standarta sastāvdaļa, tomēr Reičela nemūžam nebija iedomājusies, ka ieraudzīs tādu kabīni starp mierlaika NASA misijas ierīcēm. Tā kā administrators Ekstroms savulaik bija darbojies Pentagonā, viņš varēja iegūt šādas mantiņas. Redzot abu bruņoto sargu bargās sejas, kas bija pievērstas PŠS, Reičelai radās iespaids, ka sazināties ar ārpasauli drīkst, tikai saņemot administratora Ekstroma atļauju.

Izskatās, ka neesmu vienīgā, kas atšķirta no ārpasaules.

Ekstroms pārmija dažus vārdus ar sargu pie treilera un atgriezās pie Reičelas.

-    Vēlu veiksmi! - viņš nomurmināja un aizgāja.

Sargs paklaudzināja pa treilera durvīm. Tās atvērās, un iznira tehniķis, ar rokas mājienu aicinādams Reičelu iekšā. Viņa paklausīja aicinājumam.

PŠS iekšienē bija tumšs un sasmacis. Vienīgā datora monitora zilganajā mirdzumā Reičela saskatīja tālruņus, rāciju un satelītu telekomunikāciju iekārtas. Viņai jau uzmācās klaustrofobija. Kabīnē gaiss bija rūgts - kā pagrabā ziemā.

-     Lūdzu, sēdieties šeit, mis Sekstone! - Tehniķis atripi- nāja biroja krēslu un novietoja to plakanā ekrāna monitora priekšā. Pagaidījis, kad Reičela apsēžas, tehniķis sakārtoja viņai priekšā mikrofonu un uzlika galvā pabiezas AKG austiņas. Ieskatījies šifrēšanas paroļu žurnālā, tehniķis ievadīja garu skaitļu virkni netālu novietotājā ierīce. Uz ekrana Reičelas acu priekšā uzradās pulkstenis.

00:60 SEKUNDES.

Tehniķis apmierināts pamāja ar galvu, redzot, ka pulkstenis sāk skaitīt atpakaļ.

-   Līdz savienojumam viena minūte. - Viņš pagriezās un aizgāja, aizcirzdams durvis. Reičela dzirdēja, ka ārpusē tiek aizbīdīta bulta.

Skaisti.

Sēžot tumsā, Reičela vēroja, kā sekundes lēnām dilst, un atskārta, ka šis kopš agra rīta viņai ir pirmais bridis vienatnē. Viņa bija pamodusies bez mazākās nojautas, kas viņu gaida. Ārpuszemes dzīvība. No šīs dienas populārākais mūsdienu mīts vairs nebija mīts.

Reičela tikai tagad sāka apjaust, kāds iznīcinošs trieciens šis meteorīts būs viņas tēva pirmsvēlēšanu kampaņai. Kaut arī uz politiskās skatuves NASA finansēšana netika pieminēta tik bieži kā tiesības uz abortu, labklājības un veselības aprūpes jautājumi, tēvs tomēr bija padarījis to par apspriežamu tematu. Un tagad tas apkaunos viņu.

Pēc dažām stundām amerikāņu tauta kārtējo reizi piedzīvos NASA triumfu. Visās malās būs sapņotāji ar asarām acīs. Zinātniekiem aiz brīnumiem pavērsies mute. Bērni ļaus vaļu iztēlei. Dolāru un centu problēmas izzudīs kā vēja aiznestas, šā monumentālā brīža aizēnotas. Prezidents pacelsies no pelniem kā fēnikss un pārvērtīsies varonī, un šo gaviļu laikā lietišķais senators piepeši visu acīs kļūs sīkumains, skopulīgs Skrūdžs, kam nepiemīt amerikāņu piedzīvojumu kāre.

Dators nopīkstēja, un Reičela pacēla acis.

00:05 SEKUNDES.

Ekrāns viņas priekšā pēkšņi noraustījās, un tajā uzradās miglains Baltā nama ģerboņa attēls. Mirkli vēlāk tas izgaisa, un uzplaiksnīja prezidenta Hērnija seja.

-     Sveika, Reičela! - valsts vadītājs sacīja, acīm draiski ieziboties. - Pieņemu, ka jums šī pēcpusdiena pagāja interesanti.

29. nodala

Senatora Sedžvika Sekstona birojs atrodas "Philip A. Hart" senatoru biroju ēkā C ielā uz ziemeļaustrumiem no Kapitolija. Kritiķi smīkņāja, ka šis pārmodernais, baltiem četrstūrainiem režģiem greznotais nams vairāk izskatās pēc cietuma, nevis pēc biroju ēkas. Daudzi, kas šeit strādāja, bija līdzīgās domās.

Ēkas trešajā stāvā Gabriela Eša ar savām garajām kājām žirgti tekalēja šurpu turpu datora priekšā. Uz ekrāna vīdēja tikko atvērta elektroniskā pasta vēstule. Viņa nezināja, kā tā jāsaprot.

Pirmās divas rindiņas asistend neuztrauca.

SEDŽVIKS CNN RAIDĪJUMĀ BIJA IESPAIDĪGS.

VARU SNIEGT JUMS VĒL KĀDU INFORMĀCIJU.

Gabriela pāris pēdējās nedēļās bija saņēmusi vairākus līdzīgus paziņojumus. Vēstules atpakaļadrese bija viltota, lai gan viņai izdevās atklāt to līdz domēnam "whitehouse.gov". Izskatījās, ka noslēpumainais informators ir no Baltā nama, un pēdējā laikā tas Gabrielai bija kļuvis par dažādas vērtīgas politiskas informācijas avotu, kas pavēstīja arī par prezidenta slepeno tikšanos ar NASA administratoru.

Sākumā Gabriela šos elektroniskā pasta ziņojumus uztvēra ar neuzticību, taču, pārbaudījusi tajos sniegto informāciju, viņa pārsteigta atklāja, ka ziņas ik reizi ir patiesas un lielā mērā palīdz. Tur bija gan neizpaužama informācija par NASA lielajiem tēriņiem, iecerētām dārgām misijām, dati, kas apliecināja, ka NASA ārpuszemes intelekta meklējumiem iztērējusi pārāk daudz līdzekļu un atdeve bijusi pārāk nožēlojama, un pat konfidenciālu aptauju rezultāti, kas brīdināja, ka NASA jautājums prezidentam atņem balsis.

Lai celtu savu vērtību senatora acīs, Gabriela nebija darījusi viņam zināmu, ka saņem nelūgtu e-pasta palīdzību no

Baltā nama darbinieka. Viņa piegādāja informāciju Sekstonam, apgalvojot, ka tā nāk no "kāda avota". Sekstons allaž to prata novērtēt un ne reizi nebija izprašņājis viņu, kas ir šis avots. Gabriela nojauta, ka senators tur viņu aizdomās par seksuālu pakalpojumu sniegšanu. Kā par brīnumu, asistenti tas ne mazākajā mērā nesatrauca.

Gabriela pārtrauca soļošanu, no jauna pievērsdamās tikko atsūtītajam paziņojumam. E-pasta vēstuļu blakusnozīme bija skaidra: kāds cilvēks, kas strādā Baltajā namā, vēlējās, lai senators Sekstons uzvar šajās vēlēšanās, un palīdzēja viņam uzbrukumos NASA.

Bet kas? Un kāpēc?

Acīmredzot kāda žurka bēg no grimstoša kuģa, Gabriela nosprieda. Vašingtonā nebija nekas neparasts, ka Baltā nama darbinieks, paredzējis, ka prezidents nākamajās vēlēšanās zaudēs amatu, paklusām piedāvā pakalpojumus ticamākajam pēctecim, cerēdams pēc varas maiņas nodrošināt sev vietu jaunā postenī. Šķita, kāds saodis Sekstona uzvaru un iepērk akcijas jau laikus.

Paziņojums, kas šobrīd vīdēja uz Gabrielas datora ekrāna, darīja viņu nervozu. Šādu ziņu viņa vēl ne reizi nebija saņēmusi. Atšķirībā no pirmajām divām rindiņām pēdējās divas viņu satrauca.

APMEKLĒTĀJU AUSTRUMU VĀRTI, PUSPIECOS.

NĀCIET VIENA!

Informators ne reizi nebija aicinājis satikties aci pret aci. Turklāt - kāpēc šis cilvēks piedāvāja tikties tādā vietā? Apmeklētāju austrumu vārti? Cik viņai zināms, Vašingtonā bija tikai vieni Apmeklētāju austrumu vārti. Pie Baltā nama? Tā ir ņirgāšanās, vai?

Gabriela zināja, ka pa e-pastu atbildēt nevar; visi viņas sūtījumi atgriezās ar paziņojumu, ka vēstuli nosūtīt nav iespējams. Viņas korespondents bija anonīms. Kāds tur brīnums?

Lūgt padomu Sekstonam? Viņa ar skubu noraidīja šo domu. Senators bija apspriedē. Turklāt, pastāstījusi par šo elektroniskā pasta vēstuli, viņa būtu spiesta celt gaismā arī pārējās. Gabriela nolēma, ka informators piedāvājis satikties publiskā vietā gaišā dienas laikā tādēļ, lai viņa justos droši. Beigu beigās šī persona divas nedēļas to vien darījusi kā palīdzējusi viņai. Sis cilvēks acīmredzot bija draugs.

Vēl beidzamo reizi izlasījusi vēstuli, Gabriela ielūkojās pulkstenī. Stunda laika.

30. nodala

Pēc sekmīgās meteorīta izcelšanas no ledus NASA administrators vairs nejutās tik saspringts. Viss nostājas savā vietā, viņš sev teica, dodoties uz Maikla Tolenda darba vietu. Nu mūs nekas neapturēs.

-    Kā sokas? - Ekstroms uzsauca, nostājoties aiz televīzijas zinātnieka muguras.

Tolends pacēla acis no datora, izskatīdamies noguris, taču entuziasma pilns.

-    Montāža tūliņ būs galā. Es tikai pievienoju materiālu, ko jūsu cilvēki safilmēja meteorīta izcelšanas laikā. To es pabeigšu pēc īsa brīža.

-   Labi. - Prezidents bija lūdzis Ekstromu pēc iespējas drīzāk augšupielādēt Tolenda dokumentālo filmu Baltā nama serveri.

Kaut arī uz prezidenta nodomu šajā projektā iesaistīt Maiklu Tolendu Ekstroms bija raudzījies ar cinismu, tagad, apskatījis Tolenda dokumentālās filmas pirmo versiju, Ekstroms bija savas domas mainījis. Televīzijas zvaigznes aizrautīgais stāstījums un viņa vadītās intervijas ar civilajiem zinātniekiem veidoja dedzīgu un viegli saprotamu piecpadsmit minūšu zinātnisku raidījumu. Tolends šķietami viegli bija sasniedzis to, kas NASA parasti neizdevās, - viņš izskaidroja zinātnisku atklājumu vidusmēra amerikānim saprotamā valodā, turklāt bez augstprātības.

-    Kad būsiet pabeidzis montēt, atnesiet gatavo materiālu uz preses zonu! - Ekstroms norādīja. - Es likšu kādam aug- šupielādēt digitālo kopiju uz Balto namu.

-    Labi, ser. - Tolends atgriezās pie darba.

Ekstroms devās tālāk. Nonācis pie ziemeļu sienas, viņš bija spiests atzīt, ka "habisfēras" preses zona izdevusies lieliska. Uz ledus bija izritināts liels zils paklājs, tā centrā novietots garš apspriežu galds, uz tā uzlikti vairāki mikrofoni. Aiz galda fonā bija redzams NASA logotips un milzīgs Amerikas karogs. Vizuālā dramatisma kulminācija bija meteorīts, novietots goda vietā uz plakanām ragavām, tieši galda priekšā.

Ekstroms ar prieku manīja, ka preses zonā valda svētku noskaņa. Lielākā daļa personāla bija sapulcējusies ap meteorītu. Cilvēki stāvēja, izstiepuši rokas pret tā silteno masu, gluži kā nometnes dalībnieki ap ugunskuru.

Ekstroms izlēma - šis būs īstais brīdis. Viņš piegāja pie vairākām kartona kastēm, kas bija sakrautas aiz preses zonas. Šorīt viņš bija licis atsūtīt šīs kastes no Grenlandes.

-   Visiem izmaksāju! - viņš uzsauca, izdalīdams alus kārbas apkārt stāvošajiem darbiniekiem.

-    Ei, bos! - kāds iesaucās. - Paldies! Alus pat ir auksts!

Ekstroms pasmaidīja, ko viņš atļāvās retu reizi.

-    Es to biju nolicis uz ledus.

Visi iesmējās.

-    Vienu mirkli! iekliedzās kāds cits, aplūkodams alus bundžu un jocīgi šķobīdams seju. - Šī taču ir kanādiešu manta! Kur tad jūsu patriotisms?

-    Mīļie, budžets spiež. Lētāku alu atrast es nevarēju.

Atkal smiekli.

-      Uzmanību, darbarūķi! - megafonā klaigāja kāds no NASA televīzijas komandas. - Tūlīt ieslēgsim gaismu! Var iestāties īslaicīgs aklums.

-     Un nekādas bučošanās tumsā! - kāda balss ieaurojās. - Šī ir ģimenes pārraide.

Ekstroms smaidīja, labvēlīgi klausīdamies zobgalībās, un tikmēr vienība vēl pēdējo reizi pieregulēja starmešus un akcenta apgaismojumu.

-    Pārslēdzamies uz TV gaismu. Pieci, četri, trīs, divi…

Telts iekšiene strauji aptumšojās, halogēna lampām izdziestot. Dažu sekunžu laikā gaisma bija izslēgta. Telti ietina necaurredzama tumsa.

Kāds jokodamies iebrēcās.

-     Kurš man ieknieba pakaļā? - kāds cits smiedamies iespiedzās.

Tumsa ilga tikai brīdi, un tad to pāršķēla spilgti mediju starmešu kūļi. Visi miedza acis. Metamorfoze bija notikusi; NASA "habisfēras" ziemeļu kvadrants bija pārvērties par televīzijas studiju. Pārējā celtnes daļa nu izskatījās kā tumšs šķūnis naktī. Vienīgā gaisma citos celtnes sektoros bija mediju starmešu kūļu atspulgi no lokveida griestiem, no kurienes tie kliedēja garās ēnas pār pamestajām darba vietām.

Ekstroms atgriezās pustumsā, ar apmierinājumu vērodams, kā vienība līksmo ap apgaismoto meteorītu. Viņš jutās kā tēvs, kas noraugās, kā viņa bērni Ziemsvētkos priecājas ap eglīti.

Dievs vien zina, cik ļoti viņi to ir pelnījuši, Ekstroms nodomāja, ne mirkli nenojauzdams, kāda postaža vēl gaidāma.

31. nodala

Laika apstākļi mainījās.

Katabadskais vējš kā briestošā konflikta sērīgs vēstnesis, žēlabaini kaukdams, sirdīgi dauzījās gar vienības "Delta" patvērumu. Delta Viens pabeidza uzklāt telts vētras pārsegu un atgriezās teltī pie abiem partneriem. Viņi jau agrāk bija pārcietuši tādus apstākļus. Drīz pāries.

Delta Divi lūkojās mikrorobota raidītajā attēlā, kas bija redzams monitorā.

- Iesaku uzmest aci, - viņš sacīja.

Delta Viens piegāja klāt. "Habisfēras" iekšiene grima tumsā, spilgti apgaismota bija vienīgi celtnes ziemeļu puse.

-    Nekas sevišķs, - viņš noteica. - Viņi tikai pārbauda TV apgaismojumu šim vakaram.

-    Ne jau apgaismojums ir būtisks. - Delta Divi norādīja uz tumšo dobumu ledus grīdas centrā - ar ūdeni piepildītu caurumu, no kura tika izcelts meteorīts. - Lūk, tā ir problēma.

Delta Viens apskatīja dobumu. To vēl aizvien ielenca konusi, un ūdens virsma izskatījās rāma.

-    Es neko neredzu.

-    Ielūkojies ciešāk! - Delta Divi pabīdīja kontrolsviru, liekot mikrorobotam nolaisties zemāk pie ūdens virsmas.

Vērīgi pētot tumšo baseinu, Delta Viens, kaut ko ieraudzījis, atsprāga atpakaļ.

-    Kas, pie…

Pienāca Delta Trīs. Arī viņš izskatījās pārsteigts.

-    Ak dievs! Tā ir meteorīta bedre? Vai ūdenim tādam ir jābūt?

-    Nē, - Delta Viens atteica. - Ne velna nav jābūt.

32. nodala

Kaut arī Reičela Sekstone sēdēja milzīgā metāla kabīnē, kas atradās trīs tūkstošus jūdžu attālumā no Vašingtonas, viņa jutās tā, it kā būtu atsaukta uz Balto namu. Videotelefona monitorā bija kristālskaidrs prezidenta attēls - Zaks Hērnijs sēdēja Baltā nama sakaru telpā prezidenta ģerboņa priekšā. Digitālie audiosakari bija nevainojami, un, ja neievēro gandrīz netveramo nobīdi sakaros, šis cilvēks tikpat labi varētu atrasdes blakusistabā.

Viņu saruna bija tieša un jūsmīga. Prezidents šķita apmierināts, lai arī ne īpaši pārsteigts par to, ka Reičela atzinīgi vērtē NASA atradumu un viņa lēmumu izraudzīt Maikla Tolenda aizrautīgo personību par savu runasvīru. Prezidents bija pacilātā omā un atļāvās pajokot.

- Jūs droši vien būsiet vienisprātis ar mani, - Hērnijs sacīja nopietnākā tonī, - ka ideālā pasaulē šāda atklājuma sekas būtu vienīgi zinātniskas. - Viņš klusēdams paliecās uz priekšu, un seja aizpildīja visu ekrānu. - Par nelaimi, mēs nedzīvojam ideālā pasaulē, un brīdī, kad es par šo NASA triumfu paziņošu sabiedrībai, tas kļūs par politisko futbolu.

-   Tā kā pierādījumi ir pārliecinoši un jūsu izvēlētie zinātnieki tos apstiprinās, es neredzu sabiedrībai un jūsu oponentiem citu iespēju kā vien pieņemt šo atklājumu par faktu.

Hērnijs mazliet skumīgi iesmējās.

-    Reičela, mani politiskie pretinieki ticēs tam, ko redzēs. Esmu nobažījies vienīgi par to, ka viņiem nepatiks tas, ko viņi redzēs.

Reičela prātā atzīmēja, ka prezidents rūpīgi izvairās nosaukt viņas tēva vārdu. Viņš pieminēja vienīgi "oponentus" un "politiskos pretiniekus".

-    Un jūs uzskatāt, ka jūsu oponenti sāks brēkāt par sazvērestību tikai polidsku iemeslu pēc? - viņa jautāja.

-    Tāda šī spēlīte ir. Atliek cilvēkiem iedvest kaut visniecīgākās šaubas, apgalvojot, ka atradums ir kaut kāds NASA un Baltā nama izperināts politisks viltojums, un pavisam negaidot man draud izmeklēšana. Laikraksti aizmirst, ka NASA uzgājusi pierādījumus ārpuszemes dzīvībai, plašsaziņas līdzekļi nekavējoties sāk meklēt sazvērestības pierādījumus. Diemžēl jebkurš netiešs mājiens par sazvērestību šajā atklājumā nāks par sliktu zinātnei, Baltajam namam, NASA un, atklāti sakot, arī valstij.

-   Tātad jūs novilcinājāt šo paziņojumu tieši tādēļ, lai jūsu rokās būtu pilnīgs apstiprinājums un cienījamu zinātnieku atzinumi.

-    Mans mērķis ir pasniegt šos datus tik neapgāžamā manierē, ka jebkāds cinisms tiktu izskausts jau iedīglī. Es vēlos, lai šis atklājums tiek nosvinēts ar neaptraipītu cieņu, kāda tam pienākas. NASA neko mazāku nav pelnījusi.

Reičelas intuīcija iekņudējās. Ko viņš no manis grib?

-    Pats par sevi saprotams, jums ir tā unikālā iespēja palīdzēt man, - prezidents turpināja. - Jūsu pieredze analītiskajā darbā, kā arī labi zināmā saikne ar manu oponentu piešķirtu šim atklājumam milzīgu ticamību.

Reičela juta vilšanos. Viņš vēlas mani izmantot… gluži kā Pikerings paredzēja!

-    Lai nu kā, - Hērnijs turpināja. - Es vēlos lūgt, lai jūs, Baltā nama izlūkdienesta koordinatore… un mana oponenta meita, personiski apstiprināt šo atklājumu.

Te nu bija. Kārtis mestas galdā.

Hērnijs vēlas, lai es apstiprinātu atklājumu.

Reičela no tiesas bija cerējusi, ka Zaks Hērnijs nenolaidī- sies līdz šādai iespītēšanas politikai. Tiklīdz Reičela NASA atklājumu apstiprinās publiski, viņas tēvam meteorīts acumirklī kļūs par personisku jautājumu. Senatoram vairs nebūs iespēju apšaubīt atklājuma ticamību, vienlaikus neuzbrūkot savai meitai, - un tas kandidātam, kas atkārto, ka pirmajā vietā viņam ir ģimene, ir nāves spriedums.

-    Atklāti sakot, ser, esmu pārsteigta, dzirdot jūsu lūgumu, - sacīja Reičela, lūkodamās tieši monitorā.

Prezidents izskatījās apjucis.

-    Es biju cerējis, ka ar sajūsmu izpalīdzēsiet man.

-    Ar sajūsmu? Ser, lai gan man ar tēvu ir domstarpības, šāds lūgums liek man justies visnotaļ neapskaužami. Man jau tā ir daudz nesaskaņu ar tēvu, lai vēl plūktos ar viņu kaut kādā publiskā cīņā uz dzīvību un nāvi. Par spīti manai neslēptajai nepatikai pret šo cilvēku, viņš tomēr ir mans tēvs, un, vaļsirdīgi runājot, sarīdīt mani pret viņu publikas acu priekšā nav godprātīgi.

-     Stop! - Hērnijs pavēcināja rokas, it kā padodamies. - Kurš ko teica par publisku cīņu?

Reičela uzreiz neatbildēja.

-    Es pieņemu, ka jūs vēlaties, lai stājos līdzās NASA administratoram uz paaugstinājuma astoņos vakarā preses konferencē.

Skandās iedārdējās Hērnija smieklu šaltis.

-    Reičela, par ko gan jūs mani uzskatāt? Vai jūs nudien iedomājaties, ka es varētu lūgt jūs iedurt dunci mugurā tēvam nacionālajā televīzijā?

-    Bet jūs sacījāt…

-        Un jūs domājat, ka es likšu NASA administratoram gozēties slavas saulītē kopā ar viņa nīstākā vīra meitu? Ceru, ka neiznīcinu jūsu ideālistiskās iedomas, paskaidrojot, ka šī preses konference būs zinātniska prezentācija. Neesmu pārliecināts, vai jūsu zināšanas par meteorītiem, fosilijām un ledus struktūru piešķirtu šim notikumam lielāku ticamību.

Reičela juta, ka pietvīkst.

-     Bet tādā gadījumā… kāds apstiprinājums jums ir padomā?

-    Tāds, kas ir atbilstošs jūsu amatam.

-Ser?

-Jūs esat Baltā nama izlūkdienesta koordinatore. Jūs maniem darbiniekiem sniedzat informācijas rezumējumu valstiski svarīgos jautājumos.

-Jūs vēlaties, lai apstiprinu to jūsu darbiniekiem?

Likās, ka Hērniju vēl aizvien uzjautrina viņu pārpratums.

-    Jā gan. Skepse, ar kādu man jāsastopas ārpus Baltā nama, nav pat salīdzināma ar neuzticību, kāda šobrīd strāvo no mana personāla. Mēs esam uz liela dumpja sliekšņa. Manis vadītās iestādes personāla uzticība man ir satriekta. Darbinieki ir izteikuši lūgumu samazināt NASA budžetu. Es šo lūgumu esmu ignorējis, un tā bija politiskā pašnāvība.

-    Vismaz līdz šim.

-   Jā. Kā jau spriedām, politiskajiem ciniķiem noteikti radīsies aizdomas, kāpēc tik piemērotā brīdī nākam klajā ar paziņojumu par šādu atklājumu. Un patlaban nav lielāku ciniķu par maniem padotajiem. Tāpēc es vēlos, lai viņi pirmie uzzina šo informāciju no…

-   Jūs pat saviem darbiniekiem neesat izstāstījis par meteorītu?

-    Tikai galvenajiem padomniekiem. Turēt noslēpumā šo atklājumu bija prioritārs uzdevums.

Reičela bija pārsteigta. Nav brīnums, ka Baltajā namā briest dumpis.

-   Tas atšķiras no maniem parastajiem pienākumiem. Diez vai ziņojumu par meteorītu var salīdzināt ar datu apkopojumu.

-        Tradicionālajā nozīmē tiešām ne, taču tam nenoliedzami piemīt visi jūsu parastā darba aspekti - jāapkopo būtiskais sarežģītos datos, nozīmīgas politiskās sekas…

-    Es neesmu meteorītu speciāliste, ser. Vai tad jūsu personālu nevar informēt NASA administrators?

-    Jūs smejaties? Šeit viņu neieredz. Mans personāls uzskata Ekstromu par ļaunu šarlatānu, kas ievilinājis mani neveiksmīgos darījumos citā pēc cita.

Reičelai doma bija skaidra.

-    Bet Korkijs Mārlinsons? Nacionālā medaļa astrofizikā. Viņam ticēs daudz vairāk nekā man.

-   Reičela, mani darbinieki ir politiķi, nevis zinātnieki. Jūs ar doktoru Mārlinsonu esat tikusies. Manuprāt, viņš ir kolosāls, taču, ja palaidīšu astrofiziķi savā vaļā skraidām gar manu samērā šauri domājošo intelektuāļu komandu, kuras stiprā puse ir loģiski spriedumi, iznākumā iegūšu briežu bariņu, ko apžilbinājusi starmešu gaisma. Man vajadzīgs cilvēks, kas saprotams visiem. Jūs, Reičela, esat tāds cilvēks. Maniem darbiniekiem jūsu veikums un jūsu uzvārds ir pazīstams, tāpēc jūs esat tik objektīva runātāja, cik vien mans personāls var vēlēties.

Reičela juta, ka viņu saista prezidenta draudzīgais, sirsnīgais tonis.

-    Jūs vismaz atzīstat - jūsu lūgumam ir saistība ar to, ka esmu jūsu oponenta meita.

Prezidents kaunīgi iesmējās.

-    Protams, ir. Taču, kā varat iedomāties, neatkarīgi no jūsu lēmuma mans personāls tik un tā par to uzzinās. Jūs neesat torte, Reičela, jūs esat vienīgi glazūra. No kvalifikācijas viedokļa jūs esat šim darbam visvairāk atbilstoša, turklāt sagadījies tā, ka sāncensis, kurš alkst izmest manus darbiniekus no Baltā nama nākamajā prezidentūras termiņā, ir tuvs jūsu radinieks. Jums būs dubulta uzticamība.

-Jums būtu jānodarbojas ar pārdošanu.

-    Patiesību sakot, es jau to daru. Tāpat kā jūsu tēvs. Ja runājam vaļsirdīgi, man gribētos pārmaiņas pēc noslēgt kādu darījumu. - Prezidents noņēma brilles un ielūkojās Reičelai acīs. - Izsakot šādu lūgumu, es lūdzu jums pakalpojumu, turklāt tāpēc, ka uzskatu - tas ietilpst jūsu pienākumos. Tad kā būs? Jā vai nē? Vai jūs informēsiet manu personālu par šo atklājumu?

Reičela jutās iesprostota šaurajā PŠS treilerā. Nav nekā ļaunāka par uzstājīgu pārdevēju. Pat sēdēdama trīs tūkstošu jūdžu attālumā, Reičela juta no videoekrāna strāvojam prezidenta gribasspēku. Viņa apzinājās, ka šis lūgums ir racionāls, un nav svarīgi, vai viņai tas patīk vai ne.

-    Man būs daži noteikumi, - Reičela ierunājās.

Hērnijs sarauca uzacis.

-    Tie būtu?

-    Es tikšos ar jūsu personālu privāti. Bez reportieru klātbūtnes. Tā būs privāta uzruna, nevis publisks apstiprinājums.

-    Dodu savu godavārdu. Jūsu tikšanās jau izziņota kādā ļoti noslēgtā vietā.

Reičela nopūtās.

-    Labi, lai notiek.

Prezidents atplauka.

-    Lieliski!

Reičela ielūkojās pulkstenī, ar pārsteigumu konstatējot, ka tas rāda mazliet pāri četriem.

-    Pagaidiet! - viņa uzsauca. - Ja jūs astoņos rīkojat preses konferenci, mums ir maz laika. Pat ar to nešpetno putnu, kurā jūs mani atsūtījāt šurp, es nenokļūšu Baltajā namā agrāk kā pēc dažām stundām. Man vēl jāsagatavo piezīmes un…

Prezidents papurināja galvu.

-      Baidos, ka neesmu izteicies pietiekami skaidri. Jūs sniegsiet informāciju, sēžot tajā pašā krēslā. Tā būs videokonference.

-    Ak tā? - Reičela sastomījās. - Cikos tā ir paredzēta?

-     Patiesībā, - Hērnijs plati pasmaidīja, - tūdaļ. Visi jau sapulcējušies un blenž lielā melnā televizora ekrānā. Manējie jūs gaida.

Reičela sastinga.

-    Ser, es nepavisam neesmu gatava. Es nekādā ziņā nespēšu…

-    Izstāstiet viņiem patiesību! Vai tad tas ir grūti?

-    Bet…

-    Reičela! - Prezidents paliecās tuvāk ekrānam. - Atcerieties, jūs pelnāt iztiku, apkopojot datus un nododot tos tālāk. Tāds ir jūsu darbs. Gluži vienkārši izstāstiet, kas jums tur norisinās. - Viņš pastiepa roku, lai nospiestu slēdzlti video- pārraides aparātā, tomēr vilcinājās. - Un, jādomā, būsiet iepriecināta, ieraugot, ka uzrunāsiet klausītājus no varas pozīcijām.

Reičela nesaprata, ko viņš ar to domā, taču pajautāt bija par vēlu. Prezidents pabīdīja slēdzīti.

Ekrāns uz brīdi izdzisa. Kad tas iegaismojās no jauna, Reičelas acu priekšā bija tik satraucošs skats, kādu viņa savā mūžā nebija redzējusi. Skatienam pavērās Baltā nama Ovālais kabinets, un tas bija stāvgrūdām pilns. Cilvēki stāvēja kājās. Izskatījās, ka tur sapulcējies viss Baltā nama personāls. Un visi kā viens lūkojās uz viņu. Reičela nu saprata - kamera bija novietota virs prezidenta rakstāmgalda.

Uzrunāt no varas pozīcijām. Reičelai plūda sviedri.

Spriežot pēc Baltā nama darbinieku sejas izteiksmēm, viņi bija tikpat pārsteigti, ieraugot ekrānā Reičelu, kā pati Reičela.

-    Mis Sekstone? - iesaucās kāda aizsmakusi balss.

Reičela pārlūkoja sejas un atrada cilvēku, kas bija tikko

ierunājies. Izģindusi sieviete, kas tajā brīdī sameklēja krēslu priekšējā rindā. Mārdžorija Tenča. Viņas savdabīgā āriene pat pūlī izcēlās.

-     Paldies, ka esat kopā ar mums, mis Sekstone, - Mārdžorija Tenča teica pašapmierinātā balsī. - Prezidents minēja, ka jūsu rīcībā ir šādi tādi jaunumi.

33. nodala

Baudīdams tumsu, paleontologs Vaili Mins vienatnē sēdēja savā privātajā darba vietā un gremdējās klusā apcerē. Emocijas kūsāja šāvakara notikuma gaidās. Drīz es būšu slavenākais paleontologs pasaulē. Mins cerēja, ka Maikls Tolends nebūs skopojies, iemontēdams viņa komentārus dokumentālajā filmā.

Apcerot gaidāmo slavu, Mins juta tikko manāmu vibrāciju ledus grīdā un uzlēca kājās. Dzīvojot Losandželosā, viņa instinkts šajā ziņā bija kļuvis neticami jutīgs un manīja pat niecīgākās zemes svārstības. Tomēr šajā brīdī Mins jutās muļķīgi, atskāršot, ka vibrācijām ir pavisam parasts izskaidrojums. Tā ir tikai ledus atdalīšanās, viņš sev atgādināja un nopūtās. Minam nekādi neizdevās pie tās pierast. Ik pēc dažām stundām naktī nodārdēja tāds kā attāls sprādziens, kad no ledāja krasta malas atdalījās milzīgs ledus klucis un iekrita okeānā. Norai Mengorai krājumā bija jauks apzīmējums šai parādībai. Dzimst jauni aisbergi…

Piecēlies kājās, Mins izstaipīja rokas, pārlaida skatienu "habisfērai" un pamanīja, ka tālumā zem televīzijas starmešu spilgtās gaismas jau noris svinības. Mins nebija sevišķs svinību mīļotājs, tāpēc devās pāri "habisfērai" pretējā virzienā.

Pamesto darba vietu labirints nu atgādināja spoku pilsētu, un visai celtnei piemita teju nedabiski drūma gaisotne. Bija kļuvis mazliet vēsāks, un Mins aizpogāja garo kamieļ- vilnas mēteli.

Mazliet tālāk priekšā Mins ieraudzīja urbuma vietu, no kuras bija izcelta neparastākā fosilija cilvēces vēsturē. Milzīgais metāla trijkājis bija novākts, un baseins plunkšķēja vienatnē, konusu ielenkts, gluži kā ierobežota gramba plašā ledus autostāvvietā. Mins aizklīda līdz bedrei, nostājās drošā atstatumā un lūkojās divsimt pēdu dziļajā ledainajā ūdenī. Drīz vien tas no jauna aizsals, izdzēšot visas cilvēku atstātās pēdas.

Ūdensbaseins ir acij tīkams skats, Mins nodomāja. Pat tumsā.

Sevišķi jau tumsā.

Mins pakavējās pie šīs domas. Un tad tā nostiprinājās prātā.

Kaut kas nav kārtībā.

Ciešāk ieskatījies ūdenī, Mins manīja, ka pirms mirkļa izjustais apmierinājums ar joni pārvēršas apjukumā. Viņš samirkšķināja acis, pievērsās ūdenim vēlreiz un tad strauji pavērsa skatienu uz ēkas galu… kur piecdesmit jardu attālumā preses zonā ļaužu bariņš nodevās svinēšanai. Mins zināja, ka šeit, tumsā, viņš ir tiem neredzams.

Man taču pienāktos kādam par to pastāstīt, vai nc?

Mins no jauna pievērsās ūdenim, prātodams, ko gan viņš citiem teiktu. Vai viņš redz optisku ilūziju? Kaut kādu dīvainu mirdzumu?

Mins nedroši pagāja garām konusu rindai un pietupās pie bedres malas. Ūdens līmenis bija četras pēdas zem ledus grīdas, un viņš paliecās uz priekšu, lai aplūkotu to labāk. Jā, tas visādā ziņā bija dīvaini. To nevarēja neievērot, bet tas sevišķi labi bija redzams tumsā.

Mins piecēlās kājās. Tas noteikti kādam jāizstāsta. Viņš steidzīgā solī devās uz preses zonu. Paspēris dažus soļus, Mins spēji apstājās. Augstais Dievs! Viņš apsviedās pret dobumu, un acis atskārsmē iepletās. Minam tikai tagad atausa gaisma.

- Tas nevar būt! - viņam skaļi paspruka.

Un tomēr Mins apzinājās, ka tas ir vienīgais izskaidrojums. Padomā, viņš sevi brīdināja, jābūt kādam saprātīgākam pamatojumam. Taču, jo neatlaidīgāk viņš domāja, jo lielāku pārliecību juta. Cita izskaidrojuma nav! Viņš ar grūtībām noticēja, ka gan NASA, gan Korkijs Mārlinsons palaidis garām tik neaptveramu parādību. Tomēr Mins nesūdzējās.

Tagad tas ir Vaili Mina atklājums!

Trīsēdams satraukumā, Mins aizskrēja uz tuvējo darba vietu un sameklēja mērglāzi. Viņam bija vajadzīgs vienīgi neliels ūdens paraugs. Neviens tam neticēs!

34. nodala

- Mans Balta nama izlūkdienesta koordinatores pienākums ir doties uz politiski karstajiem punktiem visā pasaulē, analizēt bīstamas situācijas un sniegt ziņojumus prezidentam un Baltā nama kolektīvam, - sacīja Reičela, pūloties nepieļaut, lai balss dreb, uzrunājot ekrānā redzamos cilvēkus.

Tieši zem matu līnijas izspiedās sviedru lāsīte. Reičela to notrausa, klusībā nolādot prezidentu par to, ka pilnīgi bez brīdinājuma uzgrūdis viņai šo informēšanas uzdevumu.

-    Vēl ne reizi komandējums nebija aizvedis mani uz tik eksotisku apkaimi. - Reičela ar stīvu roku norādīja uz šauro treileru sev visapkārt. - Ticiet vai ne, es jūs patlaban uzrunāju, sēžot uz vairāk nekā trīssimt pēdu bieza ledus gabala, kas atrodas aiz polārā loka.

Reičela juta ekrānā redzamajās sejās apjukuma pilnas gaidas. Viņi nepārprotami apzinājās, ka sadzīti Ovālajā kabinetā kāda iemesla pēc, taču jāšaubās, vai kaut viens iedomājās, ka tam ir kāds sakars ar notikumu pavērsienu aiz polārā loka.

Atkal riesās sviedru lāse. Savācies, Reičela! Tev tikai jādara savs darbs.

-   šovakar es sēžu jūsu priekšā, izjūtot lielu godu, lepnumu un… pats galvenais, patīkamu satraukumu.

Tukši skatieni.

Pie joda, viņa domās iesaucās, nikni notrausdama sviedru pili. Es taču uz tādu darbu neparakstījos. Reičela zināja, ko māte būtu teikusi, ja to redzētu. ]a šaubas māc, tik runāt sāc! Vecais amerikāņu ziemeļu pavalstu sakāmvārds iemiesoja vienu no mātes pamatprincipiem - visas grūtības var pārvarēt, sakot patiesību. Un nav svarīgi, kā tas izdodas.

Ievilkusi dziļu elpu, Reičela izslējās sēdeklī taisni un ielūkojās tieši kamerā.

-    Piedodiet, ļaudis! Ja jūs prātojat, kā tas nākas, ka, atrazdamās aiz polārā loka, es svīstu kā pirtī… es mazliet nervozēju.

Likās, ka saspringtās sejas ekrānā nedaudz atslābinās. Šur tur atbalsojās nedroši smiekli.

-    Turklāt prezidents pirms nepilnām desmit sekundēm pabrīdināja, ka man tūlīt jāuzrunā visi viņa tiešie padotie, - sacīja Reičela. - Nebiju iztēlojusies, ka mans pirmais Ovālā kabineta apmeklējums būs gluži tādas ugunskristības.

Šoreiz smiekli uzvirmoja skaļāk.

-    Un vēl, - viņa piemetināja, lūkodamās uz ekrāna apakšu. - Es no tiesas nebiju iedomājusies, ka sēdēšu pie prezidenta galda… kur nu vēl uz tā!

Šī piezīme izraisīja sirsnīgus smieklus un dažus platus smaidus. Reičela juta, ka muskuļu saspringums atslābst. Klāj vaļā skaidri un gaiši!

-    Situācija ir šāda. - Reičelas balss beidzot izklausījās tāda, kādu viņa bija radusi dzirdēt. Nesaspringta un skaidra. - Prezidents Hērnijs pēdējā nedēļā ir vairījies no plašsaziņas līdzekļu uzmanības ne tāpēc, ka viņam būtu zudusi interese par kampaņu, bet tāpēc, ka viņš bija aizņemts ar ko citu. Ko tādu, kas, pēc viņa domām, ir daudz būtiskāks.

Reičela ieturēja pauzi, acis nodibināja kontaktu ar auditoriju.

-    Vietā, ko sauc par Milna ledāju Arktikā, ir veikts zinātnisks atklājums. Prezidents par to informēs pasauli šovakar preses konferencē pulksten astoņos. Līdz šim atklājumam, cītīgi strādādami, nonāca amerikāņi, kas beidzamā laikā pārcietuši daudz neveiksmju un ir pelnījuši, ka tiem uzsmaida laime. Es runāju par NASA. Jūs varat lepoties, ka jūsu prezidents ar acīmredzamu gaišreģa paļāvību apņēmīgi atbalstīja NASA, pārvaldes dēļ iedams caur uguni un ūdeni, šobrīd šķiet, ka viņa uzticēšanās atalgota.

Šajā mirklī Reičela īsti aptvēra šā notikuma vēsturisko nozīmīgumu. Kakls lēnām aizžņaudzās, taču viņa atvairīja šo sajūtu un turpināja.

-     Es, izlūkdienesta ierēdne, kuras pienākums ir analizēt un pārbaudīt datus, ēsmu viena no nedaudzajiem cilvēkiem, ko prezidents aicinājis pārbaudīt NASA informāciju. Esmu veikusi pārbaudi personiski, kā arī apspriedusies ar vairākiem speciālistiem, gan valdības, gan civilajiem zinātniekiem, kuru sasniegumi pagātnē nav apšaubāmi un kuru nostāju neaptumšo politiskā ietekme. Mans profesionālais viedoklis ir šāds - dati, kurus grasos jums pavēstīt, ir absolūti autentiski un objektīvi. Turklāt, neslēpjot savu personisko viedokli, jāteic, ka prezidents izturējies godprātīgi gan pret savu amatu, gan pret amerikāņu tautu, paudis apbrīnojamu izpratni un savaldību, novilcinot paziņojumu, kuru, esmu pārliecināta, viņš ar lielāko prieku būtu izsludinājis jau pirms nedēļas.

Reičela vēroja, kā klausītāji pārmij mulsus skatienus. Drīz visi no jauna pievērsās viņai, un Reičela saprata, ka ieguvusi nedalītu uzmanību.

- Dāmas un kungi, jūs tūdaļ pārliecināsieties, ka informācija, ko jums atklāšu, ir saviļņojošs stāsts, kāds šajā kabinetā vēl nav dzirdēts.

35. nodala

Aina no putna lidojuma, ko vienība "Delta" šajā brīdī uztvēra no "habisfērā" riņķojošā mikrorobota, izskatījās gluži kā epizode no kādas avangarda filmas - klusināts apgaismojums, vizmojošs āliņģis un kārtīgi ģērbies aziātu izcelsmes vīrietis, kas guļ uz tā ledus malas. Ap viņu kā milzu spārni izplests kamieļvilnas mētelis. Vīrietis acīmredzot centās noņemt ūdens paraugu.

-    Mums viņš jāaptur, - ierunājās Delta Trīs.

Delta Viens piekrita. Milna ledājs glabāja noslēpumus, kurus viņa vienība bija pilnvarota aizsargāt, pat ja nāktos lietot spēku.

-    Kā lai viņu apturam? - jautāja Delta Divi, neizlaižot no rokām kontrolsviru. - Mikroroboti nav aprīkoti ar tādu aparatūru.

Delta Viens saviebās. Mikrorobots, kas šajā brīdī lidinājās "habisfērā", bija izlūkošanas modelis; tam bija noņemts viss, kas traucētu veikt garākus pārlidojumus. Tas bija tikpat kaujiniecisks kā parastā muša.

-    Mums jāsazinās ar kontrolpersonu, - Delta Trīs paziņoja.

Delta Viens nenolaida acis no ekrana, kura bija redzams vientuļais Vaili Mins, nometies bīstami tuvu dobuma malai.

Tuvumā neviena nebija - un ledusaukstam ūdenim piemīt spēja apslāpēt kliedzienu.

-    Palaid mani!

-     Ko tu grasies darīt? - noprasīja kaujinieks, kas sēdēja pie svirām.

-     To, ko esam apmācīti darīt! - Delta Viens atcirta, pārņemdams mikrorobota vadību. - Improvizēt.

36. nodala

Vaili Mins gulēja uz vēdera pie āliņģa, izstiepis labo roku pāri malai, un centās noņemt ūdens paraugu. Acis nekādā ziņā nebija viņu apmānījušas; Mina seja atradās aptuveni jarda attālumā no ūdens, un viņš visu redzēja skaidri.

Neaptverami!

Mins valstīja mērglāzi pirkstos, pūloties aizsniegties līdz ūdens virsmai. Pietrūka dažu collu.

Nespēdams aizstiept roku tik tālu, Mins pašļūca mazliet tuvāk ūdenim. Viņš piespieda zābaku purngalus pie ledus, vēl ciešāk ar kreiso roku pieķērās malai un otru reizi izstiepa labo roku, cik vien tālu varēja. Gandrīz. Viņš pavirzījās vēl nedaudz. Ir! Mērglāzes maliņa iegrima ūdenī. Šķidrums ieplūda traukā, un Mins neticīgi blenza.

Un tad norisinājās kaut kas neizskaidrojams. Nez no kurienes kā lode uzradās sīka metāla kripatiņa. Mins to ieraudzīja tikai uz sekundes desmitdaļu, un tad tā ietriecās viņa labajā acī. t,

Cilvēka instinkts aizsargāt acis ir dabisks, un, par spīti Mina apjautai, ka jebkādas pēkšņas kustības izraisīs līdzsvara zudumu, viņš sarāvās. Šo aso reakciju vairak izraisīja pārsteigums, nevis sāpes. Mina kreisā roka, kas bija tuvāk sejai, instinktīvi pašāvās augšup, lai aizsargātu acs ābolu. Jau celdams roku augšup, Mins saprata, ka pieļāvis kļūdu. Viņš sasvērās uz priekšu, jo vienīgais atbalsta punkts bija zudis. Vaili Mins atguvās par vēlu. Izmezdams mērglāzi no rokām un

cenzdamies pieķerties gludajam ledum, lai aizkavētu kritienu, Mins slīdēja tumšajā āliņģi.

Viņš krita tikai no četru pēdu augstuma, tomēr, ar galvu iezveļoties stindzinošajā ūdenī, viņam šķita, ka būtu gāzies ar piecdesmit jūdžu ātrumu stundā un atsities ar seju pret asfaltu. Šķidrums, kas ieskāva galvu, bija ledusauksts un apsvilināja kā skābe. Acumirklī uzbrāzās panikas lēkme.

Kuldamies augšpēdus tumsā, Mins uz mirkli zaudēja orientēšanās spējas, nesaprazdams, uz kuru pusi griezties, lai iznirtu virspusē. Smagais kamieļvilnas mētelis kavēja ledaino bliezienu pa ķermeni - taču tikai uz dažām sekundēm. Beidzot Mins sprauslādams uzšāvās virs ūdens un kampa gaisu. Un tajā brīdī ūdens, piekļuvis mugurai un krūtīm, sažņaudza viņa ķermeni ledainās spīlēs.

-    Pa… līgā… - Mins izdvesa, taču tikai ar pūlēm spēja ievilkt gaisu, lai izmocītu šo kluso smilkstu. Šķita, ka no krūtīm izspiesta visa elpa.

-    Pā-ā… līgā! - Sauciens nebija dzirdams pat pašam. Mins piekārpljās pie malas un centās pievilkties ar rokām. Acu priekšā bija vertikāla ledus siena. Nebija kur aizķerties. Zābaki zem ūdens dauzīja ledu, meklēdami iedobi, kur atsperties. Velti. Viņš izstiepa rokas, sniegdamies pie augšmalas. Pietrūka nieka pēdas.

Mina muskuļi jau reaģēja ar piepūli. Viņš spārdījās vēl spēcīgāk, cenšoties uzstumt sevi tik augstu, lai pieķertos malai. Ķermenis bija svina smags, plaušas sarāvušās līdz sīkai niecībai, it kā tām būtu aptinies pitons. Piemirkušais mētelis ar katru brīdi aizvien neatlaidīgāk vilka lejup. Mins centās noraut to no muguras, taču blīvais audums turējās kā pielipis.

-    Palīgā!

Bailes uzbrāzās straumēm.

Noslīkšana, Mins reiz bija lasījis, ir visbriesmīgākā nāve, kādu vien var iztēloties. Viņš nebija iedomājies, ka reiz sastapsies ar šādu nāvi aci pret aci. Muskuļi vairs neklausīja prātam, un Mins tikai ar grūtībām noturēja galvu virs ūdens.

Smagais apģērbs vilka viņu lejup, un nejūtīgie pirksti skrāpējās gar bedres sienām.

Kliedzieni atbalsojās tikai viņa prātā.

Mins pagāja zem ūdens. Viņš nekad nebūtu ticējis, ka reiz piedzīvos tādas ārprātīgas šausmas, kad būs jāapzinās sava nenovēršamā bojāeja. Un tomēr tā notika… Mins lēnām slīdēja gar gludeno ledus sienu divsimt pēdu dziļā bedrē. Gar acīm ņirbēja neskaitāmas ainas. Bērnībā piedzīvotie mirkļi. Karjera. Pazibēja doma, vai viņu kāds atradīs. Vai viņš gluži vienkārši nogrims līdz dibenam un sasals… uz mūžiem apbedīts ledājā.

Mina plaušas kliedza pēc skābekļa. Viņš aizturēja elpu, joprojām drudžaini kūļājot kājas un cenšoties pacelties līdz ūdens virsmai. Elpo! Viņš atvairīja refleksu, sakniebdams nejūtīgās lūpas. Elpo! Mins veltīgi pūlējās uzpeldēt. Elpo! Tajā brīdī mitējās izmisīgā cilvēciskā refleksa kauja ar saprātu, un Mina elpošanas instinkts guva virsroku pār apziņu, kas aizliedza mutei atvērties.

Vaili Mins ieelpoja.

Ūdens, kas iegāzās plaušās, jutīgajiem audiem bija kā verdoša eļļa. Šķita, ka iekšā plosītos uguns. Ūdens ir nežēlīgs un nenogalina uzreiz. Mins veselas septiņas šausmīgas sekundes ieelpoja ledaino ūdeni, un katrs elpas vilciens bija sāpīgāks nekā iepriekšējais, un neviens nedāvāja to, pēc kā ķermenis tik izmisīgi tiecās.

Visbeidzot, slīgdams ledainajā tumsā, Mins juta apziņu izzūdam. Viņš priecājās par šo glābiņu. Sev visapkārt ūdenī Mins redzēja sīciņus, mirdzošus gaismas punktiņus. Viņš nekad neko tik skaistu nebija skatījis.

37. nodala

Baltā nama Apmeklētāju austrumu vārti atrodas īsteksekju- tivas avēnijā aiz Valsts kases departamenta un Austrumu mauriņa. Pastiprinātas drošības žogs un cementa pāļi, kurus ierīkoja pēc uzbrukuma jūras kājnieku kazarmām Beirūtā, šos vārtus nekādā ziņā nepadarīja viesmīlīgus.

Tur stāvot, Gabriela Eša ielūkojās pulkstenī, juzdama, ka satraukums aug. Pulkstenis rādīja 4.45, un vēl joprojām neviens nebija ar viņu sazinājies.

APMEKLĒTĀJU AUSTRUMU VĀRTI, PUSPIECOS.

NĀCIET VIENA!

Es esmu klāt, viņa domās sauca. Kur tu esi?

Gabriela pārlaida acis pār tūristu sejām, kas virpuļoja apkārt, un gaidīja, vai kāds atbildēs uz viņas skatienu. Pāris vīriešu uzmeta viņai acis un devās tālāk. Gabriela sāka lauzīt galvu, vai bija prātīgi atsaukties uz aicinājumu. Viņa juta, ka izlūkdienesta darbinieks sargbūdā pievērsis viņai skatienu. Gabriela nosprieda, ka ziņotājs būs mainījis domas. Vēl beidzamo reizi paraudzījusies caur smago žogu uz Balto namu, Gabriela nopūtusies pagriezās, lai dotos prom.

-   Gabriela Eša? - viņai aiz muguras uzsauca izlūkdienesta darbinieks.

Gabriela apcirtās, sirds iestrēga kaklā. Jā?

Kalsnējs, nopietns vīrietis no sargbūdas pamāja ar roku, aicinādams viņu klāt.

-   Jūsu cilvēks šobrīd jūs gaida. - Viņš atslēdza galvenos vārtus, ar rokas mājienu mudinādams ieiet.

Gabrielas kājas atsacījās klausīt.

-    Man jāiet iekšā?

Sargs palocīja galvai.

-    Mani lūdza atvainoties, ka jums tik ilgi vajadzēja gaidīt.

Gabriela palūkojās uz atvērtajiem vārtiņiem, bet nespēja

pakustēties. Kas šeit notiek? Šādu pavērsienu viņa nebija paredzējusi.

-Jūs taču esat Gabriela Eša, vai ne? - sargs noprasīja, kļūdams nepacietīgs.

-Jā, ser, bet…

-    Tad es jums silti iesaku man sekot.

Gabrielas kājas beidzot atdzīvojās. Viņa nelabprāt spēra soli pār slieksni, un vārtiņi aiz muguras aizcirtās.

38. nodaļa

Divas dienas bez saules gaismas bija pārkārtojušas Maikla Tolenda bioloģisko pulksteni. Kaut ari bija vēla pēcpusdiena, Tolenda organisms uzstāja, ka ir nakts vidus. Veicis pēdējos grozījumus dokumentālajā filmā un lejupielādējis videofailu uz digitālā videodiska, Maikls Tolends devās cauri aptumšotajai teltij. Nonācis spoži apgaismotajā preses zonā, viņš atdeva disku NASA datortehniķim, kas bija atbildīgs par prezentācijas norises tehnisko pusi.

-   Paldies, Maik! - tehniķis sacīja, paņēmis videodisku, un piemiedza ar aci. - Pārraide, kas obligāti jāredz.

Tolends gurdi iesmējās.

-    Jācer, ka prezidentam patiks.

-   Šaubu nav. Lai nu kā, jūsu darbs ir pabeigts. Atlaidie- ties sēdeklī un noskatieties izrādi!

-    Paldies! - Tolends nostājās spilgtas gaismas pielietajā preses zonā un pārlaida skatienu omulīgajam NASA personālam, kas uzsauca tostus par godu meteorītam, paceļot Kanādas alus bundžas. Lai arī Tolends kāroja svinētājiem pievienoties, viņš tomēr jutās pārguris un emocionāli iztukšots. Viņš paraudzījās apkārt, ar skatienu meklēdams Reičelu Sek- stoni, taču viņa acīmredzot vēl aizvien sarunājās ar prezidentu.

Viņš vēlas Reičelu palaist ēterā, Tolends prātoja. Tiesa, prezidentam pārmest būtu grūti; analītiķe ideāli papildinātu meteorīta runasvīru rindas. Reičelai piemita ne tikai piemīlīgs izskats, bet arī nosvērts draudzīgums un pašpaļāvība, kādu Tolends reti manīja sievietēs, kuras bija gadījies sastapt. Lielāko daļu sieviešu Tolends iepazina televīzijā - tās bija vai nu bezsirdīgas karjeristes, vai satriecoši skaistas ētera "personības", kurām tieši personības trūka.

Klusi aizslīdējis prom no trokšņainā NASA darbinieku bariņa, Tolends līkumoja starp tukšajām darba vietām, gudrodams, kur gan izkūpējuši pārējie civilie zinātnieki. Ja citi jutās tāpat kā viņš, tie visticamāk pirms lielā notikuma bija iekrituši gultās īsā snaudā. Netālu sev priekšā Tolends redzēja NSP konusu apli, kas ieskāva visu pamesto āliņģi. Šķita, ka tukšais kupols virs galvas dobji atbalso tālīnas atmiņu balsis. Tolends pūlējās tās apslāpēt.

Aizmirsti rēgus, viņš sev pavēlēja. Tie nereti vajāja Tolen- du šādos brīžos, kad viņš bija noguris un viens pats, - personiska triumfa un svinību reizēs. Viņai bija jābūt kopā ar tevi, pazīstamā balss čukstēja. Soļodams vienatnē cauri tumsai, Tolends juta, ka viņu apņem pagātnes vīzijas.

Sīlija Bērča bija viņa sirdspuķīte aspirantūras laikā. Kādā Valentīndienā Tolends uzaicināja meiteni uz viņas iemīļoto restorānu. Viesmīlis pienesa Sīlijai desertu, un tas bija roze un briljanta gredzens. Sīlija acumirklī saprata. Viņa ar asarām acīs izrunāja vienu vienīgu vārdu, kas padarīja Maiklu Tolen- du tik laimīgu, kāds viņš vēl nekad nebija juties.

-Jā.

Priecīgu gaidu pārpilni, viņi iegādājās namiņu netālu no Pasadīnas, un Sīlija sāka strādāt par dabaszinātņu skolotāju. Kaut arī iztikšana bija pieticīga, sākums nebija peļams, turklāt māja atradās netālu no Skripsa Okeanogrāfijas institūta Sandjego, kur Tolends bija dabūjis ilgi kāroto darbu uz ģeoloģijas izpētes kuģa. Tolenda pienākumos ietilpa doties vismaz trīs vai četras dienas ilgos jūras braucienos, taču atkalredzēšanās ar Sīliju allaž bija kaislīgas un saviļņojuma pilnas.

Jūrā Tolends ar videokameru sāka filmēt visādus piedzīvojumus, veidojot īsas dokumentālas filmas par savu darbu uz kuģa klāja. Pēc kāda ceļojuma viņš atgriezās ar graudai- nu videoierakstu, kuru bija uzņēmis caur dziļūdens zemūdenes iluminatoru, - tas bija pirmais videomateriāls, kurā nofilmēta nevienam nezināma hemotropiska sēpija. Aizkadrā komentēdams ekrānā redzamo, Tolends aiz entuziasma gandrīz bija izsprādzis no zemūdenes.

Šajos dziļajos ūdeņos mīt tūkstošiem neatklātu sugu, viņš jūsmoja. Mēs neesam apzinājuši ne simto daļu šeit mītošo dzīvību. Te, lejā, mūs gaida neiedomājami noslēpumi!

Sīliju vīra pacilātība un kodolīgais zinātniskais skaidrojums apbūra. Paklausot mirkļa iegribai, viņa parādīja ierakstu dabaszinātņu klasei, un tas izraisīja vispārēju sajūsmu. Citi skolotāji gribēja to aizņemties. Vecāki vēlējās to pārrakstīt. Tā vien šķita, ka visi nepacietīgi gaida Tolenda nākamo materiālu. Sīlijai piepeši radās kāda doma - viņa piezvanīja savai koledžas laiku draudzenei, kas strādāja NBC, un nosūtīja viņai videokaseti.

Pēc diviem mēnešiem Maikls Tolends piegāja pie Sīlijas un uzaicināja viņu pastaigāties pa Kingmenas liedagu. Tā bija abu īpašā vieta, kur viņi allaž devās, lai dalītos sapņos un cerībās.

-    Man tev kas jāpastāsta, - sacīja Tolends.

Sīlija apstājusies saņēma vīra rokas savās. Ūdens skalojās ap potītēm.

-Kas?

Tolends vai plīsa aiz lepnuma.

-    Pirms nedēļas man piezvanīja no telesabiedrības NBC. Piedāvāja vadīt dokumentālo filmu programmu par okeānu. Kā radīts man. Nākamgad veidošu pilotprojektu. Vai tu spēj noticēt?

Sīlija starodama noskūpstīja viņu.

-    Jā, spēju. Tu būsi pats labākais.

Pēc pusgada, burājot netālu no Katalīnas piekrastes, Sīlija sāka sūdzēties par sāpēm sānos. Dažas nedēļas viņi nepievērsa tām uzmanību, taču beigu beigās sāpes kļuva neizturamas. Sīlija devās uz slimnīcu izmeklēt to cēloni.

Vienā acumirklī Tolenda sapņu dzīve sabruka un pārvērtās elles murgā. Sīlija bija slima. Smagi slima.

-    Ielaists limfvadu -vēzis, - ārsti skaidroja. - Viņas vecumā tas ir retums, taču nekādā ziņā nekas nedzirdēts.

Sīlija un Tolends apmeklēja speciālistus neskaitāmās klī-r nikās. Atbilde allaž bija viena un tā pati. Neārstējama.

Es nevaru ar to samierināties! Tolends nekavējoties aizgāja no darba Skripsa institūtā, aizmirsa NBC dokumentālo filmu programmu un koncentrēja visu enerģiju un mīlestību uz Sīliju, pūloties panākt, lai viņa atveseļojas. Un Sīlija cīnījās no visa spēka, paciešot sāpes ar tādu izturību, kas lika viņam sievu mīlēt vēl vairāk. Tolends veda Sīliju garās pastaigās pa Kingmenas liedagu, gatavoja viņai veselīgas maltītes un sacerēja stāstus par to, ko abi darīs pēc viņas atveseļošanās.

Taču tam nebija lemts piepildīties.

Bija pagājuši tikai septiņi mēneši, un Maikls Tolends attapās sēžam baltā slimnīcas palātā pie mirstošās sievas gultas. Viņš nepazina Sīlijas seju. Ar vēža nodarīto postu bija samērojama tikai ķīmiskās terapijas brutalitāte. No sievas bija palicis vienīgi izvārdzināts skelets. Pēdējās stundas bija vissmagākās.

-    Maikl, - viņa sēcošā balsī bilda. - Tev jāatsakās no manis.

-    Es nevaru. - Tolenda acīs sanesās asaras.

-    Tu esi izdzīvotājs, - Sīlija sacīja. - Vienmēr tāds esi bijis. Apsoli, ka atradīsi citu mīlestību.

-    Es negribu citu. - Tolends patiešām tā domāja.

-    Tev tas būs jāiemācās.

Sīlija aizgāja dzidrā jūnija svētdienas rītā. Maikls Tolends jutās kā kuģis, kam saplīsis kompass un kas, atrāvies no mu- liņa, dreifē trakojošā jūrā. Viņš nedēļām ilgi klīda apkārt kā neprātīgs. Draugi centās sniegt Tolendam atbalstu, taču viņa lepnums nespēja paciest žēlsirdību.

Tev jāizvēlas, viņš galu galā nāca pie secinājuma. Vai nu strādā, vai mirsti.

Sakopojis apņēmību, Tolends no jauna iegrima "Pārsteidzošajās jūrās". Pārraide burtiskā nozīmē izglāba viņa dzīvību. Turpmāko četru gadu laikā Tolenda vadītais raidījums kļuva aizvien populārāks. Par spīti draugu savešanas pūliņiem, Tolends izturēja tikai dažas tikšanās reizes. Visas beidzās ar fiasko un abpusēju vilšanos, un beigās Tolends padevās un vainu par savas sabiedriskās dzīves trūkumu uzvēla rosīgajam komandējumu grafikam. Tiesa, viņa labākos draugus ar to apmuļķot nevarēja - Maikls Tolends gluži vienkārši jaunām attiecībām nebija gatavs.

Tolenda priekšā vīdēja meteorīta bedre, izraujot viņu no smeldzīgās apceres. Viņš apvaldīja atmiņu izraisītās trīsas un tuvojās āliņģim. Izkausētā ledus ūdens aptumšotajā teltī izskatījās ireāls un maģiski skaists. Ūdens virsma vizēja kā dīķis mēnessgaismā. Tolenda skatienu saistīja gaiši punktiņi uz ūdens, it kā tajā būtu izsmidzinātas zilganzaļas dzirkstis. Viņš labu laiku lūkojās vizmojošajā ūdenī.

Kaut kas tajā šķita dīvains.

Pirmajā acu uzmetienā Tolendam likās, ka ūdenī gluži vienkārši atmirdz starmešu gaisma no telts otras puses. Drīz viņš saprata, ka tā nepavisam nav. Lāsmojumi zaigoja iezaļganā tonī un šķita pulsējam ritmā, itin kā ūdens virsma būtu dzīva un apgaismotu pati sevi no iekšienes.

Satrauktais Tolends pagājās aiz konusu rindas, vēlēdamies aplūkot ūdeni tuvāk.

Citā "habisfēras" malā Reičela Sekstone no PŠS treilera izgāja tumsā. Viņa mirkli pastāvēja, nespēdama apkārt neko saskatīt. "Habisfēra" atgādināja plašu alu, kurā vietumis atspoguļojās pret ziemeļu sienu mestā spilgtā mediju starmešu gaisma. Tumsa Reičelai uzdvesa nemieru, un viņa instinktīvi devās spoži apgaismotās preses zonas virzienā.

Reičela jutās apmierināta ar savu ziņojumu Baltā nama darbiniekiem. Atguvusies pēc prezidenta mazās viltības, Reičela bija nekavējoties izklāstījusi visu, kas viņai zināms par meteorītu. Runādama viņa vēroja, kā prezidenta padoto sejās neticību nomaina cerība, tad paļāvība un visbeidzot godbijība pret dzirdēto.

-    Ārpuszemes dzīvība? - viņa bija dzirdējusi kādu iesaucamies. - Vai jūs aptverat, ko tas nozīmē?

-    Jā! - cits atsaucās. - Tas nozīmē, ka mēs šajās vēlēšanās uzvarēsim.

Tuvojoties spoži izgaismotajai preses zonai, Reičela iztēlojās gaidāmo paziņojumu un neviļus ieprātojās, vai viņas tēvs ir pelnījis to prezidenta ceļa rulli, kas pēc brītiņa pārsteigs viņu nesagatavotu, ar vienu vienīgu belzienu sašķaidot senatora pirmsvēlēšanu kampaņu druskās.

Atbilde, protams, bija - jā, ir pelnījis.

Ikreiz, kad Reičelai uzmācās vājums, domājot par tēvu, viņai atlika atminēties savu māti. Ketrinu Sekstoni. Sāpes un kauns, ko Sedžviks viņai sagādāja, bija kas neaptverams… Ik vakaru viņš pārradās vēlu, ar pašapmierinātu sejas izteiksmi, vējodams pēc smaržām. Tēvs liekuļoja, tēlodams dedzību, taču nemitīgi meloja un krāpa, labi zinādams, ka Ketrina viņu nepametīs.

Jā, viņa nosprieda, senators Sekstons drīz saņems to, ko pelnījis.

Ļaudis preses zonā līksmoja. Visiem rokās bija alus kārbas. Reičela virzījās caur bariņiem, juzdamās kā kopapmācī- bas koledžas studente korporācijas ballē. Viņa prātoja, kur gan dējies Maikls Tolends.

Blakus Reičelai kā no gaisa nokritis uzradās Korkijs Mārlinsons.

-    Tu meklē Maiku?

Reičela satrūkās.

-    Nu… nē… apmēram.

Korkijs nepatikā papurināja galvu.

-    Es jau to zināju. Maiks nupat aizgāja. Jādomā, ka viņš aizsteidzās drusku nosnausties. - Korkijs, acis miegdams, lūkojās uz pretējo telts pusi. - Lai gan izskatās, ka tu vēl paspēsi viņu notvert. - Viņš veltīja Reičelai mopša smaidu un norādīja ar pirkstu. - Ikreiz, ieraugot ūdeni, Maiks jūtas kā hipnotizēts.

Reičela ar skatienu sekoja pret telts centru izstieptajam Korkija pirkstam un ieraudzīja Maikla Tolenda siluetu. Viņš vērās lejup āliņģa ūdenī.

-    Ko viņš dara? - Reičela jautāja. - Tas taču ir bīstami!

Korkijs pasmīnēja.

-    Varbūt nolaiž ūdeni. Iesim pagrūdīsim viņu.

Reičela un Korkijs devās uz āliņģa pusi. Kad abi tuvojās Maiklam Tolendam, Korkijs iesaucās:

-    Ei, ūdensvīrs! Aizmirsi peldbikses?

Tolends pagriezās. Pustumsā Reičela ievēroja, ka viņa sejas izteiksme ir neparasti nopietna. Tolenda seja izskatījās dīvaini gaiša, it kā to apgaismotu no apakšas.

-    Vai viss kārtībā, Maik? - viņa apvaicājās.

-    Ne gluži. - Tolends norādīja uz ūdeni.

Korkijs, izgājis starp konusiem, nostājās līdzās Tolen- dam pie āliņģa malas. Kad Korkijs uzmeta skatienu ūdenim, viņa bravūra acumirklī izplēnēja. Reičela pievienojās abiem vīriešiem. Ielūkojusies ūdenī, viņa ar izbrīnu ieraudzīja virspusē lāsojam gaišus zilganzaļus punktiņus. Kā peldošas neona putekļu daļiņas, šķita, ka tās pulsē. Efekts bija neatkārtojams.

Tolends pacēla ledus šķembu un iesvieda ūdenī. No trieciena ūdens fosforiski iemirdzējās, uzsitot pēkšņu zaļu šļakstu.

-    Maik, lūdzams, saki man, ka tu zini, kas tas ir, - Korkijs tramīgi ieminējās.

Tolenda pierē ievilkās grumbas.

-    Es gluži labi zinu, kas tas ir. Jautājums ir cits - ko tas, sasodīts, šeit dara?

39. nodala

-    Ūdenī ir flagelāti, - ierunājās Tolends, lūkodamies mirguļojošajā ūdenī.

-    Meteorītam meteorisms? - Korkijs iespurcās. - Domā taču, ko runā!

Reičela manīja, ka Maiklam Tolendam prāts nenesas uz jokiem.

-      Nesaprotu, kā tas iespējams, - Tolends turpināja,

-     taču šis ūdens nez kāpēc satur luminiscentos dinoflagelā- tus jeb bruņvicaiņus.

-    Kas ir tas luminišcentais? - Reičela jautāja. Runā taču tā, lai var saprast!

-    Vienšūnas planktons, spējīgs oksidēt luminiscentu katalizatoru, ko sauc par luciferīnu.

Tas bija saprotami?

Tolends nopūtās un pagriezās pret draugu.

-    Korkij, vai pastāv kaut mazākā iespēja, ka meteorītā, kuru mēs izvilkām no šā cauruma, bijuši dzīvi organismi?

Korkijs izplūda smieklos.

-    Maik, nedzen taču velnu!

-    Es nedzenu velnu.

-    Ne mazākās iespējas, Maik! Tici man - ja NASA būtu kaut mazākā nojausma, ka šo akmeni apdzīvo ārpuszemes organismi, vari būt drošs, ka viņi nemūžam nebūtu to izcēluši svaigā gaisā.

Tolendu tas tikai daļēji nomierināja; viņam acīmredzot nedeva mieru kāds dziļāks noslēpums.

-   Es nevaru būt drošs, nepārbaudījis ar mikroskopu, - Tolends prātoja, - taču man šķiet, ka tas ir luminiscents planktons no Pyrroph\jta sugas. Tā nosaukums nozīmē "uguns augs". Ziemeļu Ledus okeāns ir pilns ar tādiem.

Korkijs paraustīja plecus.

-    Tad kāpēc tu jautā, vai tie nākuši no izplatījuma?

-    Tāpēc, ka meteorīts iesalis ledājā - saldūdenī no sakritušā sniega, - Tolends skaidroja. - Ūdens tajā āliņģi ir izkusis ledājs un bija sasalis trīs gadsimtus. Kā gan tur varēja nokļūt okeāna radības?

Tolenda skaidrojums izraisīja ilgu klusumu.

Reičela stāvēja pie āliņģa malas un centās ar prātu saprast to, ko redzēja acis. Luminiscents planktons dobumā, kur gulēja meteorīts? Ko tas nozīmē?

-     Kaut kur lejā jābūt kādai plaisai, - Tolends gudroja. - Tas ir vienīgais skaidrojums. Planktons visticamāk ieplūdis dobumā pa ledus plaisu reizē ar okeāna ūdeni.

Reičela nesaprata.

-    Ieplūdis? No kurienes? - Viņa atcerējās savu ilgo ceļojumu ar "IceRover" traktoru no okeāna malas. - Krasts ir vismaz divu jūdžu attālumā.

Gan Korkijs, gan Tolends veltīja Reičelai dīvainu skatienu.

-    Patiesībā okeāns atrodas tieši zem mums, - Korkijs norādīja. - Šis ledus gabals peld.

Reičela lūkojās abos vīriešos, juzdamās pilnīgi samulsusi.

-    Peld? Bet… mēs stāvam uz šļūdoņa.

-        jā, mēs stāvam uz šļūdoņa, nevis uz zemes, - Tolends atbildēja. - Reizēm tie noslīd un izplešas virs ūdens. Tā kā ledus ir vieglāks nekā ūdens, šjūdonis plūst, peldot okeānā kā milzīgs ledus plosts. - Viņš mirkli klusēja. - Īstenībā mēs pašlaik atrodamies gandrīz jūdzes attālumā no krasta.

Pārsteigtā Reičela acumirklī kļuva piesardzīga. Gara acīm pamazām iztēlojoties vidi, kurā pašreiz atrodas, doma, ka viņa stāv uz Ziemeļu Ledus okeāna, modināja baiļu izjūtu.

Šķita, ka Tolends jūt sievietes nemieru. Viņš kā mierinādams pamīņājās pa ledu.

-    Neraizējies! Šis ledus gabals ir trīssimt pēdu biezs, un divsimt pēdu no tā atrodas zem ūdens līmeņa, gluži kā ledus kubiciņi glāzē, tādējādi padarot ledāju ārkārtīgi stabilu. Uz tā varētu uzbūvēt pat debesskrāpi.

Reičela viegli palocīja galvu, nebūdama par to pārliecināta. Arvien vēl baiļodamās, viņa tagad saprata Tolenda teoriju par planktona izcelsmi. Viņš uzskata, ka ledājā ir plaisa, kas sniedzas līdz okeāna ūdenim, un caur to planktons nonācis mūsu āliņģī. Reāla versija, Reičela nosprieda, tomēr tajā bija kāds satraucošs paradokss. Nora Mengora, likusi veikt dučiem izmēģinājuma urbumu, bija skaidri un nepārprotami apliecinājusi, ka ledājs ir viengabalains.

Reičela palūkojās uz Tolendu.

-   Man šķita, ka ledāja ideālumu apliecina visu slāņu analīze. Vai tad doktore Mengora neminēja, ka ledājā nav nedz robu, nedz plaisu?

Korkijs saviebās.

-    Izskatās, ka ledus karaliene būs iebraukusi grāvī.

Tikai nesaki to pārāk skaļi, Reičela klusībā brīdināja viņu,

citādi atjēgsies ar leduscirtni mugurā.

Tolends paberzēja zodu, nenovērsdams skatienu no mirdzošajām radībām.

-    Nekāda cita izskaidrojuma nevar būt. Plaisai ir jābūt. Ledāja svars spiež ar planktonu bagāto okeāna ūdeni augšup dobumā.

Viena ellīga plaisa, Reičela nodomāja. Ja ledus gabals bija trīssimt pēdu biezs un āliņģis divsimt pēdu dziļš, tad šai teorētiski iespējamai plaisai bija jāstiepjas cauri simt pēdu biezam, cietam ledum. Noras Mengoras izmēģinājuma urbumos nekādas plaisas netika atklātas.

-    Esi tik labs un sameklē Noru! - Tolends lūdza Korkiju. - Lai Dievs dod, ka viņa par šo ledāju zina vairāk, nekā ir mums pastāstījusi. Un atrodi arī Minu! Iespējams, viņš varēs noteikt, kas ir šie mirdzošie neradījumi.

Korkijs devās prom.

-      Pasteidzies! - Tolends uzsauca viņam nopakaļ un pagriezās pret āliņģi. - Varu apzvērēt, ka bioluminiscence mazinās.

Reičela ielūkojās ūdenī. Tiesa kas tiesa, zaļganie punktiņi vairs nespīguļoja tik spoži.

Tolends novilka silto parku un noklāja to uz ledus blakus āliņģim.

Reičela viņu mulsi vēroja.

-    Maik?

-     Es gribu noskaidrot, vai kaut kur neieplūst okeāna ūdens.

-    Guļot uz ledus bez mēteļa?

-   Jā. - Tolends uz vēdera piešļūca pie āliņģa malas. Turēdams jaku aiz vienas piedurknes pāri malai, viņš nolaida otru piedurkni tik zemu, līdz aproce skāra ūdeni. - Šī ir augstākajā mērā precīza sāļuma noteikšanas metode, ko lieto pasaules klases okeanogrāfi. To sauc par slapjas vējjakas laizīšanu.

Tālumā uz ledāja Delta Viens ar pūlēm vadīja pabojāto mikrorobotu, cenšoties noturēt to lidojumā virs grupiņas, kas bija sapulcējusies ap vizošo ūdeni. Dzirdot ierīces uztvertās sarunas, viņš noprata, ka notikumi attīstās aizvien straujāk.

-   Zvani kontrolpersonai! - viņš ierunājās. - Mums ir nopietni sarežģījumi.

40. nodaļa

Jaunībā Gabriela Eša bija daudzas reizes piedalījusies publiskās ekskursijās pa Balto namu, klusībā sapņodama, ka reiz strādās šajā prezidenta rezidencē un iekļausies elitārajā kolektīvā, kas noteica valsts nākotni. Tomēr šajā brīdī viņa alka atrasties jebkur citur pasaulē, tikai ne šeit.

Izlūkdienesta darbinieks, kas bija viņu sagaidījis pie Apmeklētāju austrumu vārtiem, veda Gabrielu pa grezno foajē, un viņa prātoja, ko gan šis anonīmais ziņotājs vēlas pierādīt. Tas bija neprāts - ielūgt Gabrielu Baltajā namā. Ja nu mani kāds ierauga? Gabriela, senatora Sekstona padomniece un labā roka, beidzamā laikā bija daudz grozījusies plašsaziņas līdzekļu uzmanības lokā. Kāds viņu noteikti pazīs.

-    Mis Eša?

Gabriela pacēla galvu. Foajē kāds sargs ar laipnu seju veltīja viņai patīkamu smaidu.

-    Lūdzu, palūkojieties tur! - Viņš pamāja.

Gabriela pavērsa skatienu norādītajā virzienā, un viņu apžilbināja zibspuldze.

-    Pateicos, kundze! - Sargs pieveda viņu pie galda un iedeva rokā pildspalvu. - Lūdzu, parakstieties apmeklētāju žurnālā! - Viņš pastūma Gabrielai priekšā smagu mapi ādas vākos.

Gabriela iemeta aci žurnālā. Viņas priekšā atvērtā lappuse bija balta. Viņa atminējās reiz dzirdējusi, ka visi Baltā nama apmeklētāji parakstās atsevišķā tukšā lapā, lai nodrošinātu apmeklējuma privātumu.Viņa parakstījās.

Te nu bija slepena tikšanās!

Gabriela izgāja cauri metāla detektora vārtiem un ļāvās paviršai pārmeklēšanai.

Apsargs pasmaidīja.

-    Novēlu patīkamu apmeklējumu, mis Eša!

Sekodama izlūkdienesta darbiniekam, Gabriela nogāja

piecdesmit pēdu pa flīzēm izklātu gaiteni un nonāca pie vēl viena apsardzes galda. Šeit cits apsargs sagādāja viņai apmeklētāja caurlaidi, kas nekavējoties izslīdēja no laminēšanas aparāta. Viņš tajā izspieda caurumiņu, piestiprināja aukliņu un aplika to Gabrielai ap kaklu. Plastmasa vēl bija silta. Personas apliecības momentuzņēmums bija nofotografēts pirms piecpadsmit sekundēm gaiteņa viņā galā.

Uz Gabrielu tas atstāja iespaidu. Kurš teica, ka valdība strādā neefektīvi?

Viņi devās tālāk, un izlūkdienesta darbinieks veda viņu dziļāk Baltā nama kompleksā. Gabriela ar katru soli jutās aizvien neomulīgāk. Tas, kurš bija izteicis noslēpumaino ielūgumu, nekādā ziņā nebija vēlējies, lai tikšanās būtu slēpta svešām acīm. Gabrielai bija izsniegta oficiāla caurlaide, viņa bija parakstījusies apmeklētāju žurnālā, un patlaban viņu, visiem redzot, veda pa Baltā nama pirmo stāvu, kur bija sapulcējušies ekskursanti.

-    Un šī ir Porcelāna istaba, - gide klāstīja tūristu grupiņai. - Tajā izvietots Nensijas Reiganas porcelāns ar sarkanu maliņu. Deviņsimt piecdesmit divi dolāri par servīzi - tas tūkstoš deviņsimt astoņdesmit pirmajā gadā izraisīja diskusijas par aizdomīgiem tēriņiem.

Izlūkdienesta darbinieks veda Gabrielu garām ekskursantiem, un abi piegāja pie milzīgām marmora kāpnēm, pa kurām augšup devās cita tūristu grupiņa.

-   Tūlīt jūs nonāksiet trīstūkstoš divsimt kvadrātpēdu plašajā Austrumu istabā, kurā Ebigeila Adamsa karināja Džona Adamsa veļu, - gide stāstīja. - Pēc tam mēs iesim uz Sarkano istabu, kur Dollija Medisone piedzirdīja ciemos atbraukušos valstu vadītājus, pirms tie sāka pārrunas ar Džeimsu Me- disonu.

Tūristi smējās.

Gabriela, sekodama vīrietim, pagāja garām kāpnēm, garām nostieptām virvēm un izvietotām barjerām un nonāca klusākā ēkas daļā. Un te viņi iegāja telpā, kuru Gabriela bija redzējusi tikai grāmatās un televīzijā. Viņai aizrāvās elpa.

Ak dievs, šī ir Karšu istaba!

Šeit ekskursanti nekad netika ievesti. Istabas sienas paneļus varēja pavērt vaļā, un aiz tiem slāni pa slānim atklājās pasaules kartes. Šajā istabā Rūzvelts atzīmēja Otrā pasaules kara gaitu. Šajā telpā Bills Klintons atzina savu dēku ar Moniku Levinsku. Gabriela atgainīja šo domu. Svarīgāks bija tas, ka no Karšu istabas varēja nokļūt Rietumu spārnā - tajā Baltā nama daļā, kur strādāja šīs pasaules varenie. Gabrielai Ešai ne sapņos nebija rādījies, ka tur nonāks. Viņa bija domājusi, ka elektroniskā pasta ziņojumus sūta jauns, uzņēmīgs stažieris vai sekretāre, kas strādā kādā ikdienišķā Baltā nama birojā. Acīmredzot tā nav.

Es dodos uz Rietumu spārnu.

Izlūkdienesta darbinieks aizveda viņu līdz paklājiem izliktā gaiteņa galam, apstājās pie durvīm, uz kurām nebija plāksnītes, un pieklauvēja. Gabrielas sirds dauzījās kā negudra.

-    Durvis ir vaļā! - uzsauca balss iekšpusē.

Vīrietis atvēra durvis un pamāja Gabrielai, aicinādams ieiet.

Gabriela iegāja telpā. Aizkari bija aizvilkti, un istabā valdīja krēsla. Viņa pamanīja pustumsā aiz rakstāmgalda sēžam neskaidru cilvēka auguma apveidu.

-   Mis Eša? - Caur cigarešu dūmu mākoni atskanēja balss. - Esiet sveicināta!

Kad Gabrielas acis aprada ar tumsu, viņa skaidrāk saskatīja satraucoši pazīstamo seju, un muskuļi pārsteigumā saspringa. Un ŠIS cilvēks man sūtīja e-pasta vēstules?

-    Paldies, ka ieradāties! - sacīja Mārdžorija Tenča dzedrā balsī.

-    Mis… Tenča? - Gabriela stomījās, piepeši palikusi bez elpas.

-    Uzrunājiet mani par Mārdžoriju! - Draudīgā sieviete piecēlās kājās un izpūta dūmus caur nāsīm kā pūķis. - Mēs drīz kļūsim par labākajām draudzenēm.

41. nodala

Nora Mengora stāvēja pie āliņģa līdzās Tolendam, Reičelai un Korkijam un lūkojās piķa melnajā ūdenī, kas pildīja meteorīta bedri.

-    Maik, - viņa sacīja, - glīts tu esi, bet dulns arī. Te nav nekādas bioluminiscences.

Tolends nožēloja, ka nebija iedomājies to nofilmēt; kamēr Korkijs skraidīja, meklēdams Noru un Minu, bioluminiscence bija spēji dzisusi. Dažu minūšu laikā mirguļojošie punktiņi bija gluži vienkārši izzuduši.

Tolends iesvieda vēl vienu ledus gabalu ūdenī, taču nekas nebija redzams. Nekādu zaļu šļakstu.

-    Kur tie palika? - Korkijs noprasīja.

Tolends to itin labi zināja. Bioluminiscence - viens no dabas apbrīnojamiem pašaizsardzības mehānismiem - bija dabiska planktona reakcija briesmu brīžos. Jūtot, ka to tūlīt aprīs kāds lielāks organisms, planktons sāka mirdzēt, mēģinādams pievilināt prāvākus plēsējus, kas aizbiedēs sākotnējo uzbrucēju. Šoreiz planktons, ieplūdis dobumā pa plaisu, piepeši attapās saldūdens vidē un panikā raidīja gaismas signālus, līdz saldūdens to lēnām nobeidza.

-    Manuprāt, planktons ir aizgājis bojā.

-    To noslepkavoja, - Nora zobojās. - Atpeldēja Lieldienu zaķis un aprija.

Korkijs greizi pablenza viņā.

-    Arī es redzēju luminiscenci, Nora.

-    Pirms vai pēc tam, kad ielaidi sev LSD?

-    Kādēļ gan mums būtu jāmelo? - Korkijs noprasīja.

-    Vīriešiem ir paradums melot.

-    Jā, par to, ka gulējuši ar citām. Bet par spīguļojošu planktonu jau nu ne.

Tolends nopūtās.

-    Nora, tev taču ir labi zināms, ka planktons nudien dzīvo okeānos zem ledus.

-    Maik, esi tik laipns un nemāci mani! - Viņa uzmeta zinātniekam piktu skatienu. - Katram gadījumam paziņošu, ka zem Ziemeļu Ledus okeāna šelfiem mīt vairāk nekā divsimt kramaļģu sugu. Četrpadsmit autotrofu nanoflagelātu, divdesmit heterotrofu vicaiņu, četrdesmit heterotrofu dinoflagelātu un vairāki daudzšūņi, to vidū daudzsaru tārpi, sānpeldes, airkājvēži, krili un zivis. Jautājumi ir?

Tolends sarauca pieri.

-    Tu nenoliedzami zini par Arktikas faunu vairāk nekā es un piekritīsi, ka zem mums ir krietni daudz dzīvības. Tad kāpēc tu tik skeptiski izturies pret to, ka mēs redzējām lumi- niscentu planktonu?

-     Tāpēc, Maik, ka šis dobums ir noslēgts. Tā ir slēgta saldūdens vide. Okeāna planktonam nav ne mazāko iespēju tajā iekļūt.

-    Es jutu sāls piegaršu ūdenī, - Tolends neatlaidās. - Tik tikko manāmu, taču jūtamu. Šeit no kaut kurienes ieplūst okeāna ūdens.

-     Kā tad! - skeptiski attrauca Nora. - Tu sagaršoji sāli. Palaizīji vecas, sviedriem piesūkušās jakas piedurkni un nospriedi, ka visi blīvuma skenējumi un piecpadsmit savstarpēji nesaistīti ledus paraugi neko nenozīmē.

Tolends izstiepa savu pierādījumu - slapjo jakas piedurkni.

-    Maik, es tavu sasodīto jaku nelaizīšu! - Nora ieskatījās āliņģī. - Vai drīkstu jautāt, kādēļ šis it kā redzētais planktons iepeldēja tajā it kā esošajā plaisā?

-    Siltums? - Tolends minēja. - Daudzas jūras radības piesaista siltums. Ceļot ārā meteorītu, mēs to sasildījām. Iespējams, planktonu instinktīvi pievilka šī siltā vide.

Korkijs pamāja ar galvu.

-    Izklausās loģiski.

-     Loģiski? - Nora pārbolīja acis. - Ziniet, tā kā viens no jums ir godalgots fiziķis un otrs pasaulslavens okeanogrāfs, jūs esat pārītis cietpaurū. Vai jums nav iešāvies prātā, ka - pat ja tur sprauga ir, un esmu pārliecināta, ka nav, - jūras ūdens fiziski nevar ieplūst šajā dobumā. - Viņa apveltīja abus ar žēlu, nievājošu skatienu.'

-    Bet, Nora… - Korkijs iesāka.

-     Kungi! Mēs stāvam virs jūras līmeņa. - Viņa piespēra kāju pie ledus. - Labrīt! Šis ledus slānis ir izslējies simt pēdu augstumā virs jūras līmeņa. Jūs, iespējams, neesat piemirsuši augsto klinti šelfa malā? Mēs atrodamies virs okeāna. Ja ledus gabalā būtu plaisa, ūdens plūstu ārā no dobuma, nevis iekšā. To sauc par gravitāciju.

Tolends un Korkijs pārmija skatienus.

-    Velns! - Korkijs izgrūda. - To es nebiju iedomājies.

Nora pamāja uz ūdens pusi.

, - Turklāt jūs varbūt esat ievērojuši, ka ūdens līmenis nav mainījies.

Tolends jutās muļķīgi. Norai bija pilnīga taisnība. Ja ledū patiešām būtu plaisa, ūdens no tās izplūstu, nevis tajā ieplūstu. Tolends labu brīdi stāvēja klusēdams un apsvēra, ko darīt turpmāk.

-     Tā. - Viņš nopūtās. - Acīmredzot plaisas teorija neiztur kritiku. Taču mēs redzējām ūdenī bioluminiscenci. Vienīgais secinājums ir tāds, ka tā tomēr nav slēgta vide. Es saprotu, tava ledus datējuma informācija lielākoties balstīta uz pieņēmumu, ka ledājs ir viengabalains bluķis, taču…

-      Pieņēmumu? - Nora nepārprotami sāka aizsvilties. - Maik, atceries, ka tie nav tikai mani dati! NASA nonāca pie tādiem pašiem secinājumiem. Mēs visi apstiprinājām, ka šis ledājs ir viengabalains. Plaisas nav!

Tolends pameta skatienu uz zinātniekiem, kas joprojām trokšņoja ap preses konferences nodalījumu telts malā.

-     Lai nu kā, es uzskatu, ka mums godprātīgi jāinformē administrators un…

-     Kādas glupības! - Nora šņāca. - Es tev saku, šis ledāja slānis ir pirmatnējs un neskarts. Es nevēlos, lai manus kodola datus apšauba sāls laizītājs, kas redzējis absurdas halucinācijas. - Viņa piedrāzās pie tuvējās aparatūras krātuves un paņēma dažus instrumentus. - Es noņemšu pienācīgu ūdens paraugu un pierādīšu, ka šajā ūdenī nav atrodams sāļūdens planktons - ne dzīvs, ne miris.

Visi vēroja, kā Nora ar aukliņā iekarinātu sterilu pipeti no āliņģa paņem ūdens paraugu. Pēc tam viņa iepilināja dažas lāsītes niecīgā ierīcē, kas atgādināja miniatūru mikroskopu, un tuvināja aci okulāram, pavēršot ierīci pret gaismu, kura plūda no telts vienas malas. Pēc mirkļa no viņas mutes izvēlās lamuvārdi.

-   Jupis parāvis! - Nora sakratīja ierīci un atkal ielūkojās okulārā. - Nolādēts! Vai šis refraktometrs nav samaitājies?

-    Sāļūdens? - Korkijs ļauni tīksminājās.

Nora saviebās.

-   Daļēji. Tas uzrāda trīs procentu sāļūdeni - un tas ir caur un caur neiespējams. Šis ledājs ir sniega krāvums. Tīrs saldūdens. Te nekāds sāls nedrīkst būt. - Nora pienesa paraugu pie cita, lielāka mikroskopa un izpētīja to. Un ieņurdējās.

-    Planktons? - Tolends apvaicājās.

-     G. poli/hedra, - viņa atteica nosvērtākā balsī. - Šādu planktonu mēs, glaciologi, bieži vien novērojam okeānos zem šelfa ledājiem. - Viņa pavērās Tolendā. - Planktons ir pagalam. Acīmredzot nav izturējis saldūdens vidi, kurā ir tikai trīs procenti sāļūdens.

Visi četri brīdi klusēdami stāvēja pie dziļā āliņģa.

Reičela prātoja, kā šis paradokss ietekmēs atklājumu. Salīdzinājumā ar vispārējiem meteorīta atklājuma mērogiem šī aizķeršanās likās niecīga, tomēr, būdama datu analītiķe, Reičela bija pieredzējusi, ka veselas teorijas sabrūk vēl niecīgāka cinīša dēļ.

-    Kas šeit notiek? - atskanēja balss, kas atgādināja klusu pērkonu.

Visi pacēla acis. No tumsas iznira lācīgais NASA administratora stāvs.

-    Neliela mīkla ar šo ūdeni, - Tolends atbildēja. - Mēs pūlamies to atminēt.

-    Par Noras ledus datiem kaķim jāsmejas. - Korkijs izklausījās gandrīz līksms.

-    Atšujies! - Nora nomurdēja.

Administratora spurainās uzacis noslīga lejup.

-    Uzietas kļūmes ledus datos?

Tolends nedroši noelsās.

-   Meteorīta dobuma ūdens sastāvā konstatēts trīs procentu sāļūdens piemaisījums, un tas ir pretrunā ar glacioloģisko slēdzienu, ka meteorīts iesalis tīrā saldūdens ledājā. - Viņš brīdi klusēja. - Turklāt atklāta arī planktona klātbūtne.

Ekstroms izskatījās gandrīz sašutis.

-    Tas, protams, nav iespējams! šajā ledājā plaisu nav. To apliecināja POBS skenējumi. Sis meteorīts bija iesalis viengabalainā ledus masā.

Reičela apzinājās, ka Ekstromam ir taisnība. Saskaņā ar NASA blīvuma skenējumiem šis ledus gabals bija viengabalains. Visapkārt meteorītam atradās simtiem pēdu sasaluša ledus. Nekādu plaisu. Un tomēr, lauzot galvu, kā veikti blīvuma skenējumi, Reičelai prātā iešāvās kāda dīvaina doma…

-    Turklāt arī doktores Mengoras izurbtie paraugi apliecināja ledāja viengabalainību, - Ekstroms piemetināja.

-    Tieši tā! - Nora sacīja, nosviezdama refraktometru uz galda. - Divkāršs apstiprinājums. Ledū lūzumu nav. Un tādējādi nav nekāda izskaidrojuma, kā te uzradies sāļūdens un planktons.

-    Patiesībā, - Reičela ierunājās, pārsteigta par savu drosmi, - ir vēl kāda iespēja. - Šī pēkšņā doma prātā uzpeldēja no slēptākajiem atmiņu apcirkņiem.

Visi lūkojās viņā ar neslēptu skepsi.

Reičela pasmaidīja.

-    Ir kāds pilnīgi saprātīgs izskaidrojums sāls un planktona klātbūtnei. - Viņa veltīja Tolendam greizu smaidiņu. - Atklād sakot, Maik, es brīnos, ka tu neesi to iedomājies.

42. nodala

-    Planktons iesalis ledājā? - Neizklausījās, ka Korkiju Mārlin- sonu Reičelas izskaidrojums būtu kaut mazliet pārliecinājis.

-    Negribētos jau sabradāt tavas smilšu pilis, tomēr parasti radības sasalstot iet bojā. Bet tie mazie rakari taču spīguļoja. Atceries?

Tolends uzmeta Reičelai atzinīgu skatienu un ierunājās: - Īstenībā savā ziņā viņai ir taisnība. Ir daudz sugu, kas

attiecīgos vides apstākļos uz laiku spēj iegrimt miegā. Man bija vesela sērija par šo parādību.

Reičela palocīja galvu.

-     Tu parādīji līdaku, kas bija iesalusi ezerā un kam bija jāgaida atkusnis, lai peldētu tālāk. Tu stāstīji arī par mikroorganismiem, kurus sauc tardigradi jeb gauskāji un kuri tuksnesī izžūst un var palikt tādā stāvoklī kaut desmitiem gadu, līdz sagaida lietusgāzi un atkal piepūšas.

Tolends iesmējās.

-    Tātad tu patiešām skaties manu raidījumu.

Reičela mazliet bikli paraustīja plecus.

-     Kāda ir pamatdoma, mis Sekstone? - Nora strupi noprasīja.

Atbildēja Tolends:

-     Pamatdoma, kam jau agrāk vajadzēja ataust man prātā, ir tāda - viena no sugām, kuru pieminēju tajā sērijā, bija kāds planktons, kas ik ziemu iesalst polārajā ledū, iegulstot ziemas miegā, un katru vasaru, kad ledus kārta padilst, aizpeld prom. - Tolends ieturēja pauzi. - Tiesa, raidījumā rādītās sugas neizstaroja gaismu kā tās, kuras novērojām šeit, taču, iespējams, te noticis kas līdzīgs.

-    Ja planktons iesalis, tas var izskaidrot visu, ko mēs šeit redzam, - Reičela uztvēra, aizkustināta, ka Maikls Tolends apsver viņas versiju. - Iespējams, kādā brīdī šajā ledājā pavērušās spraugas, pa tām ieplūdis sāļūdens ar bagātīgu planktona saturu un tad tās atkal aizsalušas. Ja nu šajā ledājā ir sasalušas sāļūdens kabatas? Varbūt bija tā - jūs cēlāt augšup sasildīto meteorītu, un tas pa ceļam uztrāpīja sasalušai sāļūdens kabatai. Sāļūdens ledus izkusa, pamodināja planktonu no ziemas guļas, un tā mēs ieguvām to niecīgo sāls proporciju, kas iejukusi saldūdenī.

-    Ak, dieva dēļ! - Nora naidīgi iesaucās. - Nu pēkšņi visi kļuvuši par glaciologiem! *

Arī Korkija sejā joprojām bija neticība.

-     Bet vai tad blīvuma skenēšanas laikā sāļūdens ledus kabatas nebūtu konstatētas? Galu galā jūras ūdens un saldūdens blīvums nav vienāds.

-    Atšķirība gandrīz nav manāma, - Reičela sacīja.

-    Četri procenti ir nozīmīga starpība, - Nora aizradīja.

-    Jā, laboratorijā, - Reičela atteica. - Taču POBS veic mērījumus, atrazdamies simt divdesmit jūdžu augstumā virs zemeslodes. Tā datori projektēti tā, lai spētu izšķirt acīm redzamo - ledu un slapju sniegu, granītu un kaļķakmeni. - Viņa pagriezās pret administratoru. - Vai mans pieņēmums ir pareizs? POBS, no izplatījuma augstumiem mērot blīvumu, nepietiek izšķirtspējas, lai atšķirtu sāļūdeni no saldūdens?

Administrators pamāja ar galvu.

-     Pareizi. Četru procentu starpību POBS nespēj izšķirt. Satelīts gan jūras ūdeni, gan saldūdeni uztver vienādi.

Tolends izskatījās ieintriģēts.

-    Tas turklāt izskaidrotu statisko ūdens līmeni āliņģī. - Viņš pievērsās Norai. - Tu minēji, ka planktona suga, ko izzvejoji no ūdens, ir…

-    G. pohjhedra, - Nora pabeidza. - Un tagad tu lauzi galvu, vai G. pohjhedra ir spējīgs ietīstīties ziemas guļā ledus klucī? Atbilde tevi iepriecinās - jā, pavisam noteikti ir. G. poly- hedra tiek atrasts ap šelfa ledājiem veseliem blāķiem, tas lu- miniscē un var pārziemot ledū. Vai būs vēl kādi jautājumi?

Visi pārmija skatienus. Spriežot pēc Noras balss toņa, acīmredzot bija kāds "bet", kaut gan šķita, ka viņa nupat apstiprinājusi Reičelas teoriju.

-    Tātad tu saki, ka tas ir iespējams? - Tolends uzdrošinājās pajautāt. - Šī teorija ir pamatota?

-    Protams, - Nora atteica, - tiem, kas ir garīgi atpalikuši.

Reičela nikni nozibsnīja ar acīm.

-    Kā jūs teicāt?

Nora Mengora nomērīja viņu ar skatienu.

-    Domāju, ka jūsu darbā ar nelielām zināšanu druskām nepietiek. Ticiet man, glacioloģijā.ir tieši tāpat. - Noras skatiens pārslīdēja ikvienam no četriem cilvēkiem, kas stāvēja viņas priekšā. - Vēlos pateikt skaidri un gaiši reizi par visām reizēm. Sasaluša jūras ūdens kabatas, ko minēja mis Sekstone, patiešām mēdz būt. Glaciologu terminoloģijā tās sauc par ledāju plaisiņām. Tomēr tās neveidojas par sāļūdens kabatām, bet gan ir stipri sazaroti sāļūdens tīkli, kuru stīgas nav biezākas par cilvēka matu. Tam meteorītam būtu jāizslīd cauri vienam ellīgi blīvam plaisiņu tīklam, lai izkausētu tik daudz sāļūdens, kas tik dziļā āliņģī radītu veselu trīs procentu piejaukumu.

Ekstroms novaikstījās.

-   Tātad tas ir iespējams vai nav?

-    Nemūžam! - Nora kategoriski attrauca. - Pilnīgi neiespējams. Urbjot kodola paraugus, es noteikti būtu uzdūrusies jūras ūdens kabatām.

-    Kodola paraugi parasti tiek ņemti nejauši izvēlētās vietās, vai ne? - Reičela vaicāja. - Vai varam pieļaut iespēju, ka nelaimīgas sagadīšanās pēc urbumi nav skāruši jūras ledus kabatas?

-     Es izdarīju urbumus tieši virs meteorīta. Tad es veicu vairākus urbumus dažu jardu attālumā uz visām pusēm. Tuvāk piekļūt nav iespējams.

-    Es tikai apvaicājos.

-    Šī versija ir strīdīga, - Nora rezumēja. - Ledāju plaisi- ņas rodas tikai sezonas ledū - ledū, kas ik gadu sasalst un nokūst. Milna ledājs ir ciets ledus. Tas izveidojies kalnos un kļuvis aizvien cietāks, līdz atdalījies un iekritis jūrā. Lai cik ērti būtu izskaidrot šo mazo noslēpumaino parādību ar sasalušu planktonu, es varu garantēt, ka šajā ledājā nav neviena slēpta sasaluša planktona tīkla.

Visi no jauna iegrima klusumā.

Par spīti tam, ka sasalušā planktona teorija bija strikti noraidīta, Reičelas analītiskais prāts atteicās pieņemt šādu noliegumu. Reičela instinktīvi zināja, ka sasalušā planktona versija ir vienkāršākais atminējums šai mīklai. Taupības likums, viņa atcerējās. To NIB instruktori viņai bija iemācījuši. Ja ir vairāki izskaidrojumi, visvienkāršākais ir pareizais.

Nora Mengora nenoliedzami daudz ko zaudētu, ja viņas ledus kodola dati būtu neprecīzi. Reičela pieļāva varbūtību, ka Nora, pamanījusi planktonu un atskārtusi pieļauto kļūdu apgalvojumā par ledāja viengabalainību, tagad gluži vienkārši mēģina slēpt pēdas.

-    Zinu tikai to, ka pirms īsa brīža nodevu informāciju par šo meteorītu visam Baltā nama kolektīvam, - Reičela teica. - Es pastāstīju, ka meteorīts atklāts neskartā ledus masā, kur, ārpasaules neietekmēts, atradies kopš tūkstoš septiņsimt sešpadsmitā gada, kad atlūzis no slavena meteorīta, ko dēvē par Džangersolu. Izskatās, ka šis apgalvojums ir apšaubāms.

NASA administrators klusēja. Viņa sejā bija iegūlusi parastā nopietnība.

Tolends nokrekšķinājās.

-      Man jāpiekrīt Reičelai. Ūdenī atrodas sāļūdens un planktons. Lai arī kāds ir izskaidrojums, šis dobums acīm redzami nav slēgta vide. Mēs nevaram apgalvot pretējo.

Korkijs izskatījās satraukts.

-     Ē-ē, zināt, negribētos te tēlot astrofiziķi, taču, manā jomā pieļaujot misēkli, mēs parasti kļūdāmies par miljardiem gadu. Vai šis nelielais sajukums ar planktonu un sāļūdeni patiešām ir tik būtisks? Galu galā ledus, kas ieskauj meteorītu, taču nekā neietekmē pašu meteorītu! Vai pareizi? Fosilijas taču mums ir. To autentiskumu neapšauba neviens. Ja izrādīsies, ka pieļauta kļūda ar ledus kodola datiem, - vai tas kādu interesēs? Svarīgs būs tikai tas, ka esam atraduši pierādījumu par dzīvību uz citas planētas!

-    Piedodiet, doktor Mārlinson, bet mans maizes darbs ir datu analīze, tāpēc esmu spiesta celt iebildumus, - Reičela sacīja. - Jebkura, pat niecīgākā nepilnība datos, ko NASA šovakar prezentēs, var mest šaubu ēnu uz visa atklājuma un arī fosiliju autentiskuma ticamību.

Korkijam pavērās mute.

-    Ko jūs runājat? Šīs fosilijas ir neapstrīdamas!

-    Es to zinu. To zināt arī jūs. Taču, ja sabiedrībai nāks ausīs, ka NASA apzināti izklāstījusi nepārliecinošus ledus kodola datus, ticiet tam, tā nekavējoties sāks prātot, ko vēl pārvalde ir samelsusi.

Nora, acīm zibsnījot, spēra soli uz priekšu.

-        Mani ledus kodola dati nav nepārliecinoši. - Viņa pagriezās pret administratoru. - Es varu neapstrīdami jums pierādīt, ka šajā šelfa ledājā nekur nav ieslēpts jūras ūdens!

Administrators labu brīdi viņu pētīja.

-    Kādā veidā?

Nora izklāstīja savu ieceri. Noklausījusies viņas stāstījumu, Reičela gribot negribot atzina, ka šī doma izklausās visnotaļ saprātīga.

Administrators tik pārliecināts nebija.

-    Un rezultāti būs neapstrīdami?

-    Simtprocentīga garantija, - Nora apliecināja. - Ja šā meteorīta dobuma tuvumā būs kaut viena nolāpīta unce sasaluša sāļūdens, jūs to redzēsiet. Pat dažas pilītes izgaismos manu aparatūru kā Taimskvēru.

Administrators sarauca pieri.

-    Nav daudz laika. Preses konference sāksies pēc dažām stundām.

-    Es varu atgriezties pēc divdesmit minūtēm.

-    Cik tālu uz ledāja, jūsuprāt, būtu jāiziet?

-    Ne pārāk tālu. Ar divsimt jardiem vajadzētu pietikt.

Ekstroms pamāja ar galvu.

-    Jūs esat pārliecināta, ka tas ir droši?

-    Es paķeršu signālraķetes, - Nora atteica. - Un Maiks nāks man līdzi.

Tolends strauji pacēla galvu.

-Es?

-   Skaidrs, ka nāksi, Maik! Mēs būsim vienā sasaitē. Ja sacelsies vētra, man ļoti noderēs stipras rokas.

-    Bet…

-    Viņai taisnība, - sacīja administrators, pagriezdamies pret Tolendu. - Viena viņa iet nedrīkst. Es varētu sūtīt Norai par pavadoņiem dažus savūs vīrus, taču, atklāti sakot, man gribētos šo ķibeli ar planktonu paturēt noslēpumā, līdz izspriežam, vai tas ir kāds šķērslis vai nav.

Tolends nelabprāt pamāja.

-    Arī es vēlētos iet, - ierunājās Reičela.

Nora apcirtās kā kobra.

-    Ne velna tu nenāksi!

-    Patiesībā, - administrators sacīja, it kā šī ideja viņam tikai nupat būtu ienākusi prātā, - es justos labāk, ja mēs izmantotu standarta četrinieka sasaiti. Ja jūs iesiet divatā un Maikls paslīdēs, tu viņu nemūžam nenoturēsi. Četriem iet ir daudz drošāk nekā diviem. - Viņš apklusa un pablenza uz Korkiju. - Tas nozīmē, ka jāiet vai nu jums, vai doktoram Minam. - Ekstroms aplaida skatienu ap "habisfēru".

-    Starp citu, kur ir doktors Mins?

-     Kādu bridi neesmu viņu redzējis, - Tolends atteica.

-    Droši vien ielīdis nosnausties.

Ekstroms pievērsās Korkijam.

-    Doktor Mārlinson, es nevaru pieprasīt, lai jūs dodaties kopā ar pārējiem, tomēr…

-    Pie velna, kāpēc ne? - Korkijs attrauca. - Redzot, cik labi viens ar otru saprotas…

-    Nē! - Nora iesaucās. - Četratā mēs virzīsimies daudz lēnāk. Mēs ar Maiku iesim vieni paši.

-   Jūs neiesiet vieni! - administrators teica tonī, kas necieta iebildumus. - Sasaites nav domātas četriem cilvēkiem tikai joka pēc. Un mēs ievērosim visus drošības noteikumus. Man nav vajadzīgs nelaimes gadījums dažas stundas pirms dižākās preses konferences NASA vēsturē.

43. nodala

Apsēzdamās uz krēsla Mārdžorijas Tenčas piesmēķētajā kabinetā, Gabriela Eša jutās bikla un nedroša. Ko gan šī sieviete grib no manis? Sēdēdama pie vienīgā rakstāmgalda istabā, Tenča atgāzās krēslā, un viņas kā akmenī cirstie vaibsti pauda apmierinājumu ar Gabrielas neomulību.

-    Vai dūmi jums netraucēs? - apjautājās Tenča, izkratot jaunu cigareti no paciņas.

-    Nē, - Gabriela sameloja. Tenča jau cigared aizdedzināja.

-   Jūs ar savu kandidātu, veidojot kampaņu, veltāt varen lielu uzmanību NASA.

-     Kā gan citādi! - Gabriela atcirta, nepūlēdamās slēpt dusmas. - Prasmīgs iedrošinājums jāizmanto! Es gribētu dzirdēt paskaidrojumu.

Tenča māksloti sabozās.

-     Vai gribat zināt, kādēļ pa elektronisko pastu es jūs kūdīju, lai uzbrūkat NASA?

-Jūsu sūtītā informācija kaitēja prezidentam.

-Jā. Īslaicīgi.

Draudīgā pieskaņa Tenčas balss tonī iztrūcināja Gabrielu.

-    Ko tad tas nozīmē?

-    Tikai mieru, Gabriela. Mani e-pasta ziņojumi apstākļus necik daudz nemainīja. Senators Sekstons lamāja NASA jau krietni pirms manas iesaistīšanās. Es tikai palīdzēju viņa vēstījumus precizēt. Nostiprināt viņa pozīcijas.

-    Nostiprināt viņa pozīcijas?

-    Tieši tā. - Tenča pasmaidīja, atklājot nodzeltējušus zobus. - Un, jāpiebilst, šopēcpusdien CNN ēterā viņš to paveica itin efektīvi.

Gabriela atcerējās senatora reakciju uz Tenčas "žoga tricinātajā" jautājumu. Vai jūs darītu visu, lai likvidētu NASA? Sekstons bija ļāvis, lai viņu iedzen stūri, taču tad ar spēcīgu rāvienu izlauzies no aplenkuma. Tas bija pareizs gājiens. Vai tad ne? Manīdama Tenčas apmierināto sejas izteiksmi, Gabriela pieļāva, ka viņai nav zināma visa informācija.

Tenča negaidīti piecēlās kājās, un viņas izstīdzējušais stāvs aizpildīja gandrīz visu šauro kabinetu. Grozīdama lūpās cigareti, viņa piegāja pie seifa sienā, izvilka no tā brūnu, ' cietu aploksni, atgriezās pie galda un atgāzās krēslā.

Gabriela pārlaida skatienu uzblīdušajai aploksnei.

Tenča pasmīnēja, auklēdama aploksni klēpī kā pokera spēlētājs, kurš tur rokās lieliskas spēļu kārtis. Dzeltenīgie pirkstu gali gramstījās gar aploksnes stūri, vēl un vēlreiz kaitinoši čaukstinādami papīru, it kā izbaudot gaidas.

Gabriela zināja, ka viņai bažīties liek pašas vainas pilnā sirdsapziņa, - pirmām kārtām viņa nobijās, ka aploksne satur pierādījumus par viņas seksuālo neapdomību ar senatoru. Absurds, viņa nodomāja. Viņi bija tikušies pēc darba laika senatora slēgtajā kabinetā. Turklāt Baltais nams jau sen būtu nācis klajā ar pierādījumiem par šo gadījumu, ja vien tam būtu informācija.

Iespējams, šiem cilvēkiem ir aizdomas, Gabriela gudroja, taču pierādījumu gan nav.

Tenča nospieda cigareti.

-    Mis Eša, nezinu, vai apzināties, ka esat ierauta kaujā, kas Vašingtonas aizkulisēs plosās jau kopš tūkstoš deviņsimt deviņdesmit sestā gada.

Šādu manevru Gabriela nepavisam nebija gaidījusi.

-    Kā, lūdzu?

Tenča aizkūpināja vēl vienu cigareti. Plānās lūpas sakļā- vās ap cigareti, un tās gals iekvēlojās.

-    Kas jums zināms par likumprojektu "Kosmosa komer- cializācijas veicināšanas akts"?

Gabriela par tādu nekad nebija dzirdējusi. Viņa mulsi paraustīja plecus.

-    Patiesi? - Tenča novilka. - Tā kā es zinu jūsu kandidāta darbības programmu, tas mani pārsteidz. "Kosmosa ko- mercializācijas veicināšanas aktu" ierosināja senators Volkers jau tūkstoš deviņsimt deviņdesmit sestajā gadā. Būtībā likumprojekts balstīts uz to, ka NASA kopš cilvēka pirmās izkāpšanas uz Mēness nav paveikusi neko lietderīgu. Tas aicina sākt NASA privatizāciju, nekavējoties pārdodot pārvaldes aktīvus privātām kosmiskās aviācijas kompānijām un ļaujot brīvā tirgus sistēmai pētīt kosmosu daudz efektīvāk, vienlaikus atbrīvojot nodokļu maksātājus no NASA uzturēšanas nastas.

Gabriela bija dzirdējusi, ka NASA kritiķi ierosinājuši privatizāciju kā risinājumu pārvaldes likstām, taču viņai nebija ne jausmas, ka šāds priekšlikums ir ieguvis oficiāla likumprojekta godu.

-    Šis komercializācijas likumprojekts jau četras reizes ticis iesniegts kongresā, - Tenča turpināja. - Tas ir līdzīgs likumprojektiem, kas nodrošinājuši sekmīgu to industriju privatizēšanu, kuras ir citas valsts pārziņā, piemēram, urāna ražošana. Kongress visas četras reizes ir nobalsojis par tā pieņemšanu. Paldies Dievam, Baltais nams vienmēr tam ir uzlicis veto. Zaharijs Hērnijs vien ir uzlicis tam veto divreiz.

-    Un kāda ir jūsu teiktā būtība?

-    Tāda, ka senators Sekstons, ja vien kļūs par prezidentu, šo likumprojektu katrā ziņā atbalstīs. Man ir pamats uzskatīt, ka Sekstons izmantos pirmo izdevību, lai, ne mirkli nevilcinādamies, pārdotu NASA aktīvus vairāksolītājiem uzņēmējiem. īsi sakot, jūsu kandidāts atbalstīs privatizāciju, nevis kosmosa izpētes finansēšanu ar amerikāņu nodokļu dolāriem.

-    Cik man zināms, senators ne reizi nav publiski izteicis savu viedokli par šo "Kosmosa komercializācijas veicināšanas aktu".

-    Tiesa. Tomēr, pārzinot viņa politiku, jāpieņem, ka jūs nebūtu izbrīnījusies, ja viņš to atbalstītu.

-    Brīvā tirgus sistēmai ir tendence rosināt efektivitāti.

-   Es pieņemu, ka tas ir "jā". - Tenča cieši skatījās uz Gabrielu. - Diemžēl NASA privatizēšana ir draudīga ideja, un pastāv neskaitāmi iemesli, kāpēc ikviena Baltā nama administrācija katru šādu izstrādāto likumprojektu ir atmetusi atpakaļ.

-    Argumentus pret kosmosa privatizāciju esmu dzirdējusi. Es izprotu jūsu raizes, - Gabriela sacīja.

-    Vai patiesi? - Tenča paliecās uz priekšu. - Kādus argumentus jūs esat dzirdējusi?

Gabriela nemierīgi sagrozījās krēslā.

-    Pārsvarā parastās'zinātnieku bažas - visbiežāk tādas, ka, privatizējot NASA, pašreizējās kosmosa izpētes alkas tiks zibenīgi nobīdītas malā par labu darījumiem, kas nes peļņu.

-    Taisni ta. Kosmosa zinātne viena elpas vilciena iznīks. Privātās kosmosa aviācijas kompānijas nevis tērēs naudu Visuma izpētei, bet gan izrakņās asteroīdus, izplatījumā būvēs tūristu viesnīcas, piedāvās komerciālos satelītu palaišanas pakalpojumus. Kādēļ gan privātfirmām būtu jānoņemas ar iz- platljuma izcelsmes pētniecību, ja tā izmaksā miljardus un nenes nekādu finansiālu peļņu?

-    Tā tas nav, - Gabriela iebilda. - Akadēmisko misiju taču var finansēt, izveidojot Nacionālo kosmosa zinātnes fondu.

-    Mums jau šāda organizācija ir. To sauc NASA.

Gabriela apklusa.

-    Zinātnes likvidēšana par labu peļņai ir tikai blakus problēma, - Tenča sacīja. - Salīdzinājumā ar absolūto haosu, kāds sāksies pēc atļaujas privātajam sektoram neapvaldīti rīkoties kosmosā, tā pat ir nesvarīga. Valstī no jauna sāksies Mežonīgo Rietumu laiki. Mēs pieredzēsim, ka tiks pasludinātas īpašumtiesības uz Mēnesi un asteroīdiem un aizstāvētas ar spēku. Esmu lasījusi iesniegumus, kuros firma izklāsta vēlēšanos uzbūvēt neona izkārtnes, kas naksnīgajās debesīs zibinātu reklāmas. Esmu redzējusi viesnīcu un tūristu izklaides vietu lūgumrakstus, kuros izteikta doma izmest savus atkritumus izplatījumā, radot orbītā riņķojošas atkritumu kaudzes. Vakar izlasīju kādas kompānijas priekšlikumu pārvērst kosmosu par mauzoleju, ievadot orbītā mirušos. Vai varat iedomāties, ka mūsu telekomunikāciju satelīti saduras ar nelaiķiem? Pagājušajā nedēļā manā kabinetā sēdēja miljardieris, kādas firmas vadītājs, un lūdza atļauju sūtīt misiju uz tuvējo asteroīdu, pievilkt to tuvāk Zemei un iegūt vērtīgus minerālus. Biju spiesta tam cilvēkam atgādināt, ka orbītā tuvu zemeslodei ievilkts asteroīds radītu globālas katastrofas risku! Mis Eša, varat būt droša - ja šis likums tiks pieņemts, pūli, kas steigsies kosmosā, veidos nevis raķešu zinātnieki, bet gan privātuzņēmēji. Tie būs biznesmeņi ar dziļām kabatām un sekliem prātiem.

-     Pārliecinoši argumenti, - Gabriela teica, - un esmu droša, ka senators, nonācis situācijā, kad būs jālemj par likumprojekta pieņemšanu, rūpīgi apsvērs šos jautājumus. Vai drīkstu jautāt, kāds tam visam sakars ar mani?

Tenčas acis virs cigaretes samiedzās.

-     Daudziem paveras izredzes nopelnīt kosmosā krietnu žūksni, un politiskie lobiji palielina spiedienu nolūkā atcelt visus aizliegumus un atvērt slūžas. Prezidenta administrācijas veto tiesības ir pēdējais šķērslis pret privatizāciju… pret totālu anarhiju izplatījumā.

-    Tādā gadījumā es atzinīgi vērtēju Zaķa Hērnija lēmumu uzlikt likumprojektam veto.

-     Mani māc bailes, ka jūsu kandidāts tik apdomīgs nebūs, ja tiks ievēlēts.

-    Es vēlreiz saku - pieņemu, ka senators rūpīgi apsvērs visas problēmas, ja vien nonāks tādā situācijā, kad būs jāizsaka savs spriedums par likumprojektu.

Neizskatījās, ka Tenča par to ir pārliecināta.

-     Vai jums ir zināms, cik senators Sekstons tērē reklāmām?

Jautājums uz brīdi izsita Gabrielu no līdzsvara.

-    Šie skaitļi ir pieejami visai sabiedrībai.

-    Vairāk nekā trīs miljonus mēnesī.

Gabriela paraustīja plecus.

-    Lai nu tā būtu. - Skaitlis bija kopumā precīzs.

-    Tā ir visai pamatīga summa.

-    Viņam ir tāda nauda.

-    Jā, viņš visu ir labi izplānojis. Vai, pareizāk, labi apprecējies. - Tenča klusi izpūta dūmu mutuli. - Skumjš liktenis viņa sievai Ketrinai. Viņas nāve senatoram bija liels trieciens. - Sekoja traģiska, klaji liekuļota nopūta. - Viņa taču gāja bojā samērā nesen, vai ne?

-    Sāciet runāt par lietu, citādi es eju prom.

Tenčai uznāca dziļš kāss. Tad viņa pasniedzās pēc uztūkušās brūnās aploksnes, izvilka paplānu, kopā saspraustu papīru kaudzīti un pasniedza to Gabrielai.

-    Sekstona finanšu dokumenti.

Gabriela pārsteigta izpētīja papīrus. Ieraksti aptvēra laika posmu vairāku gadu garumā. Kaut ari Gabriela nebija iepazīstināta ar Sekstona finanšu pārskatiem, viņa nojauta, ka dati ir autentiski - banku konti, kredītkaršu konti, aizņēmumi, akciju aktīvi, nekustamā īpašuma aktīvi, parādi, kapitāla pieaugumi un zaudējumi.

-    Sie dati ir privāti. Kur jūs tos dabūjāt?

-        Mani avoti nav jūsu darīšana. Taču, kādu brīdi papētot šos skaitļus, jūs noteikti apjautīsiet, ka senatora Sekstona rīcībā nav tādas naudas, kādu viņš patlaban tērē. Pēc Ketri- nas nāves viņš lielāko daļu mantojuma notrieca neveiksmīgos ieguldījumos un personiskajās ērtībās un nopirka sev šķietami drošu uzvaru pirmsvēlēšanu konkurencē. Pirms pusgada jūsu kandidāts bija uz sēkļa.

Gabriela juta, ka tas ir blefs. Pat ja Sekstons bija uz sēkļa, no viņa izturēšanās tā nevarēja spriest. Viņš ik nedēļas pirka aizvien vairāk un vairāk reklāmas laika.

-    Jūsu kandidāts šobrīd tērē četras reizes vairāk līdzekļu nekā prezidents, - Tenča turpināja. - Un Sekstonam pašam savas naudas nav.

-    Mums daudzi ziedo.

-Jā, un daži pat likumīgi.

Gabriela strauji pacēla galvu.

-    Kā, lūdzu?

Tenča paliecās pāri galdam, un Gabriela sajuta viņas nikotīna piesātināto elpu.

-     Gabriela Eša, es jums uzdošu jautājumu un iesaku pirms atbildēšanas visu apdomāt ļoti rūpīgi. No jūsu atbildes būs atkarīgs, vai jūs dažus turpmākos gadus pavadīsiet aiz restēm vai ne. Vai jums ir zināms, ka senators Sekstons savai vēlēšanu kampaņai pieņem milzīgus kukuļus no privātām kosmosa aviācijas kompānijām, kuras pelnītu miljardus, ja NASA tiktu privatizēta?

Gabriela neizpratnē blenza uz Tenču.

-Absurda apsūdzība!

-   Vai no tā jāsaprot, ka jūs par šīm aktivitātēm neesat informēta?

-    Manuprāt, es jau nu zinātu, ja senators pieņemtu kukuļus tādos apmēros, kā jūs liekat manīt.

Tenča dzedri pasmaidīja.

-    Gabriela, es dcu, ka senators Sekstons par sevi jums ir daudz atklājis. Taču esmu pārliecināta, ka jūs par šo cilvēku ne tuvu nezināt visu.

Gabriela piecēlās.

-    Šī tikšanās ir galā.

-    Gluži otrādi, - Tenča attrauca, izņemdama pārējo mapes saturu un izklādama to uz galda. - Šī tikšanās tikai nupat ir sākusies.

44. nodala

"Habisfēras" improvizētajā ģērbtuvē Reičela Sekstone, ieslīdot NASA "Mark IX" izdzīvošanas kombinezonā, jutās kā astronaute. Melnais vienlaidu kombinezons ar kapuci atgādināja piepūšamu akvalangista tērpu. Tā pieguļošajā dubult- šķiedru audumā bija iestrādāti kanāliņi, kuros iepildītā biezā želeja ļāva valkātājam saglabāt ķermeņa temperatūru gan tveicīgos, gan saltos apstākļos.

Kamēr Reičela stīvēja stingro kapuci pāri galvai, viņas skatiens krita uz NASA administratoru. Ekstroms stāvēja pie durvīm kā kluss sargs, nepārprotami neapmierināts, ka šāds neliels uzdevums ir nepieciešams.

Nora Mengora, izsniegdama apģērbu, bubināja nepieklājīgus vārdus.

-   Šis ir tāds īpaši apaļīgs un strups, - viņa purpināja, pamezdama kombinezonu Korkijam.

Tolends jau bija gandrīz saģērbies.

Tiklīdz visi Reičelas kombinezona rāvējslēdzēji bija aizvilkti, Nora sameklēja noslēdzējkrānu Reičelas tērpa sānos un pievienoja tam ievadīšanas caurulīti, kas izvijās no sudrabotas tvertnes, kura atgādināja palielu akvalangista skābekļa balonu.

-    Ieelpojiet! - Nora rīkoja, atverot ventili.

Reičela izdzirdēja šņācienu un juta, ka tērpā ieplūst želeja. Pieguļošais audums izpletās, un kombinezons sažņaudzās viņai apkārt, piespiežoties pie iekšējā apģērba kārtas. Tas viņai atgādināja sajūtu, kāda rodas, zem ūdens izstiepjot gumijas cimdā tērptu roku. Kapuce apspīlēja galvu un cieši spieda ausis, klusinot skaņas no ārpasaules. Esmu ietīstīta kūniņā.

-   Vislabākā "Mark IX" īpašība ir polsterējums, - Nora ironizēja. - Nokrītot uz dupša, nav iespējams sasisdes.

Reičela tam ticēja. Viņa jutās tā, it kā būtu iesprostota matracī.

Nora pasniedza Reičelai vairākus instrumentus - ledus- cirtni, sasaites spailes un karabīnes - un to visu piestiprināja pie jostas, kas bija aplikta Reičelai ap vidu.

-   Tik daudz? - Reičela jautāja, uzmezdama skatienu ekipējumam. - Lai nosoļotu divsimt jardu?

Nora samiedza acis.

-    Gribat nākt vai negribat?

Tolends kā mierinādams pameta ar galvu Reičelai.

-    Nora gluži vienkārši ir piesardzīga.

Korkijs pieslēdzās pie želejas tvertnes un uzjautrināts vēroja, kā kombinezons piepūšas.

-    Jūtos, it kā būtu ielīdis milzīgā prezervatīvā.

Nora riebumā novaidējās.

-    Tu nu gan daudz par to zini, nevainīgais puišeli.

Tolends nosēdās blakus Reičelai un veltīja viņai tikko jaušamu smaidu, vērodams, kā viņa uzvelk smagos zābakus un piesprādzē tiem radzes.

-    Tu no tiesas vēlies nākt līdzi? - Viņa acīs vīdēja bažas, kas Reičelu valdzināja.

Reičela cerēja, ka viņas pārliecinošais galvas mājiens nenodod satraukumu. Divsimt jardu… nemaz nav tālu.

-    Un tev šķiet, ka prieku var gūt tikai atklātā jūrā.

Tolends iesmējās un, piestiprinādams radzes sev pie zābakiem, atbildēja:

-   Nesasalis ūdens man tomēr iet pie sirds vairāk nekā sasalis.

-   Manī neizraisa sajūsmu ne viens, ne otrs, - Reičela atzina. - Reiz bērnībā es ielūzu ledū. Kopš tā laika ūdens mani dara nervozu.

Tolends uzmeta viņai līdzjūtības pilnu skatienu.

-   Žēl, ka tā. Kad šī jezga būs galā, tev būs jāapciemo mani uz "Goijas". Es iemācīšu tevi paraudzīties uz ūdeni citādām acīm. Es apsolu.

Uzaicinājums Reičelu pārsteidza. "Goija" bija Tolenda pētījumu kuģis - labi pazīstams ne tikai no "Pārsteidzošajām jūrām", bet arī slavens ar to, ka bija viens no dīvainākajiem peld līdzekļiem okeānā. Kaut arī "Goijas" apciemojums Reičelai sagādātu vienu otru nemierpilnu brīdi, viņa saprata, ka šādu ielūgumu noraidīt būtu neprāts.

-    Kuģis patlaban noenkurojies divpadsmit jūdžu attālumā no Ņūdžersijas krasta, - Tolends pavēstīja, nopūloties ap radžu sprādzēm.

-    Laikam gan nav diez cik pierasta apkaime.

-    Nav gan. Atlantijas okeāna krasts ir pārsteidzošs apvidus. Brīdī, kad prezidents mani tik rupji atrāva no darbiem, mēs gatavojāmies tur uzņemt dokumentālu filmu.

Reičela iesmējās.

-    Ko tad jūs grasījāties tur filmēt?

-    Sphyrna mokarran un gigandsko ūdens plūsmu.

Reičela sarauca uzacis.

-    Priecājos, ka pajautāju.

Tolends, pabeidzis piestiprināt radzes, pacēla acis.

-    Es tur filmēšu pāris nedēļu. Vašingtona nemaz nav tik tālu no Džersijas krasta. Kad atgriezīsies mājās, atbrauc pie mums. Nav jēgas visu mūžu baidīties no ūdens. Mana apkalpe tev par godu izritinās sarkano paklāju.

Atskanēja taurei līdzīgā Noras Mengoras balss.

-    Mēs iesim ārā vai ne? Jebšu pienest jums abiem sveces un šampanieti?

45. nodala

Gabrielai Ešai nebija ne jausmas, kas būtu jāsecina no dokumentiem, kuri bija izklāti viņai priekšā uz Mārdžorijas Tenčas rakstāmgalda. Kaudzītē atradās vēstuļu un faksa sūtījumu kopijas, telefona sarunu atšifrējumi, un šķita, ka tie visi apstiprina pieņēmumu, ka senatoram Sekstonam ir slepena vienošanās ar privātajām kosmosa kompānijām.

Tenča pastūma pārīti graudainu melnbaltu fotogrāfiju tuvāk Gabrielai.

-    Domāju, ka tas jums ir jaunums.

Gabriela uzmeta skatienu fotoattēliem. Pirmajā slepeni fotografētajā uzņēmumā bija redzams senators Sekstons kāpjam ārā no taksometra kādā pazemes autostāvvietā. Sekstons nekad nebrauc ar taksometriem. Gabriela aplūkoja otru fotogrāfiju - ar teleobjektīvu uzņemtu attēlu, kurā Sekstons kādā stāvvietā kāpa baltā minibusiņā. Izskatījās, ka tajā viņu gaida vecs virs.

-    Kas ir šis cilvēks? - Gabriela vaicāja, iedomādamās, ka fotogrāfijas varbūt ir viltotas.

-    Liels KRF priekšnieks.

Gabrielai uzmācās šaubas.

-    Kosmosa robežu fonda priekšnieks?

KRF bija sava veida privāto kosmosa kompāniju "apvienība". Tā pārstāvēja kosmosa aviācijas darbuzņēmējus, biznesmeņus, riska kapitālistus - jebkuru privātu struktūru, kas vēlējās doties kosmosā. Apvienībai bija tendence izteikties kritiski par NASA, apgalvojot, ka ASV kosmosa programma piekopj negodīgu praksi, lai aizkavētu privātās firmas palaist izplatījumā savas misijas.

-    KRF šolaik pārstāv vairāk nekā simt lielo korporāciju, arī dažu labu ārkārtīgi bagātu uzņēmumu, kas nepacietīgi gaida, līdz tiks ratificēts "Kosmosa komercializācijas veicināšanas akts", - sacīja Tenča.

Gabriela apsvēra dzirdēto. Labi saprotamu iemeslu pēc KRF sparīgi atbalstīja Sekstona kampaņu, lai gan senators bija piesardzīgs un samērā vēss pret apvienību tās strīdīgās lobē- šanas taktikas dēļ. KRF nesen bija publicējis efektīgu uzrunu, nikni paziņojot, ka NASA patiesībā ir "nelegāls monopolists", kas noturas virs ūdens, pat darbojoties ar zaudējumiem, un tādējādi rada negodīgu konkurenci privātfirmām. Saskaņā ar KRF teikto ikreiz, kad telefonkompānija "AT & T" iecerējusi palaist orbītā telekomunikāciju satelītu, vairākas privātās kosmosa kompānijas piedāvājot paveikt šo darbu par saprātīgiem piecdesmit miljoniem dolāru. Par nelaimi, NASA allaž iejaucoties un soloties palaist "AT & T" satelītu par nieka divdesmit pieciem miljoniem, kaut arī šis darījums pārvaldei izmaksājot piecreiz vairāk. Strādāšana ar zaudējumiem ir viens no iemesliem, kāpēc NASA joprojām spēj noturēt kosmosu savās ķetnās, apsūdzoši norādīja KRF juristi. Un izmaksas sedz nodokļu maksātāji!

-    Šajā fotogrāfijā redzams, ka jūsu kandidāts slepeni dēkas ar organizāciju, kas pārstāv privātos kosmosa aviācijas uzņēmumus. - Tenča norādīja uz dažiem citiem dokumentiem uz galda. - Mūsu rīcībā ir arī iekšējie KRF apkārtraksti, kuros aicināts iekasēt milzīgas naudas summas no KRF biedriem - summas, kas proporcionālas dalībkompāniju neto vērtībai, - un pārskaitīt tās uz senatora Sekstona kontiem. Būtībā šīs privātās kosmosa kompānijas iemaksā sākuma likmes, lai iebīdītu Sekstonu prezidenta krēslā. Man atliek tikai secināt, ka viņš ir piekritis, ja tiks ievēlēts, apstiprināt komer- cializācijas likumprojektu un privatizēt NASA.

Gabriela palūkojās uz papīru kaudzīti, joprojām nebūdama par to visu pārliecināta.

-    Vai jūs gaidāt, ka es tam noticēšu? Ka Baltais nams ieguvis informāciju par oponenta kampaņas nelikumīgu finansēšanu un tur to noslēpumā?

-    Kam jūs gribētu ticēt?

Gabriela nikni pablenza uz Tenču.

-Atklāti sakot, jūsu prasme manipulēt nevienam nav noslēpums, tāpēc ir pilnīgi iespējams, ka jūs man uzrādāt viltotus dokumentus un fotogrāfijas, ko jums piegādā kāds uzņēmīgs Baltā nama darbinieks un viņa dators.

-    Tā varētu būt. Tomēr tā nav.

-     Nē? Tad kā jūs ieguvāt visus šos korporāciju dokumentus? Resursi, kādi nepieciešami, lai nozagtu šādu pierādījumu kopumu no tik daudzām kompānijām, katrā ziņā pārsniedz Baltā nama iespējas.

-    Jums taisnība. Šī informācija mums piegādāta kā dāvana.

Gabriela apjuka.

-        Jā gan, - Tenča turpināja. - Mēs tamlīdzīgus materiālus saņemam atliku likām. Prezidentam ir daudzi ietekmīgi politiskie sabiedrotie, kas vēlas arī turpmāk redzēt viņu šajā krēslā. Ņemiet vērā, ka jūsu kandidāts ierosina apcirpt neskaitāmus budžetus - un daudzi no tiem ir tepat Vašingtonā. Senators Sekstons nekad nav vilcinājies atgādināt uzpūsto FIB budžetu, izmantodams to par piemēru valdības pārliekajiem tēriņiem. Tāpat viņš dažu labu reizi ir apšaudījis arī Iekšējo ieņēmumu dienestu. Iespējams, birojā vai dienestā kādu tas nedaudz aizkaitināja.

Gabriela mājienu saprata. FIB un IID darbiniekiem nebūtu grūti savākt tādu informāciju. Šie cilvēki to varētu nosūtīt Baltajam namam kā nelūgtu pakalpojumu, lai palīdzētu prezidentam vēlēšanās. Taču Gabriela nespēja noticēt, ka senators Sekstons pieļauj savas kampaņas nelikumīgu finansēšanu.

-    Ja šie dati ir precīzi - un par to es stipri šaubos -, kādēļ jūs neesat tos publiskojuši? - Gabriela izaicinoši jautāja.

-    Un kā jums šķiet?

-    Tāpēc, ka tie iegūti nelikumīgā ceļā.

-    Tam nav nekādas nozīmes, kā mēs tos saņēmām.

-    Protams, nozīme ir. Lietas iztiesāšanas laikā tādus neņems vērā.

-   Kādas vēl "iztiesāšanas"? Mēs pa kluso nopludinātu informāciju laikrakstam, un tas ievietotu ziņu, kas iegūta "no drošiem avotiem", pievienojot fotogrāfijas un dokumentāciju. Sekstons būs vainīgs, kamēr nebūs pierādīta viņa nevainība. Viņa dedzīgā NASA pretinieka nostāja būs lielisks pierādījums, ka viņš ņem kukuļus.

Gabriela saprata, ka tā ir taisnība.

-    Lai nu tā būtu! Bet kāpēc jūs vēl neesat nopludinājuši informāciju? - viņa neatlaidās.

-    Tāpēc, ka tā ir negatīva. Prezidents ir nosolījies neiekļaut kampaņā negatīvu informāciju, un viņš vēlas pēc iespējas ilgāk turēt šo solījumu.

jā, kā tad!

-   Jūs apgalvojat, ka prezidents aiz godaprāta atsakās pub- liskot šo informāciju, ko sabiedrība uzskatīs par negatīvu?

-        Tā būs negatīva valstij. Tā met ēnu uz desmitiem privāto kompāniju, kur strādā lielākoties godīgi ļaudis. Tā nomelno ASV senātu un kaitē vispārējam noskaņojumam valstī. Negodīgi politiķi nodara kaitējumu visiem politiķiem. Amerikāņiem jāuzticas saviem vadoņiem. Bet šim notikumam var sekot nepatīkama izmeklēšana, pēc kuras visticamāk aiz restēm nonāktu ASV senators un vairāki prominenti kosmosa aviācijas kompāniju vadītāji.

Kaut arī Tenčas argumentācija likās loģiska, Gabriela vēl aizvien šaubījās par šeit izskanējušiem apvainojumiem.

-    Un kāds tam visam sakars ar mani?

-   Pavisam vienkāršs. Mis Eša, ja mēs nāksim klajā ar šiem dokumentiem, jūsu kandidātu apsūdzēs kampaņas finansēšanas nelikumībās, viņš zaudēs vietu senātā un visticamāk būs spiests sēdēt cietumā. - Tenča mirkli klusēja. - Ja vien…

Gabriela pamanīja vecākās padomnieces acis iezibamies kā čūskai.

-    Ja vien kas?

Tenča ievilka pamatīgu dūmu no cigaretes.

-    Ja vien jūs nepalīdzēsiet no tā izvairīties.

Telpā nolaidās drūms klusums.

Tenča raupji nokāsējās.

-    Gabriela, paklausieties! Es nolēmu jums atklāt šo nelaimīgo informāciju trīs iemeslu pēc. Pirmkārt, lai parādītu, ka Zaks Hērnijs ir godprātīgs cilvēks, kurš valdības labklājību vērtē augstāk par savu personisko labumu. Otrkārt, lai informētu jūs, ka jūsu kandidāts, iespējams, nav tik uzticams, kā jums šķiet. Un treškārt, lai pārliecinātu jūs pieņemt piedāvājumu, kuru grasos jums izteikt.

-    Un kāds tas būtu?*

-     Es vēlos piedāvāt iespēju rīkoties godīgi. Patriotiski. Jums ir unikāla izdevība aiztaupīt Vašingtonai dažus neglītus skandālus. Ja spēsiet paveikt to, ko grasos jums lūgt, jūs, iespējams, izpelnīsieties vietu prezidenta administrācijā.

Vietu prezidenta administrācijā? Gabriela nespēja ticēt savām ausīm.

-    Mis Tenča, lai nu kas jums būtu padomā, es nevēlos, lai mani šantažē, izdara uz mani spiedienu vai runā ar mani augstprātīgi. Es darbojos senatora kampaņā tāpēc, ka ticu viņa politikai. Un, ja šis ir mājiens uz veidu, kādā Zaks Hērnijs iegūst politisko ietekmi, man nav nekādas intereses to atbalstīt! Ja jums ir informācija par senatoru Sekstonu, iesaku to nopludināt presei. Es varu bez aplinkiem atzīt, ka uzskatu visu šo lietu par blēdību.

Tenča drūmi nopūtās.

-    Gabriela, jūsu kandidāta kampaņas nelikumīgā finansēšana ir neapgāžams fakts. Diemžēl tā ir. Es zinu, ka jūs viņam uzticaties. - Viņa noklusināja balsi. - Redziet, ir tā. Vajadzības gadījumā mēs ar prezidentu publiskosim šo finansēšanas faktu, taču ar laiku tas izvērstos par liela mēroga skandālu. Tajā būtu iesaistītas vairākas lielas ASV korporācijas, kas pārkāpušas likumu. Par to maksātu daudzi nevainīgi cilvēki. - Viņa ievilka garu dūmu un izpūta mutuli.

-    Mēs ar prezidentu ļoti ceram, ka… ir kāds cits veids, kā atmaskot senatora ēdku. Tāds mierīgāks veids… lai neciestu nevainīgas puses. - Tenča nolika cigareti un salika rokas klēpī.

-     īsi sakot, mēs vēlamies, lai jūs publiski atzītu, ka jums ar senatoru bijis seksuāls sakars.

Gabrielas augums sastinga. Tenča izklausījās pilnīgi pārliecināta par to, ko saka. Nevar būt, Gabriela to zināja. Nekādu pierādījumu nebija. Viņi bija tikai vienreiz pārgulējuši Sekstona kabinetā aiz slēgtām durvīm. Tenčai nekā nav. Viņa tikai iztausta. Gabriela ar pūlēm saglabāja mierīgu balsi.

-   Jūs pārāk daudz iztēlojaties, mis Tenča.

-    Ko tieši? To, ka jums bija romāns? Vai to, ka jūs pame- tīsiet savu kandidātu?

-    Gan to, gan to.

Tenča īsi pasmīnēja un piecēlās kājās.

-    Vienu no šiem faktiem šobrīd atstāsim mierā - norunāts? - Viņa vēlreiz piegāja pie seifa un atgriezās ar sarkanu bieza papīra aploksni. Uz tās bija Baltā nama zīmogs. Viņa atkabināja saspraudi, apgrieza aploksni otrādi un izgāza tās saturu uz rakstāmgalda Gabrielai priekšā.

Ieraugot desmitiem krāsu fotoattēlu, Gabriela nodomāja, ka patlaban sabrūk visa viņas karjera.

46. nodaļa

Katabatiskais vējš, kas aiz "habisfēras" sienām aurodams traucās lejā pa šļūdoņa ledu, nemaz nelīdzinājās okeānu vējiem, pie kuriem bija pieradis Tolends. Okeānu vējus ietekmēja plūdmaiņas un atmosfēras spiediena frontes, un to brāzmas ritmiski uzplūda un rimās. Turpretī katabatiskais vējš bija vienkārša fizikas likuma vergs - smags, auksts gaiss, kas šaujas lejā pa šļūdoņa nogāzi kā paisuma vilnis. Tā bija visapņēmīgākā vētra, kādu Tolends jebkad bija piedzīvojis. Ja katabatiskais vējš brāztos ar ātrumu divdesmit mezglu stundā, tas būtu ikviena jūrnieka sapnis, taču pašreizējie astoņdesmit mezgli varētu kļūt par murgu pat tiem, kas stāv uz cietas zemes. Tolends atklāja, ka apstājodes un atliecodes spēcīgās brāzmas nekavējoties viņu grūž atpakaļ.

Trakojošā gaisa upe vēl nemierīgāku Tolendu darīja ari tāpēc, ka šelfa ledājs bija tikko jūtami laidens. Ledus līdz pat okeānam divu jūdžu attālumā bija gandrīz nemanāmi ieslīps. Par spīti pie zābakiem piestiprinātajām "Pitbull Rapido" asajām radzēm, Tolendu pārņēma bažas, ka pietiek ar vienu kļūmīgu soli un vētra viņu satvers un aizslidinās pa nebeidzamo ledus nogāzi. Noras Mengoras divu minūšu kurss, kas bija veltīts drošībai uz ledājiem, nu šķita bīstami nepietiekams.

Pārģērbšanās laikā Nora, katram pie jostas piesprādzēdama vieglu T veida darbarīku, bija nolasījusi lekciju. "Piran- ha" leduscirtnis - standarta asmens, banānveida asmens, puscilin- driskais asmens, āmurs un cērte. Jums jāpatur prātā tikai viens - tiklīdz paslīdat vai jūtat, ka-vējš rauj jūs prom, satveriet cirtni, uzlieciet vienu roku uz tā galvas, otru uz spala, ietrieciet banānveida asmeni ledū un krītiet tam virsū, iesperot radzes ledū.

Šādi nomierinājusi ceļabiedrus, Nora Mengora katram bija piestiprinājusi YAK drošināšanas sasaiti, visi bija uzlikuši brilles un izgājuši ārā pēcpusdienas tumsā.

Četri stāvi soļoja pa ledāju taisnā līnijā, starp katru stiepās desmit jardu gara drošinātāja virve. Nora gāja avangardā, viņai sekoja Korkijs un Reičela, un Tolends bija enkurs.

Visiem četriem lēnām attālinoties no "habisfēras", Tolends juta augam nemieru. Kaut arī pildītais kombinezons sildīja, viņš jutās kā tāds lempīgs kosmosa pētnieks, kas jau labu laiku ar pūlēm virzās pa tālas planētas virsmu. Mēness bija nozudis aiz biezajiem, bangainajiem negaisa mākoņiem, atstājot ledus virsmu necaurredzamā tumsā. Šķita, katabatiskais vējš ar katru brīdi pieņemas spēkā, arvien stiprāk triekdamies Tolendam mugurā. Caur brillēm pūlēdamies ko saskatīt plašajā klajumā visapkārt, viņš sāka izprast šā apvidus patiesās briesmas. Negudrodams, vai NASA piesardzības soļi ir nepieciešami vai ne, Tolends brīnījās, ka administrators bija ar mieru riskēt ar četrām, nevis divām dzīvībām. Sevišķi, ja viena viena bija senatora meitas dzīvība un otra - slavena astrofizika dzīvība. Tolends uztraucās par Reičelu un Korki- ju. Savulaik bijis kuģa kapteinis, viņš bija radis būt atbildīgs par visiem, ar kuriem saistīts.

-   Turieties aiz manis! - Nora kliedza, bet viņas balsi gandrīz aprija vējš. - Lai ragavas rāda ceļu!

Alumīnija ragavas, kurās Nora pārvadāja testēšanas piederumus, atgādināja pārāk lielas bērnu kamaniņas. Uz tām bija sakrauta diagnosticēšanas aparatūra un drošības piederumi, ko viņa jau vairākas dienas bija lietojusi uz ledāja. Visa aparatūra, akumulatoru komplekts, signālraķetes un jaudīgs, ragavu priekšā uzstādīts starmetis bija apsegti ar cieši piespiestu brezentu. Par spīti smagajai kravai, ragavu garās, taisnās slieces viegli traucās pa ledu. Pat pa šādu tikpat kā nemanāmu slīpumu ragavas slīdēja pašas, un Nora tās viegli piebremzēja, gandrīz vai ļaujot ragavām rādīt ceļu.

Manīdams, ka attālums starp grupiņu un "habisfēru" aug, Tolends palūkojās pār plecu. Kupola bālais izliekums, kas atradās tikai piecdesmit jardu attālumā, bija izzudis brāzmainajā melnumā.

-   Vai tu nemaz nebaidies, kā mēs atradīsim ceļu atpakaļ? - Tolends iesaucās. - "Habisfēru" gandrīz vairs neredz… - Teikumu aprāva skaļš šņāciens, un Noras rokā iekvēlojās signālraķete. Pēkšņais sarkanbaltais mirdzums apgaismoja ledu desmit jardu rādiusā. Nora ar papēdi izkašņāja nelielu bed- riti sniega kārtiņā, sastūma tai apkārt aizsargvalnīti, izveidojot pavēni, un iedzina raķeti iedobē.

-    Moderno tehnoloģiju maizes drupatiņas! - Nora uzsauca.

-    Maizes drupatiņas? - Reičela pavaicāja, aizsegdama acis no pēkšņās gaismas.

-     "Ansītis un Grietiņa"! - Nora atkliedza. - Šīs raķetes degs veselu stundu - mums būs diezgan laika atgriezties.

To paziņojusi, Nora devās tālāk, vezdama pārējos trīs lejā pa ledāju, un visus no jauna apņēma tumsa.

47. nodala

Gabriela Eša izbrāzās no Mārdžorijas Tenčas kabineta, gandrīz notriecot no kājām sekretāri. Gabriela jutās pazemota, un acu priekšā viņai joprojām virpuļoja fotogrāfijas - savijušās rokas un kājas, ekstāzes pārņemtas sejas.

Gabrielai nebija ne jausmas, kā šīs fotogrāfijas uzņemtas, taču viņa sasodīti labi zināja, ka tās ir īstas. Tās bija fotografētas senatora Sekstona kabinetā - no augšas, it kā ar slēpto kameru. Lai Dievs man stāv klāt! Vienā attēlā Gabriela un Sekstons bija redzami mīlējāmies uz senatora galda, augumi izpletušies starp izkaisītiem dokumentiem.

Mārdžorija Tenča panāca Gabrielu pie Karšu istabas durvīm. Tenčai rokās bija sarkanā aploksne ar fotogrāfijām.

-    No jūsu reakcijas jāsaprot, ka attēli ir autentiski. - Prezidenta vecākā padomniece izskatījās iepriecināta. - Ceru, ka tie pārliecinās jūs, ka ari mūsu pārējā informācija ir pareiza. Tā nākusi no tā paša avota.»

Drāžoties pa gaiteni, Gabriela juta, ka pietvīkst no galvas līdz kājām. Velns parāvis, kur ir durvis?

Kārnā Tenča bez pūlēm turējās viņai blakus.

-    Senators Sekstons apzvērēja visai pasaulei, ka jūs abi esat tikai platoniski kolēģi. Viņa paziņojums televīzijā īstenībā izskanēja visai pārliecinoši. - Tenča pašapmierināta pameta roku pār plecu. - Man kabinetā glabājas ieraksts, ja vēlaties atsvaidzināt atmiņu.

Gabrielai atsvaidzināt atmiņu nebija vajadzīgs. Viņa to preses konferenci atcerējās gluži labi. Sekstona izteiktais noliegums bija dkpat dimantciets, cik izjusts.

-     Cik nelaimīgi sagadījies! - sacīja Tenča, nemaz neizklausīdamās vīlusies. - Senators Sekstons, amerikāņu tautai acīs skatīdamies, teica saltus melus. Sabiedrībai ir tiesības zināt. Un sabiedrība uzzinās. Es pati personiski to uzraudzīšu. Vienīgais jautājums ir tāds - kā sabiedrība to uzzinās. Mēs uzskatām, ka būs vislabāk, ja tā dzirdēs šo ziņu no jūsu mutes.

Gabriela bija satriekta.

-   Jūs patiesi uzskatāt, ka es jums palīdzēšu nolinčot pati savu kandidātu?

Tenčas sejas izteiksme nocietinājās.

-    Es cenšos būt augstsirdīga, Gabriela. Lūgdama jūs ar paceltu galvu izstāstīt patiesību, es dāvāju jums iespēju aiztaupīt daudziem lielu kaunu. Viss, kas man vajadzīgs, ir jūsu parakstīts paziņojums par šo dēku.

Gabriela apstājās kā zemē iemieta.

-Ko?!

-     Protams. Parakstīts paziņojums būtu mums līdzeklis, lai tiktu galā ar senatoru klusītēm, aiztaupot valstij derdzīgu ķēpu. Mans piedāvājums ir vienkāršs - parakstiet paziņojumu, un šīs fotogrāfijas nekad neieraudzīs dienas gaismu.

-    Jūs gribat paziņojumu?

-   Teorētiski man vajadzētu notariāli apstiprinātu liecību, un šajā ēkā strādā notārs, kurš var…

-    Jūs esat prātu zaudējusi. - Gabriela devās tālāk.

Tenča turējās līdzās, un viņas balsī jautās dusmas.

-     Gabriela, senators Sekstons kritīs šā vai tā, un es jums piedāvāju izdevību izkārpīties no ķibeles tā, lai jūsu plikā pakaļa negozētos rīta laikrakstu lapās! Prezidents ir taisnprātīgs un nevēlas, lai šie fotoattēli tiek publicēti. Ja jūs izsniegtu man notariāli apstiprinātu liecību un izklāstītu dēku saviem vārdiem, mēs visi saglabātu kaut mazliet cieņas.

-    Mani nevar nopirkt.

-    Nu, toties jūsu kandidātu gan. Viņš ir bīstams cilvēks un pārkāpj likumu.

-    Viņš pārkāpj likumu? Jūs paši ielaužaties kabinetos, veicat nelikumīgu novērošanu un fotografējat! Nekad neesat dzirdējusi par Votergeitu?

-    Mums nav nekādas saistības ar šo kompromātu vākšanu. Šīs fotogrāfijas nākušas no tā paša avota, no kura iegūta informācija par to, ka KRF finansē senatora kampaņu. Kāds jūs ļoti vērīgi uzrauga.

Gabriela padrāzās garām apsardzes galdiņam, kur viņai bija izsniegta caurlaide. Viņa norāva sev caurlaidi un pasvieda to sargam, kas sēdēja, acis plati iepletis. Tenča neatkāpās no Gabrielas ne soli.

-   Jums būs jāpieņem lēmums visai drīz, mis Eša, - Tenča sacīja, kad abas tuvojās durvīm. - Vai nu atnesiet notariāli apstiprinātu dokumentu, kur apliecināts, ka esat gulējusi ar senatoru, vai ari šovakar astoņos prezidents būs spiests nākt klajā ar visu informāciju - Sekstona finanšu mahinācijām, jūsu fotoattēliem un tā tālāk. Un ticiet man - kad sabiedrība ieraudzīs, ka esat stāvējusi malā un ļāvusi Sekstonam melot par jūsu attiecībām, jūs degsiet zilās liesmās līdz ar viņu.

Gabriela, ieraudzījusi durvis, metās uz tām.

-    Šovakar līdz astoņiem uz mana galda, Gabriela. Esiet prātīga! - Pie durvīm Tenča pasvieda Gabrielai mapi ar fotogrāfijām. - Varat tās paturēt, saulīt. Mums to ir pārpārēm.

48. nodala

Virzīdamās pa ledu aizvien tumšākajā naktī, Reičela Sekstone juta, ka viņu pamazām pārņem nemiers. Prātā virpuļoja satraucoši tēli - meteorīts, spīdošais planktons, sekas, kādas varētu būt Noras Mengoras iespējamai kļūdai ledus paraugu datos.

Viengabalaina saldūdens ledus masa, Nora bija iebildusi, atgādinot, ka viņa veikusi urbumus gan tieši virs meteorīta, gan tam visapkārt. Ja ledājs saturētu sāļūdens plaisiņas ar planktonu, viņa taču būtu tās pamanījusi. Vai tad ne? Reičelas intuīcija nemitīgi atgriezās pie vienkāršākā risinājuma.

Šajā ledājā ir iesalis planktons.

Pēc desmit minūtēm, atstājuši aiz sevis vēl trīs raķetes, visi četri atradās aptuveni divsimt piecdesmit jardu attālumā no "habisfēras". Nora nebrīdinājusi apstājās.

-   Šī ir īstā vieta, - viņa ierunājās, izklausīdamās pēc rīkst- nieces, kas uzdūrusies īstajai vietai, kur rakt aku.

Reičela pagriezās un palūkojās atpakaļ. "Habisfēra" jau krietni sen bija izgaisusi dūmakainajā, mēness apmirdzētajā naktī, toties signālraķešu ierinda bija skaidri saskatāma - vistālākā mierinoši mirguļoja kā blāva zvaigznīte. Signālraķetes bija izvietotas ideāli taisnā rindā, kā rūpīgi izkalkulētā skrejceļā. Noras lietpratība atstāja uz Reičelu lielu iespaidu.

-   Vēl viens iemesls, kāpēc ļāvām ragavām slīdēt pa priekšu! - Nora uzsauca, redzēdama, ka Reičela apbrīno signālraķešu virteni. - Slieces ir taisnas. Ja ļaujam gravitācijas spēkam vadīt ragavas un neiejaucamies to virzībā, mēs katrā ziņā iesim taisni.

-    Veikls triks! - Tolends atkliedza. -Žēl, ka tads nav izmantojams atklātā jūrā!

Šī jau IR atklāta jūra, Reičela nodomāja, iztēlodamās okeānu zem ledus. Uz mirkli viņas uzmanību piesaistīja visattālākā liesmiņa. Tā izzuda, it kā to būtu aizēnojis kāds garām ejošs stāvs. Mirkli vēlāk gaismiņa atkal uzradās. Reičela no jauna juta bažas.

-    Nora, - viņa pārkliedza aukas, - vai te gadījumā nav polārlāču?

Glacioloģe gatavoja pēdējo signālraķeti un vai nu nedzirdēja, vai arī izlikās nedzirdam.

-   Polārlāči ēd roņus! - Tolends sauca. - Tie uzbrūk cilvēkam tikai tad, ja viņš ielaužas to teritorijā!

-   Bet šī taču ir polārlāču valstība, vai ne? - Reičela nekad nespēja paturēt prātā, kurā polā ir lāči un kurā - pingvīni.

-   Jā! - Tolends atsaucās. - Patiesībā polārlāču vārdā ir nosaukta Arktika. "Arktos" grieķiski ir "lācis".

Brīnišķīgi. Reičela nervozi pablenza tumsā.

-    Antarktikā polārlāču nav\ - Tolends piebilda. - Tāpēc to nosauca par "Anti-arktos".

-   Paldies, Maik! - Reičela atkliedza. - Nu jau pietiks runāt par polārlāčiem.

Viņš iesmējās.

-    Lai nodek! Piedod!

Nora ietūcīja beidzamo signālraķeti sniegā. Tāpat kā iepriekš, visus četrus apspīdēja sarkanīgs mirdzums, vizuāli uzpūzdams viņu melnos kombinezonus lielākus. Ārpus gaismas apļa pasaule kļuva pilnīgi necaurredzama, un zinātniekus apjoza tumsas plīvurs.

Reičelai un pārējiem nolūkojoties, Nora, atspērusies ar kājām sniegā, piesardzīgām roku kustībām pievilka ragavas dažus jardus pa nogāzi tuvāk viņu atrašanās vietai. Nelaizdama virvi vaļā, viņa pietupās un uzstādīja ragavām bremzes - četras ieslīpas radzes, kas, ieurbtas ledū, neļāva ragavām izkustēties. To paveikusi, Nora pieslējās kājās un notrausa sniegu; virve ap viņas vidukli atslāba.

-    Tā! - Nora uzsauca. - Laiks ķerties pie darba!

Glacioloģe apmeta loku ap ragavām, nostājās aizvējā un

sāka atraisīt cilpas, kas noturēja aizsargmateriālu pār aparatūru. Reičela, juzdamās mazliet vainīga, piegāja pie otra ragavu gala, lai atraisītu cilpas tur.

-    Jēzus, NĒ! - Nora iekliedzās, pašāvusi galvu augšup. - Nekad, nekad tā nedari!

Reičela apjukumā atsprāga atpakaļ.

-   Nekad never vaļā vēja pusi! - Nora piekodināja. - Vējš paspruks apakšā, un ragavas aizlidos kā lietussargs vēja tunelī!

Reičela atkāpās.

-    Es atvainojos. Es…

Nora uzmeta viņai piktu skatienu.

-    Tev un tam kosmosa vīram nevajadzētu te atrasties.

Nevienam nevajadzētu te atrasties, Reičela nodomāja.

Amatieri, Nora klusībā vārījās aiz dusmām, nolādēdama uzstājīgo administratoru, kurš bija licis ņemt līdzi Korkiju un Sekstoni. To ākstu dēļ kāds vēl ies bojā. Vismazāk Nora šobrīd vēlējās tēlot bērnaukli.

-    Maik! - viņa uzsauca. - Palīdzi man izcelt DZR no ragavām!

Tolends gāja talkā, un abi izsaiņoja dziļuma zondēšanas radaru un nostādīja to uz ledus. Instruments atgādināja trīs miniatūras sniega arkla lāpstiņas, kas bija paralēli piestiprinātas pie alumīnija rāmja. Aparāts bija nepilnu jardu garš. No tā uz ragavām stiepās vadi, kas bija savienoti ar strāvas pārveidotāju un jūras akumulatoru.

-     Tas ir radars? - Korkijs apvaicājās, pārkliegdams vēju.

Nora neatbildējusi pamāja. Ar dziļuma zondēšanas radaru bija daudz lielākas cerības reģistrēt jūras ūdens ledu nekā ar POBS. DZR raidītājs caur ledu sūtīja pulsējošus elektromagnētiskās enerģijas signālus, un pulss no substancēm ar dažādu kristālu struktūru bija atšķirīgs. Tīrs saldūdens sasala plakanā, skaidām līdzīgā režģī, savukārt jūras ūdens nātrija satura pēc sasala tīklainā vai žuburainā struktūrā, ko DZR pulss atbalsoja citādi, jo atspulgu bija mazāk.

Nora ieslēdza aparātu.

-    Ap dziļurbumu uzņemšu kaut ko līdzīgu ledus slāņa eholokācijas šķērsgriezuma attēlam! - viņa sauca. - Ierīces programmatūra izveidos ledāja šķērsgriezuma attēlu un to izdrukās. Jūras ūdens ledus, ja vien tāds tur ir, būs attēlots ar tumšāku plankumu!

-    Izdrukās? - Tolends izklausījās izbrīnījies. - Te var pat izdrukāt?

Nora norādīja uz kabeli, kas stiepās no DZR uz iekārtu, kas bija novietota drošā vietā zem pārsega.

-    Citu iespēju nav. Datoru ekrāni patērē pārāk daudz vērtīgās akumulatoru enerģijas, tāpēc ekspedīciju glaciolo- gi ir spiesti izdrukāt datus ar termodrukas printeriem. Krāsas nav nekādas izcilās, taču lāzerprintera krāsas divdesmit grādu salā saķep. To mēs, sev par nelaimi, atklājām Aļaskā.

Nora lūdza visus nostāties nogāzē aiz DZR un gatavojās noregulēt raidītāju tā, ka tas skenētu apvidu ap meteorīta bedri, gandrīz trīs futbola laukumu attālumā. Taču, palūkojoties tumsā tajā virzienā, no kurienes viņi bija nākuši, Nora neko nespēja saskatīt.

-   Maik, man nepieciešams noregulēt DZR raidītāju iepretim meteorīta bedrei, taču signālraķetes žilbina acis! Es paie- šos augšup pa nogāzi un nostāšos ārpus gaismas apļa, turot rokas paralēli raķetēm, bet tu tikmēr pieregulē DZR!

Tolends pamāja ar galvu un nometās uz ceļiem līdzās radaram.

Nora ietrieca zābaku radzes ledū, paliecās uz priekšu pret vēja brāzmām un sāka virzīties augšup pa slīpumu "habisfēras" virzienā. Katabatiskais vējš bija daudz stiprāks, nekā Nora bija iedomājusies, un viņa juta, ka tuvojas vētra. Tam nebija nozīmes. Šis darbs bija tikai dažu minūšu jautājums. Viņi redzēs, ka man bija taisnība. Nora aizklamzāja vēl divdesmit jardus uz "habisfēras" pusi un nonāca pie tumsas robežas brīdī, kad sasaites virve saspringa.

Nora palūkojās uz priekšu. Acis aprada ar tumsu, un skatienam pavērās signālraķešu virtene dažus grādus pa kreisi. Viņa pakāpās sāņus, līdz atradās tieši paralēli to ierindai. Tad Nora izstiepa rokas kā kompasa adatu un pagriezās ar visu augumu, norādot precīzo vektoru.

-    Es esmu tieši blakus! - viņa sauca.

Tolends noregulēja DZR iekārtu un pavicināja roku.

-    Izdarīts!

Nora vēl beidzamo reizi uzmeta acis nogāzei, apmierināta pārlaižot skatienu apgaismotajai takai mājup. Bet tad atgadījās kaut kas dīvains. Uz mirkli viena no tuvējām raķetēm izzuda skatienam. Pirms Nora sāka bažīties, ka raķete izdziest, liesma iedegās no jauna. Izskatījās, ka signālraķetei kāds pagājis garām. Nora bija pārliecināta, ka tas nav iespējams. Skaidrs, ka šeit neviena cita nebija… protams, ja vien administrators nav juties vainīgs un nosūtījis NASA vienību viņiem pakaļ. Nora tomēr to apšaubīja. Gan jau nekas sevišķs, viņa sevi mierināja. Vēja brāzma uz brīdi apslāpējusi liesmiņu.

Nora pagriezās pret DZR.

-    Vai viss uzstādīts?

Tolends paraustīja plecus.

-    Tā man šķiet!

Nora piegāja pie ragavās novietotās iekārtas un nospieda podziņu. DZR asi iezumējās un tad apklusa.

-    Tā, - viņa noteica. - Darīts!

-    Tas ir viss? - Korkijs jautāja.

-     Visvairāk laika aizņem sagatavošanās. Fotografēšana ilgst labi ja sekundi.

Ragavās uzstādītais, tīrā plastmasas apvalkā ievīstītais termodrukas printeris sāka dūkt un klabēt. No tā nesteidzīgi izritinājās smags papīrs. Nora pagaidīja, līdz iekārta beidz darboties, iegrūda roku zem pārsega un izvilka izdruku. Viņi redzēs, Nora prātoja, nesdama izdruku tuvāk raķetei, lai visi varētu apskatīt. Nekāda sāļūdens tur nebūs.

Visi sapulcējās apkārt Norai, kas stāvēja pie raķetes, stingri turot izdruku cimdotajās rokās. Viņa ievilka dziļu elpu un atritināja papīru, lai izpētītu datus. Ieraudzījusi attēlu, Nora šausmās sarāvās.

-     Ak kungs! - Nora blenza papīrā, nespēdama ticēt savām acīm. Kā jau gaidīts, izdrukā bija skaidri redzams ar ūdeni pildītā meteorīta dobuma šķērsgriezums. Taču Nora nemūžam nebija gaidījusi, ka ieraudzīs aptuveni dobuma vidū peldam miglainu kontūru - cilvēka ķermeni. Asinis sastinga dzīslās. - Ak kungs… tur ir līķis!

Visi apdullinošā klusumā skatījās attēlā.

Spokainais ķermenis dobumā peldēja ar galvu lejup. Ap cilvēka mirstīgajām atliekām gluži kā apmetnis plandījās baismīgs plīvurveida oreols. Nora beidzot saprata, kas tas ir. DZR bija uztvēris upura smagā mēteļa aprises, un tas varēja būt tikai pazīstamais garais, biezais kamieļvilnas mētelis.

-   Tas ir… Mins, - viņa čukstus izdvesa. - Droši vien paslīdējusi kāja…

Nora Mengora nevarēja iedomāties, ka Mina līķis meteorīta bedrē nebūs vienīgais trieciens, ko viņai sagādās izdruka. Skatienam slīdot zemāk gar dobumu, viņa pamanīja vēl ko.

Ledus dobuma dibenā…

Nora neticīgi blenza. Pirmā doma bija, ka kaut kas nav kārtībā ar radaru. Taču tad, aplūkojot attēlu ciešāk, gluži kā vētra, kas milža visapkārt, aizvien skaudrāka atausa satricinoša apjausma. Lapas malas mežonīgi plandījās vējā, tāpēc viņa sagriezās un vēl rūpīgāk nopētīja izdruku.

Bet… tas nav iespējams!

Atklāsme uzbruka spēji. Likās, tā viņu nosmacēs. Nora pat aizmirsa Minu.

Tagad Nora saprata. Šahtā ir sāļūdens! Viņa nokrita uz ceļiem sniegā līdzās signālraķetei. Viņai aizcirtās elpa. Sagrābusi lapu rokās, Nora drebēja pie visām miesām.

Ak dievs… man pat prātā nenāca!

Ar pēkšņu dusmu izvirdumu viņa apsviedās ar seju pret NASA "habisfēru".

-     Jūs, nelieši! - viņa kliedza, balsij aizraujoties vētras brāzmās. - Jūs, nolādētie nelieši!

Tumsā tikai piecdesmit jardu attālumā Delta Viens pacēla "Cri/pTalk" rāciju pie mutes un bilda kontrolpersonai divus vārdus.

-    Viņi zina.

49. nodala

Kad apjukušais Maikls Tolends izrāva dziļuma zondēšanas radara izdruku Norai Mengorai no trīcošajām rokām, viņa vēl aizvien bija nometusies ceļos uz ledus. Satriekts par nelaimi ar Minu, Tolends centās sakopot domas un kaut ko saprast no acu priekšā redzamā attēlā.

Viņš apskatīja meteorīta dobuma šķērsgriezumu - bedre ledū ietiecās divsimt pēdu dziļumā. Viņš redzēja Mina līķi peldam ūdenī. Tolenda skatiens noslīdēja zemāk, un viņš saprata, ka vēl kaut kas nav kārtībā. Tieši zem dobuma bija redzama tumšāka jūras ledus kolonna, kas aizstiepās līdz pat okeāna ūdenim zem ledāja. Vertikālais sāļūdens ledus pīlārs bija masīvs, tikpat plats kā dobums.

-    Ak dievs! - Reičela iekliedzās, lūkodamās Tolendam pār plecu. - Izskatās, ka meteorīta dobums ved cauri šelfa ledājam līdz pat okeānam!

Tolends stāvēja kā nolēmēts. Prāts nespēja apstrādāt to, kas katrā ziņā bija vienīgais loģiskais izskaidrojums. Korkijs izskatījās tikpat satraukts.

-    Kāds izurbies tam cauri! - Nora iekliedzās. Viņas acis bija mežonīgu dusmu pilnas. - Kāds tur ievietojis to akmeni no ledāja apakšas!

Kaut arī ideālists Tolendā tiecās noraidīt Noras teikto, zinātnieks saprata, ka glacioloģei tikpat labi varētu būt taisnība. Milna ledājs dreifēja okeānā, un zem tā varēja novietoties zemūdene. Tā kā ūdens vidē viss svēra krietni mazāk, pat niecīga zemūdene, ne īpaši lielāka par Tolenda vienvietīgo pētniecības zemūdeni "Tritons", varētu pārvietot meteorītu ar zemūdenes robota "rokām". Zemūdene piepeld ledājam no okeāna, ienirst un izurbj tuneli augšup ledū, tad ar izbīdāmu strēli vai piepūstiem baloniem uzbīda meteorītu augšup. Tiklīdz meteorīts ir vietā, okeāna ūdens, kas pacēlies dobumā zem meteorīta, sāk sasalt. Tiklīdz urbums ir aizvēries pietiekami stingri, lai noturētu meteorītu vietā, zemūdene ievelk strēli un nozūd, ļaujot Mātei Dabai aizplombēt atlikušo tuneļa daļu un izdzēst visas krāpšanas pēdas.

-    Bet kāpēc? - Reičela iesaucās, izņemdama izdruku Tolendam no rokām un to pētīdama. - Kāpēc tas būtu jādara? Vai esat pārliecināta, ka jūsu DZR nav sabojājies?

-    Protams, esmu pārliecināta! Un izdruka pilnībā izskaidro mirdzošo baktēriju klātbūtni ūdenī!

Tolends bija spiests atzīt, ka Noras loģikā slēpjas stindzinošs pamatojums. Fosforescējoši dinoflagelāti, instinktīvi uzpeldējuši augšā pa meteorīta tuneli, bija iesprostoti zem meteorīta un iesaluši ledū. Vēlāk, kad Nora meteorītu sasildīja, ledus zem tā izkusa. Planktons, izkļuvis brīvībā, atkal peldēja augšup, sasniedza ūdens virsmu "habisfērā" un pēc neilga brīža gāja bojā sāļūdens trūkuma dēļ.

-   Tas ir neprāts! - Korkijs kliedza. - NASA ir atklājusi meteorītu ar ārpuszemes fosilijām! Kāda tam nozīme, kur tas atrasts? Kādēļ bija tā jānopūlas un jāaprok tas zem ledus?

-     Kas to lai zina, sasodīts! - Nora atcirta. - Tomēr DZR izdrukas nemelo. Mēs esam apmuļķoti. Tas meteorīts nav atdalījies no Džangersola meteorīta. Tas ievietots ledājā nesen, gada laikā. Citādi planktons būtu gājis bojā. - Viņa sāka kraut un nostiprināt DZR aparatūru kamanās. - Mums jāgriežas atpakaļ un kādam tas jāpastāsta! Prezidents drīz publiski izziņos aplamu informāciju! NASA viņu apmānījusi!

-    Vienu mirkli! - Reičela sauca. - Mums jāveic vēl viens skenējums, drošs paliek drošs! Te nekas nesaskan. Kas mums ticēs?

-    Visi ticēs! - Nora atsaucās, gatavodama ragavas ceļam. - Kad es iesoļošu "habisfērā" un veikšu vēl vienu urbumu, noņemot paraugu no meteorīta dobuma dibena, un tajā būs papilnam sāļūdens ledus, es varu garantēt, ka tam ticēs visi\

Nora atbrīvoja ekipējuma ragavu bremzes, pagrieza ragavas pret "habisfēru" un uzsāka ceļu pret nogāzi. Iecirtuši radzes ledū, viņa ar pārsteidzošu vieglumu vilka ragavas. Tā bija sieviete ar misijas apziņu.

-    Aiziet! - Nora uzsauca, velkot līdzi sasaitē pārējos un virzoties gar gaismas apļa malu. - Nezinu, kas NASA ir aiz ādas, taču es nekādā ziņā neesmu sajūsmināta, ka mani izmanto par marioneti viņu…

Noras Mengoras galva pacirtās atpakaļ, it kā neredzams spēks būtu ietriecies viņai pierē. Viņa izdvesa dobju sāpju kliedzienu, salīgojās un atmuguriski sabruka uz ledus. Nākamajā mirklī spalgi iekliedzās Korkijs un apsviedās, it kā viņam būtu spēcīgi satriekts plecs. Viņš nokrita uz ledus, locīdamies sāpēs.

Reičela acumirklī aizmirsa izdruku, Minu, meteorītu un dīvaino tuneli zem ledus. Viņa juta, ka sīks lādiņš nobrāž ausi, gandrīz skardams deniņus. Reičela instinktīvi nometās uz ceļiem, noraudama Tolendu sev līdzi.

-    Kas šeit notiek? - Tolends ieaurojās.

Reičelai pirmā doma bija par krusu - ledus bumbiņas kapā ledāja virsmu. Pēc tā, ar kādu spēku tās bija trāpījušas Korkijam un Norai, bija jāsecina, ka krusas graudi lido ar ātrumu simtiem jūdžu stundā. Tomēr šķita, ka marmora bumbiņu lieluma graudu birums nu koncentrējas uz Reičelu un Tolendu - tie krita abiem visapkārt, šķaidot ledu drumslās. Reičela apvēlās uz vēdera, ieurba priekšējās radzes ledū un metās uz vienīgo šeit atrodamo aizsegu. Uz ragavām. Tolends rāpus viņai sekoja un notupās blakus.

Tolends palūkojās uz Noru un Korkiju, kas neaizsargāti gulēja uz ledus.

-   Vilksim viņus šurp ar sasaiti! - viņš ierēcās, paķerdams virvi un pūlēdamies to pavilkt.

Taču virve bija aptīta ap ragavām.

Reičela iemīcīja izdruku "Mark IX" kombinezona kabatā, aizlipināja kabatu ciet un aizlīda līdz ragavām, cenšoties atsvabināt virvi no sliecēm. Tolends sēca viņai aiz muguras.

Negaidīd pret ragavām triecās krusas graudu vētra, it kā Māte Daba, novērsusies no Korkija un Noras, būtu izvēlējusies par mērķi Reičelu un Tolendu. Kāds grauds iecirtās ragavu pārsega virspusē, daļēji iegrima tajā un tad atlēca atpakaļ, nokrītot uz Reičelas jakas piedurknes.

Ieraudzīdama lodīti, viņa sastinga. Vienā acumirklī apjukums pārvērtās šausmās. Šie "krusas graudi" bija cilvēka darināti. Ledus bumbiņa uz viņas piedurknes bija nevainojami veidots sferoīds paprāva ķirša lielumā. Tā virsma bija noapaļota un gluda, un vienīgais nelīdzenums bija sfēriskā ķermeņa aploces līnija, gluži kā vecmodīgām svina muskešu lodēm. Šīs lodes nenoliedzami bija cilvēka roku darbs.

Ledus lodes…

Reičelai bija pieeja militāriem datiem, tāpēc viņa šo to zināja par jaunajiem eksperimentālajiem ieročiem 1M - improvizēto munīciju. Sniega šautenes, kas saspieda sniegu ledus lodēs, tuksneša šautenes, kuras sakausēja smiltis stikla lodītēs, ūdens šaujamieroči, kas ritmiski raidīja ūdens strūklas ar tādu spēku, ka spēja pārlauzt kaulus. Improvizētās munīcijas ieročiem bija liela priekšrocība salīdzinājumā ar parastajiem, jo pirmajiem varēja izmantot pieejamos resursus un burtiskā nozīmē ražot šāviņus atrašanās vietā, un tas nodrošināja karavīrus ar neierobežotu daudzumu munīcijas, neliekot nēsāt līdzi smagās lodes. Reičela zināja, ka ledus bumbiņas, ar kurām abus šobrīd apšauda, tiek saspiestas "pēc pieprasījuma" no sniega, ko ievada pa šautenes laidi.

Kā tas nered izlūkdienestu pasaulē gadījās, jo vairāk cilvēks zināja, jo draudīgāka ar savu skaidrību bija perspektīva. Šis brīdis nebija izņēmums. Reičela dotu priekšroku svētlaimīgai neizpratnei, taču viņas zināšanas par IM ieročiem acumirklī ļāva izdarīt tikai vienu asinis stindzinošu secinājumu: viņiem uzbrūk kāda ASV īpašo uzdevumu vienība, vienīgais spēks valstī, kuram dota atļauja izmantot šādus eksperimentālos IM ieročus kaujas apstākļos.

Doma par slepenas militāras operāciju vienības klātbūtni lika ataust vēl vienai, vēl baisākai atskārsmei: varbūtība izdzīvot šādā uzbrukumā bija pielīdzināma nullei.

Šo drausmīgo domu pārtrauca ledus lode, kas bija atradusi ceļu caur aparatūras kaudzi ragavās un spindzot iecirtās Reičelai vēderā. Par spīti polsterētajam "Mark IX" kombinezonam, Reičelai aizsitās elpa, it kā neredzams boksa čempions būtu ietriecis viņai vēderā dūri. Acu priekšā pašķīda zvaigznītes, viņa atstreipuļoja atpakaļ un, gramstīdamās gar ragavām, centās noturēt līdzsvaru. Maikls Tolends nosvieda Noras sasaiti un metās Reičelu atbalstīt, taču nokavēja. Reičela krita, velkot sev līdzi daļu aparatūras. Abi nokūleņoja uz ledus elektronierīču jūklī.

- Tas ir… lodes… - Reičela elsa. No trieciena bija aizcir- tusies elpa. - Bēdz!

50. nodala

Vašingtonas "MetroRail" apakšzemes vilciens, kas tikko bija atstājis "Federal Triangle" staciju, nevarēja vien pietiekami ātri attālināties no Baltā nama. Gabriela Eša ar stīvu muguru sēdēja tukšā vagona stūrī, vērodama, kā aiz loga garām šaujas tumši veidoli. Gabrielai klēpī gulēja Mārdžorijas Tenčas lielā sarkanā aploksne, spiežot kā ar desmit tonnu svaru.

Man jāparunā ar Sekstonu, Gabriela iedomājās. Metro viņu veda Sekstona biroja ēkas virzienā. Nekavējoties!

Krēslaini apgaismotajā vagonā Gabriela jutās tā, it kā pārciestu narkotiku izraisītas halucinācijas. Virs galvas, atgādinādami palēninātas diskotēku stroboskopu gaismiņas, šaudījās mēmi zibšņi. Smagnējais tunelis pacēlās abpus vilciena gluži kā kanjons, kas aizvien padziļinās.

Pasakiet, ka tas nav noticis.

Gabriela paraudzījās uz aploksni sev klēpī. To attaisījusi, viņa izvilka vienu fotogrāfiju. Vagona apgaismojums uzplaiksnīja spožāk, atklādams viņai šokējošu ainu - Sedžviks Sekstons kails guļ savā kabinetā, viņa apmierinātā seja pavērsta pret kameru, un viņam blakus - Gabrielas kailās, tumsnē- jās aprises.

Viņa notrīsēja, iegrūda fotogrāfiju atpakaļ aploksnē, sataustīja saspraudi un aiztaisīja aploksni ciet.

Viss beidzies.

Tiklīdz vilciens iznira no tuneļa un uzrāpās uz virszemes sliežu ceļa netālu no L'Enfant laukuma, Gabriela izmakšķerēja mobilo tālruni un piezvanīja uz senatora privāto mobilā tālruņa numuru. Atsaucās balss pasts. Viņa apjukusi piezvanīja uz senatora biroju. Atbildēja sekretāre.

- Te Gabriela. Vai viņš tur ir?

Sekretāre izklausījās aizkaitināta.

-    Kur tu biji palikusi? Viņš tevi meklēja.

-    Ieilga kāda tikšanās. Man ar viņu nekavējoties jārunā.

-    Tev būs jāpaciešas līdz rītam. Viņš ir Vestbrukā.

Vestbrukpleisas luksusdzīvokju namā atradās Sekstona

Vašingtonas dzīvoklis.

-    Viņš neatbild pa privāto līniju, - Gabriela ieminējās.

-    Šo vakaru senators bija rezervējis. "P. V.", - sekretāre atgādināja. - Viņš aizgāja agrāk.

Gabriela saviebās. Privāts vakars. Visu šo satraukumu dēj viņai bija izskrējis no prāta, ka Sekstons ieplānojis sev vientuļu vakaru mājās. Viņš bija strikti licis manīt, ka nevēlas, lai viņu traucē "P. V.". Klauvējiet pie durvīm tikai tad, ja deg māja, viņš mēdza sacīt. Viss pārējais var pagaidīt līdz rītam. Gabriela nolēma, ka Sekstona māju ir apņēmušas liesmas.

-    Es gribu, lai tu man palīdzi sadabūt viņu rokā.

-    Nav iespējams.

-    Es nopietni saku, nudien…

-    Nē, tas tiešām nav iespējams. Ejot ārā, senators atstāja savu peidžeri uz mana galda un pieteica, ka viņu nedrīkst traucēt visu vakaru. Viņš to pieteica dzelžaini. - Viņa mirkli klusēja. - Sdngrāk nekā parasti.

Velns!

-    Labi, paldies! - Gabriela pārtrauca sarunu.

-    L'Enfant laukums, - metrovagonā paziņoja balss ieraksts. - Pārsēšanās uz visām līnijām.

Atvērusi acis, Gabriela centās domāt skaidri, taču iznīcinošie tēli nerimās plaiksnīt… nepielūdzamie senatora un viņas pašas fotoattēli… dokumentu ķīpa, kas apliecina senatora ņemtos kukuļus. Prātā joprojām ķērca Tenčas griezīgā balss. Rīkojieties pareizi. Parakstiet liecību. Atzīstiet savu dēku.

Vilciens, čīkstinot bremzes, apstājās stacijā, un Gabriela piespieda sevi iztēloties, ko iesāktu senators, ja fotogrāfijas nonāktu presē. Pirmais, kas viņai iešāvās prātā, reizē satrieca un lika nokaunēties.

Sekstons melotu.

Vai šis no desas bija viņas pirmais instinkts, iedomājoties savu kandidātu?

Jā. Viņš samelotu… spoži.

Ja Gabriela neatzītos dēkā un fotogrāfijas nonāktu plaš- saziņas līdzekļos, senators gluži vienkārši paziņotu, ka tās ir riebīgs viltojums. Šis ir digitālo fotogrāfiju montāžas laikmets, un ikviens, kurš kaut reizi pabijis internetā, ir redzējis nevainojami retušētus attēlus, kuros slavenību galvas digitāli uztupinātas citiem ķermeņiem, nereti pornozvaigznēm neķītrās pozās. Gabriela jau reiz bija pieredzējusi, cik lietpratīgi senators māk ielūkoties televīzijas kamerā un pārliecinoši noliegt viņu īslaicīgo dēku, un viņai nebija ne mazāko šaubu, ka viņš spēs pārliecināt pasauli, teikdams, ka šīs fotogrāfijas ir nevarīgs mēģinājums sagraut viņa karjeru. Sekstons sašutis klaigātu par šo apvainojumu, iespējams, pat dotu mājienu, ka fal- sifikāciju akceptējis pats prezidents.

Nav brīnums, ka Baltais nams nepubliskoja šo informāciju. Fotogrāfijas, Gabriela atskārta, varētu sāpīgi tam atspēlēties. Lai cik daiļrunīgi būtu šie fotoattēli, par pārliecinošiem tos nekādā ziņā nevarēja dēvēt.

Gabriela juta pēkšņus cerību uzplūdus.

Baltais nams nevar pierādīt, ka tas viss ir īsts!

Tenčas prasība Gabrielai savā vienkāršībā bija nežēlīga: atzīsti jūsu sakaru, citādi Sekstons nonāks cietumā. Pēkšņi viss sakrita savā vietā. Baltajam namam bija nepieciešams, lai Gabriela atzītu šo mīlas dēku, jo citādi fotogrāfijas būtu bezvērtīgas. Omu uzlaboja piepešs pašpaļāvības stariņš.

Vilciens apstājās stacijā, un brīdī, kad durvis slīdēja vaļā, Gabrielas prātā pavērās kādas citas durvis, atklājot pēkšņu, iepriecinošu varbūtību.

Iespējams, viss, ko Tenča klāstīja par kukuļņemšanu, ir meli.

Galu galā - ko tad Gabriela bija skatījusi savām acīm? Viņa vēlreiz atzina, ka neko pārliecinošu - dažus nokopētus banku dokumentus un graudainu fotogrāfiju, kurā redzams Sekstons pazemes autostāvvietā. Tas viss, iespējams, bija safabricēts. Tenča varēja veikli uzrādīt Gabrielai gan fiktīvus finanšu ierakstus, gan pie reizes arī autentiskus seksa fotoattēlus, cerēdama, ka Gabriela noticēs - tas viss ir īsts. Metodi, kurā tika apvienots reālais ar šķietamo un kuras mērķis bija panākt vēlamo ticamību, politiķi izmantoja vienā laidā, lai iegūtu atbalstu šaubīgām koncepcijām.

Sekstons nav vainīgs, Gabriela sev teica. Baltais nams bija kritis izmisumā un uzsācis vērienīgu avantūru, iebiedēdams viņu un spiezdams atklāti atzīt šo dēku. Prezidenta cilvēkiem bija vajadzīgs, lai Gabriela pamet Sekstonu publiski - skandalozi. Tieciet vaļā, kamēr vēl varat, Tenča bija likusi viņai pie sirds, ļums ir laiks šovakar līdz astoņiem. Iespaidīgs paņēmiens, lai panāktu piekāpšanos. Viss sakrīt, viņa rezumēja.

ļa neievēro vienu…

Mulsinošais mozaīkas gabaliņš bija Tenčas sūtītie, pret NASA vērsde elektroniskā pasta ziņojumi. Tie skaidri lika manīt, ka NASA nudien vēlējās, lai Sekstons nostiprina savu NASA pretinieka nostāju, ko varētu izmantot pret viņu. Bet vai patiešām? Gabriela atskārta, ka pat e-pasta vēstulēm ir savs pilnīgi loģisks izskaidrojums.

Ja nu e-pasta vēstules patiesībā nesūtīja Tenča?

Varbūt Tenča starp saviem padotajiem bija pieķērusi nodevēju sūtām Gabrielai datus, atlaidusi šo personu no darba un tad, izlikdamās par šo cilvēku, nosūtījusi pēdējo elektroniskā pasta vēstuli pati, izsaucot Gabrielu uz tikšanos. Tenča varēja izlikties, ka ar nolūku nopludinājusi NASA datus, lai notvertu Gabrielu slazdā.

Vilciens joprojām stāvēja L'Enfant laukuma stacijā un patlaban, hidraulikai šņākuļojot, gatavojās aizvērt durvis.

Gabriela palūkojās uz peronu, domas joņoja vēja spārniem. Viņai nebija ne jausmas, vai viņas spriedumi ir loģiski vai viņa tikai uzdod vēlamo par esošo, taču, lai nu kas īsd norisinās, viņai katrā ziņā bija nekavējoties jārunā ar senatoru - vienalga, vai šis ir "P. V." vai nav.

Sagrābusi rokā aploksni ar fotogrāfijām, Gabriela izbrā- zās no vilciena mirkli pirms tam, kad durvis ar šņācienu aizcirtās. Viņai bija jauns mērķis.

Vestbrukpleisas dzīvokļu nams.

51. nodala

Cīnies vai bēdz!

Tolends, būdams biologs, zināja, ka brīdī, kad cilvēks jūt briesmas, viņa organismā norisinās fizioloģiskas pārmaiņas. Smadzeņu garozu applūdina adrenalīns, strauji paaugstinot sirdsdarbību un pavēlot smadzenēm pieņemt mūžveco, intuitīvāko bioloģisko lēmumu - vai nu iesaistīties kaujā, vai ņemt kājas pār pleciem.

Tolenda instinkts lika viņam bēgt, tomēr saprāts atgādināja, ka viņš vēl aizvien ir sasaistīts ar Noru Mengoru. Turklāt nebija kur sprukt. Vienīgais patvērums vairāku jūdžu rādiusā bija "habisfēra", un uzbrucēji, lai kas tie būtu, bija izvietojušies augstāk uz ledāja un aizšķērsojuši uz to ceļu. Tolendam aiz muguras pletās plaša, atklāta ledus virsma, divas jūdzes garš līdzenums, kas beidzās ar stāvu kritumu saltā jūrā. Bēgt uz to pusi nozīmēja ieskriet nāvē. Līdztekus šiem apsvērumiem Tolends apzinājās, ka nemaz nespēj pamest pārējos. Nora un Korkijs vēl aizvien atradās uz atklāta ledus laukuma sasaitē ar Reičelu un Tolendu.

Tolends tupēja blakus Reičelai, un ledus lodes nerimās slānīt apgāzto ragavu sānus. Tolends rakņājās pa izkaisīto ekipējumu, meklēdams ieroci, signālraķešu pistoli, rāciju… vienalga ko.

- Bēdz! - Reičela kliedza, vēl joprojām kampdama pēc elpas.

Te piepeši ledus ložu krusa mitējās. Par spīti brāzmainajam vējam, nakts uzreiz likās rāma… itin kā vētra būtu negaidīti aprimusi.

Un tajā brīdī, piesardzīgi vērdamies gar ragavām, Tolends kļuva par liecinieku baismīgam skatam - ko tādu viņš vēl nebija redzējis.

No tumsas gaismas aplī bez manāmas piepūles, klusi slīdot lejup pa nogāzi ar slēpēm, iznira trīs spokaini stāvi. Visi no galvas līdz kājām bija tērpušies baltos kombinezonos. Slēpošanas nūju tiem nebija, toties rokās - samērā lielas šautenes. Ari tādas Tolends nekad nebija redzējis. Slēpes bija ērmīgas, futūristiskas un īsas, drīzāk pagarināti skrituļdēļi, nevis slēpes.

Lēni, it kā apzinādamies, ka šī kauja ir uzvarēta, stāvi pieslīdēja pie tuvākā upura - nesamaņā guļošās Noras Men- goras. Tolends drebēdams pietrausās ceļos un palūkojās pāri ragavām uz nācējiem. Nelūgtie viesi paraudzījās uz zinātnieku caur spocīgām elektroniskām brillēm. Viņi acīm redzami nebija ieinteresēti.

Vismaz pagaidām.

Lūkodamies uz sievieti, kas bez samaņas gulēja uz ledus viņam priekšā, Delta Viens neizjūta nožēlu. Viņš bija apmācīts pildīt pavēles, nevis apcerēt to sekas.

Sievietei mugurā bija biezs melns termiskais kombinezons, seja vienā pusē uztūkuši. Elpa strauja un saraustīta. Viena IM ledus lode bija atradusi mērķi un to apdullinājusi.

Nu bija laiks darbu pabeigt.

Delta Viens notupās līdzās no ierindas izsistajai sievietei, bet viņa biedri pavērsa šautenes pret pārējiem mērķiem - viens pret strupo, samaņu zaudējušo vīrieti, kas gulēja uz ledus turpat netālu, un otrs pret apgāztajām ragavām, aiz kurām slēpās abi pārējie upuri. Vīri varēja mierīgi pabeigt iesākto, taču atlikušie upuri nebija bruņoti un tiem arī nebija kur bēgt, tāpēc steigties un piebeigt visus uzreiz bija vieglprātīgi. Nekad nesadali uzmanību, ja vien tas nav absolūti nepieciešams. Stājies pretī katram pretiniekam pēc kārtas. Tieši tā, kā apmācīti, vienības "Delta" kaujinieki nogalinās šos cilvēkus pa vienam. Iespaidīgākais tomēr bija tas, ka viņi neatstās nekādas pēdas, kas apliecinātu, kā šie cilvēki gājuši bojā.

Notupies līdzās nesamaņā guļošajai sievietei, Delta Viens novilka termiskos cimdus un sagrāba saujā sniegu. To saspaidījis, viņš pavēra sievietes muti un sāka bāzt sniegu viņai rīklē. Uzbrucējs piepildīja upura mutes dobumu, blietējot sniegu pēc iespējas dziļāk elpvadā. Viņa būs mirusi pēc trim minūtēm.

Šo paņemienu, kuru ieviesa krievu mafija, deveja par "belaja smerķ" - balto nāvi. Upuris nosmaks, pirms sniegs viņa rīklē izkusīs. Pēc nāves ķermenis kādu laiku saglabās siltumu, kas izkausēs aizsprostojumu. Pat ja radīsies aizdomas par slepkavību, nebūs atrodami ne slepkavības ieroči, ne vardarbības pēdas. Beigu beigās visu, protams, izprātos, taču laiks būs iegūts. Ledus lodes iejuks vidē, iegrims sniega kārtā. Pietūkumu uz sievietes galvas norakstīs uz nepatīkama kritiena rēķina - šādā vētrā tas nebūtu nekas pārsteidzošs.

Pārējos trīs padarīs nekaitīgus un nogalinās aptuveni tādā pašā veidā. Tad Delta Viens sakraus visus četrus ragavās, aizvilks vairākus simtus jardu tālāk, piestiprinās to ķermeņiem sasaites un izkārtos līķus. Pēc dažām stundām visus četrus uzies sasalušus sniegā - acīmredzami kritušus par upuri salam un hipotermijai. Atradēji, protams, būs neizpratnē, kāpēc šie cilvēki novirzījušies no kursa, taču neviens nebūs izbrīnījies, ka viņus pārsteigusi nāve. Galu galā signālraķetes sniegā bija izdzisušas, laika apstākļi neizturami, un apmaldīšanās uz Milna ledāja nozīmē ātru nāvi.

Delta Viens beidza stampāt sniegu sievietes kaklā. Pirms uzbrucējs pievērsa uzmanību pārējiem, viņš atāķēja sievieti no sasaites. Vēlāk viņš varēs to pieāķēt no jauna, taču patlaban nebija vēlams, lai tiem diviem aiz ragavām ienāktu prātā aizvilkt upuri drošākā vietā.

Maikls Tolends nule bija kļuvis par liecinieku tik savādai, asinis stindzinošai slepkavības metodei, kādu viņa prāts nemūžam nespētu iztēloties. Atbrīvojuši Noru Mengoru no sasaites, visi trīs uzbrucēji pievērsās Korkijam.

Man kaut kas jādara!

Korkijs bija atžilbis un vaidēja, pūlēdamies pietrausties sēdus, taču viens no uzbrucējiem nogrūda viņu uz muguras un uzsēdās viņam jāteniski virsū, ar ceļiem piespiezdams Korkija rokas pie ledus. No zinātnieka mutes izlauzās sāpju kliedziens, ko acumirklī aprija trakojošais vējš.

Šausmās, kas sāka laupīt prātu, Tolends mežonīgi taustījās pa izgāztajām mantām. Te noteikti kaut kam jābūt. Ierocim vai kam citam! Bet acu priekšā bija tikai ledus diagnosticēšanas aparatūra, un ledus lodes tās lielāko daļu bija sašķaidījušas līdz nepazīšanai. Reičela viņam līdzās nedroši centās apsēsties, atbalstīdamās pret leduscirtni.

- Bēdz… Maik…

Tolends uzmeta skatienu cirtnim, kas bija piesprādzēts pie Reičelas rokas locītavas. Tas varētu būt ierocis. Vai vismaz kas tamlīdzīgs. Tolends aplēsa izredzes, uzbrūkot trim

brunodem vīriem ar sīku cirtnīti.

Pašnāvība.

Kad Reičela bija kūņodamās piecēlusies sēdus, Tolenda skatienu piesaistīja priekšmets viņai aiz muguras. Paliela vinila soma. Lūgdamies, lai liktenis, par spīd visam, sūta ra- ķešpistoli vai rāciju, viņš parāpās Reičelai garām un satvēra somu. Tajā bija liels, kārtīgi salocīts plāna poliestera audekls. Labuma nekāda. Tolendam uz pētniecības kuģa bija līdzīgs. Tas bija neliels meteoroloģiskais balons, paredzēts meteoroloģiskās novērošanas aparatūras (ne smagākas par personālo datoru) pārvietošanai. Noras gaisa balons viņiem nekādi nepalīdzēs, īpaši bez hēlija balona.

Dzirdot, kā Korkijs pretojas, Tolendu pārņēma tāda bezpalīdzības sajūta, kādu viņš nebija piedzīvojis gadiem ilgi. Pilnīgs izmisums. Pilnīgs apjukums. Gluži kā nodrāztajā teicienā par to, ka pirms nāves gar acīm paslīd visa dzīve, Tolenda prātā negaidīti uzzibsnīja senaizmirsti tēli no bērnības. Viņš atradās uz jahtas Sanpedro un apguva vecumveco jūrnieku laika kavēkli - lidošanu ar spinakera buru. Viņš karājās virs okeāna mezglainā tauvā, smiedamies ieplunkšķināja ūdenī, šūpojās augšup lejup, turēdamies pie zvana virves un nododams savu likteni bangojošā spinakera un okeāna vēju untumu rokās.

Tolenda skatiens atgriezās pie poliestera balona, ko viņš turēja rokā. Viņa prāts negrasījās padoties, tas mēģināja atgādināt kādu risinājumu. Lidošana ar spinakeru.

Kamēr svešinieku uzmanība bija pievērsta Korkijam, Tolends atrāva vaļā balona aizsargapvalku. Tolendam nebija nekādu ilūziju, ka šo plānu varētu raksturot kā citādi, nevis velnišķīgi riskantu, taču viņš apzinājās, ka, paliekot uz vietas, viņus gaida droša nāve. Tolends cieši satvēra salocīto poliestera audumu. Uzraksts uz tā brīdināja: UZMANĪBU! NELIETOT VĒJĀ, KAS STIPRĀKS PAR 10 MEZGLIEM!

Pie velna! Cieši sakampis audumu, lai neļautu balonam atritināties, Tolends pietrausās klāt Reičelai, kas sēdēja, saliekusies uz vienu pusi. Viņš pamanīja sievietes acīs apjukumu, bet iekārtojās viņai līdzās un uzsauca:

-    Turi!

Tolends pasniedza Reičelai salocīto auduma baķi un, šādi atbrīvojis rokas, izslidināja balona kravas skavu cauri ka- rabīnei, kas bija piestiprināta pie drošības jostas. Apvēlies uz sāna, viņš izslidināja skavu cauri arī Reičelas karabīnei.

Tolends un Reičela tagad bija kā viens vesels.

Savienoti gurnos.

Ļenganā sasaites virve, kas saistīja abus, pa sniegu aizvijās līdz Korkijam, kurš joprojām pretojās… un vēl desmit jardus tālāk uz spaili blakus Norai Mengorai.

Noras vairs nav, Tolends sev teica. Tu neko nevari līdzēt.

Uzbrucēji bija pietupušies pie Korkija, kas zvalstījās uz ledus, mīcīja sniegu un gatavojās to stumt viņam rīklē. Tolends saprata, ka laika vairs nav.

Viņš izrāva salocīto balonu Reičelai no rokām. Audekls bija viegls kā zīdpapīrs, bet nesaplēšams. Jāriskē.

-    Turies!

-    Maik? - Reičela ievaicājās. - Ko…

Tolends pasvieda poliestera audekla rituli gaisā virs galvas. Gaudojošais vējš to satvēra un izpleta plaši kā izpletni. Apvalks, acumirklī piepildījies, ar skaļu krakšķi plandot atvērās.

Tolends juta mežonīgu rāvienu un acumirklī atģida, ka krietni par zemu novērtējis katabatiskā vēja spēku. Pēc mirkļa viņu un Reičelu, daļēji paceltus gaisā, jau vilka prom pa ledāju. Tolends juta vēl vienu rāvienu, viņa sasaitei nosprie- gojoties un paraujot līdzi arī Korkiju Mārlinsonu. Divdesmit jardu attālumā viņa izmisušais draugs tika izrauts no pārsteigto uzbrucēju tvērieniem, vienu no viņiem spēji nogāžot atmuguriski. Korkijs izgrūda baisu kliedzienu, aiz abiem pārējiem arvien ātrāk slīdēdams pa ledu. Par mata tiesu izvairījies no sadursmes ar apgāztajām ragavām, viņš, vīdamies kā zivs aste, šļūca viņiem līdzi. Blakus Korkijam vilkās šļaugana virve… virve, kas reiz bija piestiprināta pie Noras Men- goras jostas.

Tu neko nevari līdzēt, Tolends sev atgādināja.

Visi trīs augumi kā sasaistītas lelles, viegli skardami ledu, slīdēja prom pa ledāju. Garām aizspindzēja ledus lodes, taču Tolends saprata, ka uzbrucēji palaiduši garām izdevību. Kaujinieki izgaisa tālē, sarūkot līdz signālraķešu apmirdzētiem punktiņiem.

Tolends juta, ka zem polsterētā kombinezona ar nerimtīgu paātrinājumu ņirb ledus virsma, un atvieglojums, ko izraisīja sekmīgā bēgšana, izčākstēja vēja ātrumā. Nepilnu divu jūdžu attālumā viņiem priekšā Milna ledus šelfs izbeigsies ar stāvu krauju - un aiz tās… simt pēdu garš kritiens bangojošajos Ziemeļu Ledus okeāna viļņos, kas solīja neizbēgamu nāvi.

52. nodala

Mārdžorija Tenča smaidīja, ejot lejā pa kāpnēm uz Baltā nama Sakaru biroju, kur datorizēti raidītāji izplatīja augšstāvā, Sakaru nodaļā, izstrādātos paziņojumus presei. Tikšanās ar Gabrielu Ešu bija noritējusi teicami. Nebija tik būtiski, vai Gabriela ir tā nobijusies, ka iesniegs viņai notariāli apstiprinātu liecību par savu dēku, taču tā vai citādi - mēģināts nebija zaudēts. f

Gabriela darītu prātīgi, pasūtīdama viņu pie velna, Tenča sprieda. Nabadzītei taču nav ne jausmas, cik smagi Sekstons kritīs.

Pēc dažām stundām prezidenta preses konference, kas saistīta ar meteorītu, nospiedīs Sekstonu uz ceļiem. Tas nu bija skaidrs. Gabriela Eša, ja vien piekristu sadarboties, būtu nāvējošais trieciens, kas liktu Sekstonam ar kaunu aizrāpot stūri. No rīta Tenča nodotu presei Gabrielas liecību kopā ar videomateriālu, kurā Sekstons visu noliedz.

Divi nokauti - viens pēc otra.

Galu galā politikā galvenais nebija uzvara vēlēšanās, tās pamatā bija izšķiroša uzvara - spēja uztrausties uz viļņa, lai īstenotu savu vīziju. Vēstures gaitā pierādījies, ka prezidents, kas iespraucas krēslā ar nelielu pārsvaru, sasniedz daudz mazāk; viņa pozīcijas jau no sākta gala ir vājas, un šķiet, ka kongress nekad to nepiemirst.

Būtu ideāli, ja senatora Sekstona kampaņas iznīcināšana būtu pilnīga - dubults uzbrukums, satriecot gan viņa politiku, gan ētiku. Šāda stratēģija, ko Vašingtonā pazina ar nosaukumu "augstais un zemais", bija patapināta no militārās mākslas. Piespied ienaidnieku karot divās frontēs. Ja kandidāta rīcībā bija sīka negatīva informācija par oponentu, kandidāts nereti nogaidīja, līdz iegūs vēl kādu informāciju, un tad nāca klajā ar abām reizē. Divpusīgs uzbrukums vienmēr bija efektīvāks nekā viens trieciens, sevišķi tad, kad dubultā ofensīva skāra savstarpēji nesaistītus oponenta kampaņas aspektus - viena pret politiku, otra pret reputāciju. Politiskā uzbrukuma atvairīšana prasīja loģiku, savukārt uzbrukums reputācijai bija jāatvaira ar emocijām. Pretošanās abām ofensīvām vienlaikus bija gandrīz neiespējama.

Šovakar senators Sekstons sapratīs, ko nozīmē kārpīties ārā no politiskā murga - pārsteidzoša NASA triumfa -, turklāt viņa jau tā nepatīkamā situācija pasliktināsies, ja viņš būs spiests aizstāvēt savu attieksmi pret NASA un vienlaikus uzklausīs padotās apsūdzību melos.

Nonākusi pie Sakaru biroja sliekšņa, Tenča juta sevī kūsājam cīņas degsmi. Politika bija karš. Viņa dziļi ieelpoja un ielūkojās pulkstenī. Piecpadsmit pāri sešiem. Kuru katru brīdi tiks raidīts pirmais šāviens.

Viņa iegāja iekšā.

Sakaru biroja telpas bija šauras, taču pēc lielākām nebija vajadzības. Tā bija viena no efektīvākajām sakaru stacijām pasaulē, un to apkalpoja tikai piecu cilvēku kolektīvs. Šajā mirklī visi pieci darbinieki stāvēja pie savām elektroniskajām iekārtām, atgādinot peldētājus, kas baseina galā gaida starta pistoles šāvienu.

Viņi ir gatavi. Tenča to samanīja dedzīgajos skatienos.

Viņu allaž pārsteidza, kā šis nelielais birojs spēj nieka divu stundu laikā sazināties ar trešdaļu civilizētās pasaules. Tam bija elektroniski sakari ar desmitiem tūkstošu globālo ziņu avotu - no lielākajiem televīzijas konglomerātiem līdz pat sīkiem pilsētiņu laikrakstiem. Baltā nama Sakaru birojs spēja, nospiežot dažus taustiņus, pieskarties pasaulei.

Faksu nosūtītāji datori izkaisīja paziņojumus plašsaziņas līdzekļu - radio, televīzijas, preses un interneta - elektroniskajās pastkastītēs no Menas līdz Maskavai. Lielapjoma e-pasta programmas savā pārziņā ņēma tiešraidē strādājošās ziņu aģentūras. Telefona automātiskie numura sastādītāji zvanīja tūkstošiem ziņu redaktoru un atskaņoja ierakstītus balss paziņojumus. Tīmekļa lapa piedāvāja jaunākās vēstis, nemitīgi tās precizēdama. Ziņu avotiem, kas spēja piedāvāt informāciju tiešraidē - CNN, NBC, ABC, CBS, ārzemju televīzijas piesolīja tiešraides materiālu par brīvu. Jebkas tajā brīdī kanālā demonstrētais ar steigu tika pārtraukts, lai pārraidītu ārkārtēju prezidenta uzrunu.

Pilnīga uzvara.

Tenča kā ģenerālis, kas inspicē savu karaspēku, klusumā aizsoļoja līdz kopēšanas galdam un paņēma rokās "īsā paziņojuma" izdruku, kuras teksts, gluži kā šautenē ielādēta aptvere, bija izvietota visos'raidītājos.

To izlasījusi, Tenča gribot negribot klusībā iesmējās. Salīdzinājumā ar parastajiem standartiem šis paziņojums bija neveikls - drīzāk reklāma, nevis paziņojums, - tomēr prezidents bija pavēlējis Sakaru birojam atlaist visas bremzes. Un tas bija paklausījis. Šis teksts bija ideāls - bagātīgs ar atslēgas vārdiem un viegli uztveramu saturu. Iespaidīga kombinācija. Pat ziņu aģentūras, kas ienākušā pasta šķirošanai iz

mantoja programmu "atslēgas vārdu okšķeri", saņemot šo tekstu, signalizēs bez mitas.

No: Baltā nama Sakaru biroja.

Temats: steidzama prezidenta uzruna.

Savienoto Valstu prezidents šovakar astoņos pēc Austrumkras- ta laika rīko steidzamu preses konferenci Baltā nama īssaietu telpā. Viņa paziņojuma saturs patlaban nav izpaužams. Pa ierastajiem kanāliem būs pieejama audio un video padeve tiešraidē.

Atlikusi papīru uz galda, Mārdžorija Tenča aplaida skatienu apkārt, veltīdama Sakaru biroja kolektīvam atzinīgu galvas mājienu. Darbinieki izskatījās aizrautīgi.

Aizdedzinājusi cigareti, viņa mirkli to pakūpināja, ļaujot gaidām pastiprināties. Visbeidzot Mārdžorija pasmīnēja.

- Dāmas un kungi, iedarbiniet dzinējus!

53. nodala

Reičelas Sekstones prāts bija zaudējis loģiskās domāšanas spēju. Vairs nebija nozīmes nedz meteorītam, nedz noslēpumainajai DZR izdrukai kombinezona kabatā, nedz Minam, nedz baisajam uzbrukumam uz ledāja. Svarīgs bija tikai viens.

Izdzīvošana.

Zem viņas kā nebeidzams gluds lielceļš izplūdušās svītrās zibēja ledus. Reičela negudroja, vai viņas ķermenis ir nejūtīgs no bailēm, vai viņu sargā kombinezons, taču sāpes viņa nejuta. Viņa nejuta neko.

Pagaidām.

Tā kā Reičela jostasvietā bija sastiprināta ar Tolendu, abi slīdēja uz sāna, neveikli apskāvušies. Viņiem priekšā bangoja balons, ko vējš bija piepūtis kuplu, gluži kā izpletni drag- reisa mašīnas aizmugurē. Korkijs vilkās sasaitē aiz viņiem, mežonīgi svaidoties kā bez vadības palicis treilers. Signālraķete uzbrukuma vietā bija izzudusi.

Neilona "Mark IX" kombinezonu švīkstoņa pieņēmās spalgumā, slīdēšanas tempam palielinoties. Reičelai nebija ne jausmas, ar kādu ātrumu viņi brāžas, taču vēja ātrums bija vismaz sešdesmit jūdžu stundā, un šķita, ka ar katru garām- skrienošo sekundi gludais skrejceļš zem viņiem traucas arvien zibenīgāk. Izturīgais poliestera balons acīmredzot negra- sījās ne saplīst, ne citādi atsvabināt viņus.

Mums jātiek no tā vaļā, Reičela prātoja. Viņi brāzās prom no viena draudīga spēka pretim citam. Līdz okeānam visticamāk nav palikusi ne jūdze! Iedomājoties ledaino ūdeni, prātā uzvirmoja šaušalīgas atmiņas.

Vējš brāzmoja vēl spēcīgāk, un ātrums auga. Viņiem aiz muguras Korkijs izbailēs kliedza. Reičela saprata, ka, traucoties šādā tempā, viņus jau pēc dažām minūtēm balons pār- vilks pāri klintij un iemetīs stindzinošajā okeānā.

Tolends acīmredzot domāja to pašu, jo viņš sāka raustīt troses spaili, kas bija piestiprināta pie viņu ķermeņiem.

-    Nevar atāķēt! - viņš kliedza. - Pārāk stingri nostiepts!

Reičela cerēja, ka mērenāks vējš ļaus trosei atslābt, taču

katabatiskais vējš brāzās bez pārstājas. Mēģinādama palīdzēt, Reičela sagriezās ar visu augumu un ietrieca purngala dzelksni ledū, aizlidinot pa gaisu ledus drumstalas. Ātrums tikko jūtami samazinājās.

-    Aiziet! - viņa iekliedzās, paceļot pēdu.

Vienu mirkli trose kļuva slābanāka. Tolends to parāva uz leju, cenšoties izbīdīt spaili no abu karabīnēm. Bez panākumiem.

-    Vēlreiz! - viņš uzsauca.

Šoreiz abi pagriezās viens pret otru un iedzina purngalu radzes ledū, uzsitot gaisā divas ledus vērpetes. Ātrums palēninājās.

-    Aiziet!

Pēc Tolenda dotās zīmes abi pacēla pēdas. Balonam atkal traucoties ar pilnu jaudu, Tolends aizgrūda īkšķi aiz ka- rabīnes aizbīdņa un pagrieza āķi, cenzdamies atsvabināt spaili. Kaut arī šoreiz viņam veicās labāk, trose vēl aizvien bija pārāk nospriegota. Nora bija dižojusies, ka šīs karabīnes ir pirmšķirīgas - ar "Joker" drošības skavām, kurās iestrādāti papildu gredzeni, lai spailes neatsprāgtu vaļā, ja troses būtu mazāk nospriegotas.

Drošības spailes - slepkavas, Reičela nodomāja, un šis paradokss viņu ne mazākā mērā neuzjautrināja.

-    Vēl vienu reizi! - Tolends uzsauca.

Sakopodama visu enerģiju un cerības, Reičela pagriezās, cik vien tālu varēja, un iecirta purngalus ledū. Izliekusi muguru, viņa ar visu svaru spieda tos cietajā pamatā. Tolends sekoja viņas paraugam, līdz abi bija pagriezušies gandrīz uz vēdera, un sasaite nostiepa abu drošības jostas. Tolends iecirta purngalus ledū, un Reičela izliecās vēl vairāk. Kājas drebēja, it kā tās plosītu triecienviļņi. Viņa nodomāja, ka izmežģīs potītes.

-    Turi… turi… - Tolends izliecās, lai atsvabinātu "Joker" skavu, un ātrums samazinājās. - Gandrīz jau…

Reičelas radzes atsprāga vaļā. Metāla dzelkšņi atrāvās no zābakiem un aizkūleņoja tumsā, pārlecot pāri Korkijam. Balons uzņēma ātrumu, pametot Reičelu un Tolendu sāņus. Spaile izslīdēja Tolendam no rokām.

-    Velns!

Poliestera balons, it kā saērcināts par šo acumirklīgo kavējumu, traucās uz priekšu vēl straujāk, velkot trijotni pa ledāju uz jūru. Reičela zināja, ka viņi zibenīgi tuvojas klintij, tomēr briesmas draudēja jau pirms simt pēdu garā kritiena Ziemeļu Ledus okeānā. Viņu ceļā bija trīs prāvi sniega kalni. Kaut gan Reičelu sargāja "Mark IX" kombinezona polsterē- jums, viņu pārņēma šausmas, iztēlojoties, ka viņi šādā milzu ātrumā uzlidos gaisā virs sniega pauguriem.

Izmisīgi cīnoties ap drošības jostām, Reičela drudžaini prātoja, kā atsvabināties no balona. Un tajā brīdī viņa izdzirdēja ritmisku klaboņu pa ledu - tādu kā ātršāvēja staccato pret cieto virsmu.

Cirtnis.

Bailēs Reičelai pavisam bija izskrējis no prāta leduscirt- nis, kas turējās auklas cilpā pie jostas. Vieglais alumīnija instruments lēkāja gar kāju. Viņa palūkojās uz balona trosi. Bieza, smaga pīta neilona trose. Viņa pasniedzās lejup, sataustīja lēkājošo cirtni, satvēra to aiz kāta un pievilka sev klāt, izstiepjot elastīgo auklu. Joprojām guļot uz sāniem, Reičela ar pūlēm pacēla rokas virs galvas, lai ar cirtņa robaino asmeni aizsniegtu biezo trosi, un sāka neveikli to zāģēt.

- Jā! - Tolends iesaucās, taustīdamies pēc sava cirtņa.

Šļūcot uz sāniem, Reičela bija izstiepusies taisni, ar rokām virs galvas rīvēdama nospriegoto trosi. Tā bija izturīga, tomēr neilona šķiedras negribīgi padevās. Tolends ar savu cirtni pagriezās, pacēla rokas virs galvas un centās rīvēt tajā pašā vietā no otras puses. Cirtņu asmeņi brīžiem sasitās kopā, abiem strādājot tandēmā kā mežcirtējiem. Trose dila no abām pusēm.

Mums izdosies, Reičela nodomāja. Mēs to auklu pārgriezīsim!

Piepeši sudrabainais poliestera audums pasviedās augšup, it kā to būtu sagrābusi vēja pūsma no apakšas. Reičela šausmās atskārta, ka gluži vienkārši tāds ir reljefs.

Viņi bija klāt.

Uzbērumi.

Tikai uz mirkli priekšā pavīdēja balta siena, un viņi ietriecās sniegā. Belziens izsita elpu Reičelai no plaušām un iz- lidināja cirtni no rokas. Viņa juta, ka tiek rauta augšā pa no- kalni un uzlido gaisā kā auklās sapinies ūdensslēpotājs, kuru pārvelk pāri tramplīnam. Abus pēkšņi reibinošā ātrumā pameta gaisā kā ar katapultu. Ieplaka starp uzbērumiem palika tālu zem viņiem, un paplucinātā trose, joprojām stingra, rāva abus arvien augstāk pāri ieplakai. Reičelas skatiens uz mirkli notvēra to, kas viņus gaidīja. Vēl divi uzbērumi, šaurs plato un tad kritiens jūrā.

It kā atbalsodams Reičelas mēmās šausmas, gaisā uzlidoja griezīgs Korkija Mārlinsona kliedziens. Sasaite viņu atrāva no pirmā uzbēruma smailes tūlīt aiz Reičelas un Tolen- da. Nu gaisā bija visi trīs, un balons cirtās augšup kā meža zvērs, kas pūlas izlauzties no gūstītāja pinekļiem.

Piepeši virs galvām kā šāviens tumsā atbalsojās sprak- šķis. Iebojātā trose pārtrūka, un izplūkātais gals ietriecās Reičelai sejā. Nākamajā mirklī viņi gāzās lejup. Balons augstu plandījās, beidzot ticis savā vaļā… aizvirpuļodams jūrā.

Sapinušies karabīnēs un jostās, Reičela un Tolends krita zemē. Tuvojoties otrajam baltajam uzbērumam, Reičela sagatavojās triecienam. Par mata tiesu novirzījušies no vidējā uzkalna smailes, viņi nozvēlās tam otrā pusē. Triecienu daļēji mīkstināja gan kombinezoni, gan fakts, ka abi nokrita uz slīpuma. Pasaule ap Reičelu pārvērtās roku, kāju un ledus juceklī, un viņa juta, ka veļas lejā pa nokalni ieplakā. Reičela instinktīvi izpleta rokas un kājas, cenšoties samazināt slīdēšanas ātrumu, pirms abi ietrieksies nākamajā uzbērumā. Viņa juta, ka slīd mazliet lēnāk, taču pēc dažām sekundēm kopā ar Tolendu jau šļūca augšā pa nokalni. Virsotnē abi piedzīvoja vēl vienu bezsvara stāvokļa mirkli un tad pārvēlās pāri smailei. Šausmu pārņemta, Reičela juta, ka viņi noslīd lejā pa nogāzi un izkūleņo uz beidzamā plato… uz pēdējām Milna ledāja astoņdesmit pēdām.

Šļūcot tuvāk kraujai, Reičela juta Korkija svaru sasaitē un saprata, ka visi trīs mazliet bremzē. Viņa apjēdza, ka tas ir nedaudz par vēlu. Ledāja malas trauji tuvojās, un Reičelai izlauzās bezpalīdzīgs kliedziens.

Un tad tas notika.

Ledus krasts zem viņiem izbeidzās. Pēdējais, ko Reičela apzinājās, bija kritiens.

54. nodala

Vestbrukpleisas 2201. dzīvokļu nams, kas atrodas N ielā, neapšaubāmi ir viens no lepnākajiem savrupnamiem Vašingtonā. Gabriela pa apzeltītajām virpuļdurvīm iesteidzās marmora priekšnamā, kur atbalsojās apdullinoši skaļš mākslīgais ūdenskritums.

šveicars pie apsardzes galdiņa izskatījās pārsteigts, viņu ieraugot.

-    Mis Eša? Nemaz nezināju, ka šodien pieskriesiet.

-    Es kavēju. - Gabriela aši piereģistrējās. Pulkstenis pie sienas rādīja divdesmit divas pāri sešiem.

Šveicars pakasīja galvu.

-    Senators man izsniedza sarakstu, taču jūs nebijāt…

-    Daži mūždien aizmirst tos, kuri tiem palīdz visvairāk. - Gabriela izmocīja smaidu un patraucās viņam garām uz liftu.

Šveicars izskatījās nobažījies.

-    Es labāk piezvanīšu uz dzīvokli.

-    Paldies! - Gabriela izmeta, iekāpdama liftā. Viņa brauca augšup. Senators ir atvienojis tālruni.

Uzbraukusi devītajā stāvā, Gabriela izgāja no kabīnes un devās uz priekšu pa grezno gaiteni. Tā galā pie dzīvokļa durvīm viņa pamanīja sēžam vienu no senatora druknajiem personiskajiem miesassargiem. Viņš izskatījās nogarlaikojies. Gabriela bija izbrīnījusies, redzot apsardzes vīru pildām darba pienākumus, taču miesassargs, viņu ieraugot, bija vēl vairāk pārsteigts un, Gabrielai tuvojoties, pietrūkās kājās.

-     Zinu, zinu! - Gabriela uzsauca jau no gaiteņa vidus. - Šovakar ir "P. V.". Viņš nevēlas, lai viņu traucē.

Apsargs uzsvērti pamāja ar galvu.

-    Viņš strikti pieteica, lai neviens apmeklētājs…

-    Lieta ir steidzama.

Apsargs aizšķērsoja durvis.

-    Viņam ir privāta tikšanās.

-     Patiesi? - Gabriela izvilka no paduses sarkano aploksni un nozibināja Baltā nama zīmogu vīrietim gar seju. - Es nupat biju Ovālajā kabinetā. Man jānodod senatoram šī informācija. Tiem vecajiem drauģeļiem, ar kuriem senators šovakar kulsta mēli, dažas minūtes būs jāiztiek bez viņa. Nu, laid mani iekšā!

Ieraudzīdams uz aploksnes Baltā nama zīmogu, apsargs sāka šaubīties.

Neliec man to atvērt, Gabriela klusībā lūdzās.

-    Atstājiet aploksni man, - vīrietis ierunājās. - Es viņam nodošu.

-     Ne velna! Baltajā namā man skaidri un gaiši piekodināja nodot viņam to tieši rokās. Ja es nekavējoties ar viņu neaprunāšos, mēs abi rit no rīta varēsim meklēt jaunu darbu. Vai skaidrs?

Bija redzams, ka apsargu moka dziļas pretrunas, un Gabriela manīja, ka šovakar senatora aizliegums ielaist ciemiņus no tiesas bijis neparasti strikts. Viņa devās izšķirošajā triecienā. Vēlreiz pavicinājusi Baltā nama aploksni vīrietim gar degunu, Gabriela klusinātā balsī nomurmināja tos trīs vārdus, no kuriem viss Vašingtonas apsardzes personāls bijās visvairāk.

-Jūs nesaprotat situāciju.

Politiķu apsardzes personāls nekad nesaprata situāciju un šo apstākli neganti ienīda. Viņi bija algotņi, tika turēti neziņas tumsā un ik uz soļa nespēja izšķirties - klausīt pavēlēm vai riskēt ar darbu, ietiepīgi nepievēršot uzmanību kādai acīmredzamai krīzes situācijai.

Apsargs nokremšļojās, vēlreiz aplūkodams Baltā nama aploksni.

-    Labi, bet es pateikšu senatoram, ka jūs pieprasījāt, lai jūs ielaiž.

Viņš atslēdza durvis, un Gabriela paspraucās vīrietim garām, pirms tas bija pārdomājis. Iegājusi dzīvoklī, viņa nedzirdami aizvēra durvis un tās aizslēdza.

Stāvēdama priekštelpā, Gabriela dzirdēja apslāpētas balsis Sekstona atpūtas istabā, kas atradās dziļāk, - vīriešu balsis. Šāvakara "P. V." acīmredzot nemaz nebija tik privāts, kā to iepriekš bija licis noprast Sekstons.

Virzoties uz attālo istabu, Gabriela pagāja garām vaļējam skapim, kurā karājās pusducis dārgu vīriešu mēteļu - izsmalcināta vilna un tvīds. Uz grīdas bija satupuši vairāki portfeļi. Acīmredzot šovakar darba lietas bija atstātas priekštelpā. Gabriela būtu pagājusi portfeļiem garām, taču viens no tiem saistīja viņas uzmanību. Uz tā bija plāksnīte ar labi saskatāmu kompānijas logotipu - spilgti sarkanu raķed.

Viņa apstājās un notupās, lai to izlasītu.

SPACE AMERICA, INC.

Viņa mulsi aplūkoja pārējos portfeļus.

BEAL AEROSPACE. MICROCOSM, INC. ROTARY ROCKET COM- PANY. KISTl.ER AEROSPACE.

Prātā atbalsojās Mārdžorijas Tenčas aizsmakusi balss. Vai jums ir zināms, ka senators Sekstons savai pirmsvēlēšanu kampaņai pieņem milzīgus kukuļus no privātām kosmosa aviācijas kompānijām ?

Kad Gabriela palūkojās uz ēnainās priekštelpas arkvei- da aiļu, kas veda senatora atpūtas istabā, viņas pulss joņoja kā negudrs. Viņa saprata, ka vajadzētu ierunādes, darīt zināmu savu klātbūtni, tomēr klusiņām sprīdi pa sprīdim zagās uz priekšu. Gabriela nedzirdami nostājās ēnās dažu pēdu attālumā no arkveida ailas un… ieklausījās sarunā.

55. nodala

Delta Trīs palika pie signālraķetes, lai savāktu Noras Mengo- ras līķi un ragavas, bet abi pārējie kaujinieki aizvien naskāk dzinās pakaļ savam laupījumam.

Abiem pie kājām bija slēpes, kuras darbināja "Elektro- Tread" motors. Konstruētas pēc tirdzniecībā pieejamo "Fast Trax" motorizēto slēpju parauga, slepenās "ElektroTread" bija slēpes, kurām piestiprinātas miniatūras tanku kāpurķēdes, - gluži kā kājās velkami sniega motocikli. To ātrumu kontrolēja, ar rādītājpirksta un īkšķa galu saspiežot divas plāksnītes labās rokas cimdā. Ap pēdu bija apvīts jaudīgs želejas akumulators, kas reizē bija skaņu slāpētājs, tādējādi slēpes slīdēja nedzirdami. Konstrukcija bija ģeniāla - gravitācijas spēka un rotējošo kāpurķēžu radītā kinētiskā enerģija, slēpotājam slīdot lejup no paugura, automātiski tika uzkrāta, lai uzlādētu akumulatoru nākamajam uzkalnam.

Turēdamies pa vējam un slīdēdams okeāna virzienā, Delta Viens pieliecās un aplūkoja ledāju sev priekšā. Viņa nakts redzamības sistēmu nevarēja ne salīdzināt ar jūras kājnieku lietoto "Patriot" modeli. Delta Viens lūkojās caur masku ar sešu elementu četrdesmit reiz deviņdesmit milimetru lēcām, trīs elementu palielinātāju un supertāla darbības rādiusa infrasarkano staru iekārtu. Caur to pasaule izskatījās vēsi iezilgana, nevis kā parasti zaļa, - šī krāsu shēma bija īpaši izstrādāta reģioniem ar augstu atstarošanas spēju, kā Arktikā.

Tuvojoties pirmajam pauguram, Delta Viens brilles sniegā uzrādīja vairākas spīdīgas sliedes, kas pacēlās augšup pa nogāzi kā neona bultas naktī. Acīmredzot trīs bēgļi vai nu nebija iedomājušies atāķēt savu pašizgudroto buru, vai arī nebija spējuši to izdarīt. Lai nu kā, ja līdz pēdējam uzbērumam viņi nebija atsvabinājušies, tad šobrīd jau atradās okeānā. Delta Viens zināja, ka bēgļu apģērbs ļaus dem izturēt ūdenī ilgāk nekā parastos apstākļos, taču nerimstošās krasta straumes aizraus viņus jūrā. Viņi neizbēgami noslīks.

Par spīti savai pārliecībai, Delta Viens bija mācīts nepieņemt vēlamo par esošo. Viņam bija jāskata līķi savām acīm. Zemu pieliecies, viņš saspieda pirkstus un šāvās augšā pa no- gāzi.

Maikls Tolends gulēja nekustīgs, domās skaitīdams zilumus. Viņš bija apdauzījies, taču neviens kauls lauzts nebija. Tolends nešaubījās, ka ar želeju pildītais "Mark IX" kombinezons aiztaupījis viņam nopietnas traumas. Acis atvēris, viņš lēnām atjēdzās. Šeit viss šķita maigāks… klusāks. Vējš joprojām gaudoja, taču brāzmas nebija tik niknas.

Mēs taču pārslīdējām pāri malai, vai ne?

Tolends atskārta, ka pārkritis pāri Reičelai Sekstonei. Abi gulēja gandrīz taisnā leņķī viens pret otru, saslēgtās karabī- nes bija savijušās kopā. Tolends juta Reičelu elpojam, taču viņas seju neredzēja. Viņš novēlās nost, juzdams, ka muskuļi tik tikko klausa.

- Reičela? - Tolends nebija pārliecināts, vai lūpas izdveš kādu skaņu.

Tolends atsauca atmiņā baisās sļūkšanas pēdējās sekundes - kā balons vilka viņus augšup, kā pārtrūka trose, kā visi trīs nozvēlās uz vidējā paugura nogāzes, kā pārslīdēja pāri pēdējai ieplakai un traucās uz malu, kur ledus beidzās. Tolends un Reičela krita, taču kritiens bija negaidīti īss. Viņi neiegāzās okeānā. Viņi nolidoja nepilnas desmit pēdas, nokrita uz cita ledus gabala, pašļūca un apstājās ar Korkija nekustīgo svaru tauvā.

Pacēlis galvu, Tolends paraudzījās apkārt. Netālu aiz stāvas ledus kraujas šļakstēja okeāna viļņi. Pavēries atpakaļ uz ledāju, Tolends sasprindzināja redzi un ielūkojās tumsā. Divdesmit pēdu tālāk skatiens sastapās ar augstu ledus sienu, kas šķita karājamies virs viņiem. Un tajā brīdī viņš saprata, kas noticis. Viņi bija nokrituši no lielā ledāja kluča uz zemāku ledus terasi. Šis ledus gabals bija plakans, hokeja laukuma lielumā un daļēji nogruvis - kuru katru brīdi tas varēja atšķelties un aizpeldēt okeānā.

Aisberga dzimšana, Tolends atcerējās, aplūkodams nestabilo ledus platformu, uz kuras šobrīd gulēja. Plata, četrstūraina plātne karājās pie ledāja sāna kā milzu balkons, un to no trim pusēm apjoza stāvas krantis. Ledus gabals turējās pie šļūdoņa tikai ar vienu sānu, un Tolends manīja, ka šis savienojums nekādā ziņā nav drošs. Robežu starp zemo terasi un Milna ledāju iezīmēja gandrīz četras pēdas plata plaisa. Šajā kaujā gravitācijas spēks droši soļoja pretī uzvarai.

Plaisa Tolendam šķita baisa, taču vēl lielākas izbailes radīja uz ledus sakņupušais nekustīgais Korkija Mārlinsona augums. Korkijs gulēja desmit jardu attālumā, un sasaite starp viņu un abiem pārējiem bija stingri nostiepta.

Tolends centās piecelties, aizmirsis, ka vēl aizvien jiav atsvabinājies no Reičelas. Izgrozījies viņš sāka atkabināt kopā saāķētās karabīnes.

Reičela, izskatīdamās vārga, pūlējās pietrausties sēdus.

-    Mēs… nepārkritām pāri malai? - viņa mulsi jautāja.

-    Pārkritām. Mēs nogāzāmies uz zemāku ledus kluci, - Tolends paskaidroja, pēdīgi atkabinādams karabīnes. - Man jāpalīdz Korkijam.

Sāpēs saviebies, Tolends mēģināja piecēlties, taču kājas bija kā no vates. Viņš satvēra sasaites virvi un viegli parāva, pievilkdams Korkiju tuvāk. Pēc kādiem desmit rāvieniem Korkijs gulēja dažu pēdu attālumā.

Korkijs Mārlinsons izskatījās sadauzīts. Brilles bija pazudušas, uz vaiga rēgojās pamatīga brūce, un deguns asiņoja. Tolenda ļaunā nojauta, ka Korkijs varētu būt gājis bojā, tika žigli izgaisināta - astrofiziķis apvēlās otrādi un nikni paglūnēja uz Tolendu.

-   Jēziņ! - viņš drebēdams izdvesa. - Nolāpīts, kas šis bija par gājienu, ko?

Tolendu pāršalca atvieglojums.

Reičela viebdamās apsēdās un pārlaida skatienu apkārtnei.

-    Izskatās, ka šis ledus klucis var iekrist jūrā. Mums… jātiek prom.

Tolends bija ar viņu pilnīgi vienisprātis. Vienīgais jautājums bija - kā?

To izdomāt trijotne nepaspēja. Mazliet augstāk uz ledāja atskanēja pazīstamā, klusā švīkoņa. Tolends strauji pacēla galvu un ieraudzīja divus baltus stāvus, kas viegli pieslēpoja pie malas un abi reizē apstājās. Vīrieši brīdi stāvēja un vērās lejup uz izmocītajiem bēgļiem kā šahisti, kas izbauda gaidāmo mata pieteikšanu pirms beidzamā, izšķirošā gājiena.

Delta Viens bija pārsteigts, ieraugot visus trīs bēgļus dzīvus. Taču viņš zināja, ka dzīvi tie ir tikai pagaidām. Viņi bija nozvēlušies uz ledāja posma, kas nemanāmi, bet neizbēgami slīdēja okeānā. Šos cilvēkus varētu padarīt rīcībnespējīgus un tad nogalināt tāpat kā to sievieti, taču nupat bija sevi pieteicis daudz labāks atrisinājums. Tāds, pēc kura līķus vispār neatradīs.

Vērdamies lejup pāri krantij, Delta Viens nopētīja plaisu ledāja malā - tā pletās kā ķīlis starp šelfu un ledus blāķi. Klucis, uz kura sēdēja trīs bēgļi, bija nedrošs… kuru katru dienu tas atšķelsies no ledāja un ieslīdēs okeānā.

Kaut vai šodien…

Šeit, uz šelfa ledāja, nakti ik pēc dažām stundām satricināja apdullinoši būkšķi, ledus blāķiem atdaloties no šļūdoņa un iegāžoties okeānā. Kurš gan to ievērotu?

Sajuzdams pazīstamos siltos adrenalīna uzplūdus, kas uzradās līdz ar gatavošanos nogalināt, Delta Viens iebāza roku ekipējuma maisiņā un izvilka smagu, citronam līdzīgu priekšmetu. Šis objekts bija iekļauts standarta militāro uzbrukumu vienību ekipējumā un tika dēvēts par apdullinošo granātu - tas varēja uz laiku dezorientēt, pat kontuzēt pretinieku, radot žilbinošu gaismu un apdullinošu satricinājuma vilni. Tomēr šovakar, Delta Viens zināja, šī apstulbinošā granāta pavisam noteikti nesīs nāvi.

Viņš pieslēpoja pie pašas malas un gudroja, cik dziļa ir šļūdoņa plaisa. Divdesmit pēdu? Piecdesmit pēdu? Viņš gan zināja, ka tam nav nozīmes. Jebkurā gadījumā iznākums būs efektīvs.

Ar nesatricināmu mieru, kam pamatā bija neskaitāmos treniņos izstrādātā rutīna, Delta Viens noregulēja desmit sekunžu aizturi granātas skrūvveida skalā, izslidināja drošinātāja adatu un iemeta granātu plaisā. Bumba iekrita tumsā un izzuda skatienam.

Delta Viens ar biedru atkāpās līdz tuvējam pakalnam un gaidīja. Šo skatu būs vērts redzēt.

Pat ar savu murgaino uztveres spēju Reičela ļoti labi saprata, ko uzbrucēji nupat iesvieduši plaisā. Nebija skaidrs, vai Maikls Tolends to zināja vai arī noprata no bailēm viņas acīs. Reičela, atskāršot neizbēgamo, nobālējusi pameta pārbiedētu skatienu visapkārt uz milzīgo ledus blāķi, uz kura viņi bija nokrituši.

Ledus zem Reičelas iegaismojās no iekšienes kā negaisa padebeši, kuros uzplaiksni strauja zibens šautra. Uz visām pusēm izšāvās spokaina, balta, caurspīdīga gaisma. Simt jardu rādiusā visapkārt šļūdonis it kā iekvēlojās. Sekoja trieciens. Ne grāviens kā zemestrīcē, bet apdullinošs vilnis, kas sadrebināja līdz pat kaulam. Reičela juta, ka spēks, izlauzies caur ledu, ietriecas viņas ķermenī.

Nākamajā mirklī, it kā starp šelfu un ledus kluci būtu iedzīts ķīlis, bluķis ar šķebinošu krakšķi sakustējās. Reičela, šausmu pārņemta, skatījās Tolendam acīs kā sastingušā kadrā. Blakus guļošais Korkijs iekliedzās.

Ledus zem kājām izzuda.

Reičela uz brīdi jutās kā bez svara, balansējot virs daudzmiljonu mārciņu smagā ledus blāķa. Un tad viņi svērās lejup - pretī stindzinošajam okeānam.

56. nodala

Reičela dzirdēja, kā ledus blāķi dārdēdami skrāpējas viens gar otru, masīvajai plātnei slīdot lejup gar Milna ledāja sānu un malu malās uzsitot augstas ūdens šaltis. Ledus gabals gausi iegrima ūdenī, un Reičelas svaru atguvušais ķermenis nogāzās uz ledus virsmas. Blakus smagi piezemējās Tolends un Korkijs.

Blāķis pēc inerces slīga dziļāk ūdenī, un Reičela ieraudzīja, kā ar ķircinošu palēninājumu augšup ceļas putojošais okeāns, gluži kā ūdens zem cilvēka, kas nolēcis no tilta ar dažas pēdas garāku gumiju. Cēlās… cēlās… un tad tas bija klāt. Viņas bērnības murgs bija atgriezies. Ledus… ūdens… tumsa. Gandrīz pirmatnējas šaušalas.

Ledus blāķis paslīdēja zem ūdens, un saltais Ziemeļu Ledus okeāns straumēm gāzās pāri malām, sa plūzdams visapkārt, un Reičela juta, ka tas parauj viņu lejup. Sejas kailā āda no sāļūdens pieskāriena savilkās un svila. Ledus grīda izzuda, un Reičela ķepurojās, pūlēdamās iznirt. Pildītais kombinezons cēla viņu augšup. Reičela ierāva pilnu muti sāļūdens, sprauslādama izsprāga virs ūdens un pamanīja, ka abi pārējie kārpās turpat līdzās. Visi trīs bija sapinušies sasaitē. Reičela nepaspēja attapties, kad Tolends uzsauca:

- Mēs ceļamies augšup!

Viņa vārdi atbalsojās virs mutuļiem, un Reičela juta, ka ūdens atplūst. Gluži kā masīva lokomotīve, kas pūlas nomainīt braukšanas virzienu, ledus plātne, izdvesusi vaidu, mitējās grimt un pamazām cēlās augšup. No daudzu jūras asu dziļuma uzplūda un izlauzās virspusē pretīgs zemfrekven- ces dārds, milzu ledus gabalam nirstot ārā no ūdens.

Ledus spiedās augšup arvien straujāk, spēji laužoties cauri tumsai. Reičela juta, ka tiek pacelta. Okeāna ūdens un ledus no visām pusēm apņēma viņas ķermeni. Reičela veltīgi kūlās, pūloties saglabāt līdzsvaru, kad ledus uzsvieda viņu pret debesīm kopā ar miljoniem galonu sāļā ūdens. Zvalstīdamās kā boja, milzu plātne šūpojās virs ūdens, it kā meklētu smaguma centru. Reičela kārpījās līdz viduklim ūdenī, kas klāja plakano virsmu. Kad ūdens atplūda no ledus gabala, straume sagrāba Reičelu un rāva uz malu. Slīdēdama uz vēdera, Reičela manīja, ka krants tuvojas ar vēja spārniem.

Turies! Mātes balss sauca gluži tāpat kā toreiz, kad mazā Reičela kulstījās zem dīķa ledus. Turies! Nelaidies lejā!

Drošības josta tika parauta tik spēcīgi, ka no plaušām izskrēja pēdējais mazumiņš gaisa, kas tur vēl bija atlicis. Tikai dažus jardus no malas rāviens Reičelu apmeta otrādi. Desmit jardu attālumā viņa ieraudzīja slābano Korkija ķermeni - viņi joprojām bija vienā sasaitē. Viņi bija slīdējuši uz pretējām ledus gabala malām, un tas bija Reičelu apturējis. Ūdens, strauji noplūstot no virsmas, netālu no Korkija atklāja vēl vienu tumšu stāvu. Tas bija nometies rāpus, ieķēries Korkija sasaitē un vēma sāļūdeni.

Maikls Tolends.

Pēdējais vilnis aizskrēja Reičelai garām, aizplūstot no aisberga virsmas, un viņa gulēja baisā klusumā, klausoties okeāna trokšņos. Sajutusi nāvējošu saltumu, Reičela uzslējās rāpus. Aisbergs zvalstījās šurpu turpu kā ledus gabaliņš milzu kokteilī. Neko neapjēgdama, Reičela, sāpju pārņemta, rāpoja pie abiem vīriešiem.

Stāvēdams uz ledāja kraujas, Delta Viens lūkojās caur nakts redzamības brillēm uz ūdeni, kas mutuļoja ap jaundzimušo plakano aisbergu Ziemeļu Ledus okeānā. Kaujinieks neredzēja ūdenī cilvēku ķermeņus, bet tas viņā izbrīnu neizraisīja. Okeāns bija tumšs, un upuru kombinezoni un kapuces bija melnas.

Pārlaizdams skatienu pār peldošo ledus gabalu, viņš tikai ar grūtībām tur spēja ko atšķirt. Spēcīgo piekrastes straumju nests, tas strauji attālinājās okeānā. Viņš jau grasījās novērsdes, kad ieraudzīja ko negaidītu. Trīs melnus punktiņus uz ledus. Tie ir ķermeņi? Delta Viens pūlējās nostādīt attēlu fokusā.

-    Tu kaut ko redzi? - Delta Divi ievaicājās.

Delta Viens neatbildēja, regulēdams palielināmo stiklu. Zilganajā aisberga tonējumā, sakritušus uz ledus salas, viņš ieraudzīja trīs nekustīgus cilvēku ķermeņus. Delta Viens nespēja izšķirt, vai šie cilvēki ir dzīvi vai miruši. Tam gan nebija nekādas nozīmes. Ja cilvēki bija dzīvi, tad pat siltajos kombinezonos viņi pēc stundas būs pagalam - viņi bija izmirkuši, brieda vētra, un ledus gabals aizpeldēja okeānā, kur nebija iespēju izdzīvot. Viņu līķus neatradīs neviens.

-    Tikai ēnas, - Delta Viens atteica, novērsdamies no okeāna. - Atgriezīsimies bāzē.

57. nodala

Senators Sedžviks Sekstons novietoja "Courvoisier" konjaka glāzi uz sava Vestbrukas dzīvokļa kamīna dzegas un kādu brītiņu bakstīja pagales, sakopodams domas. Seši vīrieši sēdēja atpūtas istabā, kur valdīja klusums… un gaidīja. Nenozīmīgā patērzēšana bija galā. Laiks senatoram Sekstonam sākt lielo pārliecināšanas uzrunu. Viņi to apzinājās. Arī viņš to apzinājās.

Politika ir pārdošanas māksla.

Iekaro uzticību! Liec manīt, ka tu izproti viņu problēmas.

- Kā jūs jau droši vien zināt, - Sekstons, pagriezies pret klausītājiem, ierunājās, - pēdējo mēnešu laikā esmu ticies ar daudziem cilvēkiem, kam ir līdzīga nostāja. - Viņš pasmaidīja un apsēdās, nu atrazdamies aci pret aci ar pārējiem. - Jūs esat vienīgie, kurus esmu uzaicinājis savā mājā. Jūs esat unikālas personības, un es jūtos pagodināts par iespēju iepazīties ar jums.

Sekstons sakrustoja rokas un ļāva skatienam apmest loku istabā, nodibinot acu kontaktu ar ikvienu viesi. Un tad viņš pievērsās pirmajam mērķim - druknam vīrietim kovboja platmalē.

-    Hjūstonas "Space Industries", - Sekstons viņu uzrunāja. - Man prieks, ka esat atbraucis.

-    Neturu labu prātu uz šo pilsētu, - teksasietis noņurdēja.

-    Nevaru jums to pārmest. Vašingtona pret jums izturējusies negodīgi.

Teksasietis zem cepures platās malas paglūnēja uz senatoru, taču neatbildēja.

-     Pirms divpadsmit gadiem jūs izteicāt piedāvājumu ASV valdībai, - Sekstons sacīja. - Jūs piedāvājāties uzbūvēt ASV kosmosa staciju par nieka pieciem miljardiem dolāru.

-    Jā, tā bija. Rasējumi man joprojām saglabājušies.

-     Un tomēr Kosmosa pārvalde pārliecināja valdību, ka ASV kosmosa stacijai jābūt NASA projektam.

-    Pareizi. NASA sāka to būvēt gandrīz pirms desmit gadiem.

-    Desmit gadu. Un NASA kosmosa stacija vēl ne tikai pilnībā nedarbojas, bet tās projekts līdz šim izmaksājis divdesmit reižu vairāk nekā jūsu piedāvājums. Man, Amerikas nodokļu maksātājam, metas šķērmi ap dūšu.

Istabu apriņķoja piekrītoša murdoņa. Sekstons vēlreiz uzlūkoja ikvienu, kas šeit sēdēja.

-    Man ir labi zināms, - senators sacīja, vērsdamies pie visiem, - ka vairākas kompānijas ir piedāvājušas palaist izplatījumā privātos kosmosa kuģus, prasot nieka piecdesmit miljonus dolāru par lidojumu.

Piekrītoši galvas mājieni.

-    Tomēr NASA nodarbojas ar dempingu, prasot tikai trīsdesmit astoņus miljonus dolāru par lidojumu… kaut arī patiesās lidojuma izmaksas pārsniedz simt piecdesmit miljonus dolāru!

-   Šādi aģentūra mūs nelaiž kosmosā, - sacīja kāds vīrietis. - Privātajam sektoram nav nekādu izredžu sacensties ar kompāniju, kas var atjauties nebankrotējot palaist kuģus lidojumos ar četrsimt procentu zaudējumiem.

-    Un jums tas nav jādara, - Sekstons atsaucās.

Visi atkal piekrizdami pamāja.

Sekstons pagriezās pret askētisko uzņēmēju, kas sēdēja viņam blakus, - šā cilvēka dosjē Sekstons bija izlasījis ar lielu interesi. Kā jau vairākums Sekstona kampaņas sponsoru, arī šis uzņēmējs bija agrākais armijas inženieris, kuram vienā brīdī apriebās zemās algas un valsts iestāžu birokrātija, un viņš bija pametis savu militāro darbavietu, lai meklētu laimi kosmosa aviācijā.

-    "Kistler Aerospace", - teica Sekstons, žēli pašūpodams galvu. - Jūsu firma ir konstruējusi un uzbūvējusi raķeti, kas spētu pacelt izplatījumā kravas, prasot tikai divus tūkstošus dolāru par mārciņu atšķirībā no NASA, kurai tas izmaksā desmit tūkstošus dolāru par mārciņu. - Sekstons ieturēja pauzi, lai panāktu vēlamo efektu. - Un tomēr jums nav neviena klienta.

-   Kur tad man tie klienti radīsies? - vīrieds attrauca. - Pagājušajā nedējā NASA uzvarēja "Motorola" izsludinātajā konkursā par tiesībām palaist izplatījumā telekomunikāciju satelītu, piedāvājot daudz zemāku cenu nekā mēs - tikai astoņsimt divpadsmit dolāru par mārciņu. Valsts iestāde palaida satelītu ar deviņsimt procentu zaudējumiem!

Sekstons pamāja. Nodokļu maksātāji, paši to neapzinādamies, subsidēja pārvaldi, kas bija desmitkārt neefektīvāka kā tās sāncenši.

-    Sāpīgi, taču fakts, - viņš noteica drūmā tonī. - NASA ar visu sirdi un dvēseli cenšas kosmosā izskaust konkurenci. Pārvalde izspiež privāto kosmosa aviācijas biznesu, piedāvājot savus pakalpojumus lētāk par tirgus cenu.

-    Tas ir kosmosa volmartismsl - teksasietis noņurdēja.

Sasodīti laba analoģija, Sekstons prātā atzīmēja. Šo derētu

atcerēties. "Wal-Mart" veikalu tīklam nebija laba slava - tas ielauzās jaunā teritorijā, pārdodot produktus par zemāku cenu nekā to tirgus vērtība, un piespieda bankrotēt vietējos konkurentus.

-    Nolādēts, man tas vienreiz ir apnicis! - teksasietis iesaucās. - Mans uzņēmums maksā miljoniem dolāru nodokļos, lai "tēvocis Sems" ar to naudu aizvilinātu man klientus!

-     Es jums pilnībā piekrītu! - Sekstons atsaucās. - Es saprotu!

-     "Rotary Rocket" savukārt nobeigs korporatīvo sponsoru trūkums, - sūdzējās smalki ģērbies vīrietis. - Pret sponsoriem vērstie likumi ir krimināli!

-    Nevaru nepiekrist. - Sekstons bija satriekts, nesen uzzinājis par vēl vienu paņēmienu, ko piekopa NASA nolūkā nostiprināt savu monopolu, - pārvalde izdeva federālos rīkojumus, aizliedzot reklāmas uz kosmosa lidaparādem. Privātās kompānijas nedrīkstēja nodrošināt finansējumu, piesaistot korporatīvos sponsorus un reklamējot firmu logotipus, - kā to dara, piemēram, profesionālie sacīkšu autobraucēji. Uz kosmosa transporta līdzekļiem bija atļauts uzkrāsot vienīgi burtus "ASV" un kompānijas nosaukumu. Valstī, kur reklāmas apgrozījums ir simt astoņdesmit pieci miljardi dolāru gadā, neviens reklāmas dolārs nenonāca privāto kosmosa kompāniju naudas tīnēs.

-     Tā ir laupīšana! - noskaldīja kāds cits. - Mana firma cer darboties vismaz tik ilgi, lai nākamā gada maijā palaistu valstī pirmo kosmosa lidaparātu tūristiem. Paredzams, ka tas izraisīs milzīgu ažiotāžu presē. "Nike Corporation" nupat piedāvāja mums septiņus miljonus sponsoru naudas, lai uzkrāsojam uz tā sāniem to "Nike" ķeksi un vārdus: "Tas, kas vajadzīgs!" "Pepsi" mums piedāvāja dubultu summu par saukli: "Pepsi: jaunās paaudzes izvēle." Taču saskaņā ar federālo likumdošanu mums aizliegts palaist šo lidaparātu, ja uz tā ir reklāma!

-    Tieši tā, - senators Sekstons teica. - Ja mani ievēlēs, es darīšu visu, lai atceltu šo likumu, kas vēršas pret sponsorēšanu. To es jums apsolu. Izplatījumam jābūt atvērtam reklāmām gluži tāpat kā ikvienai kvadrātcollai uz Zemes. - Sekstons palūkojās uz savu auditoriju, ieurbās ar skatienu klausītājos, un, kad ierunājās, viņa balss tonis liecināja par teiktā svarīgumu. - Mums visiem tomēr jāapzinās, ka lielākais šķērslis NASA privatizācijai nav vis likumi, bet gan sabiedrības attieksme. Liela daļa amerikāņu uz Amerikas kosmosa programmu joprojām raugās ar romantiskām ilūzijām. Viņi aizvien vēl tic, ka NASA ir nepieciešama valdības pārvalde.

-     Vainīgas tās nolāpītās Holivudas filmas! - iesaucās viens no sarunas biedriem. - Dieva dēļ, cik Holivudas filmu ir par NASA, kas izglābj pasauli no nāvējoša asteroīda? Propaganda!

Sekstons zināja, ka Holivudas saražoto NASA filmu pārbagātība ir vienkāršs ekonomikas jautājums. Pēc populārās filmas "Superierocis" - būtībā divas stundas garas ASV kara flotes reklāmas, grāvēja, kurā Toms Krūzs tēloja iznīcinātāja pilotu, - NASA apķērās, kāds potenciāls piemīt Holivudai kā sabiedrisko attiecību spēkstacijai. NASA paklusām piedāvāja kinokompānijām par brīvu filmēt visās Kosmosa pārvaldei piederošajās vietās, kas piemērotas kino uzņemšanai, - starta laukumos, vadības telpās, treniņu zālēs. Producenti, raduši maksāt milzīgas summas par filmēšanas vietu īri, acumirklī izmantoja šo izdevību filmēt ārpus paviljoniem un ietaupīt miljoniem dolāru budžeta izmaksu, radot NASA trillerus bezmaksas uzņemšanos laukumos. Skaidrs, ka Holivuda tika ielaista tur tikai tad, ja NASA apstiprināja scenāriju.

-    Smadzeņu skalošana, - burkšķēja vīrs ar spānisku izcelsmi. - Bet filmas nav ne uz pusi tik nelāgas kā sabiedrisko attiecību triki. Šie sūtīšot kosmosa pensionāru? Un tagad NASA iecerējusi izveidot kosmosa lidaparāta apkalpi, kurā būšot tikai sievietes. Viss publicitātes vārdā!

Sekstons nopūtās, un viņa balsī ieskanējās traģiskuma nokrāsa.

-   Tiesa gan. Es zinu, ka man jums nav jāatgādina, kas notika astoņdesmitajos gados, kad Izglītības departaments atradās uz sēkļa un vērsās pret NASA, kas šķērdēja miljonus, kurus varēja ieguldīt izglītībā. NASA izstrādāja PR gājienu, lai pierādītu savu labvēlīgo attieksmi pret izglītību, un nosūtīja kosmosā valsts skolas skolotāju. - Sekstons mirkli klusēja. -Jūs visi atminaties Kristu Makalifu [5] .

Istabā nolaidās klusums.

- Kungi! - Sekstons ierunājās, teatrāli nostādamies kamīna priekšā. - Es uzskatu, ka pienācis laiks amerikāņiem uzzināt patiesību. Tas nāks par labu mūsu visu nākotnei. Amerikāņiem laiks saprast, ka NASA neved mūs uz debesīm, bet drīzāk slāpē kosmosa izpēti. Kosmoss neatšķiras no jebkuras citas industrijas, un privātā sektora kavēšana robežojas ar noziedzību. Paraudzīsimies uz datorindustriju - tajā vērojam tādu attīstības eksploziju, ka nedēļu pēc nedēļas tik tikko spējam sekot tai līdzi! Kāpēc? Tāpēc, ka dator- industrija darbojas pēc brīvā tirgus principiem - tā efektivitāti un vīziju atalgo ar peļņu. Iedomājieties, ja valdība būtu ņēmusi savā pārziņā datorindustriju! Mēs vēl aizvien dzīvotu viduslaikos. Kosmosa jomā vērojama stagnācija. Mums jānodod kosmosa izpēte privātā sektora rokās, un tur tai ir īstā vieta. Amerikāņus pārsteigs straujā izaugsme, darba vietu skaita palielināšanās un īstenotie sapņi. Es uzskatu, ka mums jāļauj, lai brīvā tirgus sistēma aizved mūs neredzētos augstumos izplatījumā. Ja mani ievēlēs, es izvirzīšu to par savu personisko uzdevumu - es atvēršu durvis, aiz kurām sākas pēdējā robeža, atsperšu tās līdz galam vaļā. - Sekstons pacēla savu konjaka glāzi. - Mani draugi, jūs šovakar esat ieradušies, lai izlemtu, vai esmu jūsu uzticības vērts. Ceru, ka palēnām esmu sācis to iekarot. Lai izveidotu firmu, vajadzīgi investori/un tieši tāpat tie ir vajadzīgi, lai radītu prezidentfiru. Tāpat kā korporatīvie akciju turētāji cer sagaidīt atdevi, arī jūs, politiskie investori, cerat sagaidīt atdevi. Mans vēstījums šovakar ir vienkāršs - investējiet manī, un es jūs nekad neaizmirsīšu. Nekad. Mūsu mērķi saskan. - Sekstons pastiepa glāzi tostā pret cilvēkiem, kas klausījās viņā. - Ar jūsu palīdzību, mani draugi, es drīz sē

dēšu Baltajā nama… un jūs visi varēsiet īstenot un izšaut debesīs savus sapņus.

Tikai piecpadsmit pēdu attālumā pustumsā stāvēja sastingusi Gabriela Eša. No atpūtas istabas atlidoja daiļskanīga kristāla glāžu šķindoņa un uguns sprakšķi.

58. nodala

/

Jauniņais NASA tehniķis panikā brāzās cauri "habisfērai". Atgadījies kaut kas šausmīgs! Viņš atrada administratoru Eks- tromu vienu pašu netālu no preses zonas.

-    Ser! - tehniķis elsa, pieskriedams klāt. - Noticis negadījums!

Ekstroms pagriezās, izskatīdamies aizdomājies, it kā viņa prāts būtu dziļi nodarbināts ar citiem sāpīgiem jautājumiem.

-    Ko tu teici? Negadījums? Kur?

-     Meteorīta bedrē. Tur tikko uzpeldējis miris cilvēks. Doktora Vaili Mina līķis.

No Ekstroma sejas neko nevarēja nolasīt.

-    Doktors Mins? Bet…

-    Mēs izvilkām viņu ārā, taču jau bija par vēlu. Viņš ir miris.

-    Dieva dēļ! Cik ilgi viņš tur atradies?

-    Mūsuprāt, apmēram stundu. Izskatās, ka viņš iekritis, nogrimis dibenā, taču, kad ķermenis uzpūties, uzpeldējis augšā.

Ekstroma iesārtā sejas āda tumši piesarka.

-    Nolādēta būšana! Kam vēl par to zināms?

-    Nevienam, ser. Tikai mums diviem. Mēs divatā izmakšķerējām viņu ārā un nolēmām paziņot par to jums, pirms…

-    Jūs rīkojāties pareizi. - Ekstroms smagi nopūtās. - Nekavējoties noslēp doktora Mina mirstīgās atliekas! Nevienam ne pušplēsta vārda!

Tehniķis izskatījās apjucis.

-    Bet, ser, es…

Ekstroms uzlika prāvo plaukstu viņam uz pleca.

-    Klausies vērīgi! Tas ir traģisks nelaimes gadījums, un man ļoti žēl, ka tā noticis. Kad pienāks laiks, es nokārtošu visu vajadzīgo. Tomēr pašreiz nav īstais brīdis.

-    Jūs vēlaties, lai es līķi noslēpju?

Ekstroma saltās ziemeļnieka acis cieši vērās tehniķī.

-    Padomā pats! Ko mēs panāksim, ja tagad visiem to paziņosim? Līdz preses konferencei palikusi stunda. Paziņojums par traģisku nelaimes gadījumu aizēnos mūsu atklājumu, un tas postoši ietekmēs vispārējo noskaņojumu. Doktors Mins pieļāva neuzmanības kļūdu; man nav vēlēšanās likt, lai NASA par to samaksā. Šie civilie zinātnieki jau tā ir pārāk pievērsuši visu uzmanību, un es nepieļaušu, lai viņu paviršība met ēnu uz mūsu publisko slavas mirkli. Negadījums ar doktoru Minu paliks noslēpumā līdz preses konferences slēgšanai. Vai skaidrs?

Vīrietis nobālējis palocīja galvu.

-    Es aizvedīšu viņa līķi prom.

59, nodala

0

Maikls Tolends bija pietiekami bieži braucis jūrā, lai zinātu, ka okeāns paņem upurus bez žēlastības un vilcināšanās. Gulēdams izmocīts uz plašās ledus virsmas, viņš ar grūtībām spēja saskatīt augstā Milna ledāja rēgainās aprises, kas pamazām attālinājās. Viņš zināja, ka spēcīgā arktiskā straume, kas atplūda no Elizabetes salas, apmet milzīgu loku ap Ziemeļpolu un beigu beigās virzās garām sauszemei Ziemeļkrievi- jā. Tam nebija nekādas nozīmes. Straume tur aizplūstu pēc vairākiem mēnešiem.

Mums ir kādas trīsdesmit minūtes laika… augstākais, četrdesmit piecas.

Tolends zināja - ja nebūtu sargājošās kombinezona izolācijas, viņi jau būtu miruši. Par laimi, "Mark IX" nodrošinā-

ja sausumu, un tas saltos laika apstākļos ir pats svarīgākais. Termiskā želeja visiem trim ne tikai bija mīkstinājusi kritienus, bet ari saglabāja organismā vēl palikušo siltuma mazumiņu.

Drīz vien iestāsies hipotermija. Vispirms cilvēks mana vāju nejutību locekļos, jo asinis atkāpjas uz ķermeņa vidusdaļu, lai aizsargātu svarīgākos iekšējos orgānus; tad sākas murgainas halucinācijas, pulss un elpošana palēninās, smadzenēm trūkst skābekļa. Ķermenis visiem spēkiem cenšas saglabāt siltumu, pārtraucot funkcijas un nodrošinot tikai sirds un elpošanas orgānu darbību. Tam seko bezsamaņa, līdz pārtrauc funkcionēt sirds un elpošanas centri smadzenēs.

Tolands pievērsa skatienu Reičelai, vēloties, kaut viņš spētu sievied izglābt.

Stingums, kas izplatījās Reičelas Sekstones ķermenī, bija mazāk sāpīgs, nekā viņa bija iedomājusies. Gandrīz vai sengaidīta anestēzija. Dabisks morfijs. Reičelas aizsargbrilles bija pazudušas kritiena laikā, un saltajā gaisā viņa ar pūlēm spēja pavērt acis.

Reičela manīja, ka Tolends un Korkijs ir tepat netālu uz ledus. Tolends lūkojās viņā ar žēluma pilnām acīm. Korkijs kustējās, taču acīm redzami cieta sāpes. Viņa labais vaiga kauls bija sadragāts un asiņains.

Reičelas ķermenis mežonīgi trīcēja un prāts meklēja atbildes. Kas? Kādēļ? Domu gājienu duļķoja augošais smagums, ko viņa juta sevī. Visam trūka jebkādas loģikas. Reičelai šķita, ka viņas ķermenis lēnām aizmieg, it kā neredzama spēka ieaijāts. Viņa pretojās, pēkšņi aizsvildamās dusmās un pūlēdamās uzpūst liesmas.

Mūs centās nogalināt! Viņa pavērās uz draudīgo jūru un juta, ka uzbrucēji ir savu panākuši. Mēs jau esam miruši. Pat tagad, apzinādamās, ka viņa visticamāk ies bojā, neizdibinājusi patiesību par to, kas īsti notika Milna ledājā, Reičelas prāts izskaitļoja, uz kuru krīt vislielākās aizdomas.

Pirmām kārtām administrators Ekstroms. Viņš bija tas, kurš nosūtīja viņus ekspedīcijā uz ledus. Viņam bija sakari ar

Pentagonu un īpašo uzdevumu vienībām. Taču - ko Ekstroms panāktu, ievietodams meteorītu ledū? Ko gan ar to vispār kāds iegūtu?

Reičelas atmiņā pazibēja Zaks Hērnijs, un viņa prātoja - vai prezidents ir līdzvainīgs sazvērestībā vai marionete, kas neko nenojauš? Hērnijs neko nezina. Viņš nav vainīgs. Skaidri noprotams, ka NASA prezidentu apvedusi ap stūri. Līdz NASA preses konferencei palikusi apmēram stunda. Hērnijs nāks klajā ar paziņojumu, un dokumentālā filmā četri civilie zinātnieki apstiprinās atklājumu.

Četri miruši civilie zinātnieki.

Reičela nespēja aizkavēt preses konferenci, taču viņa klusībā lūdzās, lai tas, kurš atbildīgs par šo uzbrukumu, netiek cauri ar veselu ādu.

Sakopodama spēkus, Reičela pūlējās uzslieties sēdus. Locekļi bija gluži kā no granīta, un, pakustinot rokas un kājas, locītavas neizturami sāpēja. Viņa lēnītēm nostājās uz ceļiem, cenšoties saglabāt līdzsvaru uz līdzenā ledus. Galva reiba. Visapkārt viļņoja okeāns. Tolends gulēja nedaudz tālāk, vērdamies viņā ar jautājošu skatienu. Nebija grūti nojaust - Tolends droši vien domāja, ka viņa nometusies ceļos, lai skaitītu lūgšanu. Tas, protams, nebija tiesa, lai gan lūgšanai bija tikpat lielas izredzes izglābt trijotni kā tam, ko viņa grasījās izmēģināt.

Reičelas labā roka grābstījās gar jostasvietu un uzmeklēja leduscirtni, kas vēl aizvien bija piesiets pie jostas. Stīvie pirksti satvēra kātu. Viņa paņēma cirtni rokā otrādi un trieca ar visu atlikušo enerģiju kātu pret ledu. Bum! Vēlreiz. Bum! Asinis dzīslās ritēja kā dzestrs sīrups. Bum! Tolends raudzījās viņā ar nepārprotamu apjukumu. Reičela vēlreiz blieza cirtni pret ledu. Bum!

Tolends pūlējās pacelties uz elkoņa.

-    Rei-čela?

Reičela neatbildēja. Viņa nedrīkstēja šķiest enerģiju velti. Bum! Bum!

-    Nedomāju, ka… - Tolends izdvesa, - tik tālu ziemeļos… kāds sadzirdēs… OAT.

Reičela pārsteigta pagriezās. Viņa bija piemirsusi, ka Tolendam, okeanogrāfam, var rasties nojausma par to, ko viņa iecerējusi. Doma ir pareiza… taču es neizsaucu OAT.

Viņa turpināja dauzīt ledu.

OAT nozīmēja "Okeānu akustiskais tīkls" - tas bija mantojums no aukstā kara laikiem, un mūsdienās okeanogrāfi visā pasaulē to lietoja, meklējot vaļus. Tā kā ūdens vidē skaņas izplatījās simtiem jūdžu attālumā, OAT, ko veidoja okeānos izvietoti piecdesmit deviņi zemūdens mikrofoni, spēja uztvert pārsteidzoši lielu planētas okeānu daļu. Diemžēl šis nomaļais Ziemeļu Ledus okeāna nostūris tajā daļā neietilpa, taču Reičela zināja, ka ne tikai okeanogrāfi noklausās okeāna dibenu - bija arī citi, par kuru esamību zināja tikai retais. Viņa nerimās cirst. Vēstījums bija vienkāršs un skaidrs.

BUM. BUM. BUM.

BUM… BUM… BUM.

BUM. BUM. BUM.

Reičela neloloja ilūziju, ka šī darbošanās varētu glābt viņu dzīvību; viņa juta, kā ķermeni apskauj saltums. Reičela nešaubījās, ka viņai atlicis dzīvot ne vairāk par pusstundu. Izglābšanās iespēja šobrīd bija pielīdzināma nullei. Taču viņa pūlējās ne tikai tādēļ, lai izglābtos.

BUM. BUM. BUM.

BUM… BUM… BUM.

BUM. BUM. BUM.

- Nepietiks… laika… - Tolends dvesa.

Nav runa… par mums, viņa domās atteica. Runa ir par informāciju manā kabatā. Reičela iztēlojās apsūdzošo DZR izdruku savā "Mark IX" kombinezona kabatā. Man jānogādā šī DZR izdruka NIB rokās… pēc iespējas ātrāk.

Lai gan noguruma un sāpju mocīta, Reičela skaidri apzinājās, ka viņas vēstījums sasniegs mērķi. Astoņdesmito gadu vidū NIB bija aizstājis OAT ar trīsdesmit reižu jaudīgāku tīklu. "Classic Wizard", NIB izstrādātā divpadsmit miljonus vērtā auss okeāna dibenā. Turpmāko dažu stundu laikā "Cray" superdatori NIB un Nacionālās drošības aģentūras noklausīšanās postenī Anglijā, Menvithilā, signalizēs par anomālu sekvenci kādā no Ziemeļu Ledus okeāna hidrofoniem, atšifrēs dauzīšanos kā SOS signālu, noteiks koordinātas un nosūtīs glābēju lidmašīnu no Tules gaisa kara bāzes Grenlan- dē. Lidmašīnas apkalpe uzies trīs cilvēkus uz aisberga. Mirušus. Nosalušus. Viens no tiem būs NIB darbiniece… un viņas kabatā atradīs dīvainu termoizdrukas papīra gabaliņu.

DZR izdruku.

Noras Mengoras atstāto mantojumu.

Pēc izdrukas izpētīšanas tiks atklāts noslēpumainais tunelis zem meteorīta. Reičelai gan nebija ne jausmas, kas nodks tālāk, taču vismaz šī mīkla neies bojā uz ledus reizē ar viņiem.

60. nodala

Kad jauns prezidents ieiet Baltajā namā, viņu izvadā pa trim stingri apsargātām noliktavām, kurās glabājas nenovērtējamas agrākās Baltā nama ēkas piederumu kolekcijas - rakstāmgaldi, sudrablietas, kumodes, gultas un cita iedzīve, ko lietojuši iepriekšējie prezidenti, sākot no Džordža Vašingtona. Ekskursijas laikā jaunievēlētajam prezidentam ļauj izraudzīties jebkuru iepatikušos mantoto īpašumu un prezidentūras laikā lietot to Baltajā namā. Tikai gulta Linkolna guļamistabā ir pastāvīgs Baltā nama nekustamais īpašums. Paradoksāli, bet pats Linkolns tajā nekad nav gulējis.

Galds, pie kura Zaks Hērnijs pašreiz sčdēja Ovālajā kabinetā, bija piederējis viņa elkam Harijam Trumenam. Pēc mūsdienu standartiem, nelielais galds bija nemitīgs atgādinājums, ka atbildība nudien ir uz viņa, Hērnija, pleciem un pats Hērnijs ir atbildīgs par ikvienu savas administrācijas neveiksmi.* Hērnijs šo atbildību uztvēra par goda pienākumu un nemitīgi centās iedvesmot savus padotos darīt visu iespējamo, lai nepieviltu uzticību.

-   Prezidenta kungs? - sacīja sekretāre, pabāzusi galvu pa kabineta durvīm. - Esam sazvanījuši.

Hērnijs pavicināja roku.

-    Paldies!

Viņš pasniedzās pēc tālruņa klausules. Prezidents gan labprāt risinātu šo sarunu vienatnē, taču patlaban viņš uz to nevarēja cerēt. Apkārt kā knišļi rosījās divas stilistes, bikstīdamas un posdamas viņa seju un matus. Tieši priekšā, otrpus galda, aparatūru kārtoja televīzijas brigāde, pa kabinetu šaudījās padomnieki un sabiedrisko attiecību speciālisti, aizrautīgi apspriezdami darbību.

Līdz sākumam stunda…

Hērnijs nospieda taustiņu, kas bija iegaismojies uz privātā tālruņa aparāta.

-    Lorenss? Tu mani dzirdi?

-    Jā, dzirdu. - NASA administratora balss izklausījās izmocīta un atturīga.

-    Vai jums viss ir kārtībā?

-    Tuvojas vētra, taču manējie apliecina, ka satelīta sakari netiks traucēti. Viss ir sagatavots. Līdz lielajam brīdim nepilna stunda.

-    Teicami. Es ceru, ka noskaņojums jums ir labs.

-    Un kā vēl! Visi ir stāvā sajūsmā. Pirms brīža izdalījām mazliet alus.

Hērnijs iesmējās.

-   Priecājos, to dzirdot. Pirms ķeramies klāt, es vēlējos tev izteikt pateicību. Šis būs viens ellīgs vakars.

Administrators mirkli klusēja. Šķita, ka viņu māc šaubas.

-    Būs jau gan. Sen esam to gaidījuši.

Hērnijs saminstinājās.

-    Tu izklausies pārguris.

-    Es gribu mazliet saules gaismas un kārtīgu gultu.

-    Vēl stunda. Uzsmaidi kamerām, izbaudi šo mirkli, un tad mēs nosūtīsim lidmašīnu un atvedīsim tevi uz Vašingtonu.

-    Nevaru vien sagaidīt. - Ekstroms no jauna apklusa.

Būdams mācīts pārrunu vadītājs, Hērnijs prata ieklausīties, sadzirdēt to, kas izskan starp rindiņām. Administratora balss nez kāpēc skanēja mazliet neierasti.

-   Jums tur tiešām viss ir kārtībā?

-    Vislabākajā. Viss sagatavots startam. - Šķita, ka administrators vēlas mainīt sarunas tematu. - Vai jūs redzējāt Maikla Tolenda dokumentālās filmas galīgo versiju?

-    Nupat noskatījos, - Hērnijs atteica. - Viņš ir fantastiski labi strādājis.

-    Jā. Jūs rīkojāties pareizi, izraudzīdamies viņu.

-   Joprojām niknojies, ka iesaistīju civilistus?

-   Jā, sasodīts! - Administrators labsirdīgi noņurdēja - balsī bija saklausāms ierastais spars.

To dzirdot, Hērnijs atviegloti uzelpoja. Ekstromam nekas nekaiš, viņš nodomāja. Tikai piekusis.

-   Tātad pēc stundas ar satelīta gādību saredzēsimies. Dosim ļaudīm vielu pārdomām.

-    Nūja.

-     Paklau, Lorens! - Hērnija balss noklusa un kļuva nopietna un svinīga. - Tu esi paveicis velnišķīgu darbu. Es to nekad neaizmirsīšu.

Netālu no "habisfēras" vētras pluinītais Delta Trīs novietoja ragavas uz sliecēm un piekrāva tās ar izmētāto Noras Mengoras aparatūru. Kad instrumenti bija salikti, viņš tiem pāri nostiprināja brezenta pārsegu un tam virsū uzsēja Noras Mengoras mirstīgās atliekas. Sagatavojies aizvilkt ragavas prom no slepkavības vietas, viņš ieraudzīja tuvojamies abus savus biedrus.

-      Plāni mainās! - Delta Viens uzsauca, pārkliegdams vēju. - Pārējie trīs iekrita okeānā.

Delta Trīs nebija izbrīnījies. Viņš saprata, ko tas nozīmē. "Delta" plāns izkārtot četrus līķus uz šelfa ledāja, lai viņu bojāeja izskatītos pēc nelaimes gadījuma, vairs nebija spēkā. Arī vientuļš līķis uz ledus viestu vairāk jautājumu nekā atbilžu.

-    Nokopjam? - viņš vaicāja.

Delta Viens pamāja ar galvu.

-    Es uzlasīšu signālraķetes, bet jūs deciet vaļā no ragavām.

Kamēr Delta Viens rūpīgi izgāja zinātnieku veikto ceļu, novācot ikvienu pierādījumu, ka šeit kāds būtu atradies, Delta Trīs ar partneri devās prom pa ledāju ar piekrautajām aparatūras ragavām. Pārvarējuši sniega uzbērumus, viņi sasniedza krauju Milna ledāja galā. Abi pagrūda ragavas, un Nora Mengora ar tām kopā bez skaņas pārslīdēja pāri malai un iegāzās Ziemeļu Ledus okeānā.

Tīrs darbiņš, nodomāja Delta Trīs.

Atgriežoties bāzē, viņš ar apmierinājumu vēroja, kā vējš sniegā izdzēš slēpju sliedes.

61. nodala

Atomzemūdene "Šarlote" jau piecas dienas bija dislocēta Ziemeļu Ledus okeānā. Tās atrašanās vieta bija stingri slepena.

"Šarlote" ir Losandželosas klases zemūdene, projektēta tā, lai "klausītos un netiktu izdzirdēta". Tās četrdesmit divas tonnas smagie dzinēji ir iekārti atsperēs, lai noslāpētu vibrāciju. Par spīti prasībai būt neredzamai, šī Losandželosas klases zemūdene ir viena no lielākajām izlūkzemūde- nēm. Tās garums no priekšgala līdz pakaļgalam ir vairāk nekā trīssimt sešdesmit pēdu, un, ja tās korpusu novietotu uz NFL futbola laukuma, tas izgāztu abus vārtus un stieptos vēl mazliet aiz tiem. "Šarlote" ir septiņas reizes garāka par ASV jūras kara flotes Holandes klases zemūdeni, tās ūdens- izspaids ir seštūkstoš deviņsimt divdesmit septiņas tonnas, un tā spēj attīstīt pārsteidzošu ātrumu - trīsdesmit piecus mezglus stundā.

Peldlīdzekļa parastais kreisēšanas dziļums bija nedaudz zemāks par temperatūras dabisko robežu, kas izkropļoja so- nāra atstarošanas signālu un padarīja zemūdeni neredzamu radariem, kas atradās virs ūdens līmeņa. Tai bija simt četrdesmit astoņu personu apkalpe, maksimālais iegrimes dziļums vairāk nekā tūkstoš piecsimt pēdu, un tā simbolizēja jaunāko tehnoloģiju zemūdenes un kopumā bija ASV jūras kara flotes darba zirgs. Elektrolīzes skābekļa apgādes sistēma, divi kodolreaktori un pārtikas krājumu uzglabāšanas tehnoloģija ļāva divdesmit vienu reizi bez uzniršanas apriņķot apkārt zemeslodei. Apkalpes fizioloģiskie izdalījumi, gluži kā lielākajā daļā kruīza kuģos, tika saspiesti sešdesmit mārciņu smagās briketēs un izmesti okeānā - šos pamatīgos ekskrementu klučus apkalpe pa jokam dēvēja par "vaļu kakām".

Tehniķis, kas sēdēja sonāra telpā pie oscilogrāfa displeja, bija viens no labākajiem sava amata meistariem pasaulē. Viņa prāts bija viena vienīga skaņu un viļņu veidu vārdnīca. Viņš prata atšķirt vairāku desmitu krievu zemūdeņu propelleru troksni un jūras dzīvnieku izdotās skaņas un noteikt zemūdens vulkānu atrašanās vietas milzu attālumā, pat pie Japānas krastiem.

Tomēr šajā brīdī viņš saklausīja vienmuļu, ciklisku atbalsi. Šī skaņa, kaut viegli izšķirama, bija ārkārtīgi negaidīta.

-   Tu nemūžam neticēsi, kas skan manās austiņās, - viņš sacīja savam asistentam, kura uzdevums bija kataloģizēšana, un pasniedza tam austiņas.

Asistents uzlika austiņas, un viņa sejai pārslīdēja neticības pilna izteiksme.

-    Ak dievs! Skaidrs kā diena. Ko darīsim?

Sonāra radists jau zvanīja pa tālruni kapteinim.

Kad hidrolokācijas telpā ieradās zemūdenes kapteinis, tehniķis pārslēdza sonāra uztvertās skaņas uz nelielu skan- du pāri.

Kapteinis klausījās ar neizteiksmīgu sejas izteiksmi.

BUM. BUM. BUM.

BUM… BUM… BUM.

Lēnāk. Lēnāk. Raksts kļuva retāks. Aizvien klusāks un klusāks.

-    Kādas koordinātas? - kapteinis prasīja.

Tehniķis nokremšļojās.

-   Patiesībā, ser, tas ir virs jūras līmeņa. Trīs jūdžu attālumā aiz labā borta.

62. nodala

Stāvot ēnainajā gaitenī pie senatora Sekstona atpūtas istabas, Gabrielai Ešai drebēja kājas. Ne tik daudz no nekustīgās stāvēšanas, kā no vilšanās, ko izraisīja dzirdētais. Tikšanās istabā vēl ritēja pilnā sparā, tomēr Gabrielai vairs nebija vajadzības dzirdēt ne vārda. Patiesība iezīmējās sāpīga un acīmredzama.

Senators Sekstons ņem kukuļus no privātajām kosmosa kompānijām. Mārdžorija Tenča bija teikusi patiesību.

Pretīgumu, kas Gabrielu pārņēma, radīja sajūta, ka viņa ir nodota. Viņa bija Sekstonam uzticējusies. Viņa bija Sekstona labā pūlējusies. Kā viņš vispār to spēj? Gabriela bija redzējusi senatoru laiku pa laikam publiski klāstām melus, lai aizsargātu savu privāto dzīvi, taču šeit runa bija par politiku. Šis bija likuma pārkāpums.

Pat vēl nebūdams ievēlēts, viņš jau izpārdod Balto namu!

Gabriela zināja, ka vairs nespēs atbalstīt senatoru. Dot solījumu nodrošināt, lai tiktu pieņemts NASA privatizācijas likumprojekts, varēja tikai, nicinot un ignorējot gan likumu, gan demokrātijas iekārtu. Pat ja senators uzskatītu, ka tas ir visu interesēs, šāda solījuma pārdošana bija solis prom no godīguma un līdzsvara valdībā un ignorēja potenciāli pārliecinošos kongresa, padomnieku, elektorāta un lobistu argumentus. Vissvarīgākais bija tas, ka, apsolīdams NASA privatizāciju, Sekstons bija bruģējis ceļu nebeidzamai šo progresīvo zināšanu ļaunprātīgai izmantošanai - visticamāk tie būtu nekrietni darījumi, kuros tiktu dota priekšroka bagātiem "saviem cilvēkiem", nevis godīgiem publiskiem investoriem.

Juzdama, ka kuņģis netīksmē saraujas, Gabriela lauzīja galvu, kā lai rīkojas.

Viņai aiz muguras spalgi iezvanījās tālrunis, pāršķeļot gaitenī valdošo klusumu. Pārsteigtā Gabriela pagriezās. Pīkstieni nāca no priekštelpas skapja - tos raidīja kāda apmeklētāja mēteļa kabatā atstātais mobilais tālrunis.

- Atvainojiet, draugi! - atpūtas istabā ierunājās teksasietis, stiepdams vārdus. - Man zvana.

Gabriela dzirdēja, ka viņš pieceļas. Viņš nāk šurp! Apsviedusies Gabriela traucās atpakaļ pa paklāju. Pusceļā viņa nogriezās pa kreisi, iemukdama tumšajā virtuvē, un tajā brīdī teksasietis iznāca no istabas un iegriezās priekštelpā. Gabriela sastingusi stāvēja pustumsā.

Teksasietis pasoļoja garām, viņu nepamanījis.

Auļojošajai sirdij skaļi pukstot, Gabriela dzirdēja, ka vīrietis čabinās pa skapi, līdz beidzot atrod tālruni.

-Jā? Kad? Nudien? Jā, ieslēgsim. Paldies! - Vīrietis pārtrauca sarunu un devās uz atpūtas istabu, pa ceļam uzsaukdams: - Ei! Ieslēdziet televizoru! Zaks Hērnijs šovakar rīko steidzamu preses konferenci. Astoņos. Pa visiem kanāliem. Vai nu mēs piesakām karu Ķīnai, vai Starptautiskā kosmosa stacija nupat iezvēlusies okeānā.

-    Nu, tas tiešām būtu tosta vērts! - kāds izmeta.

Visi iesmējās.

Gabrielai virtuve acu priekšā sagriezās. Preses konference astoņos vakarā? Kā noprotams, Tenča tomēr nebija blefojusi. Viņa bija devusi Gabrielai laiku līdz astoņiem iesniegt apstiprinātu liecību, kurā atzīta dēka ar senatoru. Tieciet vaļā, kamēr vēl varat, Tenča bija viņai ieteikusi. Gabriela pieņēma, ka šāds termiņš noteikts tādēļ, lai Baltais nams paspētu nopludināt informāciju rīta laikrakstiem, taču tagad izskatījās, ka Baltais nams pats nolēmis izziņot apsūdzību publiski.

Steidzama preses konference? Jo ilgāk Gabriela to apsvēra, jo dīvaināk tas šķita. Hērnijs nāks klajā ar šo jezgu? Pats personiski?

Atpūtas istabā kāds ieslēdza televizoru. Iedārdējās skaņa. Ziņu diktors sajūsmā plīsa vai pušu.

-    Baltais nams neizpauž šāvakara negaidītās prezidenta uzrunas tematu, tāpēc sākušies visādi minējumi. Daži politiskie analītiķi uzskata - tā kā pēdējā laikā prezidents pametis novārtā pirmsvēlēšanu kampaņu, iespējams, ka Zaks Hērnijs paziņos par savas kandidatūras atsaukšanu.

Atpūtas istabā atskanēja cerību pilnas ovācijas.

Aplam, nodomāja Gabriela. Baltā nama rīcībā bija tāds kompromitējošas informācijas blāķis par Sekstonu, ka prezidents šovakar nekādā ziņā nemetis plinti krūmos. Šī preses konference būs par ko citu. Gabrielai uzmācās ļauna priekšnojauta, ka viņa jau ir brīdināta par tās tematu.

Sapratusi, ka jāpasteidzas, viņa ielūkojās pulkstenī. Nepilna stunda. Gabrielai bija jāpieņem lēmums, un viņa zināja, ar ko jārunā. Iespiedusi fotogrāfiju aploksni padusē, viņa klusiņām izzagās no dzīvokļa.

Gaitenī sēdošais miesassargs izskatījās atvieglots.

-    Es dzirdēju iekšā kaut kādas gaviles. Laikam jau jums bija liela piekrišana.

Gabriela īsi pasmaidīja un devās uz liftu.

Izgājusi uz ielas, viņa juta, ka satumsušais vakars ir neparasti dzestrs. Apturējusi taksometru, Gabriela iekāpa automašīnā un centās drošināt sevi, ka labi zina, ko dara.

-    Televīzijas ABC studija, - viņa uzsauca šoferim. - Un ātri!

63. nodala

Gulēdams uz sāniem, Maikls Tolends nolika galvu uz izstieptās rokas, kuru vairs nejuta. Kaut ari plakstiņi smagi slīga lejup, viņš centās tos neaizvērt. No šā dīvainā redzes leņķa Tolends uztvēra pēdējās ainas no šīs pasaules - vairs tikai jūru un ledu. Ērmīga, pašķība ainava. Tas likās atbilstīgs gals dienai, kurā nekas nebija noticis tā, kā sākumā likās.

Uz peldošā ledus plosta nolaidās spokains rāmums. Reičela un Korkijs bija apklusuši, dauzīšanās mitējusies. Jo tālāk no šļūdoņa, jo rēnāks kļuva vējš. Tolends juta, ka ķermenis stingst. Kapuce bija cieši piespiedusies pie ausīm, tāpēc viņš dzirdēja tikai savu elpu. Tā vērtās lēnāka… seklāka. Ķermenis vairs nebija spējīgs pretoties žņaudzošajai sajūtai, kas pavadīja asins atplūšanu no ekstremitātēm. Gluži kā apkalpe, kas pamet kuģi, asinis instinktīvi traucās uz vitāli svarīgajiem orgāniem vēl pēdējā izmisīgajā mēģinājumā saglabāt cilvēku pie apziņas.

Šī kauja ir zaudēta, Tolends nodomāja.

Dīvaini, taču sāpes viņš vairs nejuta. Tai stadijai Tolends bija pāri. Viņam šķita, ka ķermenis pietūkst. Nejutīgums. Viņš it kā peldēja. Sākās pirmie traucējumi refleksos - acu mirkšķināšanā -, un Tolenda redze aizmiglojās. Ūdeņainais acu šķidrums, kas cirkulē starp radzeni un lēcu, ik pa brīdim aizsala. Tolends palūkojās atpakaļ uz Milna ledāju, no kura dūmakainajā mēnessgaismā bija samanāmas tikai neskaidras baltas kontūras.

Tolends juta, ka dvēsele atzīst sakāvi. Svārstīdamies uz klātbūtnes un prombūtnes robežas, viņš vērās tālumā mur- došajos okeāna viļņos. Visapkārt kauca vējš.

Un tajā brīdī Tolendam sākās halucinācijas. Dīvaini, ka pēdējos brīžos pirms bezsamaņas halucinācijās viņam nerādījās glābēji. Nerādījās siltas un mierinošas domas. Viņa beidzamais murgs bija šausmu pilns.

Līdzās aisbergam ar ļaunu šņācienu no ūdens iznira milzenis. Tas tuvojās kā mītisks jūras briesmonis, gludens, melns un draudīgs, tam visapkārt putoja viļņi. Tolends piespieda sevi samirkšķināt acis. Redze cik necik noskaidrojās. Nezvērs bija tuvu un dauzījās pret ledu kā milzu haizivs, kas baksta sīku laiviņu. Masīvais monstrs slējās acu priekšā, tā slapjā āda vizēja.

Miglainajam tēlam aptumšojoties, palika tikai skaņas. Metāls skrāpējās pret metālu. Zobi graizīja ledu. Tas tuvojās. Vilka ķermeņus prom.

Reičela…

Tolends juta, ka viņu rupji sagrābj.

Un tad viss satumsa.

64. nodala

Iegājusi ABC Ziņu dienesta studijas telpā trešajā stāvā, Gabriela Eša metās skriešus. Bet pat tad viņa kustējās lēnāk nekā visi pārējie šajā telpā. Studijā cauru diennakti valdīja maksimāla intensitāte, taču patlaban rosība atgādināja paātrinātu biržas ikdienu. Redaktori pārbolītām acīm bļāva cits uz citu pār ka- bīnīšu nožogojumiem, reportieri, vicinādami faksa lapas, pa galvu pa kaklu šaudījās starp nodalījumiem, apmainodes idejām, vienīgi līdz neprātam nodzīde prakdkand bija izbrīvējuši mirkli, lai nobaudītu "Snickers" un "Mountain Deiv".

Gabriela bija ieradusies ABC, lai satiktu Jolandu Koulu.

Parasd Jolanda bija atrodama studijas zāles prestižākajā nostūrī - kādā no atsevišķajiem kabinetiem ar sdkla sienām, kuri bija rezervēti galvenajiem lēmējiem, kam bija vajadzīgs mazliet miera, lai padomātu. Tomēr šovakar Jolanda stāvēja zālē pie darbiniekiem, pašā jandāliņa karstumā. Pamanījusi Gabrielu, viņa, kā parasti, eksaltēti iespiedzās.

-    Gabsīt! - Jolandai mugurā bija cieši apspīlēta batikas kleita un uz acīm brilles ar raga ietvariem. Kā allaž, viņa bija apkārusies ar vairākām mārciņām vizuļu - uzkrītošām, pēc pasūtījuma gatavotām rotaslietām. Jolanda gāzelēdamās nāca šurp, vēcinādama rokas. - Apskausimies!

Jolanda Koula jau sešpadsmit gadus bija ABC Ziņu dienesta Vašingtonas nodaļas satura redaktore. Vasarraibumair no, drukno poļu izcelsmes sievieti ar pareto matu kodaļu visi mīlīgi saukāja par māmuļu. Viņas mātišķā izturēšanās un labā humora izjūta slēpa nežēlīgu, brutālu gudrību, kas izpaudās brīžos, kad vajadzēja izdabūt materiālu. Gabriela bija iepazinusies ar Jolandu mācību seminārā "Sievietes politikā", kuru bija apmeklējusi īsi pēc ierašanās Vašingtonā. Viņas papļāpāja par Gabrielas pagātni, par to, cik grūti klājas sievietēm Vašingtonā, un visbeidzot par Elvisu Presliju - abas ar pārsteigumu atklāja, ka šī aizraušanās viņām ir kopīga. Jolanda bija ņēmusi Gabrielu zem sava spārna un palīdzējusi nodibināt sakarus. Gabriela mēdza vismaz reizi mēnesī pieskriet un pārmīt dažUs vārdus ar draudzeni.

Gabriela viņu cieši apskāva; Jolandas entuziasms jau vien uzlaboja noskaņojumu.

Jolanda soli atkāpās un pārlaida skatienu Gabrielai.

-    Meitenīt, tu izskaties novecojusi par simt gadiem. Kas tev lēcies?

Gabriela noklusināja balsi.

-    Esmu iekūlusies nepatikšanās.

-    Baumas liecina par gluži pretējo. Rādās, ka tavējais sāk izvirzīties.

-    Vai mēs varam kaut kur parunāt zem četrām acīm?

-    Nav īstais brīdis, zaķīt. Pēc pusstundas sākas prezidenta preses konference, un mums vēl aizvien nav ne jausmas, par ko tā būs. Man jāsarindo ekspertu komentāri, un es taustos kā pa tumsu.

-    Es zinu, par ko būs preses konference.

Jolanda, izskatīdamās skeptiska, pabīdīja brilles zemāk.

-    Gabriela, pat mūsu Baltā nama korespondents to nezina. Vai tu apgalvo, ka Sekstona kampaņas cilvēki jau ir par to informēti?

-    Nē, es apgalvoju, ka es esmu par to informēta. Atvēli man piecas minūtes, un es tev visu izstāstīšu.

Jolanda uzmeta skatienu sarkanajai Baltā nama aploksnei, ko Gabriela turēja rokā.

-    Tā ir Baltā nama iekšējā aploksne. Kur tu tādu ķēri?

-    To man šajā pēcpusdienā privātās tikšanās laikā iedeva Mārdžorija Tenča.

Jolanda labu brīdi lūkojās viņā.

-    Nāc līdzi!

Jolandas stikla nodalījumā Gabriela izstāstīja uzticamajai draudzenei par vienas nakts sakaru ar Sekstonu un apliecināja, ka Tenčas rokās ir fotogrāfijas ar pierādījumiem.

Jolandas sejā rotājās plats smaids, un viņa smiedamās šūpoja galvu. Acīmredzot Jolanda bija grozījusies Vašingtonas žurnālistu aprindās dk ilgi, ka viņu vairs nekas neizbrīnīja.

-    Ak, Gabs, man jau bija nojauta, ka tev ar Sekstonu varētu būt kas vairāk. Nav jau nekāds brīnums. Viņam ir laba slava, un tu esi glīta meitene. Fotogrāfijas gan nav nekas patīkams, tomēr es to neņemtu galvā.

Neņemt galvā?

Gabriela atklāja Jolandai, ka Tenča apsūdz Sekstonu kukuļņemšanā no kosmosa kompānijām, un to, ka viņa nupat noklausījusies sarunu, kas šo faktu apstiprina. Arī šoreiz

Jolandas sejā nebija manāms nedz īpašs pārsteigums, nedz bažas - līdz brīdim, kad Gabriela paziņoja, ko ir iecerējusi darīt.

Beidzot Jolanda izskatījās noraizējusies.

-    Gabriela, ja tu vēlies iesniegt likumīgi apstiprinātu dokumentu, apliecinot, ka esi pārgulējusi ar ASV senatoru un turējusi muti, kad viņš par to sameloja, tā ir tava darīšana. Taču, ja gribi zināt manas domas, tas būtu aplams gājiens. Tev ilgi un rūpīgi jāpārdomā, kādas sekas tam var būt.

-    Tu manī neklausies. Man nav tik daudz laika!

-    Es klausos, bet, saulīt, nav nozīmes, vai laiks iet, - šo to gluži vienkārši nedrīkst darīt. Nedrīkst iegāzt ASV senatoru, izmantojot seksa skandālu. Tā ir pašnāvība. Liec aiz auss, meitenīt, ja tu nodosi prezidenta kandidātu, tad kāp mašīnā un brauc prom no Vašingtonas, cik vien tālu tiec. Tu būsi iezīmētā. Daudzi iztērē kaudzēm naudas, lai izvirzītu kandidātus virsotnē. Šeit uz kārts likts milzum daudz finanšu un varas - varas, kuras dēj pat pastrādā slepkavības.

Gabriela cieta klusu.

-     Es uzskatu, ka Tenča izdarīja uz tevi spiedienu, cerēdama, ka tu ļausies panikai un izdarīsi kaut ko dumju - piemēram, atkāpsies un atzīsies tajā sakarā. - Jolanda norādīja uz sarkano aploksni Gabrielas rokās. - Šie momentuzņēmu- mi ar tevi un Sekstonu nenieka nenozīmē, iekams tu vai Sekstons neapliecina to autentiskumu. Baltais nams apzinās, ka, ieraudzījis šīs fotogrāfijas publiski, Sekstons paziņos, ka tās ir falsificētas, un iemetīs tās prezidentam sejā.

-    Es jau tā iedomājos, tomēr kukuļņemšana kampaņas finansēšanai ir…

-    Mīlulīt, padomā pati! Ja Baltais nams vēl nav nācis klajā ar mājieniem par kukuļņemšanu, tad visticamāk nemaz negrasās to darīt. Prezidents tiešām nevēlas padarīt kampaņu negatīvu. Mans minējums ir tāds - viņš ir nospriedis aiztaupīt kosmosa aviācijas industrijai skandālu un licis Tenčai pievārēt tevi ar blefu, cerēdams, ka nobiedēs tevi un tu vairs neslēpsi to seksa lietu, tādējādi iedurdama savam kandidātam dunci mugurā.

Gabriela apsvēra dzirdēto. Jolandas vārdos bija sava desa loģikas, tomēr kaut kas joprojām likās dīvains. Gabriela norādīja caur stiklu uz rosīgo ziņu telpu.

-   Jolanda, jūs gatavojaties lielai prezidenta preses konferencei. Ja prezidents nenāks klajā ar ziņu par kukuļņemšanu vai seksu - par ko tad?

Jolanda izskatījās dziļi pārsteigta.

-   Vienu mirkli! Tu domā, ka šī preses konference būs veltīta tev un Sekstonam?

-    Vai ari kukuļņemšanai. Vai abiem. Tenča paziņoja, ka man ir laiks līdz astoņiem parakstīt atzīšanos, citādi prezidents paziņos…

Jolandas smiekli sadrebināja visu stikla nodalījumu.

-    Lūdzu! Nevajag! Tu mani nobeigsi!

Gabrielai prāts nenesās uz jokiem.

-    Kas nodcis?!

-    Paklau, Gabsīt, - Jolanda caur smieklu šaltīm izspieda. - Šajā jautājumā tu vari man uzticēties. Es jau sešpadsmit gadus strādāju ar Balto namu un zinu, ka Zaks Hērnijs nekādā ziņā nav sasaucis pasaules ziņu avotus, lai pasludinātu savas aizdomas, ka senators Sekstons pieļāvis šaubīgu kampaņas finansēšanu vai pārgulējis ar savu asistenti. Šāda tipa informāciju nopludina. Prezidenti nekļūst populāri, pārtraucot TV programmas pusratā, lai vaidētu un gaudotu par seksu vai iespējamiem neskaidriem kampaņas finansēšanas likumpārkāpumiem.

-    Neskaidriem? - Gabriela atmeta. - Viņš nepārprotami pārdod savu lēmumu kosmosa likumprojekta jautājumā par miljoniem reklāmas naudas. Kas tur ir neskaidrs?

-    Vai tu esi pārliecināta, ka viņš to dara? - Jolandas balss nocietinājās. - Tu esi tik pārliecināta, ka esi gatava stāvēt ar nolaistiem svārkiem nacionālajā televīzijā? Padomā labi! Lai mūsdienās kaut ko paveiktu, nepieciešams ne mazums sabiedroto, un kampaņas finansēšana ir sarežģīta lieta. Iespējams, Sekstona sarīkotajā sapulcē nebija nekā nelikumīga.

-    Viņš pārkāpj likumu, - Gabriela neatlaidās. Vai tad ne?

-    Vismaz tam tev lika noticēt Mārdžorija Tenča. Kandidāti ļoti bieži pieņem aizkulišu ziedojumus no lielām korporācijām. Glīti tas nav, taču ne jau arī uzreiz nelikumīgi. Patiesībā vairākums likumpārkāpumu ir saistīti nevis ar naudas iegūšanas avotu, bet gan ar to, kā kandidāts to ir tērējis.

Gabriela minstinājās, juzdama nedrošību.

-    Gabsīt, Baltais nams ar tevi šovakar izspēlēja joku. Viņi centās noskaņot tevi pret tavu kandidātu, un pagaidām tu uz viņu blefu esi uzķērusies. Ja es meklētu uzticamu cilvēku, es laikam gan turētos pie Sekstona, nevis pārsviestos pie tādas personas kā Mārdžorija Tenča.

Iezvanījās Jolandas tālrunis. Viņa pacēla klausuli, sāka māt ar galvu, piekrītoši murminādama un skribelēdama piezīmes.

-    Interesanti, - viņa beidzot novilka. - Es tūlīt iešu. Paldies!

Jolanda nolika klausuli un pagriezās, pacēlusi uzaci.

-   Gabsīt, izskatās, ka tev nekas nedraud. Gluži kā es biju paredzējusi.

-    Kas noticis?

-    Visus sīkumus vēl nezinu, bet tik daudz varu teikt - prezidenta preses konferencei nav nekāda sakara ar seksa skandāliem vai kampaņu finansējumu.

Gabriela juta iemirdzamies cerību stariņu, no visas sirds vēlēdamās Jolandai dcēt.

-    Kā tu to zini?

-    Kāds iekšējais ziņotājs nupat pavēstīja, ka preses konferencē tiks runāts par NASA.

Gabriela strauji nosēdās taisni.

-NASA?

Jolanda piemiedza ar aci.

-     Iespējams, tev šovakar smaidīs laime. Lieku galvu ķīlā, ka prezidents Hērnijs ir pakļāvies senatora Sekstona spiedienam un izšķīries - Baltajam namam nav citas izvēles kā vien piegriezt skābekli Starptautiskajai kosmosa stacijai. Tas izskaidro ari lēmumu uzaicināt globālos plašsazi- ņas līdzekļus.

Preses konference par kosmosa stacijas projekta atcelšanu? Gabrielai tas likās neticami.

Jolanda piecēlās.

-      Tas šodienas Tenčas uzbrukums acīmredzot bija beidzamā izmisīgā ķeršanās pie salmiņa ar cerību gūt virsroku pār Sekstonu, pirms prezidents ir spiests nākt klajā ar šiem nepatīkamajiem jaunumiem. Nekas tik lieliski nenovērš uzmanību no prezidenta kārtējās izgāšanās kā seksa skandāls. Tā vai citādi, Gabsīt, man ir daudz darba. Dodu tev padomu - paķer tasi kafijas, pasēdi tepat, ieslēdz televizoru un pārlaid šo vētru kopā ar mums! Līdz izrādes sākumam atlikušas divdesmit minūtes, un es tev galvoju, ka prezidents nekādā ziņā negrasās šovakar rakņāties pa atkritumiem. Viņš licis sev pievērst visas pasaules skatienus. Tam, ko viņš grasās pavēstīt, būs milzu nozīme. - Viņa kā mierinādama piemiedza ar aci. - Un tagad dod šurp aploksni!

-Ko?

Jolanda izstiepa prasīgu roku.

-   Fotogrāfijas līdz šā ļembasta beigām tiks ieslēgtas manā rakstāmgaldā. Es gribu garandju, ka tu nenostrādāsi ko idiotisku.

Gabriela negribīgi pasniedza aploksni draudzenei.

Jolanda rūpīgi ieslēdza fotoattēlus galda atvilktnē un iemeta atslēgas savā kabatā.

-    Tu man vēl pateiksies, Gabsīt- Es tev zvēru. - Iedama ārā, viņa draiski pabužināja Gabrielai matus. - Sēdi vien! Domāju, ka labās ziņas ir jau ceļā.

Gabriela sēdēja viena stikla kabīnē un centās ļauties Jolandas nebēdnīgajai attieksmei. Tomēr vienīgais, kas kavējās prātā, bija pašapmierinātais smīns Mārdžorijas Tenčas sejā. Gabriela nevarēja iedomādes, ko prezidents grasās pavēstīt pasaulei, taču tas nekādā ziņā nevarēja nākt par labu senatoram Sekstonam.

65. nodala

Reičela Sekstone dega dzīva.

Līst uguns lietus!

Viņa centās pavērt plakstiņus, taču acu priekšā vīdēja vienīgi miglaini apveidi un žilbinoša gaisma. Visapkārt lija. Karsts lietus dauzīja viņas kailo ādu. Reičela gulēja uz sāniem un juta zem sevis svelošas flīzes. Viņa saritinājās vēl ciešāk embrija pozā, pūloties pasargāt sevi no versmainā šķidruma, kas gāzās no augšas. Viņa saoda ķimikāliju dvingu. Laikam hlors. Reičela centās aizrāpot prom, taču nespēja. Spēcīgas rokas piespieda viņas plecus pie grīdas, neļaujot kustēties.

Laid! Es degu!

Viņa insdnktīvi pretojās un centās aizbēgt, tomēr no jauna tika pievārēta. Stipras rokas pienagloja viņu pie zemes.

-    Neraujieties ārā! - sacīja vīrieša balss ar amerikāņu akcentu. Profesionālis. - Drīz beigsies.

Kas beigsies? Reičela nesaprata. Sāpes? Mana dzīve? Viņa pūlējās kaut ko saskatīt. Istabā valdīja skaudra gaisma. Viņa juta, ka telpa ir maza. Šaura. Ar zemiem griestiem.

-    Es degu! - Reičelas kliedziens bija kā čuksts.

-    Viss ir kārtībā, - balss atteica. - Ūdens ir remdens. Ticiet man!

Reičela atģida, ka viņa ir gandrīz kaila - vienīgais apģērba gabals bija izmirkušās biksītes. Kaunu viņa nejuta - prāts bija pārņemts ar neskaitāmiem citiem jautājumiem.

Atmiņas straumēm pārplūdināja prātu. Ledus šelfs. DZR. Uzbrukums. Kas? Kur es atrodos? Reičela pūlējās to visu salikt kopā, taču prāts šķita kūtrs kā aizsērējis mehānisms. No apziņas jucekļa iznira viena doma: Maikls un Korkijs… kur viņi ir?

Reičela samiedza aizmiglotās acis, taču spēja saskatīt tikai vīriešus, kas stāvēja viņai līdzās. Visi kā viens bija tērpušos zilos kombinezonos. Viņa tiecās runāt, taču mute neklausīja un vārdi iesprūda. Dedzinošā sajūta uz ādas pamazām pārgāja dziļos sāpju viļņos, kas vēlās caur muskuļiem kā seismiskie grūdieni.

-    Ļaujieties! - mudināja vīrietis, kas bija pārliecies viņai pāri. - Asinīm jāatplūst atpakaļ muskulatūrā. - Viņš runāja kā ārsts. - Centieties pakustināt locekļus.

Sāpes, kas graizīja Reičelas ķermeni, bija tādas, it kā muskuļus dauzītu ar āmuru. Viņa gulēja uz flīžu grīdas, un sažņaugtās krūtis tik tikko jaudāja ievilkt elpu.

-    Kustiniet rokas un kājas! - vīrieds uzstāja. - Tas nekas, ja sāp.

Reičela centās. Ikkatra kustība bija kā naža dūriens locītavās. Karstās ūdens strūklas kapāja miesu. Versme pieņēmās spēkā. Plosošās sāpes neatlaidās. Brīdī, kad Reičelai likās - viņa vairs neizturēs ne mirkli, viņai tika izdarīta injekcija. Sāpes strauji atkāpās, kļūdamas aizvien vā- rākas un vārākas. Patvaļīgie drebuļi mitējās, un elpa normalizējās.

Caur ķermeni izplūda citas sajūtas - spokaini adatiņu un ērkšķu dūrieni. Malu malās dzeldināja - asāk un asāk. Miljoniem sīku adatu durstīja Reičelu, tikko viņa pakustējās. Ūdens šaltis nemitējās viņu plaukāt. Vīrietis, nometies blakus un saņēmis viņas rokas, tās kustināja.

Ak dievs, kā sāp! Reičela bija pārāk vārga, lai pretotos. Pār vaigiem plūda noguruma un sāpju asaras. Viņa cieši aizvēra acis, it kā vēlēdamās aizgriezties no pasaules.

Pēdīgi adatiņas palēnām izgaisa. Kapājošais lietus rimās. Atvērusi acis, Reičela atklāja, ka migla acu priekšā cik necik izklīdusi.

Un tajā brīdī Reičela ieraudzīja savus biedrus.

Puskailie Korkijs un Tolends, dreboši un izmirkuši, gulēja tepat līdzās. No viņu sāpjpilnajām sejas izteiksmēm Reičela noskārta, ka abi vīrieši pārcietuši ko līdzīgu. Maikla Tolenda brūnās acis bija stiklainas un asinīm pielijušas. Ieraugot Reičelu, viņš ar zilganajām, trīcošajām lūpām izmocīja vārgu smaidu.

Reičela mēģināja pacelties sēdus, lai aplūkotu ērmīgo apkārtni. Visi trīs, puskaili un dreboši, gulēja uz nelielas dušas telpas grīdas.

66. nodala

Viņu pacēla stipras rokas.

Reičela juta, kā spēcīgie svešinieki nosusina viņas ķermeni un ietin to segās. Tie noguldīja viņu uz kušetes un sparīgi izmasēja viņas rokas, kājas un pēdas. Vēl viena injekcija vēnā.

-    Adrenalīns, - kāds teica.

Reičela juta, ka zāles ierit vēnās kā dzīvības spēks, stiprinot muskuļus. Kaut arī iekšās joprojām bija jaušams ledains tukšums, Reičela manīja, ka asinis palēnām atgriežas locekļos.

Augšāmcelšanās no miroņiem.

Viņa centās saskatīt Tolendu un Korkiju. Abi drebošie lik- teņbiedri bija ietīti segās un gulēja gabaliņu tālāk. Svešie vīrieši viņus masēja un sašļircināja. Reičelai nebija šaubu, ka šie noslēpumainie glābēji ir pasargājuši viņu dzīvību. Daži bija izmirkuši, acīmredzot metušies zem dušas ar visām drēbēm, lai palīdzētu. Viņas prātam nebija aptverams, kas šie cilvēki ir un kā viņi atraduši Reičelu un pārējos. Pašreiz tam nebija nozīmes. Mēs esam dzīvi.

-   Kur… mēs esam? - Reičela izmocīja, un šī vienkāršā piepūle izraisīja neizturamas galvassāpes.

Atbildēja vīrietis, kas viņu masēja.

-    Jūs atrodaties uz medicīnas klāja Losandželosas klases…

-    Virsnieks uz klāja! - atskanēja sauciens.

Reičela juta negaidītu kņadu visapkārt un pūlējās pie- trausties sēdus. Viens no zilajā kombinezonā ģērbtajiem vīriešiem atbalstīja viņu un saspraudīja segas visapkārt. Reičela izberzēja acis un ieraudzīja, ka telpā kāds ienāk.

Ienācējs bija varena auguma afroamerikānis, izskatīgs un autoritatīvs, ģērbies haki krāsas formas tērpā.

-    Brīvi! - viņš uzsauca un, piegājis pie Reičelas un nostājies viņai blakus, ielūkojās viņā ar melnām, bargām acīm.

-     Harolds Brauns. - Balss tonis bija dobjš un pavēlniecisks.

-    ASV zemūdenes "Šarlote" kapteinis. Un kas būtu jūs?

ASV zemūdene "Šarlote", nodomāja Reičela. Šis nosaukums šķita kaut kur dzirdēts.

-    Sekstone… - viņa atbildēja. - Es esmu Reičela Sekstone.

Vīrietis izskatījās apjucis. Viņš noliecās un aplūkoja sievieti vērīgāk.

-    Nolādēts! Tā patiesi esat jūs!

Reičela apstulba. Viņš mani pazīst? Reičela bija pārliecināta, ka nav ar šo vīrieti tikusies. Tad Reičela paskatījās uz emblēmu pie viņa krūtīm un ieraudzīja pazīstamo simbolu - ērgli, kas satvēris nagos enkuru un ko apjož uzraksts "ASV FLOTE".

Tagad kļuva skaidrs, kāpēc nosaukums "Šarlote" bija šķitis pazīstams.

-    Esiet sveicināta uz klāja, mis Sekstone! - kapteinis sacīja. - Jūs daudzkārt esat veikusi mūsu kuģa ziņojumu kopsavilkumus. Es zinu, kas jūs esat.

-    Ko jūs darāt šajos ūdeņos? - viņa izstomīja.

Kapteiņa seja mazliet nocietinājās.

-   Atklāti sakot, mis Sekstone, es grasījos jums uzdot tādu pašu jautājumu.

Tolends lēnām slējās sēdus un vēra muti vaļā. Reičela apklusināja viņu, stingri papurinādama galvu. Ne šeit. Ne tagad. Viņai nebija šaubu, ka Tolends un Korkijs pirmām kārtām gribēs izklāstīt par meteorītu un uzbrukumu, taču šis notikums nekādā ziņā nebija iztirzājams flotes zemūdenes apkalpes klātbūtnē. Izlūkdienestu pasaulē, lai ari kāda bija krīze, prioritāte bija slepenībai. Notikumā ar meteorītu bija jāsaglabā diskrētums.

-    Man jārunā ar NIB direktoru Viljamu Pikeringu, - Reičela sacīja kapteinim. - Bez lieciniekiem un nevilcinoties!

Kapteinis sarauca uzacis, acīmredzot nebūdams pieradis uzklausīt pavēles uz sava kuģa.

-    Man jānodod konfidenciāla informācija.

Kapteinis labu brītiņu viņu pētīja.

-    Ļaujiet, lai jūsu ķermenis atgūst normālu temperatūru, un tad es likšu jūs savienot ar NIB direktoru.

-   Ser, tas ir steidzami! Es… - Reičela aprāvas. Viņa ieraudzīja pulksteni pie sienas virs medikamentu skapīša.

19.51.

Reičela, piemiegusi acis, uz to lūkojās.

-    Tas… tas pulkstenis ir pareizs?

-    Jūs atrodaties uz jūras kara flotes zemūdenes. Mūsu pulksteņi rāda pareizi.

-    Un tas ir… Austrumkrasta laiks?

-    Septiņi piecdesmit viena minūte vakarā pēc Austrumkrasta laika. Mēs esam netālu no Norfolkas.

Ak dievs! Domas juceklīgi šaudījās. Tikai 7.51 vakarā? Reičelai bija radies iespaids, ka kopš samaņas zaudēšanas pagājušas vairākas stundas. Vēl pat nav pāri astoņiem? Prezidents vēl nav publiskojis informāciju par meteorītu! Man vēl ir laiks viņu apturēt! Reičela bez vilcināšanās noslīdēja no gultas, aptinot sev apkārt segu. Kājas trīcēja.

-    Man tūliņ pat jārunā ar prezidentu.

Kapteinis izskatījās apjucis.

-    Kādu prezidentu?

-    Amerikas Savienoto Valstu prezidentu!

-    Jūs taču gribējāt runāt ar Viljamu Pikeringu.

-    Nepietiks laika. Man jārunā ar prezidentu.

Kapteinis nepakustējās. Tad viņa masīvais stāvs aizšķērsoja ceļu.

-   Cik man zināms, prezidentam kuru katru brīdi sāksies ļoti svarīga preses konference, ko translēs tiešraidē. Šaubos, vai šobrīd viņš atbildēs uz privātiem zvaniem.

Reičela stāvēja uz drebelīgajām kājām, cik vien taisni varēja, un cieši ielūkojās kapteinim acīs.

-   Ser, man ir jāievēro slepenība, tāpēc es nevaru izklāstīt situāciju. Prezidents tūlīt pieļaus šausmīgu kļūdu. Manā rīcībā ir informācija, kas viņam obligād jādzird. Uz karstām pēdām! Jums man jāuzticas!

Kapteinis krietnu brīdi viņā vērās. Un tad, saraucis uzacis, ieskatījās pulkstenī.

-    Deviņas minūtes? Es nevarēšu tik īsā laikā nodibināt drošus sakarus ar Balto namu. Varu piedāvāt vienīgi radiotelefonu. Un šādi sakari nav droši. Turklāt mums būs jāpaceļas līdz antenai, un tas aizņems vairākas… - Dariet to! Tūlīt pat!

67. nodala

Baltā nama komutators atradās Austrumu spārna apakšstāvā. Pie tā ik brīdi dežurēja trīs operatori. Pašreiz pie pults sēdēja tikai divi - trešā brāzās uz preses īssaietu telpu. Rokā viņa turēja bezvadu tālruņa klausuli. Operatore bija centusies pārslēgt zvanītāju uz Ovālo kabinetu, taču prezidents jau bija ceļā uz preses konferenci. Viņa bija centusies sazvanīt padomniekus uz mobilajiem tālruņiem, taču pirms preses konferencēm, ko pārraida televīzijā, visus mobilos tālruņus preses telpā un tās tuvumā izslēdza.

Stiept bezvadu tālruni prezidentam šādā brīdī šķita, mazākais, apšaubāmi, tomēr, kad Baltā nama izlūkdienesta koordinatore bija piezvanījusi un apgalvojusi, ka viņas rīcībā ir steidzama informācija, kas prezidentam jādzird pirms iziešanas ēterā, operatorei nebija šaubu, ka jāsteidzas, cik spēka. Jautājums bija vienīgi, vai viņa paspēs laikā.

Sēdēdama ASV zemūdenes "Šarlote" nelielajā mediķu kabinetā, Reičela Sekstone žņaudzīja rokā tālruņa klausuli, piespiedusi to pie auss, un gaidīja, ka tajā atskanēs prezidenta balss. Tolends ar Korkiju, joprojām īsti neatžirguši, atradās turpat. Korkijam bija uzliktas piecas šuves uz dziļās vaiga brūces. Visiem bija uzvilkta "Thinsulate" siltā apakšveļa, smagi lidotāju kombinezoni, milzīgas vilnas zeķes un ūdensnecaurlaidīgi zābaki: Otrā rokā turēdama karstu novadējušās kafijas krūzīti, Reičela gandrīz jau jutās kā cilvēks.

- Kas tā par kavēšanos? - Tolends uztraukts noprasīja. - Jau septiņi piecdesmit sešas!

Reičelai nebija ne jausmas. Viņai bija sekmīgi izdevies sazvanīt Baltā nama operatori, izklāstīt, kas viņa ir un to, ka lieta ir steidzama. Šķita, ka operatore saprot situācijas nopietnību. Viņa bija likusi Reičelai uzgaidīt un, domājams, šobrīd par savu galveno pienākumu uzskatīja savienot Reičelu ar prezidentu.

Četras minūtes, Reičela domās viņu mudināja. Pasteidzies!

Aizvērusi acis, Reičela centās sakopot domas. Viena velnišķīga diena! Es atrodos atomzemūdenē, Reičela sev teica, apzinādamās, ka viņai sasodīti veicies, ja viņa vispār kaut kur atrodas. Pēc zemūdenes kapteiņa vārdiem, "Šarlote" pirms divām dienām bija veikusi kārtējo patrulēšanu Beringa jūrā un uztvērusi anomālas zemūdens skaņas no Milna ledāja - urbšanu, iznīcinātāja radītus trokšņus, šifrētu radiosakaru signālus. Zemūdene, noteikusi jauno kursu, saņēma pavēli pakavēties tuvumā un noklausīties. Apmēram pirms stundas radists bija sadzirdējis eksploziju, un zemūdene pieslīdēja tuvāk notikuma vietai, lai to izpētītu. Un drīz vien tika uztverts Reičelas sūtītais SOS signāls.

-    Atlikušas trīs minūtes! - Tolends nepacietīgi iesaucās, nenolaizdams acis no pulksteņa.

Reičela nervozēja. Kāpēc tāda kavēšanās? Kāpēc prezidents neatbild uz viņas zvanu? Ja Zaks Hērnijs nāks klajā ar datiem, kas pašreiz ir viņa rokās…

Reičela atvairīja šo domu un sakratīja klausuli. Pacel taču!

Baltā nama operatore traucās uz preses īssaietu telpas durvīm, kuras veda uz paaugstinājumu zāles priekšā un pie kurām bija sapulcējies bariņš personāla. Visi runāja satrauktās balsīs, saskaņojot beidzamos priekšdarbus. Viņa pamanīja prezidentu divdesmit jardu attālumā stāvam pie pašām durvīm. Grimētājas vēl aizvien rosījās viņam apkārt.

-    Dodiet ceļu! - operatore sauca, lavierēdama caur burzmu. - Zvans prezidentam! Atvainojiet! Ceļu!

-    Ēters pēc divām minūtēm! - uzsauca preses koordinators.

Cieši sakampusi tālruni, operatore spiedās uz priekšu.

-    Zvans prezidentam! - Viņa elsoja. - Palaidiet garām!

Viņas ceļā nostājās nepārvarams šķērslis. Mārdžorija Ten- ča. Vecākās padomnieces garā seja neapmierinātībā novaik- stījās.

-    Kas noticis?

-    Steidzami! - Operatorei trūka elpas. - Telefona zvans prezidentam!

Tenča pavērās viņā ar neticību.

-    Taču ne jau nu tagad!

-    Zvana Reičela Sekstone. Esot kas neatliekams.

Šķita, ka drūmo izteiksmi, kas satumsa Tenčas sejā, izraisīja apjukums, nevis dusmas. Padomniece nopētīja bezvadu tālruni.

-    Tā ir publiskā līnija. Tā nav šifrēta.

-    Jā, kundze, taču Sekstone joprojām gaida. Viņa zvana pa radiotelefonu. Viņa vēlas nekavējoties runāt ar prezidentu.

-    Ēters pēc deviņdesmit sekundēm!

Tenča brīdi glūnēja ar saltām acīm, tad, atgādinādama zirnekli, izstiepa roku.

-    Dod man telefonu!

Operatores sirds dauzījās.

-   Mis Sekstone vēlas runāt tieši ar prezidentu Hērniju un lūdza mani novilcināt preses konferences sākumu, līdz būs parunājusi ar viņu. Es apsolīju…

Tenča spēra soli pretī operatorei, un viņas balss pārauga šņācošā čukstā.

-    Es tev atgādināšu kārtību, kas šeit valda. Tev nav jāklausa prezidenta oponenta meitas rīkojumiem. Tev jāklausa manām pavēlēm. Vari būt droša - iekams es netikšu skaidrībā par to, kas notiek, tu prezidentam klāt netiksi.

Operatore pameta slcatienu uz prezidentu, ko bija ielenkuši mikrofonu tehniķi, stilisti un vairāki personāla darbinieki, vēl izdarot pēdējos grozījumus uzrunas tekstā.

-    Sešdesmit sekundes! - sauca televīzijas koordinators.

Reičela satraukta soļoja šurpu turpu pa zemūdenes šau- * ro telpu, līdz beidzot izdzirdēja klikšķi telefona līnijā.

Ieskanējās aizsmakusi balss.

-    Hallo!

-    Prezidents Hērnijs? - Reičela izdvesa.

-     Mārdžorija Tenča, - balss izlaboja. - Esmu prezidenta vecākā padomniece. Lai kas jūs būtu, man jābrīdina, ka jokdaru zvani uz Balto namu ir pārkāpums…

Dieva dēļ!

-     Tas nav nekāds joks! Te zvana Reičela Sekstone. Esmu jūsu izlūkdienesta koordinatore un…

-    Kundze, es zinu, kas ir Reičela Sekstone. Un es šaubos, ka tā esat jūs. Jūs piezvanījāt uz Balto namu pa nešifrētu līniju un uzdodat man atlikt nozīmīgu prezidenta uzrunu, ko gatavojas translēt dešraidē. Šāda uzvedība diez vai piedien cilvēkam, kas…

-     Klausieties! - Reičela dusmās vārījās. - Pirms dažām stundām es sniedzu informāciju jūsu personālam par meteorītu. Jūs sēdējāt priekšējā rindā. Jūs vērojāt manu uzrunu televizorā, kas bija novietots uz prezidenta galda. Vai jautājumi ir?

Tenča bridi klusēja.

-    Mis Sekstone, ko tas viss nozīmē?

-    Tas nozīmē to, ka jums jāaptur prezidents! Visa informācija par meteorītu ir aplama! Mēs izdibinājām, ka meteorīts ievietots šelfa ledājā no apakšas! Es nezinu, kas un kāpēc to izdarījis! Taču ne viss ir tā, kā šķiet no pirmā acu uzmetiena! Prezidents tūlīt apstiprinās kļūdainu informāciju, un es pieprasu…

-    Vienu mirkli, nolāpīts! - Tenča klusināja balsi. - Jūs pati aptverat, ko runājat?

- Jā! Man ir aizdomas, ka NASA administrators sarīkojis liela mēroga krāpšanu un prezidents Hērnijs to nezina! Jums jāatliek konferences sākums kaut vai uz desmit minūtēm, lai varu viņam izstāstīt, kas šeit notiek. Dieva dēļ, mani centās nogalināt!

Tenčas balss kļuva ledaina.

-    Mis Sekstone, atļaujiet man jūs brīdināt! Ja esat sākusi nožēlot, ka palīdzat Baltajam namam šajā kampaņā, jums par to bija jāpadomā krietnu bridi pirms tam, kad personiski apstiprinājāt meteorīta datus prezidentam.

-    Ko?! - Vai viņa vispār manī klausās?

-    Šāda jūsu rīcība ir pretīga. Nešifrētas līnijas izmantošana ir lēts triks. Mājiens, ka meteorīta dati ir viltod? Kurš izlūkdienesta ierēdnis gan zvanīs uz Balto namu pa radiotelefonu un izpaudīs slepenu informāciju? Jūs acīmredzot cerat, ka mūsu sarunu kāds pārtvers.

-    Meteorīta dēj ir nogalināta Nora Mengora! Arī doktors Mins ir miris! Jums jābrīdina…

-   Apklusdet! Es nezinu, ko jūs vēlaties panākt, taču atgādināšu ko svarīgu gan jums, gan tiem, kas, iespējams, noklausās šo telefona sarunu. Baltā nama rīcībā ir videoieraksti ar izcilu NASA zinātnieku, vairāku pazīstamu civilo zinātnieku un ari jūsu, mis Sekstone, liecībām, ka meteorīta informācija ir precīza. Varu tikai minēt, kādēļ jūs piepeši esat pārdomājusi. Lai kāds būtu iemesls, varat uzskatīt, ka no šā brīža esat atbrīvota no Baltā nama piedāvātā posteņa. Ja jūs turpināsiet šos mēģinājumus nomelnot atklājumu ar vēl kaut kādām nejēdzīgām apsūdzībām netīrā spēlē, varu garantēt, ka Baltais nams un NASA jūs iesūdzēs par apmelošanu tik zibenīgi, ka pat nepaspēsiet sakravāt koferi, jo sēdēsiet jau cietumā.

Reičela pavēra muti, taču vārdi vairs nenāca ārā.

-    Zaks Hērnijs bija augstsirdīgs pret jums! - Tenča skaldīja. - Un, atklāti sakot, šis gājiens smird pēc lēta Sekstona reklāmas trika, lzbeidziet, citādi ierosināsim krimināllietu! To es apzvēru.

Saruna pārtrūka.

Kad kapteinis pieklauvēja pie durvīm, Reičela sēdēja kā sastingusi.

-    Mis Sekstone? - sacīja kapteinis, pabāzis galvu pa durvīm. - Mēs uztveram vāru Kanādas nacionālā radio signālu. Prezidents Zaks Hērnijs nupat atklājis preses konferenci.

68. nodala

Stāvēdams uz paaugsdnajuma Balta nama preses telpa, Zaks Hērnijs juta tveici, kas plūda no plašsaziņas līdzekļu starmešiem, un saprata, ka pasaule viņu vēro. Baltā nama preses biroja mērķtiecīgais zibens paziņojums bija izraisījis lipīgas intereses drudzi. Tie, kuri nebija uzzinājuši par uzrunu no televīzijas, radio vai interneta, padzirdēja par to no kaimiņiem, darbabiedriem vai ģimenes. Līdz pulksten astoņiem ikkatrs, kas vien nemita alā, sprieda par prezidenta uzrunas tematu. Bāros un dzīvojamās istabās visā pasaulē miljoniem cilvēku paliecās tuvāk televizoriem, ar bažām gaidīdami brīnumu.

Šādos brīžos, nostājies visas pasaules acu priekšā, Zaks Hērnijs īsteni apjauta sava amata nozīmību. Tie, kuri apgalvo, ka vara neizraisa atkarību, to nekad nav piedzīvojuši. Taču šoreiz Hērnijs manīja, ka kaut kas nav kārtībā. Prezidents nebija no tiem, kas cieš no lampu drudža, tāpēc viņš bija pārsteigts, dziļi iekšienē juzdams dzeļošu nemieru.

Milzu auditorijas dēļ, viņš centās sev iegalvot, tajā pašā brīdī apzinādamies, ka vaina ir citur. Instinkts. Viņš kaut ko bija ievērojis.

Tāds sīkums, un tomēr…

Viņš teica sev, ka tas jāaizmirst. Tas nebija nekas. Tomēr redzētais iestrēga prātā.

Tenča.

Pirms brīža, gatavojoties iziet uz paaugstinājuma, Hērnijs bija pamanījis Mārdžoriju Tenču dzeltenajā gaitenī runājam pa bezvadu tālruni. Tas bija dīvaini, turklāt viņai līdzās ar bālu, raižpilnu seju stāvēja Baltā nama telefona operatore. Hērnijs nedzirdēja, ko Tenča pa tālruni teica, taču saruna nepārprotami bija asa. Padomniece polemizēja ar tādu aizrautību un niknumu, kādu prezidents pat Tenčā bija novērojis reti. Viņš bija pagriezies un uztvēris Tenčas acis, pauzdams ar skatienu jautājumu.

Tenča atbildēja, paceļot īkšķi. Hērnijs ne reizi nebija redzējis, ka Tenča rādītu šo zīmi. Tā bija pēdējā doma Hērnija prātā, pirms viņu aicināja zālē.

Elsmīra salā NASA "habisfēras" preses zonā uz zila paklāja administrators Lorenss Ekstroms bija nosēdies vidū pie gara simpoziju galda, un abpus viņam bija izvietojušās atbildīgas NASA amatpersonas un zinātnieki. Pretī noliktajā paprāvajā monitorā tiešraidē dka translēta prezidenta ievadruna. Pārējie NASA apkalpes locekļi, priecīgi satraukti, murdēja ap citiem monitoriem - virspavēlnieks atklāja preses konferenci.

- Labvakar, - iesāka Hērnijs, izklausīdamies sev neraksturīgi stīvs, - mani taudeši un mūsu draugi visā pasaulē…

Ekstroms palūkojās uz milzīgo, apsvilušo akmensmasu, kas bija novietota goda vietā viņam priekšā. Acis aizslīdēja pie sekundārā monitora. Tajā ar milzīgu Amerikas karogu un NASA logotipu fonā viņš redzēja sēžam sevi sava visbargākā personāla ielenkumā. Dramatiskā apgaismojuma dēļ šis skats atgādināja tādu kā modernu gleznu - gluži vai divpadsmit apustuļi pie Svētā Vakarēdiena galda. Zaks Hērnijs bija pataisījis šo lietu par politisku atrakciju. Henrijam nebija izvēles. Ekstroms jutās kā televīzijas evaņģēlists, kas padara Dievu saprotamu masām.

Aptuveni pēc piecām minūtēm prezidents dos vārdu Ekstromam un NASA kolektīvam. NASA pievienosies prezidentam dramatiskā satelītsakaru translācijā no pasaules virsotnes un darīs zināmus šos jaunumus pasaulei. Pēc īsa izklāsta par to, kā atklājums izdarīts, kāda ir tā nozīme kosmosa zinātnē, un dažiem savstarpējiem glaimiem NASA un prezidents ļaus turpināt slavenajam zinātniekam Maiklam Tolendam - viņa dokumentālā filma ilgs nepilnas piecpadsmit minūtes. Pēc tam, ticībai un aizrautībai sasniedzot kulmināciju, Ekstroms un prezidents atvadīsies no klausītājiem, apsolīdami tuvākajās dienās sniegt sīkāku informāciju nebeidzamās NASA preses konferencēs.

Gaidot aicinājumu sākt uzrunu, Ekstromu pamazām pārņēma bezgalīgs kauns. Viņš zināja, ka to piedzīvos. Viņš to bija paredzējis.

Administrators bija mēļojis… apstiprinājis nepatiesību.

Tomēr šie meli šobrīd nebija svarīgākais. Ekstroma prātu nomāca smagāka nasta.

Gabriela stāvēja plecu pie pleca ar desmitiem svešu cilvēku ABC studijas haosā. Visi pastiepa kaklus pret televizoriem, kas bija piekārti pie griestiem. Kad pienāca īstais brīdis, telpā nolaidās klusums. Gabriela aizvēra acis un lūdzās, kaut, atverot tās, viņai nebūtu jāraugās uz sava kailā ķermeņa attēliem.

Senatora Sekstona atpūtas istabā valdīja saviļņojuma pilna gaisotne. Ciemiņi bija pietrūkušies kājās un stāvēja, ieurbušies ar acīm lielekrāna televizorā.

Zaks Hērnijs stāvēja pasaules acu priekšā, un viņa apsveicināšanās nez kāpēc izskanēja stīvi. Šķita, ka uz īsu brīdi viņš pat sastomās.

Viņš izskatās nedrošs, Sekstons nodomāja. Viņš taču nekad neizskatās nedrošs.

-    Paskaties uz viņu! - kāds čukstēja. - Šaubu nav, jaunumi ir nepatīkami.

Kosmosa stacija? Sekstons klusībā uz to cerēja.

Hērnijs ielūkojās kamerā un dziļi ievilka elpu.

-     Mani draugi, es daudzas dienas esmu prātojis, kā labāk to paziņot…

Divi viegli vārdiņi, Sekstons viņu drošināja. Mēs pakasām.

Hērnijs īsi pastāstīja, cik nožēlojams ir fakts, ka NASA kļuvusi par tādu strīda objektu šajās vēlēšanās un ka šādos apstākļos, viņaprāt, nepieciešams gaidāmo paziņojumu sākt ar atvainošanos.

-    Es būtu ar mieru izvēlēties jebkuru citu brīdi vēsturē, lai nāktu klajā ar šādu paziņojumu, - viņš sacīja. - Politiskā spriedze aizvien vairāk sapņotāju pārvērš skeptiķos. Tomēr man, jūsu prezidentam, nav citas izvēles kā atklāt jums to, ko esmu pirms neilga laika uzzinājis. - Viņš pasmaidīja. - Acīmredzot kosmosa maģija nepakļaujas neviena cilvēka grafikam… pat ne jūsu prezidenta grafikam.

Likās, Sekstona istabā visi reizē atsprāgst atpakaļ no televizora ekrāna. Ko?!

-   Pirms divām nedēļām jaunais NASA polārais orbitālais blīvuma skeneris pārlidoja pār Milna ledus šelfu pie Elsmīra salas, attāla zemes nogabala, kas atrodas uz astoņdesmitās paralēles Ziemeļu Ledus okeānā.

Sekstons ar ciemiņiem pārmija mulsus skatienus.

Hērnijs turpināja:

-     Šis NASA satelīts ledājā divsimt pēdu dziļumā konstatēja milzīgu liela blīvuma akmeni. - Šajā brīdī Hērnijs otro reizi pasmaidīja, uztaustījis ritmu. - Saņemot šos datus, NASA acumirklī radās aizdomas, kas POBS ir atradis meteorītu.

-    Meteorītu? - Sekstons uzsprāga kājās. - Un šie ir tie jaunumi?

-    NASA nosūtīja savu vienību uz ledus šelfu, lai noņemtu ledāja kodola paraugus, un tā secināja… - Viņš uz mirkli apklusa. - Vaļsirdīgi sakot, pārvalde izdarīja dižāko zinātnisko atklājumu šajā gadsimtā.

Sekstons neticīgi spēra soli tuvāk televizoram. Nē… Viesi nemierīgi pamīņājās.

-    Dāmas un kungi! - Hērnijs sacīja. - Pirms vairākām stundām NASA izcēla no Arktikas ledus astoņas tonnas smagu meteorītu, kas satur… - Prezidents vēlreiz ieturēja pauzi, ļaudams visai pasaulei pieliekties tuvāk ekrāniem. - Meteorītu, kas satur dzīvības formas fosilijas. Dučiem fosiliju. Neapgāžamus pierādījumus ārpuszemes dzīvības eksistencei.

Kā pēc burvja mājiena uz ekrāna aiz prezidenta muguras iegaismojās spožs attēls - skaidri saskatāma milzīgas ku- kaiņveida radības fosilija, kas iespiesta apsvilušā akmenī.

Sekstona atpūtas istabā visi seši uzņēmēji, acis šausmās iepletuši, pielēca kājās. Sekstons sēdēja kā sasalis.

-     Mani draugi, fosilija man aiz muguras ir simt deviņdesmit miljonus gadu veca, - prezidents pavēstīja. - Tā tika atrasta akmens gabalā, kas atšķēlies no Džangersola meteorīta, kurš savukārt pirms trim gadsimtiem iekrita Ziemeļu Ledus okeānā. Jaunais pārvaldes POBS satelīts atklāja šo meteorīta atlūzu, kas bija iesalusi šelfa ledājā. Pēdējo divu nedēļu laikā NASA un tās administrācija ar milzu rūpību pārbaudīja ikvienu šā ievērojamā atklājuma aspektu un tikai tad izšķīrās par to paziņot publiski. Nākamās pusstundas laikā jums būs iespēja vērot vairāku NASA un civilo zinātnieku uzstāšanos, kā arī noskatīties īsu dokumentālo filmu, kuras autors jums visiem ir labi pazīstams. Tomēr pirms tam man jāiepazīstina jūs ar cilvēku, kura pievienošanos mums no ledāja aiz polārā loka nodrošina satelīts, cilvēku, kura vadītāja spējas, redzējums un smagais darbs ir nodrošinājuši mums šo vēsturisko mirkli. Jūtos pagodināts, dodot vārdu NASA administratoram Lorensam Ekstromam.

Hērnijs pagriezās pret ekrānu.

Meteorīta attēls izgaisa, un skatam pavērās majestātiska NASA zinātnieku grupa, kas sēdēja pie gara galda abās pusēs varenajam Lorensa Ekstroma stāvam.

- Pateicos, prezidenta kungs! - Ekstroma izturēšanās bija stingra un lepna. Viņš piecēlās un raudzījās tieši kamerā. - Es ar milzu lepnumu dalos ar jums visiem šajā NASA dižajā brīdī.

Ekstroms dedzīgi klāstīja par NASA un tās atklājumu. Skanot patriotisma un triumfa fanfarām, viņš bez aizķeršanās pabeidza savu sakāmo un pieteica dokumentālo filmu, ko aiz kadra komentēja slavas apvītais civilais zinātnieks Maikls Tolends.

Lūkojoties ekrānā, senators Sekstons nokrita uz ceļiem televizora priekšā, pirkstus iegrūdis savās sudrabainajās krēpēs. Nē! Ak dievs, nē!

69. nodala

Mārdžorija Tenča, pārskaitusies zilimelna, atstāja gavijaino burzmu, kas mutuļoja preses telpā, un soļoja uz savu personisko stūri Rietumu spārnā. Viņai nenesās prāts uz svinībām. Reičelas Sekstones telefona zvans bija visai negaidīts. Un izraisīja visai lielu sarūgtinājumu. Tenča aizcirta sava kabineta durvis, pietraucās pie galda un piezvanīja Baltā nama operatoriem. - Viljamu Pikeringu! NIB.

Tenča aizkūpināja cigared un staigāja šurpu turpu, gaidīdama, līdz operatore sadabūs rokā Pikeringu. Parastos apstākļos viņš jau būtu devies mājās, taču, tā kā Baltais nams bija radījis spriedzi plašsaziņas līdzekļos, Tenča pieļāva, ka Pikerings visu vakaru nosēdējis savā kabinetā kā piekalts televizora ekrānam, gudrodams, kas gan tāds pasaulē var notikt, par ko NIB direktors nav iepriekš informēts.

Tenča nolādēja sevi, ka nav klausījusi instinkta balsij un ir ļāvusi prezidentam nosūtīt Reičelu Sekstoni uz Milna ledāja. Tenča šo ierosinājumu bija uztvērusi ar bažām, kā nevajadzīgu risku. Taču prezidents bija uzstājīgs un pārliecināja Tenču, ka Baltā nama kolektīvā pēdējo nedēļu laikā iemājojis cinisms un padotajos NASA atklājums izraisītu aizdomas, ja par to paziņotu pašu darbinieks. Kā Hērnijs bija apsolījis, Reičelas Sekstones apstiprinājums bija kliedējis aizdomas, novērsis jebkādas skeptiskas iekšējās debates un piespiedis Baltā nama personālu virzīties tālāk vienotā frontē. Nenovērtējami, Tenča nelabprāt atzina. Taču šobrīd Reičela Sekstone dziedāja citu dziesmiņu.

Tā maita man piezvanīja pa nešifrētu līniju.

Reičela Sekstone acīmredzot tiecās iznīcināt atklājuma ticamību, un Tenčas vienīgais mierinājums bija apziņa, ka prezidents Reičelas paziņojumu ir ierakstījis videokasetē. Paldies Dievam! Labi, ka Hērnijs bija iedomājies nodrošiftāties kaut vai tā. Tenčai uzmācās bažas, ka varētu rasties vajadzība šo ierakstu izmantot.

Tomēr šajā brīdī Tenča pūlējās apturēt asiņošanu ar citiem paņēmieniem. Reičela Sekstone bija gudra sieviete, un, ja viņa no tiesas iecerējusi uzsākt cīņu ar Balto namu un NASA, viņai būs nepieciešams dažs labs ietekmīgs sabiedrotais. Pirmā loģiskā izvēle būtu Viljams Pikerings. Tenča zināja, kādi ir Pikeringa uzskati par NASA. Viņai bija jāsazinās ar Pikeringu, pirms to izdarījusi Reičela.

-     Mis Tenča? - klausulē ierunājās skaidra balss. - Runā Viljams Pikerings. Ar ko esmu izpelnījies šādu godu?

Tenča dzirdēja fonā burkšķam televizoru - NASA komentārus. No Pikeringa toņa padomniece noprata, ka viņš vēl nav atguvies no preses konferencē dzirdētā.

-    Vai jums būtu brīvs brīdis, direktor?

-    Domāju, ka esat aizņemti ar svinēšanu. Vakars jums nudien izdevies. Liekas, ka NASA un prezidents atkal ir zirgā.

Tenča saklausīja viņa balsī nepārprotamu apbrīnu, kam piejaucās sarkasma drusciņa - pēdējo, bez šaubām, izraisīja direktora leģendārā nepatika uzzināt svarīgus jaunumus vienlaikus ar pārējo pasauli.

-   Es atvainojos, ka Baltais nams un NASA bija spiesti turēt jūs neziņā, - Tenča izmeta, cenzdamās starp abiem pārmest saprašanās tiltu.

-    Jums taču ir zināms, ka NIB fiksēja NASA aktivitātes tajā vietā jau pirms vairākām nedējām un lūdza paskaidrojumus, vai ne?

Tenča novaikstījās. Pārskaities.

-    Jā, man ir zināms. Tomēr…

-    NASA apliecināja, ka tas nav nekas sevišķs. Pēc viņu teiktā, pārvalde veikusi kaut kādus ekstrēmas vides apmācības uzdevumus. Testējusi aparatūru un tādā garā. - Pikerings mirkli klusēja. - Un mēs uzķērāmies uz šiem meliem.

-   Nesauksim tos par meliem, - Tenča aizstāvējās. - Drīzāk gan par nepieciešamu maldināšanu. Ņemot vērā šā atklājuma milzīgo nozīmi, es ceru, ka izpratīsiet NASA vēlēšanos to neizpaust.

-    Jā, sabiedrībai.

Viljamam Pikeringam nebija paraduma bozties, un Tenča manīja, ka šoreiz viņš valdās, cik vien iespējams.

-    Man ir tikai mirklis laika, - Tenča sacīja, cenzdamās pārņemt sarunas vadību. - Es vēlējos jūs brīdināt.

-     Brīdināt mani? - Pikerings nevilcinoties sāji atmeta. - Vai Zaks Hērnijs nolēmis iecelt jaunu NIB direktoru, kurš būtu labvēlīgāks NASA?

-    Protams, nē. Prezidents saprot, ka jūsu NASA kritikas iemesls ir bažas par drošības jautājumiem, tāpēc dara visu, lai šos caurumus aizbāztu. Patiesībā es zvanu kādas jūsu darbinieces dēļ. - Tenča ieturēja pauzi. - Reičelas Sekstones dēļ. Vai viņa šovakar ar jums ir sazinājusies?

-    Nē. Šorīt pēc prezidenta lūguma es nosūtīju viņu uz Balto namu. Jūs acīmredzot esat iejūguši viņu darbos. Reičela vēl aizvien nav devusi par sevi ziņu.

Sapratusi, ka tikusi pie Pikeringa pirmā, Tenča jutās atvieglota. Viņa ievilka cigaretes dūmu un ierunājās, cik rāmi vien spēja.

-    Pieļauju, ka tuvākajā laikā mis Sekstone ar jums sazināsies.

-   Jauki. Es jau labu laiku to gaidu. Jāteic, kā ir, - sākoties prezidenta preses konferencei, biju nobažījies, ka Zaks Hērnijs ir pārliecinājis mis Sekstoni uzstāties publiski. Ar prieku redzu, ka viņš ir pārvarējis kārdinājumu.

-    Zaks Hērnijs ir godprātīgs cilvēks! - Tenča noskaldīja. - Toties par Reičelu Sekstoni to pašu apgalvot vis nevarētu.

Līnijā iestājās ilgs klusums.

-    Ceru, ka esmu pārklausījies.

Tenča smagi nopūtās.

-    Nē, ser, jūs nepārklausījādes. Es gan negribētu pa tālruni izklāstīt visus sīkumus, tomēr, cik noprotams, Reičela Sekstone ir nolēmusi apdraudēt NASA paziņojuma ticamību. Kāpēc - man nav ne jausmas. Šajā pēcpusdienā izpētījusi un apstiprinājusi NASA iegūtos datus, viņa bridi vēlāk apmeta kažoku otrādi un pašlaik skandē visnotaļ neiedomājamus un neiespējamus apvainojumus, apsūdzot NASA nodevībā un krāpšanā.

Pikerings izklausījās saspringts.

-    Kā, lūdzu?

-   Jā, tas ir satraucoši. Žēl, ka tieši man jums tas japavēs- ta. Mis Sekstone sazinājās ar mani divas minūtes pirms preses konferences un lūdza mani to atcelt. ,

-    Un kāds pamatojums?

-   Vaļsirdīgi runājot, bezjēdzīgs. Viņa esot atklājusi nopietnas nepilnības datos.

Pikeringa ilgā klusēšana bija piesardzīgāka, nekā Tenčai būtu paticis.

-    Nepilnības? - viņš pēdīgi atkārtoja.

-   Nudien smieklīgi. NASA divas pilnas nedēļas veica eksperimentus un…

-    Man ir grūti noticēt, ka Reičela Sekstone bez sasodīti dibināta iemesla būtu lūgusi jums atlikt prezidenta preses konferenci. - Pikerings izklausījās norūpējies. - Iespējams, jums vajadzēja viņai paklausīt.

-   Ak, tikai nevajag! - Tenča kāsēdama iesaucās. - Jūs redzējāt preses konferenci. Datus par meteorītu ir vēl un vēlreiz apstiprinājuši neskaitāmi speciālisti. Arī civilie zinātnieki. Vai tad jums neliekas aizdomīgi, ka Reičela Sekstone, kuras tēvs ir vienīgais cilvēks, kam šis paziņojums kaitē, piepeši pūš citā stabulē?

-   Tas ir gan aizdomīgi, mis Tenča. Taču vienīgi tāpēc, ka mis Sekstones attiecības ar tēvu tikai ar pūlēm var nosaukt par laipnām. Nevaru iedomāties, kādēļ gan Reičela Sekstone, gadiem ilgi kalpojusi prezidentam, piepeši būtu izlēmusi pārmesties pretējā nometnē un mānīties, lai atbalstītu tēvu.

-Varbūt ambīcijas? Es patiešām nezinu. Iespējams, izdevība būt par valsts galvas meitu… - Tenča nepabeidza.

Pikeringa balss tonis acumirklī kļuva salts.

-    Staigājat pa plānu ledu, mis Tenča. Pa ļoti plānu.

Tenča saviebās. Vai tad to, sasodīts, bija grūti paredzēt?

Viņa apsūdzēja prominentu Pikeringa padoto nodevībā pret prezidentu. Skaidrs, ka direktors šo sievieti aizstāvēs!

-    Savienojiet mani ar viņu! - Pikerings pieprasīja. - Es vēlos pats parunāt ar mis Sekstoni.

-    Baidos, ka tas neizdosies, - Tenča atteica. - Viņa neatrodas Baltajā namā.

-    Kur viņa ir?

-    Prezidents viņu šorīt nosūtīja uz Milna ledāju, lai viņa personiski pārbaudītu datus. Viņa vēl nav atgriezusies.

Pikerings jau spļāva ugunis.

-    Es nebiju informēts…

-   Man nav vaļas klausīties aizskarta pašlepnuma izpausmēs, direktor. Es jums zvanīju aiz laipnības. Es vēlējos jūs brīdināt, ka Reičela Sekstone ir nolēmusi rīkoties pārsteidzīgi.

Viņa meklēs sabiedrotos. Ja viņa ar jums sazināsies, jums būtu noderīgi zināt, ka Baltā nama rīcībā ir videoieraksts, kurā mis Sekstone pirms dažām stundām pilnīgi apstiprina meteorīta datus prezidenta, viņa kabineta un visa personāla klātbūtnē. Ja tagad, vienalga kādu motīvu mudināta, Reičela Sekstone mēģinās aptraipīt Zaķa Hērnija vai NASA labo slavu, es jums apzvēru, ka Baltais nams gādās, lai viņa krīt ilgi un zemu. - Tenča bridi nogaidīja, lai būtu droša, ka teiktais paliks sarunas biedram prātā. - Es ceru, ka atalgosiet šo laipnību un nekavējoties informēsiet mani, ja Reičela Sekstone ar jums sazināsies. Nav šaubu, ka Sekstone uzsākusi uzbrukumu prezidentam, un Baltais nams ir nolēmis jūsu darbinieci aizturēt un nopratināt, pirms viņa nodara postu. Es gaidīšu jūsu zvanu, direktor. Tas būtu viss. Arlabvakar!

Mārdžorija Tenča nolika klausuli, pārliecināta, ka ar Viljamu Pikeringu neviens nemūžam nebija runājis tādā tonī. Tagad vismaz Pikerings noprata, ka viņa runā nopietni.

Viljams Pikerings stāvēja pie loga NIB augšējā stāvā un lūkojās Virdžīnijas naktī. Mārdžorijas Tenčas paustais viņu dziļi satrauca. Kodīdams lūpu, Pikerings pūlējās ieviest skaidrību dzirdētajā.

-    Direktor? - klusi pieklauvēdama, ieteicās sekretāre. - Jūs gaida vēl viens tālruņa zvans.

-    Ne tagad, - Pikerings, domās nogrimis, atsaucās.

-    Zvana Reičela Sekstone.

Pikerings apsviedās. Tenčai acīmredzot piemita gaišreģes spējas.

-    Labi. Tūlīt pat savieno!

-   Patiesībā, ser, tā ir šifrēta audio/video datu plūsma. Vai man panākt savienojumu ar konferenču zāli?

Audio/video datu plūsma?

-    No kurienes viņa zvana?

Sekretāre pateica.

Pikerings bridi neizpratnē blenza un tad metās pa gaiteni uz konferenču zāli. Tas katrā ziņā bija jāredz.

70. nodala

Zemūdenes klusā istaba, kas projektēta pēc līdzīgas telpas Bella laboratorijā, oficiāli saucās "bezatbalss kamera". Šajā akustiski tīrajā telpā nebija nevienas paralēlas vai atstarojošas virsmas, tā absorbēja skaņu ar 99,4 procentu efektivitāti. Tā kā metāls un ūdens labi vada skaņu, sarunas no zemūdenes varēja viegli pārtvert, ja apkaimē izvietoja noklausīšanās ierīces vai pie ārējā korpusa piestiprināja parazītisku piesūcekņu formas mikrofonus. Klusā istaba bija maza kamera zemūdenē, un ārpus tās sienām neizkļuva neviena skaņa.

Kamera izskatījās kā liels sienas skapis, kurā var ieiet, - tās griestus, sienas un grīdu klāja putuplasta spirāles, kas no visām malām tiecās uz iekšu. Reičelai tā atgādināja šauru zemūdens alu, kur stalagmīti kā jukuši aug no katras virsmas. Tomēr visnepatīkamākā bija grīda.

Grīda bija izturīgs stiepju režģis, kas nostiepts horizontāli telpā kā zvejas tīkls. Ienācējam radās sajūta, ka viņš karājas gaisā istabas vidū. Paraugoties cauri režģotajai grīdai, Reičela jutās tā, it kā šķērsotu tauvu tiltu, kas pakārts virs sir- reālisdskas fraktāļu ainavas. Trīs pēdu attālumā augšup draudīgi tiecās putuplasta adatu mežs.

Iegājusi kamerā, Reičela manīja gaisā tādu kā stingumu, it kā no telpas būtu izsūknēta visa enerģija. Ausis likās kā piebāztas ar vati. Reičela dzirdēja tikai savu elpu. Viņa iesaucās, un izklausījās, ka saucienu slāpē spilvens. Sienas absorbēja katru atbalsi, un uztvert bija iespējams vienīgi trīsas, kas vibrēja viņā pašā.

Kapteinis bija aizgājis, aizvērdams polsterētās durvis. Reičela, Korkijs un Tolends sēdēja istabas vidū pie neliela U veida galda ar garām metāla kājām, kas spraucās cauri režģim. Uz galda bija piestiprināti vairāki mikrofoni, kas balstījās uz liektiem turētājiem, austiņas un videokonsole, uz kuras atradās neliela kamera ar durvju actiņai līdzīgām lēcām. Iekārtas atgādināja miniatūru simpoziju galdu Apvienoto Nāciju Organizācijas ēkā.

Strādādama ASV izlūkdienestā, pasaules galvenajā cietā lāzera mikrofonu, zemūdens parabolisko noklausīšanās ierīču un citu hipersensitīvu noklausīšanās ierīču ražotājā, Reičela bija uzzinājusi, ka uz zemes ir ļoti maz vietu, kur var sarunāties droši, bez bailēm, ka saruna tiks pārtverta. "Klusā istaba" acīmredzot bija viena no tādām vietām. Mikrofoni un austiņas uz galda deva iespēju sarunāties "vaigu vaigā" bez bažām, ka izteikto vārdu radītā vibrācija izslīdēs ārpus šīs istabas sienām. Runātāju balsis, mikrofonu uztvertas, dka pamatīgi šifrētas garam ceļojumam cauri atmosfērai.

-   Līmeņa pārbaude, - austiņās piepeši sacīja balss, iztrūcinot Reičelu, Tolendu un Korkiju. - Mis Sekstone, vai jūs mani dzirdat?

Reičela pieliecās tuvāk mikrofonam.

-    Jā. Pateicos! - Lai kas tu arī būtu.

-    Direktors Pikerings gaida savienojumu. Viņš pieņem audio/video plūsmu. Es atslēdzos. Pēc īsa mirkļa jūs saņemsiet datu plūsmu.

Reičela dzirdēja, ka līnija apklust. Austiņās iešalcās attālu traucējumu švīkoņa, tad ātri pīkstieni un klikšķi. Acu priekšā ar pārsteidzošu skaidrību iegaismojās videoekrāns, un Reičela ieraudzīja direktoru Pikeringu vienu pašu sēžam NIB konferenču istabā. Direktors strauji pacēla galvu un ielūkojās Reičelai acīs.

Ieraugot savu priekšnieku, viņa nez kāpēc jutās atvieglota.

-    Mis Sekstone, - Pikerings ierunājās ar mulsuma un satraukuma izteiksmi sejā. - Kas jums tur noticis?

-    Sarežģījumi ar meteorītu, ser, - Reičela atsaucās. - Manuprāt, ķibele ir nopietna.

71. nodala

Sēdēdama "Šarlotes" klusajā istabā, Reičela Sekstone iepazīstināja Pikeringu ar Maiklu Tolendu un Korkiju Mārlin- sonu un pēc tam īsi izklāstīja dienas notikumu neaptveramo gaitu.

NIB direktors nepakustēdamies klausījās.

Reičela pastāstīja par mirdzošo planktonu meteorīta bedrē, ceļojumu pāri šelfa ledājam, par to, kā tika atklāts tunelis zem meteorīta, un pēdīgi par pēkšņo militāras vienības uzbrukumu, kura, pēc viņas domām, bija īpašo uzdevumu vienība.

Viljama Pikeringa spēja noklausīties satraucošu informāciju, nepamirkšķinot ne aci, Reičelai nebija nekāds noslēpums, tomēr viņa skatiens ar katru pavērsienu Reičelas stāstā kļuva aizvien saspringtāks. Stāstīdama par Noras Mengoras slepkavību un pārējo bēgšanu, kas bija gandrīz laupījusi viņiem dzīvību, Reičela vispirms manīja direktorā neticību un tad niknumu. Kaut arī Reičela vēlējās paust aizdomas par NASA administratora saistību ar šo krāpšanu, viņa Pikeringu pazina pietiekami labi un saprata, ka bez pierādījumiem nav vērts rādīt ar pirkstu. Reičela izklāstīja Pikeringam tikai acīmredzamus, neapgāžamus faktus. Kad stāsts bija galā, Pikerings bridi nebilda ne vārda.

-    Mis Sekstone, - viņš beidzot ieteicās, - jūs visi… - Viņš pievērsa skatienu pārējiem. - Ja jūsu stāstītais ir patiesība - un es nevaru iedomāties, kādēļ gan jūs melotu, - tad jums ir ārkārtīgi veicies, ka esat palikuši dzīvi.

Visi klusi pamāja ar galvu. Prezidents bija sasaucis četrus civilus zinātniekus… un divi no tiem bija gājuši bojā.

Pikerings izgrūda sērīgu nopūtu, it kā nezinādams, ko teikt. Šajos notikumos bija grūti atrast jēgu.

-    Vai ir jebkāda iespēja, ka tunelis, ko redzējāt DZR izdrukā, varētu būt dabiska parādība? - viņš jautāja.

Reičela noliedzoši papurināja galvu.

-    Tas ir pārāk ideāls. - Viņa atlocīja piemirkušo DZR izdruku un novietoja to pretim kamerai. - Nevainojams.

Pikerings nopētīja attēlu un piekrītoši saviebās.

-    Neizlaidiet to no rokām!

-        Es piezvanīju Mārdžorijai Tenčai un izteicu brīdinājumu, lūdzot aizkavēt prezidentu, - Reičela pavēstīja. - Taču viņa mani atraidīja.

-    Zinu. Viņa man teica.

Reičela pārsteigta pacēla acis.

-    Mārdžorija Tenča jums zvanīja? - Ātri gan.

-    Nupat. Ļoti noraizējusies. Viņasprāt, jūs grasāties sarīkot kaut kādu reklāmas triku, lai diskreditētu prezidentu un NASA. Iespējams, lai palīdzētu savam tēvam.

Reičela pielēca kājās, paplivināja DZR izdruku un norādīja uz abiem zinātniekiem.

-     Mēs tik tikko izsprukām nāvei no nagiem! Vai tas izskatās pēc trika? Un kādēļ gan es…

Pikerings pacēla rokas.

-     Nomierinieties! Mis Tenča gan nepiemetināja, ka jūs esat trīs.

Reičela atcerējās, ka Tenča nebija devusi iespēju viņai pieminēt Korkiju un Tolendu.

-     Nedz arī to, ka jums ir fiziski pierādījumi, - Pikerings turpināja. - Viņas apgalvojumi jau pirms šīs sarunas manī viesa skepsi, un tagad esmu pārliecināts, ka viņa maldās. Es neapšaubu jūsu izteikumus. Šobrīd jautājums ir tāds - ko tas viss nozīmē?

Sekoja ilgs klusums.

Viljams Pikerings reti izskatījās apjucis, taču šobrīd viņš purināja galvu, acīmredzami izsists no sliedēm.

-     Uz bridi pieņemsim, ka patiešām kāds ievietojis to meteorītu ledājā no apakšas. Tas vedina uz neizbēgamo jautājumu - kāpēc? Ja NASA ir meteorīts ar fosilijām, vai gan pārvaldei vai jebkuram citam rūp, kur tas atrasts?

-    Domājams, ka meteorīts tur nogādāts, lai atklājumu izdara POBS, - Reičela sprieda. - Tādējādi akmeni varētu uzdot par kāda pazīstama meteorīta atlūzu.

-    Džangersola meteorīta, - Korkijs pateica priekšā.

-     Bet vai tam, ka akmens ir saistīts ar pazīstamu meteorītu, ir kāda vērtība? - Pikerings noprasīja, izklausīdamies gandrīz saniknots. - Vai tad šīs fosilijas nebūtu pārsteidzošs atklājums jebkurā vietā un laikā? Lai vai ar kāda meteorīta nokrišanu tas būtu saistīts?

Visi trīs palocīja galvu.

Pikerings vilcinājās.

-Ja vien… protams…

Reičela manīja, ka direktors saspringti domā. Viņš bija atradis vienkāršāko izskaidrojumu, kādēļ tur novietots ar Džangersola meteorītu saistītais akmens. Taču vienkāršais izskaidrojums reizē bija arī ārkārtīgi satraucošs.

-    Ja vien šis akmens tur nav novietots ar mērķi piešķirt ticamību pilnīgi nepatiesiem datiem. - Pikerings nopūtās un pievērsās Korkijam. - Doktor Mārlinson, kāda būtu varbūtība, ka šis meteorīts ir fiktīvs?

-    Fiktīvs, ser?

-   Jā. Viltots. Falsificēts.

-    Viltots meteorīts? - Korkijs neveikli iespurcās. - Tas nav iespējams! Šo meteorītu izpētīja profesionāļi, arī es. Ķīmiskie skenējumi, spektrogrāfija, rubīdija stroncija datējumi. Tas nelīdzinās nevienam uz zemeslodes atrodamam akmenim. Šis meteorīts ir autentisks. To apstiprinātu jebkurš astroģeologs.

Pikerings, maigi glāstot kaklasaiti, to labu brīdi apsvēra.

-    Un tomēr, ņemot vērā, cik daudz patlaban NASA no šā atklājuma var iegūt, kā arī acīmredzamās pazīmes, kas liecina par datu uzlabošanu, un uzbrukumu jums… pirmais loģiskais secinājums ir viens - šis meteorīts ir teicami nostrādāts viltojums.

-    Neiespējami! - Korkijs jau bija pikts. - Visu cieņu, ser, bet meteorīti nav nekādi Holivudas specefekti, ko var uzburt laboratorijā un apmuļķot bariņu naivu astrofiziku. Tie ir ķīmiski komplicēti objekd ar unikālu kristālu struktūru un elementu proporcijām!

-     Es neapšaubu jūsu vārdus, doktor Mārlinson. Gluži vienkārši veicu loģisku analīzi. Ja jau jūs kāds vēlējās nogalināt, lai jūs neizpaustu pasaulei, ka meteorīts ievietots ledājā no apakšas, man nāk prātā visvisādi neprātīgi scenāriji. Kas konkrēti liek jums būt drošam, ka šis akmens nudien ir meteorīts?

-    Konkrēti? - Korkija balss austiņās aizlūza. - Nevainojama kusuma garoza, hondru klātbūtne, niķeļa proporcijas, kādas nav sastopamas uz Zemes. Ja jūs domājat, ka mūs kāds apkrāpis, izgatavojot to akmeni laboratorijā, tad es varu vienīgi piebilst, ka šī laboratorija ir aptuveni simt deviņdesmit miljonus gadu veca. - Korkijs iebāza roku kabatā, izvilka kompaktdiskam līdzīgo akmeni un tuvināja to kamerai. - Mēs ar dažādām ķīmiskām metodēm šādam un līdzīgiem paraugiem noteicām datējumus. Rubīdija stroncija datējumus nav iespējams tā vienkārši viltot.

Pikerings izbrīnījās.

-    Jums pat ir paraugs?

Korkijs paraustīja plecus.

-    Tur tādi desmitiem mētājas apkārt.

Pikerings pievērsās Reičelai.

-    Jūs gribat man teikt, ka NASA atklāja meteorītu, kurš, pēc viņu domām, satur dzīvības pazīmes, un ļāva cilvēkiem aiziet ar paraugu kabatā?

-   Galvenais ir tas, - Korkijs paskaidroja, - ka šis paraugs man rokā ir autentisks. - Viņš piebāza akmeni tuvu kameras acij. - Iedodiet to jebkuram petrologam, ģeologam vai astronomam Zemes virsū, viņi veiks testus un pavēstīs jums divus atzinumus: pirmkārt, tas ir simt deviņdesmit miljonus gadu vecs, un, otrkārt, nevienam akmenim, kāds atrodams uz Zemes, nav tāds ķīmiskais sastāvs.

Pikerings paliecās uz priekšu, pētot akmenī iespiedušos fosiliju, uz brīdi gluži vai piekalis skatienu paraugam. Visbeidzot viņš nopūtās.

-    Es neesmu zinātnieks. Ja šis meteorīts ir īsts - un tāds tas nudien izskatās -, tad es gribētu zināt, kāpēc NASA prezentēja to pasaulei, slēpjot daļu informācijas. Kāpēc tas ievietots ledājā, it kā lai pārliecinātu mūs par tā autentiskumu?

Tajā pašā laikā Baltajā namā apsardzes virsnieks zvanīja Mārdžorijai Tenčai.

Vecākā padomniece pacēla klausuli pēc pirmā signāla.

-Jā?

-     Mis Tenča, man ir informācija, ko jūs nupat pieprasījāt, - virsnieks pavēstīja. - Mēs esam noskaidrojuši, no kurienes saņemts Reičelas Sekstones šāvakara radiotelefona zvans.

-    Runā!

-    Izlūkdienesta operatīvie darbinieki apgalvo, ka signāls nācis no jūras kara flotes zemūdenes "Šarlote" borta.

-Ko?

-     Koordinātas izlūkdienestam nav zināmas, tomēr par kuģa kodu viņiem šaubu nav.

-Ak, dieva dēļ! - Tenča nometa klausuli.

72. nodala

Slāpētā akustika "Šarlotes" klusajā istabā izraisīja Reičelai vieglu nelabumu. Viljama Pikeringa uztrauktais skatiens pievērsās Maiklam Tolendam.

-    Jūs esat kluss, mister Tolend.

Tolends pacēla galvu kā skolnieks, kuru negaidīti uzrunājis skolotājs.

-Ser?

-    Nupat televīzijā varēja noskatīties jūsu visnotaļ pārliecinošo dokumentālo filmu, - Pikerings sacīja. - Kādas šobrīd ir jūsu domas par meteorītu?

-       Redziet, ser, - Tolends iesāka, neslēpdams bažas. - Man jāpiekrīt doktoram Mārlinsonam. Es uzskatu fosilijas un meteorītu par autentiskiem. Es samērā labi pārzinu datējuma tehnoloģiju, un akmens vecumu, kā ari niķeļa saturu apstiprināja vairākkārtēji testi. Šādus datus safabricēt nav iespējams. Nav nekādu šaubu, ka šis simt deviņdesmit miljonus gadu vecais akmens uzrāda ārpuszemes niķeļa proporcijas un satur desmitiem fosiliju, un arī to rašanās tiek datēta ar simt deviņdesmit miljonu gadu vēsturi. Es nevaru iedomāties nevienu citu ticamu izskaidrojumu kā vien to, ka NASA ir uzgājusi īstu meteorītu.

Pikerings klusēja. Viņa seja pauda neizpratni, un šādu izteiksmi Viljama Pikeringa sejā Reičela vēl ne reizi nebija manījusi.

-     Ko lai mēs iesākam, ser? - Reičela vaicāja. - Skaidrs, ka jābrīdina prezidents par nepilnībām datos.

Pikeringa seja satumsa.

-    Cerēsim, ka prezidents jau to nezina.

Reičela juta kamolu kaklā. Pikeringa mājiens bija skaidrs kā diena. Iespējams, te iejaukts prezidents Hērnijs. Reičela par to stipri šaubījās, tomēr nenoliedzami - gan prezidents, gan NASA no tā iegūtu visvairāk.

-    Mums ir vienīgi šī DZR izdruka, kurā redzams meteorīta ievadīšanas tunelis. Visi pārējie zinātniskie dati norāda uz ticamu NASA atklājumu. - Pikerings vienu šausmīgu mirkli klusēja. - Un vēl uzbrukums jums… - Viņš paraudzījās Reičelā. - Tu minēji īpašo uzdevumu vienību.

-    Jā, ser. - Viņa vēlreiz izstāstīja par improvizēto munīciju un taktiku.

Ar katru brīdi Pikerings izskatījās aizvien nelaimīgāks un nelaimīgāks. Reičela manīja, ka direktors apsver, kam būtu iespēja izmantot nelielu militāro slepkavu vienību. Prezidentam, pats par sevi saprotams. Droši vien Mārdžorijai Tenčai, vecākajai padomniecei. Visai iespējams, ka arī NASA administratoram Lorensam Ekstromam, kam ir sakari ar Pentagonu. Par nelaimi, apdomājusi daudzās varbūtības, Reičela at- ģida, ka šo uzbrukumu kontrolēt varētu gandrīz ikviena augsta līmeņa politiskā autoritāte ar pareizajiem sakariem.

-     Es varētu kaut vai tagad zvanīt prezidentam, - Pikerings sprieda. - Tiesa, manuprāt, tas nav saprātīgi. Vismaz pagaidām, kamēr nezinām, kas šeit iejaukts. Ja spēlē ir iesaistīts Baltais nams, manas iespējas jūs aizsargāt kļūst ierobežotas. Turklāt es skaidri nezinu, ko viņam teikt. Ja meteorīts ir īsts - kāds, jūsuprāt, tas ir -, tad apsūdzība par tuneli un uzbrukumu nav īpaši loģiska; prezidentam būtu visas tiesības apšaubīt mana paziņojuma ticamību. - Viņš aprāvās, it kā izvērtēdams variantus. - Par spīti tam… kā viss ir patiesībā un kas šajā spēlē piedalās - gadījumā, ja šī informācija nonāks atklātībā, tā dos spēcīgu triecienu dažai labai ārkārtīgi ietekmīgai personai. Nepieciešams tūlīt pat nogādāt jūs drošībā, pirms esam sākuši raustīt dažus lauvas aiz ūsām.

Nogādāt mūs drošībā? Šis izteikums Reičelu pārsteidza.

-    Manuprāt, atomzemūdene ir droša vieta.

Pikerings neslēpa skepsi.

-    jūsu klātbūtne uz tās zemūdenes ilgi vairs nebūs noslēpums. Uz karstām pēdām es vedu jūs prom. Atklāti sakot, es jutīšos labāk, ja jūs visi trīs sēdēsiet manā kabinetā.

73. nodala

Senators Sekstons bija izgāzies vienatnē uz dīvāna un jutās kā bēglis. Vestbrukpleisas dzīvoklis, vēl pirms stundas pilns ar jauniem draugiem un atbalstītājiem, nu izskatījās pamests. Vienīgi konjaka glāzes un vizītkartes atgādināja vīrus, kas gandrīz vai bija izbēguši pa durvīm.

Sekstons vientulībā kvernēja pie televizora, ar visu sirdi ilgodamies to izslēgt, tomēr nespēdams piespiest sevi atrauties no nebeidzamās žurnālistu piedāvātās analīzes gūzmas. Te bija Vašingtona, un nepagāja ne mirklis, kā analītiķi, parakņājušies savā pseidozinātnisko un filozofisko hiperbolu krājumā, no jauna pievērsās draudīgajai jomai - politikai. Kā inkvizitori, ieberzēdami skābi Sekstona brūcēs, diktori vēl un vēlreiz atkārtoja visiem labi zināmo.

- Pirms dažām stundām Sekstona pirmsvēlēšanu kampaņa traucās debesīs, - spriedelēja kāds analītiķis. - Pēc NASA izdarītā atklājuma senatora kampaņa nogāzusies uz Zemes.

Sekstons novaikstījās, pasniegdamies pēc "Courvoisier" un ieliedams rīklē malku taisni no pudeles. Šis vakars, viņš zināja, būs garākais un vientulīgākais viņa dzīvē. Senators ienīda Mārdžoriju Tenču par to, ka tā ievilinājusi viņu slazdā. Viņš ienīda Gabrielu Ešu, ka tā vispār pieminējusi NASA.

Viņš ienīda prezidentu par tā nolāpīto veiksmi. Un viņš ienīda pasauli par to, ka tā ņirdza par viņu.

-    Pats par sevi saprotams, senatoram tas ir liels trieciens, - sacīja analītiķis. - Prezidents un NASA ar šo atklājumu gozējas negaidītā triumfa saulītē. Šādi jaunumi iepūstu dzīvību prezidenta kampaņā, lai arī kāda būtu Sekstona nostāja NASA jautājumā. Taču Sekstons šodien atzina, ka rīkotos pat tik radikāli, ka nepieciešamības gadījumā vispār nepiešķirtu NASA finansējumu… jā, šis prezidenta paziņojums ir pamatīgs blieziens, no kura senators neatžirgs.

Mani apveda ap stūri, Sekstons domāja. Sūdu būšana! Baltais nams mani iegāza.

Analītiķa sejā uzausa smaids.

-    Amerikāņu ticība NASA nu ir atdzimusi ar uzviju. Šo- brīd visu valsti pārņēmusi īsta nacionālā lepnuma izjūta. Un tā tam jābūt. Tauta dievina Zaķu Hērniju, taču bija sākusi zaudēt viņam ticību. Nevar neatzīt, ka prezidents pēdējā laikā bija nolīdis pagrīdē un pārcieta vienu otru pamatīgu triecienu. Taču nu viņš ar uzviju ir izķepurojies no neveiksmēm.

Sekstons atminējās šīs pēcpusdienas CNN debates un nokāra galvu, juzdams, ka uzmācas vēmiens. Visa pēdējos mēnešos tik rūpīgi kāpinātā, uz NASA kritiku balstītā darbība nu bija ne tikai kaukdama nobremzējusi, bet arī pārtapusi par cilpu kaklā. Viņš bija padarīts par nerru. Baltais nams bija nekaunīgi izvazājis viņu aiz deguna. Senators ar bailēm iztēlojās karikatūras rītdienas laikrakstos. Viņa vārds būs dzirdams katrā anekdotē visā valstī. Pats par sevi saprotams, par klusu kampaņas finansēšanu vairs nebūs ne runas. Viss ir mainījies. Ikviens vīrs, kas ciemojās viņa dzīvoklī, bija kļuvis par liecinieku tam, ka sapnis aizskalots tualetes podā. Kosmosa privatizācija bija atdūrusies pret dzelzs sienu.

Iemalkojis vēl vienu guldzienu konjaka, senators piecēlās kājās, nedroši aizslāja līdz rakstāmgaldam un palūkojās uz blakus tālrunim nolikto klausuli. Apzinādamies, ka tā ir mazohistiska sevis šaustīšana, viņš lēnām nolika klausuli vietā un sāka skaitīt sekundes.

Viens… divi… Tālrunis iezvanījās. Viņš ļāva atsaukties automātiskajam atbildētājam.

- Senator Sekston, te Džūdija Olivere no CNN. Es vēlos piedāvāt jums iespēju izteikt komentārus par šovakar izziņoto NASA atklājumu. Lūdzu, piezvaniet man! - Viņa nolika klausuli.

Sekstons sāka skaitīt no jauna. Viens… Tālrunis ietrink- šķējās. Viņš necēla klausuli - lai zvanītājs ieraksta savu sakāmo atbildētājā. Kārtējais reportieris.

Satvēris rokā "Courvoisier" pudeli, Sekstons aizklīda līdz balkona bīdāmajām durvīm, pastūma tās sāņus un izgāja vēsajā gaisā. Atspiedies pret margām, viņš vērās tālumā uz apgaismoto Baltā nama fasādi. Šķita, ka ugunis vējā līksmi mirguļo.

Nelieši, viņš klusībā izlamājās. Mēs gadsimtiem ilgi meklējam pierādījumus dzīvībai debesīs un atrodam tieši tajā gadā, kad es kandidēju vēlēšanās? Maucība! Tā bija sasodīta izdevība Hēmijam. Cik vien tālu skadens sniedzās, ikvienā dzīvoklī bija ieslēgts televizors. Sekstons gudroja, kur šovakar ir Gabriela Eša. Visā vainīga Gabriela. Viņa bija iebarojusi viņam NASA neveiksmes citu pēc citas.

Viņš pacēla pudeli un iegāza rīklē vēl vienu malku.

Nolādētā Gabriela… viņa ir vainīga, ka esmu mēslos līdz acīm.

Citā pilsētas malā, stāvot rosīgajā ABC studijā, Gabrielu Ešu bija pārņēmis stingums. Prezidenta paziņojums bija Gabrielai bezgala negaidīts, un viņas domas ietina gluži vai ka- taleptisks trulums. Viņa stāvēja Ziņu dienesta telpas vidū, ceļgalus kopā saspiedusi, un nespēja atraut skatienu no televīzijas monitora. Tikmēr ap viņu valdīja elles kņada.

Pirmās paziņojuma sekundes bija izraisījušas Ziņu dienesta telpā nāves klusumu. Tas vilkās īsu mirkli, un pēc tam visā stāvā sākās apstulbinošs karnevāls, kurā reportieri šaudījās šurpu turpu. Šie cilvēki bija profesionāļi, viņiem nebija laika personiskām pārdomām. Tās varēja pagaidīt līdz darba beigām. Pašreiz pasaule vēlējās zināt vairāk, un ABC bija tas jānodrošina. Šajā materiālā bija viss. Zinātne, vēsture, politiskā drāma - emociju galvenā dzīsla. Šovakar neviens televīzijas darbinieks negulēs.

-    Gabsīt? - Jolandas balsī bija jūtama līdzjūtība. - Iesim uz manu kabinetu, pirms kāds ir attapies, kas tu esi, un sācis uzmākties ar jautājumiem par Sekstona kampaņas nākotni.

Gabriela kā pa miglu apjauta, ka Jolanda viņu vedina uz kabinetu ar stikla sienām. Jolanda apsēdināja viņu un pasniedza glāzi ūdens. Jolanda centās izmocīt smaidu.

-     Palūkojies uz to no gaišās puses, Gabsīt! Tava kandidāta kampaņa ir pagalam, bet vismaz tev nekas nekaiš.

-    Paldies! Cik mīļi!

Jolandas balss kļuva nopietna.

-    Gabriela, es saprotu, ka tu jūties draņķīgi. Tavu kandidātu nule notrieca autofurgons, un, ja gribi zināt manu viedokli, viņš necelsies. Vismaz ne tik ilgi, lai pagūtu pagriezt šo lietu sev vēlamā virzienā. Tomēr labi ir kaut vai tas, ka neviens nevazā tavu bildi pa visām televīzijām. Es nopietni saku, tās ir labas ziņas. Hērnijam seksa skandāls patlaban nav vajadzīgs. Viņš ir pārāk aizņemts ar ko citu, lai runātu par seksu.

Gabrielai tas šķita niecīgs mierinājums.

-    Un šie Tenčas mājieni par Sekstona kampaņas finansēšanas nelikumībām… - Jolanda pašūpoja galvu. - Tie manī izraisa šaubas. Jāatzīst, ka Hērnijs savu neveiksmīgo kampaņu ļoti pārdzīvoja. Jāatzīst arī, ka kukuļņemšanas izmeklēšana nāktu par sliktu valstij. Bet vai Hērnijs nudien ir tāds patriots, ka palaidīs garām izdevību satriekt savu oponentu, tikai lai nebojātu tautas noskaņojumu? Manuprāt, Tenča informāciju par Sekstona kampaņas finansēšanu pārspīlēja, lai tevi pabiedētu. Viņa riskēja, cerēdama, ka tu pametīsi senatoru un dāvāsi prezidentam seksa skandālu par velti. Gabsīt, tev jāpiekrīt, šis būtu viens traks vakars, ja kāds vēl sāktu apšaubīt Sekstona ētiku.

Gabriela vāri pamāja. Seksa skandāls būtu jau otrais milzu trieciens Sekstonam īsā laika sprīdī, un viņa karjera no tā savu mūžu neatkoptos… nekad.

-         Tu izturēji spiedienu, Gabsīt. Mārdžorija Tenča izmeta makšķeri, bet tu neuzķēries. Tu vari atviegloti uzelpot. Gan būs ari citas vēlēšanas.

Gabriela slābani palocīja galvu, nesaprazdama, kam tagad lai tic.

-    Tev jāatzīst, Baltais nams izspēlēja ar Sekstonu smalku joku, - Jolanda nerimās. - Pameta viņam NASA tematu, piespieda viņu sakompromitēties, piemānīja viņu, vilinot visu likt uz NASA kārts.

Vienīgi mana vaina, Gabriela klusībā gremzās.

-    Un šis dkko redzētais paziņojums - ak dievs, ģeniāls! Nemaz nerunājot par paša atklājuma nozīmību, no tehniskā viedokļa tas bija spožs. Tiešraide no polārā loka! Maikla Tolenda dokumentālā filma! Augstā debess, ko tādam var likt pretī? Zaks Hērnijs šovakar trāpījis naglai uz galvas. Nav brīnums, ka viņš ir prezidents.

Un būs šajā amatā vēl četrus gadus…

-    Man jādodas strādāt, Gabsīt, - Jolanda sacīja. - Tu sēdi šeit, cik ilgi vien gribi. Kamēr atžilbsi. - Jolanda devās uz durvju pusi. - Mīlulīt, pēc brīža vēl ieskriešu.

Sēdēdama vienatnē, Gabriela malkoja ūdeni, taču tam bija rūgta piegarša. Tāda bija visam. Tā ir tikai mana vaina, viņa klusībā gaudās un pūlējās nomierināt sirdsapziņu, atgādinādama sev visas tās drūmās NASA preses konferences pēdējā gada laikā - ar kosmosa staciju saistītie šķēršļi, "X-33" aizkavēšana, neskaitāmās neveiksmes ar Marsa zondēm, nemitīgie papildu līdzekļu pieprasījumi. Gabriela gudroja, kurā brīdī gan viņai bija jārīkojas citādi.

Nevienā, viņa sev atbildēja. Tu visu izdarīji pareizi.

Tas gluži vienkārši bija atspēlējies.

74. nodala

Flotes helikopters "SeaHaivk" bija steigšus izlidojis no Tules gaisa kara spēku bāzes Grenlandes ziemeļos un zemā augstumā, radariem neredzams, izšāvies cauri vētras aukām pāri septiņdesmit jūdzēm atklātas jūras. Pildot neparasto pavēli, no kuras bija skaidrs, ka operācija ir slepena, piloti, cīnīdamies ar vēju, nostādināja lidaparātu virs tukšā okeāna iepriekš paziņoto koordinātu krustpunktā.

-    Kur tad ir tas randiņš? - otrais pilots apjucis uzsauca. Apkalpei bija pavēlēts ņemt līdzi glābšanas vinču, tāpēc viņš bija pārliecināts, ka šī būs meklēšanas un glābšanas operācija. - Tu esi drošs, ka koordinātas ir pareizas? - Viņš pārlaida starmeša gaismas kūli pār nemierīgo ūdens virsmu, taču zem helikoptera nekas nebija redzams, vienīgi…

-   Velns lai parauj! - Pilots pavilka sviru uz savu pusi, un helikopters uzšāvās augstāk.

No viļņiem iznira melns tērauda kalns. Milzīga, neiezī- mēta zemūdene izlaida balastu un cēlās augšā, burbuļus mezdama.

Abi piloti neomulīgi iesmējās.

-    Šie laikam būs īstie.

Saskaņā ar pavēli operācija norisinājās, nenodibinot radiosakarus. Zemūdenes tornītis atvērās, un jūrnieks signalizēja ar stroboskopu. Helikopters novietojās virs zemūdenes un nolaida trīs cilvēku glābšanas jostu jeb trīs gumijotas cilpas, kas bija piestiprinātas pie vinčas troses. Minūtes laikā zem helikoptera šūpojās trīs cilvēki, kas lēnām cēlās augšā, viebdamies no spēcīgajām rotoru vēja brāzmām.

Kad otrais pilots bija uzvilcis visus trīs - divus vīriešus un sievieti - uz borta, pilots signalizēja zemūdenei, ka viss ir kārtībā. Milzīgais peldlīdzeklis acumirklī nozuda bangojošajā jūrā, neatstājot nekādas pēdas.

Kad pasažieri sēdēja drošībā uz borta, pilots pagrieza helikopteru, tas nodūra priekšgalu zemāk un šāvās uz dienvidiem, lai pabeigtu uzdevumu. Vētra ik brīdi pieņēmās spēkā, un šie trīs svešinieki bija jānogādā drošībā Tules bāzē, no kurienes tie tālāk dosies ar lidmašīnu. Pilotam nebija ne mazākās jausmas, kurp viņu ceļš ved tālāk. Viņš zināja tikai to, ka pavēli devušas atbildīgas personas un viņš transportē ārkārtīgi vērtīgu kravu.

75. nodala

Kad beidzot uz Milna ledāja eksplodēja negaiss, ar pilnu sparu uzbrūkot NASA "habisfērai", tās kupols nodrebēja, gandrīz vai gatavs kuru katru brīdi pacelties no ledus un aizlidot okeānā. Tērauda tauvas starp stabiem stingri nostiepās, vibrēdamas kā ģitāras stīgas, un žēlabaini dūca. Ģeneratori ārpusē stomījās, liekot gaismai raustīties un draudot atstāt milzīgo telpu pilnīgā tumsā.

NASA administrators Lorenss Ekstroms apstaigāja telti. Viņš karsti vēlējās, kaut drīkstētu jau šovakar tīties prom no šīs vietas, taču tas nebija lemts. Viņam te būs jāpaliek vēl vienu dienu, no rīta jāpiedalās vēl vienā preses konferencē caur satelītu, kā arī jāuzrauga sagatavošanās darbi meteorīta transportēšanai uz Vašingtonu. Šajā brīdī Ekstroms neko tik ļoti nekāroja kā mazliet miega; dienas neparedzētās likstas bija viņu pavisam nokausējušas.

Ekstroma domas jau kuro reizi pievērsās Vaili Minam, Reičelai Sekstonei, Norai Mengorai, Maiklam Tolendam un Korkijam Mārlinsonam. Daži no NASA personāla bija pamanījuši civilistu prombūtni.

Tikai mieru, Ekstroms sev piekodināja. Mēs esam situācijas noteicēji.

Viņš ievilka dziļu elpu, atgādinādams sev, ka visi planētas iedzīvotāji ir saviļņoti par NASA un kosmosu. Pēdējo reizi ārpuszemes dzīvība tik dedzīgi bija apspriesta tikai pēc slavenā "Rozvelas incidenta" 1947. gadā - tika uzskatīts, ka Rozvelā, Ņūmeksikas pavalstī, cietis katastrofu citplanēdešu kosmosa kuģis, un šī apkaime līdz pat mūsdienām ir svētceļojuma vieta miljoniem NLO sazvērestību teoriju piekritēju.

Gadiem ilgi strādājot Pentagonā, Ekstromam bija kļuvis skaidrs, ka Rozvelas incidents nav bijis nekas vairāk kā negadījums militāristu slepenas operācijas - projekta "Mogul" - laikā; spiegošanas aerostats bija konstruēts ar mērķi noklausīties krievu kodolizmēģinājumus. Testēšanas laikā prototips bija novirzījies no kursa un nokritis Ņūmeksikas tuksnesī. Diemžēl tā pārpalikumus pirmais atrada civiliedzīvotājs, nevis armijas vīri.

Rančo īpašnieks Viljams Breizels, neko nenojauzdams, bija savā laukā uzgājis agrāk neredzētas sintezēta neoprīna radikāļa un vieglu metālu atliekas un nekavējoties izsaucis šerifu. Presē parādījās raksti par ērmīgo vraku, un sabiedrības interese auga augumā. Militāristu liegšanās uzkurināti, reportieri uzsāka paši savu izmeklēšanu, un projekta "Mogul" slepenība bija nopietnās briesmās. Brīdī, kad šķita, ka jutīgais spiegošanas gaisa balona jautājums tūlīt nāks gaismā, atgadījās brīnišķīgs pavērsiens.

Plašsaziņas līdzekļi nonāca pie negaidīta secinājuma, nospriežot, ka futūristiskās substances atliekām var būt tikai ārpuszemes izcelsme - to uzbūvējušas radības, kuru zinātnes attīstība krietni pārspēj cilvēces zinātni. Militāristu noliegumi var nozīmēt tikai vienu - armija slēpj kontaktus ar citplanētiešiem! Kaut arī šī jaunā hipotēze izraisīja apjukumu, gaisa kara spēka bāze negrasījās lūkoties dāvinātam zirgam zobos, tā tvērās pie šīs citplanētiešu versijas un nelaidās vaļā; pasaules aizdomas par citplanētiešiem, kas apciemo Ņūmeksiku, bija krietni niecīgāks drauds valsts drošībai nekā iespēja, ka krievi var uzzināt par projektu "Mogul".

Lai uzpūstu ogles citplanētiešu versijai, izlūkdienests tina Rozvelas incidentu noslēpumainības plīvurā un paklusām radīja "informācijas noplūdi" - palaida baumas par kontaktiem ar citplanētiešiem, atrastiem kosmosa kuģiem un pat mistisko "18. angāru" Deitonas Raita-Patersona gaisa kara spēku bāzē, kur saldētavās tiekot glabāti citplanētiešu līķi. Pasaule šim stāstam noticēja, un zemeslodi pāršalca Rozvelas drudzis. No šā brīža ikreiz, kad civiliedzīvotājam gadījās pamanīt modernu ASV militāro lidaparātu, izlūkdienests gluži vienkārši izcēla no aizmirstības seno pasaciņu.

Tas nav lidaparāts, tas ir citplanētiešu kosmosa kuģis!

Ekstroms uzjautrināts prātoja, ka šī vecā blēdība piemērojama pat šobaltdien. Ik reizi, kad plašsaziņas līdzekļi ziņoja par trauksmi ap kārtējo NLO, Ekstroms nespēja valdīt smieklus. Visticamāk kādam civiliedzīvotājam bija palaimējies uzmest aci vienam no piecdesmit sepdņiem NIB izstrādātajiem zibenīgajiem bezapkalpes izlūkošanas lidaparātiem ar nosaukumu "Global Haioks" - tie bija iegareni, no attāluma vadāmi lidaparāti, kas nelīdzinājās nevienam citam lidojošam objektam.

Ekstroms uzskatīja, ka tas ir nožēlojami, - neskaitāmi tūristi vēl aizvien devās svētceļojumos uz Ņūmeksikas tuksnesi, lai ar videokamerām pētītu naksnīgās debesis. Laiku pa laikam kādam laimējās nofilmēt "taustāmus pierādījumus" NLO eksistencei - spožas gaismiņas, kas laidelējās debesīs ar tādu ātrumu un manevrēšanas spējām, kādas nepiemīt nevienam cilvēka būvētam lidaparātam. Protams, šie cilvēki nekādi nespēja saprast, ka starp valsts konstruētām un sabiedrībai zināmām iekārtām ir divpadsmit gadu atstarpe. Šie NLO meklētāji bija pamanījuši kādu jaunās paaudzes ASV lidaparātu, ko konstruēja "51. zonā", un daudzi šie lidaparāti bija NASA inženieru prāta augļi. Pats par sevi saprotams, izlūkdienesta ierēdņi ne reizi neatspēkoja šādus pārpratumus; skaidrs, ka labāk, ja pasaule lasa par kārtējo ieraudzīto NLO nekā uzzina par ASV militārās aviācijas patiesajām spējām.

Taču tagad viss ir mainījies, Ekstroms prātoja. Pēc dažām stundām mīts par ārpuszemes dzīvību uz mūžiem kļūs par apstiprinātu realitāti.

-   Administrator? - Pa ledus grīdu pie viņa steidzās kāds NASA tehniķis. - Jums steidzams zvans pa šifrēto līniju PŠS treilerā.

Ekstroms nopūtās un pagriezās. Kas tad tas vēl, jupis parāvis! Viņš devās uz sakaru treileru.

Tehniķis teciņiem skrēja blakus.

-    Vīri, kas apkalpo PŠS radaru, gribēja apvaicāties…

-    Jā? - Ekstroma domas joprojām kavējās tālumā.

-    Par to plato zemūdeni, kas dislocēta tuvu mūsu krastiem. Mēs tikai gribējām zināt, kāpēc jūs mūs par to nebrīdinājāt.

Ekstroms pacēla acis.

-    Kā tu teici?

-    Zemūdene, ser. Jūs varējāt vismaz informēt zēnus pie radara. Saprotams, papildu drošība no jūras puses nevar kaitēt, taču mūsu radara vienību tā pārsteidza nesagatavotu.

Ekstroms apstājās kā zemē iemiets.

-    Kāda vēl zemūdene?

Arī tehniķis apstājās, negaidījis šādu administratora reakciju.

-    Tā neietilpst mūsu operācijā?

-    Nē! Kur tā atrodas?

Tehniķis norīstījās.

-    Aptuveni trīs jūdžu attālumā. Mēs nejauši uztvērām to radarā. Uzpeldēja tikai uz īsu brīdi. Pamatīgs punktiņš uz displeja, tātad ļoti liela zemūdene. Mēs nospriedām, ka jūs, mums nezinot, esat lūdzis floti pastāvēt šīs operācijas sardzē.

Ekstroms bija neizpratnē.

-    Nekas tāds man pat prātā nav nācis!

Tehniķis saminstinājās.

-    Tādā gadījumā, ser, man jādara jums zināms, ka netālu no krasta zemūdene satikās ar lidaparātu. Izskatījās pēc personāla maiņas. Patiesībā šādā vētrā ar helikopteru nocelt no zemūdenes cilvēkus ir visai sarežģīti.

Ekstroms juta, ka muskuļi sastingst. Nolāpīts, kāpēc bez manas ziņas pie Elsmīra salas krastiem atrodas zemūdene?

-    Vai jūs redzējāt, kādā virzienā aizlidoja lidaparāts pēc tikšanās?

-    Uzņēma kursu atpakaļ uz Tules gaisa kara spēku bāzi. Domājams, no turienes šīs personas transportēs uz kontinentu.

Ekstroms ceļā uz PŠS vairs nebilda neviena vārda. Kad viņš iegāja šaurajā, pustumšajā treilerā un pacēla klausuli, tajā atskanēja aizsmakusi balss ar pazīstamo čerkstoņu.

-    Ir problēma, - kāsēdama izdvesa Tenča. - Reičela Sekstone.

76. nodaļa

Senators Sekstons nezināja, cik ilgi bija raudzījies izplatījumā, kad sadzirdēja klauvējienus. Atģidis, ka ritmisko dunu ausīs nav izraisījis alkohols, bet gan dauzīšanās pie dzīvokļa durvīm, viņš piecēlās no dīvāna, nobēdzināja "Courvoisier" pudeli un izslāja priekštelpā.

-    Kas tur ir? - Sekstons uzbļāva.

Miesassargs nosauca negaidītā Sekstona viesa vārdu. Žvingulis uzreiz izkūpēja. Ātri gan. Sekstons bija cerējis, ka šī saruna nenotiks agrāk kā no rīta.

Ievilcis dziļu elpu un pārlaidis delnu pār matiem, Sekstons atvēra durvis. Seja acu priekšā bija labi pazīstama - skarba un sīksta, par spīti tam, ka vīrietim bija pāri septiņdesmit. Sekstons ar viņu šorīt bija dcies baltajā "Ford Wind- star" minibusā viesnīcas autostāvvietas garāžā. Vai tas bija tikai šorīt? Sekstonam tas likās neticami. Kungs tētīt, cik daudz kopš tā brīža mainījies!

-    Vai drīkst ieiet? - vaicāja tumšmatainais vīrs.

Sekstons pakāpās malā, ļaudams ienākt dzīvoklī Kosmosa robežu fonda priekšsēdētājam.

-    Kā noritēja tikšanās? Labi? - vīrietis apjautājās, kamēr Sekstons vēra ciet durvis.

Kā tad tā varēja noritēt labi? Sekstons nesaprata, vai šis cilvēks ir iebāzis galvu smiltīs.

-   Viss bija teicami līdz brīdim, kad televizora ekrānā uzradās prezidents.

Vīrs pamāja ar galvu, izskatīdamies neapmierināts.

-   Jā. Neticama uzvara. Nodarīs milzu postu mūsu mērķim.

Nodarīs postu mūsu mērķim? Skat, kāds optimists! Ņemot vērā NĀSĀ šāvakara triumfu, šis vīrs jau sen būs zem zemes, līdz Kosmosa robežu fonds sasniegs savu mērķi - privatizāciju.

-        Man jau gadiem ilgi bija aizdomas, ka šādi pierādījumi var uzpeldēt, - sacīja vecais vīrs. - Es nezināju, kad un kā, taču agrāk vai vēlāk tas noteikti taptu zināms.

Sekstons bija izbrīnījies.

-    Vai jums tas nav pārsteigums?

-   Kosmosa matemātika burtiski paģērē citu dzīvības formu eksistenci, - skaidroja vīrs, virzīdamies uz Sekstona atpūtas istabu. - Es neesmu pārsteigts par šādu atklājumu. No intelektuālā viedokļa esmu pat sajūsmināts. No garīgā viedokļa izjūtu milzu godbijību. No politiskā viedokļa mani māc milzīgas raizes. Šāds paziņojums nevarēja nākt nepiemērotākā brīdī.

Sekstons gudroja, kādēļ vīrietis viņu apciemojis. Skaidrs, ka ne tādēļ, lai uzmundrinātu.

-   Kā jums zināms, kompānijas - KRF biedri - ir iztērējušas miljonus, pūloties atvērt kosmosa robežu parastiem pilsoņiem. Pēdējā laikā lauvas tiesa naudas nonākusi jūsu kampaņas rīcībā.

Sekstons piepeši sāka taisnoties.

-    Man nebija nekādas varas pār šāvakara fiasko. Baltais nams vilināja mani uzbrukt NASA!

-   Jā. Prezidents lieliski izspēlēja kārtis. Tomēr, iespējams, viss vēl nav zaudēts. - Vecā vīra acīs pavīdēja dīvains cerību zibsnis.

Senila domāšana, Sekstons nosprieda. Skaidrs, ka viss bija zaudēts. Ikviens televīzijas kanāls šobrīd to vien darīja kā apsprieda Sekstona pirmsvēlēšanu kampaņas krahu.

Vecais vīrs pirmais iegāja atpūtas istabā, nosēdās uz dīvāna un pievērsa gurdās acis senatoram.

-   Vai jūs atminaties likstas, kas sākumā piemeklēja NASA POBS satelīta anomāliju programmatūru?

Sekstons nespēja iztēloties turpmāko sarunas virzību. Kāda tam tagad nozīme, ellē ratā? POBS uzgāja to sasodīto meteorītu ar fosilijām!

-    Ja esat piemirsis, - vīrs piebilda, - borta programmatūra sākotnēji nefunkcionēja pareizi. Jūs presē par to sacēlāt pamatīgu jezgu.

-    Un pareizi darīju! - Sekstons attrauca, nosēdies vīram pretī. - Tā bija kārtējā NASA izgāšanās.

Vīrs pamāja ar galvu.

-    Piekrītu. Taču drīz pēc tam pārvalde sarīkoja preses konferenci un paziņoja, ka atradusi risinājumu un izdarījusi korekcijas programmatūrā.

Sekstons pats nebija redzējis to preses konferenci, taču bija dzirdējis, ka tā bijusi īsa, neinteresanta un nekas jauns tur nav pavēstīts, - POBS projekta vadītājs nobēris garlaicīgu informāciju par to, kā NASA pārvarējusi nelielu kļūmi POBS anomāliju detektēšanas programmatūrā un nu viss atkal strādājot.

-    Kopš tās POBS ķibeles es to ar interesi vēroju, - viesis sacīja. Viņš izvilka videokaseti, piegāja pie Sekstona televizora un iestūma kaseti videomagnetofonā. - Tas jūs interesēs.

Videokasete sāka tīties. Ekrānā bija redzama NASA preses telpa pārvaldes galvenajā mītnē Vašingtonā. Pie katedras piegāja eleganti ģērbies vīrietis un sasveicinājās ar publiku. Subtitros bija rakstīts:

KRISS HĀRPERS, nodaļas vadītājs Polārais orbitālais blīvuma skenera (POBS) satelīts

Kriss Hārpers bija slaida auguma cilvēks ar galantām manierēm. Viņš runāja ar klusu pašcieņu, kāda raksturīga Eiropā mītošam amerikānim, kurš ir uzticīgs savām saknēm. Viņam piemita izglītota cilvēka akcents. Hārpers ar pašpaļāvību uzrunāja žurnālistus, izklāstīdams nepatīkamos jaunumus par POBS.

-    Kaut arī POBS satelīts atrodas orbītā un funkcionē normāli, gadījusies neliela kļūme borta datoros. Sīks programmēšanas misēklis, par kuru es uzņemos pilnu atbildību. Konkrētāk - ātro infrasarkano staru filtrā ir kļūdains telpisko pikseļu indekss, un tas nozīmē, ka POBS anomāliju uztveršanas filtrs nefunkcionē pareizi. Mēs strādājam, lai to labotu.

Klausītāji nopūtās, acīmredzot raduši pie NASA neveiksmēm.

-     Kā tas ietekmē pašreizējo satelīta efektivitāti? - kāds vaicāja.

Hārpers izturējās kā profesionālis un atbildēja pārliecināti un lietišķi.

-     Iztēlojieties nevainojamu acu pāri, kas darbojas bez smadzenēm. POBS satelīta redze ir lieliska, taču tam nav ne jausmas, uz ko tas lūkojas. POBS uzdevums ir meklēt kusuma kabatas polārajos ledus laukos. Tā kā dators neanalizē blīvuma datus, ko POBS saņem, satelīts nespēj izšķirt vietas, kas mūs interesē. Situācija tiks atrisināta, kad nākamā misija veiks labojumus borta datorā.

Telpu pāršalca vilšanās pilni kunksti.

Vīrs uzmeta acis Sekstonam.

-    Viņš samērā lietpratīgi izklāsta sliktos jaunumus, vai ne?

-    Viņš ir no NASA, - Sekstons noņurdēja. - Pārvalde pie tā ir pieradusi.

Ekrāns uz brīdi izdzisa un pēc tam iegaismojās, rādot citu NASA preses konferenci.

-    Šī otra preses konference tika sasaukta tikai pirms dažām nedēļām, - vīrs teica Sekstonam. - Visai vēlā vakarā. To redzēja tikai daži. Šajā reizē doktors Hārpers sniedz mums labas ziņas.

Parādījās attēls. Šoreiz Kriss Hārpers izskatījās izspūris un satraukts.

-     Ar prieku paziņoju, - sacīja Hārpers, lai gan viņš nemaz neizklausījās priecīgs, - NASA ir atradusi POBS satelīta programmatūras ķibeles novēršanas risinājumu. - Viņš neveikli sāka to skaidrot - kaut ko par jēldatu nosūtīšanu caur datoriem uz Zemi, jo tā būšot drošāk nekā paļauties uz POBS datoriem. Šķita, ka visi ir sajūsminād. Tas izklausījās kas reāls un saviļņojošs. Kad Hārpers bija beidzis runāt, klausītāji veltīja viņam entuziasma pilnus aplausus.

-    Tātad varam datus gaidīt jau drīz? - kāds publikā noprasīja.

Hārpers svīzdams pamāja ar galvu.

-    Pēc dažām nedēļām.

Aplausi nerimās. Malu malās pacēlās rokas.

-    Pagaidām neko citu nevaru pavēstīt, - Hārpers, izskatīdamies nevesels, jau vāca kopā savus papīrus. - POBS funkcionē labi. Drīz saņemsim datus. - Viņš gluži vai aizskrēja no paaugstinājuma.

Sekstons saviebās. Bija vien jāpiekrīt, ka redzētais ir samērā neparasts. Kāpēc Kriss Hārpers izskatījās tik pārliecināts, izklāstot sliktās ziņas, un tik nepārliecināts, sniedzot labos jaunumus? Jābūt taču otrādi. Sekstons nebija redzējis šo preses konferenci, kad to rādīja televīzijā, toties par šo programmatūras labojumu bija lasījis. Toreiz šis labojums šķita nebūtiska NASA izglābšanās; sabiedrības attieksmi tas nemainīja - POBS bija tikai kārtējais projekts, kurā radušies darbības traucējumi un kuru pavirši aplāpīja, atrodot ne pārāk ideālu risinājumu.

Vīrs izslēdza televizoru.

-   NASA apgalvoja, ka doktors Hārpers tovakar neesot judes labi. - Viņš mirkli klusēja. - Manuprāt, Hārpers sameloja.

Sameloja? Sekstons blenza uz sarunas biedru, un viņa dūmakainais prāts nespēja sameklēt nevienu loģisku pamatojumu, kādēļ Hārperam būtu jārunā nepatiesība par programmatūru. Tomēr Sekstons savā mūžā bija diezgan bieži mānījies, tāpēc prata pazīt nemākulīgu meli. Bija jāatzīst, ka doktors Hārpers no tiesas izskatījās aizdomīgs.

-   Jūs laikam gan neatskāršat? - vecais vīrs jautāja. - Nupat redzētais nelielais Kriša Hārpera paziņojums ir vissvarīgākā preses konference NASA vēsturē. - Viņš mirkli klusēja. - Šis izdevīgais programmatūras labojums, ko viņš nule aprakstīja, ļāva POBS atrast meteorītu.

Sekstons bija nesaprašanā. Un tu uzskati, ka viņš par to meloja?

-   Ja Hārpers samelsa un POBS programmatūra patiesībā nedarbojās, tad kā gan NASA atrada to meteorītu?

Vecais vīrs pasmaidīja.

-    Tieši tā - kā gan?

77. nodala

ASV armijas gaisa flotes sastāvā ietilpa vairāk nekā ducis privāto, narkotiku tirgoņu arestu laikā atsavināto lidmašīnu, arī trīs izremontēti "G4", ar kuriem transportēja militārās VIP. Pirms pusstundas viena šāda "G4" bija pacēlusies no Tules skrejceļa, izlauzusies virs negaisa un šobrīd ducināja dienvidu virzienā Kanādas naktī, uzņēmusi kursu uz Vašingtonu. Uz tā borta Reičela Sekstone, Maikls Tolends un Korkijs Mārlinsons sēdēja astoņvietīgā salonā, savos vienādajos zilajos ASV zemūdenes "Šarlote" kombinezonos un cepurītēs atgādinādami papluinītu sporta komandu.

Par spīti "Grumman" dzinēju rēkoņai, Korkijs Mārlinsons bija saldi iemidzis salona beigās. Tolends pārguris sēdēja priekšgalā un raudzījās pa iluminatoru uz jūru. Reičela bija piemetusies sēdeklī viņam blakus, apzinādamās, ka nespēs aizmigt pat tad, ja saņems miega zāļu devu. Prāts kavējās pie mīklainā meteorīta un nesenās sarunas klusajā istabā ar Pikeringu. Pirms sarunas beigām Pikerings bija Reičelai darījis zināmus vēl divus satraucošus faktus.

Pirmkārt, Mārdžorija Tenča bija apgalvojusi, ka viņas rokās ir videoieraksts, kurā Reičela informē Baltā nama personālu. Ja Reičela mēģinātu apšaubīt meteorīta datu pareizību, Tenča bija piedraudējusi izmantot šo ierakstu par pierādījumu. Šis jaunums Reičelu uztrauca arī tāpēc, ka viņa bija sevišķi pieteikusi Zakam Hērnijam, ka viņas uzruna ir tikai iekšējai lietošanai. Acīmredzot Zaks Hērnijs šo lūgumu bija atstājis bez ievērības.

Otra nepatīkamā ziņa bija saistīta ar CNN debatēm, kurās šajā pēcpusdienā bija piedalījies Reičelas tēvs. Cik noprotams, Mārdžorija Tenča bija negaidīti parādījusies ēterā un viltīgi piespiedusi Reičelas tēvu konkredzēt savu nostāju pret NASA. Tenča bija panākusi, lai viņš atklāj savu gaužām skeptisko viedokli par varbūtību, ka ārpuszemes dzīvība kādreiz tiks uzieta.

Apēst savu cepuri? Pikerings bija teicis, ka to viņas tēvs nosolījies darīt, ja NASA jebkad atradīs ārpuszemes dzīvību.

Reičela brīnījās, kā gan Tenčai izdevies izvilināt tādu do- mugraudu. Skaidrs, ka Baltais nams bija gatavojies rūpīgi, izmantodams visus domino kauliņus, lai panāktu lielo Sekstona sabrukumu. Prezidents un Mārdžorija Tenča kā tāds politiskā reslinga tandēms manevrēja un posās izšķirošajam triecienam. Kamēr prezidents cienīgi uzturējās ārpus virvēm, Tenča bija iekāpusi ringā un metusi lokus, krādama spēkus paņēmienam, ar kuru nolikt senatoru uz lāpstiņām.

Prezidents bija minējis Reičelai, ka lūdzis NASA atlikt paziņojumu par atklājumu, lai apstiprinātu datu nemaldīgumu. Reičela nu saprata, ka nogaidīšanai bijušas ari citas priekšrocības. Šis papildu laiks bija ļāvis Baltajam namam izritināt virvi, kurā senators pakārtos.

Reičela nejuta līdzjūtību, domājot par tēvu, taču saprata, ka prezidenta Zaķa Hērnija siltā, maigā āriene slēpj viltīgu haizivi. Kļūt par ietekmīgāko cilvēku pasaulē bez slepkavas instinkta nav iespējams. Jautājums bija tāds - vai šī haizivs ir nevainīgs skatītājs vai spēlētājs?

Reičela piecēlās, lai izstaipītu kājās. Soļojot pa salona eju, viņa juta izmisumu, ka šīs mozaīkas gabaliņi šķiet dk pretrunīgi. Pikerings ar savu šķīsto loģiku (viņa firmas zīme) bija secinājis, ka meteorīts ir viltots. Korkijs un Tolends ar zinātnisku pārliecību uzstāja, ka meteorīts ir īsts. Reičela zināja vienīgi to, ka bija redzējusi no ledus blāķa izceltu apsvilušu akmeni ar fosilijām.

Ejot garām Korkijam, viņa uzmeta skadenu astrofiziķim, ko bija nomocījis smagais pārbaudījums. Vaiga uztūkums bija mazinājies, un šuves izskatījās labi. Viņš krāca, ar tuklajām rokām turēdams diskveidīgo meteorīta paraugu - kā bērns mīļu spēlmantiņu.

Reičela pieliecās un maigi izslidināja paraugu vīrietim no rokām. Viņa pacēla to un vēlreiz nopētīja fosilijas. Atsakies no visiem pieņēmumiem, Reičela sev pavēlēja, mēģinādama domāt citādi. Atjauno pamatojumu ķēdi! Tas bija vecs NIB triks. Procesu, kurā rekonstruēja pierādījumu, sauca par nulles sākumu, un to izmantoja ikviens datu analītiķis, tiklīdz nespēja gūt skaidrību informācijas gūzmā.

Vēlreiz pārdomā pierādījumu!

Viņa atsāka soļošanu.

Vai šis akmens glabā ārpuszemes dzīvības eksistences pierādījumu?

Pierādījums, viņa zināja, ir secinājums, kas balstīts uz faktu piramīdas un informācijas platās bāzes un ļauj izteikt konkrētākus apgalvojumus.

Aizmirsti visus pamata pieņēmumus! Sāc no jauna!

Kas mums ir?

Akmens.

Viņa mirkli to apsvēra. Akmens. Akmens ar fosilām radībām. Aizgājusi līdz lidmašīnas salona priekšgalam, viņa apsēdās blakus Maiklam Tolendam.

-    Maik, uzspēlēsim kādu spēli!

Tolends novērsās no iluminatora, acīmredzot dziļi nogrimis domās.

-    Spēli?

Reičela pasniedza viņam meteorīta paraugu.

-    Pieņemsim, ka tu šo fosilo akmeni redzi pirmo reizi. Es neesmu tev stāstījusi ne to, no kurienes tas cēlies, ne to, kur tas atrasts. Ko tu varētu par to pateikt?

Tolends izdvesa dziļu nopūtu.

-    Interesanti, ka tu to prasi. Man nupat iešāvās prātā dīvaina doma…

Simtiem jūdžu no Reičelas un Tolenda lidmašīnas nelielā augstumā virs tuksnesīgā okeāna turējās ērmīgs lidaparāts, kas virzījās uz dienvidiem. Vienību "Delta", kas sēdēja tajā, apņēma klusums. Viņi arī agrāk bija atsaukti no dislokācijas vietas steigā, taču šādi - ne reizes.

Viņu kontrolpersona zvēroja dusmās.

Delta Viens pirms brīža bija informējis kontrolpersonu, ka neparedzēti notikumi uz šelfa ledāja likuši vienībai izmantot spēku un viņiem neatlicis nekas cits kā noslepkavot četrus civilos, ari Reičelu Sekstoni un Maiklu Tolendu.

Kontrolpersonas reakcija bija šoks. Nogalināšana, kaut ari atļauts pēdējais glābiņš, acīmredzot neietilpa tās plānos.

Vēlāk, uzzinot, ka slepkavības nav norisinājušās, kā iecerēts, kontrolpersona bija ļāvusi vaļu nevaldāmam niknumam.

-Jūsu vienība ir cietusi neveiksmi! - kontrolpersona šņāca, un androgīnais tonis nespēja maskēt dusmas. - Trīs no četriem jūsu mērķiem vēl aizvien ir dzīvi!

Nevar būt, Delta Viens bija nodomājis.

-    Bet mēs paši savām acīm redzējām…

-    Viņi sazinājušies ar kādu zemūdeni un patlaban atrodas ceļā uz Vašingtonu.

-Ko?

Kontrolpersonas balss tonis kļuva kategorisks.

-     Klausies vērīgi! Es jums došu jaunu pavēli. Un šoreiz jūs nedrīkstat izgāzties.

78. nodala

Senators Sekstons, pavadīdams negaidīto ciemiņu uz liftu, manīja uzspīdam cerību stariņu. Kā izrādījās, KRF priekšsēdētājs nebija nācis šaustīt Sekstonu, bet gan uzmundrināt un apliecināt, ka kauja vēl nav galā.

NASA bruņās, iespējams, bija robs.

Savādās NASA preses konferences videoieraksts bija pārliecinājis Sekstonu, ka vecajam vīram ir taisnība, - POBS misijas direktors Kriss Hārpers meloja. Bet kāpēc? Un, ja NASA tā arī nebija salabojusi POBS programmatūru, kā gan pārvalde atrada meteorītu?

Dodoties uz lifta pusi, vecais vīrs ierunājās:

-    Dažkārt, lai kaut ko atšķetinātu, pietiek paraut tikai vienu diedziņu. Iespējams, mēs spēsim izprātot, kā saēst NASA uzvaru no iekšpuses. Mest neuzticības ēnu. Kas to lai zina, kur tas novedīs. - Vīra nogurušās acis vēroja Sekstonu. - Es neesmu gatavs krist gar zemi un mirt nost, senator. Un jādomā, ka arī jūs ne.

-     Protams, ne, - Sekstons atteica, sakopodams balsī apņēmību. - Mēs esam veikuši pārāk tālu ceļu.

-    Kriss Hārpers meloja, teikdams, ka POBS ir salabots, - vīrs atkārtoja, ieiedams liftā. - Un mums jāzina, kādēļ.

-    Es iegūšu informāciju pēc iespējas drīzāk, - Sekstons atbildēja. Es zinu kādu, kurš tādam darbam ir kā radīts.

-    Lieliski. No tās ir atkarīga jūsu nākotne.

Ejot atpakaļ uz dzīvokli, Sekstona solis bija kļuvis vieglāks, galva - skaidrāka. NASA sameloja par POBS. Vienīgais jautājums - kā Sekstons to pierādīs.

Viņa domas pievērsās Gabrielai Ešai. Lai kur asistente šajā brīdī atradās, viņa katrā ziņā jutās draņķīgi. Gabriela, bez šaubām, bija redzējusi preses konferenci un nu stāvēja uz kādas krants malas, gatavodamās lēcienam. Viņas priekšlikums padarīt NASA par vienu no galvenajiem punktiem Sekstona pirmsvēlēšanu kampaņā bija kļuvis par lielāko kļūdu senatora karjerā.

Viņa ir man parādā, Sekstons domāja. Un viņa to zina.

Gabriela jau bija pierādījusi, ka viņai ir nags uz NASA noslēpumu iegūšanu. Viņai ir kontakti, Sekstons atcerējās. Viņa bija nedēļām ilgi smēlusi pārvaldes iekšējo informāciju. Gabrielai bija sakari, par kuriem viņa nevienam nestāstīja. Sakari, no kuriem varēja izspiest informāciju par POBS. Turklāt šovakar Gabrielai būtu motivācija. Viņai bija jāatmaksā parāds, un Sekstons pieļāva, ka viņa darītu visu iespējamo, lai atgūtu viņa labvēlību.

Kad Sekstons piegāja pie dzīvokļa durvīm, viņu ar galvas mājienu sveicināja miesassargs.

-    Labvakar, senator! jācer, ka rīkojos pareizi, kādu brīdi agrāk ielaizdams Gabrielu. Viņa uzstāja, ka saruna ar jums esot neatliekama.

Sekstons uzreiz neatbildēja.

-    Kā, lūdzu?

-    Mis Eša. Viņai bija būtiska informācija, ko pirms brīža viņa vēlējās jums nodot. Tāpēc es viņu ielaidu.

Sekstons juta, ka augums sastingst. Viņš uzmeta skatienu dzīvokļa durvīm. Par ko šis cilvēks runā?

Sarga sejā ielija apjukums un bažas.

-        Senator, vai viss ir kārtībā? Jūs taču atminaties? Sanāksmes laikā pie jums ieradās Gabriela. Viņa ar jums aprunājās, vai ne? Tā taču bija? Viņa krietnu brīdi uzturējās dzīvoklī.

Sekstons ilgi blenza uz sargu, juzdams, ka pulss uzšaujas debesīs. Šis aunapiere ielaida Gabrielu privātas KRF tikšanās laikā? Viņa labu brīdi uzturējās dzīvoklī un tad aizgāja, neteikusi ne vārda? Sekstons varēja tikai minēt, ko Gabriela noklausījusies. Norijis dusmas, viņš izmocīja smaidu.

-     Ak jā! Piedošanu! Esmu pārguris. Un turklāt iedzēris. Es ar mis Ešu nudien pārmiju dažus vārdus. Tu rīkojies pareizi. - Sargs izskatījās atvieglots. - Vai mis Eša neminēja, kurp dosies pēc tam?

Sargs papurināja galvu.

-    Viņa aizskrēja milzīgā steigā.

-    Labi, paldies!

Sekstons iegāja miteklī, kūsādams niknumā. Vai mani norādījumi bija tik komplicēti, nolāpīts? Nekādu ciemiņu! Ja jau Gabriela atradusies dzīvoklī krietnu laika sprīdi un izlavī- jusies ārā, neliekot manīt savu klātbūtni, viņa katrā ziņā dzirdējusi to, kas nebija domāts viņas ausīm. Taisni šajā vakarā!

Senators Sekstons zināja, ka šobrīd viņš vismazāk var atjauties zaudēt Gabrielas Ešas uzticību; sievietes, nojauzdamas krāpšanu, kļūst atriebīgas un stulbas. Sekstonam viņa bija jāatgūst. Šovakar vairāk nekā jebkad agrāk Gabriela bija vajadzīga viņa nometnē.

79. nodala

Gabriela Eša viena pati sēdēja ABC studijas ceturtajā stāvā Jolandas stikla kabinetā, blenžot apdriskātajā paklājā. Viņa allaž bija lepojusies ar savu instinktu un spēju izšķirt, kam drīkst uzticēties un kam ne. Pirmo reizi daudzu gadu laikā Gabriela jutās vientuļa, nezinādama, pie kā vērsties.

Mobilā tālruņa zvans lika pacelt acis no paklāja. Gabriela negribīgi uz to atbildēja.

-Gabriela Eša.

-    Gabriela, tas esmu es.

Viņa acumirklī pazina senatora Sekstona balss tembru. Par spīti pēdējiem notikumiem, viņš izklausījās pārsteidzoši mierīgs.

-    Šis nu gan bija viens ellišķīgs vakars, - viņš turpināja. - Tāpēc ļauj runāt man. Tu noteikti redzēji prezidenta konferenci. Jēziņ, mēs nudien esam izspēlējuši aplamas kārtis! Nudien nelabi metas. Tu droši vien vaino visā sevi. Nav vērts. Kurš gan varēja iedomāties, sasodīts! Nav tava vaina. Lai nu kā, klausies! Manuprāt, mums vēl ir izredzes atkal nostāties uz kājām.

Gabriela piecēlās, pārsteigta par Sekstona vārdiem. Šādu reakciju viņa nebija paredzējusi.

-    Man šovakar bija tikšanās ar kosmosa aviācijas privāt- kompāniju pārstāvjiem un…

-     Patiešām? - Gabriela izgrūda, izbrīnījusies, ka viņš to atzīst. - Tas ir… Man nebija ne jausmas.

-    Jā, nekas īpašs. Būtu lūdzis tevi piedalīties, bet šie vīri uz svešiem raugās tramīgi. Daži no viņiem ziedo naudu manai kampaņai. Un viņiem to ne īpaši patīk reklamēt.

Gabriela piepeši jutās atbruņota.

-    Bet… vai tad tas nav nelikumīgi?

-      Nelikumīgi? Ne velna! Ziedojumu summas nepārsniedz divus tūkstošus dolāru. Sīka vienība. Viņu ietekme īstenībā pielīdzināma nullei, tomēr es atļāvos uzklausīt viņu žēlabas. Sauksim to par ieguldījumu nākotnē. Es ar to neplātos, jo labuma man no tā nav absolūti nekāda. Ja Baltais nams to zinātu, viņi savirpinātu velnišķīgu karuseli. Lai nu kā tur būtu, es gribēju pastāstīt, ka pēc šāvakara tikšanās man bija saruna ar KRF priekšsēdētāju…

Sekstons turpināja, bet Gabriela mirkli juta vienīgi to, ka asinis no kauna saskrien sejā. Senators bez viņas jautāšanas bija mierīgi atzinis, ka šovakar ticies ar privātajām kosmosa aviācijas kompānijām. Nekā nelikumīga. Un, ja padomā, ko

Gabriela bija grasījusies darīt! Jāpateicas Dievam, ka Jolanda bija viņu atturējusi. Es gandrīz pārsviedos Mārdžorijas Tenčas pusē!

-    Un tā es teicu KRF priekšsēdētājam, ka tu, iespējams, sagādāsi mums to informāciju.

Gabriela atgriezās tagadnē.

-    Labi.

-    Jācer, ka tev joprojām ir sakari ar kontaktpersonu, no kuras pēdējo mēnešu laikā saņēmi to iekšējo NASA informāciju.

Mārdžorija Tenča. Gabriela apmulsa, saprazdama, ka nespēs atzīties senatoram, ka ziņotājs no sākta gala ar viņu manipulējis.

-    Ē-mm… Domāju, ka jā. - Gabriela sameloja.

-    Labi. Man no tevis vajadzīga šī informācija. Nekavējoties.

Klausoties Gabriela atskārta, cik zemu pēdējā laikā novērtējusi senatoru Sedžviku Sekstonu. Kopš viņa bija sākusi sekot senatora karjerai, laba tiesa virsējā krāšņuma bija no- berzusies. Taču šovakar tas atkal bija uzmirdzējis. Saņēmis, iespējams, izšķirošo bīstamo triecienu savai pirmsvēlēšanu kampaņai, Sekstons vērpa pretuzbrukumu. Kaut arī tieši Gabriela bija vadījusi viņu pa šo nelaimīgo taku, viņš savu asistenti nesodīja. Sekstons sniedza viņai izdevību atlīdzināt savu vainu.

Un savu vainu viņa izpirks.

Lai ko tas prasītu.

80. nodala

Viljams Pikerings lūkojās pa sava kabineta logu uz attālo automobiļu lukturu rindu, kas slīdēja pa Līsbergas lielceļu. Pikerings bieži domāja par viņu, stāvēdams vienatnē šeit, pasaules virsotnē.

Tāda vara… un es nespēju viņu izglābt.

Pikeringa meita Diāna bija gājusi bojā Sarkanajā jūrā uz neliela jūras flotes eskorta kuģa, kur apguva stūrmaņa amatu. Kuģis bija noenkurojies drošā ostā saulainā pēcpusdienā. Divi terorisd pašnāvnieki pašizgatavotā, ar spridzekļiem piekrautā mazā zvejas laiviņā lēnām pukšķināja pāri ostas akvatorijai un eksplodēja, saduroties ar kuģa korpusu. Todien gāja bojā Diāna Pikeringa un vēl trīspadsmit jauni amerikāņu zaldād.

Viljams Pikerings bēdās sabruka. Sāpes neatlaidās nedēļām ilgi. Kad uzbrukuma pēdas noveda pie pazīstamas teroristu grupas, ko CIP gadiem ilgi bija nesekmīgi meklējusi, Pikeringa sēras pārvērtās niknumā. Viņš iesoļoja CIP galvenajā mītnē un pieprasīja paskaidrojumu.

Viņam sniegtās atbildes bija grūti aptveramas.

Izrādījās, ka CIP jau pirms vairākiem mēnešiem bija gatava veikt uzbrukumu grupai un vēl tikai gaidīja augstas izšķirtspējas fotogrāfijas no satelīta, lai varētu izplānot precīzu uzbrukumu teroristu midzenim Afganistānas kalnos. Bija paredzēts, ka šīs fotogrāfijas uzņems 1,2 miljardus dolāru vērtais NIB mākslīgais pavadonis ar kodēto nosaukumu "Vor- tex 2", tas pats, kuru uzspridzināja NASA nesējraķete starta laukumā. NASA katastrofas dēļ CIP uzbrukums bija atlikts, un neilgi pēc tam Diāna Pikeringa bija gājusi bojā.

Veselais saprāts Pikeringam atgādināja, ka tiešas NASA vainas šajā notikumā nav, taču sirds nespēja un nespēja piedot. Raķetes eksplozijas izmeklēšanā tika atklāts, ka NASA inženieri, kas bija atbildīgi par degvielas iesmidzināšanas sistēmu, bijuši spiesti izmantot sliktākas kvalitātes materiālus, lai iekļautos budžetā.

- Bezapkalpes lidojumiem galvenā prioritāte ir rentabilitāte, - preses konferencē skaidroja Lorenss Ekstroms. - Jāatzīst, ka šajā gadījumā iznākums nav bijis optimāls. Mēs katrā ziņā veiksim izmeklēšanu.

Nav bijis optimāls. Diānas Pikeringas vairs nebija.

Tā kā spiegošanas satelītu sargāja slepenības statuss, sabiedrība tā arī neuzzināja, ka NASA iznīcinājusi 1,2 miljardus dolāru vērtu NIB projektu un vienlaikus netieši izdzēsusi vairāku amerikāņu dzīvības.

-    Ser? - Pa iekšējo telefonu ieskanējās Pikeringa sekretāres balss, un direktors satrūkās. - Pirmā līnija. Zvana Mārdžorija Tenča.

Pikerings, gluži kā apdullis, pavērās uz tālruni. Atkal? šķita, ka spuldzīte pie pirmās līnijas pulsē aizkaitināta. Pikerings, saraucis pieri, pacēla klausuli.

-    Pikerings klausās.

Tenča aiz dusmām sēca.

-    Ko viņa jums pastāstīja?

-    Kā, lūdzu?

-    Reičela Sekstone ar jums sazinājās. Ko viņa jums pastāstīja? Dieva dēļ, viņa atradās uz zemūdenes. Izskaidrojiet to!

Pikerings acumirklī saprata, ka liegšanās būtu bezjēdzīga, jo Tenča pirms zvana bija papūlējusies ievākt ziņas. Pikerings bija pārsteigts, ka padomniece uzzinājusi par "Šarloti", taču acīmredzot viņa bija likusi lietā savu ietekmi un izdibinājusi visu, ko vēlējās.

-    Jā, mis Sekstone sazinājās ar mani.

-     Jūs noorganizējāt savākšanu. Un nesazinājāties ar mani?

-    Es noorganizēju transportu. Tas ir tiesa. - Atlikušas divas stundas, līdz Reičelai Sekstonei, Maiklam Tolendam un Korkijam Mārlinsonam paredzēts ierasties netālajā Bolingsas gaisa kara spēku bāzē.

-    Un jūs tomēr izšķīrāties mani neinformēt?

-     Reičela Sekstone ir izteikusi dažas ārkārtīgi satraucošas apsūdzības.

-     Par meteorīta autentiskumu… un kaut kādu uzbrukumu dzīvībai.

-    Un ne tikai to vien.

-    Viņa, protams, melo.

-    Vai jums ir zināms, ka vēl divi cilvēki apstiprina viņas stāstīto?

Tenča uzreiz neatbildēja.

-    Jā. Tas mūs ļoti uztrauc. Baltais nams ir ārkārtīgi noraizējies par šiem apgalvojumiem.

-    Baltais nams? Vai jūs personiski?

Viņas balss tonis kļuva ass kā žilete.

-    Cik tas attiecas uz jums, direktor, šovakar šie jēdzieni nav šķirti.

Šādi Pikeringu ietekmēt nevarēja. Bramanīgi polidķi un to padotie, kas pūlas pakāpties augstāk, izmantojot izlūkdienestu par pakāpieniem, viņam nebija nekas svešs. Tikai retais šajā ziņā pārspēja Mārdžoriju Tenču.

-    Vai prezidents zina par šo zvanu?

-    Vaļsirdīgi runājot, direktor, mani satriec tas, ka jūs uzklausāt šos vājprātīgo murgus.

Tu neatbildēji uz manu jautājumu.

-    Neredzu nekādu loģisku pamatojumu, kādēļ šiem cilvēkiem būtu jāmelo. Es pieņemu, ka viņi stāsta patiesību vai arī pieļāvuši netīšu kļūdu.

-     Kļūdu? Apgalvojumi par uzbrukumiem? Nepilnības meteorītu datos, kuras NASA palaidusi garām? Nevajag! Tā ir īsta politiska intriga!

-    Motīvs man nav pamanāms.

Tenča smagi nopūtās un pieklusināja balsi.

-     Direktor, šeit darbojas spēki, par kuriem jums, iespējams, nekas nav zināms. Sīkāk par to varam izrunāties citā reizē, taču patlaban man jāzina, kur atrodas mis Sekstone un pārējie. Man jāaizrokas līdz pašai saknei, iekams viņi nodara postu. Kur viņi atrodas?

-    Šādu informāciju es neesmu ar mieru izpaust. Kad viņi ieradīsies, es ar jums sazināšos.

-    Tā vis nebūs. Kad viņi ieradīsies, es viņus sagaidīšu.

Tu - un cik slepenā dienesta aģentu?

-    Ja es paziņošu jums viņu ierašanās laiku un vietu, vai mums tiks dota iespēja patērzēt kā draugiem? Vai arī jūs esat iecerējusi aizturēt viņus ar savu privāto armiju?

-     Šie ļaudis rada tiešus draudus prezidentam. Baltajam namam ir visas tiesības viņus aizturēt un nopratināt.

Pikerings zināja, ka viņai ir taisnība. Saskaņā ar Savienoto Valstu likumkrājuma 18. daļas 3056. paragrāfu ASV izlūkdienesta aģentiem ir atļauts nēsāt šaujamieročus, likt lietā nāvējošu spēku un veikt arestus "bez ordera", ja ir aizdomas, ka persona pastrādājusi vai plāno pastrādāt noziegumu vai veikt jebkādu agresīvu darbību pret prezidentu. Dienestam bija brīva vaļa. Aizturētās personas parasti bija nepatīkami klaidoņi pie Baltā nama un skolas bērni, kas sūtīja elektroniskā pasta vēstules ar viltus draudiem.

Pikeringam nebija šaubu, ka dienests dotu atļauju ievilkt Reičelu Sekstoni un abus vīriešus Baltā nama pagrabos un aizturēt uz nenoteiktu laiku. Tā būtu bīstama spēle, taču Tenča skaidri zināja, ka likmes ir milzīgas. Vienīgi jāprasa, kas notiktu, ja Pikerings ļautu Tenčai pārņemt varu. Viņam nebija vēlēšanās pārbaudīt šo pieņēmumu.

-    Es darīšu visu, kas nepieciešams, lai aizsargātu prezidentu no viltus apsūdzībām, - Tenča pasludināja. - Viens vienīgs mājiens par netīru spēli var mest lielu ēnu uz Balto namu un NASA. Reičela Sekstone ir ļaunprātīgi izmantojusi prezidenta uzticēšanos, un man nav vēlēšanās noraudzīties, kā prezidents par šo kļūmi samaksā.

-   Un ja nu es pieprasīšu, lai mis Sekstone ar šo lietu iepazīstina oficiālu izmeklēšanas komisiju?

-    Tad jūs nebūsiet pakļāvies prezidenta rīkojumam un sniegsiet Sekstonei iespēju izraisīt politisku haosu! Es vēlreiz uzdodu jums šo jautājumu, direktor. Kur jūs liksiet transporta līdzeklim nosēsties?

Pikerings gari nopūtās. Ja arī viņš nepateiks Mārdžorijai Tenčai, ka lidmašīnas galamērķis ir Bolingsas gaisa kara spēku bāze, padomnieces spēkos bija šo informāciju iegūt. Jautājums bija - vai viņa to darītu. Apņēmība Tenčas balsī pauda, ka viņa mierā neliksies. Mārdžorija Tenča bija nobijusies.

-      Mārdžorija, - Pikerings rāmi un skaidri ierunājās. - Kāds man melo. Par to esmu drošs. Vai nu Reičela Sekstone un divi civilie zinātnieki, vai jūs. Es uzskatu, ka jūs.

-    Kā jūs uzdrošināties… - Tenča aizsvilās.

-    Jūsu paustā necieņa mani neaizskar, tāpēc nepūlieties.

Jums nenāktu par ļaunu zināt, ka manās rokās ir absolūts pierādījums, ka NASA un Baltais nams šovakar pārraidījuši nepatiesību.

Tenča pēkšņi apklusa.

Pikerings ļāva viņai atžilbt.

-    Es ne vairāk par jums vēlos pieredzēt politisku krahu. Taču ir izteikti meli. Meli, kas nedrīkst palikt nesodīti. Ja vēlaties, lai es jums palīdzu, esiet pilnīgi vaļsirdīga pret mani.

Šķita, ka Tenču tas vilina, tomēr arī izraisa viņā piesardzību.

-   Ja esat tik pārliecināts par meliem - kādēļ neesat nācis ar to klajā?

-    Es nejaucos politikā.

Tenča noburkšķēja vārdu, kas visai atgādināja "nemuldi".

-    Mārdžorija, vai jūs varat apliecināt, ka prezidenta šā- vakara paziņojums bija patiess no viena gala līdz otram?

Līnijā iestājās ilgs klusums.

Pikerings saprata, ka padomniece ir viņam rokā.

-   Paklausieties, mēs abi zinām, ka uzstādīta bumba ar īsu laika degli. Taču vēl nav par vēlu. Mēs varam vienoties par kompromisu.

Tenča vairākus mirkļus nebilda ne vārda. Beidzot viņa nopūtās.

-    Mums jāsatiekas.

Trāpīts, Pikerings nodomāja.

-   Man jums kaut kas jāparāda, - Tenča piemetināja. - Un, manuprāt, tas ļaus šajā lietā ieviest lielāku skaidrību.

-    Tiksimies jūsu kabinetā.

-    Nē! - viņa steigšus attrauca. - Jau ir vēls. Jūsu ierašanās šeit var izraisīt neizpratni. Es labprāt šo jautājumu paturētu zināmu tikai mums abiem.

Pikerings lasīja starp rindiņām. Prezidents par to neko nezina.

-    Jūs esat laipni gaidīta šeit, - viņš sacīja.

Tenčas balsī jautās neuzticēšanās.

-    Tiksimies kādā diskrētā vietā.

Pikerings jau to bija gaidījis.

-    Frenklina Delano Rūzvelta memoriāls atrodas tuvu Baltajam namam, - Tenča bilda. - Šajā vakara stundā tas būs tukšs.

Pikerings apsvēra. FDR memoriāls atradās starp Džefer- sona un Linkolna memoriāliem, ārkārtīgi drošā pilsētas daļā. Pēc ilgas pauzes Pikerings piekrita.

-    Pēc stundas, - sarunu beidzot, piebilda Tenča. - Un ie- rodieties viens!

Tikko nolikusi klausuli, Mārdžorija Tenča piezvanīja NASA administratoram Ekstromam un saspringtā balsī pastāstīja nelāgos jaunumus.

-    Pikerings var radīt problēmas.

81. nodala

Gabrielu Ešu, stāvot pie Jolandas Koulas galda ABC studijas telpā un zvanot uzziņu dienestam, spārnoja atdzimušās cerības.

Ja Sekstona aizdomas apstiprinātos, tam varētu būt satriecošs efekts. NASA melojusi par POBS? Gabriela bija minēto preses konferenci apmeklējusi un atminējās, ka viņai tā likās dīvaina, tomēr vēlāk viņa to bija pilnīgi izmetusi no prāta; POBS pirms dažām nedēļām nebija būtiska problēma. Todes šovakar tas bija kļuvis par galveno problēmu.

Nu Sekstonam bija nepieciešama iekšējā informācija, turklāt bez kavēšanās. Viņš paļāvās, ka to sagādās Gabrielas ziņotājs. Gabriela bija apliecinājusi senatoram, ka darīs visu iespējamo. Bez šaubām, nelaime bija tāda, ka ziņotājs bija Mārdžorija Tenča, no kuras palīdzību vairs nevarēja gaidīt. Gabriela būs spiesta iegūt informāciju pa citiem ceļiem. - Uzziņu dienests, - iedūdojās balss klausulē.

Gabriela pateica, ko meklē. Operatore piedāvāja trīs Vašingtonas tālruņa numurus, kuru abonents bija Kriss Hārpers. Gabriela izmēģināja visus.

Pirmais numurs bija advokātu firma. Otrajā necēla klausuli. Trešajā atskanēja brīvs signāls.

Pēc pirmā signāla klausuli pacēla sieviete.

-    Hārperu nams.

-   Misis Hārpera? - Gabriela sacīja, cik vien pieklājīgi spēja. - Ceru, ka neesmu jūs uzmodinājusi.

-   Ak debess, nē taču! Nedomāju, ka šovakar vispār kāds guļ. - Viņa izklausījās aizgrābta. Gabriela dzirdēja fonā murminām televizoru. Pārraide par meteorītu. - Jādomā, ka jūs vēlaties runāt ar Krišu.

Gabrielas pulss paātrinājās.

-    Jā, kundze.

-   Diemžēl Kriša nav mājās. Viņš aiztraucās uz darbu, tiklīdz prezidenta uzruna bija galā. - Sieviete klusītēm iespur- cās. - Protams, es gan šaubos, vai tur šobrīd kāds strādā. Visticamāk lielās svinības. Šis paziņojums viņam bija samērā liels pārsteigums. Visiem, ne tikai viņam. Mūsu telefons nerimst trinkšķēt visu vakaru. Varu derēt, ka tur jau sapulcējies viss NASA kolektīvs.

-   E ielas komplekss? - Gabriela jautāja, pieņemot, ka sieviete domā NASA galveno mītni.

-    Kā tad! Paķeriet līdzi ballīšu cepurīti!

-    Paldies! Gan es viņu tur sadzīšu rokā.

Gabriela nolika klausuli, izsteidzās no kabineta Ziņu dienesta telpā un sameklēja Jolandu, kas nupat beidza sagatavot kosmosa ekspertu grupu, kurai bija jāsniedz jūsmīgi komentāri par meteorītu.

Ieraudzījusi Gabrielu tuvojamies, Jolanda pasmaidīja.

-   Tu izskaties labāk, - viņa piezīmēja. - Vai ieraudzīji mākoņa zelta maliņu?

-    Nupat runāju ar senatoru. Viņa šāvakara tikšanās nebija tāda, kādu to iedomājos.

-    Es taču teicu, ka Tenča tevi cenšas apvest ap stūri. Kā senators uztvēris ziņas par meteorītu?

-    Labāk, nekā biju gaidījusi.

Jolanda izbrīnījās.

-    Biju domājusi, ka viņš jau paskrējis zem autobusa riteņiem.

-    Viņš domā, ka NASA datos varētu būt kāda neprecizitāte.

Jolanda, šaubu pilna, iespurcās.

-   Vai viņš redzēja to pašu preses konferenci, ko es? Kādu apstiprinājumu tam cilvēkam vēl vajag?

-    Es dodos uz NASA, lai šo to pārbaudītu.

Jolandas krāsotās uzacis pacēlās brīdinošos puslokos.

-   Senatora Sekstona palīdze un labā roka iemaršēs NASA štābā? Šovakar? Teiksim šādus vārdus - "publiska nomētā- šana ar akmeņiem".

Gabriela izstāstīja Jolandai par Sekstona aizdomām - POBS nodaļas vadītājs Kriss Hārpers ir melojis, teikdams, ka kļūmes anomāliju programmatūrā ir novērstas.

Jolanda bija nesatricināma.

-    Mēs šo preses konferenci rādījām, Gabsīt, un nenoliegšu, ka Hārpers tovakar nebija savā ādā, taču NASA apliecināja, ka viņš bijis slims pēc suņa.

-   Senators Sekstons ir pārliecināts, ka Hārpers meloja. Ari citi par to ir pārliecināti. Citi ietekmīgi ļaudis.

-   Ja POBS anomāliju uztveršanas programmatūra nedarbojās, kā tad POBS uztvēra meteorītu?

Tieši to pašu jautā Sekstons, Gabriela nodomāja.

-    Nezinu. Taču senators vēlas, lai sagādāju viņam šādu tādu informāciju.

Jolanda papurināja galvu.

-    Sekstons, lolodams izmisīgas, nepiepildāmas cerības, sūta tevi lapseņu pūznī. Neej! Tu viņam neko neesi parādā.

-    Es sačakarēju viņa kampaņu.

-    Viņa kampaņu sačakarēja neveiksme.

-    Taču, ja senatoram ir taisnība un POBS nodaļas vadītājs patiešām melojis…

-    Mīļā, ja POBS nodaļas vadītājs meloja pasaulei, kāpēc tu domā, ka tev viņš teiks patiesību?

Gabriela, to apzinādamās, bija izstrādājusi plānu.

-   Ja man tur izdosies uziet ko vērtīgu, es tev zvanīšu. Jolanda skeptiski iesmējās.

-   Ja tev tur izdosies uziet ko vērtīgu, es apēdīšu savu cepuri.

82. nodala

Aizmirsti visu, ko zini par šo akmens paraugu.

Maikls Tolends bija pūlējies apslāpēt satraukumu, ko viņā izraisīja šis meteorīts, taču tagad, zem Reičelas trāpīgo jautājumu krusas, viņš juta vēl lielāku nemieru. Tolends palūkojās uz akmens gabaliņu rokā.

Pieņemsim, ka tu šo fosilo akmeni redzi pirmo reizi. Es neesmu tev stāstījusi ne to, no kurienes tas cēlies, ne to, kur tas atrasts. Ko tu varētu par to pateikt?

Tolends apzinājās, ka Reičelas jautājums ir provokatorisks, un tomēr kā analīzes uzdevums tas bija ārkārtīgi sarežģīts. Atmetot visus datus, ko bija saņēmis, ierodoties "habisfērā", Tolends bija spiests atzīt, ka viņa veiktā fosiliju analīze bija dibināta uz vienu vienīgu pieņēmumu - akmens ar fosi- lijām ir meteorīts.

Ja nu man NEBŪTU izstāstīts par meteorītu? Vēl aizvien nespēdams iedomāties jebkādu citu izskaidrojumu, Tolends jāva domām klīst, noraidot iepriekšējo hipotēzi "meteorīts", un iespējamais pavērsiens viņu satrauca. Šobrīd Tolends un Reičela, kuriem bija pievienojies miegainais Korkijs Mārlinsons, izvērtēja dažādus pieņēmumus.

-    Tā, - Reičela atkārtoja saspringtā balsī, - Maik, tu apgalvo - ja tev kāds pasniegtu šo akmeni ar fosiliju bez jebkāda paskaidrojuma, tu secinātu, ka tas ir no Zemes.

-    Protams, - Tolends atbildēja. - Kāds cits secinājums gan būtu iespējams? Atrasta ārpuszemes dzīvība? Tāda doma ir neticama, tāpēc es pieņemtu, ka atrasta agrāk neatklātas sugas fosilija. Zinātnieki ik gadu atklāj desmitiem jaunu sugu.

-     Divas pēdas garas utis? - Korkijs noprasīja skeptiskā balsī. - Tu pieļautu, ka tik liels kukainis dzīvo uz Zemes?

-    Varbūt ne mūsdienās, - Tolends attrauca. - Nav teikts, ka suga izdzīvojusi līdz mūsu laikiem. Tā ir simt deviņdesmit miljonus gadu sena fosilija. Aptuveni tikpat veca kā mūsu Juras laikmets. Daudzas aizvēsturiskās fosilijas liecina par visai lielām radībām, un, ieraugot to fosilās atliekas, mēs brīnāmies, kādi milzīgi spārnoti reptiļi, dinozauri un putni dzīvojuši.

-    Negribu izlikties par fiziķi, Maik, taču tavā argumentācijā ir kāds nopietns trūkums, - Korkijs aizrādīja. - Visām tavām nupat minētajām aizvēsturiskajām radībām - dinozauriem, reptiļiem, putniem - ir iekšējie skeleti, kas ļauj tām, par spīti Zemes pievilkšanas spēkam, pieņemties prāvos apmēros. Taču šī fosilija… - Viņš paņēma paraugu un pacēla to gaisā. - Tai ir eksoskelets. Tas ir posmkājis. Kukainis. Tu pats teici, ka tik milzīgi kukaiņi spētu attīstīties vienīgi zemas gravitācijas vidē. Pretējā gadījumā to ārējais skelets sabruktu no sava svara.

-    Taisnība, - Tolends atsaucās. - Šī suga būtu sabrukusi no sava svara, ja tā staigātu pa Zemi.

Korkijs aizkaitināts sarauca pieri.

-    Maik, ja vien kādam alu cilvēkam nepiederēja antigra- vitācijas utu ferma, es nevaru iedomāties, no kā tu secini, ka divas pēdas garš kukainis varētu būt radies uz Zemes.

Manīdams, ka Korkijs atstājis bez ievērības vienkāršu argumentu, Tolends pasmaidīja.

-     Patiesībā ir kāda cita iespēja. - Viņš cieši paskatījās draugā. - Korkij, tu esi pieradis lūkoties augšup. Palūkojies uz lejul šeit, uz Zemes, ir papilnam antigravitācijas vides. Un tā bijusi kopš aizvēsturiskiem laikiem.

Korkijs blenza viņā.

-    Ko tu mels, ellē ratā?

Arī Reičela bija izbrīnījusies.

Tolends pa iluminatoru norādīja uz mēnessgaismas pielieto jūru, kas zaigoja zem lidmašīnas.

-    Okeāns.

Reičela klusi iesvilpās.

-    Nu protams!

-    Ūdens ir zemas gravitācijas vide, - Tolends skaidroja. - Zem ūdens viss sver mazāk. Okeānā spēj uzturēties milzīgas, trauslas struktūras, kas uz cietzemes nemūžam neizdzīvotu, - medūzas, milzu kalmāri, rinomurēnas.

Korkijs negribīgi piekāpās, taču tikai nedaudz.

-    Lai nu tā būtu. Tomēr aizvēsturiskajos okeānos gigantisku kukaiņu nebija.

-    Protams, bija. Un īstenībā vēl tagad ir. Ļaudis tos ēd ik dienas. Lielā daļā valstu tos uzskata par delikatesēm.

-    Maik, kas gan mielojas ar milzu jūras kukaiņiem?

-    Ikviens, kurš ēd omārus, krabjus un garneles.

Korkijs blenza uz viņu.

-    Vēžveidīgie būtībā ir milzu jūras kukaiņi, - Tolends skaidroja. - Tie ir posmkāju apakštips - utis, krabji, zirnekļi, kukaiņi, sienāži, skorpioni, omāri -, un tie visi ir radniecīgi. Visiem ir kājas ar kustīgām locītavām un ārējie skeleti.

Izskatījās, ka Korkijam piepeši kļuvis nelabi.

-     No klasifikācijas viedokļa tie izskatās krietni vien līdzīgi kukaiņiem, - Tolends turpināja. - Šķēpastes atgādina milzu trilobītus. Un omāra spīles ir līdzīgas liela skorpiona spīlēm.

Korkijs kļuva zaļš.

-    Vairs neēdīšu nevienu omāru.

Reičela izskatījās apburta.

-    Tātad posmkāji už sauszemes gravitācijas ietekmē ir nelieli, turpretī ūdenī to ķermeņi sver mazāk un līdz ar to var izaugt ļoti lieli.

-    Tieši tā, - Tolends atsaucās. - Aļaskas karalisko krabi varētu kļūdaini klasificēt pie milzīgiem zirnekļiem, ja vien mums nebūtu fosilo pierādījumu.

Reičela atkal kļuva lietišķa.

-    Maik, vēlreiz aizmirstot meteorīta acīmredzamo autentiskumu, saki man tā: vai tu uzskati, ka fosilijas, ko mēs redzējām Milna ledājā, varētu būt nākušas no okeāna? No Zemes okeāna?

Tolends manīja viņas skatiena tiešumu un saprata viņas jautājuma padeso nozīmību.

-    Teorētiski es atbildētu ar "jā". Okeāna dibenā ir simt deviņdesmit miljonus gadu veci apgabali. Tikpat seni kā fosilijas. Un teorēdski okeānos varētu uzturēties dzīvības formas, kas izskatītos šādas.

-    Nu jau gan lej! - Korkijs zobojās. - Neticu savām ausīm! Aizmirstot meteorīta acīmredzamo autentiskumu? Pat ja uz zemeslodes ir tikpat vecs okeāna dibens kā tas meteorīts, mums katrā ziņā nav okeāna dibena ar kusuma garozu, anomālu niķeļa saturu un hondrām. Jūs te grābstāties pa tukšo.

Tolends saprata, ka Korkijam ir taisnība. Iztēlojoties fosiliju par jūras radību, Tolends bija zaudējis daļu bijības pret to. Nu tā šķita pat savā ziņā pazīstama.

-    Maik, kāpēc neviens NASA zinātnieks nepieņēma, ka šī ir kāda okeānu radības fosilija? Varbūt no citas planētas okeāna?

-    Divu iemeslu pēc. Jūras fosilajos paraugos - tajos, kas ņemti no okeāna dibena, - atrodama visvisādu savā starpā saplūdušu sugu pārpilnība. Katrs, kurš mīt miljonos kubik- pēdu virs okeāna dibena, ar laiku nomirst un nogrimst lejā. Tas nozīmē, ka okeāna dibens ir kapsēta sugām no ikvienas dziļuma, spiediena un temperatūras vides. Turpretī Milna ledāja paraugs bija tīrs - tikai viena suga. Tas vairāk atgādina tuksnesī atrastu iespiedumu. Piemēram, dzīvnieku migu, kas aprakta smilšu vētrā.

Reičela pamāja ar galvu.

-    Un otrs iemesls?

Tolends paraustīja plecus.

-   Sestais prāts. Zinātnieki no sākta gala uzskatījuši - kosmosu, ja tajā vispār ir dzīvība, apdzīvo insekti. Un, cik esam novērojuši, izplatījumā ir daudz vairāk putekļu un akmeņu nekā ūdens.

Reičela klusēja.

-    Lai gan… - Tolends novilka. Reičela bija uzvedinājusi viņu uz kādu domu. - Jāatzīst, ka dziļi okeānā ir slāņi, ko okeanogrāfi dēvē par mirušajām zonām. Mēs par tām necik daudz nezinām. Šajos apgabalos straumes un barošanās iespējas ir tādas, ka tur gandrīz nekas nedzīvo - tikai dažas maitēdāju sugas, kas mīt pašā apakšā. No šāda redzespun- kta vienas sugas fosilijas nav gluži izslēdzamas.

-    Labrīt! - Korkijs ieņurdējās. - Neaizmirsti kusuma garozu! Vidējo niķeļa daudzumu! Hondras! Kāpēc mēs vispār to apspriežam?

Tolends palika atbildi parādā.

Reičela vērsās pie Korkija.

-     Izskaidro man vēlreiz to niķeļa būtību! Niķeļa daudzums zemes akmeņos ir vai nu ļoti augsts, vai ļoti zems, savukārt meteorītos niķelis sastopams vidējā apjomā?

Korkijs pamāja ar galvu.

-    Taisni tā.

-    Un niķeļa daudzums paraugā precīzi atbilst šim apjomam?

-    Jā, tas ir ļoti tuvs tam.

Reičela izskatījās pārsteigta.

-    Acumirkli! Tuvs? Ko tas nozīmē?

Korkija balsī bija jaušams aizkaitinājums.

-    Kā jau iepriekš skaidroju, katra meteorīta mineraloģis- kais sastāvs atšķiras. Zinātnieki atrod aizvien jaunus meteorītus un ir spiesti nemitīgi koriģēt aplēses par pieņemamo niķeļa daudzumu meteorītos.

Reičela ar pārsteiguma pilnu sejas izteiksmi pacēla paraugu.

-    Tātad šis meteorīts spieda jūs precizēt agrāk noteikto niķeļa masu meteorītos? Sis daudzums neatbilda iepriekš konstatētajam?

-Tikai mazliet! - Korkijs atcirta.

-    Kāpēc to neviens nepieminēja?

-    Tas nav nekas būtisks. Astrofizika ir dinamiska zinātne, un tajā pastāvīgi kas mainās.

-    Pat ārkārtīgi nozīmīgu analīžu laikā?

-    Paklau, - Korkijs sapīcis teica, - es varu apliecināt, ka šā parauga niķeļa daudzums vairāk atbilst niķeļa daudzumam citu meteorītu sastāvā nekā jebkurā akmenī uz Zemes.

Reičela pagriezās pret Tolendu.

-    Tu to zināji?

Tolends negribīgi palocīja galvu. Viņš tam nebija veltījis īpašu vērību.

-    Man teica, ka šajā meteorītā konstatēts mazliet augstāks niķeļa daudzums, nekā parasti atrod meteorītos, taču nelikās, ka NASA speciālisti par to ir nobažījušies.

-     Un pareizi darīja! - Korkijs iejaucās. - Šis mineraloģis- kais pierādījums neapgāžami apliecina nevis to, ka niķeļa daudzums ir raksturīgs meteorītam, bet drīzāk gan to, ka tā sastāvs nekādā ziņā nav līdzīgs uz Zemes sastopamo akmeņu sastāvam.

Reičela papurināja galvu.

-    Atvaino, bet manā darbā tieši tāda aplama loģika ir ārkārtīgi bīstama. Apgalvojums, ka akmens nav līdzīgs Zemes akmeņiem, neapliecina, ka tas ir meteorīts. Secināt iespējams vienīgi to, ka šāds akmens uz Zemes nav sastapts.

-    Kāda atšķirība, velns parāvis?!

-    Nekāda, - attrauca Reičela. - Ja vien esi redzējis ikvienu akmeni uz Zemes.

Korkijs mirkli klusēja.

-    Lai notiek, - viņš pēdīgi novilka. - Metīsim pie malas to niķeļa daudzumu, ja tas jums dara raizes. Mums vēl paliek nevainojama kusuma garoza un hondras.

-      Skaidrs. - Neizklausījās, ka tas uz Reičelu atstātu iespaidu. - Divi no trim jau nav slikti.

83. nodala

Celtne, kurā izvietota NASA centrālā mītne, ir milzīgs sdkla četrstūris, kas atrodas Vašingtonā, E ielā 300. Ēkā sdepjas vairāk nekā divsimt jūdžu datu kabeļu, un tajā izvietots tūkstošiem tonnu datoru procesoru. NASA ir darbavieta 1134 civildienesta ierēdņiem, kas pārrauga aģentūras piecpadsmit miljardu dolāru lielo ikgadējo budžetu un divpadsmit NASA filiāļu darbību visā valstī.

Gabriela it nemaz nebija pārsteigta, ieraugot, ka, par spīti vēlajai stundai, ēkas foajē ir stāvgrūdām pilns; te straumēm plūda satraukti žurnālisti un vēl satrauktāks NASA personāls. Gabriela iesteidzās namā. Tā durvis atgādināja ieeju muzejā, bet vestibilā uzmanību saistīja pie griestiem piekārtu slavenu kosmosa kuģu atdalāmo kabīņu un satelītu kopijas dabiskā lielumā. Televīzijas žurnālisti grūstījās, cīnīdamies par vietu uz plašās marmora grīdas, un ķēra aiz rokas izbrīnījušos NASA darbiniekus, kas ienāca pa durvīm.

Gabriela pārlaida acis pūlim, taču nemanīja nevienu, kas līdzinātos POBS misijas direktoram Krišam Hārperam. Puse ļaužu vestibilā dižojās ar preses caurlaidēm, un otrai pusei ap kaklu bija NASA identifikācijas kartes ar fotogrāfijām. Gabrielai nebija ne vienas, ne otras. Viņa pamanīja jaunu sievieti ar NASA caurlaidi un piesteidzās tai klāt.

-    Sveiki! Es meklēju Krišu Hārperu.

Sieviete veltīja Gabrielai dīvainu, pētošu skatienu, it kā būtu viņu redzējusi, tomēr nespētu pazīt.

-    Manīju doktoru Hārperu pirms brīža izejam te cauri. Manuprāt, viņš devās augšā. Vai mēs esam pazīstamas?

-    Diez vai, - attrauca Gabriela un aizgriezās. - Kā lai es tieku augšā? •

-    Jūs strādājat NASA?

-    Nē, nestrādāju.

-    Tad jūs augšā nedksiet.

-    Ak tā. Vai es varētu piezvanīt un…

-    Ei! - sieviete iesaucās pēkšņās dusmās. - Es jūs pazīstu! Esmu jūs redzējusi televīzijā blakus senatoram Sekstonam. Neticami, ka jums netrūkst dūšas…

Gabriela jau bija nozudusi un iejukusi pūlī. Viņa dzirdēja, ka aiz muguras sieviete nikni klāsta apkārtējiem, ka šeit ir Gabriela Eša.

Skaisti. Divu sekunžu laikā jau esmu nokļuvusi Visvairāk Meklēto sarakstā.

Noliekusi galvu, Gabriela traucās uz priekštelpas tālāko malu. Tur pie sienas bija izkārts ēkā izvietoto nodaļu saraksts. Viņa pārlaida tam skatienu, meklēdama Kriša Hārpera vārdu. Nekā. Rādītājā vispār nebija vārdu. Tas bija sakārtots pēc nodaļām.

POBS? Gabriela meklēja sarakstā jebko, kam varētu būt sakars ar polāro orbitālo blīvuma skeneri. Velti. Viņa vēlējās pamest skatienu pār plecu, taču baidījās, ka ieraudzīs saniknotu NASA darbinieku pūli, kas nāk viņu nomētāt ar akmeņiem. Vienīgais, kas sarakstā viesa vājas cerības, atradās ceturtajā stāvā.

ZEMES ZINĀTNES UZŅĒMUMS, 2. FĀZE Zemes novērošanas sistēma (ZNS)

Slēpdama seju, Gabriela devās uz alkovu, kur atradās lifta durvju rinda un dzeramā ūdens strūklaka. Viņa meklēja lifta pogas, taču sienās bija dkai spraugas. Nolādēts! Liftus aizsargāja drošības sistēma - tos varēja izsaukt vienīgi ar NASA darbinieku identifikācijas kartēm.

Pie liftiem, aizrautīgi tērgājot, piesteidzās grupa jaunu vīriešu. Visiem ap kaklu bija NASA identifikācijas kartes ar fotogrāfijām. Gabriela steigšus noliecās virs strūklakas, pazagšus lūkojoties pār plecu. Piņņains vīrietis iestūma karti spraugā, un lifta durvis atvērās. Vīrietis smējās un uzjautrināts purināja galvu.

- SETI, ārpuszemes intelekta meklētāji, droši vien jūk prātā! - viņš sauca, kamēr visi sakāpa liftā. - Viņu teleskopa pārvietojamie uztvērēji jau divdesmit gadu meklē dreifējošus laukus zem divsimt milijanskiem, bet pierādījums jau izse- nis bijis tepat uz Zemes, aprakts zem ledus!

Lifta durvis aizvērās, un vīrieši nozuda skatienam.

Gabriela atliecās stāvus, noslaucīja muti un gudroja, ko darīt tālāk. Viņa aplaida skatienu apkārt, meklējot starpbiro- ju telefonu. Tāda nebija. Gabriela iedomājās, vai būtu iespējams nozagt atslēgas karti, taču tad attapās, ka tas nebūtu gudri darīts. Tomēr viņai bija jārīkojas zibens ātrumā. Gabriela pamanīja, ka sieviete, kuru viņa pirms brīža bija uzrunājusi vestibilā, virzās cauri pūlim ar NASA apsardzes virsnieku pie sāniem.

Gar stūri iznāca akurāts plikgalvains vīrietis un steidzās uz liftiem. Gabriela vēlreiz noliecās pie ūdens strūklakas. Vīrietis viņu neievēroja. Gabriela klusuciezdama vēroja, kā tas paliecas uz priekšu un ievieto identifikācijas karti spraugā. Atvērās citas lifta durvis, un vīrietis iegāja kabīnē.

Sasper jods! Gabriela pieņēma lēmumu. Tagad vai nekad.

Durvis slīdēja ciet. Gabriela apcirtusies skrēja uz liftu un paspēja iegrūst starp tām roku. Durvis atsprāga vajā, un viņa iekāpa kabīnē, sejai aizgrābtībā laistoties.

-    Vai esat kaut ko tādu jebkad redzējis? - viņa jūsmoja par pārsteigumu plikpaurim. - Ak dievs! Kāds neprāts!

Vīrietis uzmeta viņai savādu skatienu.

-    SETI vīri droši vien jūk prātā! - Gabriela sacīja. - Viņu teleskopa pārvietojamie uztvērēji jau divdesmit gadu meklē dreifējošus laukus zem divsimt milijanskiem, bet pierādījums jau izsenis bijis tepat uz Zemes, aprakts zem ledus!

Vīrietis izskatījās pārsteigts.

-   Nu… jā, tas ir visai… - Viņš palūkojās uz Gabrielas kaklu, acīmredzami satraukts, ka neredz tur identifikācijas karti. - Piedodiet, vai jūs…

-Ceturto stāvu, lūdzu! Atskrēju pa galvu pa kaklu, labi, ka vēl atcerējos uzvilkt apakšveļu! - Viņa ieķiķinājās un zagšus pablenza uz vīrieša karti. DŽEIMSS TEISENS, Finanšu pārvalde. f

-   Jūs šeit strādājat? - Vīrietis izskatījās raižpilns. - Jaun- kundz?

Gabriela pārmetoši viņā palūkojās.

-    Džim! Jūtos aizvainota. Nekas nav ļaunāk par to kā likt sievietei manīt, ka viņu neatceras.

Vīrietis nobālēja, ar bažīgu sejas izteiksmi kaunīgi pārbraukdams ar plaukstu pār galvvidu.

-      Es atvainojos. Satraukums vainīgs. Jāatzīst, ka jūs nudien esat redzēta. Ar kuru programmu jūs strādājat?

Velns! Gabriela pazibināja pašpārliecinātu smaidu.

-ZNS.

Vīrietis norādīja uz apgaismoto ceturtā stāva pogu.

-    Tas ir skaidrs. Es gribēju zināt, ar kuru projektu.

Gabriela juta, ka pulss paātrinās. Viņa spēja izdomāt tikai

vienu.

-    POBS.

Vīrietis neslēpa izbrīnu.

-     Patiešām? Man likās, ka pazīstu itin visus doktora Hārpera komandā.

Viņa bikli pamāja ar galvu.

-     Kriss mani nobēdzināja. Es biju tā dumjā programmētāja, kas anomāliju programmatūrā sačakarēja telpisko pikseļu indeksu.

Nu bija plikgalvainā vīrieša kārta veltīt viņai pārmetumu pilnu skatienu.

-    Tā bijāt jūs?

Gabriela savilka pieri grumbās.

-    Neesmu gulējusi nedēļām ilgi.

-    Bet sutu par to saņēma doktors Hārpers!

-    Zinu. Kriss tāds ir. Viņš visu nokārtoja. Tomēr šāvaka- ra paziņojums bija varens. Par to meteorītu. Vēl aizvien nespēju atgūties!

Lifts apstājās ceturtajā stāvā. Gabriela izlēca no kabīnes.

-    Bija prieks jūs redzēt, Džim! Nododiet sveicienus budžeta daļai!

-     Bez šaubām, - vīrietis stomījās, durvīm aizslīdot ciet. - Arī es priecājos, jūs redzot.

84. nodala

Zaks Hērnijs, tāpat kā daudzi agrākie prezidenti, nakti iztika ar četrām vai piecām stundām miega. Tomēr pēdējo dažu nedēļu laikā viņš gulēja vēl mazāk. Patlaban, satraukumam pēc vakara nodkumiem palēnām atslābstot, Hērnijs juta, ka locekļos iegulst vēlā stunda.

Viņš kopā ar dažiem padotajiem, kas ieņēma atbildīgus amatus, Rūzvelta istabā baudīja svētku šampanieti un skatījās televīzijā nebeidzamos preses konferences atkārtojumus, Tolenda dokumentālās filmas fragmentus un klausījās mācītu vīru rezumējumus. Šajā brīdī ekrānā bija redzama jūsmīga korespondente, kas, sažņaugusi rokā mikrofonu, stāvēja pie Baltā nama.

-     Līdztekus ar prātu neaptveramām emocijām, ko šis NASA atklājums izraisījis visai cilvēcei, tas radis arī vienu otru skarbu polidsku atbalsi šeit, Vašingtonā, - viņa paziņoja.

-    Diez vai sāncenšu ielenktajam prezidentam bija iespējams labvēlīgāks brīdis, lai celtu gaismā meteorīta fosiliju. - Reportiere drūmi svinīgā balsī turpināja: - Un nelabvēlīgāks brīdis senatoram Sekstonam. - Ekrānā parādījās fragments no bēdīgi slavenās CNN diskusijas, kas bija norisinājusies šajā pašā pēcpusdienā.

-    Pēc trīsdesmit piecu gadu darba, - Sekstons paziņoja,

-    ir acīmredzams, ka nekādu ārpuszemes dzīvību mēs neatradīsim.

-    Un ja nu jūs maldāties? - vaicāja Mārdžorija Tenča.

Sekstons pagrieza acis pret griestiem.

-    Ak, debesu vārdā, mis Tenča! Ja es maldos, esmu ar mieru apēst savu cepuri. t

Rūzvelta istabā visi iesmējās. Tagad tas, cik prasmīgi Tenča iedzina senatoru stūrī, varētu likties cietsirdīgi, tomēr skatītāji, šķita, to neievēroja. Senatora kundziskais tonis bija tik pašpaļāvīgs, ka likās - Sekstons ir dabūjis tieši to, ko pelnījis.

Prezidents pārlaida acis istabai, meklēdams Tenču. Viņš nebija redzējis vecāko padomnieci kopš preses konferences, un arī šeit viņas nebija. Dīvaini, viņš nodomāja. Šie ir viņas svētki ne mazāk kā manējie.

Ziņu izlaidums televīzijā tuvojās beigām, un diktori jau kuro reizi izklāstīja Baltā nama polidsko izrāvienu un senatora Sekstona katastrofālo kritienu.

Cik daudz spēj izšķirt viena diena, prezidents prātoja. Politikā tava pasaule mainās vai ik mirkli.

Līdz rītausmai viņš uzzinās, cik daudz patiesības ir šajā domā.

85. nodala

Pikerings var radīt problēmas, bija brīdinājusi Tenča.

Administrators Ekstroms bija pārāk nodarbināts ar šo jauno ziņu, lai ievērotu, ka vētra aiz "habisfēras" sienām trako aizvien spēcīgāk. Troses kauca augstā toņkārtā, un NASA personāls nervozi klīda apkārt un pļāpāja, tomēr pie miera nedevās. Ekstroma domas bija pārņēmusi cita vētra - eksplozīvs negaiss, kas brieda Vašingtonā. Dažas pēdējās stundas bija radījušas neskaitāmus samezglojumus, un Ekstroms bija mēģinājis tos visus atrisināt. Un tomēr viens šķērslis vīdēja lielāks nekā visi pārējie kopā.

Pikerings var radīt problēmas.

Ekstroms nevarēja iedomāties nevienu cilvēku Zemes virsū, ar kuru mazāk vēlētos mērodes spēkiem kā Viljamu Pikeringu. Pikerings jau gadiem ilgi bija kritizējis Ekstromu un NASA, pūlēdamies kontrolēt drošības politiku, lobējis atšķirīgas misiju prioritātes un apsūdzējis NASA neveiksmēs.

Ekstroms zināja, ka cēloņi Pikeringa riebumam pret NASA meklējami krietni dziļāk nekā nesenajā miljardu vērtajā NIB SIGINT satelīta zaudējumā pārvaldes starta laukuma eksplozijā, NASA drošības režīma pārkāpumos vai kaujā par augsd kvalificēta kosmiskās aviācijas personāla vervēšanu. Pikeringa rūgtums pret NASA bija nepārejoša vilšanās un aizvainojumu drāma.

NASA kosmoplānam "X-33" bija paredzēts aizstāt vairākkārt izmantojamos kosmosa lidaparātus, taču tā izstrāde bija aizkavējusies par pieciem gadiem, un tas nozīmēja, ka tika atceltas vai iesaldētas desmitiem NIB satelīta apkalpošanas un palaišanas programmas. Vēl nesen Pikeringa niknums par "X-33" sasniedza apogeju - viņš atklāja, ka NASA vispār atcēlusi projektu, samierinoties ar aptuveni deviņsimt miljonu dolāru lieliem zaudējumiem.

Ekstroms piegāja pie sava kabineta, pavilka aizkaru sāņus un iegāja iekšā. Apsēdies pie galda, viņš atspieda galvu, rokās. Viņam bija jāpieņem viens otrs lēmums. Šī diena bija sākusies brīnišķīgi, taču nu lēnām vērtās par murgu. Viņš centās iztēloties Viljama Pikeringa domu gājienu. Ko šis vīrs darīs turpmāk? Tik saprātīgam cilvēkam būtu jāsaskata šā NASA atklājuma nozīme. Viņam būtu jāpiedod daži izmisuma diktēd lēmumi. Viņam bija jāsaredz nenovēršamais posts, ko nodarītu šā triumfa brīža apgānīšana. Ko Pikerings iesāks ar informāciju, kas ir viņa rīcībā? Viņš ļaus visam ritēt savu gaitu? Vai arī liks NASA samaksāt par saviem misēkļiem?

Ekstroms kļuva drūms, ne mazākajā mērā nešaubīdamies, kādu izvēli šis cilvēks izdarīs.

Galu galā Viljamam Pikeringam pret NASA bija dziļš aizvainojums… sens personisks rūgtums, kuru bija izraisījis kas vairāk nekā politika.

86. nodala

Reičela klusi sēdēja "G4" salonā, vienaldzīgi raudzīdamās pa iluminatoru. Lidmašīna virzījās uz dienvidiem gar Kanādas piekrasti pie Sentlorensa līča. Tolends sēdēja netālu un sarunājās ar Korkiju. Par spīti tam, ka lielākā daļa pierādījumu apliecināja meteorīta autentiskumu, Korkija atzinums, ka niķeļa daudzums neatbilst iepriekš noteiktajam, bija atmodinājis Reičelas sākotnējās aizdomas. Slepena meteorīta ievietošana ledus klucī būtu loģiska ideāli izstrādāta plāna sastāvdaļa.

Pārējie zinātniskie dad tik un tā norādīja uz meteorīta īstumu.

Reičela novērsās no iluminatora un paskatījās uz disk- veidīgo meteorīta paraugu, ko turēja rokā. Sīciņās hondras vizmoja. Tolends ar Korkiju jau labu brīdi analizēja šīs metāliskās hondras, minēdami Reičelai pilnīgi nesaprotamus zinātniskus terminus - līdzsvaroti olivīna līmeņi, metastabilas stikla formas un metamorfiska rehomogenizācija. Tomēr iznākums bija skaidrs - Korkijs ar Tolendu bija vienisprātis, ka hondras katrā ziņā var rasties tikai meteorītā. Šie dati nebija safabricēti.

Reičela grozīja paraugu rokās un pārlaida pirkstu pār tā malu, kur bija redzama kusuma garozas daļa. Apsvilums izskatījās relatīvi svaigs - katrā ziņā ne jau trīssimt gadu vecs -, lai gan Korkijs bija paskaidrojis, ka meteorīts hermētiski ieslēgts ledū un bijis pasargāts no atmosfēras izraisītas erozijas. Tas šķita loģiski. Reičela bija redzējusi televīzijā no ledus izceltas četrus tūkstošus gadu senas cilvēka atliekas, kas izskatījās neskartas.

Pētot kusuma garozu, viņai prātā iešāvās interesanta doma - acīmredzams fakts, kas bija atstāts bez ievērības. Reičela gudroja, vai datu plūsmā, ko viņa bija saņēmusi, tas palaists garām aiz neuzmanības vai arī aizmirsts pieminēt.

Viņa strauji pagriezās pret Korkiju.

-    Vai kāds ir noteicis kusuma garozas vecumu?

Korkijs uzmeta viņai mulsu skatienu.

-Ko?

-    Vai kāds ir datējis apdegumu? Tas ir, vai mēs nekļūdīgi zinām, ka akmens apdedzis tad pat, kad nokrita Džanger- sola meteorīts?

-    Piedod, to nav iespējams noteikt, - Korkijs atbildēja. - Oksidācija izdzēš visus nepieciešamos izotopu marķierus. Turklāt radioizotopu sabrukums norisinās ļoti lēni, un vecuma noteikšanā iespējamā kļūdas rezerve ir piecsimt gadu.

Reičela to bridi apsvēra, tagad saprazdama, kāpēc apdeguma vecums nav iekļauts datos.

-    Tātad, cik mums zināms, šis akmens varēja apsvilt gan viduslaikos, gan pagājušajā nedēļas nogalē. Pareizi?

Tolends iesmējās.

-    Neviens nav teicis, ka zinātne spēj sniegt visas atbildes.

Reičela ietērpa vārdos savas klīstošās domas.

-     Kusuma garoza faktiski ir tikai pamatīgs apdegums. Teorētiski šis akmens varēja apdegt jebkad pēdējā pusgadsimta laikā un visvisādos veidos.

-    Nepareizi, - Korkijs aizrādīja. - Apdegt visvisādos veidos? Nē. Tas apdedzis vienā veidā. Krītot cauri atmosfēras slāņiem.

-    Citas iespējas nav? Un kā tad krāsns?

-    Krāsns? - Korkijs atsaucās. - šos paraugus izpētīja ar elektronu mikroskopu. Pat vistīrākā krāsns uz zemeslodes radītu kurināmā - kodoldegvielas, ķīmiskā un fosilā kurināmā - nosēdumus viscaur akmenī. Liecies nu mierā! Un kā tad rievotās svītras, kas rodas, debess ķermenim ar lielu ātrumu traucoties cauri atmosfērai? Tādas krāsnī vis neiegūsi.

Virziena svītras uz meteorīta Reičela bija piemirsusi. Patiešām izskatījās, ka tas kritis cauri gaisa slāņiem.

-     Un vulkāns? - viņa uzdrošinājās pajautāt. - Akmeņi, ko ar lielu spēku izmet gaisā izvirduma laikā?

Korkijs papurināja galvu.

-    Apdegums ir pārāk tīrs.

Reičela paskatījās uz Tolendu.

Okeanogrāfs pamāja ar galvu.

-    Diemžēl tā ir. Man ir gadījies strādāt pie vulkāniem gan uz sauszemes, gan zem ūdens. Korkijam ir taisnība. Vulkānu izmeši ir piesātināti ar desmitiem toksīnu - ogļskābā gāze, sēra dioksīds, sērūdeņradis, hlorūdeņražskābe -, to visu varētu noteikt elektroniskajos skenējumos. Vai nu mums patīk, vai ne, kusuma garozu radījis tīrs atmosfēras berzes apdegums.

Reičela nopūtās un atkal paskatījās pa iluminatoru. Tīrs apdegums. Šis izteikums neizgāja no prāta. Viņa vēlreiz pievērsās Tolendam.

-    Ko nozīmē "tīrs apdegums"?

Viņš paraustīja plecus.

-    Tikai to, ka elektronu mikroskopā mēs nesaredzam nekādas kurināmā elementu pēdas, tādējādi mums zināms, ka karstumu izraisījusi kinētiskā enerģija un berze, nevis ķīmiski elementi vai kodolkomponenti.

-    Ja nav atrasti nekādi sveši kurināmā elementi, kas tad ir atrasts? Kāds bija kusuma garozas sastāvs?

-    Mēs atradām tieši to, ko paredzējām atrast, - paskaidroja Korkijs. - Dabiskus atmosfēras elementus. Slāpekli, skābekli, ūdeņradi. Neatradām ne naftu, ne sēru, ne vulkāniskās skābes. Neko īpašu. Tikai to, ko parasti atrodam meteorītos, kas izkrituši cauri atmosfērai.

Reičela atgāzās krēslā, pūlēdamās rast skaidrību.

Korkijs paliecās uz priekšu un palūkojās uz viņu.

-     Lūdzu, nesaki man, ka tava jaunā versija ir tāda - NASA paņēma fosilu akmeni, ar lidaparātu atveda to izplatījumā un nometa uz Zemes, cerot, ka neviens nepamanīs ugunslodi, masīvo krāteri vai eksploziju.

Reičela nebija to iedomājusies, bet tas bija interesants priekšnosacījums. Neticams, tomēr tik un tā interesants. Viņa domās aplūkoja ticamākus pieņēmumus. Tikai dabiski atmosfēras elementi. Tīrs apdegums. Rievas no lidojuma cauri atmosfēras slāņiem. Attālā prāta stūrītī uzplaiksnīja vāra gaismiņa.

-   Jūsu noteiktās atmosfēras elementu proporcijas bija tieši tādas pašas, kādas ir ikvienā citā meteorītā ar kusuma garozu?

Šķita, ka Korkijs īsu mirkli izvairās no atbildes.

-    Kāpēc tu prasi?

Reičela manīja viņu svārstāmies un juta, ka pulss paātrinās.

-    Proporcijas nebija parastās, vai ne?

-    Tam ir zinātnisks izskaidrojums.

Reičelas sirds pēkšņi joņoja.

-     Vai jūs gadījumā nenovērojāt neparasti augstu viena konkrēta elementa daudzumu?

Tolends un Korkijs pārmija izbrīna pilnus skadenus.

-   Jā, - atteica Korkijs, - bet…

-    Vai tas bija jonizētais ūdeņradis?

Astrofiziķis iepleta acis.

-    Kā tu kaut ko tādu zini?

Arī Tolends izskatījās līdz sirds dziļumiem pārsteigts.

Reičela skatījās uz abiem.

-    Kāpēc man neviens to neteica?

-     Tāpēc, ka tam ir pilnīgi ticams zinātnisks izskaidrojums! - Korkijs paziņoja.

-    Esmu pati uzmanība, - Reičela sacīja.

-     Pārāk liels ūdeņraža jonu daudzums, - Korkijs klāstīja, - meteorītā bija tāpēc, ka tas izkritis cauri atmosfērai netālu no Ziemeļpola, kur zemeslodes magnētiskais lauks rada neparasti lielu ūdeņraža jonu koncentrāciju.

Reičela sarauca uzacis.

-    Diemžēl man ir cits izskaidrojums.

87. nodala

NASA galvenās mītnes ceturtais stāvs nebija tik iespaidīgs kā vestibils; tajā bija gari, sterili gaiteņi ar kabinetu durvīm vienādos atstatumos. Gaitenis bija tukšs kā izslaucīts. Virzienus rādīja laminētas plāksnītes.

<-LANDSAT 7

TERRA -> <- ACRIMSAT <- DŽE1SONS 1 AQUA-> POBS->

***

Gabriela sekoja POBS bultiņai. Līkumodama pa gariem gaiteņiem, viņa nonāca pie smagām tērauda durvīm. Uz tām bija uzkrāsots uzraksts:

POLĀRAIS ORBITĀLAIS BLĪVUMA SKENERIS (POBS) Nodaļas vadītājs Kriss Hārpers

Durvis bija slēgtas - tās sargāja gan atslēgas kartes slēdzene, gan PIN kods. Gabriela pielika ausi pie saltajām metāla durvīm. Viņai brīdi likās, ka dzird cilvēkus sarunājamies. Strīdamies. Bet varbūt viņai tikai šķita. Gabriela prātoja, vai gluži vienkārši neklauvēt pie durvīm, līdz kāds tās atvērs. Par nelaimi, viņas plānā neietilpa tik uzmācīga rīcība kā dauzīšanās pie durvīm. Viņa palūkojās apkārt, meklēdama citu ieeju, taču tādas nebija. Līdzās durvīm atradās sienā ieslēpts alkovs. Gabriela iegāja pustumšajā nišā un to pārlūkoja, meklēdama apkopējas atstātu atslēgu saišķi vai atslēgas karti. Nekā. Tikai slotas un lupatas.

Atgriezusies pie durvīm, Gabriela pa otram lāgam piebāza ausi pie metāla. Šoreiz viņa pavisam skaidri sadzirdēja balsis. Tās kļuva skaļākas. Noklaudzēja soļi. Atsprāga vaļā slēdzene.

Metāla durvis atlēca vaļā, un Gabrielai neatlika laika noslēpties. Viņa palēca sānis un piespiedās pie sienas aizdurvē. Gaitenī izbrāzās skaļš ļaužu pūlītis. Viņi izklausījās aizkaitināti.

-    Kas Hārperam uznācis? Viņam būtu jājūtas kā septītajās debesīs!

-    Un tādā naktī viņš vēlas būt viens? - atsaucās cita balss. - Viņam taču pienāktos svinēt!

Grupiņa attālinājās, un pneimatiskās eņģes sāka vērt ciet smagās durvis, atklājot Gabrielas atrašanās vietu. Gabriela palika stāvam kā sastingusi, kamēr vīrieši devās tālāk pa gaiteni. Nogaidījusi, cik vien ilgi varēja, Gabriela metās uz priekšu un satvēra durvju rokturi brīdī, kad durvju sprauga bija palikusi dkai dažas collas plata. Viņa stāvēja nekustīgi un vēroja, kā vīrieši gaiteņa galā nogriežas gar stūri, pārāk aizrāvušies sarunā, lai atskatītos.

Sirdij spēcīgi dauzoties, Gabriela iegāja tumšajā telpā un klusi aizvēra durvis.

Viņa atradās plašā, atklātā darba telpā, kas viņai atsauca atmiņā koledžas fizikas laboratoriju: datori, darba vietas, elektronikas aparatūra. Kad acis aprada ar tumsu, Gabriela saskatīja visur izmētātus rasējumus un aprēķinu lapas. Tumšo telpu apspīdēja vienīgi gaismas strēle, kas laboratorijas viņā galā plūda pa kabineta durvju apakšu. Gabriela klusi piegāja pie durvīm. Tās bija aizvērtas, taču pa lodziņu viņa redzēja pie datora sēžam vīrieti. Viņa to pazina no NASA preses konferences. Plāksnīte uz durvīm vēstīja:

Kriss Hārpers, POBS nodaļas vadītājs

Nonākusi tik tālu, Gabriela piepeši juta uzmācamies bažas, prātodama, vai spēs paveikt iecerēto. Viņa atgādināja sev, cik pārliecināts bija Sekstons par to, ka Kriss Hārpers nav teicis patiesību. Esmu ar mieru likt ķīlā savu kampaņu, Sekstons bija iesaucies. Acīmredzot vēl daži bija līdzīgās domās un gaidīja, ka Gabriela atklās patiesību, lai varētu iegūt kaut niecīgu atspēriena punktu pēc postošajiem šāvakara notikumiem. Pēc tā, kā Tenča un Hērnija administrācija bija šajā pēcpusdienā izrīkojušās ar Gabrielu, viņa no visas sirds alka palīdzēt.

Gabriela pacēla roku, lai pieklauvētu pie durvīm, taču aprāvās. Prātā iešāvās Jolandas vārdi. Ja Kriss Hārpers meloja pasaulei, kāpēc tu domā, ka TEV viņš teiks patiesību?

Bailes, Gabriela sev atbildēja. Viņa pati šodien gandrīz bija kritusi tām par upuri. Gabrielas plāns bija balstīts uz metodi, ko viņa bija novērojusi paretam izmantojam senatoru, kurš iebiedēja politiskos oponentus nolūkā izdabūt no tiem informāciju. Gabriela bija apguvusi labu desu Sekstona sniegto mācībstundu, un ne viss apgūtais bija glīts un ēdsks. Taču šovakar viņai vajadzēja gūt virsroku. Ja Gabriela spēs pārliecināt Krišu Hārperu, lai tas atzīstas melos - vienalga, kāda iemesla pēc, - viņa būs pavērusi durvis sīkai cerībai no jauna iepūst dzīvību senatora pirmsvēlēšanu kampaņā. Un Sekstons bija vīrs, kas, juzdams kaut mazāko manevrēšanas iespēju, mācēja izgrozīties no jebkura saspīlējuma.

Sarunā ar Hārperu Gabriela plānoja izmantot taktiku, ko Sekstons dēvēja par pārcentību, - tādu pratināšanas metodi ieviesa Senās Romas varas iestādes, lai izvilinātu atzīšanos no noziedzniekiem, kurus turēja aizdomās par melošanu. Paņēmiens bija mānīgi vienkāršs.

Novērtē informāciju, kuru vēlies izdibināt, lai notiesātu šo personu.

Tad apsūdzi šo personu krietni smagākā nodarījumā.

Metodes mērķis bija sniegt pretiniekam izdevību izvēlēties vienu no diviem ļaunumiem. Šajā gadījumā - izvēlēties patiesību.

Galvenais bija izstarot pašpārliecinātību, un tās Gabrielai šajā brīdī trūka. Dziļi ievilkusi elpu, Gabriela prātā izskrēja cauri iespējamam scenārijam un spēcīgi pieklauvēja pie kabineta durvīm.

-    Es taču sacīju, ka esmu aizņemts! - Hārpers iesaucās ar pazīstamo britu akcentu.

Viņa pieklauvēja vēlreiz. Skaļāk.

-    Es taču teicu, ka negribu iet lejā!

Gabriela uzsita pa durvīm ar dūri.

Kriss Hārpers pienāca pie durvīm un atrāva tās vaļā.

-    Velns un elle, vai jūs… - Viņš aprāvās, manāmi pārsteigts, ieraudzījis Gabrielu.

-    Doktor Hārper, - viņa ierunājās, piešķirdama balss tonim spraigumu.

-    Kā jūs tikāt iekšā?

Gabrielas sejas izteiksme bija barga.

-    Vai jūs zināt, kas es esmu?

-    Protams. Jūsu boss jau mēnešiem ilgi ķengā manu projektu. Kā jūs šeit iekļuvāt?

-    Mani sūtīja senators Sekstons.

Hārpera acis pārslīdēja pār laboratoriju, kas atradās Gabrielai aiz muguras.

-    Kur jūsu pavadītāji no ēkas personāla?

-    Tā nav jūsu darīšana. Senatoram ir ietekmīgi sakari.

-    Šajā ēkā? - Hārpera balsī bija dzirdamas šaubas.

-     Doktor Hārper, jūs esat bijis negodīgs. Un baidos, ka senators ir sasaucis īpašu senāta izmeklēšanas padomi, lai celtu gaismā jūsu melus.

Hārpers nobālēja.

-    Par ko jūs runājat?

-    Tādi saprātīgi cilvēki kā jūs nevar atļauties greznību tēlot muļķi, doktor Hārper. Jums ir nepatikšanas, un senators atsūtīja mani šurp, lai piedāvātu jums darījumu. Šovakar senatora pirmsvēlēšanu kampaņa saņēma milzu triecienu. Viņam vairs nav ko zaudēt, un viņš ir gatavs vajadzības gadījumā paraut jūs sev līdzi.

-    Velns parāvis, ko tas nozīmē?

Gabriela dziļi ieelpoja un izspēlēja kārti.

-     Preses konferencē par POBS anomāliju detektēšanas programmatūru jūs melojāt. Mēs to zinām. To zina daudzi. Taču ne jau tas ir galvenais. - Pirms Hārpers paspēja atvērt muti, lai iebilstu, Gabriela turpināja: - Senators varētu kaut uzreiz sacelt trauksmi par jūsu meliem, taču viņam tas nav vajadzīgs. Viņu interesē kas svarīgāks. Manuprāt, jūs zināt, par ko es runāju.

-    Nē, es…

-    Senatora piedāvājums ir šāds. Viņš turēs muti ciet par jūsu programmatūras meliem. Par to jums jānosauc tas atbildīgais NASA darbinieks, ar kuru kopā jūs piesavināties līdzekļus.

Kriss Hārpers pārbolīja acis.

-    Ko? Es neko neesmu piesavinājies!

-    Iesaku jums uzmanīties, ko runājat, ser. Senāta komiteja jau mēnešiem ilgi vāc dokumentāciju. Vai tiešām jūs abi cerējāt izsprukt nepamanīti? Jūs viltojat POBS dokumentāciju un pārsūtāt NASA piešķirtos līdzekļus uz privātiem kontiem.

Meli un finanšu izšķērdēšana novedīs jūs cietumā, doktor Hārper.

-    Neko tādu es neesmu darījis!

-    Jūs apgalvojat, ka nemelojāt par POBS?

-     Nē, es apgalvoju, ka neesmu piesavinājies naudas līdzekļus, sasodīts!

-    Tātad jūs apgalvojat, ka tomēr samelsāt par POBS.

Hārpers blenza uz Gabrielu, un viņam nepārprotami trūka vārdu.

-    Aizmirsīsim melus, - Gabriela teica, atmetusi ar roku. - Senatoru Sekstonu neinteresē nepatiesība, ko jūs izklāstījāt preses konferencē. Tā ir pierasta lieta. Jūs atradāt meteorītu, un nevienam nerūp, kā jūs to paveicāt. Senatoram daudz būtiskāka ir naudas izšķērdēšana. Viņam nepieciešams nogāzt kādu augstu NASA amatpersonu. Tikai pasakiet, ar ko jūs sadarbojāties, un izmeklēšanas laikā viņš novērsīs no jums visas aizdomas. Jūs varat iet vieglāko ceļu un atklāt, kas ir tā persona. Pretējā gadījumā senators sacels skandālu, paziņojot par anomāliju detektēšanas programmatūru un viltus risinājumiem.

-    Jūs blefojat. Nekādu izšķērdētu līdzekļu nav.

-Jūs esat nekam nederīgs melkulis, doktor Hārper. Esmu redzējusi dokumentus. Jūsu vārds tajos apsūdzošajos papīros figurē malu malās. No viena gala līdz otram.

-    Es zvēru, ka neko nezinu ne par kādu piesavināšanos!

Gabriela atļāvās vilšanās pilnu nopūtu.

-    Mirkli iedomājieties sevi manā situācijā, doktor Hārper. Man atliek tikai divi secinājumi. Vai nu jūs pūšat man miglu acīs, gluži tāpat kā tajā preses konferencē, vai sakāt patiesību, un kāds ietekmīgs pārvaldes darbinieks jūs padarīs par upurjēru saviem noziedzīgajiem darījumiem.

Šis izteikums, šķiet, lika Hārperam aizdomāties.

Gabriela ieskatījās pulkstenī.

-    Senatora piedāvātā vienošanās būs spēkā vienu stundu. Jūs varat sevi glābt, nosaucot viņam NASA darbinieku, ar kuru kopā piesavināties nodokļu maksātāju naudu. Jūs viņam esat vienaldzīgs. Viņš kāro nomakšķerēt lielo zivi. Protams, šim indivīdam ir zināma ietekme šeit, NASA; tas ir spējis panākt, lai dokumentos neparādās viņa vārds, tādējādi padarot jūs par grēkāzi.

Hārpers papurināja galvu.

-    Jūs melojat.

-    Vai to jūs teiksiet ari tiesā?

-    Protams. Es visu noliegšu.

-     Kaut ari zvērējis? - Gabriela nicīgi saviebās. - Varbūt jūs noliegsiet arī to, ka samelojāt par POBS programmatūras labojumu? - Gabrielas sirds joņoja, un viņa cieši ielūkojās vīrietim acīs. - Apsveriet labi savas izredzes, doktor Hārper! Amerikāņu cietumi var būt gaužām nepatīkami.

Hārpers nikni skatījās pretī, un Gabriela domās mudināja viņu būt vaļsirdīgam. Viņai likās, ka uz bridi Hārpera acīs pavīdējusi vēlēšanās padoties, taču ierunājoties viņa balss bija tēraudcieta.

-    Mis Eša, jūs ķeraties pie salmiņa, - viņš paziņoja, dusmas valdīdams. - Mums abiem labi zināms, ka pārvaldē nekāda līdzekļu piesavināšanās nenotiek, šeit vienīgā mele esat jūs.

Gabriela juta, ka muskuļi sastingst. Vīrieša skatiens bija agresīvs un ass. Viņa ilgojās pagriezties un bēgt. Tu centies apvest ap stūri raķešu zinātnieku. Kas cits bija gaidāms, velns parāvis? Gabriela piespieda sevi turēt galvu augsti izslietu.

-     Man ir zināms tikai tas, ko redzēju apsūdzošajos dokumentos, kuros ir skaidrs pierādījums, ka jūs un vēl kāda persona esat piesavinājušies NASA līdzekļus, - viņa sacīja, tēlojot absolūtu pašpaļāvību un vienaldzību pret visu šo situāciju. - Senators vienkārši palūdza mani šovakar te ierasties un piedāvāt jums iespēju nosaukt savu līdzdalībnieku, lai nebūtu jāstājas izmeklēšanas priekšā vienam pašam. Es darīšu zināmu senatoram, ka esat ar mieru riskēt un stāties tiesas priekšā. Tiesai varat izklāstīt to pašu, ko man, - jūs neesat piesavinājies līdzekļus un nemelojāt par POBS programmatūru. - Viņa drūmi pasmaidīja. - Taču pirms divām nedēļām redzētā tizlā preses konference manī nez kāpēc vieš šaubas. - Gabriela apsviedās uz papēža un soļoja cauri tumšajai POBS laboratorijai. Prātā malās doma, ka varbūt viņa pati, nevis Hārpers, skatīs cietuma mūrus no iekšienes.

Gabriela stald izslēja galvu un attālinājās, gaidīdama, ka Hārpers pasauks viņu atpakaļ. Klusums. Viņa atgrūda metāla durvis un izgāja gaitenī, cerot, ka šeit liftus nedarbina ar atslēgas kartēm kā vestibilā. Viņa bija cietusi sakāvi. Par spīti pūliņiem, Hārpers nebija uzķēries. Varbūt viņš POBS preses konferencē tomēr bija teicis patiesību, Gabriela sprieda.

Cauri gaitenim izvēlās troksnis, metāla durvīm viņai aiz muguras atsprāgstot vaļā.

-    Mis Eša! - Hārpers sauca. - Es apzvēru, ka neko nezinu par naudas piesavināšanos. Es esmu godīgs!

Gabrielas sirds pamira. Viņa piespieda sevi turpināt ceļu, vienaldzīgi paraustīja plecus un, mazliet pagriezusi galvu, atbildēja:

-    Un tomēr jūs savā preses konferencē melojāt!

Klusums. Gabriela gāja pa gaiteni prom.

-   Pagaidiet! - Hārpers iekliedzās, ar pelnpelēku seju piesteigdamies Gabrielai klāt. - Man liekas, es zinu, kas mani iegāza.

Gabriela apstājās kā zemē iemieta, nesaprazdama, vai dzirdējusi pareizi. Viņa pagriezās, cik vien lēni un nevērīgi spēja.

-    Jūs man gribat iegalvot, ka jūs kāds cenšas iegāzt?

Hārpers nopūtās.

-    Es zvēru, ka neko nezinu par izšķērdēšanu. Taču, ja ir pierādījumi pret mani…

-    Turklāt veseliem blāķiem.

Hārpers noelsās.

-    Tad šie dokumend ir safabricēti. Lai mani vajadzības gadījumā diskreditētu. Un ir tikai viena persona, kas to varēja izdarīt.

-Kas?

Hārpers ielūkojās viņai acīs.

-    Lorenss Ekstroms mani ienīst.

Gabriela bija pārsteigta.

-    NASA administrators?

Hārpers drūmi pamāja ar galvu.

- Viņš bija tas, kurš piespieda mani izklāstīt melus preses konferencē.

88. nodala

Lai gan lidaparāta "Aurora" metāna iesmidzināšanas dzinēja sistēma darbojās ar pusjaudu, vienība "Delta" traucās cauri nakdj trīsreiz ātrāk par skaņas ātrumu - vairāk nekā divi tūkstoši jūdžu stundā. Ritmiskie impulsa detonācijas viļņu dzinēju pukšķi piešķīra lidojumam hipnotisku plūdumu. Simt pēdu zemāk, "Auroras" vakuuma pēcstrūklas sakulti, plosījās okeāna viļņi, aiz lidaparāta radot garas, paralēlas piecdesmit pēdu augstas ūdens sienas.

Tieši tāpēc "SR-71 Blackbird" tika aizlaists pensijā, prātoja Delta Viens.

"Aurora" bija viens no tiem slepenajiem lidaparātiem, par kuru eksistenci nebija jāzina nevienam, bet par kuru zināja visi. Pat TV kanāls "Discovery" bija stāstījis par "Auroru" un tās izmēģinājuma lidojumiem virs Grūma ezera Ne- vadas pavalstī. Neviens tā arī nebija noskaidrojis, vai informācijas noplūdē bija vainojamas atkārtotās, pat Losan- dželosā dzirdamās "debesstrīces" vai nelaimīgs aculiecinieks, kas atradies pie Ziemeļu jūras naftas urbšanas torņa, vai arī administratīvs misēklis, atstājot "Auroras" aprakstu publiski pieejamā Pentagona budžeta kopijā. Tam gan nebija nozīmes. Runas jau bija paklīdušas. ASV militāristiem bija lidmašīna ar Maha skaitli 6, un tā vairs nebija vīzija uz rasēšanas dēļiem. Tā lidoja debesīs.

"Lockheed" būvētā "Aurora" atgādināja saplacinātu amerikāņu futbola bumbu. Tā bija simt desmit pēdu gara, sešdesmit pēdu plata, un gludās, kristāliskās patinas klātās termiskās plātnes veidoja kontūras, kas atgādināja kosmosa lidaparātu. Milzīgo ātrumu sasniegt ļāva jaunā, unikālā dzinējspēka sistēma - to sauca par impulsa detonācijas viļņu dzinēju. Tas sadedzinaja tīru, iesmidzinatu šķidru ūdeņradi un atstāja debesīs nodevīgu pulsējošu izplūdes grīsti. Šā iemesla pēc lidmašīna lidoja vienīgi naktīs.

Šonakt, atļaudamās šo milzu ātrumu, vienība "Delta" devās garajā mājupceļā pāri atklātajam okeānam.

Pat tad viņi apsteigs savu upuri. Šādā ātrumā vienība "Delta" ieradīsies Austrumkrastā pēc nepilnas stundas, mazākais, divas stundas pirms laupījuma. Tika apspriests priekšlikums izsekot un notriekt attiecīgo lidmašīnu, taču kontrolpersona pamatoti baidījās, ka incidentu var uztvert radars un apdegušais vraks var izraisīt interesi un visaptverošu izmeklēšanu. Labāk ļaut lidmašīnai nosēsties saskaņā ar gradku, izlēma kontrolpersona. Tiklīdz būs izdibināta upura izraudzītā nolaišanās vieta, "Delta" ķersies pie darba.

"Aurorai" traucoties pāri tuksnesīgajam Labradoras jūras klajumam, Delta Viens "CrypTalk" rācija signalizēja par zvanu. Viņš atsaucās.

-     Situācija ir mainījusies, - pavēstīja elektroniskā balss. - Pirms Reičela Sekstone un zinātnieki nolaižas, jums ir vēl viens mērķis.

Vēl viens mērķis. Delta Viens jau bija to nojautis. Notikumi risinājās aizvien straujāk. Kontrolpersonas kuģī bija radusies vēl viena sūce, un bija vajadzīga vienība, lai pēc iespējas drīzāk aizlāpītu caurumu. Kuģī nebūtu nevienas sūces, Delta Viens sev atgādināja, ja vien mēs uz Milna ledāja būtu sasnieguši savus mērķus. Delta Viens nolādēti skaidri saprata, ka patlaban izstrebj pašu savārīto putru.

-    Iesaistījusies ceturtā puse, - pavēstīja kontrolpersona.

-Kas?

Kontrolpersona brīdi vilcinājās - un tad nosauca vārdu.

Visi trīs vīrieši pārmija pārsteigtus skatienus. Šis vārds dem bija labi zināms.

Nav brīnums, ka kontrolpersona izklausījās svārstīga, Delta Viens nodomāja. Lai gan šo operāciju bija iecerēts beigt bez upuriem, nogalināto skaits un mērķu sabiedriskais stāvoklis strauji auga. Gatavodamies uzklausīt kontrolpersonu, kur un kā šis mērķis jālikvidē, viņš juta, ka muskuļu cīpslas saspringst.

- Likmes ievērojami palielinājušās, - kontrolpersona sacīja. - Klausieties vērīgi! Es nolasīšu instrukciju tikai vienu reizi.

89. nodaļa

Augstu virs Menas pavalsts ziemeļiem "G4" turpināja ceļu uz Vašingtonu. Sēdēdami salonā, Maikls Tolends un Korkijs Mārlinsons klausījās Reičelas Sekstones izklāstītajā teorijā par to, kā meteorīta kusuma garozā varēja rasties paaugstināts ūdeņraža jonu daudzums.

-    NASA pieder privātā izmēģinājumu laboratorija ar nosaukumu: Plambrukas stacija, - Reičela skaidroja, tik tikko spēdama noticēt, ka viņa grasās to atklāt. Viņa ne reizi nebija izpaudusi informāciju, kas saskaņā ar protokolu bija slepena, taču šajos apstākļos Tolendam un Korkijam bija tiesības to zināt. - Plambruka ir izmēģinājumu telpa NASA novatoriskajām dzinēju sistēmām. Pirms diviem gadiem es uzrakstīju rezumējumu par jaunu projektu, ko NASA tur testēja, - par izplešanās cikla dzinēju.

Korkijs, aizdomu pilns, viņu nopētīja.

-    Izplešanās cikla dzinēji pagaidām ir tikai teorija. Uz papīra. Neviens tādus vēl nav testējis. Līdz tam jāgaida desmitiem gadu.

Reičela papurināja galvu.

-    Neņem ļaunā, Korkij! Pārvalde jau konstruējusi pirmos eksemplārus. NASA veic izmēģinājumus.

-     Ko? - Korkijs joprojām bija skeptisks. - ICD darbojas ar šķidra skābekļa un ūdeņraža maisījumu, kas kosmosā sasalst, un tādējādi šis dzinējs NASA nav noderīgs. Pārvalde ziņoja, ka atliek mēģinājumus uzbūvēt ICD līdz brīdim, kad tiks atrisināta sasalstošās degvielas problēma.

-        Tā jau ir atrisināta. Degvielu attīrīja no skābekļa un pārveidoja kaut kādā kriogēnā degvielā, kas sastāv no tīra pussasaluša ūdeņraža. Tā ir ļoti jaudīga un sadeg ārkārtīgi tīri. Šis dzinējs ir viens no kandidātiem iespējamām NASA misijām uz Marsu.

Korkijs izskatījās izbrīnījies.

-    Tas nevar būt tiesa!

-    Tai jābūt padesībai, - Reičela attrauca. - Es par to uzrakstīju īsu ziņojumu prezidentam. Mans priekšnieks bija kaujas gatavībā, jo NASA solījās publiski paziņot par ūdeņraža maisījuma lielajiem panākumiem, savukārt Pikerings uzstāja, lai Baltais nams piespiež NASA saglabāt šai degvielai slepenības statusu.

-    Kāpēc?

-   Nav svarīgi, - Reičela atteica, negrasīdamās izpaust vairāk noslēpumu, nekā nepieciešams. Padesība bija tāda, ka Pikerings vēlējās uzspiest slepenības zīmogu ūdeņraža maisījuma panākumiem, lai novērstu briestošu valsts drošības apdraudējumu, par kura esamību zināja tikai retais, - bīstamo Ķīnas kosmosa tehnoloģiju izaugsmi. Ķīnieši izstrādāja pacelšanās platformu, ko bija iecerējuši izīrēt vairāksolīšanā, kurā lielākoties piedalītos ASV ienaidnieki. Draudi ASV drošībai varēja izvērsties postoši. Par laimi, NIB bija zināms, ka pacelšanās platformai Ķīna izmanto neveiksmei nolemtu dzinējsistēmas modeli, un Pikerings neredzēja iemeslu, lai liktu ķīniešiem noprast par NASA atrasto daudzsološo ūdeņraža maisījuma dzinēja degvielu.

-     Tātad, - Tolends ieteicās, izskatīdamies noraizējies, - tu apgalvo, ka NASA pieder tīras sadegšanas dzinēja sistēma, kas darbojas ar tīru ūdeņradi?

Reičela pamāja.

-    Skaitļus gan minēt nevaru, taču, pēc visa spriežot, šo dzinēju izplūdes liesmu temperatūra ir vairākas reizes augstāka nekā jebkuram citam līdz šim konstruētam dzinējam. Tās dēļ NASA ir spiesta izmēģināt dažādus sprauslas materiālus. - Viņa ieturēja pauzi. - Uz liela akmens, kas būtu novietots tā, lai to apsvilinātu ar ūdeņradi bagātas augstas temperatūras izplūdes liesmas, rastos visnotaļ varena kusuma garoza.

-    Nu jau, nu jau! - Korkijs iebrēcās. - Mēs atkal atgriežamies pie viltotā meteorīta scenārija?

Tolends pēkšņi šķita ieintriģēts.

-   Patiesībā tā nav zemē metama doma. Tas būtu aptuveni tas pats, kas atstāt laukakmeni uz pacelšanās laukuma zem kosmosa lidaparāta starta brīdī.

-    Dievs, stāvi man klāt! - Korkijs burkšķēja. - Es lidoju kopā ar pamuļķiem.

-    Korkij, teorētiski izplūdes liesmu ceļā novietotam akmenim būtu vērojamas līdzīgas apdeguma pazīmes kā tādam, kas izkritis cauri atmosfēras slāņiem, vai ne? - sacīja Tolends. - Tam būtu tādas pašas vienvirziena rievas un izkusušā materiāla atpakaļplūsmas pazīmes.

-    Labi, pieņemsim, - Korkijs noņurdēja.

-    Un Reičelas minētā tīrās sadegšanas ūdeņraža degviela neatstātu nekādas ķīmiskas nogulsnes. Tikai ūdeņradi un paaugstinātu ūdeņraža jonu līmeni kušanas rievās.

Korkijs izbolīja acis.

-     Paklau, ja tāds ICD patiešām eksistē un darbojas ar minēto ūdeņradi, es pieņemu, ka tevis stāstītais nudien ir iespējams. Taču nu jūs gan šaujat pār strīpu.

-   Vai tad? - Tolends izmeta. - Process šķiet samērā vienkāršs.

Reičela piekrītoši pamāja.

-    Vajadzīgs tikai simt deviņdesmit miljonus gadu vecs akmens ar fosiliju. Apdedzini to ūdeņraža maisījuma dzinēja izplūdes liesmās un iēroc ledū. Meteorīta recepte.

-    Varbūt tūristi uzķertos uz tavas makšķeres, bet ne jau NASA zinātnieks! - Korkijs iebilda. - Jūs joprojām neesat izskaidrojuši hondru klātbūtni.

Reičela pūlējās atsaukt atmiņā Korkija skaidrojumu par hondru rašanos.

-     Tu minēji, ka hondras rodas, akmenim izplatījumā strauji sakarstot un atdziestot. Pareizi?

Korkijs nopūtās.

-    Hondras rodas, kad akmens kosmosā apmēram tūkstoš piecsimt piecdesmit grādos pēc Celsija sakarst līdz daļējai iz- kušanai. Tad akmenim ir vēlreiz jāatdziest, turklāt neparastā ātrumā, un šķidrās kabadņas sasalst hondrās.

Tolends nenovērsa acis no drauga.

-    Un šo procesu nevar veikt uz Zemes?

-     Tas nav iespējams, - Korkijs noraidīja šo domu. - Uz šīs planētas nav tādu temperatūras svārstību, kas izraisītu tik radikālas pārmaiņas. Šeit ir runa par kodolenerģijas radītu karstumu un kosmosa absolūto nulli. Šādu galējību uz Zemes gluži vienkārši nav.

Reičela apsvēra dzirdēto.

-    Vismaz ne dabā.

Korkijs pagriezās pret viņu.

-    Ko tad tas nozīmē?

-    Vai šo karsēšanas un saldēšanas procesu nav iespējams veikt uz Zemes mākslīgi? - Reičela vaicāja. - Akmeni varēja apdedzināt ūdeņraža dzinēja augstas temperatūras izplūdes liesmās un tad strauji atdzesēt kriogēniskajā saldēšanas iekārtā.

Korkijs blenza uz abiem.

-    Saražot hondras?

-    Sava doma tur ir.

-     Jā, turklāt absurda, - Korkijs attrauca, pavicinādams meteorīta paraugu. - Vai jūs gadījumā neesat piemirsuši, ka šo hondru vecums ir neapgāžami noteikts - simt deviņdesmit miljoni gadu. - Viņa balss tonis kļuva aizbildniecisks. - Cik man zināms, mis Sekstone, pirms simt deviņdesmit miljoniem gadu neviens nebija uzkonstruējis ne tādus ūdeņraža maisījuma dzinējus, ne kriogēniskas saldētavas.

Hondras vai ne, Tolends prātoja, pierādījumi tomēr krājas. Viņš jau vairākas minūtes cieta klusu, satraukts pārdomādams Reičelas jaunākos atzinumus par kusuma garozu. Viņas apstulbinoši drosmīgā hipotēze bija pavērusi durvis gūzmai jautājumu un aizvirzījusi Tolenda domas citā gultnē. Ja kusuma garoza ir izskaidrojama… kas vēl no tā ir jāsecina?

-    Tu tāds kluss, - bilda Reičela blakussēdeklī.

Tolends pameta skatienu uz viņu. Blāvajā lidmašīnas salona apgaismojumā viņš uz mirkli pamanīja Reičelas acīs maigumu, kas viņam atgādināja Sīliju. Atvairījis atmiņas, Maikls gurdi nopūtās.

-    Nu, es tikai domāju…

Viņa pasmaidīja.

-    Par meteorītiem?

-    Par ko gan citu?

-    Izvērtē visus pierādījumus un centies izprātot, kas atlicis?

-Jā, uz to pusi.

-    Vai ir kāda jauna doma?

-    Ne gluži. Mani uztrauc tas, kāds lēvenis datu kļuva nederīgi pēc tam, kad tika atklāts tas tunelis zem ledus.

-    Hierarhiskie pierādījumi ir kāršu namiņš, - Reičela teica. - Izvelkot primāro pieņēmumu, visa piramīda kļūst ļodzī- ga. Meteorīta atrašanās vieta bija primārais pieņēmums.

Kā nu ne.

-    Kad ierados uz Milna ledāja, administrators man paziņoja, ka meteorīts atrasts trīssimt gadu vecā neskartā ledus blāķī un ir visblīvākais akmens, kāds vien uziets šajā apvidū. Un es to uztvēru kā loģisku pierādījumu, ka akmens nokritis no kosmosa.

-    Ne tikai tu. Mēs pārējie arī.

-     Niķeļa vidējais daudzums, lai gan pārliecinošs arguments, acīmredzot nav izšķirošais rādītājs.

-     Tas bija tuvs iepriekš noteiktajam, - netālu ierunājās Korkijs, acīmredzot noklausīdamies.

-    Taču ne tieši tāds pats.

Korkijs negribīgi palocīja galvu par zīmi, ka piekrīt.

-    Un šī agrāk neredzētā kosmosa kukaiņa suga? - Tolends turpināja. - Lai gan neparasts un dīvains, īstenībā tas varētu būt nekas vairāk kā ļoti sens dziļūdens vēžveidīgais.

Reičela pamāja.

-    Un vēl kusuma garoza…

-    Lai kā mums negribētos, - Tolends sacīja, uzmezdams skatienu Korkijam, - taču man ir nojauta, ka pierādījumu ir vairāk "pret" nekā "par".

-     Zinātnes pamatā nav nojautas, - Korkijs atgādināja, - bet gan pierādījumi. Hondras šajā akmenī neapšaubāmi liecina, ka tas ir meteorīts. Es piekrītu jums abiem, ka viss redzētais vieš pamatīgu nemieru, taču šīs hondras mēs nedrīkstam atstāt bez ievērības. Pierādījumi "par" ir pārliecinoši, turpretī pierādījumi "pret" ir netieši.

Reičela sarauca pieri.

-    Tātad kādi ir mūsu secinājumi?

-     Nekādi, - Korkijs atteica. - Hondras apliecina, ka mums ir darīšana ar meteorītu. Vienīgais jautājums - kāpēc kāds to ir iebāzis ledū?

Tolends vēlējās ticēt drauga saprātīgajai loģikai, taču kaut kas viņu atturēja.

-    Neizskatās, ka tu esi pārliecināts, Maik, - Korkijs atzīmēja.

Tolends mulsi nopūtās.

-    Es nezinu. Divi no trim nebija slikti, Korkij. Bet nu mēs nonākam pie viena no trim. Manuprāt, mēs tomēr esam kaut ko palaiduši garām.

90. nodala

Esmu pieķerts, Kriss Hārpers nodrebinādamies prātoja, jau iztēlojoties Amerikas cietuma kameru. Senators Sekstons zina, ka es meloju par POBS programmatūru.

Ievezdams Gabrielu Ešu savā kabinetā un aizvērdams durvis, POBS nodaļas vadītājs juta, ka naids pret NASA administratoru ik brīdi pieņemas spēkā. Šovakar Hārpers bija uzzinājis, cik liela patiesībā ir administratora vara. Viņš ne tikai bija piespiedis Hārperu melot, ka POBS programmatūra ir salabota, bet acīmredzot arī nodrošinājies gadījumam, ja Hārpers pārdomā un nolemj izstāties no komandas.

Pierādījumi par naudas piesavināšanos, Hārpers domāja. Šantāža. Varen smalki. Kurš gan ticētu naudas šķērdētājam, kas cenšas diskreditēt visdižāko brīdi Amerikas kosmosa vēsturē? Hārpers jau bija pieredzējis, uz ko ir spējīgs NASA administrators, lai glābtu Amerikas Kosmosa pārvaldi. Un tagad līdz ar paziņojumu par fosilo meteorītu likmes bija uzšāvušās līdz debesīm.

Hārpers apsoloja apkārt platajam galdam, uz kura stāvēja POBS satelīta mērogā darināts modelis - cilindriska prizma ar daudzām antenām un lēcām. Gabriela apsēdās. Viņas tumšās acis vēroja un gaidīja. Hārpera kuņģī sagriezās nelabums, kas atgādināja izjūtas tajā nelaimīgajā preses konferencē. Tovakar Hārpers bija notēlojis draņķīgi, un visi viņu apbēra ar jautājumiem. Viņš bija spiests melot vēlreiz, apgalvojot, ka ir saslimis un nejūtas savā ādā. Kolēģi un žurnālisti atmeta ar roku un drīz vien aizmirsa viņa blāvo sniegumu.

Un nu meli bija augšāmcēlušies, lai vajātu viņu.

Gabrielas Ešas sejas izteiksme atmaiga.

-     Mister Hārper, ja jūsu ienaidnieks ir administrators, jums būs nepieciešams ietekmīgs sabiedrotais. Senators Sekstons šajā laikā varētu būt jūsu draugs. Sāksim ar meliem par POBS programmatūru. Pastāstiet, kas īsti notika.

Hārpers nopūtās. Viņš saprata, ka pienācis laiks atklāt patiesību. Velns un elle, tā vajadzēja jau pašā sākumā!

-    POBS palaišana noritēja gludi, - viņš iesāka. - Satelīts iekārtojās precīzi polārajā orbītā, kā plānots.

Gabriela Eša klusēja. Viņa acīmredzot to jau zināja.

-    Tālāk?

-    Tad sākās likstas. Kamēr gatavojāmies meklēt ledū blīvuma anomālijas, sabojājās borta anomāliju detektēšanas programmatūra.

-   Aha!

Hārperam vārdi sāka birt pār lūpām.

-    Programmatūra bija paredzēta straujai tūkstošos akru iegūtu datu caurskatīšanai, lai atrastu ledus daļiņas, kas neiekļaujas normālā ledus blīvuma diapazonā. Programmatūra meklēja mīkstākas "kabatas" ledū - globālās sasilšanas pazīmes -, taču tā bija ieprogrammēta signalizēt arī par citām blīvuma neatbilstībām. Bija paredzēts vairāku nedēļu laikā skenēt Ziemeļu polāro loku un fiksēt jebkādas anomālijas, pēc kurām varētu izmērīt globālo sasilšanu.

-   Taču bez funkcionējošas programmatūras POBS nekam nebija derīgs, - Gabriela uztvēra. - NASA būtu spiesta burtiski ar rokām iztaustīt ikvienu kvadrātcollu Arktikas, meklējot netipiskus punktus.

Hārpers pamāja ar galvu, vēlreiz izdzīvodams sava programmēšanas misēkļa murgu.

-    Un tas prasītu desmitiem gadu. Situācija bija drausmīga. Manas programmēšanas nepilnības dēļ POBS bija bezvērtīgs. Tuvojas vēlēšanas, un senators Sekstons apbēra NASA ar pārmetumiem… - Viņš nopūtās.

-   Jūsu kļūme draudēja ar postošām sekām NASA un prezidentam.

-   Tā nevarēja gadīties vēl nepiemērotākā brīdī. Administrators spļāva zilimelnu. Es apsolīju viņam izlabot šo misēkli nākamās kosmosa lidaparāta misijas laikā - bija tikai jāapmaina mikroshēma, kurā glabājas POBS programmatūras sistēma. Taču tas būtu mazliet par vēlu. Viņš lika man iet atvaļinājumā - taču būtībā atlaida mani no darba. Tas notika pirms mēneša.

-    Un tomēr jūs pirms divām nedēļām televīzijā paziņojāt, ka esat atradis risinājumu.

Hārpers saguma.

-    Drausmīga kļūda. Tajā dienā man piezvanīja administrators un izmisis atzina, ka radusies situācija, kurā man, iespējams, izdosies izpirkt savu vainu. Es nevilcinoties ierados birojā un tikos ar viņu. Viņš lūdza mani sasaukt preses konferenci un pavēstīt, ka esmu atradis risinājumu POBS programmatūras kļūmei un dati būs mums rokā pēc dažām nedēļām. Administrators teicās vēlāk man visu paskaidrot.

-    Un jūs piekritāt.

-   Nē, es atteicos! Taču pēc stundas administrators vēlreiz ieradās manā kabinetā. Šoreiz kopā ar Baltā nama vecāko padomnieci.

-      Ko?! - Gabriela, to dzirdot, neslēpa pārsteigumu. - Mārdžoriju Tenču?

Baismīgs radījums, Hārpers nodomāja, pamādams ar galvu.

-   Viņa ar administratoru apsēdināja mani un paziņoja, ka mana misēkļa dēļ NASA un prezidentam draudot pilnīga sakāve. Mis Tenča pastāstīja par senatora ieceri privatizēt NASA. Viņa deklarēja, ka es esmu prezidentam un Kosmosa pārvaldei parādā atzīšanos šajā kļūdā. Un tad viņa paskaidroja, kā man jārīkojas.

Gabriela paliecās uz priekšu.

-    Turpiniet!

-    Mārdžorija Tenča pavēstīja, kāda veiksme uzsmaidījusi Baltajam namam - tas pārtvēris ziņu par ģeoloģisku pierādījumu, ka Milna ledus šelfā ir aprakts milzīgs meteorīts. Viens no vislielākajiem meteorītiem. Tādu apmēru meteorīts NASA būšot nozīmīgs atradums.

Gabriela izskatījās apstulbusi.

-    Acumirkli! Jūs apgalvojat, ka jau pirms POBS izdarītā atklājuma kāds zināja, ka meteorīts tur atrodas?

-   Jā. POBS ar atklājumu nav nekāda sakara. Administrators zināja par meteorīta eksistenci. Viņš nosauca koordinātas, pavēlēja man uzstādīt POBS virs šelfa ledāja un izlikties, ka atklājums izdarīts ar POBS.

-    Jūs dzenat jokus.

-    Tieši tāda bija mana reakcija, kad mani lūdza piedalīties šajā maldināšanā. Abi atsacījās paskaidrot, kā uzzinājuši par meteorīta atrašanās vietu, taču mis Tenča uzstāja, ka tam neesot nozīmes. Un šī esot ideāla izdevība vērst par labu manu kļūmi ar POBS. Ja es varētu izlikties, ka POBS satelīts uzgājis meteorītu, tad NASA cildinātu POBS kā sengaidītu panākumu un tas palielinātu prezidenta izredzes vēlēšanās.

Gabriela bija satriekta.

-    Un jūs, protams, nevarējāt paziņot par šo atklājumu, iekams nebijāt pavēstījis, ka POBS anomāliju detektēšanas programmatūra funkcionē normāli.

Hārpers pamāja.

-    Tāpēc jau preses konferencē meloju. Mani piespieda to darīt. Tenča kopā ar administratoru mani nežēlīgi apstrādāja, atgādinot, ka esmu pievīlis visus - manam POBS projektam finanses bija atvēlējis prezidents, NASA ar to bija strādājusi gadiem ilgi, un es biju visu izbojājis ar vienu vienīgu kļūmi programmēšanā.

-    Tādēļ jūs piekritāt izlīdzēt.

-     Man nebija izvēles. Ja es atteiktos, mana karjera būtu galā. Un īstenībā, ja es nebūtu nošāvis greizi ar programmatūru, POBS būtu atradis meteorītu. Tāpēc toreiz man tie likās nevainīgi meli. Es iegalvoju sev, ka programmatūru salabos pēc dažiem mēnešiem, kad palaidīs kosmosa lidaparātu, tādējādi es tikai paziņošu par labojumu mazliet agrāk.

Gabriela klusi iesvilpās.

-    Sīki meli, lai rastu iespēju izziņot par meteorītu.

Hārperam, par to runājot, sametās šķērmi.

-     Tādēļ… es to izdarīju. Paklausot administratora norādījumam, sasaucu preses konferenci un paziņoju, ka esmu atradis risinājumu kļūmes novēršanai savā anomāliju detektēšanas programmatūrā, dažas dienas nogaidīju un novietoju POBS pēc administratora sniegtajām meteorīta koordinātām. Tad, ievērojot pienācīgo kārtību, es piezvanīju ZNS direktoram un ziņoju, ka POBS Milna ledājā uzgājis cieta blīvuma anomāliju. Es nosaucu koordinātas un pastāstīju, ka anomālija ir dk cieta, ka varētu būt meteorīts. Sajūsminātā pārvalde nosūtīja nelielu vienību uz Milna ledāju, lai noņemtu dažus kodola paraugus. Un tajā brīdī operācija kļuva pavisam slepena.

-    Tātad jums līdz pat šim vakaram nebija ne jausmas, ka meteorītā ir fosilijas?

-     Neviens šeit to nezināja. Mēs bijām pārsteigti. Tagad visi mani dēvē par varoni, jo es esot atradis pierādījumus ārpuszemes bioformu eksistencei, un es pat nezinu, ko teikt.

Gabriela labu brīdi cieta klusu, ar vērīgajām melnajām acīm pētīdama Hārperu.

-    Kā administrators zināja par meteorītu, ja tā atrašanās vietu nenoteica POBS?

-    To atrada kāds cits.

-    Kāds cits? Kas?

Hārpers nopūtās.

-     Kanādiešu ģeologs Čārlzs Brofijs - pētnieks, kas darbojās Elsmīra salā. Cik noprotams, viņš veica ģeoloģisko zon- dēšanu Milna ledājā un negaidīti atklāja tajā apveidu, kas varēja būt milzīgs meteorīts. Viņš to ziņoja pa rāciju, un NASA šo vēsti nejauši pārtvēra.

Gabriela cieši vērās Hārperā.

-    Bet vai tad šis kanādietis nav pārskaities, ka NASA dižojas ar svešām spalvām?

-     Nē, - Hārpers atteica, saltām tirpām pārskrienot pār muguru. - Redziet, viņš ir miris.

91. nodala

Maikls Tolends aiztaisīja acis un ieklausījās "G4" reaktīvā dzinēja dūkšanā. Viņš bija atteicies no domas apspriest meteorītu, iekams lidaparāts nosēdīsies Vašingtonā. Korkijs bija uzstājis, ka hondras ir neapstrīdams arguments un akmens Milna ledājā var būt vienīgi meteorīts. Reičela bija cerējusi, ka, nolaižoties lidlaukā, viņa būs radusi pārliecinošu atbildi Viljamam Pikeringam, taču domu eksperimenti hondru jautājumā bija atdūrušies kā pret sienu. Lai cik apšaubāmi būtu meteorīta pierādījumi, izskatījās, ka tas ir autentisks.

Lai nu būtu.

Lai gan Reičelu, protams, bija satriekuši piedzīvojumi okeānā, viņas enerģija Tolendu pārsteidza. Viņa pievērsās svarīgākajiem jautājumiem, cenšoties atmaskot krāpšanu vai rast apstiprinājumu meteorīta autentiskumam un izspriest, kas bija mēģinājis viņus nogalināt.

Lielāko ceļojuma daļu Reičela sēdēja līdzās Tolendam. Viņam patika ar Reičelu sarunāties, par spīti nomācošajiem apstākļiem. Pirms brītiņa viņa bija pametusi Tolendu vienu, un viņš ar izbrīnu atjauta, ka viņam pietrūkst Reičelas. Tolends prātoja, kad viņš pēdējo reizi ilgojies pēc sievietes klātbūtnes - pēc citas sievietes, nevis Sīlijas.

-    Mister Tolend?

Tolends pacēla acis.

Pilots bija pabāzis galvu pa kabīnes durvīm.

-   Jūs lūdzāt mani paziņot, kad atrādīsimies jūsu kuģa telefona sakaru diapazonā. Es varu nodrošināt sakarus, ja nepieciešams.

-    Paldies! - Tolends devās pa salona eju uz priekšu.

Apsēdies pilota kabīnē, Tolends zvanīja sava kuģa apkalpei. Viņš vēlējās to informēt, ka vēl pāris dienu neatgriezīsies. Protams, viņš negrasījās stāstīt, kādā ķibelē iekūlies.

Austiņās vairākas reizes iepīkstējās, un Tolends ar izbrīnu dzirdēja, ka atbild kuģa SHJNCOM 2700 sakaru sistēma. Saņemtais ziņojums nebija parastais profesionālais sveiciens, bet gan kāda Tolenda apkalpes locekļa, kuģa jokdara, delverīgā balss.

-   Heijā, heijā, te ir "Goija"! - balss sauca. - Piedodiet, patlaban te neviena nav, mūs visus nolaupījušas neticami lielas utis! Patiesībā esam paņēmuši īsu atvaļinājumu un izkāpuši krastā, lai nosvinētu Maika lielo dienu. Kungs tētīt, cik mēs esam lepni! Atstājiet savu vārdu un telefona numuru, un varbūt rīt mēs jums piezvanīsim. Kad būsim atskurbuši. Čau! Lai dzīvo E. T. [6]!

Tolends iesmējās, jau sailgojies pēc savas apkalpes. Viņi acīmredzot bija noskatījušies preses konferenci. Tolends priecājās, ka visi devušies krastā; viņš pēc tālruņa sarunas ar prezidentu biedrus bija pametis samērā pēkšņi, un dirnēšana atklātā jūrā, rokas klēpī salikušiem, draudēja ar neprātu. Kaut arī vēstījumā bija teikts, ka visi izkāpuši krastā, Tolends pieņēma, ka apkalpe nav atstājusi kuģi bez uzraudzības tādās spēcīgās straumēs, kādās tas bija izmetis enkuru.

Tolends nospieda ciparu kodu, lai noklausītos viņam atstātos iekšējā balss pasta paziņojumus. Atskanēja pīkstiens. Viens paziņojums. Tā paša delverīgā apkalpes locekļa balss.

-   Sveiks, Maik! Ellīgs raidījums! Ja jau tu mani dzirdi, tad droši vien pārbaudi atstātos ziņojumus no kādas smalkas Baltā nama ballītes un prāto, kur gan mēs visi esam iekrituši. Piedod, ka pametām kuģi, veco zēn, bet šajā vakarā sausās svinības nav paredzētas. Nesaspringsti, mēs to peldlīdzekli kārtīgi noenkurojām un atstājām degam lieveņa spuldzīti. Klusībā ceram, ka tam uzbruks pirāti, un tu ļausi NBC nopirkt jaunu kuģi! Joks, vecīt! Nebēdā, Ksavija piekrita palikt uz borta un uzraudzīt fortu. Viņasprāt, labāk esot pabūt vienai nekā ballēties ar bariņu pielējušos zivju tirgoņu. Padomā tik!

Tolends iespurcās, juzdamies atvieglots, ka tomēr kāds palicis uz borta un pieskata kuģi. Ksavija bija uzticības cienīga un nekādā ziņā nebija uzdzīvotāja. Respektabla jūras ģeoloģe. Viņa izcēlās ar to, ka allaž ar dzēlīgu atklātību izsacīja savas domas.

-    Vārdu sakot, Maik, šis vakars bija varens. - Ziņojums turpinājās. - Gandrīz vai jātop lepnam, ka esi zinātnieks, ne? Visi to vien gvelž, cik labas izredzes paveras NASA. Pie velna to NASA, es saku! Mums tas paver lieliskas izredzes! "Pārsteidzošo jūru" reitings šovakar droši vien uzkāpis vismaz par vairākiem miljoniem punktu! Tu esi zvaigzne, vecīt. īsta zvaigzne. Apsveicu! Lieliski nostrādāts. - Fonā bija dzirdami čuksti, tad atkal balss. - Ak jā, runājot par Ksaviju - lai tev pārāk nesakāptu pauri, Viņa vēlas tev par kaut ko pieka- sīties. Te nu viņa nāk.

Austiņās atskanēja Ksavijas skarbā balss.

-    Maik, te Ksavija, tu esi Dievs un tā tālāk un tā joprojām. Tā kā es tevi tik ļoti mīlu, es piekritu paauklēt šo tavu aizvēsturisko graustu. Vaļsirdīgi sakot, nav nemaz tik slikti kādreiz dkt vaļā no tiem bandītiem, ko tu dēvē par zinātniekiem. Lai nu kā, apkalpe man lūgusi ne tikai pieskatīt kuģi, bet ari atbilstoši maniem kuģa raganas pienākumiem darīt visu iespējamo, lai tu nepārvērstos uzpūtīgā vīzdegunī. Pēc tāda vakara tas būs grūti, es saprotu, tāpēc būšu pirmā, kas tev pavēstīs par tavā dokumentālajā filmā pieļauto kļū- mīti. Jā, tu dzirdēji pareizi. Maiklam Tolendam gadījies rets misēklis. Neraizējies, to pamanīs tikai apmēram trīs cilvēki uz zemeslodes, un visi ir jūras ģeologi bez humora izjūtas, ar salmiem galvā. Gluži kā es. Bet tu jau zini, ko runā par mums, ģeologiem, - mūždien piesienas! - Viņa iespurcās.

-    Tad nu tā. Tas nav nekas nopietns, sīka nepilnība meteorīta petroloģijā. Es to pieminu tikai tādēļ, lai sabojātu tev vakaru. Tev var viens otrs piezvanīt, tādēļ es nolēmu tevi pa- brīdināt, lai tu neizklausītos pēc dumiķa, kāds patiesībā esi.

-    Viņa vēlreiz iespurcās. -Šā vai ta, es neesmu nekada diža ballīšu cienītāja, tāpēc palikšu uz borta. Nepūlies mani sazvanīt, jo esmu ieslēgusi automātisko atbildētāju. Tā sasodītā prese augu vakaru neliek man mieru. Tu šovakar esi īsta zvaigzne, par spīti tam misēklim. Sīkāk izstāstīšu, kad atgriezīsies. Cau!

Klausulē iestājās klusums.

Maikls Tolends saduga. Kļūda manā filmā?

Reičela Sekstone stāvēja "G4" tualetē un uzlūkoja sevi spogulī. Seja izskatās bāla, viņa nodomāja, un vājāka, nekā viņa bija iztēlojusies. Šāvakara izbailes bija viņu pagalam nomocījušas. Reičela gudroja, pēc cik ilga laika bez drebēšanas spēs domāt par okeānu un tam tuvoties. Noņēmusi zemūdenes "Šarlote" cepuri, viņa ļāva matiem izrist pār pleciem. Tā ir labāk, viņa nodomāja, sākdama justies savā ādā.

Ieskatījusies sev acīs, Reičela manīja tur dziļu nogurumu. Un tomēr viņa juta apņēmību. Viņa zināja, ka mantojusi to no mātes. Neļauj nevienam norādīt, ko tu drīksti un ko nedrīksti darīt. Reičela prātoja, vai māte bija paredzējusi šāvakara notikumus. Mammu, kāds mani centās nogalināt. Kāds centās nogalināt mūs visus…

Domas, gluži tāpat kā pirms vairākām stundām, izjoņo- ja cauri vārdu sarakstam.

Lorenss Ekstroms… Mārdžorija Tenča… prezidents Zaks Hērnijs. Visiem bija motīvi. Turklāt visiem bija līdzekļi. Prezidents nav te iesaistīts, Reičela sev atgādināja; viņu nepameta cerība, ka prezidents, kuru viņa cienīja krietni vairāk nekā savu tēvu, šajā noslēpumainajā notikumā ir nevainīgs malā stāvētājs.

Mēs joprojām neko nezinām.

Ne - kurš… ne - kāpēc.

Reičela bija gribējusi, tiekoties ar Viljamu Pikeringu, piedāvāt jau gatavas atbildes, taču līdz šim brīdim viņai bija radušies vienīgi vēl daži jautājumi.

Izgājusi no tualetes, Reičela ar pārsteigumu atklāja, ka Maikla Tolenda salonā nav. Korkijs bija ieslīdzis snaudā. Kamēr Reičela meta acis apkārt, Tolends iznāca no kabīnes, kur pilots tajā brīdī nolika vietā radiotelefonu. Tolenda acis bija pārsteigumā ieplestas.

-    Kas noticis? - Reičela jautāja.

Nomāktais Tolends izstāstīja par telefoniski saņemto ziņojumu.

Neprecizitāte prezentācijā? Reičela par to šaubījās. Tolends acīmredzot pārspīlēja.

-    Visticamāk nekas īpašs. Vai viņa neminēja, kāda konkrēti bijusi tā kļūda?

-    Esot sīka neprecizitāte meteorīta petroloģijā.

-    Akmens struktūrā?

-   Jā. Ksavija izmeta, ka vienīgie, kas varētu šo kļūdu pamanīt, ir vēl daži ģeologi. Izklausās, ka mana it kā pieļautā kļūme ir saistīta ar meteorīta sastāvu.

Reičela strauji ievilka elpu - viņai atausa gaisma.

-    Hondras?

-    Nezinu, taču sagadīšanās ir samērā aizdomīga.

Reičela ar viņu bija vienisprātis. Hondras bija pēdējais

pierādījums, kas liecināja par labu NASA apgalvojumam, ka akmens patiešām ir meteorīts.

Acis berzēdams, pienāca Korkijs.

-    Kas jums te notiek?

Tolends pastāstīja jaunumus.

Korkijs novaikstījās un papurināja galvu.

-     Maik, hondru datos nekādu kļūdu nav. Nekādā ziņā! Visi tavi dati nākuši no NASA. Un no manis. Tie bija nevainojami.

-    Kādu vēl petroloģisku kļūdu es varēju pieļaut?

-    Kā lai es to zinu? Starp citu, ko gan jūras ģeologi zina par hondrām?

-    Nav ne jausmas, bet prāts Ksavijai ir ass.

-     Es domāju, ka pirms sarunas ar direktoru Pikeringu mums būtu jāsazinās ar šo sievieti, - teica Reičela.

Tolends paraustīja plecus.

-     Es viņai zvanīju četras reizes, un ikreiz pieslēdzās automātiskais atbildētājs. Viņa droši vien ir hidrolaboratorijā, tāpēc neko nedzird. Viņa saņems manus ziņojumus, agrākais, no rīta. - Tolends apklusa un ieskatījās pulkstenī. - Lai gan…

-Jā?

Tolends saspringti pavērās Reičela.

-     Kā tu domā, cik svarīgi būtu aprunāties ar Ksaviju, pirms tiekamies ar tavu priekšnieku?

-    Ja viņai ir kas bilstams par hondrām, es teiktu, ka tas ir izšķiroši, - Reičela atbildēja. - Maik, patlaban mūsu rīcībā ir dažādi pretrunīgi dati. Viljams Pikerings ir cilvēks, kas pieradis saņemt skaidras atbildes. Es labprāt mūsu sadkšanās brīdī piedāvātu nozīmīgu informāciju, kas ļautu rīkoties.

-    Tad mums būs jāpietur.

Reičela tikai pēc mirkļa attapās.

-    Jānolaižas uz tava kuģa?

-    Tas ir noenkurojies pie Ņūdžersijas krastiem. Gandrīz pa ceļam uz Vašingtonu. Mēs varam izrunāties ar Ksaviju un noskaidrot, kas viņai zināms. Korkijam ir meteorīta paraugs, un, ja Ksavija vēlēsies veikt ar to dažus ģeoloģiskus testus, kuģī ir samērā labi aprīkota laboratorija. Paies nepilna stunda, un, domājams, mēs būsim ieguvuši vienu otru pārliecinošu atbildi.

Reičela juta satraukumu. Doma, ka viņai jau tik drīz būs jānostājas virs okeāna, tracināja nervus. Pārliecinošas atbildes,

viņa sev iegalvoja, šadas varbūtības vilinātā. Pikerings katra ziņā gribēs atbildes.

92. nodala

Delta Viens bija priecīgs, ka atkal var nostāties uz cietas zemes.

Lai gan "Aurora" traucās ar ierobežotu jaudu un bija izmetusi loku virs okeāna, tā nonāca galamērķī nepilnu divu stundu laikā, dodot iespēju vienībai bez steigas ieņemt pozīcijas un sagatavoties kontrolpersonas pieprasītajai papildu likvidācijai.

Vienība "Delta", atstādama aiz muguras "Auroru", kas palika uz privāta militārā skrejceļa netālu no Vašingtonas, iekāpa jaunā transportlīdzeklī - "OH-58D Kiozva Warrior" helikopterā, kas viņus jau gaidīja.

jau kuro reizi kontrolpersona sagādājusi mums visu labāko, Delta Viens sprieda.

"Kioioa Warrior", sākotnēji paredzēts vieglai novērošanai, bija "paplašināts un uzlabots", radot jaunāko militāristu trie- cienhelikopteru paveidu. "Kiowa" varēja lepoties ar infrasarkano staru termisko attēlveidošanas iespēju, un tas nozīmēja, ka lāzera stars, kas meklēja mērķi un noteica attālumu līdz tam, ļāva ar lāzeru vadāmiem precīzijas ieročiem - "lidmašī- na-lidmašīna" tipa "Stinger" raķetei un "AGM-1148 Hellfire" raķešu sistēmai - veikt autonomu mērķa identificēšanu. Atrs digitālā signāla procesors deva iespēju vienlaikus izsekot vairākus - pat sešus - mērķus. Tikai retais prednieks bija redzējis "Kioiva" tuvumā un vēlāk spēja pats pastāstīt par piedzīvoto.

Apsēdies "Kiowa" pilota sēdeklī un piesprādzējies, Delta Viens juta pazīstamos varas apziņas uzplūdus. Viņš bija apmācīts šāda helikoptera vadīšanā un bija ar to lidojis, veicot trīs slepenas operācijas. Bez šaubām, Delta Viens ne reizi līdz šim nebija iesaistīts prominentas Amerikas amatpersonas vajāšanā. "Kiozva", viņš bija spiests atzīt, šim darbam bija kā radīta. Tās "Rolls-Royce Allison" dzinējs un divrotoru lāpstiņas darbojās bez skaņas - tas nozīmēja, ka mērķis uz zemes sadzirdēja helikopteru dkai tad, kad tas atradās tam tieši virs galvas. Tā kā lidaparāts spēja lidot bez apgaismojuma un bija nokrāsots piķa melns bez atstarojošiem cipariem uz astes, tas būtībā bija neredzams. Mirdzēja vienīgi radara ekrāni.

Nedzirdami melni helikopteri.

Sazvērestību teoriju piekritēji vai juka prātā šo lidaparātu dēļ. Daži uzstāja, ka kluso melno helikopteru invāzija pierāda - patiešām pastāv Apvienoto Nāciju Organizācijas pilnvaroti "Jaunās pasaules kārtības trieciennieki". Citi noturēja helikopterus par citplanētiešu beztrokšņa zondēm. Vēl citi, kuriem bija gadījies nakts laikā skatīt "Kioiva" vienību paceļamies ciešā ierindā, kļūdaini uzskatīja, ka redzējuši daudz lielāka lidaparāta bortugunis - vienu lidojošo šķīvīti, kas acīmredzot spēja pacelties gaisā vertikāli.

Kārtējā kļūda. Taču militāristiem šie maldi gāja pie sirds.

Nesen slepenās operācijas laikā Delta Viens bija pilotējis "Kioiva", kas bija apgādāts ar konfidenciālāko un modernāko ASV militāro tehnoloģiju - ģeniālu hologrāfisku ieroci ar iesauku "S & M". Par spīti mānīgajai asociācijai ar sadoma- zohismu, "S & M" nozīmēja "spoguļi un migla" - tas debesīs virs ienaidnieka teritorijas "projicēja" hologrāfiskus attēlus. "Kioiva" ar šo "S & M" tehnoloģiju bija projicējis ASV lidaparāta hologrammu virs ienaidnieka pretgaisa iekārtas. Krituši panikā, pretgaisa aizsardzības kaujinieki juceklīgi apšaudīja gaisā riņķojošos spokus. Kad munīcija izbeidzās, Savienotās Valstis iesūtīja īstos spēkus.

Paceļoties helikopterā kopā ar pārējiem vīriem, Delta Viens domās atkārtoja kontrolpersonas vārdus. Jums ir vēl viens mērķis. Ņemot vērā jaunā mērķa idendtād, tas šķita visai atturīgi teikts. Tomēr Delta Viens atgādināja sev, ka viņa pienākums nav apšaubīt pavēles. Viņa vienībai bija dota pavēle, un vienība izpildīs to tieši tā, kā instruēta, - lai cik šokējošs būtu pieprasītais paņēmiens.

Velns, jācer, ka kontrolpersona ir pārliecināta par šā sola pareizību.

Kad "Kiowa" pacēlās virs skrejceļa, Delta Viens pagrieza to dienvidrietumu virzienā. Viņš jau divas reizes bija redzējis FDR memoriālu, taču šovakar viņš pirmo reizi skatīs to no gaisa.

93. nodaļa

-    Meteorītu pirmais atklāja kanādiešu ģeologs? - Gabriela Eša ar šausmām lūkojās jaunajā programmētājā Krišā Hārperā.

-    Un šis kanādieds ir miris?

Hārpers sadudzis palocīja galvu.

-    Cik ilgi jūs jau to zināt? - viņa noprasīja.

-    Pāris nedēļu. Pēc tam kad administrators un Mārdžorija Tenča bija piespieduši mani sniegt nepatiesu liecību preses konferencē, viņi apjauta, ka esmu nodedzinājis visus tiltus aiz sevis. Viņi izstāstīja man patiesību, kā meteorīts atklāts.

POBS nav izmantots meteorīta atrašanā! Gabrielai nebija ne jausmas, kādas būs šīs informācijas sekas, taču tā katrā ziņā bija skandaloza. Sliktas ziņas Tenčai. Lieliskas ziņas senatoram.

-    Kā jau minēju, - sacīja Hārpers ar drūmu sejas izteiksmi, - patiesībā meteorītu atklāja, pārtverot paziņojumu pa rāciju. Vai esat dzirdējusi par programmu ar nosaukumu INSPIRĒ? Interaktīvais NASA kosmosa fizikas jonosfēras radio eksperiments.

Gabriela kaut ko pa ausu galam bija dzirdējusi.

-    Tie ir ļoti zemas frekvences radiouztvērēji netālu no Ziemeļpola, - Hārpers skaidroja. - Tie uztver dažādas skaņas - plazmas viļņu emisiju no ziemeļblāzmas, platjoslas impulsu no zibens un tādā garā.

-    Skaidrs.

-        Pirms dažām nedēļām viens no INSPIRĒ radiouztvērējiem nejauši pārķēra signālus no Elsmīra salas. Kāds kanādiešu ģeologs pa ārkārtīgi zemu frekvenci sauca palīgā. - Hārpers mirkli klusēja. - Padesībā frekvence bija tik zema, ka neviens cits kā vien NASA ļoti zemas frekvences uztvērēji to nevarēja uzķert. Mēs pieņēmām, ka viņš raidīja garajos viļņos.

-    Kā, lūdzu?

-    Viņš raidīja zemākajā iespējamā frekvencē, lai signāls izplatītos maksimāli tālu. Neaizmirstiet, ka viņš atradās kaut kur ellē ratā; signāls parastajā frekvencē diez vai nokļūtu kāda uztveršanas zonā.

-    Ko viņš ziņoja?

-     Pārraide bija īsa. Kanādietis stāstīja, ka, veicot ledus zondēšanu uz Milna ledāja, atklājis ārkārtīgi blīvu anomāliju, un izteica aizdomas, ka tas ir milzīgs meteorīts. Viņš sacīja, ka, izdarot mērījumus, iekļuvis vētrā. Ģeologs nosauca koordinātas, lūdza atsūtīt glābējus un pārtrauca pārraidi. NASA noklausīšanās kontrolcentrs nosūtīja lidmašīnu no Tules. Glābēji meklēja ģeologu stundām ilgi un visbeidzot atrada viņu mirušu dziļā ledāja plaisā kopā ar ragavām un suņiem, vairākas jūdzes nost no maršruta. Jādomā, ka viņš bija centies aizbēgt no vētras, pazaudējis orientierus, novirzījies no kursa un iekritis plaisā.

Gabriela ieinteresēta apsvēra dzirdēto informāciju.

-   Tātad NASA piepeši zināja par meteorītu, par kuru neviens cits nebija informēts?

-    Tieši tā. Paradoksāli - ja mana programmatūra būtu funkcionējusi bez kļūdām, POBS satelīts būtu atradis to meteorītu nedēļu pirms kanādieša.

Šī sakritība lika Gabrielai uz mirkli iegrimt pārdomās.

-    Meteorītu, kas trīssimt gadu gulēja zem ledus, gandrīz atklāja divas reizes vienā nedēļā?

-    Vai ne? Mazliet ērmīgi, taču zinātnē tā mēdz gadīties. Te augšā, te lejā. Administrators uzskatīja, ka meteorītam tik un tā jābūt mūsu atklājumam, un tā tas ari būtu, ja vien es pienācīgi paveiktu sev uzticēto. Viņš man paziņoja, ka tas kanādietis ir miris, tāpēc nekas ļauns nenotikšot, ja es gluži vienkārši novirzīšot POBS uz koordinātām, ko kanādietis bija pārraidījis savā SOS saucienā. Tad es izliktos, ka es esmu atklājis meteorītu, un mēs pēc šīs apkaunojošās izgāšanās saglabātu kaut mazumiņu cieņas.

-    Un jūs tā izdarījāt.

-   Kā jau sacīju, man nebija izvēles. Es biju izgāzis misiju. - Viņš brīdi klusēja. - Tomēr šovakar, noskatoties prezidenta preses konferenci un atklājot, ka meteorīts, kuru es izlikos atklājam, satur fosilijas…

-    Jūs bijāt apstulbis.

-    Es biju izsists no sliedēm, sasper jods!

-    Vai jūs uzskatāt, ka administrators zināja par meteorīta fosilijām, pirms lūdza jūs izlikties, ka tas ir atrasts ar POBS?

-    Nevaru iedomāties, kā viņš varētu zināt. Tas meteorīts bija ledū, neskarts, līdz uz ledāja ieradās pirmā NASA vienība. Ar tīru sirdsapziņu varu teikt, ka NASA nebija ne jausmas, kas atrasts, līdz nosūtīja turp vienību veikt urbumus un caurskatīt ar rentgenstariem. Mani palūdza samelot par POBS, cerot, ka tāds milzīgs meteorīts atnesīs kaut nelielu uzvaru. Tikai nonākusi uz ledāja, vienība atskārta, cik nozīmīgs atradums tas patiesībā ir.

Gabriela uztraukusies strauji elpoja.

-    Doktor Hārper, vai jūs esat ar mieru liecināt, ka NASA un Baltais nams piespieda jūs melot par POBS programmatūru?

-     Nezinu gan. - Hārpers izskatījās nobijies. - Pat grūti iedomāties postu, kādu tas nodarīs pārvaldei… un atklājumam.

-     Doktor Hārper, mēs abi lieliski zinām - lai arī kā meteorīts atklāts, tas tomēr ir un paliek brīnišķīgs atradums. Galvenais ir tas, ka jūs melojāt amerikāņu tautai. Un tautai ir desības zināt, ka POBS nav gluži tāds, kādu to iztēlo NASA.

-    Nu, nezinu. Es nicinu administratoru, taču mani darbabiedri… ir krietni Jaudis.

-    Un viņiem ir tiesības zināt, ka maldināti.

-    Bet tie pierādījumi pret mani piesavināšanās lietā?

-        Tos jūs varat izmest no prāta, - Gabriela atteica, gandrīz piemirsusi savu viltību. - Es ziņošu senatoram, ka jūs par to piesavināšanos neko nezināt. Tas gluži vienkārši ir safabricē- jums - administrators nolēmis nodrošināties, lai piespiestu jūs klusēt par POBS.

-    Vai senators varēs mani aizsargāt?

-    Pilnīgi. Jūs neko sliktu neesat darījis. Jūs dkai paklausījāt rīkojumiem. Turklāt jūs nupat sniedzāt ziņas par kanādiešu ģeologu, tā ka es nevaru iedomāties, kāpēc senatoram vispār vajadzētu iztirzāt izšķērdēšanas jautājumu. Mēs varam visu uzmanību veltīt NASA dezinformācijai par POBS un meteorītu. Tiklīdz senators laidīs klajā informāciju par kanādieti, administrators vairs neuzdrošināsies jūs diskreditēt ar tiem meliem.

Hārpers tik un tā izskatījās norūpējies. Viņš sadudzis klusēja un šķietami apsvēra visas iespējas. Gabriela ļāva viņam tās pārdomāt. Pirms brīža viņa bija iegaumējusi vēl vienu draudīgu sagadīšanos šajā stāstā. Viņa nebija iecerējusi to pieminēt, taču varēja manīt, ka doktoram Hārperam nepieciešams beidzamais grūdiens.

-    Vai jums ir suņi, doktor Hārper?

Viņš pacēla galvu.

-    Kā, lūdzu?

-   Es tikko atskārtu kādu dīvainību. Jūs stāstījāt, ka īsi pēc tam, kad ģeologs pārraidīja meteorīta koordinātas, viņš kopā ar suņu pajūgu, kas neprātīgi skrēja, iegāzās šļūdoņa plaisā.

-    Tobrīd plosījās vētra. Viņš bija novirzījies no maršruta.

Gabriela paraustīja plecus, neslēpti izrādīdama neticību.

-Jā… nu labi.

Hārpers acīmredzot juta viņas šaubas.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Nezinu. Šis atklājums saistīts ar pārāk daudzām sakritībām. Kanādiešu ģeologs pārraida meteorīta koordinātas pa frekvenci, ko iespējams dzirdēt tikai NASA. Pēc tam viņa suņu pajūgs akli pārskrien pāri klints malai. - Viņa ieturēja pauzi. - Jūs taču, domājams, saprotat, ka ģeologa nāve bruģēja ceļu visam šim NASA triumfam.

No Hārpera sejas atplūda asinis.

-     Vai jūs pieļaujat, ka administrators šā meteorīta dēļ būtu gatavs nogalināt?

Liela politika, liela nauda, Gabriela nodomāja.

-    Es aprunāšos ar senatoru. Mēs vēl sazināsimies. Vai šajā ēkā ir kādas sētaspuses durvis?

Gabriela Eša, atstājusi bālo Krišu Hārperu, pa ugunsdzēsēju kāpnēm izgāja tukšā šķērsielā aiz NASA mītnes un apstādināja taksometru, kas nupat bija izsēdinājis vēl dažus NASA svinību dalībniekus.

-    Vestbrukpleisas luksusdzīvokļu nams, - Gabriela teica šoferim. Viņa drīz vien padarīs senatoru Sekstonu par daudz laimīgāku cilvēku, nekā viņš ir patlaban.

94. nodala

Prātodama, ko gan piekritusi darīt, Reičela stāvēja pie "G4" pilota kabīnes durvīm, izstiepusi radio raidītāja un uztvērēja vadu pēc iespējas tālāk, lai varētu sarunāties, pilotam nedzirdot. Korkijs un Tolends lūkojās viņā. Kaut ari Reičela un NIB direktors Viljams Pikerings bija vienojušies pārtraukt radiosakarus, kamēr viņa ieradīsies Bolingsas gaisa kara spēku bāzē Vašingtonas pievārtē, Reičelas rīcībā nu bija informācija, kuru, viņa nešaubījās, Pikerings gribētu dzirdēt bez kavēšanās. Viņa bija piezvanījusi uz šifrēto mobilo tālruni, ko direktors nēsāja līdzi dienu urt nakti.

Klausulē atskanēja Viljama Pikeringa balss. Tā bija ļoti lietišķa.

- Lūdzu, runājiet piesardzīgi! Es nevaru garantēt šā savienojuma drošību.

Reičela saprata. Pikeringa mobilais tālrunis, tāpat kā vairākums NIB darba telefonu, bija aprīkoti ar indikatoru, kas noteica nešifrētus zvanus. Tā kā Reičela zvanīja pa radiotelefonu, vienu no visnedrošākajiem pieejamiem sakaru veidiem, tālrunis bija Pikeringu brīdinājis. Šai sarunai jābūt nekonkrētai. Nenosaucot vārdus. Nenosaucot vietas.

-    Mana identitāte ir mana balss, - sacīja Reičela, lietojot šādai situācijai pieņemto darba standarta sveicienu. Viņa paredzēja, ka direktors reaģēs ar nepatiku uz viņas riskanto lēmumu nodibināt sakarus, taču Pikeringa balss skanēja labvēlīgi.

-   Jā, es jau grasījos pats ar jums sazināties. Jums jāmaina maršruts. Baidos, ka jums var būt sagaidītāji.

Reičelu pēkšņi pārņēma trīsas. Mūs kāds novēro. Pikeringa balss tonī viņa saklausīja briesmas. Jāmaina maršruts. Pikerings priecāsies, uzzinot, ka Reičela zvana, lai izteiktu tieši tādu lūgumu - gan pavisam cita iemesla pēc.

-    Mēs visos sīkumos apspriedām to autentiskuma jautājumu, - Reičela bilda. - Iespējams, esam atraduši veidu, kā to pārliecinoši apstiprināt vai noliegt.

-    Teicami. Te šis tas ir samezglojies. Man tad vismaz būs ciets pamats, no kurienes atsperties.

-    Lai iegūtu pierādījumus, mums nepieciešams uz brīdi apstāties. Vienam no mums ir iespēja iekļūt laboratorijā…

-    Lūdzu, bez precīzām koordinātām! Jūsu pašu drošības labad.

Reičela nemaz nebija domājusi pa šo līniju atklāt savus plānus.

-    Vai jūs varat izgādāt mums atļauju nolaisties AS-GGSB?

Pikerings mirkli cieta klusu. Reičela saprata, ka viņš cenšas atšifrēt šo abreviatūru. AS-GGSB bija maz zināms NIB datu analītiķu lietots saīsinājums. Krasta apsardzes Atlantik- sitijas grupas gaisa spēku bāze. Reičela cerēja, ka direktors atklās tā jēgu.

-    Labi, - viņš pēdīgi atbildēja. - To es varu nokārtot. Vai tas būs jūsu galamērķis?

-    Nē. Turpmākajam ceļam mums būs vajadzīgs helikopters.

-    Lidaparāts jūs gaidīs.

-    Pateicos!

-    Iesaku līdz brīdim, kad zināsim vairāk, būt ārkārtīgi piesardzīgiem. Nerunājiet ne ar vienu! jūsu aizdomas modinājušas dziļas bažas ietekmīgās personās.

Tenča, Reičela nodomāja, nožēlojot, ka nav izdevies sazināties ar prezidentu.

-   Es šobrīd sēžu automašīnā un dodos sadkties ar minēto sievieti. Viņa pieprasījusi tikties zem četrām acīm neitrālā teritorijā. Paredzu labi daudz jaunumu.

Pikerings kaut kur brauc, lai tiktos ar Tenču. Tas, ko Tenča grasās viņam pavēstīt, noteikti ir kas svarīgs, ja jau viņa atteikusies atklāt to pa telefonu.

-    Ne ar vienu neapspriediet gala koordinātas! Un šī ir mūsu pēdējā sazināšanās. Vai skaidrs? - Pikerings sacīja.

-    Jā, ser. Mēs būsim AS-GGSB pēc stundas.

-    Transports tiks nodrošināts. Kad nonāksiet galā, piezvaniet man pa drošākiem kanāliem. - Viņš mirkli klusēja. - Es vēlreiz uzsveru - jūsu drošībai ir svarīgi ievērot slepenību. Jūs šovakar esat iemantojusi spēcīgus ienaidniekus. Rīkojieties piesardzīgi! - Pikerings apklusa.

Reičela nervozi pārtrauca savienojumu un pagriezās pret Tolendu un Korkiju.

-   Ceļa mērķis mainās? - Tolends jautāja, acīmredzami dedzīgi gaidīdams atbildi.

Reičela pamāja ar galvu.

-    "Goija".

Korkijs nopūtās un uzmeta skatienu meteorīta paraugam, ko turēja rokā.

-    Es, visviens, nevaru iedomāties, ka NASA būtu tā… - Viņa balss izdzisa. Korkijs ar katru minūti izskatījās aizvien vairāk noraizējies.

Drīz vien mēs to zināsim', Reičela nodomāja.

Viņa iegāja pilota kabīnē un atdeva radio raidītāju un uztvērēju. Palūkojoties caur priekšējo sdklu uz bangaino mēness apspīdēto mākoņu plato, Reičelai uzmācās nemiers - viņiem nepatiks tas, ko viņi atklās uz Tolenda kuģa borta.

95. nodala

Viljams Pikerings jutās neparasti vientuļš, stūrēdams sedanu pa Līsbergas maģistrāli. Pulkstenis rādīja gandrīz divi naktī, un ceļš bija tukšs. Viņš gadiem ilgi nebija braucis ar auto tik vēlu.

Prātā joprojām griezās Mārdžorijas Tenčas spalgā balss. Tiksimies FDR memoriālā.

Pikerings centās atminēties pēdējo tikšanos ar Tenču aci pret aci - tas nekad nebija patīkams piedzīvojums. Viņi bija tikušies pirms diviem mēnešiem Baltajā namā. Tenča sēdēja iepretim Pikeringam pie gara ozolkoka galda, un viņiem abās pusēs vietas bija ieņēmuši Nacionālās drošības padomes locekļi, militārie padomnieki, CIP pārstāvji, prezidents Hērnijs un NASA administrators.

-    Kungi, - sapulces dalībniekus uzrunāja CIP direktors, lūkodamies tieši uz Tenču. - Es kārtējo reizi stāvu jūsu priekšā, izsakot lūgumu šai administrācijai risināt ieilgušo NASA aizsardzības krīzi.

šāds paziņojums nevienu no tiem, kas to noklausījās, neizbrīnīja. NASA drošības likstas izlūkdienestu aprindās bija visiem apnikusi problēma. Pirms divām dienām hakeri bija izzaguši no NASA datu bāzes vairāk nekā trīssimt augstas izšķirtspējas fotogrāfiju, ko bija uzņēmis NASA Zemes novērošanas satelīts. Fotogrāfijas, kurās nelaimīgas sagadīšanās pēc bija redzama slepena ASV militārās apmācības bāze Ziemeļ- āfrikā, bija uzpeldējušas melnajā tirgū, un tur tās iegādājās naidīgi Tuvo Austrumu valstu izlūkošanas biroji.

-   Par spīti mūsu vislabākajiem nodomiem, NASA vēl aizvien ir drauds valsts drošībai, - CIP direktors turpināja gurdā balsī. - īsi sakot, mūsu Kosmosa pārvalde nav izstrādājusi nepieciešamo mehānismu, lai aizsargātu datus.

-     Es apzinos, ka ir gadījušās informācijas noplūdes, - atbildēja prezidents. - Postošas noplūdes. Un tas mani dziļi satrauc. - Viņš pamāja ar roku uz galda pretējo pusi, kur, savilcis bargu seju, sēdēja NASA administrators Lorenss

Ekstroms. - Mēs patlaban izskatām iespējas, kā nostiprināt pārvaldes aizsardzību.

-    Visu cieņu, tomēr jebkuras NASA ieviestās pārmaiņas datu aizsardzības ziņā būs neefektīvas, kamēr vien NASA operācij?s nepārraudzīs Savienoto Valstu izlūkdienesti, - sacīja CIP direktors.

Šāds izteikums sanāksmes dalībniekos izraisīja nemieru. Visi saprata, uz ko direktors tēmē.

-   Kā jums jau zināms, - CIP direktors turpināja asākā tonī, - visas mūsu valsts iestādes, kas strādā ar svarīgu izlūkošanas informāciju, ir pakļautas strikdem slepenības noteikumiem. Gan armijai, gan CIP, gan NDA, gan NIB - visiem jāievēro stingri likumi, kas attiecas uz savākto datu un tehnoloģiju glabāšanu. Es jums vēlreiz uzdodu šo jautājumu - kāpēc NASA, pārvalde, kas patlaban izstrādā lielāko daļu armijas un izlūkdienestu izmantoto kosmisko, attēlveidošanas, lidošanas, programmatūras, izlūkošanas un telekomunikāciju tehnoloģiju, neatrodas zem šīs slepenības jumta?

Prezidents izgrūda smagu nopūtu. Priekšlikums bija nepārprotams. Pārstrukturēt NASA, iekļaujot to ASV militārās izlūkošanas dienestos. Kaut gan arī agrāk bija veiktas līdzīgas aģentūru pārstrukturēšanas, Hērnijs nevēlējās apsvērt domu par Kosmosa pārvaldes nodošanu Pentagona, CIP, NIB vai jebkuras citas militāras institūcijas aizbildniecībā. Nacionālajā drošības padomē šajā jautājumā trūka vienprātības, un daudzi piekrita viedoklim par NASA iekļaušanu izlūkdienestos.

Lorenss Ekstroms nelabprāt piedalījās šādās sanāksmēs, un šī reize nebija izņēmums. Viņš pameta dzēlīgu skatienu uz CIP direktoru.

-    Riskējot atkārtoties, ser, atgādinu, ka NASA izstrādātās tehnoloģijas nav domātas militārai, bet gan akadēmiskai izmantošanai. Ja jūsu izlūkdienesti vēlas pavērst kādu mūsu kosmosa teleskopu pret Ķīnu, tā ir jūsu darīšana.

Izskatījās, ka CIP direktors tūlīt izsprāgs no ādas.

Pikerings notvēra viņa skatienu un pievērsās Ekstromam.

-    Lerij, NASA ik gadu nometas ceļos Kongresa priekšā un lūdz naudu, - viņš sacīja, rūpīgi saglabādams neitrālu balss toni. - Jūsu operācijām allaž pietrūkst līdzekļu, un par to jūs maksājat ar neveiksmīgām misijām. Ja mēs iekļautu NASA izlūkdienestu struktūrās, pārvaldei vairs nevajadzētu lūgt Kongresa palīdzību. Jūs finansētu no "melnā budžeta" krietni dāsnāk. Tādā situācijā iegūtu abas puses. NASA pietiktu nepieciešamo finanšu, lai darbotos pienācīgā līmenī, un izlūkdienestiem būtu mierīgāks prāts, zinot, ka NASA tehnoloģijas ir aizsargātas.

Ekstroms papurināja galvu.

-    Es principiāli nevaru atbalstīt NASA iekļaušanu tādās struktūrās. NASA pamatnodarbošanās ir kosmosa zinātne, un mums nav nekāda sakara ar valsts drošību.

CIP direktors piecēlās kājās, lai gan to neviens neatļau- jas, kamēr prezidents sēž. Tomēr viņš netika atturēts. Direktors cieši raudzījās uz NASA administratoru.

-    No teiktā jāsaprot, ka, jūsuprāt, zinātnei nav nekāda sakara ar valsts drošību? Lerij, dieva dēļ, tie taču ir sinonīmi! Tikai mūsu valsts zinātniskie un tehnoloģiskie jaunievedumi garantē mūsu drošību. Patīk mums tas vai ne, bet NASA ir aizvien lielāka un lielāka nozīme šo tehnoloģiju izstrādē. Diemžēl jūsu pārvalde ir caura kā siets un ik uz soļa pierāda, ka tās aizsardzības sistēma nedarbojas, kā nākas.

Telpā iestājās klusums.

Beidzot pielēca kājās arī NASA administrators. Ar skade- nu urbdamies pretiniekā, viņš teica:

-    Tātad jūs ierosināt ievietot divdesmit tūkstošus NASA zinātnieku hermētiski noslēgtās armijas laboratorijās un piespiest viņus strādāt jūsu labā? Vai jūs no tiesas uzskatāt, ka NASA jaunākie kosmosa teleskopi būtu radīti, ja vien mūsu zinātnieki personiski nevēlētos saredzēt tālāk izplatījumā? NASA izdara pārsteidzošus atklājumus tikai viena iemesla pēc - mūsu darbinieki ilgojas izprast kosmosu. Tā ir sapņotāju sabiedrība, kura uzaugusi, lūkojoties zvaigžņotajās debesīs un jautājot sev, kas gan tur atrodas. NASA izgudrojumu motivācijas pamatā ir aizrautība un ziņkārība, nevis solījumi par militāro pārākumu.

Pikerings nokrekstējās un ierunājās klusā balsi, pūloties kliedēt ap galdu valdošo sasprindzinājumu.

-    Lerij, esmu pārliecināts, ka direktors nedomā savervēt NASA zinātniekus militāru satelītu būvei. Jūsu sūtības moto nemainītos. Pārvaldes darbs turpinātos tāpat kā parasti, vienīgi palielinātos budžets un drošība. - Pikerings pagriezās pret prezidentu. - Drošība ir dārga. Ikviens no jums katrā ziņā aptver, ka NASA informācijas noplūžu cēlonis ir pārāk niecīgs finansējums. Lai iekļautos budžetā, NASA ir spiesta pati sev celt asti, samazināt drošībai atvēlētās finanses, piedalīties kopprojektos ar citām valstīm. Es izsaku priekšlikumu - lai NASA paliek tā pati kolosālā zinātniskā antimilitārā vienība, taču ar lielāku budžetu un labāku aizsardzības sistēmu.

Vairāki Drošības padomes locekļi piekrizdami rāmi pamāja ar galvu.

Prezidents Hērnijs gausi piecēlās un ieurbās ar acīm Viljamā Pikeringā, klaji izrādīdams nepatiku pret to, kā Pikerings pirms brīža bija pārņēmis vadību.

-     Bili, es tev uzdošu vienu jautājumu. NASA cer nākamajā desmitgadē nosūtīt misiju uz Marsa. Ko teiks izlūkdienesti, ja "melnā budžeta" lauvas desa aizies misijas nosūtīšanai uz Marsu - misijas, kura nenes tūlītēju labumu valsts drošībai?

-    NASA varēs darīt to, ko vēlas.

-    Nepļurksti! - Hērnijs neizteiksmīgi atcirta.

Visu acis pašāvās augšup. Prezidents Hērnijs nepieklājīgus vārdus lietoja reti.

-    Prezidenta amatā esmu iemācījies vienu - kas kontrolē dolārus, tas pasūta mūziku. Es nevēlos ielikt NASA maciņa rāvējslēdzēju to rokās, kam ir sveši mērķi, kuru dēļ šī pārvalde ir dibināta. Varu tikai iedomāties, kādā novārtā paliks zinātne, ja militāristi tiks pie lemšanas par NASA misiju dzīvotspēju.

Hērnijs pārlaida acis kabinetam. Viņš nesteidzīgi un mērķtiecīgi vēlreiz pievērsa stingro skatienu Viljamam Pike- ringam.

-    Bili, - Hērnijs nopūtās, - tava neapmierinātība ar to, ka NASA iesaistījusies kopprojektos ar citvalstu kosmosa pārvaldēm, liecina par tuvredzību. Vismaz kāds konstruktīvi sadarbojas ar ķīniešiem un krieviem. Mieru uz šīs planētas neradīs militārs spēks. To radīs tie, kas sanāks kopā par spīti valdību nesaskaņām. Ja gribi zināt manu viedokli, NASA starptautiskās misijas stiprina nacionālo drošību daudz sekmīgāk nekā jebkurš miljardu dolāru vērts spiegošanas satelīts, turklāt Jauj ar cerībām raudzīties nākamībā!

Pikerings juta, ka dziļi viņā milst dusmas. Kā gan politiķis var uzdrīkstēties runāt ar mani tādā tonī? Prominenču sapulču telpā Hērnija ideālisms izklausījās lielisks, taču reālajā pasaulē tā dēļ gāja bojā cilvēki.

-    Bili, - iejaucās Mārdžorija Tenča, it kā nojauzdama, ka Pikerings kuru katru brīdi var aizsvilties, - mēs zinām, ka tu esi zaudējis bērnu. Mēs zinām, ka tāpēc tu šo jautājumu uztver personiski.

Pikerings viņas balsī nesaklausīja neko citu kā vien vis- žēlīgumu.

-   Tomēr, lūdzams, liec aiz auss! - Tenča turpināja. - Baltais nams šobrīd tur ciet vārtus, aiz kuriem drūzmējas investori, kas tīko atvērt kosmosu privātajam sektoram. Ja gribi zināt manas domas, NASA, par spīti visām kļūmēm, bijusi uzticams draugs izlūkdienestiem. Jūs visi varat būt pateicīgi Dievam par to.

Grambas maģistrāles malā piespieda Pikeringu atgriezties tagadnē. Pēc īsa brīža pavīdēs nobrauktuve, kas ved uz Vašingtonu. Viņš pabrauca garām notriektam, asinīm noplūdušam briedim, kas beigts gulēja ceļmalā. Pikerings juta sevī dīvainu svārstīšanos… taču brauca tālāk.

Viņam bija jāierodas uz tikšanos.

96. nodala

Frenklina Delano Rūzvelta (FDR) memoriāls ir viens no lielākajiem memoriāliem valstī. Tajā ir parks, ūdenskritumi, skulptūra, lapenes un baseins. Memoriāls sadalīts četrās brīvdabas zālēs - katra veltīta Rūzvelta termiņiem prezidenta amatā.

Jūdzes attālumā no memoriāla augstu virs pilsētas ar izslēgtu apgaismojumu karājās vientuļš "Kioiva Warrior". Pilsētā, kurā apgrozījās dk daudz ievērojamu personu un žurnālistu, helikopteri debesīs bija tikpat parasta parādība kā putni, kas dodas uz dienvidiem. Delta Viens zināja - kamēr vien lidaparāts uzturēsies piedekami tālu no tā, ko dēvēja par kupolu, aizsargātās gaisa telpas burbuļa ap Balto namu, tas nesaistīs uzmanību. Un viņi te neuzturēsies ilgi.

Divtūkstoš simt pēdu augstumā "Kioioa" novietojās mazliet sāņus no aptumšotā FDR memoriāla. Delta Viens apstādināja helikopteru gaisā un pārbaudīja pozīcijas. Viņš pagrieza galvu pa kreisi - Delta Divi sēdēja pie nakts redzamības teleskopiskās vērošanas sistēmas. Videoekrānā bija memoriāla piebraucamā ceļa attēls. Nevienu neredzēja.

Atlika tikai gaidīt.

Tā nebūs klusa likvidācija. Dažus cilvēkus gluži vienkārši nevar novākt tā, lai gailis pakaļ nedzied. Lai arī kāds būtu nogalināšanas paņēmiens, atskaņas ir gaidāmas. Ziņu ievākšana. Izmeklēšana. Šādos gadījumos vislabākais aizsegs bija pamatīgs juceklis. Sprādzieni, dūmi un uguns liecināja, ka vaininieki vēlējušies kaut ko pavēstīt, un visiem pirmā doma būs ārzemju teroristi. īpaši, ja mērķis ir augsta amatpersona.

Delta Viens raudzījās nakts redzamības displejā, pētīdams tajā redzamo koku ieskauto memoriālu. Stāvlaukums un piebraucamais ceļš bija tukši. Drīz, viņš nodomāja. Kaut arī tikšanās vieta atradās pilsētas centrā, gluži nejauši tā šajā stundā bija tukša. Delta Viens aizgriezās no ekrāna un pievērsās ieroču kontroliericei sev priekšā.

Šonakt tiks laista darbā "Hellfire" sistēma. "Hellfire", ar lāzeru vadāma, bruņas caursitoša raķete, ļāva "izšaut un aizmirst". Lādiņš trāpīja mērķī - lāzera punktiņā, ko projicēja novērotāji uz zemes, cits lidaparāts vai pats izšāvējs lidaparāts. Šajā naktī raķeti autonomi vadīs lāzera mērķa noteicējs antenā uzstādītā tēmēklī. Tiklīdz "Kioiva" mērķa meklētājs būs "iezīmējis" mērķi ar lāzera staru, "Hellfire" raķete vadīs pati sevi. Tā kā "Hellfire" spēja izšaut gan no gaisa, gan no zemes, neviens nevarēs nelokāmi apgalvot, ka notikumā iesaistīts lidaparāts. Turklāt "Hellfire" bija melnā tirgus ieroču tirgotāju iecienīta munīcija, tādējādi katrā ziņā par galvenajiem vaininiekiem uzskatīs teroristus.

-    Sedans, - ieteicās Delta Divi.

Delta Viens uzmeta skatienu pārraides ekrānam. Tieši norādītajā laikā piebraucamajam ceļam tuvojās neizteiksmīgs melns luksussedans. Tipisks lielu valdības aģentūru autobā- zu inventārs. Iebraucis memoriālā, šoferis izslēdza automobiļa ugunis. Mašīna izmeta dažus apļus un apstājās pie bir- zītes. Delta Viens vēroja ekrānu, un viņa partneris notēmēja nakts redzamības teleskopu uz šofera puses logu. Pēc brīža ekrānā varēja saskatīt personas sejas vaibstus.

Delta Viens ieelsās.

-    Mērķis apstiprināts, - bilda partneris.

Delta Viens vērās nakts redzamības ekrānā, kur bija redzams tēmēkļa nāvējošais krusts, un jutās kā snaiperis, kas pavērsis ieroci pret karalisku personu. Mērķis apstiprināts.

Delta Divi pagriezās pret avionikas pults kreiso pusi, aktivizēja lāzera mērķa noteicēju, notēmēja, un divus tūkstošus pēdu zemāk uz sedana jumta, vadītājam neredzams, uzradās gaišs punkdņš.

-    Mērķis iezīmēts, - viņš ziņoja.

Delta Viens ievilka īsu elpu. Un izšāva.

Zem fizelāžas bija dzirdams ass šņāciens, tad pavīdēja nespodras gaismas šautra, kas traucās uz zemi. Sekundi vēlāk automašīna stāvlaukumā uzsprāga. Žilbinošā liesmu izvirdumā uz visām pusēm lidoja metāla šķembas. Birzītē ieripoja degošas riepas.

-   Likvidācijā pabeigta, - sacīja Delta Viens, jau vadīdams helikopteru prom. - Sazinieties ar kontrolpersonu!

Nepilnu divu jūdžu attālumā prezidents Hērnijs gatavojās doties pie miera. Viņa rezidences ložu necaurlaidīgie "Lexan" stikli bija collu biezi. Hērnijs sprādziena troksni nedzirdēja.

97. nodaļa

Krasta apsardzes Atlandksitijas grupas gaisa spēku bāze atradās noslēgtā Viljama Dž. Hjūsa Federālās aviācijas pārvaldes Tehniskā centra dajā netālu no Atlandksitijas starptautiskās lidostas. Grupas pārziņā bija Atlantijas okeāna piekraste no Ešberipārkas līdz Meja ragam.

Reičela Sekstone uztrūkās no miega brīdī, kad lidmašīnas riepas iekaucās uz vienīgā asfaltētā skrejceļa, kas bija iekārtojies starp divām milzīgām kravas glabātavām. Ar pārsteigumu aptverdama, ka spējusi iesnausties, Reičela uzmeta miegainu skatienu pulkstenim.

2.23 naktī. Bija sajūta, ka viņa gulējusi dienām ilgi.

Viņa bija ievīstīta siltā salona segā. LīdzāS lēnām.modās arī Maikls Tolends. Viņš gurdi uzsmaidīja Reičelai.

Pa eju pieklamzāja Korkijs un skābi pablenza uz abiem.

-    Pie velna, jūs vēl esat šeit? Es pamodos, cerēdams, ka iepriekšējais vakars bijis viens slikts sapnis.

Reičela labi saprata viņa izjūtas. Mēs atgriežamies jūrā.

Lidmašīna, beigusi skrējienu, apstājās, un Reičela ar pārējiem izkāpa. Debesis bija apmākušās, tomēr krasta gaiss bija smagnējs un silts. Salīdzinājumā ar Elsmīru Ņūdžersija bija gluži vai tropi.

-    Šeit! - sauca kada balss.

Visi trīs pagriezās un ieraudzīja netālu novietotu krasta apsardzes klasisko tumšsārto "HH-65 Dolphin" helikopteru.

Izceldamies uz spožās baltās lidaparāta astes fona, stāvēja pilots pilnā lidotāja tērpā un māja ar roku.

Tolends veltīja Reičelai atzinīgu galvas mājienu.

-    Tavs priekšnieks nudien prot kārtot lietas.

Jā, tu pat iedomāties nevari, kā, viņa domās atsaucās.

Korkijs sašļuka.

-   Jau? Un bez vakariņu pārtraukuma?

Pilots sveicināja trijotni un palīdzēja visiem iekāpt. Vīrietis ne reizi nejautāja pēc viņu vārdiem, runāja ar humoru un vienīgi par drošības noteikumiem. Acīmredzot Pikerings bija piekodinājis krasta apsardzei, ka šis nav plaši reklamējams lidojums. Tomēr, par spīti Pikeringa piesardzībai, Reičela manīja, ka viņu idendtātes dkai īsu brīdi paliek noslēpums; pilots nespēja valdīt pārsteigumu, platām acīm uzlūkojot televīzijas zvaigzni Maiklu Tolendu.

Reičelu, piesprādzējoties sēdeklī līdzās Tolendam, pamazām pārņēma spriedze. Griezīgi ieķērkdamies, virs galvas atdzīvojās "Aerospatiale" dzinējs, un "Dolphin" lejup liektie, trīsdesmit deviņas pēdas platie rotori lēnām pārvērtās sudraba miglā. Kaucieni pārgāja rēkoņā, lidaparāts pacēlās no skrejceļa un aizlidoja naktī.

Pilots izliecās no kabīnes.

-    Es tiku informēts, ka jūs nosauksiet galamērķi, tiklīdz pacelsimies!

Tolends sniedza pilotam koordinātas, kas apzīmēja vietu aiz krasta līnijas dienvidaustrumu virzienā aptuveni trīsdesmit jūdžu attālumā no viņu pašreizējās atrašanās vietas.

Viņa kuģis atrodas divpadsmit jūdzes no krasta, nodrebēdama iedomājās Reičela.

Pilots ievadīja koordinātas navigācijas sistēmā, iekārtojās krēslā un piedeva gāzi. Helikopters, noliecis priekšgalu zemāk, aizšāvās uz dienvidaustrumiem.

Kad viņi slīdēja pāri Ņūdžersijas krasta tumšajām kāpām, Reičela novērsās no melnā okeāna, kas pletās zem lidaparāta. Lai pārvarētu nepatiku pret ūdeni, Reičela pūlējās rast mierinājumu apziņā, ka viņu pavada vīrietis, kurš okeānu padarījis par savu draugu uz mūžu. Šaurajā kabīnē Tolends bija piespiests cieši viņai klāt, abu gurni un pleci saskārās. Ne viens, ne otrs nemēģināja atvirzīties.

-   Es zinu, ka nedrīkstu par to runāt, - pilots negaidīti izgrūda, teju plīsdams no saviļņojuma, - bet jūs neapšaubāmi esat Maikls Tolends. Mēs jūs visu vakaru vērojām televizorā! Meteorīts! Pat sapņos neko tādu nevar iedomāties! Jūs noteikti esat stāvā sajūsmā!

Tolends pacietīgi palocīja galvu.

-    Esmu bez valodas.

-   Jūsu dokumentālā filma bija fantastiska. Televīzijas kanāli to vien dara kā atkārto. Neviens no šovakar dežurējošiem pilotiem negribēja doties šajā lidojumā, par visu vari gribēja skatīdes televīziju, bet es izvilku īso salmiņu. Iedomājieties tik! īso salmiņu! Un te nu es esmu! Ja puišiem būtu kaut mazākā nojausma, ko es īstenībā vedu…

-    Mēs pateicamies par lidojumu, - Reičela viņu pārtrauca. - Tomēr pieprasām turēt noslēpumā faktu, ka esam šajā apkaimē ieradušies. To neviens nedrīkst zināt.

-    Katrā ziņā, kundze. Man dotās pavēles bija nepārprotamas. - Pilots pavilcinājās, un tad viņa seja atplauka. - Klau, vai tik mēs gadījumā nedodamies uz "Goiju", ko?

Tolends nelabprāt apliecināja to ar galvas mājienu.

-Jā.

-     Velns parāvis! - pilots iesaucas. - Piedošanu! Atvainojiet, bet esmu redzējis to kuģi jūsu raidījumā. Divkorpusu, jā? Ērmīgs zvērs, nudien. Nekad neesmu spēris kāju uz SWATH tipa kuģiem. Man pat sapņos nebija rādījies, ka jūsējais būs pirmais!

Reičela vairs neklausījās vīrieša tarkšķēšanā. Viņa juta arvien lielāku nemieru, virzoties tālāk jūrā.

Tolends pagriezās pret viņu.

-    Vai tu slikti jūties? Tu varēji palikt krastā. Es taču tev piedāvāju.

Mati vajadzēja palikt krastā, Reičela domās piekrita, apzinādamās, ka lepnums nebūtu to pieļāvis.

-    Nē, paldies, viss ir kārtībā.

Tolends pasmaidīja.

-    Es tevi pieskatīšu.

-     Paldies! - Reičela ar pārsteigumu atklāja, ka Tolenda balss maigums iedveš viņā paļāvību uz sevi.

-    Tu esi redzējusi "Goiju" televīzijā, vai ne?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Tas ir tāds… hmm… interesanta paskata kuģis.

Tolends iesmējās.

-    Jā. Savulaik tas bija ārkārtīgi moderns eksemplārs, taču dizains nav gājis līdzi laikam.

-     Interesanti - kāpēc? - Reičela pajokoja, iztēlodamās kuģa jocīgo profilu.

-     NBC šobrīd man liek pāriet uz jaunāku kuģi. Kādu… nu, nezinu, smalkāku, pievilcīgāku. Pēc vienas vai divām sezonām man būs no "Goijas" jāšķiras. - To pateicis, Tolends it kā ļāvās melanholijai.

-    Vai tu negribētu pilnīgi jaunu kuģi?

-    Nezinu gan… uz "Goijas" borta piedzīvotais saistīts ar daudzām atmiņām.

Reičela maigi pasmaidīja.

-     Nu, kā mēdza teikt mana mamma, - agrāk vai vēlāk mums visiem jāatbrīvojas no pagātnes valgiem.

Tolends ilgi lūkojās viņā.

-   Jā, zinu.

98. nodala

- Sasodīts! - iesaucās taksometra šoferis, palūkodamies pār plecu uz Gabrielu. - Izskatās, ka tur notikusi avārija. Mēs uz priekšu netiksim. Tuvākajā laikā noteikti ne.

Gabriela, palūkojusies pa logu, ieraudzīja žilbinošās avārijas dienestu transportlīdzekļu signālugunis, kas šķēla tumsu. Tālāk uz ceļa stāvēja vairāki policisti, kas apstādināja satiksmi ap Nacionālo Mola parku.

- Acīmredzot velnišķīga avārija, - novilka šoferis, ar roku norādīdams uz liesmu zibšņiem netālu no FDR memoriāla.

Ieraudzījusi šaudīgās ugunsmēles, Gabriela sapīka. Tieši tagad! Viņai bija jātiek pie senatora Sekstona ar jauno informāciju par POBS un kanādiešu ģeologu. Viņa gudroja, vai NASA meli par meteorīta atklāšanu izraisīs tik lielu skandālu, ka iepūtīs dzīvību Sekstona kampaņā. Vairākums politiķu uz to nevarētu cerēt, Gabriela sprieda, taču te bija runa par Sedžviku Sekstonu, senatoru, kura pirmsvēlēšanu kampaņas pamatā bija citu kļūdu izcelšana.

Gabriela ne vienmēr lepojās ar senatora spēju izmantot oponentu politiskās kļūdas, jo tas nebija labi no ētikas viedokļa, taču efektīvi gan tas bija. Zinot, cik lietpratīgi Sekstons mācēja dot netiešus mājienus un izteikt apvainojumus, nebija šaubu, ka viņam būtu pa spēkam pārvērst šo hermētiski noslēgto NASA sīkumu vērienīgā reputācijas jautājumā, kas nomelnotu visu Kosmosa pārvaldi - un reizē arī prezidentu.

Šķita, ka liesmas FDR memoriālā kāpj augstāk. Bija aiz- degušies tuvējie koki, un ugunsdzēsēji pavērsa pret tiem ūdens šļūtenes. Taksometra šoferis ieslēdza automobiļa radio un sāka "sērfot" pa kanāliem.

Gabriela nopūtusies aizvēra acis un piepeši juta milzu nogurumu. Savulaik, ierodoties Vašingtonā, viņa bija sapņojusi veltīt mūžu politikai un varbūt kādu dienu iesoļot Baltajā namā. Šajā brīdī Gabrielai šķita, ka atēdusies politiku uz visiem laikiem - duelis ar Mārdžoriju Tenču, neķītrās fotogrāfijas, kurās viņa redzama kopā ar senatoru, NASA meli…

Radio diktors klāstīja kaut ko par automobilī ievietotu bumbu un terorismu.

Man jātiek prom no šīs pilsētas, šāda doma Gabrielai prātā iešāvās pirmo reizi, kopš viņa bija iebraukusi valsts galvaspilsētā.

99. nodala

Kontrolpersonu tikai retu reizi māca nespēks, taču šī diena bija prasījusi daudz. Nekas nebija noritējis, kā paredzēts, - tunelis ledājā bija atklāts, informācija noplūda, un upuru skaits auga.

Nevienam nebija jāmirst… tikai kanādietim.

Paradoksāli, ka tehniskajā ziņā vissarežģītākā iecere bija prasījusi vismazāk rūpju. Objekta ievadīšana ledājā, kas tika veikta pirms vairākiem mēnešiem, noritēja bez mazākās aizķeršanās. Tiklīdz anomālija bija vietā, atlika vienīgi gaidīt polārā orbitālā blīvuma skenera satelīta palaišanu. Bija paredzēts, ka ar POBS skenēs milzīgas Ziemeļu polārā loka daļas un agrāk vai vēlāk borta anomāliju programmatūra uzies meteorītu, un NASA rokās būs dižens atradums.

Taču tā nolāpītā programmatūra nefunkcionēja.

Kad kontrolpersona uzzināja par anomāliju programmatūras kļūmi, ko solīja izlabot tikai pēc vēlēšanām, plāns draudēja izgāzties. Ja POBS nedarbojās, meteorīts paliks neatklāts. Kontrolpersonai bija steigšus jāizdomā, kā nemanāmi pievērst kāda NASA darbinieka uzmanību meteorītam. Vajadzēja noorganizēt avārijas paziņojumu, kuru pa rāciju it kā sūtījis kanādiešu ģeologs no aptuvenas tuneļa atrašanās vietas. Skaidri saprotamu iemeslu pēc ģeologs bija nekavējoties jānogalina, turklāt viņa nāvei jāizskatās pēc nelaimes gadījuma. Nevainīga ģeologa izmešana no helikoptera bija tikai sākums. Patlaban notikumi risinājās zibens ātrumā.

Vaili Mins. Nora Mengora. Abi miruši.

Pārdrošais asinsdarbs, kas nule bija risinājies FDR memoriālā.

Drīz dem pievienosies Reičela Sekstone, Maikls Tolends un doktors Mārlinsons.

Cita ceļa nav, kontrolpersona prātoja, nespēdama atvairīt nožēlu, kas auga augumā. Uz spēles likts pārāk daudz.

100. nodala

Tolends brīdī, kad krasta apsardzes "Dolphin", turēdamies trīs tūkstošu pēdu augstumā, atradās vēl divu jūdžu attālumā no "Goijas", pilotam uzsauca:

-    Vai jums uz šā aparāta borta ir "NightSight"?

Pilots pamāja ar galvu.

-    Mēs esam glābšanas vienība.

Tolends jau bija to paredzējis. "NightSight" bija korporācijas "Raytheon" izstrādātā jūras termiskā attēlveidošanas sistēma, kas spēja tumsā sameklēt kuģa katastrofā cietušos. Melnajā okeāna klajā peldētāja galvas siltums radīja sarkanu punktiņu.

-    Ieslēdziet! - Tolends sacīja.

Pilots apjuka.

-    Kāpēc? Vai jums kāds pazudis?

-    Nē. Es gribu visiem kaut ko parādīt.

-   Šādā augstumā mēs uz ekrāna redzēsim labi ja degošu naftas plankumu.

-    Tomēr ieslēdziet, - Tolends nelikās mierā.

Pilots, uzmetis Tolendam dīvainu skatienu, paregulēja dažas sviras, liekot termiskajām lēcām zem helikoptera pārlūkot trīs jūdzes platu okeāna klaidu. Iedegās šķidro kristālu displejs uz vadības paneļa. Attēls noskaidrojās.

-   Velns lai parauj! - Helikopters noraustījās, kad pilots pārsteigts atsprāga atpakaļ. Ātri atguvies, viņš blenza ekrānā.

Reičela un Korkijs paliecās uz priekšu, raugoties ekrānā ar tādu pašu izbrīnu. Tumšo okeānu izgaismoja milzīga virpuļojoša sarkana spirāle, kas it kā pulsēja.

Reičela notrīsējusi pagriezās pret Tolendu.

-    Izskatās pēc ciklona. «•

-    Tā arī ir, - Tolends atteica. - Silto straumju ciklons. Aptuveni pusjūdzi plats.

Krasta apsardzes pilots, joprojām pārsteigts, iesmējās.

-    Iespaidīgs gan! Mēs tādus ik pa laikam redzam, bet par šo konkrēto nebiju dzirdējis.

-      Tas uzradās pirms nedēļas, - Tolends paskaidroja. - Droši vien ilgāk par dažām dienām neizturēs.

-   Kas tādu izraisa? - Reičela jautāja. Ieraugot milzīgo mutuļojošo ūdens viesuli okeāna vidū, viņa bija apmulsusi.

-    Magmas konuss, - atteica pilots.

Reičela ar piesardzīgu sejas izteiksmi pievērsās Tolendam.

-    Vulkāns?

-    Nē, - Tolends atbildēja. - Austrumkrastā darbīgi vulkāni nav novēroti, tomēr laiku pa laikam mēs redzam magmas kabatas, kas uzbriest zem okeāna dibena un izveido tur magmas kupolu. Šādi magmas kupoli izraisa krasi atšķirīgus temperatūras slāņus - apakšā ūdens ir karsts un augšā vēsāks. Tā rodas šādas milzīgas spirālveida straumes. Šīs straumes sauc par gigantiskajām ūdens plūsmām, un tās vērpjas grīstē vairākas nedēļas un tad izzūd.

Pilots palūkojās šķidro kristālu ekrānā uz pulsējošo spirāli.

-    Šķiet, ka šī vēl varētu laiciņu tureties. - Viņš parbaudi- ja Tolenda kuģa koordinātas un izbrīnījies pameta skatienu pār plecu. - Mister Tolend, izskatās, ka jūs esat novietojušies gandrīz tai vidū.

Tolends pamāja ar galvu.

-   Ass tuvumā straumes ir mazliet lēnākas. Astoņpadsmit mezglu. Tas ir gluži kā noenkuroties upē ar ņipru straumi. Mūsu enkura ķēde šonedēļ dabū trūkties.

-    Jēziņ! - pilots iesaucās. - Astoņpadsmit mezglu ātra straume? Tik nepārkrītiet pār bortu! - Viņš ieirdzās.

Reičelai smiekli nenāca.

-    Maik, tu ne vārda nebildi ne par šo zemūdens viesuli, ne magmas kupolu, ne arī par karsto straumi.

Tolends mierinādams uzlika viņai roku uz ceļgala.

-    Tici man, te ir pilnīgi droši.

Reičela saviebās.

-    Tātad tu šeit uzņēmi dokumentālo filmu par magmas kupolu.

-     Par gigantiskajām ūdens plūsmām un Sphyrna mo- karran.

-    Pareizi. Tu jau reiz to minēji.

Tolends bikli pasmaidīja.

-    Sphyrna mokarran dievina siltu ūdeni, un šobrīd visas simt jūdžu rādiusā peldošās sugas pārstāves ir sapulcējušās šajā jūdzi platajā, siltajā okeāna aplī.

-    Jauki. - Reičela bailīgi pamāja ar galvu. - Saki, lūdzams, - kas ir tā Sphyrna mokarran ?

-    Vispretīgākā zivs ūdens valstībā.

-    Plekste?

Tolends iesmējās.

-    Lielā āmurhaizivs.

Reičela sēdeklī sastinga.

-    Ap tavu kuģi čum un mudž āmurhaizivis?

Tolends piemiedza ar aci.

-    Nebaidies! Tās nav bīstamas.

-    Tu tā neteiktu, ja vien tās patiešām nebūtu bīstamas.

Tolends iespurcās.

-    Laikam jau tev ir taisnība. - Viņš jautri uzsauca pilotam: - Kad jūs pēdējo reizi glābāt cilvēku no āmurhaizivs uzbrukuma?

Pilots paraustīja plecus.

-     Ak, gadu desmitiem neesam izglābuši nevienu no āmurhaizivs uzbrukuma!

Tolends pagriezās pret Reičelu. ^

-    Redzi? Gadu desmitiem. Nav ko raizēties.

-    Pagājušajā mēnesf, - pilots piemetināja, - āmurhaizivs uzbruka. Viens stulbs ūdenslīdējs gribēja sadraudzēties ar…

-   Acumirkli! - Reičela viņu pārtrauca. - Jūs teicāt, ka gadu desmitiem neesat nevienu glābuši!

-    Nē, - pilots atteica. - Neesam izglābuši. Parasti ierodamies par vēlu. Tie maitasgabali kož nost uzreiz.

101. nodala

Pie apvāršņa mirguļoja "Goijas" aprises. Atrazdamies pusjū- dzes attālumā, Tolends spēja izšķirt spožās klāja spuldzītes, ko viņa apkalpes locekle Ksavija bija ar gudru ziņu atstājusi ieslēgtas. Tās ieraudzījis, viņš jutās kā piekusis ceļotājs, kas iestūrē savas mājas piebraucamajā ceļā.

-    Vai tad tu neteici, ka uz borta atrodas tikai viena persona? - Reičela vaicāja, ar pārsteigumu aplūkojot spoži apgaismoto kuģi.

-    Vai tad tu neieslēdz gaismu, kad esi mājās viena pad?

-    Vienu lampu. Ne jau visā mājā.

Tolends pasmaidīja. Par spīti Reičelas pūliņiem izlikties bezbēdīgai, Tolends juta, ka viņu māc bažas. Viņš ilgojās aplikt Reičelai roku ap pleciem, lai mierinātu, taču nez kāpēc to neizdarīja.

-    Gaisma iedegta drošības dēļ. Kuģis tā izskatās darbīgs.

Korkijs nosprauslājās.

-    Vai baidies no pirātiem, Maik?

-    Nē. Vislielākās briesmas draud no idiotiem, kas neprot nolasīt radara rādītājus. Labākā aizsardzība pret taranējošiem peldlīdzekļiem ir nodrošināt, lai visi tevi redz.

Korkijs, acis miegdams, raudzījās uz vizuļojošo kuģi.

-    Redz? Tas izskatās pēc "Carnival Cruise" kuģa Jaungada vakarā! Nav šaubu, ka elektrības rēķinu apmaksā NBC.

Krasta apsardzes helikopters palēnināja gaitu, sašķiebās uz sāniem, mezdams loku ap milzīgo apgaismoto kuģi, un pilots sāka lidaparātu vadīt uz helikopteru nosēšanās laukumiņu pakaļgala klājā. Pat no gaisa Tolends saskatīja trakojošās straumes, kas dārdēja ap kuģa korpusa apakšējiem balsteņiem. Noenkurota priekšgalā, "Goija" bija pavērsta pret straumi un staipīja savu masīvo enkura tauvu kā pieķēdēts nezvērs.

-    Nudien skaistulis! - pilots smiedamies izmeta.

Tolends saklausīja sarkasmu šajos vārdos. "Goija" bija nepievilcīgs kuģis. "Izsmiekls", kā izteicās kāds televīzijas kritiķis. "Goija" bija viens no septiņpadsmit jebkad uzbūvētajiem SWATH tipa kuģiem, un šo divkorpusu peldlīdzekli par glītu nu nekādi nevarēja nosaukt.

Kuģa galvenā sastāvdaļa bija masīva horizontāla platforma, kas peldēja trīsdesmit pēdu virs okeāna līmeņa un turējās uz četriem milzīgiem, pie pontoniem piestiprinātiem balsteņiem. No attāluma kuģis atgādināja okeānam pieplakušu naftas urbuma platformu. Tuvumā tas bija līdzīgs liellaivai ar koka kājām. Apkalpes kajītes, pētījumu laboratorijas un komandtiltiņš bija izvietoti stāvos, it kā uz milzīga peldoša kafijas galdiņa būtu sakrauta vairākstāvu ēka.

Lai gan "Goijas" āriene ar plūdlīnijām neizcēlās, šim kuģim bija neliela saskare ar ūdeni un tādējādi lielāka stabilitāte. Platforma, kas peldēja virs ūdens, nodrošināja piemērotus apstākļus filmēšanai un darbam laboratorijā, turklāt zinātnieki nesirga ar jūras slimību. Kaut ari NBC izdarīja spiedienu uz Tolendu, piedāvājot sagādāt jaunāku peldlīdzekli, Tolends no tā atteicās. Protams, mūsdienās bija nez cik labāku, ari stabilāku kuģu, taču "Goija" jau vairāk nekā desmit gadu bija viņa mājvieta - kuģis, uz kura viņš bija atguvies pēc Sīlijas nāves. Dažreiz naktī viņš brīzē uz klāja vēl aizvien dzirdēja viņas balsi. Kad rēgi izzudīs - ja vispār izzudīs -, Tolends apsvērs jauna kuģa iegādi.

Pagaidām vēl ne.

Kad helikopters pēdīgi nolaidās uz "Goijas" pakaļgala, Reičela Sekstone, tikai nedaudz atvieglota, ievilka elpu. Labā ziņa bija tāda, ka viņa vairs nelidoja virs okeāna. Sliktā ziņa vēstīja, ka nu viņa uz tā stāv. Reičela, pūlēdamās apvaldīt drebuļus kājās, izkāpa no helikoptera un aplaida skatienu apkārt. Klājs pārsteidza ar šaurību, turklāt laukumiņā atradās helikopters. Pievēršot skatienu priekšgalam, Reičela aplūkoja lempīgo, krāvumam līdzīgo celtni, kas aizņēma lielāko daļu kuģa.

Tolends nostājās viņai blakus.

- Es zinu! - viņš sauca, pārkliedzot nevaldāmās straumes sacelto troksni. - Televīzijā izskatās lielāks!

Reičela pamāja.

-    Un stabilāks.

-    Šis ir viens no drošākajiem kuģiem jūrā. To es garantēju. - Tolends uzlika roku viņai uz pleca un vadīja pāri klājam.

Tolenda siltā plauksta saspringtos Reičelas nervus nomierināja daudz labāk nekā vārdi, ko viņš teiktu. Pametusi acis uz kuģa pakaļgalu, viņa ieraudzīja putainu straumi, it kā viņi trauktos uz priekšu pilnā gaitā. Mēs esam uz gigantiskās plūsmas, viņa sev atgādināja.

Pakaļējā klāja centrā, milzu vinčā iekārtu, Reičela pamanīja pazīstamu vienvietīgu zemūdeni. "Tritons". Tā bija nosaukta sengrieķu jūras dieva vārdā un ne drusku nelīdzinājās savai priekšgājējai, tērauda klātajai "Alvin". "Tritona" priekšgalā bija izliekts akrila kupols, tāpēc "Tritons" vairāk atgādināja milzu akvāriju, nevis zemūdeni. Reičela nespēja iztēloties ko šaušalīgāku kā iegrimt okeānā simdem pēdu dziļumā, kad starp ūdeni un seju paliek vienīgi caurspīdīga akrila siena. Protams, Tolends bija apliecinājis, ka nepatīkama ir vienīgi iegremdēšanās jūrā - kad zemūdeni ar vinču lēni nolaiž caur lūku "Goijas" klājā un "Tritons" kā svērtenis šūpojas trīsdesmit pēdu virs okeāna.

-     Ksavija, domājams, ir hidrolaboratorijā, - sacīja Tolends, šķērsojot klāju. - Nāciet līdzi!

Reičela ar Korkiju sekoja Tolendam pāri pakaļējam klājam. Krasta apsardzes pilots palika helikopterā, viņam bija stingri piekodināts nenodibināt radiosakarus.

-    Palūkojieties šeit! - Tolends sacīja, apstādamies pie pakaļējā klāja reliņiem.

Reičela vilcinoties tuvojās reliņiem, kas sdepās pamatīgā augstumā. Lai gan ūdens bija savas trīsdesmit pēdas zemāk, no tā strāvoja siltums.

-    Ūdens ir apmēram siltas vannas temperatūrā! - Tolends pārkliedza straumes mutuļus. Viņš pastiepās līdz slēdžu kārbai pie reliņiem. - Skatieties! - Tolends pagrūda sviru.

Aiz kuģa izpletās plats gaismās pusloks, apspīdot ūdeni gluži kā peldbaseinā ar zemūdens apgaismojumu. Reičela un Korkijs abi vienlaikus ieelsās.

Ūdeni ap kuģi vīdēja dučiem spokainu ēnu. Tikai pēdu zem izgaismotās ūdens virsmas pa straumi peldēja tumšas, gludenas kontūras, to nepārprotami pazīstamās āmuram līdzīgās galvas vēcinājās šurpu turpu, it kā kustētos kādā aizvēsturiskā ritmā.

-    Ak tētīt, Maik! - Korkijs stomījās. - Priecājos, ka ļāvi noraudzīties šajā skatā!

Viss Reičelas ķermenis bija kļuvis stīvs. Viņa ilgojās atkāpties no reliņiem, taču nespēja pakustēties. Baisā aina viņu bija gandrīz vai hipnotizējusi.

-   Pasakainas radības, vai ne? - Tolends bilda. Viņa plauksta atkal mierinoši uzgūla viņai uz pleca. - Tās nedēļām ilgi uzturas šajos siltajos ūdeņos. Šīm zivtelēm ir smalkākā oža visā ūdens valstībā - attīstītas gala smadzeņu ožas daivas. Saož asinis jūdzes attālumā.

Korkijs apšaubīja dzirdēto.

-    Attīstītas gala smadzeņu ožas daivas?

-   Tu man netici? - Tolends sāka rakņāties alumīnija dzesēšanas kamerā, kas atradās turpat blakus. Pēc brīža viņš izvilka no turienes nelielu beigtu zivi. - Tieši tas, kas vajadzīgs. - Viņš izņēma no saldētavas nazi un sadurstīja zivi vairākās vietās. No tās lāsoja asinis.

-   Dieva dēļ, Maik! - Korkijs iesaucās. - Nu jau nelabi metas!

Tolends pārsvieda asiņaino zivi pār bortu, kur tā krita trīsdesmit pēdu lejup. Brīdī, kad tā ieplunkšķēja ūdenī, sešas vai septiņas haizivis zibenīgi metās nešpetnā cīniņā, ar sudrabainajiem zobiem mežonīgi raustot zivi. Loms pazuda gandrīz vai acumirklī. t

Šausmu pārņemtā Reičela pagriezās, nespēdama nolaist acis no Tolenda, kurš jau turēja rokā citu zivi. Tā pati suga. Tikpat liela.

-    Šoreiz bez asinīm, - Tolends noteica. Nesadurstījis zivi, viņš iemeta to ūdenī, taču pēc plunkšķa nekas nenotika.

Amurhaizivis to neievēroja. Esma aizslīdēja prom pa straumi, nesaistījusi ne mazāko interesi.

-    Tās uzbrūk tikai tad, ja saož barību, - Tolends atkārtoja, vezdams abus prom no reliņiem. - Patiesībā jūs pat varētu pilnīgi droši izpeldēties pie kuģa bortiem - ar nosacījumu, ka jums nav vaļēju brūču.

Korkijs norādīja uz šuvēm vaigā.

Tolends sarauca pieri.

-    Nūja. Tev pelde iet gar degunu.

102. nodala

Gabrielas Ešas taksometrs nekustējās no vietas.

Sēdēdama automašīnā netālu no barjeras, ko pie FDR memoriāla bija uzstādījusi policija, Gabriela lūkojās tālumā uz avārijas dienestu mašīnām, šķita, ka pilsētu pārklājusi sir- reālistiska miglas dūmaka. Pa radio ziņoja, ka eksplodējušajā automobilī, iespējams, atrodas atbildīga valdības ierēdņa mirstīgās atliekas.

Izvilkusi mobilo tālruni, viņa piezvanīja senatoram. Viņš, bez šaubām, jau ir sācis prātot, kur Gabriela aizkavējusies.

Tālrunī atskanēja signāls - aizņemts.

Gabriela uzmeta skatienu taksometra tikšķošajam skaitītājam un pavisam saīga. Vairākas tuvējās mašīnas cita pēc citas uzbrauca uz ietves, apgriezās un devās prom veiksmīgāka maršruta meklējumos.

Šoferis pameta skatienu pār plecu.

-    Gribat gaidīt? Jūsu nauda.

Gabriela redzēja, ka ierodas aizvien jauni oficiālu personu transportlīdzekļi.

-    Nē. Griežam apkārt.

Šoferis piekrizdams kaut ko nomurkšķēja un sāka līkločiem vadīt taksometru, lai izmestu neveiklu loku. Kamēr auto kratījās pa ietvju apmalēm, Gabriela no jauna centās sazvanīt Sekstonu.

Joprojām aizņemts.

Pēc dažām minūtēm, izmetis platu loku, taksometrs virzījās pa C ielu. Gabriela pamanīja priekšā biroja "Philip A Hart" ēku. Viņa bija paredzējusi doties taisnā cejā uz senatora dzīvokli, taču ja pašas kabinets bija tik tuvu…

-    Grieziet malā! - viņa noburkšķēja. - Tepat. Paldies!

Taksometrs apstājās.

Gabriela samaksāja skaitītāja uzrādīto summu un piemeta klāt vēl desmit dolāru.

-    Varēsiet pagaidīt desmit minūtes?

Taksometra šoferis uzmeta acis naudai un pēc tam pulkstenim.

-    Ne minūti ilgāk.

Gabriela aizsteidzās. Es būšu ārā pēc piecām.

Tukšie senāta biroju ēkas marmora gaiteņi šādā stundā uzdvesa teju vai aizkapa elpu. Skrienot garām bargajām statujām, kas bija izvietotas pie ieejas trešajā stāvā, Gabrielas muskuji saspringa. Statuju stingās acis sekoja viņai gluži kā klusu sargu skatieni.

Piegājusi pie senatora Sekstona piecu istabu biroja galvenajām durvīm, Gabriela atslēdza tās ar savu atslēgas karti. Sekretariāta priekštelpā laistījās vāra gaismiņa. Izgājusi cauri foajē, Gabriela pa gaiteni aizsoļoja līdz savam kabinetam, ieslēdza dienasgaismas lampas un devās taisnā ceļā pie mapju skapīša.

Viņai bija sakrāta vesela mape par NASA Zemes novērošanas sistēmas budžeta plānu, kā arī samērā daudz informācijas par POBS. Tiklīdz viņa izstāstīs senatoram par Hārperu, Sekstons katrā ziņā gribēs visus iespējamos datus par POBS.

NASA meloja par POBS.

Kamēr Gabriela pārlūkoja mapes, iezvanījās viņas mobilais tālrunis.

-Senator? - viņa atsaucās.

-Nē, Gabsīt, te Jolanda. - Draudzenes balss skanēja mazliet neierasti. - Vai tu vēl esi NASA?

-    Nē'. Birojā.

-    Vai pārvaldē uzgāji kaut ko?

To, kas tev pat sapņos nav rādījies. Gabriela saprata, ka nedrīkst Jolandai neko stāstīt, iekams nebūs aprunājusies ar Sekstonu; senators skaidri zinās, kā izmantot šo informāciju.

-    Pastāstīšu tev visu pēc sarunas ar Sekstonu. Šobrīd dodos pie viņa.

Jolanda uzreiz neatbildēja.

-    Gabsīt, atceries, tu stāstīji par Sekstona kampaņas finansēšanu un KRF?

-    Es jau teicu, ka esmu maldījusies un…

-    Nupat uzzināju, ka divi mūsu reportieri, kuru lauciņš ir kosmiskās aviācijas industrija, gatavo līdzīgu materiālu.

Gabriela bija pārsteigta.

-    Un ko tas nozīmē?

-    Nezinu. Bet de džeki strādā labi, un viņi izklausās visnotaļ pārliecināti, ka Sekstons ņem kukuļus no Kosmosa robežu fonda. Gluži vienkārši iedomājos, ka vajadzētu tev piezvanīt. Es iepriekš teicu, ka tā ir neprātīga doma. Mārdžorija Tenča - tāds informācijas avots liekas samērā neuzticams, taču tie mūsu zēni… Nezinu. Iespējams, tev derētu pirms tikšanās ar senatoru patērzēt ar viņiem.

-     Ja viņi ir tik pārliecināti, kāpēc nav gājuši ar to ziņu atklātībā? - Gabrielas balss izklausījās tā, it kā viņa taisnotos, kaut arī tā nebija.

-    Viņiem nav neapgāžamu pierādījumu. Acīmredzot senators lieliski prot slēpt pēdas.

Kā jau daudzi politiķi.

-    Tur nekā nav, Jolanda. Es jau teicu, senators atzinās, ka pieņēmis KRF ziedojumus, taču tie nepārsniedz likumā noteikto summu.

-     Es dcu, ka viņš tev atzinās, Gabsīt, un es nevaru droši apgalvot, vai tā ir patiesība vai nav. Es tikai jutu, ka mans pienākums ir tev piezvanīt, jo es tevi pārliecināju, ka Mārdžorijai Tenčai nevar uzticēties. Bet nu uzzinu, ka arī citi, ne tikai Tenča, uzskata - senators ņem kukuļus. Tas ari viss.

-    Kas ir šie reportieri? - Gabriela negaidīti juta, ka sapīkums aug augumā.

-     Vārdus nenosaukšu, bet varu noorganizēt tikšanos. Viņi ir gudri. Viņi pārzina kampaņu finansēšanas likumus… - Jolanda saminstinājās. - Zini, tie zēni uzskata, ka Sekstonam izsīkst nauda - pat draud bankrots.

Kabineta klusumā Gabriela sadzirdēja atbalsojamies Tenčas griezīgās apsūdzības. Pēc Ketrinas nāves viņš lielāko daļu mantojuma notrieca neveiksmīgos ieguldījumos un personiskajās ērtībās un nopirka sev šķietami drošu uzvaru pirmsvēlēšanu konkurencē. Pirms pusgada jūsu kandidāts bija uz sēkļa.

-    Mūsu zēni ar lielāko prieku pamēļotu ar tevi, - Jolanda teica.

Par to es nemaz nešaubos, Gabriela nodomāja.

-    Es tev vēlāk piezvanīšu.

-    Tu izklausies noskaitusies.

-    Uz tevi ne, Jolanda. Uz tevi nekad. Paldies!

Gabriela nolika klausuli.

Miesassargs snauduļoja, sēdēdams uz krēsla gaitenī pie senatora Sekstona Vestbrukas dzīvokļa durvīm, kad viņu iztraucēja mobilā tālruņa zvans. Uzrāvies stāvus kā dzelts, viņš izberzēja acis un izvilka no vējjakas kabatas tālruni.

-Jā?

-    Ouen, te Gabriela.

Sekstona sargs pazina viņas balsi.

-    Ā, sveika!

-    Man jāparunā ar senatoru. Esi tik labs un piebungo pie durvīm! Viņam visu laiku ir aizņemts tālrunis.

-    Vispār ir jau vēls.

-    Viņš ir nomodā. Esmu par to droša. - Gabriela izklausījās nemierpilna. - Ārkārtēja situācija.

-    Vēl viena?

-    Tā pad. Ouen, lūdzu, pasaki senatoram, lai viņš noliek klausuli. Man ļoti vajag viņam šo to pajautāt.

Sargs nopūtās un piecēlās.

-     Labi jau labi. Pieklauvēšu. - Viņš izstaipījās un devās uz Sekstona dzīvokļa durvīm. - Bet esmu ar mieru, jo viņš bija priecīgs, ka šovakar ielaidu tevi dzīvoklī. - Viņš negribīgi pacēla dūri, lai piebungotu.

-    Ko tu tikko teici? - Gabriela noprasīja.

Sarga dūre apstājās pusceļā.

-     Es sacīju - senators bija priecīgs, ka šovakar tevi ielaidu. Tev bija taisnība. Viņš nemaz neīgņojās.

-    Jūs ar senatoru to pieminējāt sarunā? - Gabriela izklausījās pārsteigta.

-Jā. Un tad?

-    Nē, es vienīgi nebiju domājusi…

-    Vispār jau iznāca diezgan jokaini. Senators uzreiz pat nevarēja atminēdes, vai jūs esat viņu apciemojusi. Laikam jau zēni bija tā pavairāk iesviķojuši.

-    Kad jūs abi runājāt, Ouen?

-    Tūdaļ pēc jūsu aiziešanas. Vai kaut kas nav kārtībā?

īss klusums.

-    Nē… nē. Nekas. Paklau, labi apdomājot, nolēmu vēl pagaidām netraucēt senatoru. Es mēģināšu sazvanīt viņu vēlāk. Ja neizdosies, piezvanīšu tev, un tad varēsi pieklauvēt.

Sargs izvalbīja acis.

-    Kā teiksiet, mis Eša.

-    Paldies, Ouen! Piedod, ka iztraucēju.

-    Nieki vien. - Sargs nolika klausuli, atkrita krēslā un ieslīga snaudā.

Gabriela bridi nekustīgi stāvēja tukšajā birojā un tikai tad nolika klausuli. Sekstons zināja, ka esmu bijusi dzīvoklī… un man to nepateica?

Šis dīvainais, ireālais vakars pamazām vērtās aizvien drūmāks. Gabrielas atmiņā pazibēja telefona saruna ar senatoru brīdī, kad viņa atradās ABC. Senators bija apmulsinājis viņu ar neprovocētu atzīšanos, ka ticies ar kosmosa aviācijas kompāniju pārstāvjiem un pieņem no tiem naudu. Sekstona godīgums bija mudinājis Gabrielu atgriezties pie viņa. Gabriela bija pat nokaunējusies. Šajā brīdī viņa atzīšanās nemaz tik cēla nelikās.

Pelēkā nauda, Sekstons bija teicis. Pilnīgi likumīga.

Piepeši visas neskaidrās, ļaunās nojautas par senatoru Sekstonu uzbangoja ar jaunu spēku. Uz ielas taurēja taksometrs.

103. nodala

"Goijas" komandtiltiņš bija organiskā stikla kubs, kas atradās divus stāvus virs galvenā klāja. No šejienes Reičelas acīm pavērās trīssimt sešdesmit grādu plats skats uz visapkārt mutuļojošo, tumšo okeānu - šāda ainava laupīja drosmi, tāpēc viņa to skatīja tikai vienu reizi un, vairs par to nedomādama, pievērsās steidzamākam jautājumam.

Kad Tolends un Korkijs devās sameklēt Ksaviju, Reičela gatavojās sazināties ar Pikeringu. Viņa bija apsolījusi piezvanīt direktoram uzreiz pēc nosēšanās uz kuģa un dega nepacietībā noskaidrot, ko viņš uzzinājis, tiekoties ar Mārdžoriju Tenču.

"Goijas" SHINCOM 2100 digitālā komunikāciju sistēma Reičelai nebija sveša. Viņa zināja - ja saruna neieilgs, sazināšanās būs droša.

Uzgriezusi Pikeringa privāto numuru, viņa gaidīja, piespiedusi SHINCOM 2100 klausuli pie auss. Viņa bija domājusi, ka Pikerings atsauksies pēc pirmā signāla. Taču pīkstienus klausulē neviens nepārtrauca.

Seši pīksdeni. Septiņi. Astoņi…

Reičela palūkojās uz tumšo okeānu, un fakts, ka viņa nespēja sazināties ar direktoru, vairoja nepatiku, ko radīja atrašanās atklātā jūrā.

Deviņi pīkstieni. Desmit pīksdeni. Atbildi taču!

Gaidīdama viņa sāka soļot šurpu turpu. Ko tas nozīmēja? No šā tālruņa Pikerings nešķīrās ne brīdi, un viņš bija licis Reičelai zvanīt uz to.

Pēc piecpadsmitā signāla viņa nolika klausuli.

Bažām augot, Reičela pacēla SHINCOM 2100 klausuli un vēlreiz uzgrieza numuru.

Četri pīkstieni. Pieci pīkstieni.

Kur viņš palicis?

Beidzot! Šķita, ka panākts savienojums. Reičela juta atvieglojumu, taču tas bija īslaicīgs. Līnijas otrā galā neviens nerunāja. Klausulē valdīja klusums.

-    Hallo! - viņa mudināja. - Direktor?

Trīs īsi klikšķi.

-    Hallo! - Reičela teica.

Klusumu klausulē pāršķēla elektronisko traucējumu sprādziens, iedārdot Reičelai ausī. Viņa atrāva klausuli no smeldzošās auss. Traucējumi piepeši norima. Tad viņa izdzirdēja straujus pīkstienus ar pussekundes intervālu. Reičelas apjukums acumirklī pārauga atskārsmē. Un tad bailēs.

-    Velns!

Apsviedusies pret dltiņa vadības pulti, viņa nometa klausuli uz statīva, pārtraucot savienojumu. Reičela vairākus mirkļus pārbiedēta stāvēja, prātodama, vai paspējusi klausuli nolikt laikus.

Divus klājus zemāk aptuveni kuģa vidū atradās "Goijas" hidrolaboratorija, plaša darba vieta, ko pārdalīja garas letes un nodalījumi, stāvgrūdām piebāzti ar elektronisko aparatūru. Tur bija jūras straumju profilētāji, straumju analizētāji, ķīmisko eksperimentu izlietnes, tvaika nosūcēji, paraugu saldētavas telpa, personālie datori un vesela grēda kastu, kurās glabājās pētniecības dati un rezerves elektronika, lai nekas nekavētu darbu.

Kad Tolends un Korkijs iegāja telpā, "Goijas" apkalpes ģeoloģe Ksavija bija ērti apsēdusies televizora priekšā, kas auroja uz nebēdu. Viņa pat nepagriezās.

-    jums aptrūkās nauda aliņam, vai? - viņa uzsauca pār plecu, acīmredzot iedomājusies, ka atgriezies kāds no apkalpes.

-    Ksavija, - teica Tolends, - tas esmu es, Maiks.

Ģeoloģe apsviedās, norijot prāvu kumosu sendviča, ko tajā brīdī tiesāja.

-         Maik? - Ksavija stomījās, nepārprotami apstulbusi, viņu redzot. Ģeoloģe piecēlās, nogrieza televizoru klusāk un piegāja pie zinātniekiem, joprojām košļādama. - Man likās, kāds no mūsējiem atgriezies no vazāšanās pa bāriem. Ko jūs šeit darāt? - Ksavija bija padrukna, melnīgsnēja, ar spalgu balsi un izstaroja tādu kā skarbumu. - Viņa pamāja uz televizoru. Tajā jau kuro reizi atkārtoja Tolenda dokumentālo filmu par meteorītu. - Jūs nu gan īpaši ilgi uz ledāja neuzkavējāties, vai ne?

Gadījās šādi tādi apstākļi, Tolends domās paskaidroja.

-    Ksavija, tu noteikti pazīsti Korkiju Mārlinsonu.

Ksavija pamāja ar galvu.

-    Esmu pagodināta, ser.

Korkijs nenovērsa acis no sendviča viņas rokā.

-    Izskatās gards.

Ksavija greizi paglūnēja zinātniekā.

-     Es saņēmu tavu ziņu, - Tolends pavēstīja Ksavijai. - Tu minēji, ka esmu filmā pieļāvis kādu kļūdu. Gribu par to ar tevi parunāt.

Ģeoloģe brīdi viņā lūkojās un tad sāka griezīgi smieties.

-    Tad tāpēc tu esi atgriezies? Maik, dieva dēļ, es tev saku, tas ir gatavais nieks! Es tikai sadomāju tevi pakaitināt. NASA acīmredzot tev izsniegusi dažu labu pavecu informāciju. Kaut kas pilnīgi nebūtisks. Es nopietni saku - varbūt trīs vai četri jūras ģeologi visā pasaulē būs ievērojuši tādu pārskatīšanos.

Tolends aizturēja elpu.

-    Vai šī pārskatīšanās gadījumā nav saistīta ar hondrām?

Ksavijas seja kļuva pelnpelēka.

-   Ak dievs! Viens no tiem ģeologiem tev jau zvanīja?

Tolends sašļuka. Hondras. Viņš palūkojās uz Korkiju un

tad atkal pievērsās jūras ģeoloģei.

-    Ksavija, man jāzina viss, ko tu vari man pastāstīt par tām hondrām. Kādu misēkli esmu pieļāvis?

Ksavija vērās viņā, acīmredzot sapratusi, ka Tolends runā pilnīgi nopietni.

-        Maik, tas nudien ir sīkums. Pirms kāda laika izlasīju rakstiņu kādā specializētajā žurnālā. Tomēr es nesaprotu, par ko tu tā raizējies.

Tolends nopūtās.

-    Ksavija, lai cik dīvaini tas izklausītos, jo mazāk tu šovakar zini, jo labāk. Es tevi tikai lūdzu pastāstīt, ko tu vari teikt par hondrām. Un pēc tam tev būs jāizanalizē kāds akmens paraugs.

Ksavija izskatījās apjukusi un mazliet neapmierināta ar šādu slepenību.

-    Lai notiek, es aizskriešu pēc tā rakstiņa. Tas ir manā kabinetā. - Viņa nolika sendviču un devās uz durvīm.

-    Vai es drīkstu to piebeigt? - Korkijs uzsauca viņai nopakaļ.

Ksavija apstājās un neticīgi pārjautāja:

-    Jūs vēlaties apēst manu sendviču?

-    Nu, es tikai iedomājos, ja jūs…

-    Paņemiet pats savu sendviču, nolāpīts! - Ksavija izgāja.

Tolends iesmējās un norādīja uz laboratorijas pretējo sienu, kur atradās paraugu saldētava.

-   Apakšējais plaukts, Korkij. Starp vīna pudelēm un kal- māra maisiņiem.

Izgājusi uz klāja, Reičela nokāpa pa stāvajām kāpnēm no tiltiņa un aizsoļoja uz helikoptera laukumiņu. Krasta apsardzes pilots bija aizsnaudies, tomēr uztrūkās no miega, tiklīdz Reičela pieklauvēja pie kabīnes.

-    Jau galā? - viņš apvaicājās. - Ātri gan.

Reičela nervozi papurināja galvu.

-    Vai jūs varētu iedarbināt gan zemes, gan gaisa radaru?

-    Protams. Desmit jūdžu rādiuss.

-    Lūdzu, ieslēdziet!

Pilots apjucis pārbīdīja pāris slēdžu, un iegaismojās radara ekrāns. Rādītājs tajā vēzēja gausus lokus.

-    Vai ir kaut kas? - Reičela jautāja.

Pilots ļāva rādītājam apmest vairākus pilnus apļus, noregulēja dažas sviras un vēroja. Gaiss bija tīrs.

-        Pāris kuģīšu krietnu gabalu no mums pie perifērijas, taču visi attālinās. Visapkārt jūdzēm un jūdzēm plaša atklātā jūra.

Reičela Sekstone nopūtās, kaut ari nejutās īpaši atvieglota.

-   Izpildiet manu lūgumu! Tiklīdz redzat kaut ko tuvojamies - kuģus, lidaparātus vai ko citu -, nekavējoties dariet man zināmu.

-    Lai notiek! Viss kārtībā?

-   Jā. Es dkai vēlos būt informēta, vai mums gaidāmi ciemiņi.

Pilots paraustīja plecus.

-    Es pieskatīšu radaru, kundze. Ja uzradīsies kāds punktiņš, jūs būsiet pirmā, kas par to zinās.

Mērojot ceļu uz hidrolaboratoriju, Reičelas nervu gali kņudēja. Iegājusi telpā, viņa ieraudzīja Korkiju un Tolendu - abi stāvēja pie datora monitora un gremoja sendvičus.

-   Ko gribēsi? Vistu ar zivs piegaršu, Boloņas desu ar zivs piegaršu vai olu salātus ar zivs piegaršu? - Korkijs uzsauca ar pilnu muti.

Reičela tik tikko sadzirdēja jautājumu.

-    Maik, cik ātri mēs varam iegūt informāciju un pamest kuģi?

104. nodala

Tolends soļoja šurpu turpu pa laboratoriju, kopā ar Reičelu un Korkiju gaidot Ksaviju atgriežamies. Ziņa par hondrām izraisīja gandrīz tikpat lielu nemieru kā Reičelas nesekmīgais mēģinājums sazināties ar Pikeringu.

Direktors neatbilde ja. t

Un kāds centās, raidot impulsus, izokšķerēt "Goijas" atrašanās vietu.

-    Tikai mieru! - Tolends abiem uzsauca. - Mēs esam drošībā. Krasta apsardzes pilots nenolaiž acis no radara. Tiklīdz kāds mums tuvosies, viņš bez pūlēm paspēs mūs brīdināt.

Reičela piekrītoši pamāja, lai gan īpaši bezrūpīgāka neizskatījās.

-   Maik, kas tas tāds? - Korkijs noprasīja, rādot uz "Spare" datora monitoru, kurā murgains attēls draudīgi pulsēja un kulstījās kā dzīvs.

-    Tas ir okeāna straumju un temperatūras maiņas sānskats, ko zem kuģa ieguvis akustiskais Doplera straumju pro- filētājs, - Tolends atbildēja.

Reičela neatraudamās lūkojās datora monitorā.

-    Un mēs esam virs tā noenkurojušies?

Tolendam bija jāatzīst, ka attēls patiesi izskatās draudīgs. Virspusē ūdens bija sakūlies zilganzaļā virpulī, bet zemāk, kur temperatūra paaugstinājās, tas vērtās baismīgi oranžsarkans. Netālu no dibena plosījās asinssarkans ciklona mutulis.

-    Tā ir gigantiskā ūdens plūsma, - norādīja Tolends.

-    Izskatās kā zemūdens tornado, - Korkijs norūca.

-    Princips ir tāds pats. Okeāna dibenā ūdens parasti ir aukstāks un blīvāks, taču šeit dinamika ir pretēja. Dziļūdens ir sasilis un viegls, tāpēc tas ceļas augšup. Ūdens virspusē ir smagāks, un tas milzu spirālē traucas lejup, lai aizpildītu tukšumu. Šādas atvarveida straumes okeānā nav retums. Gigantiskas vērpetes.

-    Kas ir tas milzīgais uzkalns pašā dibenā? - Korkijs norādīja uz okeāna dibenu, kur gluži kā burbulis pacēlās paliels kupolveida paugurs. Tieši virs tā vērpās mutulis.

-   Tas ir magmas kupols, - Tolends paskaidroja. - Tajā vietā lava spiež uz augšu okeāna dibenu.

Korkijs pamāja.

-    Kā milzīga pinne.

-    Tā var teikt.

-    Un ja nu tā pārsprāgst?

Tolends saviebās, atcerēdamies 1986. gada gigantiskās plūsmas sprādzienu netālu no Huana de Fuka jūras šauruma, kad tūkstošiem tonnu 1200 grādu (pēc Celsija) karstas magmas vienā rāvienā izsprāga okeānā, acumirklī palielinot mutuļa intensitāti. Virsmas straumes pieņēmās ātrumā, un virpulis zibenīgi izpletās augšup. Turpmākos notikumus Tolendam nebija vēlēšanās Reičelai un Korkijam stāstīt.

-    Atlantijas okeāna magmas kupoli nepārsprāgst, - Tolends viņus mierināja. - Aukstais ūdens, kas cirkulē virs kupola, nemitīgi atdzesē un nocietina zemes garozu, noturot magmu drošā vietā zem biezas iežu kārtas. Ar laiku lava zem tā atdziest - un spirāle izzūd. Gigantiskās plūsmas parasti nav bīstamas.

Korkijs norādīja uz apdriskātu žurnālu, kas atradās blakus datoram.

-    Un tu gribi apgalvot, ka "Scientific American" publicē izdomājumus?

Tolends pamanīja žurnāla vāku un novaikstījās. Kāds acīmredzot bija paņēmis šo "Scientific American" 1999. gada februāra numuru no "Goijas" veco zinātnisko žurnālu arhīva. Uz vāka bija redzams mākslinieka gleznots supertanke- ris, kas nevaldāmi virpuļoja milzīgā okeāna piltuvē. Virsraksts vēstīja: GIGANTISKĀS ŪDENS PLŪSMAS - MILZU SLEPKAVAS NO DZELMES?

Tolends smiedamies atvēcinājās.

-    Tas uz mums galīgi neattiecas. Tur rakstīts par gigantiskajām plūsmām zemestrīču zonās. Pirms dažiem gadiem tā bija populāra Bermudu trīsstūra hipotēze, izskaidrojot kuģu pazušanu. Ja okeāna dibenā norisinātos kāda ģeoloģiska kataklizma - tas gan šajā nostūrī ir kas nedzirdēts -, kupols pārsprāgtu un mutulis pieņefntos tādos apmēros, ka… nu, jūs jau zināt.

-    Nē, nezinām, - Korkijs strupi atsaucās.

Tolends paraustīja plecus.

-    Paceltos līdz ūdens virsmai.

-    Skaisti. Man prieks, ka atvedi mūs uz šā kuģa.

Ienāca Ksavija, turēdama rokā dažus papīrus.

-    Apbrīnojat gigantiskās plūsmas?

-        Ak jā! - Korkijs sarkastiski izmeta. - Maiks mums nupat stāstīja - kad tas mazais kalniņš uzies gaisā, mēs novir- pujosim lejā gluži kā pa kanalizācijas caundi.

- Pa cauruli? - Ksavija dzedri noņirdza. - Drīzāk jau tiksim noskalod lielākajā klozetpodā pasaulē.

Krasta apsardzes pilots, sēdēdams helikopterā uz "Goijas" klāja, modri vēroja EMS radara displeju. Strādādams glābšanas darbos, viņš bija redzējis ne mazumu baiļu cilvēku acīs. Kad Reičela Sekstone lūdza viņu uzmanīt, vai "Goi- jai" netuvojas negaidīti viesi, viņa katrā ziņā bija izbijusies.

Interesanti, kādus ciemiņus viņa gaida, pilots prātoja.

Cik vien tālu radars spēja uztvert, jūrā un debesīs desmit jūdžu attālumā uz visām pusēm nebija nekā tāda, kas izskatītos neparasts. Astoņu jūdžu attālumā zvejas kuģītis. Viens otrs lidaparāts, skāris radara lauka malu, izzuda nezināmā virzienā.

Pilots nopūtās un pievērsa skatienu okeānam, kas mutuļoja visapkārt kuģim. Tas uzdvesa spocīgu sajūtu - par spīti izmestajam enkuram, šķita, ka kuģis traucas pilnā gaitā.

Viņš no jauna pievērsa acis radara ekrānam un vēroja. Modri.

105. nodala

Uz "Goijas" borta Tolends iepazīstināja Ksaviju un Reičelu. Kuģa ģeoloģe ar katru mirkli izskatījās aizvien vairāk apjukusi, vērodama prominento svītu, kas stāvēja viņas priekšā hidrolaboratorijā. Turklāt Reičelas neslēptā vēlēšanās steigšus izdarīt pārbaudes un pēc iespējas ātrāk atstāt kuģi Ksaviju nervozēja.

Nesteidzies, Ksavija, Tolends viņu domās mierināja. Mums jāzina viss.

Ksavija ierunājās stīvā balsī:

- Maik, savā dokumentālajā filmā tu minēji, ka tie sīkie metāliskie pilieniņi veidojas tikai izplatījumā.

Tolends juta pārskrienam bažu izraisītus drebuļus. Hondras veidojas tikai kosmosā. Tā man iegalvoja NASA.

-    Taču saskaņā ar šīm piezīmēm, - Ksavija pacēla rokā lapas, - tā nav gluži tiesa.

Kork'js veltīja viņai dzēlīgu skatienu.

-    Protams, ir.

Ksavija īgni paglūnēja uz Korkiju un pavēcināja piezīmes.

-    Pērngad jauns ģeologs, vārdā Lī Polloks, no Drū universitātes, izmantojot modernu jūras robotu, ievāca dziļūdens garozas paraugus Marianas dziļvagā Klusajā okeānā un izcēla akmeni, kam piemita agrāk neredzēta ģeoloģiska īpatnība - kaut kas līdzīgs hondrām. Viņš nosauca šo savdabību par plagioklazu iespiedumiem - tie bija sīki metāliski burbu- līši, kas acīmredzot rehomogenizēti, palielinoties okeāna dzīļu spiedienam. Doktors Polloks, atradis metāliskas lodītes okeāna akmenī, bija pārsteigts. Viņš izstrādāja unikālu teoriju, lai izskaidrotu šo parādību.

-   Skaidrs. Kas cits viņam atlika? - Korkijs noņurdēja.

Ksavija laida repliku gar ausīm.

-     Doktors Polloks izvirzīja versiju, ka ultradziļā okeāna vidē ārkārtīga spiediena iedarbībā pārvērtusies akmens struktūra, kur radušies nesavietojamu metālu sakausējumi.

Tolends apsvēra dzirdēto. Marianas dziļvaga bija septiņas jūdzes dziļa, viens no beidzamajiem neizpētītajiem apgabaliem uz planētas. Tikai dažas robotu zondes bija ietie- kušās tādās dzīlēs, un lielākā daļa sašķīda, iekams nonāca līdz dibenam. Ūdens spiediens dziļvagā bija neaprakstāms - astoņpadsmit tūkstoši mārciņu uz kvadrātcollu, turpretī okeāna virspusē šis spiediens bija tikai divdesmit četras mārciņas. Okeanogrāfiem vēl aizvien bija stipri ierobežotas zināšanas par ģeoloģiskajiem spēkiem pašā okeāna dziļumā.

-    Tātad šis Polloks uzskata, ka Marianas dziļvagā varēja izveidoties akmeņi ar hondrām līdzīgām iezīmēm?

-     Tā ir visai mazpazīstama teorija, - Ksavija norādīja. - Patiesībā tā nekad nav oficiāli publicēta. Tikai pagājušajā mēnesī nejauši uzdūros Polloka personiskajām piezīmēm in- ternetā, meklējot pētījumus par šķidruma un akmens savstarpējo iedarbību gaidāmajam gigantisko plūsmu šovam. Citādi es par to vispār neko nezinātu.

-    Šī teorija nekad nav publicēta tāpēc, ka tā ir absurda, - Korkijs iedzēla. - Lai hondras veidotos, vajadzīgs karstums. Ūdens spiediens nekādā ziņā nespētu mainīt akmens kristālu struktūru.

-    Spiediens ir vislielāko ģeoloģisko pārmaiņu izraisītājs uz mūsu planētas! - Ksavija atcirta. - Ir tāds sīkums kā meta- morfais iezis. Ģeoloģija iesācējiem.

Korkijs skābi novaikstījās.

Tolends atģida, ka Ksavijas teiktajā ir liela daļa taisnības. Kaut ari karstumam patiešām bija liela nozīme Zemes metamorfožu ģeoloģijā, metamorfos iežus lielākoties radīja ārkārtīgs spiediens. Neticami, taču akmeņi dziļi zem Zemes garozas ir pakļauti tādam spiedienam, ka tie vairāk atgādina biezu sīrupu, nevis cietus akmeņus, - tie kļūst elastīgi. Vai tajos norisinās ķīmiskas pārmaiņas? Doktora Polloka teorija tomēr šķita no gaisa grābta.

-    Ksavija, - Tolends ierunājās, - nekad neesmu dzirdējis, ka ūdens spiediena iedarbībā akmenī notiktu ķīmiskas pārmaiņas. Tu esi ģeoloģe - kāds ir tavs spriedums?

-   Redzi, iznāk, ka ūdens spiediens nav bijis vienīgais faktors. - Ksavija atbildēja, šķirstīdama lapas, līdz atrada meklēto nodaļu. Viņa citēja Polloka rakstīto vārdu pa vārdam.

-    "Okeāna garoza Marianas dziļvagā, kas pakļauta ārkārtīgam hidrostatiskajam spiedienam, var tikt saspiesta vēl vairāk - uz to iedarbojas šā apvidus pārejas zonas tektoniskie spēki."

Nu protams, Tolends nodomāja. Marianas dziļvaga, saspiesta zem sepdņām jūdzēm ūdens, ir vienlaikus arī pārejas zona - spiediena līnija vietā, kur Klusais un Indijas okeāns sakļaujas. Kopējais spiediens dziļvagā varētu būt milzīgs. Un, tā kā šis apvidus atrodas tik tālu un tā pētīšana ir bīstama, iespēja kādam ko uzzināt par hondru veidošanos tajā bija ārkārtīgi niecīga.

Ksavija turpināja:

-    "Hidrostatiskā un tektoniskā spiediena iedarbībā garoza varētu būt elastīga vai pusšķidra, tādējādi vieglākie elementi sakustu hondrām līdzīgās struktūrās, kādas, pēc visu domām, sastopamas tikai izplatījumā."

Korkijs izvalbīja acis.

-    Neiespējami!

Tolends uzmeta skatienu Korkijam.

-    Vai ir vēl kāds izskaidrojums hondrām, kas novērotas doktora Polloka atrastajā akmenī?

-    Skaidrs kā diena, - Korkijs attrauca. - Polloks patiesībā atrada īstu meteorītu. Okeānā ik pa brīdim iekrīt kāds meteorīts. Polloks varbūt nenoturēja to par meteorītu tāpēc, ka kusuma garoza pēc gadiem ilgas atrašanās ūdenī bija noskalota un akmens izskatījās parasts. - Korkijs pagriezās pret Ksaviju. - Pollokam droši vien nepietika prāta noteikt niķeļa daudzumu, vai ne?

-    Īstenībā pietika gan! - Ksavija atcirta, no jauna pārlapojot piezīmes. - Polloks raksta: "Biju pārsteigts, atrazdams parauga sastāvā niķeli, kura daudzums atbilda vidējam rādītājam, kādu parasti nenovēro uz Zemes atrastajos akmeņos."

Tolends un Reičela pārmija izbrīna pilnus skatienus.

Ksavija lasīja tālāk.

-     "Kaut arī niķeļa daudzums neatbilst pieņemtajam vidējam standartam, kāds vērojams meteorītu izcelsmes akmeņos, tas tomēr ir pārsteidzoši tuvs tam."

Reičelu pārņēma nemiers.

-    Cik tuvs? Vai iespējams, ka okeānā atrasts akmens tiek sajaukts ar meteorītu?

Ksavija nogrozīja galvu.

-    Es gan neesmu ķīmiskās petroloģijas speciāliste, taču, cik man zināms, starp Polloka atrasto akmeni un meteorītu ir neskaitāmas ķīmiskas atšķirības.

-    Kādas ir šīs atšķirības? - Tolends gribēja zināt.

Ksavija pievērsās grafikam savās piezīmēs.

-        Saskaņā ar šeit teikto viena atšķirība ir hondru ķīmiskā struktūra. Izskatās, ka atšķiras titāna un cirkonija attiecība. Okeāna akmens paraugu hondrās tika konstatēts ārkārtīgi mazs cirkonija daudzums. - Viņa pacēla acis. - Tikai divas daļiņas no miljona.

-    Divas no miljona? - Korkijs izdvesa. - Meteorītos tas ir tūkstošiem reižu lielāks!

-   Tieši tā, - atteica Ksavija. - Tāpēc Polloks domā, ka viņa parauga hondras nav radušās kosmosā.

Tolends pieliecās Korkijam tuvāk.

-   Vai NASA izmērīja titāna un cirkonija attiecību paraugā uz Milna ledāja? - viņš iečukstēja tam ausī.

-     Protams, ne! - Korkijs aizsvilās. - To neviens nemūžam nemērītu! Tas būtu tas pats, kas noteikt riepu gumijas sastāvu, lai pārliecinātos, ka savā priekšā redz automašīnu!

Tolends smagi nopūtās, no jauna pievērsdamies Ksa- vijai.

-    Mēs tev iedosim akmens paraugu ar hondrām. Vai tu varēsi noteikt, vai šīs hondras radušās, akmenim krītot… vai arī Polloka dziļūdens spiediena iedarbībā?

Ksavija paraustīja plecus.

-     Laikam jau varēšu. Elektronu mikrozonžu precizitāte būs pietiekama. Par ko vispār ir runa?

Tolends pagriezās pret Korkiju.

-    Dod to viņai!

Korkijs negribīgi izvilka no kabatas meteorīta paraugu un pasniedza to Ksavijai.

Ksavija sarauca pieri grumbās. Viņa paņēma akmeni, nopētīja kusuma garozu un tad ieraudzīja fosiliju.

-     Ak dievs! - viņa iesaucās, strauji paceldama galvu. - Vai tas nav no…?

-    Jā, - Tolends atteica. - Diemžēl ir.

106. nodala

Gabriela Eša stāvēja savā kabinetā pie loga un prātoja, ko lai dara. Pirms nepilnas stundas viņa, priecīga satraukuma pārņemta, bija izsteigusies no NASA mītnes, nepacietīgi vēlēdamās dalīties Kriša Hārpera izklāstītajos krāpšanas jaunumos ar senatoru.

Tagad viņa tik pārliecināta nebija.

jolanda bija izstāstījusi, ka divi neatkarīgi ABC reportieri tur aizdomās Sekstonu par kukuļu ņemšanu no KRF. Turklāt Gabriela nule bija noskaidrojusi, ka patiesībā Sekstons zina par viņas ielavīšanos dzīvoklī tikšanās laikā, tomēr neko viņai nebija teicis.

Gabriela nopūtās. Taksometrs jau sen bija nozudis tālēs zilajās. Lai gan Gabriela dažu minūšu laikā varēja iesēsties citā, viņa apzinājās, ka vispirms jāpaveic vēl kas.

Vai tiešām es to grasos darīt?

Gabriela sadrūma, apjauzdama, ka izvēles nav. Viņa vairs nezināja, kam uzticēties.

Atstājusi kabinetu, viņa izgāja cauri sekretāres priekštelpai un iesoļoja platā gaitenī. Tā galā skatienam pavērās Sekstona kabineta masīvās ozolkoka durvis, un abpus tām bija novietoti karogi: Amerikas Savienoto Valstu karogs pa labi un Delavēras pavalsts - pa kreisi. Durvis, tāpat kā vairākums senatoru biroju durvju šajā ēkā, bija apsistas ar tēraudu, un tās sargāja parastā slēdzene, elektroniska atslēga un signalizācija.

Gabriela zināja, ka, iekļuvusi šajā kabinetā kaut uz dažām minūtēm, viņa iegūtu visas nepieciešamās atbildes. Tuvojoties nocietinātajām durvīm, Gabrielai nebija ilūziju, ka tiks tām cauri. Viņai bija cits plāns.

Desmit pēdu attālumā no Sekstona kabineta Gabriela asi pagriezās pa labi un iegāja dāmu tualetē. Automātiski ieslēgusies dienasgaisma spoži atstarojās no baltajām flīzēm. Kad acis aprada ar spilgto gaismu, Gabriela uz mirkli apstājās, ieraudzījusi sevi spogulī. Kā parasti, viņas vaibsti izskatījās maigāki, nekā viņa bija cerējusi. Pat trausli. Viņa allaž jutās stiprāka, nekā izskatījās.

Tu esi pārliecināta, ka vēlies to darīt?

Gabriela zināja, ka Sekstons nepacietīgi gaida viņas ierašanos un pilnu situācijas izklāstu. Sekstonam par nelaimi, Gabriela bija atskārtusi, ka senators šovakar ar viņu manipulējis. Gabriela Eša necieta, ka ar viņu manipulē. Senators bija slēpis no viņas informāciju. Jautājums - ko īsti. Viņa zināja, ka atbildes ir noglabātas viņa kabinetā - tieši aiz tualetes telpas sienas.

- Piecas minūtes, - Gabriela skaļi noteica, sakopodama apņēmību.

Piegājusi pie tualetes telpas darbarīku skapja, viņa pacēla roku un nobraucīja gar durvju rāmi. Uz grīdas klaudzēdama nokrita atslēga. Ēkas "Philip A. Hart" apkalpojošais personāls bija federālie darbinieki, un šķita, ka viņi nozūd miglā ik reizi, kad norisinājās kāds streiks, nedēļām ilgi atstājot tualeti bez papīra un tamponiem. Sekstona biroja sievietes, kam tas bija apnicis, bija ņēmušas iniciatīvu savās rokās un nodrošinājušās ar saimniecības telpas atslēgu - "ārkārtējiem gadījumiem".

Šis vakars tāds ir, Gabriela ieprātojās.

Viņa atvēra skapi.

Šaurā telpa bija stāvgrūdām pilna. Plaukti bija pieblīvēti ar tīrīšanas līdzekļiem, lupatām un tualetes papīra krājumiem. Pirms mēneša Gabriela, meklēdama papīra dvieļus, bija izdarījusi neparastu atklājumu. Nespēdama aizsniegt papīru, kas atradās uz augšējā plaukta, viņa ar slotas galu bija nobakstījusi rulli zemē un netīšām izgāzusi griestu plāksni. Pakāpusies augstāk, lai atliktu plāksni vietā, viņa pārsteigta izdzirdēja senatora Sekstona balsi.

Pilnīgi skaidri.

No atbalss viņa sprieda, ka senators runā pats ar sevi, sēdēdams sava kabineta privātajā tualetes telpā, kas acīmredzot bija atdalīta no krājumu skapja vienīgi ar izņemamām kok- šķiedras griestu plāksnēm.

Šovakar atgriezusies, lai meklētu ko svarīgāku par papīra dvieļiem, Gabriela nospēra kurpes, uztrausās pa plauktiem, izspieda kokšķiedras plāksni un uzvilkās augšup. Te nu bija valsts drošība, viņa nodomāja, apsverot, cik valsts un federālo likumu pēc brīža pārkāps.

Laižoties lejup caur Sekstona privātās tualetes griestiem, Gabriela nolika zeķē tērpto pēdu uz saltās porcelāna izlietnes un tad nolēca zemē. Aizturējusi elpu, viņa iegāja Sekstona privātajā kabinetā.

Austrumnieciskie paklāji bija mīksti un silti.

107. nodala

Trīsdesmit jūdžu attālumā Delavēras pavalsts ziemeļos melns bruņots "Kiowa" helikopters traucās virs priežu galotnēm. Delta Viens pārbaudīja koordinātas, kas bija ievadītas automātiskā navigācijas sistēmā.

Brīdī, kad Reičela zvanīja Pikeringam, kuģa pārraides iekārtas un Pikeringa mobilā tālruņa aizsardzības šifri apgrūtināja sarunas noklausīšanos, taču tas nemaz nebija "Delta" mērķis. Vienības nolūks bija atklāt zvanītāja atrašanās vietu. Globālās pozicionēšanas sistēmas un datorizētā triangulācija jāva noteikt precīzas zvanītāja koordinātas. Tas bija daudz vieglāk nekā atšifrēt sarunas saturu.

Delta Viens uzjautrināja šis fakts. Mobilo tālruņu lietotājiem lielākoties nebija ne jausmas, ka ik reizi, kad viņi kādam zvanīja, Valsts noklausīšanās centrs, ja vien vēlējās, varēja noteikt viņu atrašanās vietu, pieļaujot desmit pēdu neprecizitāti, jebkurā vietā uz zemeslodes - sīka nianse, par kuru mobilo sakaru kompānijas kautrējās ieminēties. Šonakt, tiklīdz vienība "Delta" bija ieguvusi pieeju Viljama Pikeringa mobilā tālruņa uztveršanas frekvencei, kaujinieki viegli noteica atrašanās koordinātas tam, kurš uz šo tālruni zvanīja.

Helikopters uzņēma tiešu kursu uz mērķi, no kura atradās divdesmit jūdžu attālumā.

-    "Lietussargs" sagatavots? - Delta Viens jautāja, pagriezies pret Delta Divi, kas apkalpoja radaru un ieroču sistēmu.

-    Apstiprinu. Gaidām, kad būsim piecu jūdžu attālumā.

Piecas jūdzes, Delta Viens nodomāja. Viņam vajadzēja ievest šo putniņu krietni dziļi mērķa radara diapazonā, lai nonāktu tādā attālumā, kas ļautu izmantot "Kiowa" ieroču aprīkojumu. Viņam nebija šaubu, ka uz "Goijas" borta kāds nervozi vēro debesis. Tā kā "Delta" uzdevums bija likvidēt mērķi, neļaujot tam izsaukt palīdzību pa radio, Delta Viens nedrīkstēja radīt pāragru trauksmi.

Piecpadsmit jūdžu attālumā no mērķa viņi vēl aizvien atradās ārpus radara uztveršanas zonas. Delta Viens krasi sagrieza "Kioiva" par trīsdesmit pieciem grādiem uz rietumiem prom no kursa. Helikopters pacēlās trīs tūkstošu pēdu augstumā - tādā parasd lido nelielas lidmašīnas - un uzņēma simt desmit mezglu lielu ātrumu.

Krasta apsardzes helikopters rāmi stāvēja uz "Goijas" klāja, kad radara ekrāns iepīkstējās, vēstot par objektu desmit jūdžu attālumā. Pilots sēdeklī saslējās un izpētīja displeju. Izskatījās, ka tā ir neliela kravas lidmašīna, kas dodas rietumu virzienā uz krastu.

Visticamāk uz Ņuarkas lidostu.

Kaut arī lidmašīnas trajektorija veda garām "Goijai" četru jūdžu attālumā, lidojuma maršruts acīmredzot nebija izraudzīts ar nolūku. Tomēr krasta apsardzes pilots, nezaudēdams modrību, vēroja, kā mirgojošs punktiņš nesteidzīgi iezīmē simt desmit mezglu līniju pāri ekrāna labajai pusei. Vistuvākajā punktā lidmašīna atradās aptuveni četru jūdžu attālumā rietumu pusē. Kā jau gaidīts, tā turpināja ceļu, palēnām attālinoties.

4,1 jūdze. 4,2 jūdzes.

Pilots atviegloti uzelpoja.

Un tad notika kaut kas dīvains.

-    "Lietussargs" iedarbināts! - uzsauca Delta Divi, sēdēdams ieroču vadības sēdeklī "Kioiva" bruņotā helikoptera kreisajā pusē, un pazibināja uz augšu paceltu īkšķi. - Radio- traucējumi, modulācijas troksnis un aizsega pulss aktivizēti un gatavi darbam.

Delta Viens uzklausīja ziņojumu un spēji sasvēra helikopteru pa 'abi, novirzīdams lidaparātu tieši predm "Goijai". Šo manevru kuģa radars neuztvers.

-    Krietni labāk par staniola blāķiem! - Delta Divi uzsauca.

Delta Viens piekrita. Radara traucējumu metode bija izgudrota Otrā pasaules kara laikā, kad atjautīgs britu lidotājs bombardēšanas laikā bija sācis mest no savas lidmašīnas alvas folijā ietītas siena ķīpas. Vāciešu radari uztvēra milzum daudz atstarojošu objektu un netika gudri, kur šaut. Kopš tā laika tehnoloģija bija krietni uzlabota.

Radara traucējumu sistēma "lietussargs", kas atradās uz "Kioiva" borta, bija viens no bīstamākajiem militāristu elektroniskajiem kaujas ieročiem. Noraidot fona trokšņus atmosfērā virs doto koordinātu krustpunkta, "Kioiva" spēja izdzēst mērķa acis, ausis un balsi. Pirms mirkļa visi radara ekrāni uz "Goijas" klāja bija izdzisuši. Līdz brīdim, kad apkalpe atjēgsies, ka jāsauc palīgā, sakarus vairs nebūs iespējams nodibināt. Uz kuģa bija vienīgi radioviļņu vai mikroviļņu sakari, nevis telefona sakari pa vadiem. Ja "Kioiva" piekļūs pietiekami tuvu, visas "Goijas" sakaru sistēmas pārtrauks funkcionēt, to nesējsignālus izdzēsīs neredzamais traucējumu mākonis, kas plūda no "Kiozva" priekšgala.

Ideāla izolācija, Delta Viens nodomāja. Aizsardzība nav iespējama.

Viņu mērķi bija veiksmīgi un viltīgi aizbēguši no Milna ledāja, taču nu tas vairs neatkārtosies. Atstādami krastu, Reičela Sekstone un Maikls Tolends bija pieņēmuši aplamu lēmumu. Tas būs pēdējais nepareizais lēmums viņu dzīvē.

Zaks Hērnijs samiegojies sēdēja gultā Baltajā namā un turēja rokā tālruņa klausuli.

-        Tagad? Ekstroms vēlas runāt ar mani tagad? - Acis miegdams, Hērnijs pa otram lāgam ieskatījās pulkstenī pie gultas. 3.17 naktī.

- Jā, prezidenta kungs, - apstiprināja sakaru virsnieks. - Viņš apgalvo, ka situācija esot steidzama.

108. nodala

Korkijs un Ksavija līkņāja ap elektronu mikrozondi, mērīdami cirkonija daudzumu hondrās, un Reičela sekoja Tolendam, kas, šķērsojis laboratoriju, iegāja blakustelpā un ieslēdza datoru. Acīmredzot okeanogrāfs vēlējās pārbaudīt vēl ko.

Kamēr dators iesila, Tolends pagriezās pret Reičelu un pavēra muti, it kā vēlēdamies ko sacīt. Tomēr nepateica.

-    Ko tu gribēji teikt? - jautāja Reičela, pārsteigta, cik ļoti viņu saista šis vīrietis. Viņa karsti ilgojās izmest visu šo jezgu no prāta un pabūt kopā ar viņu - kaut uz īsu bridi.

-    Gribu tev atvainoties, - sacīja Tolends, izskatīdamies nožēlas pilns.

-    Par ko?

-    Par tām āmurhaizivīm. Kad stāvējām uz klāja, es aizrāvos. Reizumis piemirstu, ka daudzus okeāns bezgala biedē.

Stāvēdama viņam pretī, Reičela jutās kā pusaugu meitene, kas mīņājas uz sliekšņa, ieraudzījusi savu jauno draugu.

-    Paldies! Neņem galvā! Patiešām. - Viņai nez kāpēc šķita, ka Tolends vēlas viņu noskūpstīt.

Pēc mirkļa viņš kautrīgi aizgriezās.

-    Es zinu. Tu gribi nokļūt krastā. Mums jāstrādā.

-    Pagaidām. - Reičela maigi pasmaidīja.

-    Pagaidām, - Tolends atkārtoja, nosēžodes pie datora.

Reičela nopūtās, nostājās viņam cieši aiz muguras, izbaudot mazās laboratorijas privātumu, un vēroja, kā Tolends sērfo caur failiem.

-    Ko mēs darām?

-    Pētām, vai datu bāzē nav ziņu par lielām okeānā mītošām utīm. Es gribu zināt, vai varam atrast jebkādas aizvēsturiskas jūras fosilijas, kas atgādinātu tās, kuras redzējām NASA meteorītā. - Viņš palaida meklēšanas sākumlapu, kuras augšā ar trekniem burtiem bija rakstīts: PROJEKTS "DIVERSITAS".

Virzīdams kursoru cauri izvēlnēm, Tolends skaidroja:

-     "Diversitas" ir nemitīgi atjaunināts okeānu bioloģisko datu katalogs. Kad jūras biologs atklāj jaunu okeāna sugu vai fosiliju, viņš var padižodes un dalīties savā atradumā, aug- šuplādējot informāciju un fotogrāfijas centrālajā datu bāzē. Tā kā ik nedēļu dek atklāts daudz kas jauns, šis ir vienīgais paņēmiens, kā būt lietas kursā par jaunākajiem pētījumiem.

Reičela vēroja, kā Tolends aši pārlūko izvēlnes.

-    Tātad tu šobrīd esi tīmeklī?

-     Nē. Piekļūt internetam, atrodoties jūrā, ir visai sarežģīti. Mēs glabājam visus šos datus uz borta citā telpā milzīgā optisko diskdziņu grēdā. Ikreiz, iegriežoties ostā, mēs pieslēdzamies "Diversitas" un atjauninām datu bāzi ar pēdējiem atradumiem. Tādējādi šie dati mums ir pieejami arī jūrā bez piekļuves globālajam tīmeklim, un tie nekad nav vairāk kā mēnesi vai divus veci. - Tolends iesmējās un sāka rakstīt datorā meklēšanas atslēgas vārdus. - Jādomā, tu esi dzirdējusi par visai neviennozīmīgi vērtēto mūzikas failu koplietošanas programmu "Napster"?

Reičela pamāja.

-    "Diversitas" var uzskatīt par jūras biologu "Napster" paveidu. Mēs to saucam par LOBSTER - labākie okeānu biologi dalās dažādos ekscentriskos atklājumos.

Reičela iesmējās. Pat šādā saspringtā situācijā Maikls Tolends prata atvieglot baiļu slogu. Reičela atskārta, ka viņas dzīvē pēdējā laikā bijis pārāk maz jautrības.

-    Mūsu datu bāze ir milzīga, - stāstīja Tolends, pabeidzot ievadīt aprakstošos atslēgaš vārdus. - Vairāk nekā desmit te- rabaitu aprakstu un fotogrāfiju. Tajā glabājas informācija, ko neviens nekad nav redzējis un nekad arī neredzēs. Okeānu sugu ir neizmērojami daudz. - Viņš noklikšķināja uz meklēšanas pogas. - Labi, palūkosim, vai kāds jebkad ir uzgājis okeāna fosiliju, kas būtu līdzīga mūsu kukainim no kosmosa.

Pēc dažām sekundēm ekrānā bija redzams saraksts ar četru dzīvnieku fosilijām. Tolends uzklikšķināja uz katras hipersaites un aplūkoja fotogrāfijas. Neviena neizskatījās pat nedaudz līdzīga Milna meteorītā atrastajām fosilijām.

Tolends saviebās.

-    Pamēģināsim ko citu. - Viņš nodzēsa vārdu "fosilija" un nospieda meklēšanas pogu. - Mēs meklēsim visas dzīvās sugas. Iespējams, uziesim kādu dzīvu pēcteci, kam piemīt dažas fizioloģiskas meteorīta fosiliju īpašības.

Ekrāns atjaunojās.

Tolends vēlreiz sarauca uzacis. Dators bija sameklējis simtiem ierakstu. Tolends brīdi sēdēja nekustīgi, berzēdams sīku rugāju aptumšoto zodu.

-    Te ir par daudz. Sašaurināsim meklēšanas kritērijus.

Reičela vēroja viņu uzklikšķinām izvēlnē uz vārdiem

"dabiskā vide". Izvēlņu saraksts likās bezgalīgs: paisuma atstāts baseins, dumbrājs, lagūna, rifi, okeāna ūdensšķirtnes, sēravoti. Tolends virzīja kursoru pa sarakstu, līdz izvēlējās rindiņu IZNĪCĪBAS ROBEŽA/OKEĀNU DZIĻVAGAS.

Gudri, Reičela klusībā novērtēja. Tolends ierobežoja kritērijus, liekot datoram pārlūkot tikai tās sugas, kas mīt vidē, kurā varētu veidoties kas līdzīgs hondrām.

Lapa atjaunojās. Šoreiz Tolends pasmaidīja.

-    Lieliski. Tikai trīs ieraksti.

Reičela, acis miegdama, izlasīja pirmo nosaukumu sarakstā. Limulus poly… apmēram tā.

Tolends uzklikšķināja uz saites. Parādījās fotogrāfija: tajā redzamais radījums atgādināja milzu šķēpasti.

-    Nekā, - Tolends izmeta, atgriezdamies iepriekšējā lappusē.

Reičela nopētīja otro rindiņu sarakstā. Garneļus Baigus no Pekleus. Viņa apjuka.

-    Tam tiešām ir tāds nosaukums?

Tolends iesmējās.

-    Nē. Tā ir jauna suga, kas vēl nav klasificēta. Tam, kurš to atklājis, ir laba humora izjūta. Viņš ierosina to ieviest klasifikācijas sistēmā ar oficiālo nosaukumu Garneļus Baigus. -

Tolends atvēra fotogrāfiju, un tajā atklājās sevišķi neglīta garnelei līdzīga būtne ar ūsiņām un mirdzošām antenām.

-    Atbilstošs nosaukums, - Tolends novērtēja. - Tomēr tas nav mūsu kosmosa insekts. - Viņš atgriezās pie rādītāja. - Un pēdējais piedāvājums ir… - Viņš uzklikšķināja uz trešā ieraksta, un parādījās lapa.

-    Bathynomous giganteus… - Tolends skaļi nolasīja, tiklīdz bija redzams teksts. Ielādējās fotogrāfija. Krāsains tuvplāns.

Reičela sarāvās.

-    Ak dievs! - Radījums, kas lūkojās viņā no fotogrāfijas, izraisīja šermuļus.

Tolends klusi noelsās.

-    Mīļo pasaulīti Vecais zēns izskatās pazīstams.

Reičela pamāja ar galvu, nespēdama bilst ne pušplēsta

vārda. Bathynomous giganteus. Kukainis atgādināja milzīgu peldošu uti. Tā izskatījās ārkārtīgi līdzīga fosilijai NASA atrastajā akmenī.

-     Dažas sīkas atšķirības ir, - Tolends sacīja, virzīdams kursoru lejā pa lapu un aplūkodams anatomiskas diagrammas un skices. - Tomēr sasodīti līdzīgs. īpaši, ja ņem vērā, ka tam bija laiks attīstīties simt deviņdesmit miljonus gadu.

Līdzīgs, tas nu tiesa, Reičela nodomāja. Pārāk līdzīgs.

Tolends izlasīja ekrānā redzamo aprakstu.

-     "Tiek uzskatīta par vienu no vecākajām sugām okeānā. Retais un tikai nesen sistematizētais Bathynomous giganteus ir dziļūdens maitēdājs no vienādkāju kārtas, atgādina lielu mitreni. Līdz pat divām pēdām garš. Šai sugai raksturīgs hitīna ārējais skelets, kam izšķir galvas, krūšu un vēdera posmu. Tam ir ekstremitāšu pāri, antenas un daudzfase- tu acis kā sauszemes insektiem. Šim jūras dibenā klīstošajam barības meklētājam nav neviena zināma ienaidnieka, tas mīt tuksnesīgā okeāna vidē, kas agrāk tika uzskatīta par neapdzīvotu." - Tolends pacēla acis. - Un tas varētu izskaidrot to, ka paraugā bija tikai vienas sugas fosilijas!

Reičela satraukta lūkojās ekrānā, nebūdama droša, ka izpratusi dzirdētā nozīmi.

-        Iedomājies, pirms simt deviņdesmit miljoniem gadu bariņš tādu Bathynomous radījumu aprakts dziļūdens dubļu lavīnā, - Tolends aizrāvies klāstīja. - Kad dubļi sacietē akmenī, kukaiņi kļūst par fosilijām. Un okeāna dibens, kas nemitīgi kustas kā lēna konveijera lente okeāna dziļvagu virzienā, ienes fosilo akmeni augsta spiediena apgabalā, kur tajā izveidojas hondras! - Tolends strauji bēra vārdus. - Ja gabaliņš no fosilās, ar hondrām piebārstītās garozas atlūza un nonāca dziļvagas sanesu plaisā, un tas nemaz nav neiespējams… Ideāla vieta, kur to varēja atklāt!

-     Tomēr, ja NASA… - Reičela stomījās. - Ja viss ir tā, NASA bija jāsaprot, ka agrāk vai vēlāk kāds cels gaismā faktu, ka šī fosilija atgādina jūras radījumu, vai ne? Galu galā mēs to nupat atklājām.

Tolends sāka drukāt Bathijnomous fotogrāfijas uz lāzerprintera.

-    Nezinu gan. Pat ja kāds publiski norādītu uz fosilijas līdzību ar dzīvu jūras uti, to fizioloģija tomēr nav identiska. Tas gandrīz nosver svaru kausus NASA par labu.

Reičela pēkšņi saprata.

-    Panspermija. - Dzīvību uz Zemes atnesa no kosmosa.

-    Tieši tā. No zinātniskā viedokļa kosmosa un Zemes organismu līdzība ir pilnīgi pieņemama. ŠI jūras uts gandrīz liecina par labu NASA.

-   Protams, ja neņem vērā apšaubāmo meteorīta autentiskumu.

Tolends palocīja galvu.

-    Tiklīdz meteorīts tiks apšaubīts, viss kāršu namiņš sabruks. Mūsu jūras uts no NASA sabiedrotā kļūs par NASA vienīgo balstu.

Reičela stāvēja klusuciezdama, kamēr Bathi/nomous lapas izritinājās no printera. Viņa centās sev iegalvot, ka tā ir tikai nevainīga NASA kļūda, lai gan apzinājās, ka tā nav. Tie, kas pieļauj nevainīgas kļūdas, necenšas nogalināt citus.

Negaidīti no laboratorijas puses atbalsojās Korkija nazālā balss.

-    Nevar būt!

Tolends un Reičela pagriezās.

-    Izmēri to nolāpīto attiecību vēlreiz! Tas nav loģiski!

Laboratorijā iesteidzās Ksavija, rokā turēdama datora izdruku. Viņas seja bija līķa bālumā.

-    Maik, pat nezinu, kā to pateikt… - Viņai aizlūza balss. - Šajā paraugā novērojamā titāna un cirkonija attiecība… - Ģeoloģe nokremšļojās. - Visnotaļ skaidrs, ka NASA pieļāvusi milzīgu kļūdu. Viņu meteorīts ir zemūdens akmens.

Tolends un Reičela pārmija skatienus, taču ne viens, ne otrs nebilda ne vārda. Viņi saprata. Šajā īsajā laika sprīdī visas aizdomas un šaubas bija uzmilzušas, sasniegdamas kritisko punktu.

Tolends ar skumjām acīs pamāja.

-    Jā. Paldies, Ksavija!

-    Tomēr es nesaprotu, - Ksavija mulsi ieminējās. - Kusuma garoza… atrašanās ledū…

-    Mēs to izskaidrosim pa ceļam uz krastu, - Tolends teica. - Mums jādodas prom.

Reičela veikli savāca papīrus un iegūtos pierādījumus. Tie bija absolūti pārliecinoši: DZR izdruka ar tuneli Milna ledājā, fotogrāfija ar dzīvu jūras uti, kas bija līdzīga NASA fosilijai, doktora Polloka raksts par okeāna hondrām un mik- rozondes dati, kas apliecināja ārkārtīgi zemo cirkonija līmeni meteorītā.

Secinājumi bija neapgāžami. Krāpšana.

Tolends palūkojās uz papīru kaudzīti Reičelas rokās un grūtsirdīgi noelsās.

-   Jādomā, ka Viljamam Pikeringam pierādījumu būs pietiekami.

Reičela piekrītoši pamāja, jau kuro reizi gudrojot, kāpēc Pikerings nebija sazvanāms.

Tolends nocēla tālruņa klausuli un pastiepa to Reičelai.

-    Negribi pamēģināt vēlreiz, no šejienes?

-     Nē, labāk dosimies prom. Pamēģināšu sazināties ar viņu no helikoptera. - Reičela jau bija izlēmusi - ja neizdosies sazvanīt Pikeringu, viņa liks krasta apsardzes pilotam aizvest viņus taisnā ceļā uz NIB; tas būs tikai aptuveni simt astoņdesmit jūdzes.

Tolends jau grasījās novietot klausuli uz tālruņa aparāta, taču viņa roka puscejā sastinga. Apmulsis viņš piebāza klausuli pie auss un sarauca pieri.

-    Dīvaini. Nav signāla.

-    Kā tas jāsaprot? - Reičela ar aizdomām jautāja.

-    Savādi, - Tolends noteica. - Tiešajās COMSAT līnijās nekad nepazūd nesēj…

-    Mister Tolend? - Laboratorijā pa galvu pa kaklu iedrāzās nobālis krasta apsardzes pilots.

-    Kas noticis? - Reičela noprasīja. - Vai kāds tuvojas?

-    Tur jau tā lieta! - pilots sauca. - Es to nezinu. Tikko nosprāga borta radars un visi sakari!

Reičela iegumzīja papīrus aiz blūzes.

-    Kāpiet helikopterā! Mēs lidojam prom! Ātrāk!

109. nodala

Gabriela šķērsoja senatora Sekstona tumšo kabinetu, un viņas sirds dauzījās kā negudra. Telpa bija plaša un eleganta - ornamentētas, ar koku apšūtas sienas, eļļas gleznas, persiešu paklāji, ādas krēsli un iespaidīgs sarkankoka rakstāmgalds. Vienīgais apgaismojums bija Sekstona datora monitora izstarotā neona blāzma.

Gabriela virzījās tuvāk galdam.

Senators Sekstons gluži vai ar maniakālu dedzību bija pieņēmis "digitālā biroja" sniegtās iespējas un atteicies no mapju skapīšu pārpilnības, izvēlēdamies kompakto, viegli pārmeklējamo vienkāršību, ko sniedza personālais dators. Tajā viņš ievadīja milzīgus informācijas apjomus - sanāksmju piezīmes digitālā formā, skenētus avīžu rakstus, runu tekstus, pēkšņas idejas. Sekstona dators bija viņa svētvieta, un, lai to aizsargātu, viņa kabinets augu diennakti bija aizslēgts. Viņš pat atteicās pieslēgt to internetam, baidoties, ka hakeri iebruks viņa sakrālajā digitālajā glabātavā.

Pirms gada Gabriela nemūžam nebūtu ticējusi, ka politiķis var būt tik negudrs, ka glabā sevi apsūdzošos dokumentus, tomēr Vašingtona viņai bija daudz ko iemācījusi. Informācija ir vara. Gabriela, sev par pārsteigumu, bija uzzinājusi, ka politiķi, kas pieņēma apšaubāmus ziedojumus kampaņai, nereti saglabāja pierādījumus par šiem ziedojumiem - vēstules, banku izrakstus, kvītis, pierakstus -, noslēpjot tos drošā vietā. Tāda pretšantāžas taktika, ko Vašingtonā pazina ar eifēmismu "Siāmas apdrošināšana", pasargāja kandidātus no donoriem, kuri uzskatīja, ka to dāsnums nez kāpēc pilnvarojis viņus izdarīt nepamatotu politisko spiedienu uz kandidātu. Ja ziedotājs kļuva pārāk prasīgs, kandidāts varēja uzrādīt nelegālā ziedojuma pierādījumus un atgādināt donoram, ka likumu pārkāpušas abas puses. Pierādījumi nodrošināja kandidāta un ziedotāja savienību līdz kapa malai - kā Siāmas dvīņiem.

Gabriela ieslīdēja aiz senatora galda un apsēdās. Viņa dziļi ieelpoja un palūkojās uz datoru. Ja senators pieņem kukuļus no KRF, visiem pierādījumiem jābūt šeit.

Sekstona monitora ekrāna saudzētājs bija nemitīga slīd- rāde ar Balto namu un tā apkārtni, ko bija izveidojis kāds entuziasma pārpilns senatora padotais, kurš turēja godā vizualizāciju un pozitīvu domāšanu. Ap attēliem slīdēja uzraksta lente: Sedžviks Sekstons, Savienoto Valstu prezidents… Sedžviks Sekstons, Savienoto Valstu prezidents,.. Sedžviks Sekstons…

Gabriela pakustināja peli, un ekrānā uznira paroles dialoga kastīte.

IEVADIET PAROLI.

To jau viņa bija gaidījusi. Parole nesagādās nekādas grūtības. Pirms nedēļas Gabriela bija iegājusi Sekstona kabinetā brīdī, kad senators sēdēja pie galda, gatavodamies strādāt ar datoru. Viņa pamanīja, ka senators zibenīgi nospiež taustiņus.

-    Tā ir parole? - viņa noprasīja, ienākdama pa durvīm.

Sekstons pacēla acis.

-Kas?

-    Un es domāju, ka jūs rūpējaties par drošību, - Gabriela labsirdīgi strostēja viņu. - Jūsu parole ir trīs taustiņu kombinācija? Cik atceros, datortehniķi mums ieteica izmantot vismaz sešus.

-    Datortehniķi ir tīņi. Redzēsim, kā paši paturēs atmiņā sešus uz labu laimi izvēlētus burtus, kad viņiem būs pāri četrdesmit. Turklāt durvis ir nodrošinātas ar signalizāciju. Te neviens neiekļūs.

Gabriela ar smaidu tuvojās senatoram.

-    Ja nu kāds ielavās, kamēr jūs sēžat tualetē?

-    Un izmēģina visas paroļu kombinācijas? - Viņš skeptiski iesmējās. - Es gan tualetē esmu lēns, bet ne jau tik lēns.

-    Deram uz vakariņām restorānā "Davide", ka atminēšu jūsu paroli desmit sekunžu laikā.

Sekstons izskatījās ieintriģēts un uzjautrināts.

-    Gabriela, tu nevari atļauties "Davide".

-    Vai tas nozīmē, ka esat nobijies?

Pieņemot izaicinājumu, Sekstona seja pauda gandrīz vai žēlumu.

-    Desmit sekundes? - Viņš ar mājienu aicināja Gabrielu apsēsties un izmēģināt laimi. - Tu taču zini, ka es "Davide" pasūtu tikai saltimboku [7] . Un tā nav lēta.

Gabriela apsēžoties paraustīja plecus.

-    Jūsu nauda.

IEVADIET PAROLI.

-    Desmit sekundes, - Sekstons atgādināja.

Gabrielai paspruka smiekli. Viņai būs vajadzīgas tikai divas. Stāvēdama durvīs, viņa bija ievērojusi, ka Sekstons ievada trīs taustiņu paroli zibenīgā secībā, lietodams vienīgi rādītājpirkstu. Skaidrs, ka nospiests tikai viens taustiņš. Ne pārāk prātīgi. Viņa atcerējās, ka senatora roka atradās tastatūras kreisajā malā, tādējādi ierobežojot iespējamo alfabētu līdz deviņiem burtiem. Un burtu izvēle bija vienkārša; Sekstons allaž bija dievinājis trīskāršo aliterāciju, ko veidoja viņa tituls un vārds. Senators Sedžviks Sekstons.

Nekad nenovērtē par zemu politiķa egocentriskumu!

Viņa ievadīja SSS, un ekrāna saudzētājs izkūpēja.

Sekstons acis vien iepleta.

Tas notika iepriekšējā nedēļā. Šobrīd, sēžot pie datora, Gabriela bija pārliecināta, ka Sekstons nebūs atlicinājis laiku, lai izprātotu citu paroli. Kādēļ gan? Viņš man bezgalīgi uzticas. Viņa ievadīja trīs S burtus. PAROLE NEPAREIZA - PIEEJA LIEGTA. Gabriela satriekta lūkojās ekrānā. Acīmredzot viņa bija pārvērtējusi senatora uzticību.

110. nodala

Uzbrukums bija negaidīts. Zemu debesīs no dienvidrietumiem kā milzu lapsene lejup uz "Goiju" šāvās baiss bruņota helikoptera siluets. Reičelai nebija ne mazāko šaubu, kas tas ir un kāpēc tas šeit atrodas.

No helikoptera priekšgala reizē ar staccato uzliesmojumiem caur tumsu traucās ložu straumes. Tās šķaidīja "Goiju", izraujot caurumu rindu kuģa stiklplasta pakaļgala klājā. Reičela, nepaguvusi paslēpties, juta, ka rokā svilinoši iecērtas lode. Viņa smagi atsitās pret zemi un apvēlusies rāpās uz aizsega pusi, uz caurspīdīgo, uzblīdušo zemūdenes kupolu.

Virs galvas dārdēja rotori, helikopteram piķējot. Troksnis izdzisa ar spocīgu šņācienu, kad helikopters uzšāvās gaisā un izmeta plašu loku, gatavojoties lidot viņiem pāri vēlreiz.

Drebēdama guļot uz klāja, Reičela satvēra savu roku un palūkojās atpakaļ uz Tolendu un Korkiju. Abi, acīmredzot metušies nelielās noliktavas aizsegā, trausās kājās, raidīdami šausmu pilnus skatienus debesīs. Reičela piespieda sevi notupties uz ceļiem. Piepeši viņai šķita, ka pasaule kustas palēnināti.

Sarāvusies aiz caurspīdīgā "Tritona" izliekuma, Reičela panikā lūkojās uz vienīgo glābiņu - krasta apsardzes helikopteru. Ksavija jau rāpās kabīnē, izmisīgi mādama un aicinādama visus kāpt uz tā borta. Reičela redzēja, ka pilots metas pie vadības pults un drudžaini pārbīda slēdžus un sviras. Lāpstiņas sāka griezties… pamazām, palēnām.

Parak leni.

Žiglāk!

Reičela juta, ka ir piecēlusies. Viņa gatavojās skriet un prātoja, vai tiks pāri klājam, pirms uzbrucēji atgriezīsies. Viņa dzirdēja aiz muguras Korkija un Tolenda soļus, abi steidzās pie viņas un helikoptera, kas gaidīja pārējos trīs. Jā! Ātrāk!

Tad viņa to ieraudzīja.

Simt jardu attālumā debesīs no tumsas iznira slīps sarkanas gaismas stariņš zīmuļa resnumā. Tas maldījās pa "Goijas" klāju, meklēdams mērķi, līdz apstājās uz krasta apsardzes helikoptera sāna.

Tikai mirklis bija nepieciešams, lai prāts aptvertu redzēto. Tajā šaušalīgajā acumirklī Reičelai šķita, ka darbība uz "Goijas" klāja saplūst apveidu un skaņu kolāžā. Tolends un Korkijs brāžas viņas virzienā… Ksavija helikopterā mežonīgi māj ar roku… spilgti sarkanais lāzera stars pāršķeļ naksnīgās debesis.

Nokavēts.

Reičela apsviedās otrādi ar seju pret Korkiju un Tolendu, kuri izmisīgi traucās uz helikopteru. Rokas izstiepusi, viņa metās tiem ceļā, mēģinot abus apturēt. Gluži kā vilcienu sadursmē, visi trīs nokūleņoja uz klāja, rokām un kājām sapinoties vienā mudžeklī.

Netālu pazibēja balta gaisma. Reičela ar neticību un šausmām lūkojās uz absolūti taisno uguns plūsmu, kas sekoja lāzera staram precīzi uz helikopteru.

Kad "Hellfire" raķete ietriecās fizelāžā, helikopters uzsprāga kā rotaļlieta. Pāri klājam pārvēlās karstuma vilnis un dārdoņa, visapkārt gluži kā krusa bira ugunīgas atlūzas. Helikoptera liesmojošais karkass palēcās atpakaļ uz sadragāto asti, brīdi zvārojās, tad sasvērās pāri kuģa pakaļgalam, līdz beidzot iekrita okeānā, šņācoša tvaika mākoņa ieskauts.

Reičela aizvēra acis, nespēdama ievilkt elpu. Viņa dzirdēja, kā, spēcīgo straumju aizrauts tālāk no "Goijas", guldz un sprakšķ liesmojošais vraks. Cauri haosam viņa saklausīja

Maikla Tolenda kliedzienus. Reičela juta, ka spēcīgas rokas cenšas uzraut viņu kājās. Taču viņa nespēja pakustēties. Krasta apsardzes pilots un Ksavija ir miruši. Mēs būsim nākamie.

111. nodala

Lai gan vētra uz Milna ledāja bija rimusi un "habisfērā" valdīja klusums, NASA administrators Lorenss Ekstroms pat nemēģināja ieslīgt miegā. Viņš bija pavadījis vairākas stundas vienatnē, soļodams pa telti, lūkodamies meteorīta bedres āliņģī un vilkdams plaukstas pār milzīgā apsvilušā akmens rievām.

Pēdīgi viņš pieņēma lēmumu.

Ekstroms sēdēja pie videotelefona "habisfēras" PŠS treilerā un raudzījās nogurušajās Amerikas Savienoto Valstu prezidenta acīs. Zaks Hērnijs bija uzmetis plecos peldmēteli un nebūt neizskatījās sajūsmināts. Ekstroms zināja, ka prezidents vēl mazāk priecāsies par to, ko Ekstroms gatavojās viņam pavēstīt.

Kad Ekstroms bija pateicis savu sakāmo, Hērnija sejā valdīja mulsa neizpratne - it kā viņš cerētu, ka vēl nav īsti pamodies un tāpēc dzirdēto nav sapratis pareizi.

-     Vienu mirkli! - Hērnijs bilda. - Mums droši vien ir slikts savienojums. Vai tu man nupat pavēstīji, ka NASA uzzināja šā meteorīta koordinātas, pārtverot pa radio pārraidītu palīgā saucienu, un tad izlikās, ka meteorītu atradis POBS?

Ekstroms, sēdēdams viens pats tumsā, neatbildēja ne vārda un domās lūdzās, kaut viņš pamostos no šā murga.

Klusēšana prezidentu neapmierināja.

-    Dieva dēļ, Lerij, pasaki man, ka tā nav patiesība!

Ekstromam izkalta mute.

-    Meteorītu atrada, prezidenta kungs. Tas ir pats galvenais.

-    Es teicu - pasaki man, ka tā nav patiesībai

Klusums Ekstroma ausīs pārauga dobjā dūkoņā. Man vajadzēja viņam to pateikt, Ekstroms domāja. Neliela aizķeršanās, un tad viss ies uz labu.

-    Prezidenta kungs, POBS izgāšanās atstāja katastrofālu iespaidu uz jūsu reitingu. Pārtvēruši palīgā saucienu, kurā bija minēts ledus blāķī iesalis meteorīts, mēs apjautām, ka tā ir izdevība atgriezties kaujas laukā.

-    Viltojot POBS atklājumu? - Hērnijs izklausījās apstulbis.

-    POBS drīz stāsies ierindā, taču līdz vēlēšanām gan nepagūs. Jūsu popularitāte zuda, un Sekstons gāza Kosmosa pārvaldei virsū dubļu straumes, tāpēc…

-    Vai tu esi nenormāls? Tu man meloji, Lerij!

-    Šāda izdevība bija rokas sdepiena attālumā, ser. Es nolēmu to izmantot. Pārtverto radio ziņojumu raidīja kanādietis, kurš bija atklājis meteorītu. Viņš gāja bojā vētras laikā. Meteorīta atrašanās vietu neviens nezināja. POBS riņķoja orbītā virs tā apgabala. NASA bija nepieciešama uzvara. Koordinātas mums bija.

-    Kāpēc tu to stāsti tikai tagad?

-    Man likās, ka jums tas jāzina.

-    Vai tu aptver, ko Sekstons izdarīs ar šo informāciju, ja tā nonāks viņa rokās?

Ekstroms labāk par to nemaz nedomāja.

-   Viņš paziņos visai pasaulei, ka NASA un Baltais nams ir melojuši Amerikas tautai! Un zini - viņam būs taisnība!

-    Jūs nemelojāt, ser. Meloju es. Un esmu gatavs atkāpties no amata, ja…

-    Lerij, tu nesaproti galveno. Es centos balstīt šo prezidentūru uz patiesību un godaprātu! Nolādēts! Šis vakars bija neaptraipīts. Cieņas pilns. Nu es uzzinu, ka esmu melojis visai pasaulei!

-    Tikai sīki meli, ser.

-    Nav tādu sīku melu, Lerij! - Hērnijs, dusmās vārīdamies, atcirta.

Ekstroms juta, ka šaurās telpas sienas sakļaujas ap viņu aizvien ciešāk. Viņš bija gribējis prezidentam darīt zināmus vēl daudzus citus faktus, taču administrators nosprieda, ka tas jāatliek uz ritu.

- Piedodiet, ka pamodināju jūs, ser! Man tikai likās, ka jums jābūt lietas kursā.

Citā pilsētas malā Sedžviks Sekstons iemeta kārtējo konjaka malku un, juzdams aizvien lielāku aizkaitinājumu, turpināja šļūkāt pa dzīvokli.

Velna būšana, kur ir Gabriela?

112. nodala

Gabriela Eša sēdēja tumsā pie senatora Sekstona galda un veltīja viņa datoram izmisuma pilnu grimasi.

PAROLE NEPAREIZA - PIEEJA LIEGTA.

Viņa bija izmēģinājusi dažas citas paroles, kas šķita ticamas, taču neviena nebija derīga. Nesekmīgi pārmeklējusi kabinetu ar cerību atrast kādu neaizslēgtu atvilktni vai noklīdušu pierādījumu, Gabriela bija gandrīz padevusies. Viņa jau grasījās doties prom, kad ieraudzīja kaut ko dīvainu atvizam uz Sekstona galda kalendāra. Kāds bija atzīmējis vēlēšanu datumu ar sarkanu, baltu un zilu mirdzošu flomāsteru. Tas noteikti nebija senatora roku darbs. Gabriela pievilka kalendāru tuvāk. Pāri datumam zaigoja izlocīti, spīdīgi burd: ASVP!

Acīmredzot līksmi satrauktā sekretāre bija pūlējusies iedvest Sekstonam pozitīvas domas par gaidāmajām vēlēšanām. Akronīms ASVP bija ASV slepenā dienesta kodētais nosaukums vārdiem "Amerikas Savienoto Valstu prezidents". Vēlēšanu dienā, ja viss ritēs gludi, Sekstons kļūs par jauno ASVP.

Gatavodamās atstāt kabinetu, Gabriela atbīdīja kalendāru un piecēlās, tad, pēkšņi sastingusi, uzmeta acis monitora ekrānam.

IEVADIET PAROLI.

Viņa vēlreiz palūkojās uz kalendāru.

ASVP.

Uzbrāzās piepeša cerība. Kaut kas šajā burtu salikumā Gabrielai šķita kā radīts Sekstona parolei. Vienkārša, pozitīva, uz sevi attiecināma.

Viņa veikli ievadīja burtus.

ASVP.

Aizturējusi elpu, viņa uzsita ievades taustiņu. Dators iepīkstējās.

PAROLE NEPAREIZA - PIEEJA LIEGTA.

Gabriela sašļukusi atmeta visam ar roku. Viņa devās uz tualetes telpas durvīm, lai izietu pa to pašu ceļu, pa kuru bija ienākusi. Viņa bija tikusi līdz kabineta vidum, kad iezvanījās mobilais tālrunis. Gabrielas nervi bija saspīlēti, un tālruņa treļļi viņu iztrūcināja. Spēji apstājusies, viņa izvilka tālruni un uzmeta skatienu Sekstona dārgajam augstajam "Jourdain" grīdas pulkstenim. Gandrīz četri naktī. Gabriela zināja, ka tādā stundā zvanīt var vienīgi Sekstons. Viņš acīmredzot brīnās, kur viņa galu galā iesprūdusi. Atbildēt? Vai arī ļaut, lai zvana? ja Gabriela paceltu, viņa būtu spiesta sameloties. Turpretī, ja nepaceltu, Sekstonam rastos aizdomas.

Viņa atbildēja uz zvanu.

-    Hallo!

-    Gabriela? - Senators izklausījās nepacietīgs. - Kur tu kavējies?

-   Pie FDR memoriāla, - Gabriela atteica. - Taksometrs iekļuva sastrēgumā, un tagad mēs…

-    Neizklausās, ka tu sēdētu taksometrā.

-    Tā ir, - viņa atbildēja, sirdij salecoties. - Neesmu vis. Es nolēmu ieskriet savā kabinetā un paķert dažus NASA dokumentus, kam varētu būt saistība ar POBS. Man tikai nekādi neizdodas tos atrast.

-   Pasteidzies! Es gribu uz rītrītu nolikt preses konferenci, un mums jāizrunā detaļas.

-    Drīz būšu klāt, - viņa apsolīja.

Sarunā iestājās klusums.

-    Vai tu esi savā kabinetā? - Pēkšņi izklausījās, ka senators kļuvis domīgs.

-    Jā. Pēc desmit minūtēm es jau būšu ceļā.

Atkal klusums.

-    Labi. Uz drīzu redzēšanos!

Gabriela nolika klausuli. Viņa bija pārāk dziļi iegrimusi domās, tāpēc neievēroja Sekstona grīdas pulksteņa skaļos un īpatnējos trīskāršos tikšķus nieka dažu pēflu attālumā.

113. nodala

Kad Maikls Tolends aizvilka Reičelu "Tritona" aizsegā, viņš pamanīja viņai uz rokas asinis un saprata, ka sieviete ir ievainota. No viņas sejas izteiksmes Tolends sprieda, ka viņa sāpes nejūt. Atbalstījis viņu, Tolends apcirtās, ar acīm meklēdams Korkiju. Astrofiziķis steigšus rāpās pāri klājam abiem klāt. Viņa acis bija šausmās ieplestas.

Mums jāpaslēpjas, Tolends nodomāja; prāts vēl nebija aptvēris tikko pret viņiem pastrādāto briesmu darbu. Acis instinktīvi pašāvās augšup uz klāju stāviem. Kāpnes, kas veda uz komandtiltiņu, bija pilnīgi atklātas, un pats tiltiņš bija stikla kaste - no gaisa raugoties, caurspīdīgs "mērķa centrs". Tur kāpt būtu pašnāvība, un tas nozīmēja, ka atlicis tikai viens virziens.

Tolends pievērsa cerīgu skatienu zemūdenei "Tritons", prātodams, vai visiem trim izdotos nolaisties zem ūdens, lai paglābtos no lodēm.

Nonsertss. "Tritonā" bija vieta vienai personai, un zemūdenes nolaišana ar vinču caur lūku klājā līdz okeānam trīsdesmit pēdu zemāk aizņemtu krietnas desmit minūtes. Turklāt zemūdenes akumulatori un kompresori nebija pienācīgi uzlādēti, tā ka "Tritons" šūpotos zem ūdens nedzīvs.

-    Lido šurp! - Korkijs iekliedzās baiļu pārņemtā, spalgā balsī, rādīdams uz debesīm.

Tolends nepacēla acis. Viņš pamāja uz tuvējo starpsienu, kur alumīnija rampa nozuda zem klāja. Korkijam pamudinājums nebija vajadzīgs. Ierāvis galvu plecos, viņš pieliecies pārbrāzās pāri atklātajai vietai un paspruka zem slīpuma. Tolends cieši satvēra Reičelu ap vidukli un sekoja viņam. Abi nozuda zem klāja brīdī, kad helikopters atgriezās, šķaidīdams lodes virs galvas.

Tolends palīdzēja Reičelai nokāpt pa restoto rampu līdz iekarinātajai platformai. Nostājoties uz platformas, Tolends juta, ka Reičelas augums pēkšņi saspringst. Viņš apsviedās, nobijies, ka viņai varētu būt trāpījusi rikošetā atlēkusi lode.

Ieraudzījis viņas seju, Tolends saprata, ka cēlonis meklējams citur. Viņa acis sekoja Reičelas pārbiedētajam skatienam. Tolends saprata.

Reičela stāvēja nekustīgi, viņas kājas bija kā zemē iemie- tas. Viņa stingi blenza uz dīvaino pasauli zem kājām.

"Goijai", kā jau S WATH tipa kuģim, nebija parasta korpusa, bet gan balsteņi kā milzīgam katamarānam. Viņi bija caur lūku nokāpuši uz režģota tiltiņa, kurš karājās virs atklāta bezdibeņa. Trīsdesmit pēdu zemāk trakoja okeāns. Šeit valdīja apdullinošs troksnis, atbalsojoties no klāja. Reičelas bailes vairoja arī kuģa zemūdens starmeši, kas vēl nebija izslēgti un meta zaļganu mirdzumu dziļi okeānā tieši zem kājām. Viņa lūkojās ūdenī uz sešiem vai septiņiem rēgainiem siluetiem. Milzīgo āmurhaizivju garās ēnas peldēja pa straumi, kā no gumijas veidode ķermeņi šaudījās šurpu turpu.

Pie auss atskanēja Tolenda balss.

- Reičela, tev nekas nedraud. Skādes taisni uz priekšu! Es stāvu tev aiz muguras. - Viņš pasniedzās, pūloties maigi atliekt viņas reliņos iekrampētos pirkstus. Un tajā brīdī Reičela ieraudzīja, ka no viņas rokas nopil tumšsarkana asins lāsīte un izkrīt cauri režģim. Skatiens sekoja pilītei, kas krita lejup. Kaut arī Reičela neredzēja, ka tā iekrīt ūdenī, nebija grūti noteikt šo brīdi, jo āmurhaizivis visas kā viena, atgrūz- damās ar spēcīgajām astēm, saklupa kopā zobu un spuru ņudzeklī.

Attīstītas gala smadzeņu ožas daivas.

Saož asinis jūdzes attālumā.

-    Skaties taisni uz priekšu! - Tolends atkārtoja noteiktā un mierinošā balsī. - Es stāvu tev cieši aiz muguras.

Reičela uz saviem gurniem juta viņa rokas, kas bīdīja viņu uz priekšu. Cenzdamās nedomāt par tukšumu zem kājām, Reičela sāka virzīties pa tiltiņu. Kaut kur virs galvas viņa atkal izdzirdēja helikoptera rotoru troksni. Korkijs jau bija labu gabalu priekšā, panikā streipuļodams pāri tiltiņam gluži kā apreibis.

-    Ej līdz otram balstenim, Korkij! Pa kāpnēm uz leju! - Tolends viņam uzsauca.

Reičela saprata, kurp viņi dodas. Priekšā bija redzamas daudzas līkloču rampas, kas veda lejup. Ūdens līmenī visā "Goijas" garumā stiepās šaurs, plauktam līdzīgs klājs. Pie šā klāja bija piestiprinātas vairākas nelielas platformas, izveidojot sava veida miniatūrus dokus zem kuģa. Paprāva zīme vēstīja:

NIRĒJU ZONA.

Uzmanību! Strādā ūdenslīdēji!

Laivām virzīdes piesardzīgi!

Reičelai atlika cerēt, ka Maikls negrasās likt visiem izpeldēties. Viņai pārskrēja šermuļi, redzot, ka viņš apstājas pie stiepļu pinuma skapjiem tiltiņa malā un parauj vaļā durtiņas, atklājot skatienam ūdenslīdēju tērpus, akvalangu caurulītes, pleznas, glābšanas vestes un harpūnas. Pirms Reičela paspēja iebilst, viņš pagrāba no skapīša signālraķešu pistoli.

-    Uz priekšu!

Viņi virzījās tālāk.

Korkijs bija ticis pie līkloču rampām un jau nokāpis pusceļu lejup.

-   Es redzu! - viņš sauca gandrīz vai līksmā balsī, pārkliedzot viļņu troksni.

Ko tu redzi? Reičela domās brīnījās, redzot Korkiju skrienam pa šauro eju. Viņas acis rādīja vienīgi haizivju apsēstu okeānu, kas skalojās bīstami tuvu. Tolends skubināja iet uz priekšu, un piepeši Reičela aptvēra, par ko Korkijs bija tā sapriecājies. Klāja pašā galā bija piesiets neliels motorkuteris. Korkijs steidzās tam klāt.

Reičela nesaprašanā blenza. Aizbēgt no helikoptera motorlaivā?

-    Tajā ir radio, - Tolends teica. - Ja mēs spētu aizkļūt prom no helikoptera radītajiem traucējumiem…

Turpmākos vārdus Reičela nedzirdēja. Viņa pamanīja ko tādu, no kā asinis dzīslās sastinga.

-    Par vēlu, - viņa izgrūda, pastiepjot drebošu pirkstu. Mēs esam pagalam…

Kad Tolends pagriezās, viņš acumirklī saprata, ka viss beidzies.

Kuģa galā kā pūķis, kas glūn alā, ar priekšgalu pret viņiem bija nolaidies melnais helikopters. Tolendam prātā pazibēja doma, ka tas trieksies viņiem virsū pa kuģa tukšo vidu. Taču helikopters sāka griezties un tēmēt.

Tolends sekoja ieroču stobru virzienam. Nē!

Noliecies pie kutera, Korkijs jau sēja vaļā tauvas. Viņš pacēla galvu brīdī, kad automāti zem helikoptera korpusa ar dārdoņu izvirda liesmas. Korkijs palēcās, acīmredzot trāpīts, un, mežonīgā ātrumā pārrāpies pāri margapmalei, nometās aizsegā uz grīdas. Ieroči apklusa. Tolends redzēja, ka Korkijs lien dziļāk kuterī. Labās kājas apakšstilbs bija noplūdis asinīm. Noliecies zem vadības paneļa, Korkijs grābstījās gar svirām, līdz pirksti sataustīja atslēgu. Ierēcās laivas divsimt piecdesmit zirgspēku "Mercurij" dzinējs.

Nākamajā mirklī helikoptera priekšgalā uzplaiksnīja sarkans lāzera stars, meklēdams raķetes mērķi - motorkuteri.

Tolends reaģēja instinktīvi, notēmēdams ar vienīgo ieroci, kas viņam bija rokā.

Viņš nospieda signālraķešu pistoles mēlīti, un ierocis iešņācās, no stobra horizontālā trajektorijā raidīdams žilbinošu strēli uz helikopteru. Tolends saprata, ka rīkojies par vēlu. Kad šautrai līdzīgā raķete traucās pretī helikoptera vējstiklam, raķešdzinējs zem lidaparāta izšļāca savu gaismas zibsni. Tajā pašā mirklī lidaparāts spēji sagriezās un nozuda skatienam, izvairīdamies no signālraķetes, kas lidoja tam virsū.

-   Uzmanies! - Tolends iekliedzās, noraudams Reičelu guļus uz tiltiņa.

"Hellfire" raķete aizšāvās garām mērķim, par mata tiesu netrāpīdama Korkiju, un ietriecās balsteņa pamatnē trīsdesmit pēdu zem Reičelas un Tolenda.

Sprādziens bija šausminošs. Zem abiem uzmutuļoja ūdens un liesmas. Gaisā uzsprāga metāla šķēpeles, kapādamas tiltiņu. Metāls triecās pret metālu, kuģis zvalstījās, it kā gribēdams noturēt līdzsvaru, iekams nostājās nedaudz greizi.

Dūmakai izklīstot, Tolends ieraudzīja, ka viens no "Goijas" četriem galvenajiem balsteņiem ir bojāts. Gar pontonu traucās spēcīga straume, draudot to noraut pavisam. Spirālveida kāpnes, kas veda uz apakšējo klāju, karājās gluži kā mata galā.

-     Nāc! - Tolends uzsauca, raudams Reičelu uz kāpņu pusi. Mums jātiek lejā!

Taču viņi bija nokavējuši. Ar žēlu krakšķi kāpnes atdalījās no saārdītā balsteņa un iezvēlās jūrā.

Delta Viens, atguvis kontroli pār "Kioiva" vadību, beidzot stabilizēja helikopteru virs kuģa. Virsū raidītās signālraķetes īslaicīgi apžilbināts, viņš bija instinktīvi uzrāvis helikopteru augšup, tāpēc "Hellfire" raķete nebija trāpījusi mērķī. Delta Viens lādēdamies turēja helikopteru virs kuģa priekšgala un gatavojās nolaisties lejā un pabeigt iesākto.

Likvidējiet visus pasažierus! Kontrolpersonas prasība bija skaidra un gaiša.

-    Velns! Skaties! - aiz muguras sēdošais Delta Divi iebļāvās, rādot pa logu. - Ātrlaiva!

Delta Viens, zibenīgi pagriezies, ieraudzīja ložu sacaurumoto "Crestliner" ātrlaivu aiztraucamies prom no "Goijas" tumsā.

Viņam bija jāpieņem lēmums.

114. nodaļa

Korkijs ar asiņainajām rokām žņaudzīja "Crestliner Phantom 2100" stūri, virzīdams kuteri pāri jūrai. Viņš aizdzina droseli līdz galam, pūloties izdabūt no laivas maksimālo ātrumu. Tikai tagad viņš sajuta dedzinošas sāpes. Korkijs palūkojās lejup un ieraudzīja, ka no labās kājas šļācas asinis. Acumirklī noreiba galva.

Atspiedies pret stūri, Korkijs paraudzījās atpakaļ uz "Goiju", domās aicinādams helikopteru sekot viņam. Tolends un Reičela bija palikuši uz tiltiņa, un Korkijs nebija varējis ar viņiem sazināties. Viņš bija spiests pieņemt zibenīgu lēmumu.

Korkijs cerēja aizvilināt helikopteru pietiekami tālu no "Goijas", lai Tolends un Reičela paspētu pa radio izsaukt palīgus. Diemžēl, palūkojies pār plecu uz gaismas pielieto kuģi, Korkijs redzēja, ka helikopters, it kā nespēdams izšķirties, vēl aizvien laidelējas turpat.

Nu taču, nelieši! Sekojiet man!

Taču helikopters nesekoja. Tas sasvērās virs "Goijas" pakaļgala un nosēdās uz klāja. Nē! Korkijs šausmās blenza, atskārzdams, ka atstājis Tolendu un Reičelu drošā nāvē.

Sapratis, ka palīgā saukšana ir viņa ziņā, Korkijs sagramstīja vadības panelī radio un pārbīdīja ieslēgšanas sviru. Nekas nenotika. Gaisma neiedegās. Neatskanēja traucējumu troksnis. Viņš pagrieza skaļuma pogu līdz galam. Nekā. Kas tad nu?! Palaidis vaļā stūri, viņš notupās un uzmeta skatienu panelim. Kāja sāpēs iesmeldzās. Korkijs neticēja savām acīm. Radio skala ložu sacaurumotajā panelī bija sašķaidīta. Korkijs izmisis vērās uz saraustītajiem vadu galiem.

Nolādēts, vai iespējams, ka cilvēkam tik ļoti neveicas…

Ceļiem ļimstot, Korkijs izslējās stāvus, prātodams, vai apstākļi var būt vēl ļaunāki. Palūkojies atpakaļ uz "Goiju", viņš uzzināja, ka var gan. No helikoptera uz kuģa klāja izlēca divi bruņoti kaujinieki. Tad lidaparāts atrāvās no klāja, pagriezās uz kutera pusi un pilnā ātrumā metās tam pakaļ.

Korkijs saplaka. Acīmredzot viņš nebija vienīgais, kam šajā naktī prātā dzimst spožas idejas.

Iedams pāri klājam un tuvodamies režģotajai rampai, kas veda zem klāja, Delta Trīs izdzirdēja kaut kur apakšā kliedzam sievieti. Viņš pagriezās un norādīja Delta Divi, ka ies lejā un izpētīs situāciju. Partneris pamāja un palika uz klāja, lai piesegtu no augšas. Abi varēs sazināties, izmantojot "Cri/pTalk"; "Kiowa" radiosakaru traucējumu sistēma bija viltīga - tā atstāja neskartu vienu reti izmantotu frekvenču joslas platumu pašu sakariem.

Cieši satvēris strupo automātu, Delta Trīs klusi virzījās uz rampu, kas veda zem klāja. Ar mācīta slepkavas modrību viņš pakāpienu pa pakāpienam devās lejā, turot ieroci gatavībā.

Slīpajā rampā redzamība bija ierobežota, un Delta Trīs pieliecās, lai ko saskatītu. Kliedzienus varēja sadzirdēt skaidrāk. Viņš turpināja kāpšanu. Apmēram pusceļā skatienam atklājās tiltiņu labirints. Tie bija piestiprināti zem "Goijas" korpusa. Kliedzieni kļuva skaļāki.

Tad viņš sievieti ieraudzīja. Nostājusies uz tiltiņa, Reičela Sekstone lūkojās pār reliņiem ūdenī un izmisīgi sauca Maikla Tolenda vārdu.

Tolends iekritis ūdenī? Varbūt sprādziena laikā.

Ja tā, tad Delta Trīs darbs būs vēl vieglāks, nekā domāts. Viņam tikai jāveic vēl pāris pakāpienu, lai varētu izdarīt brīvu šāvienu. Nebija nekā vienkāršāka. Neskaidras bažas radīja vienīgi tas, ka Reičela stāvēja netālu no atvērta ekipējuma skapīša, un tas nozīmēja, ka viņai varētu būt ierocis - harpūna vai haizivju šautene -, lai gan ne viens, ne otrs nebūtu vērā ņemams pretinieks automātam. Pārliecināts, ka ir situācijas noteicējs, Delta Trīs notēmēja ieroci un nokāpa vēl vienu pakāpienu zemāk. Reičela Sekstone stāvēja gandrīz tieši pretī. Viņš pacēla ieroci.

Vēl viens solis.

Zem kāpnēm viņam aiz muguras pazibēja kustība. Delta Trīs bija vairāk pārsteigts nekā nobijies, palūkojoties atpakaļ un ieraugot Maiklu Tolendu, kas trieca pret viņa pēdu alumīnija kārti. Kaut arī Delta Trīs bija apmuļķots, viņš gandrīz iesmējās par šo dzlo mēģinājumu nogāzt viņu no kājām.

Nākamajā brīdī viņš juta kārts smaili ieduramies papēdī.

Caur ķermeni izšāvās balti kvēlojoša sāpju bulta, un labā pēda no ugunīgā trieciena eksplodēja. Zaudējis līdzsvaru, Delta Trīs neveikli savicināja rokas un nogāzās lejā pa kāpnēm. Automāts klaudzēdams novēlās pa pakāpieniem un pārkrita pāri malai, bet kaujinieks saļima uz tiltiņa. Viņš aiz sāpēm sarāvās čokurā un tvēra pie labās pēdas, taču tās vairs nebija.

Tolends jau nākamajā brīdī stāvēja blakus iebrucējam, rokās joprojām sažņaudzis kūpošo triecienkārti - piecas pēdas garo ieroci "Poiverhead", ar kādiem ūdenslīdēji atgaiņājas no haizivīm. Alumīnija kārts galā bija iestrādāts divpadsmitā kalibra šautenes lādiņš, kas reaģēja uz spiedienu, - šis ierocis bija domāts pašaizsardzībai, lai atvairītu haizivs uzbrukumu. Tolends pielādēja triecienkārti ar jaunu šāviņu un pielika roboto, apsvilušo smaili uzbrucējam pie ādamābola. Vīrietis gulēja uz muguras kā nolēmēts, glūnēdams uz Tolendu ar pārsteiguma pilnu niknumu un mokošām ciešanām sejā.

Pāri tiltiņam pie viņiem pieskrēja Reičela. Plānā bija paredzēts, ka viņa paņems vīrieša automātu; par nelaimi, ierocis bija pārslīdējis pāri malai un iekritis okeānā.

Nosprakšķēja sakaru ierīce pie vīrieša jostas. Balss, kas tajā atskanēja, bija robotiska.

-    Delta Trīs. Atsaucies! Es dzirdēju šāvienu.

Vīrietis nepakustināja ne muskuli.

Ierīce iesprakšķējās vēlreiz.

-    Delta Trīs. Apstiprini! Vai tev vajag papildspēkus?

Nākamajā brīdī līnijā atskanēja cita balss. Arī tā atgādināja robotu, taču atšķirībā no pirmās tai fonā dunēja helikoptera troksnis.

-    Šeit Delta Viens, - sacīja pilots. - Es vajāju aizbēgušo kuteri. Delta Trīs, apstiprini! Vai tu esi ievainots? Vajadzīgi papildspēki?

Tolends iespieda kārti vīrietim kaklā.

-     Liec helikoptera pilotam pārtraukt vajāšanu. Ja mans draugs tiks nogalināts, tu mirsi.

Kaujinieks, sāpēs viebdamies, pielika sakaru ierīci pie mutes. Viņš ieurbās ar skatienu Tolendam acīs, nospieda podziņu un ierunājās:

-   Te Delta Trīs. Viss kārtībā. Iznīciniet kuteri!

115. nodala

Gabriela Eša atgriezās Sekstona personiskajā tualetē, gatavodamās rāpties ārā no viņa kabineta. Pēc sarunas ar Sekstonu viņa juta raizes. Sekstons katrā ziņā bija vilcinājies, dzirdot asistenti apliecinām, ka viņa stāv savā birojā, - it kā zinādams, ka viņa melo. Lai nu kā, viņai nebija izdevies piekļūt ziņām Sekstona datorā, un tagad viņa mēģināja izprātot nākamo gājienu.

Sekstons gaida.

Uzkāpusi uz izlietnes, Gabriela, gatavojoties trausties augšā, izdzirdēja tinkšķus uz flīžu grīdas. Viņa palūkojās lejup, ar aizkaitinājumu pamanot, ka noslidinājusi zemē Sekstona aproču pogas, kas acīmredzot bijušas novietotas uz izlietnes malas.

Atstāj visu tieši tā, kā bija.

Nolēkusi atpakaļ uz grīdas, Gabriela pacēla aproču pogas un nolika tās uz izlietnes. No jauna uzkāpusi uz izlietnes, viņa sastinga un uzmeta pogām vēl vienu skatienu. Jebkurā citā brīdī Gabriela nebūtu par tām likusies ne zinis, taču šonakt monogramma uz pogām saistīja viņas uzmanību. Kā jau vairākumā Sekstona priekšmetu ar monogrammām, pogās bija iegravēti divi savijušies burd. SS. Gabrielas prātā pazibēja Sekstona datora pirmā parole - SSS. Viņa atsauca atmiņā kalendāru… ASVP… ekrāna saudzētāju ar skatu uz Balto namu un optimistisko uzraksta lenti, kas bezgalīgi tinās pāri ekrānam.

Savienoto Valstu prezidents Sedžviks Sekstons… Savienoto Valstu prezidents Sedžviks Sekstons… Savienoto Valstu…

Gabriela bridi stāvēja un prātoja. Vai patiešām viņš ir tik pašpārliecināts?

Saprazdama, ka to var noskaidrot, tikai pārbaudot, viņa žigli atgriezās Sekstona kabinetā, piegāja pie datora un ievadīja septiņu burtu paroli.

ASVPSSS.

Ekrāna saudzētājs acumirklī izgaisa.

Viņa neticēja savām acīm.

Nekad nenovērtē par zemu politiķa egocentriskumu.

116. nodala

Korkijs Mārlinsons vairs nestāvēja pie stūres kuterim "Crest- liner Phantom", kas traucās tumsā. Viņš zināja, ka laiva slīdēs taisni, vienalga, vai viņš stāv pie stūres vai ne. Vieglākās pretestības ceļš.

Korkijs bija nosēdies viļņu mētātās laivas pakaļgalā un mēģināja izvērtēt, cik sdpri cietusi viņa kāja. Lode bija ietriekusies apakšstilba priekšpusē, par mata desu neskardama lielo liela kaulu. Apakšstilbs nebija caururbts, tātad lode iesprūduši kājā. Korkijs paraudzījās apkārt, meklēdams, ar ko apturēt asiņošanu, taču neko neatrada - laivā bija tikai dažas peldspuras, akvalanga caurule un vairākas glābšanas vestes. Aptieciņu neredzēja. Korkijs izmisīgi atrāva vaļā nelielu instrumentu kastīti un tajā uzgāja pāris darbarīku, lupatas, santehnikas izolācijas lenti, eļļu un citas kutera apkopei paredzētas lietas. Viņš palūkojās uz asiņaino kāju un prātoja, kāds ceļa gabals jāmēro laivai, lai izkļūtu no haizivju teritorijas.

Krietni vien lielāks nekā līdz šim.

Delta Viens vadīja "Kioiva" helikopteru zemu virs okeāna un cieši vērās tumsā, meklēdams nozudušo "Crestliner".

Pieņemdams, ka bēglis dosies krasta virzienā un mēģinās cik iespējams attālinādes no "Goijas", Delta Viens bija devies kutera sākotnējā braukšanas virzienā.

Šobrīd man jau vajadzēja atrasties virs kutera.

Parastos apstākļos, lai izsekotu bēgli, pietiktu ieslēgt radaru, taču, tā kā "Kioioa" radiotraucējumu sistēma izplatīja termiskā trokšņa "lietussargu" vairāku jūdžu rādiusā, radars nebija lietojams. Traucējumu sistēmu izslēgt nedrīkstēja, iekams viņš nebija saņēmis ziņu, ka visi "Goijas" pasažieri ir miruši, šonakt neviens neizdzirdēs palīgā saucienus no "Goijas" klāja.

Meteorīta noslēpums mirs - šeit un tagad.

Par laimi, Delta Viens rīcībā bija citi izsekošanas līdzekļi. Pat šajā siltākajā okeāna klajumā noteikt motorkutera termisko sliedi nebija grūti. Viņš ieslēdza termisko skeneri. Okeāns visapkārt uzrādīja deviņdesmit piecu grādu [8] temperatūru. Kuterim aiz borta piekarinātais divsimt piecdesmit zirgspēku dzinējs izdalīja simtiem grādu augstāku temperatūru.

Korkija Mārlinsona kāja bija nejūtīga.

Netikdams gudrs, ko vēl lai iesāk, viņš bija noslaucījis ievainoto lielu ar lupatu un biezā kārtā notinis brūci ar izolācijas lenti. Kad lente bija izlietota, apakšstilbs, no potītes līdz celim, izskatījās gluži kā iebāzts ciešā sudraba futrālī. Asiņošana mitējās, tomēr apģērbs un rokas joprojām bija asinīs.

Sēdēdams uz "Crestliner" grīdas, Korkijs nevarēja saprast, kāpēc helikopters nav viņu jau atradis. Viņš palūkojās pāri bortam, pārlaida skatienu pār apvārsni, cerēdams ieraudzīt tālumā "Goiju" un helikopteru, kas tuvojas. Dīvaini, taču neredzēja ne vienu, ne otru. "Goijas" ugunis bija izzudušas. Viņš taču nekādā ziņā nav aiztraucies tik tālu, vai ne?

Korkijs piepeši juta cerību, ka tomēr izdosies aizbēgt. Varbūt viņš ir pazaudēts tumsā. Varbūt viņš aizkļūs līdz krastam!

Un tajā brīdī viņš ievēroja, ka ķīļūdens aiz kutera nav taisns. Šķita, ka tas liecas uz sāniem, it kā laiva mestu platu loku, nevis trauktos taisni. Apmulsis Korkijs ar skatienu sekoja ķīļūdenim, kas okeāna virsmā veidoja milzīgu liektu līniju. Nākamajā mirklī viņš ieraudzīja "Goiju".

Kuģis atradās tieši aiz kutera kreisā borta, nepilnas pus- jūdzes attālumā. Korkijs ar šausmām pārāk vēlu aptvēra savu kļūdu. Tā kā stūri neviens nevadīja, "Crestliner" priekšgals bija padevies spēcīgās straumes virzienam - gigantisko plūsmu cirkulējošai ūdens kustībai. Es braukāju pa milzu riņķi, jods parāvis!

Viņš bija atgriezies sākumpunktā.

Saprotot, ka joprojām atrodas haizivju pārpilnajā gigantiskajā virpulī, Korkijam prātā ieskanējās drūmie Tolenda vārdi. Attīstītas gala smadzeņu ožas daivas… Saož asinis jūdzes attālumā. Korkijs aplūkoja asinīm notraipītās rokas un notīto kāju.

Helikopters drīz viņu atradīs.

Norāvis asiņainās drēbes, Korkijs kails aizrāpās līdz kutera pakaļgalam. Zinādams, ka haizivis nespēj mēroties ātrumā ar motorkuteri, viņš, cik vien kārtīgi spēja, noskalojās spēcīgajā ķīļūdens straumē.

Viena vienīga asins lāsīte…

Korkijs tumsā izslējās stāvus un saprata, ka atlicis tikai viens. Viņš reiz bija lasījis, kāpēc dzīvnieki iezīmē savu teritoriju ar urīnu - urīnskābe dzīvas būtnes ķermeni ir šķidrums ar visspēcīgāko smārdu.

Spēcīgāks nekā asinis, viņš cerēja. Nožēlodams, ka iepriekšējā vakarā izdzēris tik maz alus, Korkijs ar grūtībām uzstiepa ievainoto kāju uz malas un notēmēja strūklu uz izolācijas lend. Nu taču! Viņš gaidīja. Nav nekā jaukāka par mēģinājumu apčurāt pašam sevi, kad pakaļ dzenas helikopters.

Beidzot! Korkijs urinēja uz izolācijas lentes, līdz pilnīgi to izmērcēja. Ar atlikušo mazumiņu viņš saslapināja lupatu un noberzējās no galvas līdz kājām. Cik patīkami!

Tumšajās debesīs virs galvas uzmirdzēja sarkans lāzera stars, kā zaigojošs milzīgas giljotīnas asmens ieslīpi krizdams Korkija virzienā. Helikopters uzradās debesīs no slīpa leņķa;

pilots droši vien bija izbrīnījies, redzēdams, ka Korkijs izmetis loku un atgriežas pie "Goijas".

Aši uzmetis plecos glābšanas vesti, Korkijs pavirzījās uz joņojošā peldlīdzekļa aizmugures daļu. Uz kutera asinīm notraipītās grīdas tikai piecu pēdu attālumā no vietas, kur stāvēja Korkijs, uzradās spožs sarkans punktiņš.

Ir laiks.

Maikls Tolends, stāvēdams uz "Goijas", neredzēja, kā viņa "Crestliner Phantom 2100" izšķīst liesmās un kūleņo gaisā uguns un dūmu mutulī.

Tomēr sprādzienu viņš dzirdēja.

117. nodala

Rietumu spārns šajā stundā parasti bija kluss, taču prezidenta negaidītā ierašanās peldmētelī un rītakurpēs bija izcēlusi palīgus un ēkā mītošo personālu no dīvāniem un šeit izvietotajām guļamistabām.

-    Es nevaru viņu atrast, prezidenta kungs, - bilda jauns palīgs, iesteigdamies nopakaļ Hērnijam Ovālajā kabinetā. Viņš bija visur izmeklējies. - Mis Tenča neatbild ne uz peidžera ziņojumiem, ne uz mobilā tālruņa zvaniem.

Prezidents bija manāmi aizkaitināts.

-    Vai jūs ielūkojāties…

-    Viņa ir pametusi ēku, ser, - paziņoja cits palīgs, iebrāzdamies kabinetā. - Pirms stundas parakstījusies žurnālā. Mēs domājam, ka viņa varētu būt devusies uz NIB. Operators apgalvo, ka viņai šovakar bijusi saruna ar Pikeringu.

-    Ar Viljamu Pikeringu? - Prezidents izklausījās samulsis. Tenčas un Pikeringa attiecības bija grūti nosaukt par draudzīgām. - Jūs viņam zvanījāt?

-   Arī viņu neizdodas dabūt rokā, ser. NIB sakaru centrāle nespēj viņu sazvanīt. Apgalvo, ka Pikeringa mobilais tālrunis klusē. Gluži vai pazudis no zemes virsas.

Hērnijs brīdi lūkojās palīgos, tad piegāja pie minibāra un ielēja sev burbonu. Brīdī, kad viņš lika glāzi pie mutes, kabinetā ieklupa slepenā dienesta darbinieks.

-     Prezidenta kungs? Negribēju jūs modināt, tomēr jums jāzina, ka šonakt FDR memoriālā uzspridzināta automašīna.

-    Ko? - Hērnijs gandrīz izmeta glāzi no rokām. - Kad?

-    Pirms stundas. - Vīrieša seja apmācās. - Un FIB nupat identificējusi upuri…

118. nodala

Delta Trīs pēda sāpēs dega. Viņam likās, ka viņš peld - duļķainā apziņa cēlās un grima. Vai tā ir nāve? Viņš centās pakustēties, taču jutās kā paralizēts, ar mokām kampdams pēc elpas. Acu priekšā kūņojās miglainas aprises. Domas šaudījās. Viņš atcerējās, ka nupat okeānā uzsprādzis "Crestliner", un atcerējās niknumu Maikla Tolenda acīs, kad tas slējās viņam pāri un turēja eksplozīvo kārti viņam pie kakla.

jā, Tolends mani piebeidzis…

Tomēr dedzinošās sāpes Delta Trīs labajā kājā pauda, ka viņš ir tik dzīvs, cik vien var būt. Apziņa palēnām atgriezās. Kad Tolends bija izdzirdējis "Crestliner" eksploziju, no viņa mutes izlauzās dvēseli stindzinošs kliedziens par savu zaudēto draugu. Pievērsis niknuma izķēmotās acis Delta Trīs, Tolends bija atliecies atpakaļ, it kā gatavodamies iztriekt sdeni cauri Delta Trīs kaklam. Tomēr jau nākamajā brīdī viņš attapās, itin kā paša morāles atturēts. Ar nežēlīgu izmisumu un naidu Tolends atrāva kārti atpakaļ un uztrieca ar kurpi Delta Trīs sadriskātajai pēdai.

Pēdējais, ko Delta Trīs atcerējās, - viņš neizturamās mokās vēma, tad kopā ar pasauli ieslīga melnā bezprātā. Tagad viņš pamazām atguvās, neapjauzdams, cik ilgi gulējis bez samaņas. Viņš juta, ka rokas sasietas uz muguras tik stingrā mezglā, kādā varēja sasiet vienīgi jūrnieks. Ari kājas bija sa- valgotas - atliektas atpakaļ un piesaistītas roku locītavām. Pakustināt izliekto ķermeni nebija iespējams. Delta Trīs mēģināja iesaukties, taču nespēja izdabūt ne skaņas. Mute bija piebāzta pilna.

Delta Trīs netika gudrs, kas noticis. Piepeši viņš sajuta vēsu brīzi un ieraudzīja spožo gaismu, atskārzdams, ka atrodas uz "Goijas" galvenā klāja. Viņš locījās, gribēdams atbrīvoties, bet pamanīja biedējošu skatu - paša atspulgu, uzblīdušu un kroplīgti spīdīgajā "Goijas" dziļūdens zemūdenes organiskā stikla burbulī. Zemūdene karājās tieši viņam priekšā, un Delta Trīs apjauta, ka guļ uz klāja, uz milzīgas lūkas vāka. Šī atklāsme nebija ne uz pusi tik satraucoša kā loģiskais jautājums, kas ienāca prātā.

Ja es esmu uz klāja… tad kur ir Delta Divi?

Delta Divi kļuva nemierīgs.

Lai gan partneris pa "CrypTalk" rāciju bija apliecinājis, ka ar viņu viss ir kārtībā, vienīgais šāviens nebija nācis no automāta stobra. Acīmredzot šāva vai nu Tolends, vai Reičela Sekstone. Delta Divi pavirzījās tuvāk rampai, kurā bija nokāpis viņa partneris, palūkojās pāri malai un ieraudzīja asinis.

Pacēlis ieroci, viņš nokāpa lejā un gāja pa asiņainajām pēdām pāri tiltiņam līdz pat kuģa priekšgalam. Pēdas uzveda viņu atpakaļ uz klāja pa citu rampu. Klājs bija tukšs kā izslaucīts, juzdams aizvien lielākas bažas, Delta Divi devās pa asiņaino sliedi gar sānu bortu uz kuģa pakaļgalu, kur tā aizvijās garām rampai, pa kuru viņš bija iepriekš nokāpis lejā.

Velns parāvis, kas šeit noticis? Izrādījās, ka asins traipu sliede veido milzu apli.

Piesardzīgi pastiepis ieroci sev priekšā, Delta Divi pagāja garām durvīm, aiz kurām bija kuģa laboratorija. Pēdas veda uz pakaļgalu. Viņš piesardzīgi pasviedās gar stūri. Acis sekoja sliedei.

Tad viņš ieraudzīja ko neticamu.

Augstā debess!

Tur gulēja Delta Trīs - sasiets, ar aizbāztu muti, bez ceremonijām nosviests tieši nelielās "Goijas" zemūdenes priekšā. Jau no attāluma Delta Divi pamanīja, ka partnera labjās kājas pēda ir sakropļota.

Uzmanoties no slazda, Delta Divi pacēla ieroci un virzījās tuvāk. Delta Trīs locījās, cenšoties kaut ko pateikt. Paradoksāli, bet veids, kā viņš bija sasiets - ar asā leņķī atpakaļ atliektiem ceļgaliem -, droši vien glāba viņam dzīvību; asins straumīte no pēdas bija gandrīz aprimusi.

Tuvodamies zemūdenei, Delta Divi atzinīgi novērtēja reto greznību - iespēju redzēt, kas notiek aiz muguras; viss kuģa klājs atspoguļojās zemūdenes ieapaļajā kabīnes kupolā. Delta Divi piegāja pie partnera, kas locījās uz klāja. Viņš pārāk vēlu ieraudzīja brīdinājumu tā skatienā.

Nez no kurienes uzradās sudrabains zibsnis.

Viena no "Tritona" celtņa spīlēm piepeši pašāvās uz priekšu, ar neatvairāmu spēku sakampdama Delta Divi kreiso augšstilbu. Viņš centās izrauties, taču spīles iegrauzās vēl dziļāk. Sāpēs iekaucies, viņš juta, ka pārlūst kauls. Delta Divi paskatījās uz zemūdenes kabīni. Caur ēnām viņš beidzot ieraudzīja to, kas sēdēja patumšajā "Tritona" iekšienē.

Zemūdenē pie vadības pults bija Maikls Tolends.

Nošāvi greizi, Delta Divi nodomāja, nelikdamies manām sāpes un atspiezdams automātu pret plecu. Viņš notēmēja augšup uz Tolenda krūšu kreiso pusi. Tikai trīs pēdas viņu šķīra no zemūdenes stikla kupola. Viņš nospieda mēlīti, un ierocis ierēcās. Vai prātu zaudējis aiz niknuma, ka ticis apvests ap stūri, Delta Divi turēja mēlīti nospiestu, līdz uz klāja noklaudzēja pēdējā patronu čaulīte un automāts klabēja pa tukšo.

- Ardievu! - kaujinieks šņāca, pūlēdamies izvilkt kāju no spīļu tvēriena. Viņš raustījās, līdz metāla spailes pārplēsa stilba ādu, atklājot sārtu miesu. - Maucība! - Delta Divi paņēma pie jostas piestiprināto "Cri/pTalk" rāciju. Kamēr viņš cēla to pie mutes, otra robota spīle atsprāga vaļā un zibenīgi satvēra viņa labo roku. Rācija norībēja uz klāja.

Un tajā brīdī Delta Divi ieraudzīja sev priekšā spoku. Bālu seju, kas paliecās uz sāniem un lūkojās caur saskrambāto stiklu. Delta Divi satriekts lūkojās uz kupola centru un atskārta - nav bijis ne mazāko izredžu, ka lodes izurbsies cauri biezajai čaulai. Kupolu izraibināja skrambiņas.

Pēc mirkļa atvērās zemūdenes augšējā lūka, un Maikls Tolends izkāpa ārā. Viņš izskatījās satricināts, taču ievainots nebija. Nokāpis pa alumīnija trapu, Tolends nostājās uz klāja un aplūkoja papostīto zemūdenes kupola logu.

- Desmit tūkstoši mārciņu uz kvadrātcollu, - Tolends izmeta. - Šķiet, ka tev vajadzīgs lielāks ierocis.

Reičela bija iegājusi hidrolaboratorijā, zinādama, ka laika viņai nav nemaz. Viņa dzirdēja šāvienus uz klāja un lūdzās, kaut viss būtu noticis tā, kā Tolends bija izplānojis. Viņai nu bija vienalga, kas safabricējis meteorītu - NASA administrators, Mārdžorija Tenča vai pats prezidents -, tam vairs nebija nekādas nozīmes.

Tie cilvēki neizspruks sveikā. Nav svarīgi, kas viņi ir, - patiesība nāks gaismā.

No Reičelas ievainotās rokas asiņošana bija mitējusies, un ķermenī pulsējošais adrenalīns remdēja sāpes un asināja koncentrēšanās spējas. Atradusi papīru un pildspalvu, viņa uz- kricelēja divas rindiņas garu paziņojumu. Vārdi bija skarbi un neveikli, tomēr daiļrunība bija greznība, kurai patlaban neatlika laika. Viņa pievienoja zīmīti apsūdzošo papīru kaudzītei, ko turēja rokā, - tur bija DZR izdrukas, Bathi/nomous giganteus attēli, fotogrāfijas un raksti par okeānu hondrām un elektronu mikroskenera izdruka. Meteorīts bija viltojums, un te bija pierādījumi.

Reičela ievietoja kaudzīti hidrolaboratorijas faksa aparātā. Tā kā viņa no galvas zināja tikai dažus faksa numurus, nekādas dižās izvēles nebija, taču viņa jau bija izlēmusi, kas saņems šīs lapas un zīmīti. Aizturējusi elpu, viņa rūpīgi ievadīja šīs personas faksa numuru.

Reičela nospieda pogu "Sūtīt", no sirds cerot, ka nav kļūdījusies savā izvēlē.

Faksa aparāts iepīkstējās.

KĻŪDA: NAV SIGNĀLA.

Reičela jau to bija paredzējusi. "Goijas" sakaru sistēma joprojām bija bloķēta. Viņa stāvēja, nenolaizdama acis no aparāta un cerēdama, ka tas funkcionēs tāpat kā viņas mājas faksa aparāts.

Veicīgāk taču!

Pēc piecām sekundēm aparāts iepīkstējās atkal.

ZVANA VĒLREIZ…

Jā! Reičela vēroja, kā aparāts ieslēdzas nebeidzamā riņķa dancī.

KĻŪDA: NAV SIGNĀLA.

ZVANA VĒLREIZ…

KĻŪDA: NAV SIGNĀLA.

ZVANA VĒLREIZ…

Atstājusi faksa aparātu meklējam signālu, Reičela izmetās no hidrolaboratorijas brīdī, kad virs galvas nodārdēja helikoptera lāpstiņas.

119. nodala

Simt sešdesmit jūdžu attālumā no "Goijas" Gabriela Eša mēmā pārsteigumā vērās senatora Sekstona datora monitorā. Viņas aizdomas bija apstiprinājušās.

Taču viņai pat prātā nebija nācis, cik loti pareizas tās bijušas.

Viņa lūkojās uz desmitiem skenētu bankas čeku, ko Sekstonam bija izrakstījušas privātās kosmosa aviācijas kompānijas, kuras pārskaitījušas naudu uz kodētajiem kontiem Kai- manu salās. Mazākā summa, ko Gabriela redzēja, bija piecpadsmit tūkstoši dolāru. Daži čeki bija pusmiljona dolāru vērtībā un pat vairāk.

Sīka vienība, Sekstons bija teicis. Ziedojumu summas nepārsniedz divus tūkstošus dolāru.

Skaidri redzams, ka Sekstons melojis jau no sākta gala. Gabriela savā acu priekšā redzēja pierādījumus nelikumīgai kampaņas finansēšanai milzu apmēros. Sirdī iedzēla nodevības un vilšanās smeldze. Sekstons meloja.

Viņa jutās kā muļķe. Viņa jutās aptraipīta. Taču visvairāk viņa juta dusmas.

Gabriela sēdēja tumsā, apjēgdama, ka viņai nav ne jausmas, ko lai dara turpmāk.

120. nodaļa

"Kiozva" helikopteram sasveroties virs "Goijas" pakaļgala, Delta Viens paskatījās lejup un nespēja atraut acis no gaužām negaidītas ainas.

Blakus nelielai zemūdenei uz klāja stāvēja Maikls Tolends. Zemūdenes robota rokās kā milzīga insekta spīlēs karājās Delta Divi, veltīgi pūloties atsvabināties no milzīgo knaibļu tvēriena.

Dieva vārdā, kas šeit…?

Delta Viens satriekts vēroja, kā uz klāja iznāk Reičela Sekstone un nostājas blakus sasietam asiņojošam vīriedm pie pašas zemūdenes. Tas varēja būt vienīgi Delta Trīs. Reičela bija pavērsusi pret viņu "Delta" automātu un lūkojās augšup, it kā aicinādama uzbrukt.

Delta Viens mirkli zaudēja realitātes izjūtu, nespēdams aptvert, kā gan tas iespējams. Vienības "Delta" uz ledāja pieļautās kļūdas bija reta, taču izskaidrojama neveiksme. Turpretim šis bija kaut kas neiedomājams.

Jau parastos apstākjos pazemojums, ko izjuta Delta Viens, būtu neizturams. Šajā naktī kaunu padziļināja vēl kādas personas klātbūtne - tā sēdēja helikopterā, un tās klātesamība šeit bija ārkārtīgi neparasta.

Kontrolpersona.

Pēc "Delta" veiktās likvidācijas FDR memoriālā kontrolpersona bija pavēlējusi Delta Viens aizlidot uz vēlajā stundā ļaužu pamestu publisko parku netālu no Baltā nama. Pēc kontrolpersonas rīkojuma Delta Viens bija nosēdinājis helikopteru uz zālaina pauguriņa koku paēnā, un tajā brīdī kontrolpersona, turpat netālu novietojusi automašīnu, iznāca no tumsas un iekāpa "Kiozva". Pēc dažiem mirkļiem helikopters jau bija uzņēmis kursu.

Kaut arī kontrolpersonas tieša iesaistīšanās misijas operācijās bija retums, Delta Viens diez vai varēja ko iebilst. Kontrolpersona pēc vienības "Delta" nemākulīgās rīcības uz Milna ledāja uztraucās par to, ka pēdējie notikumi bija izraisījuši aizdomas un pētīgus skatienus, tāpēc bija paziņojusi, ka operācijas nobeigums tiks uzraudzīts personiski.

Tā nu kontrolpersona sēdēja priekšējā sēdeklī, savām acīm pārliecinādamās par izgāšanos, kādu Delta Viens ne reizi nebija pieredzējis.

Tam jādara gals. Tūdaļ pat.

Kontrolpersona no "Kioiva" sēdekļa raudzījās lejup uz "Goijas" klāju un prātoja, kā gan tas varēja notikt. Nekas nebija noritējis, kā plānots, - aizdomas par meteorītu, neveiksmīgie "Delta" slepkavības mēģinājumi uz ledāja, nepieciešamība nogalināt atbildīgu amatpersonu memoriālā.

-    Kontrolieri, - Delta Viens apkaunots un apstulbis stomījās, vērodams situāciju uz "Goijas" klāja. - Es pat nevaru iedomāties…

Es arī ne, kontrolpersona prātā sprieda. Mērķis acīmredzot bija novērtēts krietni par zemu.

Kontrolpersona raudzījās lejup uz Reičelu Sekstoni, kas, ar neizteiksmīgu skatienu lūkodamās uz helikoptera atstarojošo vējstiklu, cēla pie mutes "CrypTalk" aparātiņu. Kad "Kiozva" kabīnē iesprakšķējās viņas sintezētā balss, kontrolpersona gaidīja, ka viņa pieprasīs, lai helikopters atkāpjas vai novāc radiosakaru traucējumu sistēmu, jo tad Tolends varētu pasaukt palīgus. Taču Reičelas Sekstonēs izrunātie vārdi kontrolpersonu sastindzināja.

-    Jūs esat nokavējuši, - viņa sacīja. - Mēs neesam vienīgie, kas zina.

Vārdi mirkli atbalsojās kabīnē. Kaut arī šis apgalvojums likās pārspīlēts, niecīga daļiņa varbūtības, ka tā ir patiesība, piespieda kontrolpersonu zibenīgi visu apsvērt. Projekta izdošanās bija atkarīga no spējas likvidēt visus, kas zināja patiesību, un, lai arī cik asiņu prasītu noslēpuma saglabāšana, kontrolpersonai bija jābūt pārliecinātai, ka tas viss nav darīts velti.

Zina vēl kāds…

Tā kā Reičela Sekstone parasti strikb ievēroja slepeno datu uzglabāšanas protokolu, kontrolpersonai negribējās ticēt, ka viņa būtu izlēmusi dalīties informācijā ar kādu nepiederošu personu.

Reičela no jauna ierunājās rācijā:

-   Atkāpieties, un mēs saudzēsim jūsu vīru dzīvību. Ja tuvosieties, viņi mirs. Jebkurā gadījumā patiesība nāks gaismā. Nepalieliniet savus zaudējumus! Atkāpieties!

-   Jūs blefojat, - atbildēja kontrolpersona, zinot, ka Reičelas Sekstones dzirde uztvers androgīnu, robotveidīgu balss toni. - Jūs nevienam neko neesat atklājusi.

-    Jūs esat gatavi riskēt? - Reičela atcirta. - Pirms kāda laika man neizdevās sazvanīt Viljamu Pikeringu, tā ka biju spiesta likt lietā rezerves manevru.

Kontrolpersona sadrūvējās. Tas bija ticami.

-    Mums neizdosies, - Reičela novilka, uzmezdama skatienu Tolendam.

Knaiblēs iespīlētais kaujinieks izmocīja sāpju pilnu smīnu.

-    Tavs ierocis ir tukšs. Helikopters jūs aizlidinās uz elli. Abi iesiet bojā. Jūsu vienīgā cerība ir palaist mūs vajā.

Ne velna! Reičela lauzīja galvu, pūlēdamās izšķirties par nākamo gājienu. Viņa palūkojās uz sasieto vīried, kas gulēja pie zemūdenes priekšgala. Varēja manīt, ka asiņu zuduma dēj viņš gandrīz jau murgo. Reičela notupās vīrietim blakus un ielūkojās viņa dzedrajās acīs.

-        Es izņemšu tev vīkšķi no mutes un paturēšu "CrypTalk", un tu piedabūsi helikopteru atkāpties. Vai skaidrs?

Vīrietis pamāja.

Reičela izvilka vīkšķi. Kaujinieks iespļāva Reičelai sejā asiņainu siekalu recekli.

-        Maita! - viņš kāsēdams šņāca. - Es pats savām acīm redzēšu, kā jūs nogalina! Jūs noslaktēs kā cūkas, un es izbaudīšu katru mirkli!

Reičela noslaucīja karstās siekalas no sejas un juta, ka Tolenda rokas ceļ viņu kājās, atvelk nost un atbalsta un tad izņem viņai no rokām automātu. No drebošā pieskāriena viņa noprata, ka Tolendā kaut kas aizlūzis. Viņš piegāja pie vadības paneļa, kas atradās dažus jardus tālāk, uzlika roku uz sviras un piekala skatienu vīrietim, kurš gulēja uz klāja.

-    Otrā iespēja, - Tolends noteica. - Un vairāk uz mana kuģa nepienākas.

Ar izlēmīgu niknumu Tolends parāva sviru lejup. Lūka zem "Tritona" atrāvās vaļā kā karātavu grīda. Sasietais kaujinieks izdvesa īsu izbaiļu kaucienu un nozuda skatienam, iegāzdamies caurumā, kur nolidoja trīsdesmit pēdu. Iekrītot ūdenī, ķermenis uzsita sārtas šļakatas. Haizivis kā bultas metās ēsmai virsū.

Kontrolpersona dusmās drebēja, no "Kiou>a" augstumiem lūkojoties uz Delta Trīs atliekām, kas iznira no kuģa apakšas stiprajā straumē. Apgaismotais ūdens krāsojās aizvien sarkanāks. Vairākas zivis cīnījās par kādu ķermeņa daļu. Laikam roku.

Augstais Dievs!

Kontrolpersona vēlreiz palūkojās uz klāju. Delta Divi joprojām karājās "Tritona" knaiblēs, taču nu zemūdene šūpojās virs bezdibenīgā cauruma klājā. Kaujinieks spirināja kājas virs tukšuma. Tolendam atlika palaist vaļā spīles, un Delta Divi sekotu Delta Trīs.

-     Labi! - kontrolpersona noskaldīja "CrypTalk" rācijā. - Pagaidiet! Pagaidiet taču!

Reičela stāvēja uz klāja un vērās augšup uz "Kiowa". Pat no saviem augstumiem kontrolpersona viņas skatienā redzēja apņēmību. Reičela pacēla pie mutes rāciju.

-    Vēl aizvien uzskatāt to par blefu? - viņa vaicāja. - Sazinieties ar NIB galveno centrāli un palūdziet savienot ar Džimu Samiljanu! Viņam ir nakts dežūra Plānošanas un analīzes nodaļā. Es par meteorītu izklāstīju visu. Viņš to apstiprinās.

Viņa nosauc konkrētu vārdu? Tas neko labu nesolīja. Reičela Sekstone nebija muļķe, un šādu informāciju kontrolpersona varēja pārbaudīt dažās sekundēs. Kontrolpersona nepazina NIB darbinieku Džimu Samiljanu, taču šī organizācija bija milzīga. Iespēja, ka Reičela nemelo, bija ticama. Pirms kontrolpersona deva pavēli beidzamajai likvidācijai, bija jāpārbauda, vai tas ir blefs - vai tomēr nav.

Delta Viens palūkojās pār plecu.

-    Vai vēlaties, lai deaktivēju traucētāju? Jūs piezvanīsiet un pārbaudīsiet?

Kontrolpersona palūkojās lejup uz Reičelu un Tolendu. Kontrolpersona zināja - ja viens vai otrs mēģinās sazināties pa radio vai mobilo tālruni, Delta Viens var no jauna aktivēt sistēmu un pārtraukt sakarus. Risks bija minimāls.

-   Atslēdz traucētāju! - kontrolpersona pavēlēja, izvilkdama mobilo tālruni. - Es pārliecināšos, ka Reičela blefo. Tad mēs izdomāsim, kā atbrīvot Delta Divi un pielikt visam punktu.

Operatore NIB centrālajā komutatorā Fērfaksā sāka zaudēt pacietību.

-    Es jau jums vienreiz teicu, ka Plānošanas un analīzes nodajas darbinieku sarakstā neredzu nevienu Džimu Samiljanu.

Zvanītājs bija uzstājīgs.

-    Vai esat izmēģinājusi dažādus rakstības variantus? Vai ieskatījāties ari citu nodaļu sarakstos?

Operatore bija pārbaudījusi, tomēr izdarīja to vēlreiz. Pēc dažiem mirkļiem viņa atbildēja:

-    Mūsu personālsastāvā nevienā nodaļā nav Džima Sa- miljana. Pat ne cilvēka ar līdzīgu vārdu.

Savādi, ka zvanītājs šķita par to iepriecināts.

-    Tātad jūs esat pārliecināta, ka NIB personālā nav Džima Samil…

Piepeši operatore līnijas otrā galā izdzirdēja satrauktu rosību. Atskanēja kliedziens. Zvanītājs skaļi izlamājās un nometa klausuli.

***

Delta Viens, sēdēdams "Kiozua", aiz dusmām auroja un taustījās gar paneli, pūloties ieslēgt radiotraucējumu sistēmu. Viņš bija attapies pārāk vēlu. Kabīnes spuldzīšu jūklī mirkšķināja sīks gaismas diožu skaitītājs, ziņodams, ka no "Goijas" tiek pārraidīts SATCOM datu signāls. Bet kā? Klāju neviens nebija atstājis! Pirms Delta Viens ieslēdza sakaru traucētāju, "Goijas" sakaru līnija atslēdzās.

Hidrolabora torijā apmierināts pīkstēja faksa aparāts.

NESĒJSIGNĀLS ATRASTS… FAKSS NOSŪTĪTS.

121. nodala

Nogalini vai tiksi nogalināts. Reičela bija atklājusi sevī kādu iezīmi, par kuras esamību viņai pirms tam nebija ne jausmas. Izdzīvošanas režīms bija padarījis Reičelu mežonīgu, viņas bailes pārvērtis gara spēkā.

-    Kas bija tajā faksā, ko jūs nosūtījāt? - balss rācijā noprasīja.

Reičela ar atvieglojumu uzklausīja apstiprinājumu, ka faksa sūtījums ir ceļā, kā paredzēts.

-    Atstājiet šo apkaimi, - viņa sacīja, runādama rācijā un uzmezdama niknu skatienu helikopteram gaisā. - Viss ir beidzies. Jūsu noslēpums ir atklāts. - Reičela darīja zināmu uzbrucējiem visu informāciju, ko nupat bija nosūtījusi. Pusducis lappušu ar attēliem un tekstu. Neapgāžami pierādījumi, ka meteorīts ir viltojums. - Ja mēs cietīsim, tas jūsu situāciju tikai pasliktinās.

Iestājās smags klusums.

-    Kam jūs nosūtījāt faksu?

Reičela negrasījās atbildēt uz šo jautājumu. Viņai ar Tolendu bija jāiegūst pēc iespējas vairāk laika. Viņi bija nostājušies aiz klāja lūkas, tieši predm "Tritonam", un tādējādi šāviņi no helikoptera vispirms trāpītu kaujiniekam, kas šūpojās zemūdenes spīlēs.

-   Viljamam Pikeringam, - balss minēja, nez kāpēc izklausīdamās cerību pilna. - Jūs nosūtījāt faksu Pikeringam.

Garām, Reičela nodomāja. Pikerings būtu viņas pirmā izvēle, taču viņa bija spiesta izraudzīties citu, nojauzdama, ka uzbrucēj' jau likvidējuši Pikeringu, - un tik pārdrošs gājiens bija asinis stindzinošs apliecinājums ienaidnieka apņēmībai. Pēc izmisīgas izšķiršanās Reičela bija nosūtījusi datus otrajam cilvēkam, kura faksa numuru zināja no galvas.

Uz tēva biroja faksa aparātu.

Senatora Sekstona biroja faksa numurs bija gluži vai iekalts Reičelas atmiņā, jo tēvs pēc mātes nāves bija vēlējies vienoties par daudziem sīkumiem īpašuma lietās, netiekoties ar Reičelu personiski. Reičela ne mirkli nebūtu piejāvusi domu, ka reiz vērsīsies pie tēva pēc palīdzības, bet šonakt izvēli noteica divas izšķirīgas iezīmes, kas piemita šim cilvēkam, - īstā politiskā motivācija bez vilcināšanās laist klajā datus par meteorītu un pietiekami liela ietekme, lai piezvanītu Baltajam namam un, liekot lietā šantāžu, piespiestu atsaukt šo slepkavu vienību.

Kaut arī tēvs pavisam noteikd šajā laikā neatradās birojā, Reičela zināja, ka viņš to tur aizslēgtu gluži kā bankas seifu glabātavu. Reičela faktiski bija nosūtījusi datus uz seifu, ko varēs atvērt tikai noteiktā laikā. Pat ja uzbrucēji zinātu, kam viņa to nosūtījusi, tiem būtu pagalam niecīgas izredzes neievērodem tikt garām spēcīgajai federālajai apsardzes sistēmai senatoru biroju ēkā "Philip A. Hart" un ielauzties senatora kabinetā.

-    Tas, kuram jūs nosūtījāt faksu, - draudēja balss no augšas, - ir nokļuvis lielās briesmās.

Reičela apzinājās, ka jārunā no varas pozīcijām, nedomājot par bailēm. Viņa ar roku norādīja uz "Tritona" knaiblēs iespīlēto kaujinieku. Vīrieša kājas šūpojās virs bezdibeņa, pilinot asinis trīsdesmit pēdu zemāk trakojošā okeānā.

-     Vienīgais, kam šeit draud briesmas, ir jūsu aģents, - viņa sacīja "Cri/pTalk" aparātiņā. - Viss ir beidzies. Atkāpieties! Dati ir nosūtīti. Jūs esat cietuši sakāvi. Atstājiet šo apkaimi, citādi šis vīrs ies bojā.

Balss "Cri/pTalk" rācijā atkliedza:

-    Mis Sekstone, jūs nesaprotat, cik svarīgi…

-   Es nesaprotu? - Reičela eksplodēja. - Es saprotu, ka jūs nobendējāt nevainīgus cilvēkus! Es saprotu, ka jūs melojāt par meteorītu! Un es saprotu, ka jūs netiksiet cauri sveikā! Viss ir beidzies, pat ja jūs nonāvēsiet arī mūs!

Iestājās ilgs klusums. Pēdīgi balss ierunājās:

-    Es nolaidīšos uz klāja.

Reičela juta, ka muskuļi saspringst. Viņš nolaižas uz klāja?

-   Es neesmu bruņots, - balss piebilda. - Nerīkojieties pārsteidzīgi! Mums abiem jāparunā aci pret aci.

Pirms Reičela paspēja reaģēt, helikopters nolaidās uz "Goijas" klāja. Atvērās pasažiera puses durvis fizelāžā un izkāpa kāds stāvs. Vienkārša izskata vīrietis melnā mētelī, ar kaklasaiti. Vienu acumirkli Reičelai šķita, ka viņas prāts aptumšojas.

Savā priekšā viņa ieraudzīja Viljamu Pikeringu.

Viljams Pikerings stāvēja uz "Goijas" klāja, ar nožēlu raudzīdamies Reičelā Sekstonē. Viņš pat sapņos nebija iedomājies, ka šī diena beigsies šādi. Tuvodamies Reičelai, Pikerings savas padotās acīs redzēja bīstamu emociju jūkli.

Šoks, pieviltas uzticības sāpes, apjukums, niknums.

Viss ir saprotams, viņš iedomājās. Ko gan viņa nesaprot?

Pikeringa atmiņā īsu mirkli pavīdēja meita Diāna - ko viņa bija jutusi pirms nāves? Gan Diāna, gan Reičela bija viena kara upuri - kara, kurā Pikerings bija nozvērējies cīnīties līdz galam. Reizumis zaudējumi var būt nežēlīgi.

-    Reičela, - Pikerings ierunājās. - Mēs varam to nokārtot. Man tev daudz kas jāpaskaidro.

Reičela Sekstone izskatījās šausmu pārņemta, gluži vai nelabuma mākta. Automāts bija Tolenda rokās, un viņš bija to pavērsis pret Pikeringa krūtīm. Arī viņš izskatījās apstulbis.

-    Nenāc klāt! - Tolends uzkliedza.

Pikerings apstājās piecu jardu attālumā un pievērsās Reičelai.

-    Tavs tēvs pieņem kukuļus no privātajām kosmosa aviācijas kompānijām. Viņš paredzējis izformēt NASA un atvērt kosmosu privātajam sektoram. Valsts drošības labad viņš bija jāaptur.

Reičelas sejas izteiksme neko nepauda.

Pikerings nopūtās.

-    Lai gan NASA pieļāvusi kļūmes, pārvaldei jāpaliek valdības aizbildniecībā. - Viņa taču spēs izprast draudošās briesmas. Privatizācija aizvilinās labākos NASA prātus un idejas uz privāto sektoru. Smadzeņu trests izšķīdīs. Militāristi būs zaudētāji. Cerēdami vairot kapitālu, privātās kosmosa aviācijas kompānijas izpārdos NASA patentus un ieceres vairāksolīšanā visā pasaulē!

-     jūs viltojāt meteorītu un nonāvējāt nevainīgus cilvēkus… valsts drošības vārdā? - Reičelas balss drebēja.

-    Tāds notikumu pavērsiens nebija paredzēts, - Pikerings atteica. - Mūsu plāns bija izglābt svarīgu valsts pārvaldi. Slepkavošana tajā neietilpa.

Pikerings zināja, kāds ir galvenais meteorīta safabricēša- nas cēlonis - kā jau lielākajai daļai izlūkdienestu ierosinājumu, tās bija bailes. Pirms trim gadiem, pūloties izvietot NIB hidrofonus dziļākā dzelmē, kur ienaidnieku sabotieri nevarētu tiem piekļūt, Pikerings bija vadījis programmu, kas paredzēja no nesen NASA izstrādāta materiāla slepeni konstruēt pārsteidzoši izturīgu zemūdeni, kurai būtu pa spēkam aizvest cilvēkus līdz pat dziļākajām okeāna dzelmēm - arī Marianas dziļvagas dibenam.

Šī divvietīgā zemūdene no kardināli pārveidota keramikas sakausējuma tika izstrādāta pēc rasējumiem, ko izzaga no Kalifornijas inženiera Greiema Hoksa datora, to uzlaužot, - ģeniālā zemūdeņu konstruktora mūža sapnis bija radīt ultra- dziļūdens zemūdeni, ko pats nosauca par "Deep Flight //". Hoksam bija grūtības atrast finanses prototipa būvei. Savukārt Pikeringa rīcībā bija neierobežots budžets.

Pikerings keramikas zemūdenē nosūtīja vienību piestiprināt jaunos hidrofonus Marianas dziļvagā - dziļāk, nekā jebkuram ienaidniekam būtu pa spēkam ielūkoties. Tomēr urbšanas laikā viņi uzgāja ģeoloģiskas struktūras, kādas neviens zinātnieks iepriekš nebija redzējis. Starp atklājumiem bija arī hondras un vairāku zinātnei nepazīstamu sugu fosilijas. Protams, fakts, ka NIB spēj nolaisties tādās okeāna dzīlēs, bija jāpatur slepenībā, tāpēc šie atradumi nevarēja nonākt atklātībā.

Un tikai nesen - atkal baiļu vadīts - Pikerings kopā ar savu kluso NIB zinātnisko padomnieku komandu bija pieņēmis lēmumu likt lietā savas zināšanas par Marianas unikālo ģeoloģiju, lai izglābtu NASA. Pārvērst Marianas dziļvagā atrasto akmeni meteorītā, kā izrādījās, bija vienkāršs uzdevums. NIB vienība, izmantojot ūdeņraža maisījumu, apdedzināja akmeni, radot pārliecinošu kusuma garozu. Pēc tam vienība nelielā kravas zemūdenē nolaidās zem Milna ledāja un ievietoja apsvilināto akmeni ledus blāķī no apakšas. Tiklīdz izlietotais tunelis aizsala, nekas neliecināja, ka akmens nebūtu tur atradies vairāk kā trīssimt gadu.

Par nelaimi, kā jau slepeno operāciju pasaulē nereti gadās, visgrandiozākos plānus spēj izjaukt sīka aizķeršanās. Iepriekšējā dienā ilūziju druskās satrieca maza daļiņa mirdzoša planktona.

Delta Viens sēdēja tukšgaitā rūcošā "Kioiva" kabīnē un vēroja, kā attīstās drāma. No malas varēja likties, ka situācijas noteicēji šobrīd ir Reičela un Tolends, tomēr Delta Viens dkko valdīja smieklus par šīs ilūzijas maldīgumu. Automāts Tolenda rokās bija nederīgs; pat no šāda attāluma Delta Viens saskatīja, ka automāta aptveres aizslēgs ir atbīdījies līdz galam atpakaļ, norādot, ka aptvere ir tukša.

Palūkojies uz partneri, kas spārdījās "Tritona" knaiblēs, Delta Viens saprata, ka jāpasteidzas. Uz klāja stāvošo uzmanība bija pilnīgi pievērsta Pikeringam, un tagad Delta Viens varēja izdarīt gājienu. Atstājis rotorus virpuļojam tukšgaitā, viņš izslīdēja pa aizmugurējo korpusa daļu un, slēpdamies aiz helikoptera, nepamanīts nokļuva uz labā borta trapa. Turēdams rokā automātu, viņš devās uz kuģa priekšgalu. Pikerings pirms nolaišanās uz klāja bija devis konkrētas pavēles, un Delta Viens nebija ne mazākās vēlēšanās pievilt viņu tādā vienkāršā uzdevumā.

Dažu minūšu laikā, viņš nodomāja, visa šī jezga būs beigusies.

122. nodala

Zaks Hērnijs sēdēja pie sava galda Ovālajā kabinetā. Viņam mugurā joprojām bija peldmētelis. Galva pulsēdama smeldza. Nupat bija atklājies vēl viens briesmīgs fakts.

Mārdžorija Tenča ir mirusi.

Hērnija palīgi pastāstīja, ka pēc tās informācijas, kas ir viņu rīcībā, Tenča aizbraukusi uz FDR memoriālu, lai tiktos ar Viljamu Pikeringu zem četrām acīm.

Tā kā Pikerings bija pazudis, personāls izteica bažas, ka viņš arī varētu būt miris.

Prezidents un Pikerings pēdējā laikā bija izcīnījuši ne vienu kauju vien. Pirms vairākiem mēnešiem Hērnija ausīs nonāca ziņa, ka Pikerings uzsācis nelikumīgas aktivitātes Hērnija labā, mēģinot glābt prezidenta neveiksmīgo pirmsvēlēšanu kampaņu.

Izmantodams NIB īpašumu, Pikerings bija zagšus ieguvis krietnu blāķi kompromitējošu materiālu par senatoru Sekstonu, lai nogremdētu viņa kampaņu, - skandalozus fotoattēlus par senatora seksuālo sakaru ar asistenti Gabrielu Ešu, inkriminējošus finanšu dokumentus, kas apliecināja, ka Sekstons ņem kukuļus no privātajām kosmosa aviācijas kompānijām. Pikerings anonīmi nosūtīja visus pierādījumus Mārdžorijai Tenčai, pieņemot, ka Baltais nams pratīs izmantot tos lietderīgi. Tomēr Hērnijs, ieraudzījis datus, bija aizliedzis Tenčai likt tos lietā. Seksa skandāli un kukuļņemšana bija Vašingtonas vēzis, un vēl viena tāda skandāla pierādījumu vicināšana sabiedrības acu priekšā vairotu tautas neuzticību valdībai.

Cinisms dzen šo valsti kapā.

Kaut arī Hērnijs apzinājās, ka ar šādu skandālu spētu iznīcināt Sekstonu, tomēr maksa par šo uzvaru būtu ASV senāta cieņas aptraipīšana, un to Hērnijs atteicās pieļaut.

Pietiks negatīvisma. Hērnijs sakaus Sekstonu diskusijās.

Pikerings, noskaities par Baltā nama atteikumu izmantot viņa piegādātos pierādījumus, mēģināja izraisīt skandālu, nopludinot baumas, ka Sekstons ir pārgulējis ar Gabrielu Ešu. Diemžēl Sekstons apliecināja savu nevainību ar tik pārliecinošu sašutumu, ka prezidentam personiski nācās atvainoties par noplūdi. Beigās izrādījās, ka Pikerings nodarījis vairāk ļaunuma nekā labuma. Hērnijs piekodināja Pikeringam likt aiz auss - ja viņš vēlreiz iejauksies kampaņā, pret viņu vērsīsies ar likuma spēku. Protams, paradoksāli bija tas, ka Pikeringam prezidents Hērnijs nepatika. NIB direktora mēģinājumus glābt Hērnija kampaņu izraisīja bailes par NASA likteni. Zaks Hērnijs viņu uztrauca mazāk.

Un tagad Pikerings ir nogalināts?

Hērnijs to nespēja aptvert.

-    Prezidenta kungs? - ierunājās palīgs. - Pēc jūsu lūguma es piezvanīju Lorensam Ekstromam un pastāstīju par Mārdžoriju Tenču.

-    Paldies!

-    Viņš vēlas ar jums runāt, ser.

Hērnijs vēl aizvien turēja ļaunu prātu uz Ekstromu par POBS meliem.

-    Pasaki viņam, ka mēs sazināsimies no rīta.

-    Misters Ekstroms vēlas runāt tieši tagad, ser. - Palīgs bija norūpējies. - Viņš ir ārkārtīgi uztraukts.

Ak VIŅŠ ir uztraukts? Hērnijs juta, ka palēnām viņā mostas sapīkums. Aizsoļodams pie tālruņa, viņš prātoja, kas gan vēl šonakt varētu nākt gaismā.

123. nodala

Stāvot uz "Goijas" klāja, Reičelai reiba galva. Mistifikācija, kas viņu apņēma gluži kā smaga migla, pamazām izgaisa.

Realitāte lika viņai justies kailai. Riebuma pārņemta, Reičela lūkojās svešiniekā sev priekšā un tik tikko dzirdēja viņa balsi.

-     Mums bija jāatjauno NASA tēls, - Pikerings klāstīja. - Pārāk bīstama bija kļuvusi šī gaistošā popularitāte un niecīgais dnansējums. - Pikerings apklusa, un pelēkās acis ieurbās sievietē. - Reičela, pārvaldei bija izmisīgi vajadzīgs triumfs. Kādam bija tas jānodrošina.

Kaut kas bija jāuzsāk, sprieda Pikerings.

Meteorīts bija beidzamais izmisuma solis. Pikerings kopā ar citiem bija mēģinājis izglābt NASA, pūloties panākt Kosmosa pārvaldes pakļaušanu izlūkdienestiem, kur tā baudītu lielākas finanses un lielāku drošību, taču Baltais nams bija pastāvīgi atspēkojis šo ieteikumu, nosaukdams to par uzbrukumu zinātnei. Tuvredzīgs ideālisms. Sekstona pret NASA vērstā retorika izpelnījās aizvien plašāku popularitāti, un Pikerings ar savu militāro varasvīru kompāniju saprata, ka nonākuši laika trūkumā. Viņi nosprieda, ka vienīgais paņēmiens, kā glābt NASA tēlu un izpestīt pārvaldi no ūtrupes āmura, ir pievērst tai nodokļu maksātāju un Kongresa uzmanību. Lai Kosmosa pārvalde izdzīvotu, tai vajadzēja grandiozu panākumu - tādu, kas atgādinātu nodokļu maksātājiem NASA "Apollo" slavas laikus. Un, ja Zaks Hērnijs vēlējās sakaut senatoru Sekstonu, viņam bija nepieciešama palīdzība.

Es centos viņam palīdzēt, Pikerings sev teica, atceroties visus tos iznīcinošos pierādījumus, ko bija nosūtījis Mārdžorijai Tenčai. Par nelaimi, Hērnijs bija aizliedzis tos izmantot, neatstājot Pikeringam citu iespēju kā vien ķerties pie radikāliem līdzekļiem.

-    Reičela, informācija, ko tu nupat nosūtīji no kuģa, ir bīstama. Tev tas jāsaprot, - Pikerings teica. - Ja tā izplatīsies tālāk, var rasties priekšstats, ka Baltais nams un NASA ir šīs jezgas līdzdalībnieki. Trieciens, kādu saņems prezidents un NASA, būs neaprakstāms. Prezidents un NASA neko nezina, Reičela. Viņi nav vainīgi. Viņi uzskata, ka meteorīts ir autentisks.

Pikerings nemaz nebija centies iesaistīt Hērniju vai Eks- tromu savā pulkā; abi bija pārliecināti ideālisti un nepiekristu nekādai krāpšanai, kaut arī tā būtu iespējams izglābt prezidentūru vai Kosmosa pārvaldi. Administratora Ekstroma vienīgais noziegums bija tas, ka viņš pārliecināja POBS misijas direktoru melot par anomāliju programmatūru, un šo lēmumu Ekstroms, bez šaubām, nožēloja brīdī, kad apjēdza, cik skrupulozi šis konkrētais meteorīts tiks izpētīts.

Mārdžorija Tenča, neapmierināta ar Hērnija uzstājību uz godīgu pirmsvēlēšanu kampaņu, slepus sadarbojās ar Ekstro- mu POBS viltošanā, cerēdama, ka neliels POBS panākums dos iespēju prezidentam nogremdēt Sekstonu.

Ja Tenča būtu likusi lietā fotogrāfijas un kukuļņemšanas materiālus, ko es viņai sagādāju, nekas tāds nebūtu noticis!

Tenčas slepkavība, kaut arī dziļi neapskaužama izvēle, bija izlemta, tiklīdz Reičela piezvanīja Tenčai un izklāstīja apvainojumus krāpšanā. Pikerings zināja, ka Tenča veiks pedantisku izmeklēšanu un aizraksies līdz pat Reičelas motīviem nākt klajā ar tādiem neiedomājamiem apgalvojumiem, un šādu izmeklēšanu Pikerings, bez šaubām, nedrīkstēja pieļaut. Paradoksāli, bet mirusi Tenča kalpos prezidentam vislabāk, jo viņas vardarbīgā nāve bruģēs ceļu līdzjūtīgām balsīm Baltā nama labā, kā arī metīs miglainu aizdomu ēnu uz Sekstonu, kuru Mārdžorija Tenča publiski pazemoja CNN ēterā un kurš izmisis varētu būt izšķīries par noziedzīgu rīcību.

Reičela nekustīgi stāvēja, zibsnīdama niknus skatienus uz savu priekšnieku.

- Saproti jel, - Pikerings nerimās, - ja ziņas par šo krāpšanu nāks gaismā, tu iznīcināsi prezidentu un Kosmosa pārvaldi, kas nekur nav vainojami. Turklāt tevis dēļ Ovālajā kabinetā iesēdīsies ārkārtīgi bīstams vīrs.

Tiklīdz viņš bija izrunājis šos vārdus, Reičelas sejā pavīdēja dīvaina izteiksme, šausmu un sāpju pilna, kā cilvēkam, kurš nupat atskārtis, ka pieļāvis nopietnu kļūdu.

Apmetis loku gar priekšgalu un atgriezies kuģa kreisajā pusē, Delta Viens iegāja hidrolaboratorijā, no kuras bija redzējis Reičelu iznākam brīdī, kad helikopters tuvojās kuģim. Laboratorijas datora monitorā bija redzams attēls, kas nesolīja nekā laba, - polihroms pulsējošs dziļūdens virpulis, kurš acīmredzot plosījās okeāna dibenā kaut kur zem "Goijas".

Vēl viens iemesls lasīties uz ātrāko prom, viņš nodomāja, virzoties tuvāk mērķim.

Faksa aparāts atradās uz skapīša pie pretējās sienas. Lokšņtvertne bija pilna ar papīriem, tieši tā, kā Pikerings bija paredzējis. Delta Viens paņēma papīru kaudzīti. Reičelas zīmīte bija virspusē. Tikai divas rindiņas. Delta Viens tās izlasīja.

īsi un skaidri, viņš novērtēja.

Pārlapojot papīrus, Delta Viens bija vienlaikus pārsteigts un izbiedēts, apjēgdams, cik dziļi aizrakušies Tolends un Reičela, lai atklātu krāpšanu ar meteorītu. Tam, kas šīs izdrukas ieraudzītu, nebūtu nekādu šaubu par to nozīmi. Par laimi, Delta Viens pat nebija jānospiež atkārtota numura sastādīšanas poga, lai noskaidrotu, kurp aizceļojis sūtījums. Šķidro kristālu lodziņā vēl aizvien gozējās pēdējais faksa numurs.

Vašingtonas pilsētas numura kods.

Viņš rūpīgi norakstīja faksa numuru, pagrāba visus papīrus un izgāja no laboratorijas.

Tolendam svīda plaukstas, turot automātu. Viņš satvēra to ciešāk un pavērsa stobru pret Viljama Pikeringa krūtīm. NIB direktors joprojām pūlējās piedabūt Reičelu, lai viņa atklāj, kam nosūtīd dati, un Tolendam radās nelāga nojauta, ka Pikerings gluži vienkārši velk laiku. Kādā nolūkā?

-    Baltais nams un NASA nav vainīgi, - Pikerings atkārtoja. - Sadarbojies ar mani! Nepieļauj, lai manas kļūdas iznīcina atlikušo uzticības kripatiņu Kosmosa pārvaldei. Ja tas nāks gaismā, sabiedrība uzskatīs, ka vainīga ir NASA. Mēs abi varam noslēgt vienošanos. Valstij šis meteorīts ir vajadzīgs. Pasaki, kam tu nosūtīji datus, pirms nav par vēlu.

-     Lai jūs varētu nogalināt vēl kādu? - Reičela izgrūda. - Man no jums nelabi metas.

Tolendu pārsteidza Reičelas sīkstums. Viņa nicināja sa

vu tēvu, taču nepārprotami vēlējās viņu pasargāt. Par nelaimi, Reičelas plāns nosūtīt tēvam pa faksu lūgumu pēc palīdzības nevainagosies ar cerēto efektu. Pat ja senators ieietu birojā, ieraudzītu faksa sūtījumu, piezvanītu prezidentam un pavēstītu par krāpšanos ar meteorītu, pieprasīdams atsaukt uzbrukumu, Baltajā namā nevienam nebūtu ne mazākās jausmas, par ko Sekstons runā, un par to, kur viņi atrodas.

-   Es to atkārtošu tikai vienu reizi, - Pikerings sacīja, raudzīdamies Rēičelā ar draudīgu skatienu. - Situācija ir pārāk komplicēta, un tev nav iespējams to pilnīgi izprast. Tu pieļāvi neizmērojamu kļūdu, nosūtot datus no kuģa. Tu pakļauj riskam visu valsti.

Tolends apjēdza, kāpēc Pikerings velk laiku garumā. Iemesls rāmi soļoja gar kuģa labo bortu. Tolendu pārņēma bailes, ieraugot, ka kaujinieks lēnā gaitā nāk šurp, nesdams rokās papīru kaudzīti un automātu..

Tolends reaģēja ar tādu apņēmību, kas pārsteidza pat viņu pašu. Cieši satvēris automātu, viņš strauji pagriezās pret nācēju, notēmēja un nospieda mēlīti.

Ierocis noklikšķēja, nevienam neko ļaunu nenodarīdams.

-   Es pierakstīju faksa numuru, - ierunājās kaujinieks, pasniedzot Pikeringam papīra lapiņu. - Un misteram Tolendam izbeigusies munīcija.

124. nodala

Sedžviks Sekstons traucās pa senatoru biroju ēkas "Philip A. Hart" gaiteni. Viņš nespēja apjēgt, kā Gabrielai bija izdevies ielavīties viņa kabinetā. Telefona sarunas laikā Sekstons bija skaidri un gaiši dzirdējis fonā trīskāršo "Jourdain" pulksteņa tikšķi. Vienīgais, ko viņš varēja iedomāties, - Gabriela, slepus noklausījusies KRF pārstāvju sarunu, bija zaudējusi ticību viņam un devusies meklēt pierādījumus.

Velns lai parauj, kā viņa iekļuvusi manā kabinetā?

Sekstons priecājās, ka nomainījis datora paroli.

Piegājis pie sava kabineta, Sekstons ievadīja kodu, lai atslēgtu signalizāciju. Tad viņš atslēdza smagās durvis, atrāva tās līdz kājai vaļā un iebrāzās iekšā, cieši apņēmies pieķert Gabrielu nozieguma vietā.

Taču kabinets bija tukšs un tumšs, to apgaismoja vienīgi mirguļojošais datora ekrāna saudzētājs. Viņš ieslēdza gaismu un aplaida skatienu visapkārt. Izskatījās, ka viss ir savā vietā. Nāves klusums, tikšķēja vienīgi pulkstenis.

Kur viņa, ellē ratā, ir?

Viņš izdzirdēja čaboņu personiskajā tualetē un metās turp, ieslēgdams gaismu. Tualete bija tukša. Viņš palūkojās aizdurvē. Nekā.

Sekstons mulsi nopētīja sevi spogulī, gudrodams, vai tik nav šovakar par daudz uzņēmis uz krūts. Es kaut ko dzirdēju. Juzdamies apstulbis, viņš atgriezās savā kabinetā.

-   Gabriela! - Sekstons uzsauca. Viņš aizgāja līdz Gabrielas kabinetam. Viņas tur nebija. Kabinets grima tumsā.

Kad sieviešu tualetē nošalca ūdens, Sekstons apcirtās un šāvās trokšņa virzienā. Viņš ieradās pie durvīm brīdī, kad Gabriela nāca ārā, slaucīdama rokas. Ieraudzījusi Sekstonu, viņa salēcās.

-   Ak dievs! Kā jūs mani nobiedējāt! - viņa izmeta, izskatīdamās no tiesas iztrūkusies. - Ko jūs šeit darāt?

-    Tu teicies paņemt NASA dokumentus no sava kabineta, - senators sacīja, uzmeds skatienu viņas tukšajām rokām. - Kur tie ir?

-   Nevarēju atrast. Izmeklējos malu malās. Tieši tāpēc aizkavējos.

Viņš cieši ielūkojās Gabrielai acīs.

-    Vai tu biji manā kabinetā?

Es tam faksa aparātam'esmu parādā savu dzīvību, Gabriela nodomāja.

Pirms dažām minūtēm viņa bija sēdējusi pie Sekstona datora, mēģinot izdrukāt nelegālo čeku attēlus. Faili bija nez kādā veidā aizsargād, un viņai bija vajadzīgs vēl mazliet laika, lai tiktu skaidrībā, kā tos izdrukāt. Gabriela droši vien vēl tagad sēdētu un lauzītu galvu, ja vien nebūtu iezvanījies Sekstona faksa aparāts, satrūcinādams viņu un atsaukdams atpakaļ realitātē. Gabriela to uztvēra par mudinājumu iet prom. Ne- uzmetusi acis ienākošajam faksam, viņa aizvēra programmu Sekstona datorā, visu piekārtoja un devās prom pa to pašu ceļu, pa kuru bija ienākusi. Brīdī, kad Gabriela kāpa ārā no Sekstona tualetes telpas, viņa dzirdēja senatoru ieejam kabinetā.

Un tagad Sekstons stāvēja Gabrielas priekšā, cieši uzlūkodams viņu, un Gabriela juta, ka senators pūlas saskatīt viņas acīs melus. Sedžviks Sekstons prata uzošņāt nepatiesību tik prasmīgi kā neviens cits Gabrielai pazīstams cilvēks, ja Gabriela mānītos, Sekstons to noprastu.

-    Jūs esat dzēris, - Gabriela izmeta un novērsās. Kā viņš zina, ka esmu bijusi viņa kabinetā?

Sekstons uzlika rokas asistentei uz pleciem un pagrieza viņu ar seju pret sevi.

-    Vai tu biji manā kabinetā?

Gabriela juta augam bailes. Sekstons patiešām bija dzēris. Viņa pieskārieni bija rupji.

-    Jūsu kabinetā? - viņa noprasīja, izmocīdama mulsus smieklus. - Kā? Kādēļ?

-    Telefona sarunas laikā es dzirdēju tikšķam savu "Jour- dain" pulksteni.

Gabriela iekšēji sarāvās. Pulkstenis? Viņai tas nebija ienācis prātā.

-    Vai jūs pats apjēdzat, cik tas skan absurdi?

-    Es cauru dienu sēžu tajā kabinetā. Es zinu, kā tikšķ mans pulkstenis.

Gabriela manīja, ka tam nekavējoties jādara gals. Vislabākā aizsardzība ir uzbrukums. Vismaz tā mēdza skandināt Jolanda Koula. Iespriedusi rokas sānos, Gabriela metās uzbrukumā ar visu savu arsenālu. Viņa spēra soli uz priekšu, piegrūda seju Sekstonam klāt un ieurbās viņā ar skatienu.

-     Mēģināšu saprast pareizi, senator. Pulkstenis ir četri naktī. Jūs lietojāt alkoholu, izdzirdējāt tālruņa klausulē tikšķus un tādēļ atskrējāt šurp? - Viņa ar sašutumu pasvieda pirkstu uz senatora kabineta durvju pusi. - Tātad jūs apgalvojat, ka es atslēdzu federālo signalizācijas sistēmu, atmūķēju divas slēdzenes, ielauzos jūsu kabinetā, biju tik stulba, ka noziedzīgas rīcības laikā atbildēju uz jūsu telefona zvanu, dodoties ārā, pieslēdzu signalizāciju, tad rāmi iečāpoju dāmu tualetē, lai pēc tam uzreiz skrietu prom tukšām rokām? Vai tā jūs iztēlojaties šos notikumus?

Sekstons blisināja plati ieplestās acis.

-    Ne jau velti iesaka nedzert vienatnē, - Gabriela izmeta. - Vai jūs gribat parunāt par NASA vai negribat?

Sekstons ar miglainu prātu atgriezās kabinetā, devās taisnā ceļā pie minibāra un ielēja glāzi pepsikolas. Viņš it nemaz nejutās dzēris. Vai dešām viņš būtu nošāvis tādu buku? Pretējā telpas malā izsmējīgi dkšķēja "jourdain" pulksteni. Sekstons iztukšoja "Pepsi" glāzi un ielēja vēl vienu sev un Gabrielai.

-    Negribi padzerties, Gabriela? - Gabriela nebija viņam sekojusi. Viņa vēl arvien stāvēja durvīs kā dzīvs pārmetums par viņa misēkli.

-    Nu, dieva dēļ! Nāc iekšā! Pastāsti, ko tu uzokšķerēji NASA.

-    Šķiet, man šim vakaram būs gana, - viņa sausi novilka. - Parunāsim rīt!

Sekstonam nenesās prāts uz spēlītēm. Viņam informācija bija vajadzīga tūlīt un nebija ne mazākās vēlēšanās lūgties. Senators izdvesa gurdu nopūtu. Paud uzticību! Visa pamatā ir uzticība.

-    Es uzvedos kā jucis, - viņš atzina. - Piedod! šī diena bija drausmīga. Nesaprotu, ar kuru galu es domāju.

Gabriela joprojām stāvēja durvīs.

Sekstons piegāja pie galda, nolika Gabrielas pepsikolas glāzi uz rakstāmgalda dzēšlapas un norādīja uz savu ādas krēslu, piedāvādams viņai varas pozīciju.

-    Apsēdies! Iedzer limonādi! Es aizskriešu iebāzt galvu izlietnē. - Viņš aizsteidzās uz tualetes telpu.

Gabriela tik un tā nekustējās.

-    Man liekas, es redzēju faksa aparātā papīru! - Sekstons uzsauca pār plecu, ieiedams tualetē. Pierādi, ka uzticies viņai. - Esi tik laba un uzmet tam aci!

Sekstons aizvēra durvis un pielaida izlietni ar aukstu ūdeni. Viņš apslacīja seju, tomēr nejutās skaidrāks. Tā viņam ne reizi nebija gadījies - tāda pārliecība un tāda alošanās. Sekstons bija vīrs, kas uzticas instinktam, un tas viņam pauda, ka Gabriela Eša bija iezagusies viņa kabinetā.

Bet kādā veidā? Tas nebija iespējams.

Sekstons pavēlēja sev to aizmirst un pievērsties steidzamām darīšanām. NASA. Viņam Gabriela pašlaik bija vajadzīga. Nebija īstais brīdis atstumt viņu. Senatoram jāzina, ko viņa zina. Met pie malas instinktus! Tu maldījies.

Nosusinādams seju, Sekstons atmeta galvu atpakaļ un ievilka dziļu elpu. Atslābinies, viņš sev pavēlēja. Neesi tik kareivīgs! Viņš aizvēra acis un vēlreiz dziļi ieelpoja, nu jau juzdamies labāk.

Izgājis no tualetes telpas, Sekstons ar atvieglojumu redzēja, ka Gabriela ir klusi samierinājusies un iegājusi kabinetā. Lieliski, viņš nodomāja. Nu varam ķerties pie darba. Gabriela stāvēja pie faksa aparāta, šķirstot lapas, kas acīmredzot bija atsūtītas. Sekstons no jauna apmulsa, ieraugot viņas sejas izteiksmi. Tā pauda neizpratni un bailes.

-    Kas noticis? - Sekstons jautāja, nākdams tuvāk.

Gabriela sagrīļojās, it kā grasītos kuru katru brīdi zaudēt samaņu.

-Kas?

-    Meteorīts… - viņa izspieda vārgā balsī, ar trīcošu roku pastiepdama Sekstonam faksa lapas. - Un jūsu meitai… draud briesmas.

Apstulbušais Sekstons pienāca klāt un paņēma faksa lapas. Virsējā lapā bija ar roku rakstīts teksts. Sekstons acumirklī pazina rokrakstu. Vēstījums bija vienkāršs, bet satriecošs.

Meteorīts ir viltojums. Te būs pierādījumi. NASA un

Baltais nams cenšas mani nogalināt. Palīdzi! R. S.

Senators reti piedzīvoja pilnīgu nesapratni, taču, pārlasot Reičelas rakstīto, viņam nebija ne mazākās nojausmas, kas no tā jāsecina.

Meteorīts ir viltojums? NASA un Baltais nātns cenšas viņu nogalināt?

Pavisam apjucis, Sekstons sāka pētīt pusduci atsūtīto lapu. Pirmajā bija datorizēts attēls ar virsrakstu "Dziļuma zondēšanas radars (DZR)". Izskatījās, ka tā ir kaut kāda ledus zondēšanas shēma. Sekstons pazina meteorīta izcelšanas vietu, par ko bija stāstīts televīzijā. Uzmanību saistīja neskaidras cilvēka ķermeņa aprises, kas peldēja ūdenī. Tad viņš ieraudzīja kaut ko vēl baisāku - skaidras tuneļa kontūras zem ūdens pildītās bedres, no kuras bija izcelts meteorīts, - it kā akmens būtu ievietots ledājā no apakšas.

Kungs tētīt, kas tad tas?

Pāršķīris otro lappusi, Sekstons nonāca aci pret aci ar kādas okeānā mītošas sugas Bathynomous giganteus fotogrāfiju. Viņš pārsteigumā nespēja atraut acis. Tā ir meteorīta fosilija!

Šķirdams ašāk, viņš ieraudzīja grafisku jonizētā ūdeņraža satura attēlojumu meteorīta garozā. Uz lapas rokrakstā bija uzkricelēts: Ūdeņraža maisījuma radīts apdegums? NASA izplešanās cikla dzinējs?

Sekstons nespēja ticēt savām acīm. Šķita, ka telpa sāk griezties. Viņš atšķīra pēdējo lapu - fotogrāfiju ar akmeni, kurā bija tieši tādi paši metāliski burbulīši kā meteorītā. Pievienotais apraksts vēstīja, ka akmens ir okeāna dzelmes vulkā- nisma produkts. Akmens no okeāna? Sekstons nevarēja vien nobrīnīties. Bet NASA apgalvoja, ka hondras rodas tikai kosmosā.

Sekstons nometa lapas uz galda un iekrita krēslā. Viņam pietika ar piecpadsmit sekundēm, lai aptvertu visu, ko acis nupat bija redzējušas. Šo attēlu vēstījums bija skaidrs. Ikviens, kam bija kaut mazumiņš smadzeņu, spētu aptvert, ko šīs fotogrāfijas pierāda.

NASA meteorīts ir viltojums! .

Neviena diennakts Sekstona karjerā nebija tik bagāta tādiem kāpumiem un kritumiem. Tā bija gluži kā brauciens ar vilcieniņu atrakciju parkā. Cerības mijās ar izmisumu, un otrādi. Sekstona neizpratne par to, kā iespējams īstenot tādu vērienīgu krāpšanu, izkūpēja vienā mirklī, kad viņš aptvēra, ko šī maldināšana var sniegt viņam.

Kad es nākšu klajā ar šo informāciju, prezidenta krēsls būs mans!

Aizdomājies senators Sedžviks Sekstons bija uz mirkli piemirsis meitas apgalvojumu, ka viņa nokļuvusi bīstamā situācijā.

-    Reičelai draud briesmas, - ierunājās Gabriela. - Viņa raksta, ka NASA un Baltais nams cenšas…

Sekstona faksa aparāts piepeši iezvanījās vēlreiz. Gabriela apsviedusies nenolaida skatienu no ierīces. Arī Sekstons blenza uz aparātu. Viņš nespēja iedomāties, ko vēl Reičela viņam sūta. Papildu pierādījumus? Cik tad to var būt? Te jau ir pārpārēm!

Tomēr, kad faksa aparāts atbildēja uz signālu, lapas no tā neizslīdēja. Bija ieslēdzies automātiskā atbildētāja režīms.

-     Sveicināti! - sprakšķēdama atskanēja Sekstona balss. - Šeit senatora Sedžvika Sekstona birojs. Ja vēlaties nosūtīt faksu, varat to darīt jebkurā laikā. Ja ne, pēc signāla atstājiet ziņojumu.

Pirms Sekstons paspēja pacelt klausuli, aparāts iepīkstējās.

-   Senator Sekston? - Vīrieša balss skanēja spalgi un dzedri. - Zvana Viljams Pikerings, Nacionālā izlūkošanas biroja direktors. Jūs visticamāk neesat savā birojā, taču man nekavējoties ar jums jārunā. - Vīrietis apklusa, it kā gaidīdams, vai kāds pacels klausuli.

Gabriela pastiepās klausules virzienā.

Sekstons satvēra viņas roku un spēji parāva to sāņus.

Gabriela apstulba.

-    Bet tas ir direktors…

-    Senator, - Pikerings ierunājās, izklausīdamies gandrīz vai atvieglots, ka neviens nav atbildējis uz zvanu. - Diemžēl man jāpavēsta bezgala nepatīkami jaunumi. Esmu tikko uzzinājis, ka jūsu meitai Reičelai draud briesmas, un jau nosūtīju vienību, kas cenšas viņai palīdzēt. Nedrīkstu šīs situācijas sīkumus iztirzāt pa tālruni, tomēr man ir zināms, ka viņa nosūtījusi jums pa faksu ar NASA meteorītu saistītu informāciju. Neesmu redzējis šos datus un nezinu arī, kādi tie ir, ta-

ČU ļaudis, kas apdraud jūsu meitu, izteikuši brīdinājumu - ja jūs vai kāds cits izziņos šo informāciju, jūsu meita tiks nogalināta. Piedodiet, ka izsakos dk tieši, ser; to es daru skaidrības dēļ. Jūsu meitas dzīvība ir briesmās. Ja viņa nudien jums kaut ko nosūtījusi pa faksu, to nevienam neatklājiet. Vismaz pagaidām ne. No tā atkariga jūsu meitas dzīvība. Palieciet savā birojā! Es drīz vien būšu klāt. - Pikerings uz mirkli apklusa. - Senator, ja veiksies, šī situācija būs atrisināta līdz brīdim, kad jūs pamodīsieties. Ja nu jūs saņemat šo ziņu, pirms ierodos jūsu birojā, palieciet turpat un nevienam nezvaniet. Es daru visu, kas manā varā, lai izpestītu jūsu meitu sveiku un veselu no šīs ķibeles.

Pikerings nolika klausuli.

Gabriela drebēja.

- Reičela saņemta par ķīlnieci?

Sekstons nojauta, ka Gabriela, lai gan vīlusies viņā, jūt smeldzīgu satraukumu par jauno, attapīgo sievieti, kas nokļuvusi briesmās. Savādi, taču Sekstons tikai ar pūlēm spēja sakopot līdzīgas emocijas. Viņā sparīgi brēkuļoja sīks puišelis, kam nupat pasniegta kārotā Ziemsvētku dāvana, kuru viņš atsakās izlaist no rokām.

Pikerings vēlas, lai es ciešu klusu?

Sekstons brīdi pūlējās izprātot, ko tas viss nozīmē. Mašinērija ir iekustējusies - ziņoja Sekstona saltais aprēķina prāts, viņa politiskais dators, kas izspēlēja ikvienu scenāriju un izvērtēja katru iznākumu. Viņš pameta skatienu uz faksa lapām rokās un juta šo attēlu varu. NASA meteorīts bija satriecis druskās viņa sapni par prezidentūru. Taču tas viss bija meli. Falsifikācija. Un tie, kas to pastrādāja, samaksās. Meteorīts, ko viņa ienaidnieki bija radījuši, lai viņu iznīcinātu, padarīs viņu varenāku, nekā to kāds spētu iztēlodes. Par to bija parūpējusies viņa meita.

ir tikai viens pieņemams risinājums, viņš domāja. Tikai viena rīcība, par kādu izšķirtos īsts vadonis.

Savas augšāmcelšanās apgaroto ainu hipnotizēts, Sekstons kā miglā pārgāja pāri telpai. Viņš piestājās pie kopētāja un to ieslēdza, gatavodamies nokopēt Reičelas faksa sūtījumu.

-    Ko jūs darāt? - Gabriela noprasīja apjukuma pilnā balsī.

-    Reičelu nenogalinās, - Sekstons paziņoja. Pat ja gadītos sarežģījumi un viņš zaudētu meitu, kas ietu bojā no ienaidnieka rokas, viņš kļūtu vēl varenāks. Jebkurā gadījumā viņš būs uzvarētājs. Pieļaujams risks.

-     Kam domātas tās kopijas? - Gabriela noprasīja. - Viljams Pikerings piekodināja nevienam neko neteikt!

Sekstons, pagriezis muguru aparātam, palūkojās uz Gabrielu, ar pārsteigumu atklājot, cik nepievilcīga šī asistente piepeši viņam šķiet. Šajā mirklī senators Sekstons bija nesasniedzama sala. Viņa rokās bija viss, kas nepieciešams sapņa īstenošanai. Tagad neviens viņu neapturēs. Nekādi apvainojumi kukuļņemšanā. Nekādas baumas par seksu. Nekas.

-    Ej mājās, Gabriela! Man pēc tevis vairs nav nekādas vajadzības.

125. nodaļa

Viss beidzies, Reičela nodomāja.

Viņa sēdēja uz klāja plecu pie pleca ar Tolendu un lūkojās "Delta" kaujinieka automāta stobrā. Diemžēl Pikeringam bija zināms, kam Reičela nosūtījusi faksu. Uz senatora Sedž- vika Sekstona biroju.

Reičela šaubījās, vai tēvs jebkad dzirdēs telefonisko paziņojumu, ko Pikerings nupat bija ierunājis atbildētājā. Ja Pikerings pirmais iekļūs birojā, viņš netraucēts savāks faksa lapas un izdzēsīs atstāto paziņojumu, tādējādi nebūs nekādas vajadzības Sekstonam kaitēt. Viljams Pikerings visticamāk bija viens no retajiem cilvēkiem Vašingtonā, kas bez lieka trokšņa spētu ielavīties ASV senatora birojā. Reičela nebeidza vien brīnīties, ko iespējams panākt "valsts drošības vārdā".

Protams, ja šī iecere paput, Reičela domās sprieda, Pikerings var nolidot garām ēkai, iešaut pa logu "Hellfire" raķeti un faksa aparātu uzlaist gaisā. Nojauta gan vēstīja, ka līdz tādām galējībām nenonāks.

Sēdēdama līdzās Tolendam, Reičela pārsteigta juta, ka viņa plauksta rāmi ieslīd viņas delnā. Pieskārienā jautās maigs spēks, un abu pirksti savijās tik dabiski, it kā viņi tā būtu darījuši vienmēr. Viņas karstākā vēlēšanās šobrīd bija gulēt viņa skavās un būt tālu prom no drūmās okeāna rēkoņas, kas piepildīja nakti viņiem visapkārt.

Nekad, viņa nodomāja. Tam nebūs lemts piepildīties.

Maikls Tolends jutās kā notiesātais, kam ceļā uz karātavām bija uzmirdzējis cerību stariņš.

Dzīve ņirgājas par mani.

Kopš Sīlijas aiziešanas Tolends gadiem ilgi bija pārcietis naktis, kurās alka nomirt, jo šķita, ka sāpju un vientulības pārpilnās stundas iespējams pārtraukt, vienīgi pieliekot dzīvei punktu. Un tomēr viņš bija izvēlējies dzīvi, iegalvodams sev, ka spēs iztikt viens. Patlaban Tolends bija sācis izprast to, ko draugi viņam mala ausīs vienā laidā.

Maik, tev nav jādzīvo vienam. Tu atradīsi citu mīlestību.

Reičelas roka viņa plaukstā padarīja šo situāciju paradoksālu. Liktenis bija netaisns pret viņu. Tolends juta, ka ap sirdi nocietinātās bruņas kārtu pa kārtai lobās nost. Vienu īsu brītiņu Tolends uz nogurdinātās "Goijas" klāja juta Sīlijas garu lūkojamies viņā no augšas, kā tas nereti mēdza notikt. Sievas balss bija kā plūstošs ūdens… izrunājot pēdējos vārdus, ko viņa bija Tolendam veltījusi.

-    Tu esi izdzīvotājs, - balss čukstēja. - Apsoli, ka atradīsi citu mīlestību.

-    Es negribu citu, - Tolends bija viņai atbildējis.

Sīlijas smaids pauda gudrību.

-    Tev tas būs jāiemācās.

Šajā brīdī uz "Goijas" klāja Tolends atskārta, ka mācās.

Dvēselē piepeši modās dziļas emocijas. Viņš apjauta, ka tā ir laime.

Un līdztekus tai uzradās visaptveroša griba dzīvot.

Pikerings, tuvodamies abiem gūstekņiem, jutās tā, it kā vērotu šos notikumus no malas. Viņš apstājās Reičelas priekšā, nedaudz izbrīnījies, ka ir tā nocietinājies.

-    Dažreiz apstākļi spiež pieņemt neticamus lēmumus, - viņš bilda.

Reičelas skatiens bija nepiekāpīgs.

-    Jūs pats radījāt tādus apstākļus.

-    Karš prasa upurus, - Pikerings atteica stingrākā balsī. Pajautā Diānai Pikeringai vai jebkuram citam, kas ik gadus iet bojā šīs nācijas aizstāvības dēļ. - Tev jau nu gan tas būtu jāsaprot, Reičela. - Pikerings cieši raudzījās viņā. - Iactura paucourm serva multos.

Direktors zināja, ka Reičela saprot šos vārdus, - tā nacionālās drošības aprindās bija nodrāzta frāze. Upurējiet dažus, lai glābtu daudzus.

Reičela pārlaida viņam neslēpta pretīguma pilnu skatienu.

-    Un tagad mēs ar Maiklu esam kļuvuši par jūsu dažiem?

Pikerings bija visu apsvēris. Cita ceļa nebija. Viņš pagriezās pret Delta Viens.

-    Atsvabini partneri un pieliec visam punktu!

Delta Viens pamāja.

Pikeringa skatiens vēl pēdējo reizi pakavējās pie Reičelas, un tad viņš devās pie tuvējiem kreisā borta reliņiem un pievērsās nemierīgajam okeānam. Bija skati, ko viņš nevēlējās redzēt.

Delta Viens, izbaudīdams varas apziņu, ciešāk satvēra ieroci un uzmeta skatienu biedram, kas šūpojās knaibļu tvērienā. Bija atlicis tikai aizvērt lūku zem Delta Divi kājām, atbrīvot viņu un likvidēt Reičelu Sekstoni un Maiklu Tolendu.

Delta Viens jau bija apskatījis komplicēto vadības paneli pie lūkas vāka - tas sastāvēja no neapzīmētām svirām un skalām, kas acīmredzot bija saistītas ar lūkas vāku, vinčas motoru un citām iekārtām. Viņš negrasījās riskēt ar partnera dzīvību, nospiežot nepareizu sviru un kļūdas pēc iemetot zemūdeni jūrā.

Novērs jebkuru risku. Nekad nesteidzies.

Viņš piespiedīs Tolendu atbrīvot Delta Divi. Un, lai nepieļautu, ka viņš izstrādā kādu viltību, Delta Viens nodrošināsies ar paņēmienu, ko viņa aprindās dēvēja par bioloģisko garantu.

Izmanto vienu ienaidnieku pret otru.

Delta Viens strauji iegrūda automāta stobru Reičelai sejā, apturot dažu collu attālumā no pieres. Reičela aizvēra acis, un Delta Viens pamanīja Tolenda dūres sažņaudzamies.

-    Mis Sekstone, piecelieties! - Delta Viens pavēlēja.

Viņa paklausīja.

Iespiedis automātu sievietei mugurā, Delta Viens bīdīja viņu pie saliekamajām alumīnija kāpnēm, kas veda augšup uz zemūdenes virsmas.

-    Kāpiet augšā un nostājieties uz zemūdenes!

Reičela izskatījās nobijusies un apjukusi.

-    Dariet, kā lieku! - Delta Viens noskaldīja.

Kāpdama pa alumīnija kāpnēm, Reičela jutās tā, it kā kustētos murgā. Augšgalā viņa apstājās, baidīdamās kāpt uz "Tritona", kas šūpojās virs bezdibeņa.

-    Kāp uz zemūdenes! - sacīja kaujinieks, kas tobrīd bija atgriezies pie Tolenda un piestūmis automātu viņam pie galvas.

Spīlēs satvertais kaujinieks, sāpēs viebdamies, lūkojās Reičelā, dedzīgi alkdams atsvabināties. Reičela paskatījās uz Tolendu, kam pie galvas bija pielikts stobrs. Kāp uz zemūdenes! Viņai nebija izvēles.

Juzdamās tā, it kā lavītos gar kanjona kraujas pašu malu, Reičela uzkāpa uz "Tritona" dzinēja nodalījuma korpusa, neliela, plakana laukumiņa aiz ieapaļā kupolveida loga. Zemūdene karājās kā masīvs svērtenis virs atvērtās lūkas. Deviņas tonnas smago, vinčas trosē iekarināto zemūdeni Reičelas ierašanās gandrīz neietekmēja; kamēr viņa atguva līdzsvaru, tā pašūpojās tikai dažus milimetrus uz vienu un otru pusi.

-   Tagad kusties! - kaujinieks pavēlēja Tolendam. - Ej pie vadības pults un aizver lūku!

Stobra galā nostādītais Tolends sāka virzīties uz vadības paneja pusi. Kaujinieks sekoja. Tolends lēni devās tuvāk Reičelai, un viņa manīja, ka Tolenda acis ne mirkli nenovēršas no viņas, it kā mēģinot ko pateikt. Beidzot viņš novērsa skatienu no Reičelas un nolaida acis uz atvērto lūku "Tritona" griestos.

Reičela palūkojās lejup. Lūka pie kājām bija vaļā, tās smagais, apaļais vāks atvērts. Viņa varēja ielūkoties vienvietīgajā kabīnē. Viņš grib, lai es lecu iekšā? Nodomādama, ka droši vien pārpratuši, Reičela atkal paraudzījās uz Tolendu. Viņš atradās dažu soļu attālumā no vadības pults. Tolenda skatiens ieurbās Reičelā, un viņš nodeva savu vēstījumu saprotamāk.

Lūpas bez skaņas izveidoja vārdus.

-    Lec iekšā! Tagad!

Delta Viens ar acs kaktiņu pamanīja Reičelu sakustamies, instinktīvi apsviedās un atklāja uguni, taču Reičela bija paguvusi iekrist zemūdenes lūkā tieši pirms ložu krusas. Vāks iezvanījās, kad lodes rikošetā atsitās no metāliskā apļa, uzsitot dzirksteles, un aizcirtās Reičelai virs galvas.

Tolends mirklī, kad ieroča stobrs vairs nedūrās mugurā, metās uz kreiso pusi, prom no klāja lūkas. Viņš nokrita uz grīdas un aizvēlās prom; kaujinieks pavērsās uz viņa pusi, ieroča stobram zibeņojot. Tolendam aiz muguras sprāga lodes, bet viņš paspēja patverties aizsegā aiz kuģa pakaļgala enkura spoles - milzīga motorizēta cilindra, ap kuru bija aptīta vairākus tūkstošus pēdu gara tērauda trose, kam bija piestiprināts enkurs.

Tolends bija izdomājis plānu, un viņam bija jārīkojas strauji. Kad kaujinieks metās viņam pakal, Tolends pacēlās, ar abām rokām satvēra enkura pārslēgu un parāva to lejup. Enkura spole acumirklī sāka attīt metriem un metriem ķēdes, un "Goija" spēcīgajā straumē sasvērās. Piepešā kustība lika visiem sagrīļoties. Kuģim slīdot pa straumi, enkura spole ķēdi ritināja aizvien ašāk un ašāk.

Saņemies, mazulīt, Tolends lūdzās.

Kaujinieks, atguvis līdzsvaru, metās virsū Tolendam. Nogaidījis līdz pēdējam iespējamam brīdim, Tolends saņēma spēkus un uztrieca sviru augšup, apstādinot enkura spoles griešanos. Ķēde ar krakšķi nostiepās, kuģis apstājās un nodrebēja līdz pašiem pamatiem. Viss uz klāja lidoja pa malu malām. Kaujinieks streipuļodams nokrita uz ceļgaliem netālu no Tolenda. Pikerings, kas stāvēja pie reliņiem, nogāzās atmuguriski uz klāja. "Tritons" trosē trauksmaini šūpojās.

No kuģa apakšas kā zemestrīce uzšāvās krakšķošs lūstoša metāla kauciens, papostītajam balstenim beidzot zaudējot cīņu. "Goijas" labais pakaļējais stūris sāka brukt pats no sava svara. Kuģis sagrīļojās un kā masīvs galds, kam izrauta viena kāja, saguma pa diagonāli. Troksnis no dzelmes bija apdullinošs - plīstoša, šņerkstoša metāla kaukoņa un dārdoši viļņi.

"Tritona" kabīne Reičela iekrampejusies turējās, cik speķa. Deviņas tonnas smagā zemūdene zvārojās virs lūkas slīpajā klājā. Caur stikla grīdu viņa redzēja trakojam okeānu. Pacēlusi acis, lai sameklētu uz klāja Tolendu, viņa kļuva par liecinieci dīvainai drāmai, kas norisinājās dažās sekundēs.

Tikai jarda attālumā, kaukdams sāpēs, kā marionete mētājās "Tritona" knaiblēs ieslēgtais "Delta" kaujinieks. Reičelas redzeslokā ieslīdēja Viljams Pikerings, kas pieķērās nostip- rinātājplatei uz klāja. Arī Tolends turējās netālu no enkura sviras, pūlodes nepārslīdēt pāri malai ūdenī. Kad Reičela ieraudzīja, ka turpat netālu kaujinieks atgūst līdzsvaru, viņa iesaucās kabīnē:

- Maik, uzmanies!

Taču Delta Viens nepievērsa Tolendam ne mazāko uzmanību. Kaujinieks ar šausmās pavērtu muti lūkojās atpakaļ uz tukšgaitā pukšķošo helikopteru. Reičela sekoja viņa skatienam. Bruņotais "Kioiua", milzīgajiem rotoriem griežoties, lēnām šjūca pa slīpo klāju. Tā garās metāla slieces slīdēja kā slēpes pa nogāzi. (Jn tajā brīdī Reičela attapās, ka milzīgais transportlīdzeklis slīd "Tritona" virzienā.

Pa nogāzeno klāju klupšus krišus aizskrējis līdz šļūcošajam lidaparātam, Delta Viens ietrausās kabīnē. Viņš nevēlējās ļaut vienīgajam atkāpšanās līdzeklim noslīdēt no klāja. Delta Viens ieķērās "Kioiva" vadības ierīcēs un pagrūda atpakaļ pacelšanās sviru. Celies! Virs galvas apdullinoši iesvilpās tērauda lāpstiņas, pūloties pacelt smagi bruņoto helikopteru no klāja. Augšā, nolādēts! Helikopters slīdēja virsū 'Tritonam" un knaiblēs sakamptajam Delta Divi.

Tā kā "Kioioa" priekšgals bija nodurts, arī rotora lāpstiņas bija sasvērušās slīpi, un, kad helikopters pacēlās no klāja, tas devās vairāk uz priekšu nekā uz augšu, kā milzīgs motorzāģis aizvien lielākā ātrumā tuvojoties "Tritonam". Augšā! Delta Viens pavilka sviru, nožēlodams, ka nevar izmest pustonnu "Hellfire" kaujas galviņu, kas vilka lidaparātu lejup. Lāpstiņas par mata tiesu aiztraucās garām Delta Divi galvai un zemūdenei, tomēr helikopters kustējās pārāk ātri. Tas nekādā ziņā netiks garām "Tritona" vinčas trosei.

Kad "Kiozva" lāpstiņas, veicot trīssimt apgriezienu minūtē, skāra zemūdenes vinčas tērauda trosi ar piecpadsmit tonnu kravnesību, nakti piepildīja griezīga kaukoņa, pavadot gluži vai episkas kaujas ainu. No helikoptera bruņotās kabīnes Delta Viens vēroja, kā rotori līdzīgi milzīgam zālespļā- vējam, kas uzskrējis virsū tērauda ķēdei, iegraužas zemūdenes trosē. Virs galvas izšļācās žilbinošas dzirksteļu šaltis, un "Kiowa" lāpstiņas neizturēja. Delta Viens juta, ka helikopters laižas zemāk, līdz slieces smagi atsitas pret klāju. Viņš pūlējās savaldīt lidaparātu, taču nespēja likt tam pacelties. Helikopters divreiz atsitās pret laideno klāju, aizslīdēja uz priekšu un atdūrās pret kuģa reliņiem.

Vienu bridi likās, ka reliņi izturēs.

Tad Delta Viens izdzirdēja krakšķi. Smagi piekrautais helikopters sāniski pārsvērās pāri malai un iegāzās okeānā.

Reičela Sekstone, iespiedusies ar visu augumu sēdeklī, 'Tritona" kabīnē sēdēja kā pārakmeņojusies. Kad helikoptera rotors aptinās ap trosi, nelielā zemūdene nevaldāmi sašūpojās, tomēr joprojām turējās. Lāpstiņas, par brīnumu, nebija skārušas zemūdenes galveno korpusu, tomēr vinčas trose bija pamatīgi bojāta. Reičela spēja domāt vienīgi par to, kā pēc iespējas ātrāk izsprukt no zemūdenes. Spīlēs ietvertais kaujinieks, asinīm noplūdis un šāviņa apsvilināts, kā neprātīgs blenza viņā. Tālāk aiz viņa Reičela redzēja Viljamu Pikeringu, kas joprojām bija pieķēries pie slīpajā klājā iestrādātās nostiprinātājplates.

Kur Maikls? Viņa to neredzēja. Izbailes ilga tikai mirkli, jo tūlīt viņu pārņēma panika. Virs galvas "Tritona" paplucinātā vinčas trose izdvesa vairākas ļaunu vēstošas skaņas, saitēm atpinoties. Tad atskanēja skaļš krakšķis, un Reičela saprata, ka trose pārtrūkst.

īsu mirkli Reičela virs sēdekļa atradās bezsvara stāvoklī, zemūdenei gāžoties lejup. Klājs pazuda skatienam, gar acīm šāvās "Goijas" tiltiņi. Knaiblēs iespīlētais kaujinieks nobālējis neatrāva skatienu no Reičelas. "Tritons" aizvien straujāk traucās lejup.

Kritiens likās bezgalīgs.

Zemūdene iegāzās okeānā zem "Goijas", ar graujošu spēku pašaudamās zem viļņiem un ietriekdama Reičelu sēdeklī. Mugura notirpa, apgaismotajam okeānam traucoties gar kupolu. Viņa sajuta rāvienu - zemūdene vairs negrima, bet brāzās atpakaļ, līdz iznira no ūdens un zvārojās kā korķis.

Haizivis acumirklī uzbruka. Reičela sastingusi sēdēja gluži kā priekšējā rindā un vēroja baiso ainu no dažu pēdu attāluma.

Iegarenā galva ar neiedomājamu spēku ietriecās Delta Divi ķermenī. Augšdelmā ieķērās žoklis, ass kā žilete, un pāršķēla miesu līdz kaulam. Haizivs sagriezās ar visu spēcīgo ķermeni un nikni sakratīja galvu. Delta Divi ķermenī eksplodēja balts sāpju zibens, kad negausīgi zobi atrāva roku. Atpeldēja citas haizivis. Naži iedūrās kājās. Rumpī. Kaklā. Delta Divi nepietika elpas, lai iekliegtos agonijā, kad haizivis izplēsa gabalus no viņa ķermeņa. Pēdējais, ko viņš redzēja, bija ieslīpi savērsusies pusmēnessveida mute, un tad zobiem pilnā rīkle sakļāvās ap seju.

Pasaule ietinās tumsā.

Dunoņa, ko izraisīja smagās skrimšļzivis, ar galvām dauzoties pret "Tritona" kupolu, pamazām noklusa. Reičela atvēra acis. Vīrieša vairs nebija. Ap iluminatoru skalojās tumšsarkans ūdens.

Pamatīgi sasitusies, Reičela saritinājās sēdeklī, pievilkda- ma kājas pie krūtīm. Viņa juta, ka zemūdene kustas. Tā dreifēja pa straumi un skrāpējās gar "Goijas" apakšējo nirēju klāju. Viņai šķita, ka "Tritons" peld vienā virzienā. Lejup.

Aiz sienām skaļumā pieauga guldzoņa, ūdenim ieplūstot balasta tvertnē. Okeāns sprīdi pa sprīdim cēlās augstāk gar stiklu viņai priekšā.

Es grimstu!

Reičelai cauri izskrēja šaušalu bulta, un viņa mēģināja pietrausties kājās. Pacēlusi rokas virs galvas, Reičela satvēra lūkas mehānismu. Ja viņai izdotos uzrāpties uz zemūdenes, viņa vēl paspētu uzlēkt uz "Goijas" niršanas klāja. Tas bija dkai dažu pēdu attālumā.

Man jātiek ārā.

Pie lūkas bija norādīts, uz kuru pusi jāgriež, lai to atvērtu. Reičela grūda. Vāks nekustējās. Viņa mēģināja vēlreiz. Velti. Lūkas vāks bija ieķīlējies. Ielocīts. Bailes viļņoja Reičelai asinīs kā okeāns visapkārt. Viņa grūda vēl beidzamo reizi.

Vāks bija neizkustināms.

"Tritons" iegrima vēl dažas collas, vēl pēdējo reizi atsitās pret "Goiju" un tad izslīdēja no sakropļotā korpusa apakšas… izpeldēdams atklātā okeānā.

126. nodala

- Nedariet tā! - Gabriela lūdzās senatoru, kamēr viņš darbojās ar kopētāju. - Jūs pakļaujat riskam savas meitas dzīvību!

Sekstons apzināti neklausījās viņas balsī un atgriezās pie galda ar desmit identiskiem kopiju žūkšņiem. Katrā kaudzītē bija Reičelas nosūtīto lapu kopijas, arī viņas ar roku rakstītā zīmīte, kas vēstīja par meteorīta viltojumu un apsūdzēja NASA un Balto namu centienos viņu nogalināt.

Pats satriecošākais plašsaziņas līdzekļiem domātais komplekts, kāds jebkad apkopots, Sekstons klusībā ironizēja, sākdams rūpīgi bāzt katru kaudzīti lielā baltā audekla aploksnē. Uz visām aploksnēm bija viņa vārds, biroja adrese un senāta zīmogs. Neradīsies nekādas šaubas par šīs neticamās informācijas avotu. Gadsimta politiskais skandāls, Sekstons nodomāja, un es būšu tas, kas to aizsāks!

Gabriela vēl aizvien lūdzās, lai viņš neaizmirst Reičelas drošību, taču Sekstona ausis bija kurlas. Savācis aploksnes, viņš jau dzīvoja pats savā pasaulē. Ikkatra politiķa karjerā ir kāds izšķirošs brīdis. Un šis ir mans.

Viljams Pikerings ziņojumā bija brīdinājis - ja Sekstons darīs zināmu šo informāciju sabiedrībai, Reičelas dzīvība būs apdraudēta. Reičelai par nelaimi, Sekstons zināja arī ko citu - ja viņš nāks klajā ar pierādījumiem par NASA krāpšanu, ar šo pārdrošo rīcību būs pietiekami, lai viņš iesēstos Baltajā namā ar tādu atbalstu un drāmu, kāda Amerikas politiskajā dzīvē ne reizi nebūs pieredzēta.

Dzīve ir pārpilna grūtiem lēmumiem, viņš sprieda. Un uzvarētāji ir tie, kas tos pieņem.

Gabriela Eša jau agrāk bija redzējusi šo skatienu Sekstona acīs. Aklas ambīcijas. Viņa baidījās no senatora. Un pamatoti, viņa tagad atskārta. Sekstons acīmredzot bija gatavs riskēt ar meitas dzīvību, lai būtu pirmais, kas pavēsta par NASA viltību.

- Vai tad jūs nesaprotat? Jūs jau esat uzvarējis! - Gabriela sauca. - Zaks Hērnijs un NASA šādu skandālu nemūžam nepārdzīvos. Nav svarīgi, kurš par to paziņos. Nav svarīgi, kad to paziņos. Pagaidiet, līdz Reičela ir drošībā! Pagaidiet, līdz parunāsiet ar Pikeringu!

Sekstons viņu klaji ignorēja. Atvilcis rakstāmgalda atvilktni, viņš izņēma folijas lapu, uz kuras bija piestiprināti desmitiem lipīgi monētas lieluma vaska zīmogi ar viņa iniciāļiem. Gabriela zināja, ka tādus viņš glabā oficiāliem ielūgumiem, taču tagad laikam gan iedomājās, ka tumšsarkanais vaska zīmogs piešķirs aploksnei papildu dramatismu. Atlo- bījis apaļos zīmogus no folijas, Sekstons uzlipināja tos uz katras aploksnes, aizzīmogodams vēstījumu gluži kā ar mono- grammu.

Gabrielas sirds dauzījās no dusmām. Viņa iedomājās di- gitalizētos nelegālo čeku attēlus datorā. Gabriela zināja - ja viņa bildīs kaut vārdu, viņš izdzēsīs pierādījumus.

-    Nedariet tā, - viņa sacīja. - Citādi es publiski paziņošu par mūsu sakaru.

Stiprinādams vaska zīmogus pie aploksnēm, Sekstons skaļi iesmējās.

-    Ak tā? Un tu iedomājies, ka tev ticēs? Tev, pēc varas izsalkušai asistentei, kam atteikts amats manā administrācijā un kas neatlaidīgi pūlas atriebties? Es jau reiz noliedzu mūsu sakaru, un pasaule man noticēja. Gluži vienkārši noliegšu to vēlreiz.

-    Baltajam namam ir fotogrāfijas, - Gabriela paziņoja.

Sekstons nepacēla acis.

-    Nav viņiem fotogrāfiju. Pat ja būtu, tām nav nekādas nozīmes. - Viņš piestiprināja pēdējo vaska zīmogu. - Man ir imunitāte. Šīs aploksnes pārtrumpos visu, par ko vien kāds spētu mani apsūdzēt.

Gabriela apzinājās, ka viņam ir taisnība. Viņa jutās pagalam bezpalīdzīga, bet Sekstons tikmēr apbrīnoja savu roku darbu. Uz galda bija novietotas desmit izsmalcinātas balta audekla aploksnes, uz katras iespiests viņa vārds un adrese, un katra aizdarīta ar purpursarkanu vaska zīmogu, kurā bija skaidri salasāmi viņa iniciāļi. Tie atgādināja karaliskus burtus. Pats par sevi saprotams, karaļi tikuši kronēti, pamatojoties ari uz mazāk spēcīgu informāciju.

Sekstons paņēma aploksnes un gatavojās doties prom. Gabriela piegāja viņam klāt un nostājās ceļā.

-   Jūs pieļaujat kļūdu. To var atlikt uz vēlāku laiku.

Sekstons cieši paskatījās viņā.

-    Es tevi pacēlu, Gabriela. Un tagad es tevi nogāzīšu.

-    Šis Reičelas faksa sūtījums jums dāvās prezidenta krēslu. Jūs esat viņai parādā.

-    Es jau tāpat esmu daudz viņai devis.

-    Ja nu ar viņu kaut kas notiks?

-   Tad viņa nobruģēs ceļu balsīm, ko nodos līdzjūtības dēļ.

Gabriela nespēja ticēt, ka šī doma ne vien iešāvusies viņam prātā, bet arī pārslīdējusi pār lūpām. Viņa riebumā pasniedzās pēc tālruņa klausules.

-    Es zvanu Baltajam…

Sekstons apsviedās un iecirta viņai spēcīgu pļauku.

Gabriela atstreipuļoja atpakaļ, jūtot, ka viņai pārsista lūpa. Viņa atguva līdzsvaru, pieķerdamās pie galda, un apstulbusi lūkojās vīrietī, ko reiz bija dievinājusi.

Sekstons veltīja viņai ilgu, tēraudcietu skatienu.

-    Ja tu kaut tikai iedomāsies likt šķēršļus man šajā lietā, es gādāšu, lai tu to nožēlotu visu atlikušo mūžu. - Viņš ne- novērsdamies glūnēja viņā, turot padusē aizzīmogotās aploksnes, un viņa acīs dega draudi.

Kad Gabriela izgāja no biroja ēkas dzestrajā nakts gaisā, lūpa vēl arvien asiņoja. Viņa apstādināja taksometru un tajā iekāpa. Pirmo reizi kopš ierašanās Vašingtonā Gabriela Eša sabruka un ļāva vaļu asarām.

127. nodala

"Tritons" nokrita…

Maikls Tolends ar pūlēm pietrausās kājās uz slīpā klāja un pāri enkura spolei paskatījās uz sadriskāto vinčas trosi, kurā vēl tikko karājās "Tritons". Strauji pagriezies pret pakaļgalu, viņš nopētīja ūdeni. Tajā brīdī zemūdene, straumes nesta, iznira no "Goijas" apakšas. Ar atvieglojumu ieraudzīdams, ka tā nav bojāta, Tolends pievērsās lūkai, gaidot, ka tā atvērsies un sveika un vesela izkāps Reičela. Taču lūkas vāks pat nepakustējās. Tolends sabijās, vai Reičela no spēcīgā kritiena nav zaudējusi samaņu.

No klāja bija redzams, ka "Tritons" ieslīdzis ūdenī pārāk dziļi - krietni zemāk nekā parasti. Tas grimst. Tolends nespēja iedomāties, kāpēc tā notiek, taču pašreiz iemesls nebija no svara.

Man jādabū Reičela ārā. Tūdaļ pat!

Tolends pielēca kājās, lai trauktos uz klāja malu, bet tajā brīdi virs galvas nosprēgāja automāta uguns krusa, izšķaidot dzirksteles no smagās enkura spoles. Viņš atkal nokrita uz ceļiem. Velns! Tolends paskatījās gar spoli un paspēja ieraudzīt uz augšējā klāja stāvam Pikeringu, kas tēmēja kā snaiperis. Skriedams uz bojāejai nolemto helikopteru, "Delta" kaujinieks nometa savu automātu, un Pikerings acīmredzot bija to pievācis un pēc tam uzrāpies augstākā skatpunktā.

Iedzīts aiz spoles, Tolends palūkojās uz grimstošo "Tritonu". Ātrāk, Reičela! Rausies ārā! Viņš gaidīja kuru katru bridi atveramies lūku. Veltīgi.

No jauna pievērsies "Goijas" klājam, Tolends ar skatienu nomērīja atklāto laukumu starp savu atrašanās vietu un pakaļgala reliņiem. Divdesmit pēdu. Tāls ceļš bez patvēruma.

Tolends ievilka dziļu elpu un izšķīrās. Norāvis sev no pleciem kreklu, viņš pameta to pa labi uz atklātā klāja. Kamēr Pikerings to sacaurumoja, Tolends metās uz kreiso pusi pāri slīpajam klājam, skriedams uz pakaļgalu. Ar mežonīgu lēcienu viņš pārsviedās pāri reliņiem, pāri kuģa pakaļgalam. Izliecies augstu gaisā, Tolends dzirdēja lodes džinkstam sev visapkārt un apzinājās, ka viena vienīga skrambiņa viņa ķermenī sagādās haizivīm dzīres brīdī, kad viņš saskarsies ar ūdeni.

Reičela Sekstone jutās kā krātiņā ieslodzīts meža zvērs. Viņa vēl un vēlreiz mēģināja atvērt lūkas vāku, taču bez panākumiem. Reičela dzirdēja, kā cisterna kaut kur zem viņas piepildās ar ūdeni, un juta, ka zemūdene kļūst aizvien smagāka. Ar katru mirkli okeāna tumsa gar caurspīdīgo kupolu cēlās augstāk gluži kā melns priekškars, tikai pretējā virzienā.

Caur apakšējo stikla daļu Reičela redzēja kapam līdzīgo, aicinošo okeāna dzelmi. Baisais klajums draudēja aprīt viņu dzīvu. Reičela satvēra lūkas pacelšanas mehānismu, jau kuro reizi pūlēdamās to pagriezt, taču tas pat nepakustējās. Plaušas ar pūlēm uztvēra skābekli, nāsīs dzēla drēgnā, sabiezējusī ogļskābā gāze. Reičelu stindzināja briesmīga doma.

Es iešu bojā viena pati zem ūdens.

Reičela pārlaida skatienu "Tritona" vadības pultij un svirām, cerot atrast glābiņu, taču visi indikatori grima tumsā. Nebija elektrības. Viņa bija ieslēgta nedzīvā tērauda kapličā, kas lēnām slīga okeāna dibenā.

Likās, ka burbuļošana tvertnēs pieņemas spēkā, un okeāns bija pacēlies gandrīz līdz stikla kupola augšai. Tālumā aiz bezgalīgā klajuma gar apvārsni lēnām cēlās tumšsār- ta lente. Drīz uzausīs rīts. Reičela saprata, ka tā varētu būt pēdējā gaisma, ko viņa redz. Aizvērusi acis, lai izstumtu no apziņas domu pat nenovēršamo likteni, Reičela juta, ka prātā iebrāžas šaušalīgas ainas no bērnības.

Kritiens cauri ledum. Viņa paslīd tam apakšā.

Elpas trūkums. Nespēja pacelties augstāk. Viņa grimst.

-    Reičela! Reičela! - māte sauc.

Klaudzoņa pie zemūdenes korpusa satrūcināja Reičelu, izraujot no murgainajām domām. Acis spēji atsprāga vaļā.

-    Reičela! - Balss bija slāpēta. Aiz stikla parādījās rēgai- na seja, otrādi, tumšie mati plīvoja. Tumsā viņa tik tikko spēja saskatīt vīrieša vaibstus.

-    Maikl!

Tolends uznira un atviegloti nopūtās, redzējis, ka Reičela zemūdenē kustas. Viņa ir dzīva. Tolends sparīgiem vēzieniem aizpeldēja uz "Tritona" pakajdaļu un uzkāpa uz iegrimušās dzinēja korpusa platformas. Okeāna straumes visapkārt bija siltas un smagnējas; viņš pieliecās, cik vien iespējams tuvu korpusam, cerot, ka ir nesasniedzams Pikeringa šāviņiem, un satvēra apaļā lūkas vāka riteni.

"Tritona" korpuss gandrīz bija pagājis zem ūdens, un Tolends saprata, ka laika viņam ir maz. Bija atlikušas tikai desmit collas, un tās strauji samazinājās. Tiklīdz lūka būs zem ūdens, to atverot, "Tritonā" gāzīsies straume, ieslodzīdama Reičelu kabīnē. Zemūdene brīvā kritienā trauksies pretim okeāna dibenam.

-   Tagad vai nekad, - Tolends izdvesa, sakampa lūkas riteni un grieza pretēji pulksteņrādītāja virzienam. Nekā. Viņš mēģināja vēlreiz, sakopodams visus spēkus. Ritenis negriezās.

Viņš dzirdēja Reičelas balsi kabīnē, otrpus vāka. Balss bija slāpēta, taču šausmas tajā bija skaidri dzirdamas.

-    Es jau mēģināju! - viņa kliedza. - Nevarēju pagriezt!

Ūdens skalojās pāri lūkas vākam.

-   Griezīsim abi kopā! - Tolends sauca. - Tev jāgriež pulksteņrādītāja virzienā! - Viņš zināja, ka uz skalas tas ir skaidri atzīmēts. Sāksim!

Tolends atspiedās pret balasta gaisa tvertnēm un ielika mēģinājumā visu enerģiju. Reičela iekšpusē pūlējās, cik spēka. Ritenis puscollu pagriezās un šņirkstēdams apstājās kā piekalts.

Tolends ieraudzīja, ka vāks atverē nav iegūlies līdzeni. Tas bija iesprūdis kā burkas vāciņš, kas ar spēku pieskrūvēts greizi. Gumijas izolācija nebija bojāta, toties bija ielocītas dzelzs rievas, un tas nozīmēja, ka durvis atvērt var vienīgi ar metinātāja rīkiem.

Zemūdenes virsmai pazūdot zem ūdens, Tolendu pārņēma neaprakstāmas šaušalas. Reičela Sekstone neizglābsies no grimstošā "Trītona".

Divus tūkstošus pēdu zemāk strauji grima sagumzītā, bumbām pārslogotā helikoptera "Kiozva" fizelāža, gravitācijas spēka un intensīva dziļūdens virpuļa vilkmes gūstekne. Delta Viens nedzīvo ķermeni vairs nebūtu iespējams pazīt - spēcīgais dzelmes spiediens to bija izkropļojis.

Lidaparāts ar visām "Hellfire" raķetēm virpuļoja lejup, un kvēlojošais magmas kupols okeāna dibenā gaidīja kā nokaitēts nosēšanās laukums. Zem trīs metrus biezās garozas tūkstoš grādu temperatūrā brieda verdošas lavas galva, vulkāns, kas kuru katru bridi varēja eksplodēt.

128. nodala

Tolends stāvēja uz grimstošā "Tritona" dzinēja nodalījuma griestiem līdz ceļiem ūdenī un izmisīgi lauzīja galvu, meklēdams iespēju, kā izglābt Reičelu.

Neļauj zemūdenei nogrimt!

Viņš pameta skatienu uz "Goiju", prātodams, vai nevarētu kaut kā pievienot "Tritonu" pie vinčas, lai noturētu to virs ūdens. Neizdosies. Vinča atradās piecdesmit pēdu attālumā, un augstu uz tiltiņa stāvēja Pikerings - kā romiešu imperators goda vietā Kolizejā, vērodams asiņainu izrādi.

Domā, Tolends sev pavēlēja. Kāpēc zemūdene grimst?

Zemūdenes peldspējas mehānika bija vienkārša - balasta cisternas, līdz malām pildītas vai nu ar gaisu, vai ūdeni, regulēja peldlīdzekja peldspēju, liekot tam vai nu pacelties, vai iegrimt ūdenī.

Acīmredzot balasta tvertnes pildījās ar ūdeni.

Bet tā tam nevajadzētu būt!

Ikvienas zemūdenes balasta cisternās bija divi caurumi, augšā un apakšā. Apakšējās atveres, sauktas par appludināšanas caurumiem, vienmēr bija vaļā, toties caurumus augšpusē, ventilācijas vārstus, varēja atvērt un aizvērt, tā izlaižot gaisu un ļaujot ūdenim ieplūst.

Varbūt "Tritona" ventilācijas vārsti kaut kāda iemesla pēc bija vaļā? Tolends nespēja iedomāties, kāpēc. Viņš klupdams krizdams pārkūņojās pāri iegrimušajai dzinēja korpusa platformai un sagramstīja vienu no "Tritona" balasta tvertnēm. Ventilācijas vārsti bija ciet. Taču, taustīdamies gar vārstiem, pirksti uzgāja vēl ko.

Ložu izrautus caurumus.

Velns! Brīdī, kad Reičela ielēca kabīnē, "Tritons" pārcieta pamatīgu apšaudi. Tolends nevilcinoties ienira zem peldlīdzek- ļa un uzmanīgi pārlaida roku pāri "Tritona" svarīgākajai balasta cisternai - "negatīvajai tvertnei". Briti šādu tvertni dēvēja par lejas ekspresi. Vācieši - par svina kurpēm. Nozīme bija skaidra. Piepildīta negatīvā tvertne vilka zemūdeni lejup.

Tolenda plaukstas, taustodes gar tvertnes sāniem, uzgāja desmitiem ložu caurumu. Viņš juta, kā pa tiem tvertnē gāžas ūdens. "Tritons" gatavojās ienirt, vai nu tas Tolendam patika, vai ne.

Zemūdene jau atradās trīs pēdas zem ūdens līmeņa. Pievirzījies klāt priekšgalam, Tolends piespieda seju pie stikla un ielūkojās kupolā. Reičela dauzīja ar dūrēm pa stiklu un kliedza. Izbailes viņas balsī laupīja Tolendam spēku. Acumirkli viņš atradās saltajā slimnīcā, vēroja, kā mirst viņa mīļotā sieviete, un apzinājās, ka nekā nevar palīdzēt. Peldēdams zem ūdens grimstošās zemūdenes priekšā, Tolends sev teica, ka nespēs to pārdzīvot vēl vienu reizi. Tu esi izdzīvotāja lips, Sīlija bija apgalvojusi, taču Tolends vairs nevēlējās izdzīvot viens… tikai ne atkal.

Tolenda plaušas izmisīgi tiecās pēc gaisa, tomēr viņš palika pie Reičelas. Ikreiz, kad viņa uzsita pa stiklu, Tolends dzirdēja gaisa burbuļus guldzam augšup, un zemūdene iegrima dziļāk. Reičela kliegdama stāstīja kaut ko par ūdeni, kas ieplūst gar stikla kupolu.

Lode izrāvusi caurumu logā? Tas nelikās ticami. Plaušas teju vai sprāga pušu, un Tolends gatavojās uzpeldēt. Viņš savē- zēja rokas, un, nirstot augšup gar milzīgo akrila logu, pirksd uzdūrās vaļīgam gumijas blīvējuma gabaliņam. Domājams, kritiena laikā saārdīta loga malas izolācija. Tieši tāpēc korpusā sūcās ūdens. Vēl viena sodība.

Uztrausies virs ūdens, Tolends ievilka trīs dziļus elpas vilcienus, pūloties noskaidrot prātu. Kabīnē ieplūstošais ūdens liks "Tritonam" grimt aizvien straujāk. Zemūdene jau atradās piecas pēdas zem ūdens, un Tolends vairs tikko spēja aizsniegties līdz tai ar pēdām. Viņš zināja, ka Reičela izmisīgi klauvē pie korpusa.

Tolends spēja izdomāt tikai vienu risinājumu. Viņam jā- nonirst līdz "Tritona" dzinēja nodalījumam un jāatrod augsta spiediena gaisa cilindrs, kas jāizmanto ūdens izpūšanā no negatīvās balasta tvertnes. Kaut arī iztukšot cauru tvertni būs veltīgi pūliņi, tā varētu vēl kādu minūti aizkavēt "Tritona" nogrimšanu - tad sacaurumotās cisternas atkal pārplūdīs.

Un pēc tam?

Citu risinājumu neatradis, Tolends gatavojās ienirt. Cik vien iespējams dziji ievilcis elpu, viņš piepūlēja plaušas krietni vairāk, nekā tās dabiski ļāva, gandrīz līdz sāpēm. Lielāka plaušu ietilpība. Vairāk skābekļa. Ilgāks niriens. Juzdams, kā plaušas izplezdamās spiežas pret krūškurvi, viņam iešāvās prātā dīvaina doma.

Ja nu viņš palielinātu spiedienu kabīnē no iekšpuses? Skata kupolam bija sabojāta izolācija. Ja viņš spētu palielināt spiedienu kabīnē, viņam varbūt izdotos izspiest skata kupolu no zemūdenes un izvilkt Reičelu ārā.

Viņš izpūta elpu un brīdi kūļājās virs ūdens, pūloties tikt skaidrībā, vai šī ideja ir īstenojama. Tā taču bija pilnīgi loģiska, vai ne? Galu galā zemūdene ir konstruēta tā, lai izturētu spiedienu tikai no vienas puses. Zemūdenei jāiztur milzīgs spiediens no ārpuses, turpretī no iekšpuses - nekāds.

Turklāt, lai samazinātu nepieciešamo rezerves daļu apjomu uz "Goijas", "Tritonā" bija izmantoti identiski regulatora vārsti. Tolends varētu gluži vienkārši izvilkt augsta spiediena cilindra piepildīšanas šļūteni un pievienot to avārijas ventilācijas regulatoram pie zemūdenes kreisā borta! Spiediena palielināšana kabīnē sagādātu Reičelai pamatīgas fiziskas sāpes, taču tādējādi varētu izpestīt viņu no slazda.

Tolends dziļi ieelpoja un ienira.

Zemūdene jau bija iegrimusi ūdenī krietnas astoņas pēdas; straumes un tumsa traucēja orientēties. Atradis spiediena tvertni, Tolends momentāni pārvietoja šļūteni un gatavojās iesūknēt gaisu kabīnē. Satverot noslēdzējkrānu, dzeltenais, atstarojošais uzraksts uz tvertnes sāniem atgādināja, ka šis manevrs ir bīstams. UZMANĪBU! SASPIESTS GAISS - 3000 M/KC.

Trīs tūkstoši mārciņu uz kvadrātcollu, Tolends domās atkārtoja. Cerams, "Tritona" skata kupols atsprāgs nost, pirms spiediens kabīnē kļūs neizturams. Būtībā Tolends iegrūda ūdens balonā jaudīgu ugunsdzēsības šļūteni un cerēja, ka balons ātri vien pārplīsīs.

Viņš pieķērās noslēdzējkrānam un pieņēma lēmumu. Peldēdams ūdenī aiz grimstošā "Tritona", Tolends pagrieza krānu un atvēra vārstu. Šļūtene uzreiz kļuva stīva, un Tolends dzirdēja gaisu ar neizsakāmu spēku plūstam kabīnē.

Reičela "Tritona" iekšienē juta, ka galvu gluži vai pušu plēš pēkšņas svilinošas sāpes. Viņa atvēra muti, lai iekliegtos, taču gaiss iecirtās plaušās ar tādu spēku, ka likās - pārsprāgs krūtis. Šķita, ka acis tiek stumtas pierē. Caur bungādiņām izbrāzās apdullinoša rīboņa, gandrīz iemezdama viņu bezsamaņā. Reičela instinktīvi aizspieda acis ciet un piegrūda rokas pie ausīm. Sāpes ar katru mirkli pastiprinājās.

Reičela dzirdēja klaudzienus sev priekšā. Viņa ar pūlēm pavēra acis un ieraudzīja tumsā izplūdušo Tolenda siluetu. Viņš bija piespiedis seju pie stikla un māja ar rokām, likdams viņai kaut ko darīt.

Bet ko?

Tumsā Tolends gandrīz vairs nebija saskatāms. Redze miglojās, acu ābolus izkropļoja spiediens. Tomēr viņa saprata, ka zemūdeni vairs neaizsniedz "Goijas" zemūdens gaismas stari. Visapkārt bija bezgalīgs piķa melns bezdibenis.

Tolends ar visu augumu pieplaka pie "Tritona" kupola un neatlaidīgi dauzīja. Krūtis dega, pieprasīdamas gaisu, un viņš zināja, ka pēc dažiem mirkļiem būs spiests atgriezties virs ūdens.

Spied stiklu, viņš domās lūdzās. Tolends dzirdēja, kā saspiestais gaiss plūst gar stikla malām un burbuļo augšup. Kaut kur bija atnākusi vaļā izolācija. Tolends taustījās, meklējot kādu plaisiņu, kur pabāzt pirkstus. Nekā.

Skābeklim beidzoties, viņš sasprindzināja redzi un vēl beidzamo reizi uzsita pa stiklu. Viņš vairs nesaskatīja Reičelu. Pārāk tumšs. Izmantodams pēdējo gaisa palieku plaušās, Tolends zem ūdens iekliedzās: - Reičela… spied… stiklu! Vārdi noplaka izķēmotā, slāpētā guldzienā.

129. nodala

Reičelai "Tritonā" nebūtu grūti iztēloties, ka viņa ir iežņaug- ta kādā viduslaiku moku rīkā. Sakņupuši kabīnes krēslā, viņa juta, ka nāve tuvojas no visām pusēm. Priekšā skata kupols bija tukšs un tumšs. Klauvējieni bija mitējušies.

Viņš bija prom. Tolends bija viņu pametis.

Saspiestais šņācošais gaiss, kas brāzās kabīnē no augšas, Reičelai atgādināja apdullinošo katabatisko vēju uz Milna ledāja. Uz zemūdenes grīdas jau skalojās pēdu dziļš ūdens. Izlaidiet mani ārā! Cauri prātam kā violetas gaismas zibšņi iz- drāzās tūkstošiem domu un atmiņu.

Zemūdene tumsā sāka svērties, un Reičela, zaudējusi līdzsvaru, sagrīļojās. Pārkritusi pāri sēdeklim, viņa krita uz priekšu un spēcīgi atsitās pret ieapaļo kupolu. Plecā iedūrās asa sāpe. Viņa sabruka pie loga un tajā brīdī juta ko negaidītu - spiediens kabīnē mazinājās. Reičelas pārpūlētās auss bungādiņas manāmi atslāba, un viņa pat sadzirdēja, ka no zemūdenes izsprūk gaisa pūslītis.

Tikai mirklis bija vajadzīgs, lai aptvertu, kas noticis. Atsitoties pret kupolu, viņas svars bija paspiedis stiklu uz āru, vismaz tik daudz, lai gar izolāciju izplūstu mazliet iekšējā spiediena. Acīmredzot kupola stikls bija vaļīgs! Reičela beidzot attapās, ko Tolends bija centies panākt, palielinot kabīnē spiedienu.

Viņš cenšas izspiest logu!

"Tritona" spiediena cilindrs pie kabīnes griestiem joprojām sūknēja. Sagumusi pie kupola, Reičela manīja, ka spiediens palielinās. Šoreiz viņa to sagaidīja ar cerībām, lai gan juta, ka smacējošais spēks atkal draudīgi tuvina viņu bezsamaņai. Pietraususies kājās, Reičela no visa spēka spiedās pret stiklu.

Šoreiz burbuļi neizplūda. Stikls tik tikko sakustējās.

Viņa vēlreiz triecās ar spēku pret logu. Nekā. Ievainojums plecā asi sūrstēja, un viņa uzmeta tam acis. Asinis bija nožuvušas. Reičela grasījās atkal cirsties stiklā, taču nepaguva. Bojātā zemūdene sāka svērties - atpakaļ. Smagais dzinēja nodalījums spieda uz applūdušo balasta cisternu, un "Tritons", apvēlies otrādi, sāka grimt ar pakaļgalu lejup.

Reičela atsitās ar muguru pret kabīnes galasienu. Kūņodamās ūdenī, viņa lūkojās augšup kupolā, kas rēgojās virs viņas gluži kā jumta logs, kurā ir sūce.

Viņpus loga bija tikai tumsa… un tūkstošiem tonnu ūdens, kas spieda "Tritonu" lejup.

Reičela mēģināja celties augšā, taču ķermenis bija nedzīvs un smags. Prāts no jauna atgriezās aizsalušās upes ledainajās skavās.

-    Cīnies, Reičela! - māte kliedza, iegrūzdama roku ūdenī, lai izvilktu viņu ārā. - Ķeries pie rokas!

Reičela aizvēra acis. Es slīkstu. Slidas kā svina bumbas vilka viņu lejup. Viņa redzēja māti guļam uz ledus, lai izkliedētu savu svaru, un stiepjam roku viņai pretī.

-    Spārdies, Reičela! Spārdies ar kājām!

Reičela spārdījās, kā mācēja. Augums ledainajā āliņģī

mazliet pavirzījās augšup. Cerības dzirksts. Māte sagrāba vinu. /

-    Jā! - viņa iesaucās. - Palīdzi man! Spārdies ar kājām!

Māte stīvēja viņu augšup, un Reičela ar pēdējiem spēkiem spērās ar slidām. Ar to pietika, un māte izvilka Reičelu drošā vietā uz ledus. Viņa aizstiepa izmirkušo meitu līdz apsnigušajam krastam un tur ļāva vaļu asarām.

Reičela atvēra acis zemūdenē, kur gaiss kļuva aizvien mitrāks un karstāks, un ieraudzīja vienīgi melnu tumsu. Viņa dzirdēja mātes balsi čukstam no viņsaules; pat šeit, grimstošajā "Tritonā", tā skanēja skaidri.

Spārdies ar kājām!

Reičela paraudzījās uz kupolu virs galvas. Sakopojusi pēdējās drosmes paliekas, viņa uztrausās uz pilota sēdekja, kas bija atgāzies gandrīz horizontāli kā zobārsta krēsls. Gulēdama uz muguras, Reičela salieca ceļgalus, pievilkdama kājas, cik cieši vien spēja, tad pavērsa pēdas uz augšu un meta kājas uz priekšu. Ar mežonīgu izmisuma un dusmu kliedzienu viņa ietrieca kājas akrila kupola centrā. Caur apakšstilbiem izšāvās sāpju šautras, prāts aizmiglojās. Piepeši ausīs iedārdējās, un viņa juta, ka spiediens ar mežonīgu brāzmu izlīdzinās. Izolācija kupola kreisajā pusē padevās, un milzīgā lēca daļēji atlobījās, atsprāgstot nost kā šķūņa durvis.

Zemūdenē gāzās ūdens straume, iemezdama Reičelu atpakaļ krēslā. Okeāns visapkārt dārdēja, bangas paspruka viņai zem muguras, pacēla no krēsla, mētāja viņu kājām gaisā kā zeķi veļas mašīnā. Reičela akli taustījās, meklēdama, kur pieķerties, taču viņu svaidīja neprātīgs spēks. Kabīne bija pilna ar ūdeni, un viņa juta, ka zemūdene strauji grimst dibenā. Ķermenis triecās augšup un pieplaka pie stikla. Malu malās virmoja burbuļu gāzmas, mētājot viņu kā spalviņu un velkot pa kreisi… augšup. Gurnā ietriecās akrila plāksne.

Pavisam negaidot viņa bija brīvībā.

Veļoties un kūleņojot bezgalīgajā siltuma, tumsas un ūdens klaidā, Reičela juta, ka plaušas smeldzoši alkst gaisa. Tev jātiek virs ūdens! Viņa paraudzījās apkārt, meklēdama gaismu, taču tās nebija. Pasaule visos virzienos izskatījās vienāda. Melna. Bez gravitācijas spēka. Bez norādes, kur ir augša, kur apakša.

Šajā šausminošajā mirklī Reičela aptvēra, ka viņai nav nekādas nojausmas, uz kuru pusi jāpeld.

Tūkstošiem pēdu zem viņas helikoptera "Kioiva" korpuss burzījās zem spiediena, kas nemitīgi auga. Piecpadsmit viegli sprāgstošās prettanku "AGM-Ī14 Hellfire" raķetes, kas vēl aizvien atradās uz borta, pretojās spiedienam. Raķešu vara starpkonusi un atsperu detonācijas galviņas draudīgi plaka.

Simt pēdu virs okeāna dibena spēcīga gigantiskās plūsmas straume sagrāba helikoptera atliekas un gluži vai iesūca sevī, triecot pret kvēlojošo magmas kupola garozu. "Hellfire" raķetes uzliesmoja cita pēc citas kā sērkociņi kārbiņā, izraudamas magmas kupola virsmā plašu caurumu.

Brīdī, kad "Hellfire" raķetes uzsprāga, Maikls Tolends bija paspējis iznirt no ūdens, ieraut gaisu plaušās un no jauna izmisīgi meties dzelmē, kur kūlās piecpadsmit pēdu dziļumā, pētot melno klaju. No dzīlēm augšup tiecās bangojošs balts uzliesmojums, apspīdot pārsteidzošu ainu, - sastindzis kadrs, kas paliks viņa atmiņā uz mūžiem.

Kā auklās sapinusies marionete, ūdenī desmit pēdu zemāk peldēja Reičela Sekstone. Zemūdene "Tritons", kupolam virinoties, strauji slīga lejup. Haizivis bija pazudušas no apkaimes, aiztraukdamās atklātā okeānā, - acīmredzot sajutušas briestam draudus.

Tolenda atvieglojumu, ka Reičela izkļuvuši no zemūdenes, momentāni izgaisināja atskārsme par to, kas tūlīt sekos. Iegaumējis Reičelas atrašanās vietu, Tolends, gaismai izplē- not, metās lejup, peldēdams uz viņas pusi.

Tūkstošiem pēdu zemāk sašķaidītā magmas kupola garoza izsprāga uz visām pusēm, un zemūdens vulkāns izvir- da, izmetot okeānā tūkstoš divsimt grādu, pēc Celsija, karstu magmu. Kvēlojošā lava ūdeni visapkārt pārvērta garaiņos, un pa gigantiskās plūsmas centrālo asi augšup uzšāvās masīvs tvaika stabs. To dzina tā pati hidrogāzdinami- ka, kas dod spēku tornado, un tvaika vertikālo enerģijas virzienu nodrošināja anticiklona virpuļa spirāle, kas rāva enerģiju pretējā virzienā.

Virmojot ap šo augšup plūstošās gāzes kolonnu, okeāna straumes pieņēmās spēkā un vērpetēm gāzās lejup. Tvaiks izplūzdams radīja milzu vakuumu, kas iesūca miljoniem galonu sāļūdens, kurš saskārās ar magmu. Vakuumā ieplūstošais ūdens, atsitoties pret okeāna dibenu, arī iztvaikoja, un šim spēkam bija jārod atkāpšanās ceļš - tas, pievienojies aizvien spēcīgākajam izplūdes tvaika stabam, spiedās augšup, ievelkot zem sevis arvien vairāk ūdens. Straumēm traucoties uz brīvo vietu, virpulis pieņēmās spēkā. Hidrotermālā plūsma pagarinājās, un ūdens virpuļa stabs, neapturami tuvojoties ūdens virsmai, ar katru mirkli vērtās spēcīgāks.

Tikko bija dzimis okeāna melnais caurums.

Reičela jutās kā bērns mātes miesās. No visām pusēm viņu apņēma silta, mikla tumsa. Piķa melnajā siltumā domas juka. Elpot. Viņa atvairīja šo refleksu. Gaišais mirdzums, ko viņa nupat bija redzējusi, acīmredzot nāca no ūdens virsmas un tomēr šķita tik tāls. Ilūzija. Tiecies augšup! Reičela vārgi sāka peldēt tajā virzienā, kur bija redzējusi gaismu. Viņa ieraudzīja to uzmirdzam vēlreiz… spokainu sārtu spīdumu tālumā. Dienas gaisma? Viņa peldēja sparīgāk.

Potīti satvēra plauksta.

Reičela teju iekliedzās, gandrīz izlaizdama vēl mazumiņu palikušā gaisa no plaušām.

Roka vilka viņu atpakaļ, grieza otrādi, virzīja uz pretējo pusi. Reičela juta, ka viņas pirkstus satver pazīstama plauksta. Blakus uzradās Maikls Tolends un rāva viņu sev līdzi pretējā virzienā.

Reičelas prāts vēstīja, ka viņš ved viņu lejup. Sirds apliecināja, ka Tolends zina, ko dara.

Spārdies ar kājām, čukstēja mātes balss.

Reičela spērās, cik vien spēja.

130. nodaļa

Kad Tolends un Reičela iznira virs ūdens, viņš bija pārliecināts, ka viss ir beidzies. Magmas kupols pārsprādzis. Tiklīdz viesuļa galotne sasniegs ūdens virsmu, milzīgais zemūdens tor- nado noraus viņus lejup. Šķita dīvaini, ka pasaulē virs ūdens vairs nevalda klusā rītausma, kuru viņš bija pametis pirms dažiem mirkļiem. Te plosījās apdullinošs troksnis. Sejā cirtās vējš, it kā tajā laika sprīdī, kamēr viņš paniris zem ūdens, būtu sākusies vētra.

Skābekļa trūkuma dēļ Tolends bija apdullis. Viņš centās atbalstīt Reičelu ūdenī, taču kaut kas viņu rāva ārā no rokām. Straume! Neredzamais spēks kļuva arvien spēcīgāks, draudot aizraut Reičelu prom. Piepeši tvēriens paspruka vaļā, un Rei- čelas augums izslīdēja viņam no rokām - augšup.

Tolends neizpratnē vēroja, kā Reičelas ķermenis attālinās.

Virs galvas lidinājās krasta apsardzes "Osprey" vertikālās pacelšanās un nolaišanās aeroplāns un vilka trosē Reičelu. Pirms divdesmit minūtēm krasta apsardze bija saņēmusi informāciju par sprādzienu okeānā. Pazaudējuši radaros "Dolphin" helikopteru, kam bija jāatrodas tajā apkaimē, krasta apsargi baidījās, ka noticis negadījums. Viņi ievadīja navigācijas sistēmā pēdējās zināmās helikoptera koordinātas un cerēja uz labāko.

Aptuveni pusjūdzi no apgaismotās "Goijas" viņi ieraudzīja straumē dreifējam degošas ātrlaivas atliekas. Netālu ūdenī peldēja vīrietis, mežonīgi vēcinādams ar rokām. Viņu ar vinču ievilka lidmašīnā. Vīrietis bija pilnīgi kails - tikai vienu kāju sedza izolācijas lentes kārtas.

Izmocītais Tolends pacēla skatienu uz dārdošā aeroplā- na apakšu. No tā horizontāli izvietotajiem propelleriem lejup triecās apdullinošas gaisa brāzmas. Reičelu, ko pacēla trose, vairākas rokas ievilka fizelāžā. Vērojot, kā tas notiek, Tolends durvju ailā pietupušos pamanīja puskailu vīrieti.

Korkijs? Sirds salēcās. Tu esi dzīvs!

Nākamajā brīdī no debesīm nolaidās glābšanas josta. Tā iekrita desmit pēdu attālumā. Tolends grasījās peldēt tai klāt, taču juta plūsmas velkošo spēku. Okeāns nepielūdzami apskāva viņu un nelaida vaļā.

Straume parāva viņu zem ūdens. Tolends cīnījās, taču bezspēks nebija pārvarams. Tu esi izdzīvotāja tips, kāda balss uzsauca. Viņš spārdījās ar kājām, līdz tika virspusē. Iznirstot brāzmainajās aukās, Tolends ieraudzīja jostu ūdenī, tomēr nespēja to aizsniegt. Straume kuru katru brīdi pavilks viņu zem ūdens. Pacēlis galvu pret virpuļojošā gaisa straumi un dārdoņu, Tolends ieraudzīja Reičelu. Viņa raudzījās lejup, un viņas acis mēmi aicināja.

Lai sasniegtu jostu, Tolendam bija jāizdara četri sparīgi vēzieni. Ar pēdējiem spēkiem viņš ieslidināja roku un galvu cilpā un sabruka.

Piepeši okeāns atrāvās no viņa.

Tolends palūkojās lejup brīdī, kad atvaram līdzīgais virpulis atvērās. Gigantiskā plūsma beidzot bija sasniegusi ūdens virsmu.

Viljams Pikerings stāvēja uz "Goijas" komandtiltiņa un, elpu aizturējis, bijīgi vēroja ainu, kas risinājās viņa acu priekšā. Ūdens virsmā pie "Goijas" pakaļgala labā borta veidojās milzīgam baseinam līdzīga ieplaka. Virpulis bija simtiem jardu plats un strauji pletās aizvien plašāks. Okeāna ūdens spi- rāliski vēlās tajā, nedabiski gludi traucoties pāri dobuma malām. No dzelmes atbalsojās dobjš vaids. Vērojot caurumu plešamies kuģa virzienā kā episka dieva pavērtu muti, kas prasa upuri, Pikeringa prāts aptumšojās.

Es sapņoju, viņš iedomājās.

Piepeši ar eksplozīvu šņācienu, kas izšķaidīja "Goijas" tiltiņa logus, no virpuļa debesīs traucās milzīgs tvaika stabs. Dārdot pacēlās kolosāls geizers, tā smaile izzuda tumšajās debesīs.

Jau nākamajā brīdī piltuves sienas kļuva stāvākas, malas atkāpās, strauji to paplašinot un brāžoties uz kuģa pusi. "Goijas" pakaļgals spēji sasvērās uz dobuma pusi. Pikerings, zaudējis līdzsvaru, nokrita uz ceļiem. Kā bērns Dievu lūgdams, viņš nodūra skatienu uz baismīgo bezdibeni.

Viņa beidzamās domas kavējās pie meitas Diānas. Pikerings lūdzās, kaut viņa nāves brīdī nebūtu izjutusi tādas bailes.

***

Tvaika sprādziena triecienvilnis sameta "Osprey" sāniski. Tolends un Reičela apkampa viens otru. Piloti, savaldījuši lidaparātu, laidās zemu pāri "Goijai", kas devās pretī savam galam. Palūkojoties lejup, viņi pamanīja Viljamu Pikeringu - Kvēkeru - melnajā mētelī, ar kaklasaiti, nometušos ceļos pie bojāejai nolemtā kuģa augšējā klāja reliņiem.

Kad masīvais virpulis satvēra kuģa pakaļgalu, enkura tauva beidzot pārtrūka. Lepni izslējusi gaisā priekšgalu, "Goija", padodamās stāvajai spirālveida ūdens sienai, atpa- kaļvirzienā pārslīdēja pāri ūdens dzegai. Kuģis izzuda skatienam, bet tā gaisma zem ūdens vēl aizvien dega.

131. nodala

Rīts Vašingtonā bija skaidrs un dzidrs.

Viegls vējš kaisīja lapu mutuļus ap Vašingtona pieminekli. Pasaules lielākais obelisks parasti mostoties redzēja pats savu mierpilno atspulgu baseinā, taču šis rīts nāca ar jucekli, ko radīja reportieri, nepacietīgi drūzmējoties pieminekļa pakājē.

Senators Sedžviks Sekstons, izkāpdams no sava limuzīna un cienīgi kā lauva soļodams uz preses zonu, kas gaidīja pie pieminekļa pamatnes, jutās varenāks par pašu Džordžu Vašingtonu. Viņš bija uzaicinājis desmit valsts lielāko plašsa- ziņas līdzekļu žurnālistus, solot tiem gadsimta skandālu.

Nekas tā nepievilina maitasputnus kā nāves dvinga, nodomāja Sekstons.

Rokā viņš bija sagrābis kaudzīti balta audekla aplokšņu - katrai uzspiests izsmalcināts vaska zīmogs ar monogrammu. Ja informācija ir spēks, Sekstons nesa kodollādiņu.

Tuvojoties paaugstinājumam, viņš jutās gluži vai apreibis, ar iepriecinājumu redzot, ka uz improvizētās skatuves ir divi "slavas rāmji" - palielas, atstatus novietotas tumšzilas sienas, kuras ieskāva paaugstinājumu kā aizkari, - veca Ro- naida Reigana viltība, kas jāva runātājam izcelties uz jebkura fona.

Sekstons uzgāja uz skatuves no labās puses, izslīdot gar sienu kā aktieris no kulisēm. Reportieri aši ieņēma vietas vairākās salokāmo krēslu rindās, kas bija izvietotas iepretim paaugstinājumam. Austrumu padebešos saule cēlās pār Kapitolija kupolu, metot sārtu un zeltainu lāsmu uz Sekstonu.

Dieniņa kā radīta, lai kļūtu par varenāko cilvēku pasaulē.

- Labrīt, dāmas un kungi! - Sekstons sveicināja sanākušos, izlikdams aploksnes uz katedras sev priekšā. - Es runāšu pēc iespējas īsi un nesāpīgi. Informācija, ko grasos jums pavēstīt, ir, vaļsirdīgi runājot, visai satraucoša. Sajās aploksnēs ir krāpšanas pierādījumi, un to pastrādājušas augstas valdības amatpersonas. Ar kaunu jāatzīst, ka pirms pusstundas man zvanīja prezidents un lūdzās - jā, lūdzās -, lai es nedaru zināmus šos pierādījumus sabiedrībai. - Viņš kā neticēdams nogrozīja galvu. - Tomēr esmu cilvēks, kam patiesība ir dārgāka par visu. Lai cik nepatīkama tā būtu.

Sekstons apklusa un pacēla aploksnes, kārdinādams reportierus. Viņu acis sekoja aploksnēm šurpu turpu. Gluži kā suņu bars, kas siekalojas ap kādu nepazīstamu delikatesi.

Prezidents pirms pusstundas bija piezvanījis Sekstonam un visu izstāstījis. Hērnijs bija aprunājies ar Reičelu, kas atradās drošā vietā - kaut kur lidmašīnā. Neticami, taču izrādījās, ka šajā Viljama Pikeringa izprātotajā un vadītajā krāpšanā Baltais nams un NASA bija vienīgi nevainīgi malā stāvētāji.

Tam nu gan nav nozīmes, Sekstons sprieda. Zaks Hērnijs tik un tā kritīs ar blīkšķi.

Sekstons vēlējās, kaut patlaban varētu kā muša tupēt uz sienas Baltajā namā un redzēt prezidenta sejas izteiksmi, kad tas attapsies, ka Sekstons sarīkojis preses konferenci. Sekstons bija piekritis šajā laikā tikties ar Hēmiju Baltajā namā, lai apspriestu, kā vislabāk atklāt valstij patiesību par meteorītu. Hērnijs droši vien šajā brīdī apstulbis stāv pie televizora, saprotot, ka Baltais nams nav spējīgs mainīt likteņa lemto notikumu gaitu.

-     Mani draugi, - Sekstons turpināja, jaujot skatienam pārslīdēt klausītājiem, - esmu visu pamatīgi apsvēris. Esmu apcerējis prezidenta lūgumu paturēt šos datus noslēpumā, tomēr man jārīkojas tā, kā pavēl sirds. - Sekstons nopūtās, nodurdams galvu kā cilvēks, kuru māc vēstures slogs. - Patiesība ir un paliek patiesība. Es neuzdrošināšos izteikt nekādus mājienus uz to, kā šos faktus vajadzētu interpretēt. Es tikai izklāstīšu tos tādus, kādi tie ir.

Sekstons tālumā izdzirdēja milzu helikoptera rotora troksni. Viņam uz mirkli ienāca prātā, vai tik prezidents panikā nelido šurp no Baltā nama, lai aizkavētu viņa preses konferenci. Tas būtu kronis visam, Sekstons līksmi nodomāja. Cik ļoti vainīgs TAD Hērnijs izskatītos?

-    Es neizjūtu gandarījumu, to darot, - Sekstons turpināja, ieturējis, viņaprāt, piemērotu pauzi. - Tomēr uzskatu, ka paziņot amerikāņu tautai par tai iestāstītajiem meliem ir mans pienākums.

Lidaparāts dārdēdams tuvojās un nosēdās uz esplanādes labajā pusē. Uzmetis tam skatienu, Sekstons ar pārsteigumu ievēroja, ka tas tomēr nav prezidenta helikopters, bet gan paprāvs "Osprey" īsās pacelšanās un nolaišanās aeroplāns.

Uz fizelāžas vīdēja uzraksts: SAVIENOTO VALSTU KRASTA APSARDZE.

Apjukušais Sekstons vēroja, ka atveras kabīnes durvis un izkāpj sieviete. Viņai mugurā bija oranža krasta apsardzes darbinieku parka, viņa izskatījās samocīta, it kā pārcietusi karu. Sieviete platiem soļiem tuvojās preses zonai. Sekstons viņu sākumā nepazina. Apjausma uzbrāzās tikai pēc mirkļa.

Reičela? Viņš satriekts pavēra muti. Velns parāvis, ko tad VIŅA te dara?

Pūlī bija dzirdama apjukuma pilna murmināšana.

Uzplājis sejai platu smaidu, Sekstons pagrieza muguru žurnālistiem un, kā lūgdams piedošanu, pacēla pirkstu.

-    Atvainojiet, lūdzu! Vienu mirkli. Es ļoti atvainojos. - Viņš labsirdīgi nopūtās. - Ģimene pirmajā vietā.

Daži reportieri iesmējās.

Redzot, kā meita no labās puses sparīgi soļo klāt, Sekstons nemaz nešaubījās, ka būtu daudz labāk, ja šī tēva un meitas atkalredzēšanās notiktu zem četrām acīm. Diemžēl šajā brīdī tikpat kā nebija iespējams noslēpties no apkārtējo acīm un ausīm. Sekstona skadens pašāvās uz plato sienu pa labi.

Joprojām rāmi smaidīdams, Sekstons pamāja meitai un atkāpās no mikrofona. Tuvojoties Reičelai, viņš pagājās viņai pretī tā, ka Reičelai bija jāaiziet aiz sienas, lai viņu satiktu. Sekstons sastapa meitu pusceļā, žurnālistiem neredzams.

-    Mīlulīt? - viņš smaidīdams ieteicās, atplezdams rokas. - Kāds pārsteigums!

Reičela piegāja viņam klāt un iecirta pliķi.

Reičela, atrazdamās divatā ar tēvu aiz sienas, raudzījās viņā ar neslēptu naidu. Reičela bija situsi ar pamatīgu spēku, taču tēvs pat nesarāvās. Viņa neīstais smaids izdzisa, pārvēršoties niknā, brīdinošā skatienā. Tēva savaldība stindzināja Reičelu.

Viņa balss pārgāja dēmoniskā čukstā.

-    Tev nav šeit jāatrodas.

Lai gan Reičela redzēja dusmas tēva acīs, pirmo reizi mūžā viņa no tēva nebaidījās.

-    Es vērsos pie tevis pēc palīdzības, bet tu mani pārdevi! Mani gandrīz nogalināja!

-    Skaidri redzams, ka tev nekas nekaiš. - Balsī bija saklausāma vilšanās.

-    NASA nav vainīga! - Reičela iesaucās. - Prezidents tev to pateica! Ko tu esi te sarīkojis? - īsajā laikā, kad viņi lidoja uz Vašingtonu ar krasta apsardzes "Ospreij", bija nodkušas neskaitāmas telefona sarunas starp Reičelu, Balto namu, viņas tēvu un pat izmisušo Gabrielu Ešu. - Tu apsolīji Zakam Hērnijam, ka dosies uz Balto namu!

-     Es tā arī darīšu. - Sekstons pasmīkņāja. - Vēlēšanu dienā!

No domas vien, ka tas ir viņas tēvs, Reičelai sametās nelabi ap dūšu.

-    Tu grasies pastrādāt neprātību.

-   Ak tā gan? - Sekstons ņirdza. Senators pagriezās un pamāja uz katedru, kas bija redzama aiz sienas viņam aiz muguras. Uz katedras viņu gaidīja kaudzīte balto aplokšņu. - Šajās aploksnēs ir informācija, ko man nosūtīji tu, Reičela. Tu. Prezidenta asinis ir uz tavām rokām.

-   Es nosūtīju informāciju pa faksu brīdī, kad man bija vajadzīga tava palīdzība. Kad domāju, ka vainīgs ir prezidents un NASA!

-    Izskatot pierādījumus, par NASA vainu nav nekādu šaubu.

-    Bet tā nav! Pārvalde ir pelnījusi iespēju atzīt savas kļūdas! Tu jau esi uzvarējis vēlēšanās. Zaks Hērnijs ir beigts un pagalam! Tu to zini! Ļauj viņam vismaz aiziet ar godu!

-    Kāds naivums! - Sekstons ieņurdējās. - Ne jau uzvara vēlēšanās ir galvenais, Reičela. Galvenais ir vara! Te ir runa par pārliecinošu uzvaru, iespaidīgiem darbiem, opozīcijas sa- triekšanu un spēju kontrolēt spēkus Vašingtonā, lai kaut ko panāktu.

-    Par kādu samaksu?

-   Neesi tik paštaisna! Es tikai izsniedzu pierādījumus. Lai ļaudis paši izdara secinājumus, kurš ir visā vainīgs.

-    Tu labi zini, kā tas izskatīsies.

Viņš paraustīja plecus.

-    Iespējams, NASA laiks ir pagājis.

Senators Sekstons manīja, ka aiz sienas sēdošie žurnālisti sāk nemierīgi knosīties. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās stāvēt te visu rītu un klausīties meitas lekcijās. Slavas brīdis gaidīja.

-    Sarunu esam beiguši, - viņš izmeta. - Man jāuzstājas preses konferencē.

-    Es tevi lūdzu kā meita, - Reičela sacīja. - Nedari tā! Padomā, ko tu esi uzņēmies. Ir labāks risinājums.

-    Man ne.

Sekstonam aiz muguras no skaļruņiem atbalsojās spalgs kauciens. Apsviedies viņš ieraudzīja tikko ieradušos reportieri, kas bija pārliekusies pār katedru, mēģinot piestiprināt televīzijas mikrofonu pie viena no izliektajiem statīviem.

Kāpēc tie idioti neprot ierasties laikā? Sekstons iekšēji vārījās.

Skubīgi rosoties, reportiere nogāza zemē Sekstona aplokšņu kaudzīti.

Jupis parāvis! Sekstons metās uz skatuves, nolādēdams meitu, ka tā novērsusi viņa uzmanību. Piesteidzies klāt, viņš ieraudzīja sievieti gandrīz vai rāpus vācam kopā zemē izkaisītās aploksnes. Sekstons neredzēja viņas seju, taču par sievietes televīzijas "izcelsmi" nebija šaubu - mugurā viņai bija gara kašmira jaka, tai pieskaņota šalle un zemu uzbāzta mo- hēras berete, kurai piestiprināta ABC caurlaide.

Stulbā maita, Sekstons nodomāja.

-    Dodiet, es paņemšu! - viņš noskaldīja, pastiepis roku pēc aploksnēm.

Sieviete sagrābstīja kopā pēdējās aploksnes un, acis nepacēlusi, pasniedza tās Sekstonam.

-    Piedošanu… - viņa nomurmināja, acīmredzami samulsusi. Kaunīgi ierāvusi galvu plecos, viņa aizsteidzās un iejuka burzmā.

Sekstons aši izskaitīja aploksnes. Desmit. Labi. Šodien neviens neaizēnos manu uzstāšanos. Sakārtojis domas, viņš pieregulēja mikrofona statīvu un veltīja publikai šķelmīgu smaidu.

-    Būs laikam jāizdala aploksnes jums, citādi kāds vēl savainosies.

Žurnālisti iesmējās, raidīdami nepacietīgus skatienus.

Sekstons juta, ka meita stāv tepat netālu, aiz sienas.

-    Nedari to! - Reičela viņam teica. - Tu nožēlosi.

Sekstons nelikās par viņu ne zinis.

-    Es tevi lūdzu - uzticies man, - Reičela nerimās, runādama skaļākā balsī. - Tā ir kļūda.

Sekstons pacēla aploksnes un sastumdīja tās glītā kaudzītē.

-   Tēt! - Reičela jau saspringti lūdzās. - Tev vēl ir iespēja rīkoties pareizi.

Rīkoties pareizi? Sekstons, ar plaukstu aizklājis mikrofonu, pagriezās, it kā lai nokremšļotos, un zagšus uzmeta skatienu meitai.

-    Tu esi īsta savas mātes meita - ideālistiska un niecīga. Sievietes neizprot varas patieso dabu.

No jauna pagriezdamies pret žurnālistiem, kas drūzmējās viņa priekšā, Sedžviks Sekstons jau bija izmetis meitu no prāta. Augsti paceltu galvu viņš apgāja ap katedru un ielika aplokšņu žūksnīti gaidošo žurnālistu rokās. Sekstons vēroja, kā aploksnes zibenīgi tiek padotas tālāk. Viņš dzirdēja, kā zīmogi tiek pārlauzti un aploksnes atplēstas kā Ziemsvētku dāvanas.

Pār laukumu nolaidās spējš klusums.

Šajā klusumā Sekstons saklausīja savas karjeras izšķirošo brīdi.

Meteorīts ir falsificēts. Uti es esmu tas, kurš to atklāja sabiedrībai.

Sekstons apzinājās, ka paies kāds brītiņš, līdz žurnālisti aptvers aplokšņu satura īsto nozīmi: DZR attēls ar tuneli ledū, dzīva okeāna suga, gandrīz identiska NASA fosilijai, pierādījums, ka hondras var veidoties arī uz Zemes. Tas viss kopā lika izdarīt vienu vienīgu satriecošu secinājumu.

-   Ser? - kāds reportieris stostījās, acīmredzami apstulbis blenžot uz aploksnē atrasto attēlu. - Vai tas ir īsts?

Sekstons skumji un svinīgi nopūtās.

-    Jā, diemžēl tas viss ir īsts.

Pulciņā bija dzirdama klusa, apjukuma pilna čala.

-     Es ļaušu jums visiem kādu laiku izskatīt tās lapas, - Sekstons solīja, - un tad uzklausīšu jautājumus un papūlēšos apgaismot jūs par to, ko redzat savām acīm.

-   Senator? - iejautājās cits reportieris, izklausīdamies bezgala apjucis. - Vai šie attēli nav viltoti? Nav retušēti?

-       Simtprocentīgi autentiski, - Sekstons atteica jau stingrākā balsi. - Citādi es jums šos pierādījumus nepiedāvātu.

Žurnālisti izskatījās pavisam apjukuši, un Sekstonam likās, ka viņš pat dzird šur tur kādu ieķiķināmies - ne gluži tāda reakcija, kādu senators bija gaidījis. Viņam ienāca prātā, ka pārvērtējis žurnālistu spēju saskatīt acīm redzamo.

-        Ē-ē, senator? - kāds ierunājās savādi jautrā balsī. - Lai nebūtu pārpratumu - jūs nudien liekat galvu ķīlā par šo attēlu autentiskumu?

Sekstons zaudēja pacietību.

-    Mani draugi, es teikšu to vēl beidzamo reizi. Pierādījumi, ko jūs turat savās rokās, ir simtprocentīgi īsti. ja kāds spēs pierādīt pretējo, esmu gatavs apēst savu cepuri!

Sekstons gaidīja smieklus, taču velti.

Nāves klusums. Neizteiksmīgi skatieni.

Reportieris, kurš nupat bija pārjautājis par autentiskumu, devās pie Sekstona, pa ceļam pārlapodams kopijas, ko turēja rokā.

-   Jums taisnība, senator. Šie ir skandalozi dati. - Reportieris brīdi kasīja pakausi. - Tomēr mūs mulsina tas, ka jūs šajā brīdī esat nolēmis atklāti to paziņot. īpaši pēc jūsu agrākā pārliecinošā nolieguma.

Sekstons nesaprata ne vārda no tā, ko vīrietis viņam teica. Reportieris pasniedza viņam kopijas. Sekstons palūkojās lapā - un viņa prāts kļuva tukšs kā izslaucīts.

Sekstonam trūka vārdu.

Acu priekšā bija melnbaltas nepazīstamas fotogrāfijas. Tajās - divi cilvēki. Kaili. Rokas un kājas savijušās. Sekstonam brīdi pat nebija skaidrs, kas tajās redzams. Un tad uzplaiksnīja atskārta. Kā lielgabala lode zarnās.

Sekstons pameta šausmu pilnu skatienu uz reportieriem. Viņi smējās. Vairāki jau zvanīja un klāstīja materiālu ziņu dienestiem.

Sekstons juta, ka viņam paplikšķina pa plecu.

Viņš kā pa miglu pagriezās.

Tā bija Reičela.

-    Mēs centāmies tevi atturēt, - viņa teica. - Tev bija visas iespējas. - Viņai līdzās stāvēja kāda sieviete.

Sekstons drebēja. Acis pievērsās svešajai sievietei. Tā pati reportiere kašmira jakā un mohēras beretē - reportiere, kas nogrūda zemē aploksnes. Sekstons ieraudzīja viņas seju, un asinis sastinga dzīslās.

Šķita, ka Gabrielas tumšas acis izurbsies viņam cauri. Sieviete nolaida roku un pavēra jaku - padusē, glīti sakartota, dusēja baltu aplokšņu paciņa.

132. nodala

Ovālais kabinets grima pustumsā. Maigu gaismu izstaroja vienīgi vara lampiņa uz prezidenta Hērnija galda. Gabriela ar augsti paceltu galvu stāvēja prezidenta priekšā. Viņam aiz muguras, aiz loga uz nama rietumu puses mauriņa jau krājās mijkrēslis.

-   Dzirdēju, ka grasāties mūs pamest, - prezidents sacīja, izklausīdamies vīlies.

Gabriela piekrītoši pamāja. Kaut arī prezidents bija laipni piedāvājis uz nenoteiktu laiku patverties no preses Baltajā namā, Gabriela nevēlējās pārlaist šo viesuļvētru, slēpjoties pašā tās centrā. Viņa alka būt pēc iespējas tālāk. Vismaz pagaidām.

Viņpus galda sēdošais Hērnijs lūkojās Gabrielā ar atzinības pilnu skatienu.

-    Izvēle, ko jūs šorīt izdarījāt, Gabriela… - Viņš apklusa, it kā nespēdams rast vārdus. Acu izteiksme bija vienkārša un skaidra - tās nemaz nelīdzinājās dzelmainajiem, neizdibināmajiem dīķiem, kas Gabrielu reiz saistīja Sedžvikā Sekstonā. Šajā varas pārpilnajā vidē Gabriela saskatīja Hērnija skatienā vienīgi patiesu laipnību, godprātību un cieņu, ko viņa tik drīz neaizmirsīs.

-    Es to izdarīju arī savā labā, - Gabriela pēdīgi atteica.

Hērnijs pamāja.

-    Tik un tā esmu jums pateicību parādā. - Viņš piecēlās kājās, ar mājienu aicinādams sekot viņam gaitenī. - Es cerēju, ka paliksiet vēl kādu laiku un varēšu jums piedāvāt amatu savā budžeta nodaļā.

Gabrielas skatienā jautās šaubas.

-    Šķērdēt beidziet un sakārtot steidziet?

Viņš iesmējās.

-    Jā, uz to pusi.

-    Ser, manuprāt, mēs abi apzināmies, ka pašreiz es jums būtu vairāk traucēklis nekā vērtīgs papildinājums.

Hērnijs paraustīja plecus.

-    Lai paiet daži mēneši, un viss būs bijis un pagājis. Ne viens vien dižs cilvēks ir pārcietis līdzīgas situācijas un ar laiku izvirzījies augstā amatā. - Viņš pamirkšķināja ar aci. - Dažs pat kļuvis par ASV prezidentu.

Gabriela zināja, ka viņam ir taisnība. Tikai dažas stundas būdama bezdarbniece, Gabriela šodien jau bija noraidījusi divus darba piedāvājumus - vienu izteica Jolanda Koula no ABC un otru "St. Martin's Press", kas bija piesolījuši viņai pasakainu avansu, ja viņa uzrakstītu vaļsirdīgu biogrāfiju. Paldies, nē!

Kopā ar prezidentu ejot pa gaiteni, Gabriela atcerējās savas fotogrāfijas, kas nu zibēja visās televīzijās.

Valstij nodarītais posts būtu lielāks, viņa sevi mierināja. Daudzreiz lielāks.

Gabriela, aizskrējusi uz ABC savākt fotogrāfijas un aizņemties Jolandas Koulas preses caurlaidi, bija otru reizi iela- vījusies Sekstona kabinetā un savākusi tādas pašas aploksnes. Pie reizes viņa arī izdrukāja ziedojumu čeku kopijas no Sekstona datora. Pēc konfrontācijas pie Vašingtona pieminekļa Gabriela bija pasniegusi čeku kopijas apstulbinātajam senatoram Sekstonam un izteikusi savas prasības. Ļaujiet prezidentam paziņot par meteorīta kļūdu, citādi publiskošu arī pārējos datus. Senators Sekstons bija uzmetis strupu skatienu finansiālo pierādījumu grēdai, ieslēdzies limuzīnā un aiztraucies prom. Kopš tā laika Gabriela viņu nebija redzējusi.

Prezidents un Gabriela piegāja pie preses īssaietu telpas gala durvīm, un Gabriela dzirdēja aiz tām nepacietīgu murdoņu. Jau otro reizi divdesmit četru stundu laikā pasaule bija sapulcējusies, lai noklausītos ārkārtēju prezidenta paziņojumu.

-    Ko jūs žurnālistiem teiksiet? - Gabriela vaicāja.

Hērnijs nopūtās. Viņa sejas izteiksme bija pārsteidzoši

rāma.

- Gadu gaitā esmu vēl un vēlreiz guvis kādu mācību… - Prezidents uzlika roku Gabrielai uz pleca un pasmaidīja. - Nav nekā labāka par patiesību.

Vērojot prezidentu soļojam uz skatuves pusi, Gabrielu pārņēma negaidīts lepnums. Zaks Hērnijs devās atzīt sava mūža lielāko kļūdu, un dīvaini - viņš nekad nebija izskatījies tik "prezidentisks".

133. nodala

Kad Reičela pamodās, istaba grima tumsā.

Gailēja pulksteņa cipariņi - 22.14. Gulta bija sveša. Viņa labu brīdi nekustējās, pūlēdamās saprast, kur atrodas. Palēnām atmiņa atgriezās… gigantiskā plūsma… rīts pie Vašingtona pieminekļa… prezidenta uzaicinājums palikt Baltajā namā.

Es atrodos Baltajā namā, Reičela attapās. Esmu nogulējusi visu dienu.

Krasta apsardzes helikopters pēc prezidenta rīkojuma bija aiztransportējis pusdzīvos Maiklu Tolendu, Korkiju Mār- linsonu un Reičelu Sekstoni no Vašingtona pieminekļa uz Balto namu, kur viņiem cēla priekšā bagātīgas brokastis, sniedza medicīnisko palīdzību un piedāvāja jebkuru no četrpadsmit guļamistabām ēkā.

Visi bija pieņēmuši piedāvājumu.

Reičela nespēja ticēt, ka nogulējusi tik ilgi. Ieslēgusi televizoru, viņa pārsteigta ieraudzīja, ka prezidents Hērnijs jau pabeidzis preses konferenci. Reičela kopā ar pārējiem bija izteikusi vēlēšanos stāvēt prezidentam blakus, kad viņš izziņos pasaulei vilšanās pilnās vēstis par meteorītu. Mēs visi kopā pieļāvām šo kļūdu. Taču prezidents uzstāja, ka uzņemsies šo nastu uz saviem pleciem.

- Diemžēl NASA nav atklājusi dzīvības pazīmes izplatījumā, - spriedelēja kāds politikas analītiķis televīzijā. - Un šī jau ir otrā reize šajā desmitgadē, kad pārvalde saceļ veltu trauksmi, ka atklājusi meteorītā ārpuszemes dzīvības pēdas. Tomēr šoreiz maldinošas ziņas sniedza arī daudzi cienījami civilie zinātnieki.

Otrs analītiķis piebalsoja:

-     Parastos apstākļos man būtu jāsaka - šāda mēroga krāpšana, kā to šovakar aprakstīja prezidents, viņa karjeru iznīcinātu… un tomēr, izvērtējot šārīta notikumus pie Vašingtona pieminekļa, esmu spiests atzīt, ka Zaķa Hērnija izredzes nosargāt prezidentūru ir labākas nekā jebkad.

Pirmais analītiķis palocīja galvu.

-    Tātad kosmosā dzīvības nav, taču tās nav ari senatora Sekstona pirmsvēlēšanu kampaņā. Un tagad uzpeldējusi jauna informācija, kas liecina, ka senatoru vajā nepatīkamas finansiālas likstas…

Klauvējiens pie durvīm novērsa Reičelas uzmanību no ekrāna.

Maikls, viņa cerēja, žigli izslēgusi televizoru. Reičela nebija viņu redzējusi kopš brokastīm. Ieejot Baltajā namā, vienīgais, pēc kā Reičela ilgojās, bija aizmigt viņa rokās. Kaut arī viņa juta, ka Maikls vēlas to pašu, abiem pa vidu iemaisījās Korkijs, iekārtodamies Tolenda gultā un krāšņi stāstot un pārstāstot to, kā izglābies, apčurādams sevi. Visbeidzot, pavisam izvārguši, Reičela un Tolends atmeta ar roku un devās pie miera atsevišķās guļamistabās.

Iedama uz durvīm, Reičela iemeta aci spogulī, ar uzjautrinājumu apskatot savu smieklīgo apģērbu. Vienīgais drēbes gabals, ko viņa pirms iekrišanas gultā atrada skapī, bija Pen- silvānijas universitātes futbola komandas krekls. Tas krita līdz pat ceļiem kā naktskrekls.

Klauvējieni nerimās.

Reičela atvēra durvis un vīlusies ieraudzīja ASV slepenā dienesta aģenti, piemīlīgu, vingru meiteni zilā vējjakā.

-   Mis Sekstone, kungs Linkolna guļamistabā dzirdēja, ka darbojas jūsu televizors. Viņš lika jums pateikt - ja esat jau pamodusies… - Viņa aprāvās, izliecot uzacis; acīmredzot nakts spēlītes Baltā nama augšējos stāvos viņai nebija nekas neparasts.

Reičela pietvīka, āda iekņudējās.

-    Paldies!

Aģente noveda Reičelu lejā pa nevainojami iekārtotu gaiteni un apstājās netālu no vienkāršām durvīm.

-    Linkolna gujamistaba, - aģente pavēstīja. - Man vienmēr pie šīm durvīm jāsaka: "Dusiet saldi un uzmanieties no spokiem!"

Reičela pamāja. Leģendas par spokošanos Linkolna guļamistabā bija tikpat vecas kā pats Baltais nams. Runāja, ka šeit Linkolna spoku redzējis ne tikai Vinstons Čērčils, bet arī neskaitāmi citi - Eleonora Rūzvelta, Eimija Kārtere, akderis Ričards Dreifūss un gadu desmitiem ilgi arī istabenes un sulaiņi. Baumoja, ka prezidenta Reigana suns stundām ilgi rējis pie šīm durvīm.

Domas par vēsturiskiem rēgiem piepeši lika Reičelai atskārst, cik svēta ir šī istaba. Viņa piepeši juta kaunu, stāvēdama garajā futbola kreklā - kā tāda koledžas studente, kas iezogas puiša istabā.

-    Tā ir īstā? - viņa čukstus pajautāja aģentei. - Es gribēju teikt - vai tā ir Linkolna guļamistaba?

Aģente piemiedza ar aci.

-   Šajā stāvā mūsu politika ir tāda: "Neprasi, un es neteikšu."

Reičela pasmaidīja.

-    Paldies! - Viņa tīksmi pasniedzās pēc roktura, nojauzdama, kas viņu gaida.

-    Reičela! - gaiteņa klusumu kā motorzāģis pāršķēla nazāla balss. Reičela un aģente pagriezās. Viņām pretī ar kruķiem kliboja Korkijs Mārlinsons; viņa kāja bija profesionāli pārsieta. - Es arī vairs nevarēju aizmigt!

Reičela saguma, manīdama, ka romantiskā satikšanās var pajukt.

Korkija acis pārslīdēja simpātiskajai slepenā dienesta aģentei. Viņš pazibināja platu smaidu.

-    Es dievinu sievietes formas tērpos.

Aģente pavilka sāņus jaku, atklājot draudīgu pistoli.

Korkijs atrāvās.

-    Skaidra bilde. - Viņš pievērsās Reičelai. - Maiks ari ir augšā? Tu ej pie viņa? - Šķita, ka Korkijs kāro piebiedroties abiem.

-    Patiesībā, Korkij… - Reičela iesāka.

-    Doktor Mārlinson, - slepenā dienesta aģente iejaucās, izvilkdama no jakas papīra lapiņu. - Saskaņā ar šo zīmīti, ko man iedeva misters Tolends, man nepārprotami pavēlēts pavadīt jūs lejā uz Virtuvi, likt šefpavāram pagatavot jums to, ko vēlaties, un palūgt, lai jūs visos sīkumos izstāstāt man, kā paglābāties no nāves… - aģente saminstinājās, saviebās, tad saņēmusies lasīja tālāk, - sev uzčurājot?

Šķita, ka aģente ir izrunājusi burvju vārdus. Korkijs turpat nometa kruķus, atbalstījās pret sievieti, aplikdams roku viņai ap plecu, un uzsauca:

-    Uz virtuvi, sirsniņ!

Aģente negribīgi palīdzēja Korkijam steberēt pa gaiteni, toties Reičelai nebija šaubu, ka Korkijs Mārlinsons jūtas kā paradīzē.

-     Lietas būtība ir urīns, - viņa dzirdēja to deklarējam, - jo tās nolāpītās gala smadzeņu ožas daivas spēj saost visu!

Iegājusi Linkolna guļamistabā, Reičela atklāja, ka tajā valda puskrēsla. Viņa izbrīnījusies pamanīja, ka gulta ir tukša un neskarta. Maikls Tolends nekur nebija redzams.

Pie gultas dega antīka eļļas lampiņa, un tās mestajā maigajā gaismā Reičela tik tikko spēja saskatīt Briseles paklāju… slaveno rožkoka gultu… Linkolna sievas Mērijas Todas portretu… pat rakstāmgaldu, pie kura Linkolns parakstīja "Dekrētu par verdzības atcelšanu".

Aizvērusi durvis, Reičela juta drēgnu caurvēja pūsmu uz kailajām kājām. Kur viņš palicis? Logs iepretim bija vaļā, baltie muslīna aizkari plandīja. Viņa piegāja, lai aizvērtu logu, kad no skapja atskanēja rēgains čuksts.

-    Mē-ērrrij…

Reičela apcirtās.

-     Mē-ērrrij? - balss čukstēja vēlreiz. - Tā esi tu? Mērija Toda Lī-ī-ī-īnkolna?

Reičela ātri aizvēra logu un pagriezās pret skapi. Sirds mežonīgi dauzījās, kaut ari Reičela apzinājās, cik tas ir muļķīgi.

-    Maik, es zinu, ka tas esi tu.

-    Nē-ē… - balss turpināja. - Mani nesauc Maiks… Mani sauc… Ei-i-ibs.

Reičela iesprieda rokas sānos.

-    Vai patiesi? Godīgais Eibs [9] ?

Slāpēts spurciens.

-    Vidēji godīgs Eibs. Jā.

Ari Reičela nespēja valdīt smieklus.

-    Bai-idies! - balss skapī gaudoja. - Šau-u-ušalīgi baidies!

-    Es nebaidos.

-   Lūdzu, baidies… - balss kauca. - Cilvēku sugā baiļu un seksuāla uzbudinājuma emocijas ir cieši saistītas.

Reičela izplūda smieklos.

-    Un tāda ir tava iekvēlināšanas taktika?

-    Pi-i-iedod man.., - balss vaidēja. - Es ga-a-adiem ilgi neesmu bijis kopā ar sievieti.

-    Var redzēt. - Reičela atrāva skapja durvis vaļā.

Skatienam atklājās Maikls Tolends ar blēdīgu, greizu

smaidu sejā. Savā tumšzilajā satīna pidžamā viņš izskatījās neatvairāms. Reičela tikai pēc mirkļa attapās, ka pidžamai uz krūtīm uzšūts prezidenta ģerbonis.

-    Prezidenta pidžama?

Viņš paraustīja plecus.

-    Tā bija atvilktnē.

-    Un es atradu vienīgi šo futbola kreklu.

-    Tev vajadzēja izvēlēties Linkolna guļamistabu.

-    Tev vajadzēja to piedāvāt!

-    Matracis nebija patīkams. Antīki zirgu sari. - Tolends piemiedza ar aci un norādīja uz dāvanu papīrā ietītu saini, kas atradās uz galda ar marmora virsmu. - Tas varētu to kompensēt.

Reičela bija aizkustināta.

-    Tas domāts man?

-     Liku vienam prezidenta palīgam izskriet un atrast. Nupat atnesa. Tikai nekrati!

Viņa uzmanīgi atvēra paciņu un izvilka tā smago saturu. Tas bija prāvs, apaļš kristāla akvārijs, kurā peldēja divas neglītas oranžas zelta zivtiņas. Reičela mulsi uz tām skatījās.

-   Tu taču mani āzē, vai ne?

-    Helostoma temmincki, - Tolends lepni pavēstīja.

-    Tu man nopirki zivtiņas?

-    Reta ķīniešu skūpstu gurami suga. Ļoti romantiski.

-    Zivis nav nekas romantisks, Maik.

-    Pasaki to šīm radībām! Tās skūpstās stundām ilgi.

-    Un tas ir vēl viens uzbudināšanas paņēmiens?

-    Manas aplidošanas spējas ir ierūsējušas. Vismaz atzīsti, ka es cenšos.

-    Turpmāk ievēro, Maik, - zivis nav nekas romantisks. Izmēģini ziedus!

Maikls izvilka baltu liliju buķeti, ko bija slēpis aiz muguras.

-    Mēģināju sagādāt sarkanas rozes, - viņš bilda, - taču, kamēr žagos rožu dārzā, mani gandrīz nošāva.

Pievilcis Reičelu sev klāt un ieelpojis viņas matu maigo smaržu, Tolends juta, ka klusās vientulības gadi pagaist pagātnē. Viņš alkaini noskūpstīja Reičelu, jūtot, kā viņas augums tiecas pretī. Baltās lilijas nokrita pie kājām, un sienas, ko Tolends, pats to neapjauzdams, bija sacēlis sev apkārt, pēkšņi sāka brukt.

Rēgu vairs nav.

Tolends juta, ka Reičela bīda viņu uz gultas pusi, maigi čukstot ausī:

-    Tu taču no tiesas nedomā, ka zivis ir romantiskas?

-     Domāju gan, - viņš atteica, atkal skūpstīdams Reičelu. - Tev derētu pavērot medūzu pārošanās rituālus. Neaptverami romantiski.

Reičela aizbīdīja Tolendu uz zirgu astru matraci, noguldīja viņu uz muguras un viegli uzslīdēja ar slaido augumu viņam virsū.

-     Un jūras zirdziņi… - Tolends aizelsies izdvesa, izbaudīdams viņas pieskārienus caur plāno pidžamas satinu. — Juras zirdziņi izpilda… neticami jutekliskas mīlas dejas.

-     Piedek par zivīm, - Reičela čukstēja, atpogājot viņa pidžamu. - Ko tu vari pastāstīt par attīstīto primātu pārošanās rituāliem?

. Tolends nopūtās.

-     Diemžēl primātu jomā manas zināšanas nav nekādas dižās.

Reičela aizmeta savu futbola kreklu.

-    Tad nu, dabas mīļotāj, iesaku tev to nekavējoties apgūt.

Epilogs

NASA transportlidmašīna sasvērās augstu debesīs virs Atlantijas okeāna.

Administrators Lorenss Ekstroms vēl pēdējo reizi veltīja skatienu prāvajam apdegušajam akmenim, kas zvilnēja kravas nodalījumā. Atgriezies jūrā, no kurienes esi nācis, viņš nodomāja.

Pēc Ekstroma dotās pavēles pilots atvēra kravas nodalījuma lūku. Abi vēroja, kā gigantiskais akmens, izmezdams loku saules apspīdētajās okeāna debesīs, krīt lejup un pazūd viļņos sudrabainu šļakatu stabā.

Milzīgais akmens nogrima strauji.

Trīssimt pēdu dziļumā virpuļojošais siluets blakus peldošam vērotājam vairs tik dkko būtu saskatāms. Paslīdot zem piecsimt pēdu atzīmes, akmens iegrima pilnīgā tumsā.

Traucās lejup.

Dziļāk.

Grima gandrīz divpadsmit minūtes.

Tad, kā meteorīts, kas nokrīt uz Mēness neredzamās puses, akmens ietriecās plašajā dubļu līdzenumā okeāna dibenā, uzšļācot nogulumu mākoni. Sanesām noslīgstot lejup, pie akmens piepeldēja viens no tūkstošiem nezināmo okeāna dziļūdens sugu eksemplāriem un apskatīja dīvaino jaunatnācēju. .

Zaudējusi interesi, radība peldēja tālāk.

Dens Brauns

MALDU ZONA

Redaktore Ilze Āķe Korektores Dace Kapara un Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 24180163.

D. Brauns

Br 195 Maldu zona / No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2004. - 505 lpp.

Kad NASA satelīts Arktikas ledāja dzīlēs atklāj pārsteidzošu, retu objektu, neveiksmju vajātā Kosmosa pārvalde svin ilgi kāroto uzvaru - triumfu, kas tik ļoti vajadzīgs gan NASA, gan ASV prezidentam, jo tuvojas vēlēšanas. Lai apstiprinātu atraduma autentiskumu, Baltais nams aicina palīgā izlūkdienesta koordinatori Reičelu Sekstoni, kura kopā ar ekspertu vienību - tajā strādā arī harismātiskais zinātnieks Maikls Tolends - atklāj neiedomājamas krāpšanas pierādījumus.

ISBN 9984-35-080-0

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] qyakc - trīcēt. (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

[2] pilsēta ziemeļkarolīnā. Tas pievārte 1903. gadā Orvils Raits pacēlās gaisā ar pirmo motorizēto lidmašīnu.

[3] pols revers (1735-1818) - amerikāņu gravieris, savulaik ievērojams cīnītājs par Amerikas neatkarību.

[4] "pillsbury" pusfabrikātu ražotājfirmās reklāmas tēls - mazs, tukls vīriņš no miklas, ar pavāra cepurīti galvā.

[4] Vārdus "luībisfliere" (šeit: apdzīvojama lode) un "hemisphere" (puslode) angliski izrunā līdzīgi.

[4] Pazīstama amerikāņu TV žurnāliste, dedzīga mājsaimnieču dzīves stila popularizētāja.

[5] viena no septiņiem, kas gāja bojā kosmosa kuģa "Challeitger" eksplozijā 1986. gada 28. janvāri.

[5] Harijam Trumenam kopš 1945. gada uz galda stāvēja plāksnīte ar uzrakstu: "The buck stops here." Šeit: "Visa atbildība ir uz maniem pleciem."

[6] e.t. (saīsinājums no Extra-Terre$tial - citplanētietis) - domāts Stivena Spilberga tada paša nosaukuma filmas varonis.

[7] sviestā sautēta teļa vai putna gaļas rulete ar piedevām, parasti ar salviju.

[8] 35° pēc celsija.

[9] Ābrahama linkolna iesauka.

Content

Brauns Dens Maldu zona

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodala

19. nodala

20. nodala

21. nodala

22. nodala

23. nodaļa

24. nodala

25. nodala

26. nodala

27. nodala

28. nodala

29. nodala

30. nodala

31. nodala

32. nodala

33. nodala

34. nodala

35. nodala

36. nodala

37. nodala

38. nodaļa

39. nodala

40. nodaļa

41. nodala

42. nodala

43. nodala

44. nodala

45. nodala

46. nodaļa

47. nodala

48. nodala

49. nodala

50. nodala

51. nodala

52. nodala

53. nodala

54. nodala

55. nodala

56. nodala

57. nodala

58. nodala

59, nodala

60. nodala

61. nodala

62. nodala

63. nodala

64. nodala

66. nodala

67. nodala

68. nodala

69. nodala

70. nodala

71. nodala

72. nodala

73. nodala

74. nodala

75. nodala

76. nodaļa

77. nodala

78. nodala

79. nodala

80. nodala

81. nodala

82. nodala

83. nodala

84. nodala

85. nodala

86. nodala

87. nodala

88. nodala

89. nodaļa

90. nodala

91. nodala

92. nodala

93. nodaļa

94. nodala

95. nodala

96. nodala

97. nodaļa

98. nodala

99. nodala

100. nodala

101. nodala

102. nodala

103. nodala

104. nodala

105. nodala

106. nodala

107. nodala

108. nodala

109. nodala

110. nodala

111. nodala

112. nodala

113. nodala

114. nodaļa

115. nodala

116. nodala

117. nodala

118. nodala

119. nodala

120. nodaļa

121. nodala

122. nodala

123. nodala

124. nodala

125. nodaļa

126. nodala

127. nodala

128. nodala

129. nodala

130. nodaļa

131. nodala

132. nodala

133. nodala

Epilogs