Brauns Dens

Zudušais simbols

DENS BRAUNS

ZUDUŠAIS SIMBOLS

Fakts

1991 . gadā Centrālās izlūkošanas

pārvaldes direktora seifā tika ieslēgts kāds dokuments. Šodien tas vēl aizvien atrodas turpat. Noslēpumainais teksts satur atsauces uz kādu mūžsenu portālu un nezināmu vietu pazemē. Šajā dokumentā ir ari teikums: "Tas ir noglabāts kaut kur tur."

Visas šajā romānā minētās organizācijas tiešām pastāv, tajā skaitā Brīvmūrnieki, Neredzamā koledža, Drošības pārvalde, Smitsona muzeja Atbalsta centrs un Noētikas zinātņu institūts.

Visi rituāli, zinātnes nozares, mākslas darbi un pieminekļi, kas aprakstīti šajā romānā, ir reāli.

Prologs

Tempļa nams 20.33

Lielākais noslēpums ir prasme nomirt.

Jau kopš laiku pirmsākumiem noslēpums allaž bija prasmē nomirt.

Trīsdesmit četrus gadus vecais iesvētāmais cieši raudzījās uz cilvēka galvaskausu, ko turēja plaukstās. Galvaskauss bija dobs kā kauss, piepildīts ar asinssarkanu vīnu.

Izdzer to, viņš sev pavēlēja. Tev nav no kā baidīties.

Atbilstoši tradīcijai viņš bija sācis šo ceļojumu, greznojies uz karātavām vesta viduslaiku ķecera rituālajā tērpā; platais krekls bija pavēries, atklājot bālās krūtis, kreisā bikšu stara uzlocīta līdz ceļgalam, labā piedurkne uzrotīta līdz elkonim. Ap viņa kaklu karājās smaga virves cilpa - kabeļtauva, kā to dēvēja brāļi. Toties šovakar viņš, tāpat kā ap viņu aplī nostājušies brāļi, bija meistara tērpā.

Brāļi bija atbilstošās regālijās - no jēra ādas darinātos priekšautos, platās jostās un baltos cimdos. Ap kaklu viņiem karājās ceremoniālie dārgakmeņi, kas puskrēslā mirdzēja kā rēgainas acis. Daudziem no šiem cilvēkiem reālajā dzīvē bija ietekmīgs sabiedriskais stāvoklis, un tomēr iesvētāmais zināja, ka šajās sienās viņu laicīgajam statusam nav nekādas nozīmes. Šeit visi vīri bija vienlīdzīgi, zvērināti brāļi ar kopīgu mistisku saikni.

Aplūkodams šo biedējošo pulku, iesvētāmais prātoja, kurš ārpasaulē jebkad spētu noticēt, ka šie tik dažādie vīrieši varētu sanākt vienuviet… kur nu vēl šajā vietā. Šī telpa izskatījās pēc senās pasaules svētnīcas.

Tomēr patiesība bija vēl neparastāka.

Es atrodos tikai dažu kvartālu attālumā no Baltā nama.

Šī milzīgā ēka atradās Vašingtonas Ziemeļrietumu Sešpadsmitajā ielā numur 1733 un bija pirmskristiešu tempļa precīzs atdarinājums - tādas izskatījās valdnieka Mausola kapenes, pirmais mauzolejs… vieta, kas ieņemama pēc nāves. Galvenās ieejas bronzas durvis apsargāja divas septiņpadsmit tonnas smagas sfinksas. Iekštelpas bija kā grezns labirints ar rituāla telpām, zālēm, aizzīmogotām kapenēm, bibliotēkām un pat dobu sienu, kurā glabājas divu cilvēku mirstīgās atliekas. Iesvētāmajam bija pastāstīts, ka ikvienā šī nama telpā ir kāds noslēpums, un tomēr viņš zināja, ka nevienai telpai nav lielāka noslēpuma kā šim milzīgajam kambarim, kurā viņš patlaban ir nometies ceļos, turēdams plaukstās galvaskausu.

Tempļa zāle.

Šī telpa bija veidota precīza kvadrāta formā. Un līdzīga milzīgai alai. Griesti virs galvas pacēlās iespaidīgā simt pēdu augstumā, tos balstīja monolītas zaļa granīta kolonnas. Gar telpas sienām bija sarindoti tumša Krievijas riekstkoka krēsli ar amatnieku darinātiem cūkādas sēdekļiem. Pie rietumu sienas dižojās trīsdesmit trīs pēdas augsts tronis, kam pretī atradās apslēptas ērģeles. Sienas klāja ēģiptiešu, ebreju, astronomijas, alķīmijas un citu vēl nezināmu senu simbolu kaleidoskops.

Šonakt Tempļa zāli izgaismoja precīzi izvietotu sveču rinda. To blāvo spīdumu papildināja vienīgi bālais mēness stars, kas ieplūda pa plašo atveri griestos un apmirdzēja telpas visbiedējošāko priekšmetu - milzīgu altāri, izkaltu no pulēta Beļģijas melnā marmora bluķa un novietotu tieši četrstūrainā kambara centrā.

Lielākais noslēpums ir prasme nomirt, iesvētāmais sev atgādināja.

-    Ir laiks, - kāds nočukstēja.

Iesvētāmais ļāva savam skatienam slīdēt augšup pa cēlo, baltās drēbēs tērpto stāvu viņa priekšā. Augstākais Godājamais meistars. Šis gandrīz sešdesmit gadus vecais vīrietis bija Amerikas elks, ļoti mīlēts, varens un neaprēķināmi bagāts. Viņa savulaik tumšie mati bija sākuši sirmot, un pazīstamajā sejā atspoguļojās varas un spēcīga prāta mūžs.

-    Dod zvērestu, - pavēlēja Godājamais meistars, kura balss bija klusa kā krītošs sniegs. - Pabeidz savu ceļojumu.

Iesvētāmā ceļojums, tāpat kā visi šādi ceļojumi, bija sācies ar pirmo pakāpi. Tovakar rituālā, kas līdzinājās pašreizējam, Godājamais meistars bija apsedzis viņu ar samta gabalu, piespiedis pie viņa kailajām krūtīm ceremoniju dunci un noprasījis:

-    Vai tu visā nopietnībā zvēri pie sava goda, mantkārīgu un jebkādu citu nicināmu nodomu neietekmēts, ka brīvi un brīvprātīgi piedāvā sevi par iesvētāmo šīs brālības noslēpumos un privilēģijās?

-    Jā, - viņš sameloja.

-    Tad lai tevi piemeklē dūriens apziņā, - meistars bija viņu brīdinājis, - kā arī tūlītēja nāve, ja tu kādreiz nodosi tev uzticētos noslēpumus.

Tolaik iesvētāmais nebija izjutis bailes. Viņi nekad neuzzinās, kāds ir mans patiesais nolūks.

Toties šovakar viņš Tempļa zālē sajuta ļaunu vēstošu nopietnību, un prāts sāka pārcilāt visus šausmīgos brīdinājumus, ko viņš bija saņēmis sava ceļojuma laikā, - draudus par briesmīgajām sekām, ja viņš kādreiz atklās citiem brālībā uzzinātos senos noslēpumus: rīkle pāršķelta no vienas auss līdz otrai… mēle izgriezta ar visu sakni… zarnas izņemtas un sadedzinātas… izkaisīts četros debesu vējos… sirds izrauta un atdota meža zvēriem…

-     Brāli, - sacīja meistars ar pelēkajām acīm, uzlikdams kreiso roku uz iesvētāmā pleca. - Dod beidzamo zvērestu.

Saņemdams drosmi pēdējam ceļojuma solim, iesvētāmais sagrozīja spēcīgo augumu un atkal pievērsās galvaskausam, ko turēja plaukstās. Koši sarkanais vīns blāvajā sveču gaismā izskatījās gandrīz melns. Kambarī bija iestājies nāves klusums, un viņš juta, ka visi liecinieki viņu vēro, gaidīdami, kad iesvētāmais dos pēdējo zvērestu un pievienosies izredzēto rindām.

Šonakt, viņš nodomāja, šajās sienās notiks kaut kas tāds, kas šīs brālības vēsturē vēl nekad nav pieredzēts. Ne reizi daudzu gadsimtu laikā.

Viņš zināja, ka tā būs dzirkstele… kas piešķirs viņam neiedomājamu varu. Atguvis sparu, viņš ievilka elpu un skaļi izrunāja tos pašus vārdus, ko neskaitāmi cilvēki pirms viņa bija atkārtojuši visās pasaules valstīs.

-     Lai šis vīns, ko tagad dzeršu, kļūst man par nāvīgu indi… ja es kādreiz apzināti vai ar nodomu lauzīšu savu zvērestu.

Vārdi atbalsojās tukšajā telpā.

Tad iestājās pilnīgs klusums.

Neļaudams rokām iedrebēties, iesvētāmais pacēla galvaskausu pie mutes un sajuta, kā lūpas pieskaras sausajam kaulam. Viņš aizvēra acis un pašķieba galvaskausu sev pie lūpām, ar gariem, dziļiem malkiem dzerdams vīnu. Kad pēdējā lāse bija pazudusi, viņš nolaida galvaskausu.

Uz mirkli viņam šķita, ka plaušas sažņaudzas, un sirds sāka mežonīgi dauzīties. Mans Dievs, viņi zina! Tad, tikpat ātri kā uzradusies, šī sajūta pagaisa.

Cauri ķermenim sāka strāvot patīkams siltums. Iesvētāmais izelpoja un klusībā pasmaidīja, cieši raudzīdamies augšup uz neko nenojautušo vīrieti ar pelēkajām acīm, kurš bija neapdomīgi ļāvis viņam iekļūt šīs brālības visslepenākajās aprindās.

Drīz tu zaudēsi visu, kas tev ir visdārgākais.

1.NODAĻA

Otis firmas lifts, kas slīdēja augšup pa Eifeļa torņa dienvidu balstu, bija pārpildīts ar tūristiem. Kāds bargs darījumu cilvēks izgludinātā uzvalkā cieši raudzījās uz zēnu sev līdzās pārblīvētajā kabīnē.

-    Tu izskaties bāls, dēls. Vajadzēja palikt lejā.

-    Viss kārtībā… - zēns atbildēja, pūlēdamies apvaldīt nemieru. - Nākamajā līmenī es izkāpšu. - Man trūkst elpas.

Vīrietis paliecās tuvāk.

-     Man šķita, ka nu jau tu būsi ticis tam pāri. - Viņš mīļi noglāstīja bērna vaigu.

Zēns jutās nokaunējies, ka licis tēvam vilties, taču cauri džinkstoņai ausīs viņš gandrīz neko nespēja saklausīt. Es nespēju paelpot. Man jātiek ārā no šīs kastes!

Lifta operators kaut ko mierinoši stāstīja par lifta šarniru virzuļiem un pudlingotās dzelzs konstrukcijām. Zem viņiem uz visām pusēm pletās Parīzes ielas.

jau gandrīz esam klāt, zēns sev domās iegalvoja, pastiepdams kaklu un paskatīdamies augšup uz izkāpšanas platformu. Tikai turies.

Lifts slīpi virzījās uz augšējā skatu laukuma pusi, bet šahta kļuva arvien šaurāka, un tās smagie statņi savilkās šaurā, vertikālā tunelī.

-     Tēti, diez vai es…

Pēkšņi virs galvas atbalsojās ass krakšķis. Lifta kabine noraustījās un dīvaini sašķiebās uz vienu pusi. Pret kabīni sāka cirsties pārtrūkušās troses, locīdamās kā čūskas. Zēns pastiepās pretī tēvam.

-     Tēt!

Uz vienu šausminošu sekundi viņu skatieni sastapās.

Tad izkrita kabīnes grīda.

Roberts Lengdons uztrūkās no pusnemaņas sapņa. Viņš viens pats sēdēja mīkstā ādas krēslā milzīgajā Falcon 2000EX korporatīvās reaktīvās lidmašīnas salonā, kamēr tā brāzās cauri gaisa bedrēm. Fonā bija dzirdama Pratt & Whitney dubulto dzinēju vienmērīgā dūkoņa.

-    Lengdona kungs? - Virs galvas iesprakšķējās sarunu iekārta. - Mēs tūlīt būsim klāt.

Izslējies Lengdons iebāza savas lekciju piezīmes atpakaļ ādas somā. Tā kā prāts bija kļuvis izklaidīgs, Lengdons sāka pārskatīt brīvmūrnieku simboliku. Viņam bija aizdomas, ka sapni par mirušo tēvu bija izraisījis šī rīta negaidītais uzaicinājums no Lengdona senā mentora Pitera Solomona.

Otrs cilvēks, kuram es nekad nevēlos sagādāt vilšanos.

Piecdesmit astoņus gadus vecais filantrops, vēsturnieks un zinātnieks bija paņēmis Lengdonu savā paspārnē gandrīz pirms trīsdesmit gadiem, daudzējādā ziņā aizpildot puiša tēva nāves radīto tukšumu. Par spīti ši cilvēka ietekmīgajai dinastijai un iespaidīgajai bagātībai, Lengdons Solomona maigajās, pelēkajās acīs bija ieraudzījis pazemību un siltumu.

Saule jau bija norietējusi, taču Lengdons aiz loga joprojām spēja saskatīt pasaules lielākā obeliska slaido apveidu, kas slējās pie apvāršņa kā sena gnomona smaile. Piecsimt piecdesmit piecas pēdas augstais, ar marmoru apšūtais obelisks iezīmēja šīs valsts sirdi. No smailes uz visām pusēm kā stari stiepās ģeometriski precīzs ielu un pieminekļu tīkls.

Pat skatoties no gaisa, Vašingtona izstrāvoja gandrīz mītisku varu.

Lengdonam ļoti patika šī pilsēta; kad reaktīvā lidmašīna nolaidās uz skrejceļa, viņš sajuta aizvien pieaugošu satraukumu par to, kas gaidāms tālāk. Lidmašīna aizbrauca uz privātu termināli kaut kur Dalesa starptautiskās lidostas milzīgajos plašumos un apstājās.

Savācis savas mantas, Lengdons pateicās pilotiem un no reaktīvās lidmašīnas greznā salona iznāca uz saliekamā trapa. Aukstais janvāra gaiss nāca kā atbrīvojums.

Elpo, Robert, viņš nodomāja, atzinīgi novērtēdams šo plašumu.

Pāri skrejceļam lavījās baltas miglas sega. Nokāpjot uz mitrās gud- ronētās virsmas, Lengdonam radās sajūta, ka viņš iebridis dumbrājā.

-    Hallo! Hallo! - jau pa gabalu sauca melodiska britu balss. - Profesors Lengdons?

Pacēlis galvu, Lengdons ieraudzīja steigšus tuvojamies pusmūža sievieti ar vārda piespraudi un papīru paliktni rokā un priecīgi mājam viņam. No elegantās adītās vilnas cepures ārā spraucās cirtaini, gaiši mati.

-     Esiet sveicināts Vašingtonā, ser!

Lengdons pasmaidīja.

-     Paldies.

-     Mans vārds ir Pema, esmu no pasažieru apkalpošanas nodaļas. - Sieviete runāja ar gandrīz satraucošu aizrautību. - Lūdzu, esiet tik laipns un nāciet man līdzi, ser, jūsu automašīna jau gaida.

Pāri skrejceļam Lengdons sekoja viņai uz Signature termināli, ko bija ielenkušas spīdīgas privātās lidmašīnas. Taksometru stāvvieta bagātajiem un slavenajiem.

-     Man ļoti negribētos jūs apmulsināt, profesor, - sieviete turpināja, izklausīdamās nokaunējusies, - bet jūs taču esat tas Roberts Lengdons, kurš raksta grāmatas par simboliem un reliģiju, vai ne?

Paminstinājies Lengdons pamāja ar galvu.

-    Tā jau es domāju! - viņa starodama noteica. - Mana grāmatu grupa lasīja jūsu darbu par sievietes svētumu un baznīcu! Cik burvīgu skandālu tā izraisīja! Jums tiešām patīk palaist lapsu vistu kūtī!

Lengdons pasmaidīja.

-    Nebiju iecerējis sacelt skandālu.

Šķiet, sieviete nojauta, ka Lengdonam nebija noskaņojuma apspriest savu darbu.

-    Piedodiet. Es nu gan nevaru beigt tarkšķēt. Zinu, ka jūs droši vien jūtaties noguris no tā, ka tiekat pazīts… bet jūs jau pats esat vainīgs. - Viņa draiski pamāja uz Lengdona drēbēm. - Jūs nodeva formastērps.

Formastērps? Lengdons uzmeta skatienu savam ietērpam. Viņš bija uzvilcis ierasto tumši pelēko džemperi ar augstu apkakli, Harris Tiveed žaketi, aizsargkrāsas bikses un studentu iecienītos mokasīnus no Kor- dovas ādas… savu standarta apģērbu mācību telpai, lekciju kursiem, fotogrāfiju uzņemšanai un sabiedriskiem pasākumiem.

Sieviete iesmējās.

-     Šie džemperi ar augsto apkakli, ko jūs valkājat, ir tik vecmodīgi! Ar kaklasaiti jūs izskatītos daudz smalkāk.

Nekā nebija, Lengdons nodomāja. Mazās cilpas.

Kaklasaites bija nepieciešamas sešas dienas nedēļā, kad Lengdons apmeklēja Filipsa Ekseteras akadēmiju; par spīti skolas direktora romantiskajiem apgalvojumiem, ka kravate cēlusies no zīda fascalia, ko nēsājuši romiešu oratori, lai sasildītu savas balss saites, Lengdons zināja, ka etimoloģiski vārds cravat cēlies no nežēlīgu horvātu - croat - algotņu bandas, kuri pirms mešanās cīņā ap kaklu sējuši lakatus. Vēl tagad šo seno kaujas ietērpu valkāja mūsdienu biroja karotāji, cerēdami iebiedēt savus ienaidniekus dienišķajās apspriežu telpu cīņās.

-     Paldies par padomu, - Lengdons iesmējies atteica. - Turpmāk es padomāšu par kaklasaiti.

Par laimi, no spīdīga, līdzās terminālim novietota Lincoln Toum Car limuzīna izkāpa profesionāla izskata vīrs tumšā uzvalkā un pacēla pirkstu.

-     Lengdona kungs? Es esmu Čārlzs no Beltway Limousine. - Viņš atvēra pasažieru puses durvis. - Labvakar, ser. Esiet sveicināts Vašingtonā.

Atstājis Pemai dzeramnaudu par viņas viesmīlību, Lengdons iekāpa limuzīna greznajā salonā. Šoferis parādīja viņam slēdžus temperatūras regulēšanai, ūdens pudeles un groziņu ar karstām smalkmaizītēm. Pēc dažām sekundēm Lengdons jau joņoja prom pa privātas piekļuves ceļu. Tad, lūk, kā dzīvo otrā pusē.

Dzīdams automašīnu pa Vindsokdraivu, šoferis ieskatījās savā pasažieru sarakstā un aši kādam piezvanīja.

- Te runā no Beltway Limousitie, - šoferis profesionāli un lietišķi sacīja. - Man tika lūgts apstiprināt pasažiera nolaišanos. - Viņš ieturēja pauzi. - Jā, ser. Jūsu viesis Lengdona kungs ir ieradies, un es pulksten deviņpadsmitos nogādāšu viņu pie Kapitolija ēkas. Ar lielāko prieku, ser. - Viņš nolika klausuli.

Lengdons bija spiests pasmaidīt. Nekas nav atstāts nepadarīts. Uzmanība pret sīkumiem bija viena no Pītera Solomona vispārliecinošākajām labajām īpašībām, kas ļāva viņam ar šķietamu vieglumu likt lietā savu nozīmīgo ietekmi. Arī daži miljardi dolāru bankā nenāk par sliktu.

Atgāzies greznajā ādas sēdeklī, Lengdons aizvēra acis, kamēr lidostas troksnis aiz viņa pamazām kļuva aizvien klusāks. Savienoto Valstu Kapitolijs atradās stundas brauciena attālumā, un viņš nopriecājās par šo iespēju vienatnē sakārtot domas. Šodien viss bija noticis tik ātri, ka Lengdons tikai tagad sāka pa īstam domāt par neticamo vakaru, kas viņu sagaidīja.

Ierašanās slepenības aizsegā, Lengdons prātoja, uzjautrināts par šādu perspektīvu.

Desmit jūdžu attālumā no Kapitolija ēkas kāds vientuļš stāvs aktīvi gatavojās Roberta Lengdona sagaidīšanai.

2.nodaļa

Tas, kurš deveja sevi par Malaku, piespieda adatas smaili savai noskūtajai galvai un baudā nopūtās, kad asais rīks ieslīdēja miesā un atkal iznāca ārā. Elektriskās ierīces klusā dūkoņa bija neatvairāma… tāpat kā dūriens, adatai ieslīdot dziļi viņa ādā un atstājot tur krāsu.

Es esmu meistardarbs.

Tetovēšanas mērķis nekad nav bijis skaistums. Mērķis bija pārmaiņas. No rētotajiem Nūbijas priesteriem divtūkstoš gadus pirms mūsu ēras līdz tetovētajiem Ķibeles kulta kalpotājiem Senajā Romā un mūsdienu maoru moku rētām cilvēki bija tetovējuši sevi, lai sniegtu savu ķermeni kā daļēju ziedojumu, pārcietuši izgreznošanās fiziskās sāpes un atkal parādījušies kā pārvērtušās būtnes.

Par spīti Trešās Mozus grāmatas draudīgajām pamācībām, kas aizliedza iegriezt zīmes savās miesās, tetovēšana bija kļuvusi par pārejas rituālu, kurā mūsdienās dalījās miljoniem cilvēku - visi, sākot no kārtīgiem pusaudžiem un beidzot ar skarbiem narkomāniem un priekšpilsētu mājsaimniecēm.

Savas ādas tetovēšana bija pārveidojošs varas apliecinājums, paziņojums pasaulei: Es valdu pats pār savu miesu. Reibinošā varas apziņa, ko radīja fiziskas pārvērtības, bija piesaistījusi miljonus izskata izmainīšanai… kosmētiskajai ķirurģijai, ķermeņa caurduršanai, muskuļu trenēšanai un steroīdiem… pat bulīmijai un dzimuma maiņai. Cilvēka gars alkst pēc kundzības pār savu miesas čaulu.

Malaka vectēva lielais grīdas pulkstenis nosita vienu vienīgu reizi, un viņš pacēla galvu. Pusseptiņi vakarā. Nolicis savus rīkus, viņš ietina kailo, sešas pēdas un trīs collas garo augumu Kirjū zīda kreklā un aizsoļoja pa vestibilu. Gaiss šajā plašajā savrupmājā bija kļuvis smags no viņa ādas krāsu kodīgās smakas un bišu vaska svecēm, ko viņš izmantoja savu adatu sterilizēšanai. Slaidais jauneklis gāja pa gaiteni garām nenovērtējami dārgām itāliešu senlietām - Piranezi gravīrai, Sa- vonarolas krēslam, Bugarīni eļļas lampai no sudraba.

Ejot garām stikla logam, kas sniedzās no grīdas līdz pat griestiem, viņš pameta skatienu ārā, apbrīnojot tālumā redzamo klasisko siluetu pie apvāršņa. Uz tumšo ziemas debesu fona nopietnā varenībā mirdzēja Savienoto Valstu Kapitolija spīdošais kupols.

Tur tas ir noslēpts, viņš nodomāja. Tas ir noglabāts kaut kur tur.

Tikai daži cilvēki zināja, ka tas pastāv… un vēl mazāk bija to, kuri zināja par tā bijību iedvesošo spēku vai par atjautīgo veidu, kā tas noslēpts. Līdz pat šai dienai tas bija šīs valsts lielākais neatklātais noslēpums. Tie daži, kas tiešām zināja patiesību, glabāja to paslēptu aiz simbolu, leģendu un alegoriju plīvura.

Tagad viņi ir atvēruši man savas durvis, Malaks nodomāja.

Pirms trim nedēļām slepenā rituālā, kurā piedalījās Amerikas visietekmīgākie cilvēki, Malaks bija pacēlies līdz trīsdesmit trešajai pakāpei - pasaules senākās, joprojām eksistējošās brālības augstākajam ešelonam. Par spīti Malaka jaunajam stāvoklim, brāļi nebija viņam pastāstījuši neko. Un arī nestāstīs. To viņš zināja. Ne jau tā tas notika. Viena loka ietvaros pastāvēja citi loki… un brālības brālību ietvaros. Pat tad, ja gaidītu gadiem ilgi, Malaks varētu tā arī nekad neizpelnīties viņu augstāko uzticību.

Par laimi, Malakam nebija vajadzīga viņu uzticība, lai piekļūtu viņu lielākajam noslēpumam.

Mana iesvētīšana kalpojusi mērķim.

Tagad, izjuzdams spara pieplūdumu no tā, kas viņu sagaidīja, Malaks platiem soļiem gāja uz savas guļamistabas pusi. Visā mājā skaļruņi pārraidīja reta ieraksta pārdabisku motīvu, kurā kāds kastrāts dziedāja Lux Aeterna no Verdi "Rekviēma" - atgādinājumu par iepriekšējo dzīvi. Malaks pieskārās tālvadības pultij, lai pārslēgtu dimdošo Dies Irae. Tad, rībošo timpānu un paralēlo kvintu pavadīts, viņš uzlēkšo;n pa marmora kāpnēm, kreklam plīvojot un ritmā kustinot spēcīgās kājas.

Skrējiena laikā protestējot ierūcās viņa tukšais kuņģis. Nu jau divas dienas Malaks bija gavējis, dzerdams tikai ūdeni, lai sagatavotu ķermeni atbilstoši senajām paražām. Tavs izsalkums tiks remdēts rītausmā, viņš sev atgādināja. Tāpat kā tavas sāpes.

Malaks bijīgi iegāja savas guļamistabas svētnīcā, aizslēgdams aiz sevis durvis. Iedams uz ģērbšanās zonas pusi, viņš mirkli pakavējās, sajutis milzīgā, apzeltītā spoguļa vilinājumu. Nespēdams atturēties, viņš pagriezās un nostājās pretī savam atspulgam. Lēni, kā attīdams nenovērtējamu dāvanu, Malaks pavēra kreklu, lai atklātu savu kailo stāvu. Šis skats viņā iedvesa bijību.

Es esmu meistardarbs.

Viņa masīvais augums bija noskūts un gluds. Vispirms viņš ļāva skatienam noslīdēt pie pēdām, uz kurām bija uztetovētas vanaga kāju zvīņas un garie nagi. Augstāk muskuļainās kājas bija tetovētas kā izgrebti pīlāri - kreisā kāja ar spirāles rakstu, bet labā ar vertikālām rievām. Boāzs un Jahīns. Viņa cirkšņi un vēders veidoja izrotātu arku, virs kuras spēcīgās krūtis greznoja divgalvains fēnikss… abas galvas pavērstas profilā, acu vietā - Malaka krūtsgali. Viņa plecus, kaklu, seju un noskūto galvu viscaur klāja sarežģīts senu simbolu un maģisku zīmju raksts.

Es esmu artefakts… topošs simbols.

Pirms astoņpadsmit stundām viens mirstīgs cilvēks bija redzējis Malaku kailu. Vīrietis bija bailēs iekliedzies.

-    Augstais Dievs, tu esi dēmons!

-    Ja jau tu mani par tādu uzskati, - Malaks bija atbildējis, tāpat kā senie ļaudis saprazdams, ka eņģeļi un dēmoni ir identiski - savstarpēji aizstājami arhetipi; runa bija tikai par pretpoliem: kaujā uzvarēts ienaidnieks tavu sargeņģeli uzskata par iznīcinošu dēmonu.

Tad Malaks nolieca galvu un ieslīpā leņķī aplūkoja savu galvvidu. Tur, vainagam līdzīgā oreolā, spīdēja mazs bālas, neaptetovētas ādas aplītis. Šis rūpīgi sargātais audekls bija Malaka vienīgais neskartas ādas gabaliņš. Šī svētā vieta bija pacietīgi gaidījusi… un šonakt tā tiks aizpildīta. Kaut ari Malakam vēl nebija visa vajadzīgā, lai pabeigtu savu meistardarbu, viņš zināja, ka šis mirklis strauji tuvojas.

Atspulga pacilāts, viņš jau sajuta pieaugam savu spēku. Aizvēris kreklu, viņš piegāja pie loga, lai vēlreiz paskatītos uz mistisko pilsētu savā priekšā. Tas ir noglabāts kaut kur tur.

Domās atkal pievērsies galvenajam uzdevumam, Malaks piegāja pie tualetes galdiņa un rūpīgi noklāja seju, galvas ādu un kaklu ar maskējoša grima kārtu, kamēr tetovējumi vairs nebija saskatāmi. Tad viņš uzvilka īpašās drēbes un citas lietas, ko bija rūpīgi sagatavojis šim vakaram. Beidzot viņš nopētīja sevi spogulī. Apmierināts Malaks pārlaida mīkstu plaukstu pāri gludajai galvas ādai un pasmaidīja.

Tas ir tur, ārā, viņš nodomāja. Un šonakt viens cilvēks man palīdzēs to atrast.

Iziedams no mājas, Malaks sagatavojās notikumam, kam drīz vajadzēja satriekt Savienoto Valstu Kapitolija ēku. Viņš bija ārkārtīgi nopūlējies, lai šovakar visi kauliņi sakristu vajadzīgajās vietās.

Un tagad spēlē beidzot bija iesaistījies viņa pēdējais bandinieks.

3.nodaļa

Roberts Lengdons cītīgi parskatija savas kartītes ar piezīmēm. Pēkšņi limuzīna riepu dūkoņa uz ceļa mainīja toni. Lengdons pacēla galvu un pārsteigts ieraudzīja, kur viņi atrodas.

jau Memoriālais tilts?

Nolicis savas piezīmes, Lengdons domīgi noskatījās uz Potomakas rāmajiem ūdeņiem, kas slīdēja zem tilta. Uz tiem gūla bieza migla. Trāpīgi nodēvēta par Fogibotomu - Miglas ieplaku -, tā allaž bija likusies ērmīga vieta valsts galvaspilsētas būvniecībai. No visām Jaunās pasaules vietām priekšteči bija izvēlējušies tieši staignu upmalas dumbrāju, kurā likt savas utopiskās sabiedrības pamatakmeni.

Lengdons paskatījās pa kreisi, pāri Plūdmaiņu līcim, uz graciozi apaļā Džefersona memoriāla pusi - to daudzi dēvēja par Amerikas panteo- nu. Tieši priekšā nelokāmā askētismā slējās Linkolna memoriāls, kura taisnie stūri lika atcerēties Atēnu seno Partenonu. Taču lielpilsētas centrālo figūru Lengdons pamanīja daudz tālāk - to pašu smaili, ko bija redzējis no gaisa. Tās arhitekts iedvesmu smēlies nevis no romiešiem vai grieķiem, bet daudz, daudz senākos laikos.

Amerikas ēģiptiešu obelisks.

Vašingtona pieminekļa monolītā smaile draudīgi vīdēja tieši priekšā, uz debesu fona izgaismota kā majestātisks kuģa masts. No Leng- dona ieslīpā skatu punkta obelisks šovakar šķita nepiesaistīts zemei… tas šūpojās pret drūmajām debesīm kā nemierīgā jūrā. Lengdons jutās vienlīdz svārstīgi. Viņa brauciens uz Vašingtonu bija nācis pilnīgi negaidot. Es šorīt pamodos, paredzēdams klusu svētdienu mājās… un tagad atrodos dažu minūšu brauciena attālumā no Savienoto Valstu Kapitolija.

Četros četrdesmit piecās no rīta Lengdons bija ieniris nāvējoši rāmā ūdenī - kā jau allaž, sākdams savu dienu ar piecdesmit nopeldētiem apļiem tukšajā Hārvarda baseinā. Fiziskā forma vairs nebija gluži tāda kā koledžas laikos, kad viņš bija nodevies visu amerikāņu iecienītajam ūdenspolo, taču viņš vēl aizvien bija kalsns un spēcīgs, gluži cienījams kā vīrietis, kuram jau pāri četrdesmit. Vienīgā atšķirība tagad slēpās pūļu daudzumā, kas Lengdonam bija jāpieliek, lai saglabātu formu.

Ap sešiem pārradies mājās, Lengdons ķērās pie sava rīta rituāla, dzirnaviņās maldams Sumatras kafijas pupiņas un izbaudīdams ekso-

tisko smaržu, kas piepildīja virtuvi. Tomēr šorīt viņš jutās pārsteigts, ieraudzījis balss pastkastītes displejā mirgojam sarkanu gaismiņu. Kurš gan zvana svētdien sešos no rīta? Viņš nospieda taustiņu un noklausījās zinu.

- Labrīt, profesor Lengdon, es ārkārtīgi atvainojos par zvanu tik agri no rīta. - Pieklājīgā balss izklausījās jūtami svārstīga, ar nelielu dienvidnieku akcenta pieskaņu. - Mani sauc Entonijs Dželbārts, un es esmu Pītera Solomona administratīvais asistents. Solomona kungs man sacīja, ka jūs mēdzot celties agri… viņš šorīt ir vairākkārt mēģinājis ar jums sazināties. Tiklīdz saņemsiet šo ziņu, vai jūs būtu tik laipns un piezvanītu tieši Pīteram? Jums droši vien ir viņa jaunais privātā telefona numurs; ja ne, tad tas ir 202-329-5746.

Lengdonam uznāca pēkšņas raizes par savu seno draugu. Pīters So- lomons bija nevainojami labi audzināts un pieklājīgs, un nekādā ziņā ne no tiem cilvēkiem, kuri varētu zvanīt svētdien rītausmā, ja vien nebija atgadījies kaut kas ļoti slikts.

Pametis pusgatavo kafiju, Lengdons steidzās uz kabinetu, lai atbildētu uz zvanu.

Ceru, ka viņam nekas nekaiš.

Pīters Solomons bija draugs, mentors un, kaut gan tikai divpadsmit gadus vecāks par Lengdonu, arī tēva aizstājējs kopš viņu pirmās satikšanās Prinstonas universitātē. Studējot otrajā kursā, Lengdonam vajadzēja apmeklēt kādu vakara vieslekciju, ko lasīja šis labi pazīstamais jaunais vēsturnieks un filantrops. Solomons bija runājis ar lipīgu aizrautību, sniegdams žilbinošu ieskatu semiotikā un arhetipu vēsturē, kas Lengdonā uzšķīla interesi par simboliem visa mūža garumā. Tomēr ne jau Pītera Solomona ģenialitāte, bet gan pazemība pasniedzēja pelēkajās acīs bija devusi Lengdonam drosmi uzrakstīt viņam pateicības vēstuli. Jaunajam otrā kursa studentam pat prātā nebija ienācis, ka Pīters Solomons, viens no Amerikas bagātākajiem un visintriģējošākajiem jaunajiem intelektuāļiem, viņam vispār atbildēs. Taču Solomons to izdarīja. Un tā bija sākusies patiesi iepriecinoša draudzība.

Izcilais akadēmiķis, kura klusā izturēšanās nesaderējās ar viņa ietekmīgo izcelsmi, bija nācis no ārkārtīgi bagātās Solomonu ģimenes, kuras locekļu vārdi bija redzami uz ēkām un universitātēm visā valstī. Tāpat kā Rotšildu vārdam Eiropā, ari Solomonu uzvārdam allaž bija piemitusi Amerikas cēluma un panākumu noslēpumainība. Pēc tēva nāves Pīters, būdams vēl jauns, bija pārņēmis viņa varu savās rokās un līdz piecdesmit astoņu gadu vecumam bija guvis daudzus ietekmīgus amatus. Patlaban viņš strādāja par Smitsona institūta direktoru. Lengdons šad tad mēdza Pīteru paķircināt, ka vienīgais traips uz viņa augstākās raudzes ciltsrakstiem esot viņa diploms, kas saņemts otršķirīgā - Jeila - universitātē.

Tagad, iegājis kabineta, Lengdons pārsteigts ieraudzīja, ka no Pītera bija saņēmis ari faksu.

Pīters Solomons direktora birojs

Smitsona institūts Labrīt, Robert,

Man ar Tevi nekavējoties jārunā. Lūdzu, piezvani man no rīta, cik drīz vien vari, uz numuru 202-329-5746.

Pīters

Lengdons nekavējoties uzgrieza numuru, apsēzdamies pie amatnieku grebtā ozolkoka galda, lai sagaidītu savienojumu.

-     Pītera Solomona birojs, - atsaucās jau pazīstamā asistenta balss. - Runā Entonijs. Kā varu jums palīdzēt?

-     Hallo, te Roberts Lengdons. Jūs pirmīt atstājāt man ziņu…

-    Jā, profesor Lengdon! - Jauneklis izklausījās atvieglots. - Paldies, ka piezvanījāt tik ātri. Solomona kungs dedzīgi vēlas ar jums runāt. Es viņam tūlīt pateikšu, ka esat piezvanījis. Vai drikstu pārslēgt gaidīšanas režīmu?

-     Protams.

Gaidīdams, kamēr Solomons pacels klausuli, Lengdons domīgi noskatījās uz Pītera vārdu Smitsona institūta veidlapas augšdaļā un bija spiests pasmaidīt. Solomonu klanā nudien nav daudz slaistu. Pītera ciltskoks bija pilns ar bagātu biznesa magnātu, iespaidīgu politiķu un vai- raku izcilu zinātnieku vārdiem, no kuriem daži bija pat Londonas Karaliskās biedrības locekļi. Solomona vienīgā dzīvā radiniece, viņa jaunākā masa Ketrina, acīmredzot bija mantojusi zinātnes gēnu, jo šobrīd viņa bija viena no vadošajām personām jaunā, ārkārtīgi mūsdienīgā jomā, kas tika dēvēta par noētiku.

Man tā ir ķīniešu ābece, Lengdons nodomāja, ar uzjautrinājumu atce- rejies Ketrinas neveiksmīgo mēģinājumu pagājušajā gadā kādās viesības viņas brāļa mājās izskaidrot šīs zinātnes būtību. Lengdons bija uzmanīgi klausījies un tad atbildējis:

-     Izklausās vairāk pēc maģijas nekā zinātnes.

Ketrina draiski piemiedza ar aci.

Tām ir daudz vairāk kopīga, nekā tu domā, Robert.

Tobrīd pie klausules atgriezās Pītera asistents.

Piedodiet, Solomona kungs vēl nav beidzis konferences, zvanu. Šo- nt te valda neliels haoss.

Tas nekas. Es varu piezvanīt vēlāk.

-     Patiesībā Solomona kungs lūdza pastāstīt jums, kādēļ viņš centies jūs uzmeklēt. Ja vien neiebilstat.

-     Protams, ka ne.

Asistents dziļi ieelpoja.

-     Kā jau jūs droši vien zināt, profesor, ik gadu šeit, Vašingtonā, Smitsona institūta padome rīko privātas svinības, lai pateiktos mūsu visdāsnākajiem atbalstītājiem. Tās apmeklē daudzi šīs valsts kultūras elites pārstāvji.

Lengdons zināja, ka viņa bankas rēķinā bija pārāk maz nuļļu, lai viņu varētu uzskatīt par kultūras elites pārstāvi; bet varbūt Solomons tik un tā grasās viņu ielūgt?

-     Šogad, kā jau pieņemts, - asistents turpināja, - pirms vakariņām tiks teikta ievadruna. Mums ir ļoti paveicies, jo par šīs uzrunas teikšanas vietu izraudzīta Nacionālā Skulptūru zāle.

Vislabākā vieta visā Kolumbijas apgabalā, Lengdons nodomāja, atcerējies kādu politisku lekciju, ko reiz bija apmeklējis šajā iespaidīgajā pus- apaļajā zālē. Bija grūti aizmirst piecsimt saliekamos krēslus, izvietotus nevainojamā lokā trīsdesmit astoņu dabiska lieluma statuju ielenkumā, un telpu, kas reiz kalpojusi par valsts pirmo Pārstāvju palātas sēžu zāli.

-     Ir radusies šāda problēma, - vīrietis turpināja. - Mūsu runātāja ir saslimusi un nupat mums paziņojusi, ka nespēs teikt ievadrunu. - Viņš ieturēja neveiklu pauzi. - Tas nozīmē, ka mums izmisīgi vajadzīgs cits runātājs. Un Solomona kungs cer, ka jūs apsvērsiet iespēju stāties viņas vietā.

Lengdons neticēja savām ausīm.

-    Es? - To nu viņš nepavisam nebija gaidījis. - Esmu pārliecināts, ka Pīters varētu atrast daudz labāku aizvietotāju.

-    Jūs bijāt pirmais, par ko Solomona kungs iedomājās, profesor, un jūs esat pārāk pieticīgs. Institūta viesi būs sajūsmā, jūs klausoties, un Solomona kungs domā, ka jūs varētu nolasīt to pašu lekciju, ko pirms dažiem gadiem sniedzāt Bookspan TV pārraidē. Tādējādi jums nemaz nevajadzētu sagatavoties. Viņš teica, ka jūsu runa esot par simbolismu mūsu valsts galvaspilsētas arhitektūrā - izklausās ideāli piemēroti norises vietai.

Lengdons gan nejutās tik pārliecināts.

-     Cik atceros, tad tā lekcija vairāk bija par ēkas vēsturisko saistību ar brīvmūrniekiem, nevis…

-    Tieši tā! Kā jau jūs zināt, Solomona kungs ir brīvmūrnieks, tāpat kā daudzi viņa aroda biedri, kuri apmeklēs šo pasākumu. Esmu pārliecināts, ka viņi ar lielāko prieku noklausīsies, ko jūs stāstāt par šo tematu.

Jāatzīst, ka tas būs viegli. Lengdons bija saglabājis lekciju piezīmes no visām savām uzstāšanās reizēm.

-    Laikam es varētu par to padomāt. Kurā dienā pasākums paredzēts?

Asistents noklepojās, piepeši izklausīdamies neērtības pārņemts.

-     Nu, ser, patiesībā tas notiek šovakar.

Lengdons skaļi iesmējās.

-     Šovakar?!

-     Tāpēc jau šorīt te valda tik drudžaina rosība. Smitsona institūts nonācis ārkārtīgi mulsinošā situācijā… - Tagad asistents runāja daudz ātrāk. - Solomona kungs ir gatavs nosūtīt pēc jums uz Bostonu privātu lidmašīnu. Lidojums ilgst tikai stundu, un pirms pusnakts jūs jau atkal būtu mājās. Jūs taču zināt, kur Bostonas Ļogana lidostā atrodas privātais gaisa terminālis?

-    Zinu, - Lengdons negribīgi atzina. Nav jābrīnās, ka viss allaž notiek pēc Pītera prāta.

-    Brīnišķīgi! Vai jūs būtu ar mieru tur sagaidīt lidmašīnu, teiksim… pulksten piecos?

-     Man jau nekas cits neatliek, vai ne? - Lengdons iesmējās.

-    Es tikai vēlos, lai Solomona kungs būtu apmierināts, ser.

Tādu iespaidu Pīters mēdz atstāt uz cilvēkiem. Lengdons labu brīdi apdomājās, nespēdams rast citu izeju.

-     Labi. Pasakiet viņam, ka es varu to izdarīt.

-    Izcili! - asistents iesaucās, izklausīdamies ārkārtīgi atvieglots. Viņš nosauca Lengdonam lidmašīnas reģistrācijas numuru un dažādas citas ziņas.

Beidzot nolicis klausuli, Lengdons sāka prātot, vai Pīteram Solomo- nam kāds jebkad ir atbildējis noliedzoši.

Atkal ķēries pie kafijas gatavošanas, Lengdons iebēra dzirnaviņās vēl mazliet pupiņu. Šorīt vajadzēs drusku vairāk kofeīna, viņš nodomāja. Šī būs gara diena.

4. NODAĻA

Savienoto Valstu

Kapitolija eka karaliski slienas Nacionalas alejas austrumu galā, uz paaugstinātas plakankalnes, ko pilsētas projektētājs Pjērs Lanfāns aprakstīja kā "pjedestālu, kas gaida pieminekli". Kapitolija masīvie pamati stiepjas vairāk nekā 750 pēdu garumā un 350 pēdas dziļi. Tā kopējā platība ir vairāk nekā sešpadsmit akri, un tajā atrodas apbrīnojami daudz telpu - 541. Neoklasicisma celtne ir rūpīgi projektēta, lai atdarinātu Senās Romas diženumu, kuras ideāli kļuva par iedvesmu Amerikas dibinātājiem, veidojot jaunās republikas likumus un kultūru.

Jaunais drošības kontrolpunkts tūristiem, kuri ienāk Kapitolija ēkā, atrodas nesen pabeigtajā apakšzemes Apmeklētāju centrā zem krāšņas stikla virsgaismas, kas ļauj saskatīt Kapitolija kupolu. Nesen darbā pieņemtais apsargs Alfonso Nunjess uzmanīgi nopētīja apmeklētāju, kurš tobrīd tuvojās viņa kontrolpunktam. Vīrietim bija noskūti mati, un pirms ienākšanas ēkā viņš bija pakavējies vestibilā, lai pabeigtu tālruņa sarunu. Labā roka bija iekārta saitē, un viņš viegli kliboja. Viņam mugurā bija nobružāts šinelis no armijas vai flotes krājumiem, un tas kopā ar noskūto galvu lika Nunjesam noprast, ka vīrietis bijis militārists. Vašingtonu visbiežāk apmeklēja tie, kuri savulaik dienējuši Savienoto Valstu bruņotajos spēkos.

-     Labvakar, ser, - Nunjess sacīja, atbilstoši drošības protokolam uzrunādams jebkuru vīriešu kārtas apmeklētāju, kurš ieradies viens.

-      Sveiki, - apmeklētājs atteica, atskatījies uz gandrīz tukšo ieeju. - Kluss vakars.

-     Nacionālās futbola konferences izslēgšanas spēles, - Nunjess atbildēja. - Visi šovakar skatās Redskins maču. - Arī Nunjesam gribējās darīt to pašu, taču šis bija viņa pirmais mēnesis darbā un izlozē viņam nebija paveicies. - Salieciet metāla priekšmetus uz paplātes, lūdzu.

Kamēr apmeklētājs ar veselo roku neveikli tukšoja garā mēteļa kabatas, Nunjess viņu uzmanīgi vēroja. Cilvēcisks instinkts lika īpaši izturēties pret ievainotajiem un invalīdiem, taču šo instinktu Nunjess bija apmācīts neievērot.

Nunjess nogaidīja, kamēr apmeklētājs bija izvilcis no kabatām ierasto sīknaudas, atslēgu un pāris mobilo telefonu krājumu.

f PAGE \* MERGEFORMAT 29

-     Sastiepums? - Nunjess painteresējās, pētīdams vīrieša savainoto roku, kas, šķiet, bija ietīta vairākās elastīgās saites kārtās.

Plikgalvainais vīrietis pamāja.

-    Paslīdēju uz ledus. Pirms nedēļas. Joprojām velnišķīgi sāp.

-    Jūtu līdzi. Izejiet cauri, lūdzu.

Apmeklētājs izkliboja cauri detektoram, un aparāts protestējot iedūcās.

Vīrietis sarauca pieri.

-     No tā jau es baidījos. Zem šīm saitēm man ir gredzens. Pirksts bija pārāk uztūcis, lai to varētu dabūt nost, tāpēc ārsti apsaitēja roku tam pāri.

-    Tas nekas, - Nunjess atteica. - Es paņemšu nūju.

Nunjess pārlaida metāla detektora nūju pāri apmeklētāja apsaitētajai rokai. Kā jau bija paredzams, vienīgais metāls, ko viņš atrada, bija liels pikucis uz vīrieša savainotā zeltneša. Nunjess nesteidzīgi pārbaudīja ar metāla detektoru katru vīrieša saites un pirksta collu. Viņš zināja, ka priekšnieks viņu droši vien uzmana ēkas drošības centra kabeļtelevīzijas ekrānā, un Nunjesam šis darbs bija vajadzīgs. Allaž ir labāk būt piesardzīgam. Viņš uzmanīgi pabāza nūju aiz rokas apsēja.

Apmeklētājs sāpēs saviebās.

-      Piedodiet.

-    Būs jau labi, - vīrietis atteica. - Mūsdienās piesardzības nekad nav par daudz.

-     Tā nu gan ir taisnība. - Nunjesam patika šis zellis. Savādi, taču šeit tas nozīmēja daudz. Cilvēciskā intuīcija bija Amerikas pirmā aizsardzības līnija pret teroristiem. Bija pierādīts, ka cilvēka intuīcija spēja noteikt briesmas daudz precīzāk par visām elektroniskajām iekārtām pasaulē - baiļu talants, kā to apzīmēja viena no viņu drošības instrukcijām.

Šajā gadījumā Nunjesa intuīcija nesajuta neko tādu, kas varētu izraisīt bailes. Vienīgā dīvainība, ko viņš ievēroja tagad, kad abi stāvēja tik tuvu, - šis skarbā izskata vīrietis, šķiet, bija noklājis seju ar kaut kādu mākslīgā iedeguma vai maskējošā pūderkrēma kārtu. Vai nav vienalga. Visiem ziemā riebjas izskatīties bāliem.

-     Viss kārtībā, - Nunjess paziņoja, pabeidzis pārbaudi un atslēdzis detektoru.

-     Paldies. - Vīrietis sāka vākt savas mantas no paplātes.

Kamēr viņš to darīja, Nunjess pamanīja, ka uz abiem pirkstiem, kas rēgojās no apsēja, bija redzams tetovējums; uz rādītājpirksta bija kroņa attēls, bet uz īkšķa - zvaigzne. Izskatās, ka mūsdienās visiem ir tetovējumi, Nunjess nodomāja, kaut arī pirkstgalu spilventiņi šķita pārāk jutīgi tādai operācijai.

-    Vai bija sāpīgi tos ietetovēt?

Vīrietis pameta skatienu uz saviem pirkstgaliem un iesmējās.

-     Mazāk, nekā varētu domāt.

-    Jums paveicies, - Nunjess noteica. - Man ļoti sāpēja. Kamēr biju treniņnometnē, ietetovēju sev uz muguras nāru.

-    Nāru? - Plikgalvainais vīrietis iesmējās.

-    Jā, - sargs nokaunējies apstiprināja. - Kādas tik kļūdas mēs jaunībā nepieļaujam.

-    Man jūs to varat nestāstīt, - plikgalvainais vīrietis atsaucās. - Arī es jaunībā pieļāvu lielu kļūdu. Tagad es katru rītu pamostos kopā ar to.

Abi iesmējās, un vīrietis devās tālāk.

Bērnu spēle, Malaks nodomāja, paiedams garām Nunjesam un ar eskalatoru braukdams uz Kapitolija ēkas pusi. Iekļūt iekšā bija izrādījies vieglāk, nekā cerēts. Uzmestais kūkums un uzpolsterētais vēders bija apslēpis viņa īsto augumu, bet grims uz sejas un rokām nomaskēja tetovējumus, kas klāja ķermeni. Tomēr visģeniālākā izdoma bija apsējs, kurā slēpās iedarbīgais priekšmets, ko Malaks patlaban grasījās ienest ēkā.

Dāvana tam vienīgajam cilvēkam zemes virsū, kurš var man palīdzēt iegūt to, ko meklēju.

5.NODAĻA

Pasaules lielakais un tehnoloģiskā ziņā visprogresīvākais muzejs ir ari viens no pasaules vislabāk glabātajiem noslēpumiem. Tajā atrodas vairāk eksponātu nekā Ermitāžā, Vatikāna muzejos un Ņujorkas Metropolitēna muzejā… kopā. Un tomēr, par spīti šai lieliskajai kolekcijai, tikai daži sabiedrības pārstāvji jebkad tiek uzaicināti ienākt muzeja rūpīgi apsargātajās sienās.

Šis muzejs atrodas Silverhilrodā numur 4210, pie Vašingtonas pilsētas robežas, un ir milzīgs, zigzaga formā būvēts nams, kas sastāv no piecām savstarpēji savienotām ēkām, no kurām katra ir lielāka par futbola laukumu. Būves zilgani metāliskā ārpuse gandrīz neļauj nojaust tās neparasto saturu - sešsimt tūkstošus kvadrātpēdu lielu svešādu pasauli, kurā atrodas "mirusī zona", "slapjā ēka" un noliktavas vairāk nekā divpadsmit jūdžu garumā.

Šovakar, ar savu balto Volvo piebraukdama pie ēkas galvenajiem kontrolpunkta vārtiem, zinātniece Ketrina Solomona jutās nemierīga.

Sargs pasmaidīja.

-     Jūs neesat futbola līdzjutēja, Solomona kundze? - Viņš pagrieza klusāk televizoru, kurš raidīja šovu pirms Redskins komandas spēles.

Ketrina izmocīja saspringtu smaidu.

-     Ir svētdienas vakars.

-    Jā, pareizi. Jūsu tikšanās.

-    Vai viņš jau ir klāt? - Ketrina satraukti noprasīja.

Sargs pameta skatienu uz saviem papīriem.

-     Neredzu, ka viņš būtu reģistrēts.

-    Esmu ieradusies par agru. - Ketrina draudzīgi pamāja un pa līkumaino piebraucamo ceļu turpināja virzīties uz savu ierasto vietu mazajā divstāvu stāvvietā. Viņa sāka vākt kopā savas mantas un aši aplūkoja sevi atpakaļskata spogulī - vairāk gan ieraduma, nevis patiesas uzpūtības vadīta.

Ketrinai Solomonai bija paveicies mantot viņas senču izturīgo Vidusjūras reģiona iedzīvotāju ādu, un pat piecdesmit gadu vecumā viņas olīvu toņa sejas āda bija gluda. Viņa gandrīz nemaz nelietoja kosmētiku un biezos, melnos matus nēsāja nesafrizētus un izlaistus pār pleciem. Tāpat kā viņas vecākajam brālim Pīteram, arī Ketrinai bija pelēkas acis un piemita aristokrātiska elegance.

jūs abi tikpat labi varētu būt arī dvīņi, cilvēki bieži mēdza viņiem sacīt.

Tēvs bija miris no vēža, kad Ketrinai bija tikai septiņi gadi, un viņa tēvu gandrīz nemaz neatcerējās. Viņas brālim, astoņus gadus vecākam par Ketrinu, tēva nāves brīdī bija tikai piecpadsmit. Viņš savu ceļojumu uz Solomonu patriarha vietu sāka daudz ātrāk, nekā jebkurš būtu varējis iedomāties. Tomēr, kā jau bija paredzams, Pīters pielāgojās šai lomai ar visu cieņu un spēku, kāds piederējās viņu uzvārdam. Līdz pat šai dienai viņš joprojām pieskatīja Ketrinu, it kā abi būtu tikai bērni.

Par spiti brāļa dažreiz izteiktajiem mudinājumiem un pietiekamajam pielūdzēju skaitam, Ketrina tā arī nebija apprecējusies. Par viņas dzīves partneri bija kļuvusi zinātne, un darbs sniedza daudz lielāku piepildījumu un uzbudinājumu, nekā jebkurš vīrietis kādreiz būtu varējis cerēt. Ketrina neko nenožēloja.

Viņas izvēlētā joma - noētikas zinātne - toreiz, kad viņa par to pirmo reizi izdzirdēja, vēl nebija zināma gandrīz nevienam, taču pēdējo gadu laikā tā bija sākusi vērt jaunas durvis uz cilvēka prāta spēka izpratni.

Mūsu neizmantotais potenciāls ir patiesi satriecošs.

Ketrinas divas grāmatas par noētiku bija padarījušas viņu par šīs mazpazīstamās jomas līderi, taču pēc viņas visjaunāko atklājumu publicēšanas noētika noteikti tiks apspriesta visā pasaulē.

Tomēr šovakar viņas domas nemaz nekavējās pie zinātnes. Dienā Ketrina bija saņēmusi patiešām uztraucošu informāciju, kas saistīta ar viņas brāli. Es joprojām nespēju noticēt, ka tā ir taisnība. Visu pēcpusdienu viņa nebija domājusi ne par ko citu.

Pa vējstiklu sāka klusi pakšķēt viegls lietus, un Ketrina aši savāca savas mantas, lai dotos iekšā. Viņa jau grasījās izkāpt no automašīnas, kad iezvanījās mobilais tālrunis.

Ketrina pārbaudīja, kas zvana, un dziļi ievilka elpu.

Tad viņa aizlika matus aiz ausīm un ērtāk iekārtojās sēdeklī, lai atbildētu uz zvanu.

Sešas jūdzes tālāk Malaks soļoja pa Savienoto Valstu Kapitolija ēkas gaiteņiem, piespiedis pie auss mobilo tālruni. Viņš pacietīgi gaidīja, kamēr klausulē skanēja pīkstieni.

Beidzot atsaucās kādas sievietes balss.

-Jā?

-     Mums vēlreiz jasatiekas, - Malaks paziņoja.

Sekoja ilgs klusuma brīdis.

-    Vai viss ir kārtībā?

-     Man ir jauna informācija, - Malaks sacīja.

-     Stāstiet.

Malaks dziļi ievilka elpu.

-    To, kas, pec jusu brāļa domam, ir paslēpts Kolumbijas apgabala… -Jā?

-    To ir iespejams atrast.

Ketrina Solomona izklausījās apstulbusi.

-    Jūs gribat man teikt, ka tas reāli pastāv? Malaks klusībā pasmaidīja.

-      Dažkārt leģenda, kas izdzīvo cauri gadsimtiem… izdzīvo pamatota iemesla dēļ.

-      Vai tad tuvāk piebraukt nevar? - Robertu Lengdonu paršalca pēkšņs satraukuma vilnis, kad šoferis apturēja automašīnu Pirmajā ielā, krietnas ceturtdaļjūdzes attālumā no Kapitolija ēkas.

-     Baidos, ka ne, - šoferis atteica. - Valsts iekšējās drošības noteikumi. Pie vēstures pieminekļu ēkām vairs nedrīkst atrasties nekādi transporta līdzekļi. Man ļoti žēl, ser.

Lengdons paskatījās pulkstenī un izbijies pamanīja, ka ir jau bez desmit minūtēm septiņi. Viņus bija aizkavējuši remonta darbi pie Nacionālās alejas, un lekcijai vajadzēja sākties pēc desmit minūtēm.

-    Laiks mainās, - šoferis aizrādīja, izlēkdams ārā un atvērdams Leng- donam durvis. - Jums vajadzētu pasteigties. - Lengdons pasniedzās pēc maka, lai iedotu šoferim dzeramnaudu, taču vīrietis noraidoši pamāja. - Cilvēks, kurš jūs uzaicināja, izmaksām jau ir pievienojis ļoti dāsnu dzeramnaudu.

Tipiski Pīteratn, Lengdons nodomāja, vākdams kopā savas mantas.

-     Labi, paldies par braucienu.

Pirmās lietus lāses sāka krist, kad Lengdons sasniedza glīti veidoto laukumu, kas veda lejup uz jauno, apmeklētājiem domāto "pazemes" ieeju.

Kapitolija Apmeklētāju centrs bija dārgs un pretrunīgs projekts. Aprakstīta kā pazemes pilsēta, kas var sacensties ar atsevišķām "Disneja pasaules" daļām, šī apakšzemes telpa, kā stāsta, aptvēra vairāk nekā pusmiljonu kvadrātpēdu vietas izstādēm, restorāniem un pasākumu zālēm.

Lengdons bija ļoti vēlējies to aplūkot, kaut arī nebija paredzējis, ka gājiens izrādīsies tik ilgs. Debesis kuru katru mirkli draudēja pavērties, un viņš laidās skriešus, mokasīnu zolēm gandrīz nemaz nesaķe- roties ar slapjo betonu. Es ģērbos, lai lasītu lekciju, nevis veiktu četrsimt jardu garu skrējienu lejup no kalna cauri lietum!

Ticis lejā, viņš bija aizelsies un nespēja paelpot. Lengdons izgāja cauri virpuļdurvīm, vestibilā uz mirkli pakavēdamies, lai atgūtu elpu un nopurinātu lietuslāses. To darot, viņš pacēla skatienu pret nesen pabeigto telpu sev priekšā.

Labi, tā tiešām atstāj iespaidu.

Kapitolija Apmeklētāju centrs nepavisam neatbilda tam, ko viņš bija cerējis ieraudzīt. Tā kā šī telpa atradās pazemē, Lengdonam bija mazliet bail doties tai cauri. Bērnībā negadījuma dēļ viņš gandrīz visu nakti

bija palicis iesprostots dziļas akas dibenā un tagad dzīvoja ar gandrīz mokošu nepatiku pret slēgtām telpām. Taču šī pazemes telpa nez kāpēc likās… plaša. Gaiša. Ietilpīga.

Griestus veidoja plašs stikla segums ar iespaidīgu gaismas ķermeņu virkni, kas meta pieklusinātu gaismu uz perlamutra krāsas interjera apdari.

Parastos apstākļos Lengdons būtu atļāvies veselu stundu palikt tepat, lai apbrīnotu arhitektūru, taču līdz uzstāšanās brīdim bija atlikušas piecas minūtes, tādēļ viņš nodūra galvu un pāri galvenajai telpai aizbrāzās uz drošības pārbaudes kontrolpunkta un eskalatoru pusi. Nomierinies, viņš sev sacīja. Pīters zina, ka tu jau esi ceļā. Pasākums bez tevis nesāksies.

Kontrolpunktā jauns latīņamerikāņu izcelsmes sargs saviesīgi patērzēja ar Lengdonu, kamēr viņš iztukšoja kabatas un noņēma savu veco pulksteni.

-     Mikipele? - sargs vaicāja, izklausīdamies mazliet uzjautrināts.

Lengdons pamāja, jau pieradis pie šādiem komentāriem. Kolekcionāriem domāto pulksteni ar Mikipeli viņš bija saņēmis kā dāvanu no vecākiem savā devītajā dzimšanas dienā.

-     Es to nēsāju, lai sev atgādinātu, ka nav jāsteidzas un dzīve nav jāuztver pārāk nopietni.

-     Diez vai jums tas izdodas. - Sargs pasmaidīja. - Izskatās, ka jūs pamatīgi steidzaties.

Pasmaidījis Lengdons izlaida savu somu cauri rentgena aparātam.

-    Kā var nokļūt uz Skulptūru zāli?

Sargs norādīja uz eskalatoru pusi.

-     Jūs redzēsiet norādes.

-     Paldies. - Lengdons paķēra savu somu no konveijera lentes un steidzās tālāk.

Kamēr eskalators slīdēja augšup, Lengdons dziļi ievilka elpu un mēģināja sakopot domas. Cauri lietus izraibinātajiem stikla griestiem viņš cieši raudzījās uz izgaismoto Kapitolija kupola milzīgo apveidu sev virs galvas. Tā bija satriecoša ēka. Uz tās jumta, gandrīz trīssimt pēdu augstumā, dūmakainajā tumsā kā rēgains sargs raudzījās Brīvības statuja. Lengdonam allaž bija licies ironiski, ka strādnieki, kuri katru šīs deviņpadsmit ar pusi pēdu augstās bronzas statujas gabalu cēluši uz postamenta, bijuši vergi - tas bija Kapitolija noslēpums, kas tikai retu reizi iekļauts vēstures mācību programmās vidusskolām.

Faktiski visa šī ēka bija īsta ērmīgu, šauram lokam pieejamu zināšanu dārgumu krātuve, kur atradās "vanna-slepkava", kas vainojama viceprezidenta Henrija Vilsona nonāvēšanā ar plaušu karsoni, kāpnes ar nenomazgājamu asiņu traipu, pār kuru mēdza paklupt neiedomājami daudzi viesi, un aizzīmogots pagraba kambaris, kurā strādnieki 1930. gadā atrada ģenerāļa Džona Aleksandra Ļogana sen mirušā zirga izbāzeni.

Tomēr neviena no leģendām nebija saglabājusies tik ilgi kā apgalvojumi par trīspadsmit dažādiem spokiem, kas apsēduši šo ēku. Runāja, ka pilsētas projektētāja Pjēra Lanfāna gars klaiņojot pa zālēm, vēlēdamies saņemt samaksu par savu darbu, kas aizkavējusies jau par divsimt gadiem. No Kapitolija kupola būvniecības laikā nokrituša strādnieka spoks bija redzēts klejojam pa gaiteņiem ar instrumentu komplektu rokā. Un, protams, visslavenākais rēgs, par kura parādīšanos Kapitolija pagrabā bija ziņots neskaitāmas reizes, - ātri gaistošs melns kaķis, kurš ložņā pa šauro eju un mazo telpu baiso labirintu.

Lengdons nokāpa no eskalatora un vēlreiz paskatījās pulkstenī. Trīs minūtes. Viņš aizsteidzās pa plato gaiteni, sekodams norādēm uz Skulptūru zāli un domās atkārtodams runas pirmos teikumus. Lengdons bija spiests atzīt, ka Pītera asistentam izrādījusies taisnība; šīs lekcijas temats būs īpaši piemērots pasākumam, ko Vašingtonā rīko ietekmīgs brīvmūrnieks.

Nebija nekāds noslēpums, ka šim Kolumbijas apgabalam ir bagātīga brīvmūrniecības pagātne. Šīs pašas ēkas pamatakmeni brīvmūrnieku rituāla laikā bija ielicis Džordžs Vašingtons. Šo pilsētu bija izdomājuši un projektējuši brīvmūrnieku meistari - Džordžs Vašingtons, Bens Franklins un Pjērs Lanfāns - vareni prāti, kuri izrotājuši jauno galvaspilsētu ar brīvmūrnieku simboliku, arhitektūru un mākslas darbiem.

Protams, cilvēki šajos simbolos saskata dažādas neprātīgas idejas.

Daudzi sazvērestību teorijas piekritēji apgalvoja, ka ar brīvmūrnie- cību saistītie priekšteči visā Vašingtonā noglabājuši varenus noslēpumus, kā arī simboliskus vēstījumus, kas paslēpti pilsētas ielu izkārtojumā. Lengdons tam nekad nebija pievērsis nekādu uzmanību. Aplamā informācija par brīvmūrniekiem bija tik izplatīta, ka pat izglītotie Hār- varda universitātes studenti, šķiet, ļāvās pārsteidzoši izkropļotiem, mānīgiem priekšstatiem par šo brālību.

Pagājušajā gadā kāds ārkārtīgi satraukts pirmā kursa students bija iesteidzies Lengdona auditorijā, plivinādams izdruku no interneta. Tas bija Vašingtonas ielu plāns, kurā iezīmētas atsevišķas ielas, kas veido dažādus apveidus - sātanisku pentagrammu, brīvmūrnieku cirkuli un stūreni, Bafometa galvu - šķietamu pierādījumu tam, ka galvaspilsētu cēlušie brīvmūrnieki iesaistīti kādā drūmā, mistiskā sazvērestībā.

-    Uzjautrinoši, - Lengdons sacīja, - taču diez vai pārliecinoši. Ja jūs jebkurā kartē novilksiet pietiekami daudz savstarpēji krustojošos līniju, tad noteikti ieraudzīsiet visdažādākos apveidus.

-     Bet tā taču nevar būt sagadīšanās! - puisis iesaucās.

Lengdons pacietīgi parādīja studentam, ka tieši tādus pašus apveidus varēja ievilkt Detroitas ielu kartē.

Puisis izskatījās ārkārtīgi vīlies.

-     Nezaudējiet cerības, - Lengdons uzmundrināja. - Vašingtonā patiešām atrodami daži neticami noslēpumi… tikai neviens no tiem nav redzams šajā ielu kartē.

Jauneklis kļuva možāks.

-     Noslēpumi? Piemēram, kādi?

-    Katru pavasari es lasu lekciju kursu ar nosaukumu "Okultie simboli". Tur es daudz stāstu par Kolumbijas apgabalu. Jums vajadzētu šo kursu apmeklēt.

-    Okultie simboli! - Pirmā kursa students atkal izskatījās uzbudināts.

-    Tātad Kolumbijas apgabalā tomēr ir sātaniski simboli!

Lengdons pasmaidīja.

-    Man ļoti žēl, taču vārds "okults", kaut arī tas uzbur ainas par sātana pielūgšanu, patiesībā nozīmē "apslēpts" vai "aizēnots". Reliģisko vajāšanu laikos zināšanām, kas neatbilda oficiālajai doktrīnai, vajadzēja palikt apslēptām jeb okultām, un, tā kā baznīca tās uztvēra kā draudu sev, viss okultais tika nodēvēts par ļaunu. Un šis aizspriedums dzīvo vēl šobaltdien.

-    Ak tā. - Puisis sašļuka.

Tomēr tajā pavasarī Lengdons pamanīja šo pirmkursnieku sēžam pirmajā rindā, kad pieci simti studentu iesteidzās Hārvarda universitātes Sāndersa auditorijā - lielā, senā lekciju zālē ar čīkstošiem koka soliem.

-    Labrīt visiem, - Lengdons uzsauca no plašā paaugstinājuma. Viņš ieslēdza diapozitīvu projektoru, un viņam aiz muguras parādījās attēls.

-     Kamēr jūs vēl turpināt ieņemt vietas, pasakiet: cik daudzi no jums pazīst šajā fotogrāfijā redzamo ēku?

-    Savienoto Valstu Kapitolijs! - dučiem balsu saskanīgi sauca. - Vašingtona, Kolumbijas apgabals!

-    Jā. Šī kupola dzelzs būvkonstrukcijas sver deviņus miljonus mārciņu. 19. gadsimta sākumam tas ir ne ar ko nesalīdzināms arhitektoniskās domas sasniegums.

-    Iespaidīgi! - kāds uzsauca.

Lengdons izteiksmīgi novaikstījās, vēlēdamies, kaut šo vārdu kāds būtu aizliedzis izmantot.

-     Labi, un cik daudzi no jums kādreiz bijuši Vašingtonā?

Šur tur pacēlās dažas rokas.

-    Tik maz? - Lengdons izlikās pārsteigts. - Un cik daudzi no jums kādreiz bijuši Romā, Parīzē, Madridē vai Londonā?

Gandrīz visas rokas telpā tika paceltas.

Kā parasti. Viens no Amerikas koledžu jauniešu rituāliem pirms sastapšanās ar dzīves skarbo realitāti bija vasara ar Eurorail vilciena biļeti kabatā.

-     Šķiet, ka daudz vairāk no jums ir apmeklējuši Eiropu, nevis paši savu galvaspilsētu. Kā jums šķiet, kāpēc tā ir?

-     Eiropā nav alkohola lietošanas ierobežojumu vecuma dēļ! - kāds aizmugurē uzsauca.

Lengdons pasmaidīja.

-    Vai šeit alkohola lietošanas ierobežojums vecuma dēļ jūs aizkavē?

Visi sāka smieties.

Tā bija pirmā mācību diena, un studentiem bija vajadzīgs ilgāks laiks nekā parasti, lai varētu iekārtoties, grozoties un čīkstinot koka solus. Lengdonam ļoti patika lasīt lekcijas šajā zālē, jo viņš allaž varēja zināt, cik ļoti studenti aizrāvušies, - gluži vienkārši paklausīdamies, cik stipri viņi dīdās savās vietās.

-     Nopietni, - Lengdons turpināja. - Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā, atrodas daži no pasaules lieliskākajiem arhitektūras, mākslas un simbolikas paraugiem. Kāpēc jums vajadzētu braukt uz tālām zemēm, iepriekš neapmeklējot pašiem savu galvaspilsētu?

-    Senās lietas ir foršākas, - kāds aizrādīja.

-     Un ar senajām lietām, - Lengdons precizēja, - jūs droši vien domājat pilis, kapenes, tempļus un kaut ko tamlīdzīgu?

Visi kā viens pamāja ar galvu.

-     Labi. Un ja es jums teiktu, ka Vašingtonā atrodas pilnīgi visas no šīm lietām? Pilis, kapenes, piramīdas, tempļi… tas viss tur ir.

Čīkstoņa pieklusa.

-     Mani draugi, - Lengdons turpināja, sākdams runāt klusāk un iznākdams paaugstinājuma priekšā, - turpmākās stundas laikā jūs atklāsiet, ka mūsu valsts ir pārpilna ar noslēpumiem un brīnumainu pagātni. Un, tieši tāpat kā Eiropā, visi labākie mūsu noslēpumi ir noglabāti visredzamākajās vietās.

Koka solos valdīja pilnīgs klusums.

Ieinteresēju gan.

Lengdons samazināja apgaismojuma spilgtumu un ielika nākamo diapozitīvu.

-     Kurš var man pateikt, ko te dara Džordžs Vašingtons?

Diapozitīvā bija redzams slavenais sienas gleznojums, kurā attēlots

Džordžs Vašingtons pilnā brīvmūrnieku ietērpā stāvam pie savādas ierīces - milzīga koka trijkāja, kas balsta virvju un trīšu sistēmu, no kuras nokarājās milzīgs akmens bluķis. Ap Vašingtonu bija sapulcējušies labi ģērbušies skatītāji.

-    Ceļ augšā to lielo akmens bluķi? - kāds uzdrošinājās ieminēties.

Lengdons nebilda ne vārda, jo viņam labāk patika, ja labojumus izsaka paši studenti.

-     Patiesībā, - iejaucās kāds cits students, - manuprāt, Vašingtons šo bluķi laiž lejā. Viņam mugurā ir brīvmūrnieku tērps. Esmu jau agrāk redzējis attēlus, kuros brīvmūrnieki liek pamatakmeņus. Šādā ceremonijā pirmā akmens nolaišanai allaž tiek izmantots tāds trijkājis.

-     Lieliski, - Lengdons uzslavēja. - Šajā sienas gleznojumā atainots mūsu valsts tēvs, kurš ar trijkāja un trīša palīdzību 1793. gada 18. septembrī starp pulksten vienpadsmitiem piecpadsmit un divpadsmitiem trīsdesmit liek mūsu Kapitolija ēkas pamatakmeni. - Lengdons ieturēja pauzi un uzmanīgi nopētīja auditoriju. - Vai varat man pateikt, kāda nozīme ir šim datumam un laikam?

Klusums.

-    Ja nu es jums sacītu, ka precīzi tieši šo mirkli izraudzījušies trīs slaveni brīvmūrnieki - Džordžs Vašingtons, Bendžamins Franklins un Kolumbijas apgabala galvenais arhitekts Pjērs Lanfāns?

Joprojām klusums.

-    Gluži vienkārši, pamatakmens tika iemūrēts šajā dienā un laikā arī tāpēc, ka labvēlīgā Pūķa galva atradās Jaunavas zīmē.

Studenti pārmija neizpratnes pilnus skatienus.

-    Pagaidiet, - kāds ieminējās. - Jūs runājat par… astroloģiju?

-    Tieši tā. Kaut arī citādu astroloģiju, nevis to, ko pazīstam šodien.

Pacēlās kāda roka.

-    Jūs gribat teikt, ka mūsu valsts dibinātāji ticēja astroloģijai?

Lengdons pasmaidīja.

-    Un kā vēl! Ko jūs sacītu, ja es jums teiktu, ka Vašingtonas pilsētas arhitektūrā ir vairāk astroloģisku zīmju nekā jebkurā citā pasaules pilsētā? Te ir zodiaka zīmes, zvaigžņu kartes, pamatakmeņi, kas likti astroloģiski precīzi aprēķinātās dienās un stundās. Vairāk nekā puse mūsu Konstitūcijas rakstītāju bija brīvmūrnieki, kuri nelokāmi ticēja, ka zvaigznes un likteņi ir savstarpēji saistīti; šie vīri, ceļot savu jauno pasauli, uzmanīgi vēroja debesu ķermeņu izkārtojumu.

-    Bet visas tās runas par Kapitolija pamatakmens likšanu, kamēr Pūķa galva atrodas Jaunavas zīmē, - kam tad tas ir svarīgi? Vai tā nevar būt tikai sagadīšanās?

-    Iespaidīga sagadīšanās, ja paturam prātā, ka Federālo trīsstūri veidojošo triju ēku - Kapitolija, Baltā nama, Vašingtona pieminekļa - pamatakmeņi likti katrs savā laikā, taču ikreiz rūpīgi gādāts, lai būtu spēkā precīzi tie paši astroloģiskie nosacījumi.

Pasniedzēja skatienu studenti uztvēra ar ieplestām acīm. Vairāki nolieca galvu un sāka pierakstīt.

Aizmugurē pacēlās kāda roka.

-    Kāpēc viņi tā darīja?

Lengdons iesmējās.

-    Atbilde slēpjas visa semestra laikā izskatāmajos materiālos. Ja jūs tas interesē, vajadzētu apmeklēt manu lekciju kursu par misticismu. Godīgi sakot, es nedomāju, ka jūs, draugi, esat emocionāli gatavi uzklausīt atbildi.

-    Ko? - iesaucās tas pats cilvēks. - Pamēģiniet, tad redzēsiet!

Teatrāli izlicies, ka apdomājas, Lengdons papurināja galvu, lai paķircinātu studentus.

-    Piedodiet, es nevaru. Daži no jums mācās tikai pirmajā kursā. Baidos, ka tas varētu izrādīties jums neaptverami.

-    Pastāstiet! - visi sāka klaigāt.

Lengdons paraustīja plecus.

-      Varbūt jums vajadzētu iestāties brīvmūrniekos vai "Austrumu zvaigznē" un visu uzzināt no pirmavotiem.

-    Tur nav iespējams iekļūt, - kāds jauneklis iebilda. - Brīvmūrnieki ir teju superslepena biedrība.

-     Superslepena? Patiešām? - Lengdons atcerējās lielo brīvmūrnieku zīmoggredzenu, ko viņa draugs Pīters Solomons lepni nēsāja uz labās rokas pirksta. - Tad kāpēc viņi nēsā skaidri saskatāmus brīvmūrnieku gredzenus, kaklasaišu adatas vai piespraudes? Kāpēc brīvmūrnieku ēkas ir viegli atšķiramas no citām? Kāpēc viņu tikšanās dienas ir publicētas laikrakstā? - Lengdons pasmaidīja par visām neizpratnes pilnajām sejām. - Mani draugi, brīvmūrnieki nav slepena biedrība… tā ir biedrība, kam ir noslēpumi.

-    Tas pats jau ir, - kāds nomurmināja.

-     Tiešām? - Lengdons izaicinoši pārvaicāja. - Vai jūs dēvētu Coca- Cola par slepenu biedrību?

-    Protams, ka ne, - students atteica.

-     Bet… ja jūs pieklauvētu pie šīs kompānijas galvenās mītnes durvīm un palūgtu klasiskās kokakolas recepti?

-    Viņi to nemūžam neatklātu.

-     Tieši tā. Lai uzzinātu Coca-Cola vislielāko noslēpumu, jums vajadzētu iestāties šajā uzņēmumā, nostrādāt daudzus gadus, pierādīt, ka jums var uzticēties, un beigu beigās pacelties līdz kompānijas augšējiem ešeloniem, kur kāds varbūt arī dalītos šajā informācijā. Tad jums būtu jāzvēr, ka neizpaudīsiet šo noslēpumu.

-    Tātad jūs gribat teikt, ka brīvmūrnieki līdzinās korporācijai?

-    Tikai tiktāl, ka viņiem ir stingra hierarhija un ļoti nopietna attieksme pret noslēpumu glabāšanu.

-    Mans tēvocis arī ir brīvmūrnieks, - spalgā balsī paziņoja kāda jauna sieviete. - Un mana krustmāte to nevar ciest, jo viņš atsakās par to runāt. Viņa apgalvo, ka brīvmūrnieki ir tāda kā ērmīga reliģija.

-    Tas ir plaši izplatīts, taču nepareizs priekšstats.

-     Vai tad tā nav reliģija?

-     Veiksim lakmusa testu, - Lengdons ierosināja. - Kurš no jums ir klausījies profesora Viterspūna salīdzinošās reliģioloģijas kursu?

Pacēlās dažas rokas.

-     Labi. Tagad pasakiet man, kādi ir trīs ideoloģijas priekšnosacījumi, lai to varētu uzskatīt par reliģiju?

-    PNP, - kāda sieviete sacīja. - Pārliecināšana, noticēšana, pievēršana.

-     Pareizi, - Lengdons piekrita. - Reliģijas pārliecina par pestīšanu; reliģijas tic konkrētai dievu sistēmai; un reliģijas pievērš sev neticīgos. - Viņš ieturēja pauzi. - Toties brīvmūrnieki šajā spēlē zaudē ar nulli pret trīs. Brīvmūrnieki nesola pestīšanu; viņiem nav īpašas dievu sistēmas; viņi necenšas nevienu pievērst sev. Patiesībā brīvmūrnieku ložās ir aizliegts runāt par reliģiju.

-    Tātad… brīvmūrnieki ir antireliģiozi?

-    Gluži pretēji. Viens no priekšnoteikumiem, lai kļūtu par brīvmūrnieku, ir obligāta ticība augstākai varai. Atšķirība starp brīvmūrnieku garīgumu un organizētu reliģiju ir tāda, ka brīvmūrnieki neuzspiež augstākai varai konkrētu definīciju vai vārdu. Tādu noteiktu dievišķu personību kā Dievs, Allāhs, Buda vai Jēzus vietā brīvmūrnieki izmanto daudz vispārīgākus apzīmējumus - Augstākā būtne vai Lielais Visuma Arhitekts. Tas ļauj apvienoties dažādu ticību brīvmūrniekiem.

-     Izklausās mazliet neparasti, - kāds noteica.

-    Bet varbūt patīkami neaizspriedumaini? - Lengdons iebilda. - Mūsu laikmetā, kad dažādas kultūras nogalina cita citu, strīdoties par to, kuras Dieva definīcija ir labāka, varētu sacīt, ka brīvmūrniecības iecietības un bezaizspriedumu tradīcija ir uzteicama. - Lengdons soļoja šurpu turpu pa paaugstinājumu. - Vēl vairāk, brīvmūrnieki ir gatavi uzņemt visu rasu, krāsu un ticību cilvēkus un veido garīgu brālību, kas nenostāda citus neizdevīgākā stāvoklī.

-     Nenostāda citus neizdevīgākā stāvoklī? - Piecēlās kāda universitātes Sieviešu centra biedrene. - Cik daudzām sievietēm ir atļauts kļūt par brīvmūrniecēm, profesor Lengdon?

Kā padodamies, Lengdons pacēla rokas.

-    Jums taisnība. Brīvmūrnieki cēlušies no Eiropas akmeņkaļu ģildes, un tāpēc tā bija vīriešu organizācija. Daži apgalvo, ka pirms vairākiem simtiem gadu, jau 1703. gadā, tika nodibināta sieviešu nodaļa, saukta par "Austrumu zvaigzni". Tajā ir vairāk nekā miljons biedru.

-    Tik un tā, - sieviete nerimās, - brīvmūrnieki ir ietekmīga organizācija, kurā sievietēm ieeja liegta.

Lengdons īsti nezināja, cik ietekmīgi brīvmūrnieki patiesībā ir, un ne- grasījās par to strīdēties. Uzskati par mūsdienu brīvmūrniekiem svārstījās; daži tos uzskatīja par nekaitīgu, vecu vīni pulciņu, kam patīk pārģērbšanās spēles… citi - par slepenu sazvērnieku un varas gāzēju grupu, kas pārvalda visu pasauli. Patiesība, bez šaubām, atradās kaut kur pa vidu.

-     Profesor Lengdon, - no pēdējās rindas uzsauca kads jauneklis ar cirtainiem matiem, - ja brīvmūrnieki nav ne slepena biedrība, ne korporācija, ne reliģija, kas tad viņi ir?

-     Ja jūs to pajautātu kadam brīvmūrniekam, tad viņš sniegtu šādu definīciju: brīvmūrniecība ir morāles sistēma, kas ietērpta alegorijās un ilustrēta ar simboliem.

-     Man tas izklausās pēc centieniem maigāk izteikt vārdus "ķēmīgs kults".

-    Ķēmīgs, jūs sakāt?

-     l'ie velna, jā! - puisis pieceldamies paziņoja. - Es esmu dzirdējis, ar ko viņi nodarbojas tajos slepenajos namos! Sveču gaismā veic ērmīgus rituālus ar zārkiem, cilpām un vīna dzeršanu no galvaskausiem! Tas patiešām ir ķēmīgi!

Lengdons uzmanīgi nopētīja studentus.

-    Vai vēl kādam tas izklausās ķēmīgi?

-    Jā! - visi vienā balsī atsaucās.

-    Slikti gan, - teatrāli skumji nopūties, sacīja Lengdons. - Ja tas jums liekas pārāk ķēmīgi, tad es zinu, ka jūs nekad nevēlēsieties pievienoties manam kultam.

Telpā iestājās klusums. Šķita, ka studente no Sieviešu centra jūtas neomulīgi.

-    Jūs piederat pie kāda kulta?

Pamājis Lengdons pieklusināja balsi līdz sazvērnieciskam čukstam.

-    Nestāstiet nevienam, taču pagāniskajā saules dieva Ra dienā es nometos ceļos sena moku rīka priekšā un lietoju rituālos asins un miesas simbolus.

Auditorija izskatījās šausmu pārņemta.

Lengdons paraustīja plecus.

-    Ja kāds no jums vēlas man pievienoties, svētdien atnāciet uz Hār- varda kapelu, nometieties ceļos krucifiksa priekšā un ejiet pie dievgalda.

Telpā joprojām valdīja klusums.

-     Atdariet savu prātu, mani draugi, - piemiedzis ar aci, turpināja Lengdons. - Mēs visi baidāmies no tā, ko nesaprotam.

Kapitolija gaiteņos sāka atbalsoties pulksteņa sitieni.

Septiņi.

Nu jau Roberts Lengdons bija laidies skrējienā. Tā gan būs iespaidīga uznākšatia. Joņojot cauri lielajam gaitenim, kas savieno ēkas abus spārnus, viņš pamanīja ieeju Nacionālajā Skulptūru zālē un devās tieši uz turieni.

Gandrīz pie pašām durvīm viņš palēnināja gaitu līdz nevērīgai soļošanai un vairākas reizes dziļi ievilka elpu. Aizpogājis žaketi, viņš pa- slēja zodu mazliet augstāk un nogriezās ap stūri - līdz ar pēdējo pulksteņa sitienu.

Laiks sākt izrādi.

Nesteidzīgi iegājis Nacionālajā Skulptūru zālē, profesors Lengdons pacēla galvu un sirsnīgi pasmaidīja. Jau nākamajā mirklī smaids pagaisa. Viņš sastinga kā zemē iemiets.

Te kaut kas pavisam noteikti nebija kārtībā.

Ketrina Solomona aukstaja lietu steidzās pari stāvlaukumam, nožēlodama, ka nav uzvilkusi kaut ko vairāk par džinsiem un kašmira džemperi. Jo tuvāk viņa bija ēkas galvenajai ieejai, jo skaļāka kļuva milzīgo gaisa attīrītāju rēkoņa. Ketrina to gandrīz nedzirdēja, jo ausis vēl aizvien džinkstēja pēc nupat saņemtā tālruņa zvana.

Tas, kam tic jūsu brālis, ir paslēpts Kalumbijas apgabalā… to var atrast.

Šāda doma Ketrinai likās gandrīz neiespējama. Viņai ar zvanītāju vēl aizvien bija daudz kas apspriežams, un viņi bija vienojušies to izdarīt vēlāk šai pašā vakarā.

Tikusi līdz galvenajai ieejai, viņa sajuta to pašu satraukumu, kas allaž pārņēma, ienākot šajā gigantiskajā ēkā. Neviens nezina, ka šī vieta atrodas šeit.

Plāksnīte pie durvīm vēstīja:

Smitsona Muzeja Atbalsta Centrs (SMAC)

Lai gan Nacionālajā alejā bija vairāk nekā ducis milzīgu muzeju, Smitsona institūtā atradās tik apjomīga kolekcija, ka vienlaikus apskatei izlikt bija iespējams tikai divus procentus no tās. Pārējos deviņdesmit astoņus procentus vajadzēja kaut kur glabāt. Un šis "kaut kur"… bija šeit.

Nav jābrīnās, ka šajā ēkā pajumti radis pārsteidzoši raibs artefaktu klāsts - gigantiski Būdas, senu rokrakstu krājumi, saindētas šautriņas no Jaungvinejas, ar dārgakmeņiem inkrustēti naži, no vaļa kaula darināts kajaks. Tikpat pārsteidzoši bija arī ēkas dabiskie dārgumi - plezio- zauru skeleti, nenovērtējams meteorītu krājums, milzīgs kalmārs, pat ziloņu galvaskausu kolekcija, ko no Āfrikas safari bija pārvedis Tedijs Rūzvelts.

Taču ne jau tādēļ Smitsona muzeja direktors Pīters Solomons pirms trim gadiem bija iepazīstinājis savu māsu ar SMAC. Viņš bija atvedis Ketrinu uz šo vietu ne jau tāpēc, lai aplūkotu zinātnes brīnumus, bet gan tāpēc, lai tos radītu. Un tieši to Ketrina arī bija darījusi.

Šis ēkas dzīlēs, visattālāko nostūru tumsā, atradās maza zinātniskā laboratorija, kam līdzīgas nebija visā pasaulē. Pēdējie lielie sasniegu-

mi, ko Ketrina šeit bija guvusi noētikas laukā, savijās ar visām zinātnes nozarēm - no fizikas līdz vēsturei, filozofijai un reliģijai. Drīz viss mainīsies, viņa nodomāja.

Kad Ketrina ienāca vestibilā, sargs pie reģistratūras galda aši paslēpa radioaparātu un izrāva no ausīm miniatūrās audioaustiņas.

-    Solomonas kundze! - Viņš plati pasmaidīja.

-     Redskins?

Viņš nosarka, izskatīdamies vainīgs.

-     Drīz sāksies spēle.

Viņa pasmaidīja.

-     Es nevienam neteikšu. - Viņa piegāja pie metāla detektora un iztukšoja kabatas. Noņemdama no plaukstas locītavas Cartier zelta pulksteni, Ketrina sajuta ierasto, pēkšņo skumju uzplūdu. Šis pulkstenis bija dāvana no mātes Ketrinas astoņpadsmitajā dzimšanas dienā. Nu jau bija pagājuši gandrīz desmit gadi, kopš māte bija mirusi varmācīgā nāvē… izdziestot Ketrinas rokās.

-     Tātad, Solomonas kundze? - sargs jokodams čukstus apvaicājās. - Vai jūs kādreiz kādam pastāstīsiet, ko tur darāt?

Viņa pacēla galvu.

-     Kādudien, Kail. Ne šovakar.

-     Pasakiet taču, - viņš uzstāja. - Slepena laboratorija… slepenā muzejā? Jūs noteikti darāt kaut ko superīgu.

Tūkstošreiz labāku par superīgu, Ketrina nodomāja, vākdama kopā savas mantas. Patiesībā Ketrina nodarbojās ar zinātni, kas bija tik progresīva, ka vairs pat nelīdzinājās zinātnei.

8. NODAĻA

Roberts Lengdons ka sastindzis stāvēja uz Nacionalas Skulptūru zāles sliekšņa un pētīja pārsteidzošo ainu sev priekšā. Telpa izskatījās precīzi tā, kā viņš to atcerējās - proporcionāls pusaplis, būvēts grieķu amfiteātra stilā. Pie graciozi velvētajām smilšakmens un itāliešu apmetuma sienām noteiktos attālumos bija izvietotas daudzkrāsainu akmens iežu kolonnas, starp kurām atradās nacionālā skulptūru kolekcija - trīsdesmit astoņu diženu amerikāņu statujas dabiskā lielumā, kuras puslokā stāvēja uz vienkāršās, plašās melnbalto marmora flīžu grīdas.

Viss bija tieši tā, kā Lengdons to atcerējās kopš lekcijas, ko reiz bija šeit apmeklējis.

Tikai…

Šovakar šī telpa bija tukša.

Neviena krēsla. Neviena klausītāja. Nebija arī Pītera Solomona. Tikai pulciņš tūristu, kas bezmērķīgi klīda apkārt, nelikdamies ne zinis par Lengdona iespaidīgo parādīšanos. Vai Pīters bija runājis par Rotondu? Lengdons pa dienvidu gaiteni uzmanīgi paskatījās uz Rotondas pusi un varēja redzēt, ka arī tur nesteidzīgi staigā tūristi.

Pulksteņa sitienu atbalss bija pagaisusi. Tagad Lengdons bija oficiāli nokavējies.

Viņš aizsteidzās atpakaļ uz vestibilu un sastapa kādu brīvprātīgo ekskursiju vadītāju.

-    Piedodiet, kur notiek šīvakara lekcija par godu Smitsona institūta pasākumam?

Ekskursiju vadītājs saminstinājās.

-    īsti nezinu, ser. Kad tai jāsākas?

-    Tūlīt!

Vīrietis papurināja galvu.

-    Es neko nezinu par Smitsona institūta pasākumu šajā vakarā. Vismaz šeit tāds nenotiek.

Neizpratnes pārņemts, Lengdons steidzās atpakaļ uz zāles centra pusi, uzmanīgi pētīdams visu telpu. Vai Solomons izspēlē kādu joku? Lengdons to nespēja iedomāties. Viņš izvilka mobilo tālruni un šorīt saņemtā faksa lapu un uzgrieza Pītera numuru.

Bija vajadzīgs laiks, lai milzīgajā ēkā uztvertu signālu. Beidzot klausulē atskanēja pīkstieni.

Atbildēja cilvēks ar pazīstamo dienvidnieka akcentu.

-     Pītera Solomona birojs, runā Entonijs. Kā varu jums palīdzēt?

-     Entonij! - Lengdons atviegloti noteica. - Cik labi, ka jūs vēl esat tur. Te runā Roberts Lengdons. Šķiet, radusies zināma neskaidrība par to lekciju. Es stāvu Skulptūru zālē, taču te neviena nav. Vai lekcija pārcelta uz citu telpu?

-      Diez vai, ser. Tūlīt pārbaudīšu. - Asistents uz mirkli apklusa. - Vai jūs runājāt arī ar pašu Solomona kungu?

Lengdons apjuka.

-    Nē, es runāju ar jums, Entonij. Šorīt!

-    Jā, atceros. - Klausulē iestājās klusums. - Tas no jūsu puses bija mazliet vieglprātīgi; vai jūs tā nedomājat, profesor?

Tagad Lengdons bija kļuvis pavisam modrs.

-    Kā, lūdzu?

-     Padomājiet pats… - vīrietis sacīja. - Jūs saņēmāt faksu, kurā tikāt lūgts piezvanīt uz kādu numuru, un jūs to izdarījāt. Jūs runājāt ar pilnīgi svešu cilvēku, kurš apgalvoja, ka ir Pītera Solomona asistents. Tad jūs labprātīgi iekāpāt privātā lidmašīnā uz Vašingtonu un iesēdaties automašīnā, kura jau gaidīja. Vai tā bija?

Lengdons juta, ka pār visu ķermeni pārskrien saltums.

-    Pie velna, kas tur runā? Kur ir Pīters?

-     Baidos, ka Pīteram Solomonam nav ne jausmas par to, ka jūs šodien atrodaties Vašingtonā. - Dienvidnieka akcents bija pagaisis, un viņa balss pārvērtās dobjākā, liegākā čukstā. - Jūs atrodaties šeit, Lengdona kungs, jo es gribu, lai jūs šeit atrastos.

9.NODAĻA

Stāvēdams Skulpturu zale, Roberts Lengdons ciešāk piespieda savu mobilo tālruni pie auss un apmeta nelielu loku.

-    Pie velna, kas jūs esat?

Atbilde izskanēja kā zīdains, mierīgs čuksts.

-    Neuztraucieties, profesor. Jūs esat šeit izsaukts ar noteiktu nolūku.

-     Izsaukts? - Lengdons jutās kā būrī iedzīts dzīvnieks. - Drīzāk jau sakiet, ka nolaupīts!

-    Ne tuvu. - Vīrieša balss bija spokaini mierīga. - Ja es būtu gribējis nodarīt jums pāri, jūs šobrīd gulētu beigts savā limuzīnā. - Viņš ļāva Lengdonam aptvert šos vārdus. - Mani nodomi ir pilnīgi cēli, varat man ticēt. Es gluži vienkārši vēlētos jums izteikt kādu uzaicinājumu.

Nē, paldies. Kopš piedzīvojumiem Eiropā dažu pēdējo gadu laikā negribētā slava bija padarījusi Lengdonu par jukušu ļaužu magnētu, un šis te nupat bija pārkāpis ļoti būtisku robežu.

-     Paklau, es nezinu, kas, pie joda, te notiek, taču es tūlīt beigšu sarunu…

-     Nebūs prātīgi, - vīrietis iebilda. - Ja gribat izglābt Pītera Solomona dvēseli, jums nav īpaši daudz iespēju.

Lengdons asi ievilka elpu.

-    Ko jūs teicāt?

-    Esmu pārliecināts, ka jūs to dzirdējāt.

Tas, kā šis cilvēks bija izrunājis Pītera vārdu, lika Lengdonam ap- rauties.

-    Ko jūs zināt par Pīteru?

-    Tagad es zinu viņa lielākos noslēpumus. Solomona kungs ir mans viesis, un es spēju būt uzstājīgs namatēvs.

Nevar būt, ka tas tiešām notiek.

-    Pīters neatrodas pie jums.

-     Es atbildēju pa viņa privāto mobilo tālruni. Tas noteikti lika jums padomāt.

-    Es zvanīšu policijai.

-     Nevajag, - vīrietis iebilda. - Pēc mirkļa jums pievienosies varas iestāžu pārstāvji.

Par ko tas vājprātīgais runā?

-    Ja Pīters ir pie jums… - Lengdona balss kļuva skarbāka. - Nekavējoties pasauciet viņu.

-    Tas nav iespējams. Solomona kungs ir iesprostots nelaimīgā vietā. - Vīrietis uz mirkli apklusa. - Viņš atrodas Arāfā.

-    Kur? - Lengdons atskārta, ka ir saspiedis tālruni tik cieši, ka pirksti kļuvuši nejūtīgi.

-     Arāfā? Hamistagānā? Vietā, kurai Dante veltīja dziedājumu, kas sekoja uzreiz pēc viņa leģendārās "Elles"?

Šīs reliģiskās un literārās atsauces stiprināja Lengdona aizdomas, ka viņam ir darīšana ar ārprātīgo. Otrais dziedājums. Lengdons to labi pārzināja; neviens netika ārā no Filipsa Ekseteras akadēmijas, neizlasījis Danti.

-    Jūs gribat teikt, ka Pīters Solomons atrodas… šķīstītavā?

-    Jūs, kristieši, lietojat rupjus vārdus, bet - jā, Solomona kungs atrodas vidējā vietā.

Vīrieša vārdi nebeidza skanēt Lengdonam ausī.

-    Jūs gribat teikt, ka Pīters ir… miris?

-    Ne gluži, nē.

-    Ne gluži?! - Lengdons ieaurojās, un kliedziens asi atbalsojās zālē. Kāda tūristu ģimene paskatījās uz viņu. Lengdons aizgriezās un ierunājās klusāk. - Nāve parasti nozīmē visu vai neko!

-     Jūs mani pārsteidzat, profesor. Biju gaidījis, ka jums būs labāka izpratne par dzīvības un nāves noslēpumiem. Pa vidu patiešām pastāv pasaule - pasaule, kurā Pīters Solomons šobrīd kavējas. Viņš var vai nu atgriezties jūsu pasaulē, vai pāriet uz nākamo… atkarībā no tā, ko jūs tagad darīsiet.

Lengdons mēģināja aptvert dzirdēto.

-    Ko jūs no manis gribat?

-    Viss ir vienkārši. Jums ir dota pieeja kaut kam ļoti senam. Un šovakar jūs tajā dalīsieties ar mani.

-    Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat.

-    Nē? Jūs izliekaties, ka nesaprotat senos noslēpumus, kas jums uzticēti?

Pēkšņi Lengdonam kļuva neomulīgi, jo nu viņš bija nopratis, par ko šis cilvēks runā. Seni noslēpumi. Viņš nevienam nebija bildis ne vārda par saviem piedzīvojumiem Parīzē pirms vairākiem gadiem, taču Grā- la fanātiķi bija uzmanīgi sekojuši plašsaziņas līdzekļu aprakstiem; daži bija izdarījuši pareizus secinājumus un uzskatīja, ka tagad Lengdonam ir pieejama slepena informācija par Svēto Grālu - varbūt pat par tā atrašanās vietu.

-     Paklau, - Lengdons bilda, - ja runa ir par Svēto Grālu, tad varu jums apgalvot, ka es nezinu neko vairāk par…

-     Nevajag uzskatīt mani par muļķi, Lengdona kungs, - vīrietis noskaldīja. - Mani neinteresē tik nenozīmīgas lietas kā Svētais Grāls vai cilvēces nožēlojamā spriedelēšana par to, kura vēstures versija ir pareiza. Nebeidzami strīdi par ticības semantiku man neliekas interesanti. Uz šādiem jautājumiem var atbildēt, tikai nomirstot.

Dzirdot šos skarbos vārdus, Lengdons apjuka.

-    Pie joda, par ko tad ir runa?

Vīrietis vairākas sekundes klusēja.

-    Kā jau jūs varbūt zināt, šajā pilsētā pastāv sens portāls.

Sens portāls?

-     Un šonakt, profesor, jūs to man atslēgsiet. Jums vajadzētu justies pagodinātam, ka esmu ar jums sazinājies - šāds uzaicinājums jums var gadīties tikai reizi mūžā. Izraudzīts esat jūs vienīgais.

Un jūs esat zaudējis prātu.

-      Piedodiet, taču jūsu izvēle ir neveiksmīga, - Lengdons atteica. - Es neko nezinu ne par kādu senu portālu.

-    Jūs nesaprotat, profesor. Ne jau es biju tas, kurš jūs izvēlējās… tas bija Pīters Solomons.

-     Ko? - Lengdons gandrīz nedzirdami nočukstēja.

-     Solomona kungs man pastāstīja, kā atrast šo portālu, un atzinās, ka to varētu atslēgt tikai viens vienīgs cilvēks zemes virsū. Un viņš teica, ka šis cilvēks esat jūs.

-    Ja Pīters tā ir teicis, tad viņš ir kļūdījies… vai melojis.

-     Domāju, ka ne. Atklājot šo faktu, viņš jutās ļoti nespēcīgs, un es sliecos viņam ticēt.

Lengdonu pārņēma pēkšņas dusmas.

-    Es brīdinu: ja esat nodarījis pāri Pīteram…

-     Ir jau par vēlu to apspriest, - vīrietis uzjautrināts pārtrauca Lengdonu. - No Pītera Solomona es jau esmu paņēmis visu, kas man vajadzīgs. Taču viņa labad es jums ieteiktu pagādāt to, kas man vajadzīgs no jums. Laiks ir ļoti būtisks… jums abiem. Es jums iesaku atrast šo portālu un atslēgt to. Pīters parādīs ceļu.

Pīters?

-    Man šķiet, jūs teicāt, ka Pīters atrodas "šķīstītavā".

-    Kā augšā, tā apakšā, - vīrietis atteica.

Lengdons izjuta aizvien lielāku saltumu. Šī savādā atbilde bija sena hermētiķu paruna, kas sludināja ticību debesu un zemes fiziskajai saistībai. Kā augšā, tā apakšā. Lengdons uzmanīgi nopētīja milzīgo telpu un netika gudrs, kādēļ šovakar viss tik pēkšņi bija kļuvis nevadāms.

-     Paklau, es nezinu, kā atrast kaut kādu senu portālu. Es tūlīt piezvanīšu policijai.

-    Jūs vēl nemaz neesat to aptvēris, vai ne? Kāpēc jūs esat izraudzīts?

-     Nē, - Lengdons atteica.

- Tad aptversiet, - iesmējies atbildēja vīrietis. - Nu jau kuru katru mirkli.

Tad saruna pārtrūka.

Vairākus baisus mirkļus Lengdons palika nekustīgi stāvam, cenzdamies izprast to, kas nupat bija noticis.

Pēkšņi tālumā viņš izdzirdēja kādu negaidītu skaņu. Tā nāca no Rotondas. Kāds kliedza.

10.NODAĻA

Roberts Lengdons daudzas reizes sava mūža bija iegājis Kapitolija Rotondā, taču nekad tik ātrā skrējienā. Iejoņojis pa ziemeļu puses ieeju, viņš pamanīja tūristus, kas bija sapulcējušies telpas centrā. Kāds puisēns kliedza, un vecāki pūlējās viņu nomierināt. Citi drūzmējās apkārt, un vairāki apsargi visiem spēkiem centās atjaunot kārtību.

- Viņš to izvilka no sava pārsēja, - kāds drudžaini klāstīja, - un gluži vienkārši pameta tur!

Pienācis tuvāk, Lengdons pirmo reizi ieraudzīja to, kas bija izraisījis šādu kņadu. Jāatzīst, ka priekšmets uz Kapitolija grīdas bija neparasts, taču tā klātbūtne diez vai noderēja par iemeslu kliegšanai.

Uz grīdas guļošo lietu Lengdons bija redzējis vairākas reizes. Hār- varda universitātes mākslas katedrā to bija dučiem - plastikāta modeļi dabiskā lielumā, ko tēlnieki un gleznotāji izmantoja, lai varētu labāk atainot cilvēka ķermeņa vissarežģītāko sastāvdaļu, kas pārsteidzošā kārtā bija nevis seja, bet gan roka. Kāds atstājis Rotondā manekena roku?

Šādām mākslīgajām rokām bija pirksti ar šarnīriem, kas ļāva māksliniekam novietot roku jebkurā viņam vēlamajā stāvoklī, un otrā kursa studentiem tas bieži vien nozīmēja taisni gaisā izstieptu vidējo pirkstu. Taču šī mākslīgā roka bija novietota tā, ka rādītājpirksts un īkšķis norādīja uz griestiem.

Piegājis tuvāk, Lengdons atskārta, ka šī mākslīgā roka ir neparasta. Plastmasas virsma bija nevis gluda kā lielākajai daļai, bet lāsumaina un mazliet krunkaina un izskatījās gandrīz…

Kā īsta āda.

Lengdons strauji apstājās.

Nu viņš ieraudzīja asinis. Ak dievs!

Izskatījās, ka nocirstā plaukstas locītava uzdurta uz koka pamatnes ar asu smaili, lai tā atrastos vertikāli. Lengdonu pāršalca nelabuma vilnis. Viņš lēni pavirzījās tuvāk, nespēdams paelpot, tagad jau redzēdams, ka rādītājpirksta un īkšķa gali ir rotāti ar sīkiem tetovējumiem. Taču ne jau tetovējumi piesaistīja Lengdona uzmanību. Viņa skatiens tūdaļ aizslīdēja pie pazīstamā zelta gredzena uz ceturtā pirksta.

Nē.

Lengdons atrāvās. Visa pasaule sagriezās, kad viņš atskārta, ka raugās uz Pītera Solomona labo roku.

11.NODAĻA

Kāpēc Pīters neatbild? Ketrina Solomona netika gudra, izslēgusi mobilo tālruni. Kur viņš palicis?

Jau trīs gadus Pīters Solomons uz viņu iknedēļas tikšanos septiņos ] svētdienas vakarā allaž bija ieradies pirmais. Tas bija viņu privātais ģimenes rituāls - veids, kā satikties pirms jaunas nedēļas sākuma. Pīters tādējādi uzzināja pēdējos jaunumus par Ketrinas darbu laboratorijā.

Viņš nekad nemēdz kavēties, Ketrina domās sprieda, un vienmēr atbild uz tālruņa zvaniem. It kā ar to vēl būtu par maz, Ketrina joprojām nebija īsti pārliecināta, ko Pīteram teiks, kad viņš beidzot tomēr ieradīsies. Kā es vispār spēšu viņam pajautāt par to, ko šodien atklāju?

Viņas kurpes ritmiski klikšķēja pa betonēto gaiteni, kas kā mugurkauls vijās cauri SMAC. Dēvēts par ielu, šis gaitenis savienoja nama piecus milzīgos glabātuvju nodalījumus. Četrdesmit pēdu augstumā virs galvas oranžu cauruļu cirkulācijas sistēma pulsēja ēkas sirdspukstu ritmā - tur cirkulēja tūkstošiem kubikpēdu filtrēta gaisa.

Parasti gandrīz ceturtdaļjūdzi garajā gājienā uz laboratoriju šīs skaņas Ketrinai šķita nomierinošas. Tomēr šovakar pulsēšana viņu bija ārkārtīgi satraukusi. Tas, ko viņa šodien bija uzzinājusi par savu brāli, būtu padarījis nemierīgu jebkuru. Tā kā Pīters bija viņas vienīgais radinieks visā pasaulē, Ketrina jutās īpaši uztraukta, iedomājoties, ka brālim no viņas ir kaut kas slēpjams.

Ciktāl Ketrinai bija zināms, Pīters no viņas kaut ko bija paturējis noslēpumā tikai vienu reizi… tas bija brīnišķīgs noslēpums, paslēpts šī paša gaiteņa galā. Pirms trim gadiem brālis bija vedis Ketrinu pa šo gaiteni, iepazīstinot ar SMAC un lepni izrādot dažus visneparastākos priekšmetus - Marsa meteorītu ALH-84001, Sēdošā Vērša piktogrāfisko dienasgrāmatu, aizlakotu Bail firmas stikla burku kolekciju, kurā atradās Čārlza Darvina savāktie oriģinālie paraugi.

Kad viņi gāja garām smagām durvīm ar mazu logu, Ketrina paguva pamanīt to, kas atradās aiz durvīm, un noelsās.

-    Mīļo pasaulīt, kas tas tāds?

Brālis iesmējās un soļoja tālāk.

-    Trešais nodalījums. To sauc par "slapjo ēku". Visai neparasts skats, vai ne?

Drīzāk jau šausminošs. Ketrina steidzās viņu panākt. Šis nams bija kā cita planēta.

-    Tas, ko es tev patiešām gribu parādīt, ir Piektais nodalījums, - brālis sacīja, vadīdams viņu pa šķietami bezgalīgo gaiteni. - Tā ir mūsu jaunākā piebūve. Uzcelta, lai tur novietotu artefaktus no Nacionālā Dabas vēstures muzeja pagrabiem. Plānots šo kolekciju uz turieni pārvietot pēc pieciem gadiem, un tas nozīmē, ka piektais nodalījums šobrīd stāv tukšs.

Ketrina aši pameta skatienu uz Pīteru.

-    Tukšs? Tad kāpēc mums uz to jāskatās?

Brāļa pelēkajās acīs pazibēja pazīstama draiskulība.

-     Ja reiz neviens šo telpu neizmanto, man ienāca prātā, ka varbūt to varētu izmantot tu.

-    Es?

-     Protams. Nodomāju, ka varbūt tev noderētu īpaši iekārtota laboratorijas telpa - vieta, kur tu vari realizēt dažus no tiem teorētiskajiem eksperimentiem, ko esi izstrādājusi visus šos gadus.

Ketrina satriekta cieši raudzījās uz brāli.

-     Bet, Pīter, tie eksperimenti tiešām ir teorētiski! Tos realizēt īstenībā būtu gandrīz neiespējami.

-     Nekas nav neiespējams, Ketrina, un šī ēka tev ir ideāli piemērota. SMAC nav tikai dārgumu noliktava; tā ir viena no pasaules vismodernākajām zinātniskās izpētes vietām. Mēs pastāvīgi ņemam dažādas lietas no kolekcijas un pētām tās ar labākajām kvantitatīvajām tehnoloģijām, kādas vien var nopirkt par naudu. Viss aprīkojums, kādu vien tev ievajadzētos, šeit būtu tavā rīcībā.

-     Pīter, tehnika šo eksperimentu veikšanai ir…

-    Jau vietā. - Viņš plati pasmaidīja. - Laboratorija ir iekārtota.

Ketrina apstājās kā zemē iemieta.

Viņas brālis norādīja tālāk pa garo gaiteni.

-    Tūlīt mēs to ieraudzīsim.

-    Tu… tu aprīkoji man laboratoriju? - Ketrina gandrīz nespēja paelpot.

-    Tas ir mans darbs. Smitsona institūts tika dibināts, lai sekmētu zinātnes attīstību. Kā direktoram man šis uzdevums jāuztver nopietni. Es ticu, ka tevis piedāvātajiem eksperimentiem piemīt potenciāls pārbīdīt zinātnes robežas vēl neapgūtā teritorijā. - Pīters apstājās un ielūkojās viņai tieši acīs. - Neatkarīgi no tā, vai tu esi mana māsa, es justos spiests atbalstīt šos pētījumus. Tavas idejas ir ģeniālas. Pasaule ir pelnījusi redzēt, pie kā tās noved.

-     Pīter, es taču nevaru…

-     Labi, nomierinies… Tā bija mana nauda, un šobrīd piekto nodalījumu neviens neizmanto. Kad būsi pabeigusi savus eksperimentus, tu

izvāksies. Turklāt piektajam nodalījumam piemīt dažas neatkārtojamas īpašības, kas būs kā radītas tavam darbam.

Ketrina nespēja pat iedomāties, kas milzīgā, tukšā nodalījumā varētu palīdzēt viņas pētījumiem, taču nojauta, ka tūlīt to uzzinās. Viņi tikko bija nonākuši pie tērauda durvīm, uz kurām caur trafaretu bija uzkrāsots uzraksts:

5. NODALĪJUMS

Brālis iebāza savu karšatslēgu atverē, un iegaismojās elektroniska tastatūra. Viņš pacēla pirkstu, lai uzspiestu savu pieejas kodu, taču tad aprāvās, draiskulīgi izliekdams uzacis tāpat, kā allaž bija darījis bērnībā.

-    Tu tiešām esi gatava?

Viņa pamāja. Mans brālis, mūžīgais aktieris.

-    Atkāpies. - Pīters nospieda taustiņus.

Tērauda durvis atvērās, skaļi nošņākdamās.

Aiz sliekšņa valdīja tikai necaurredzama tumsa… milzīgs tukšums. Šķita, ka no ta dzīlēm atbalsojas dobjš vaids. Ketrina sajuta no iekšpuses plūstošā gaisa salto triecienu. Sajūta bija tāda, kā naktī skatoties Lielajā kanjonā.

-     Iztēlojies tukšu lidmašīnu angāru, kas gaida Airbus floti, - brālis sacīja, - un tev radīsies vispārīgs priekšstats.

Ketrina attapās, ka pakāpjas atpakaļ.

-    Pats nodalījums ir pārāk milzīgs, lai to apsildītu, taču tava laboratorija ir termāli izolēta izdedžu betona bloku telpa aptuvena kuba formā un izvietota nodalījuma tālākajā stūrī.

Ketrina mēģināja to iztēloties. Kaste kastē. Viņa pūlējās kaut ko saskatīt tumsā, taču tā bija necaurredzama.

-    Cik tālu tas ir?

-     Ļoti tālu… te bez pūlēm varētu ietilpināt futbola laukumu. Tomēr vajadzētu tevi brīdināt, ka gājiens ir mazliet biedējošs. Tur ir ārkārtīgi tumšs.

-     Vai gaismas slēdža nav? - Ketrina jautāja, piesardzīgi paskatījusies ap stūri.

-    Piektajā nodalījumā vēl nav ievilkta elektrība.

-     Bet… kā tad laboratorija var darboties?

Brālis piemiedza ar aci.

-     Ūdeņraža elements.

Ketrinai palika vaļā mute.

-    Tu taču nerunā nopietni, vai ne?

-    Pietiekami liela jauda, lai apgaismotu mazu pilsētu. Tavai laboratorijai ir atsevišķa radiofrekvence. Vēl vairāk, visi nodalījumi no ārpusEs ir izolēti ar gaismas necaurlaidīgiem materiāliem, lai pasargātu iekšā novietotos artefaktus no saules radiācijas. Būtībā šis nodalījums ir izolēta, enerģētiskā ziņā neitrāla vide.

Pamazām Ketrina sāka izprast piektā nodalījuma vilinājumu. Tā kā lielākā daļa viņas darba bija saistīta ar agrāk nezināmu enerģijas lauku mērījumiem, eksperimentus vajadzēja veikt vidē, kas būtu izolēta no jebkāda svešas izcelsmes starojuma vai baltā trokšņa. Tas attiecās arī uz tik smalkiem traucējumiem kā tuvumā esošu cilvēku "smadzeņu starojums" vai "domu izplūde". Šī iemesla dēļ universitātes pilsētiņa vai slimnīcas laboratorija nederēja, taču nekas nebūtu vairāk piemērots par tukšu nodalījumu SMAC telpās.

-    Iesim un paskatīsimies. - Brālis smaidīdams spēra soli bezgalīgajā tumsā. - Vienkārši seko man.

Ketrina kavējās uz sliekšņa. Vairāk nekā simts jardi pilnīgā tumsā? Viņa gribēja ieminēties par kabatas lukturīti, taču brālis jau bija nozudis bezdibenī.

-    Pīter? - viņa uzsauca.

-    Ticības lēciens, - brālis sauca pretī, un viņa balss jau skanēja no tālienes. - Tu atradīsi ceļu. Tici man.

Viņš taču nerunā nopietni, vai ne? Ketrinas sirds dauzījās, kad viņa pagājās dažas pēdas tālāk pāri slieksnim, pūlēdamās ieskatīties tumsā. Es neko neredzu! Pēkšņi tērauda durvis aiz viņas nošņācās un aizcirtās, atstājot Ketrinu pilnīgā tumsā. Nekur nebija ne mazākā gaismas stariņa.

-     Pīter?!

Klusums.

Tu atradīsi ceļu. Tici man.

Nedrošības pārņemta, viņa sāka akli taustīties uz priekšu. Ticības lēciens? Ketrina nespēja saskatīt pat savu roku! Viņa turpināja virzīties uz priekšu, taču jau pēc dažām sekundēm bija pilnīgi apmaldījusies. Uz kurieni es eju?

Tas bija noticis pirms trim gadiem.

Tagad, nonākusi pie šīm pašām smagajām durvīm, viņa saprata, cik tālu ceļu veikusi kopš tā pirmā vakara. Laboratorija - iesaukta par "Kubu" - bija kļuvusi par viņas mājām, svētnīcu piektā nodalījuma dzīlēs. Kā jau brālis bija pareģojis, viņa atrada ceļu cauri tumsai gan tovakar, gan katrā turpmākajā dienā - pateicoties asprātīgi vienkāršai vadības sistēmai, ko brālis viņai bija ļāvis atklāt pašai.

Daudz svarīgāk bija tas, ka piepildījās ari pārējie brāļa pareģojumi: Ketrinas eksperimentiem bija pārsteidzoši rezultāti, it īpaši pēdējo sešu mēnešu laikā. Tie bija lieli sasniegumi, kas pārvērtīs visas domāšanas paradigmas. Ketrina ar brāli bija vienojusies paturēt šos rezultātus pilnīgā noslēpumā, kamēr nebūs labāk izprastas to sekas. Tomēr Ketrina zināja, ka drīz publicēs dažus zinātniskus atklājumus, kas radis vislielākās pārvērtības cilvēces vēsturē.

Slepena laboratorija slepenā muzejā, viņa nodomāja, iebāzdama karšat- slēgu piektā nodalījuma durvīs. legaismojās tastatūra, un Ketrina ievadīja savu PIN kodu.

Tērauda durvis nošņākdamās atvērās.

Jau pazīstamo, dobjo vaidu pavadīja tas pats aukstā gaisa vilnis. Kā jau allaž, Ketrina juta, ka pulss kļūst ātrāks.

Dīvainākais cefš uz darbu zemes virsū.

Saņēmusi drosmi gājienam, Ketrina Solomona pameta skatienu uz pulksteni un spēra soli tukšumā. Tomēr šovakar viņu pavadīja nemiera pilna doma: Kur palicis Pīters?

12.NODAĻA

Kapitolija drošības dienesta priekšnieks Trents Endersons pārraudzīja Savienoto Valstu Kapitolija kompleksu jau vairāk nekā desmit gadus. Būdams plecīgs vīrs ar platām krūtīm, asiem sejas vaibstiem un rudiem matiem, viņš mēdza matus apgriezt īsi, tādējādi iegūdams ietekmīga militārista izskatu. Viņš nēsāja redzamu ieroci kā brīdinājumu ikvienam, kas būtu pietiekami neattapīgs, lai apšaubītu viņa ietekmes apmērus.

Lielāko daļu laika Endersons pavadīja, koordinējot savu mazo policistu armiju no uzraudzības centra Kapitolija pagrabstāvā. Centrs bija aprīkots ar jaunākajām tehnoloģijām. No šejienes viņš pārraudzīja tehniķu grupu, kuri uzmanīja novērošanas monitorus, datora izdrukas un telefona komutatoru, kas ļāva Endersonam sazināties ar lielo drošības personālu, kas atradās viņa pakļautībā.

Šis vakars bija neparasti kluss, un Endersons jutās apmierināts. Viņš bija cerējis sava biroja platekrāna televizorā noskatīties kādu drusciņu Redskins spēles. Tā bija tikko sākusies, kad iedūcās iekšējais telefons.

-Šef?

Endersons novaidējās un nospieda taustiņu, neatraudams skatienu no televizora.

-Jā.

-    Mums ir nelielas problēmas Rotondā. Esmu izsaucis policistus, kuri tūdaļ būs klāt, taču man likās, ka jūs gribēsiet paskatīties.

-     Skaidrs. - Endersons iegāja drošības dienesta nervu centrā - nelielā, neomodernā telpā, kas bija kā piebāzta ar datoru monitoriem. - Kas jums tur ir?

Tehniķis savā monitorā uzmeklēja digitālu videoierakstu.

-    Rotondas austrumu balkona kamera. Pirms divdesmit sekundēm. - Viņš atskaņoja ierakstu.

Endersons skatījās pāri tehniķa plecam.

Rotondā šodien bija gandrīz tukša, tajā atradās tikai daži tūristi. En- dersona trenētais skatiens nekavējoties pievērsās cilvēkam, kurš bija viens pats un kustējās ātrāk par visiem pārējiem. Noskūta galva. Zaļš armijnieku šinelis. Savainota roka pārsējā. Mazliet kliba kāja. Uzkum- pusi mugura. Runā pa mobilo telefonu.

Plikgalvainā vīra soļi asi atbalsojās audioierakstā, kamēr viņš nonāca precīzi Rotondas centrā un pēkšņi apstājās, pārtrauca runāt pa telefonu un tad notupās, it kā grasītos sasiet kurpi. Taču dīvainis nevis sēja kurpi, bet kaut ko izvilka no sava apsēja un nolika uz grīdas. Tad viņš piecēlās un aši aizkliboja uz austrumu izejas pusi.

Endersons pētīja savādās formas priekšmetu, ko vīrietis bija atstājis. Kas, pie joda? Tas bija apmēram astoņas collas augsts un slējās vertikāli. Endersons paliecās tuvāk ekrānam un samiedza acis. Tas nevar būt tas, pēc kā izskatās!

Kad plikgalvainais vīrietis aizsteidzās prom, nozudis pa austrumu portiku, varēja dzirdēt, kā tuvumā kāds mazs zēns saka:

-    Mammu, tam vīram kaut kas izkrita. - Zēns pamāja uz priekšmetu, taču pēkšņi sastinga. Brīdi nekustīgi stāvējis, viņš parādīja ar pirkstu un palaida apdullinošu kliedzienu.

Drošības dienesta priekšnieks vienā mirklī apsviedās un metās ārā pa durvīm, vienlaikus izsaukdams pavēles.

-    Sazinieties ar visām patruļām! Atrodiet un aizturiet to plikgalvai- . no vīrieti ar apsieto roku. TŪLĪT!

Izbrāzies no drošības centra, viņš uzjoņoja augšā pa nodeldētajām kāpnēm, lēkdams pāri trim pakāpieniem uzreiz. Novērošanas kamera bija parādījusi, ka plikgalvainais vīrietis ar apsaitēto roku izgājis no Rotondas pa austrumu portiku. Tādējādi īsākais ceļš ārā no ēkas būtu pa austrumu-rietumu gaiteni, kas atradās tieši priekšā.

Es varu viņu apsteigt.

Nonācis kāpņu augšgalā un nogriezies ap stūri, Endersons nopētīja kluso gaiteni sev priekšā. Tālākajā galā roku rokā nesteidzīgi pastaigājās kāds padzīvojis pāris. Turpat netālu gaišmatains tūrists ar zilu jaku mugurā lasīja ceļvedi un pētīja mozaīkas griestus pie Pārstāvju palātas zāles.

-    Atvainojiet, ser! - Endersons izgrūda, tuvodamies tūristam. - Vai neesat redzējis plikgalvainu vīrieti ar apsaitētu roku?

Šķietami apjucis, vīrietis atrāva skatienu no sava ceļveža.

-     Plikpaurains vīrietis ar apsaitētu roku! - Endersons jau stingrāk atkārtoja. - Vai esat viņu redzējis?

Tūrists saminstinājās un nervozi paskatījās uz gaiteņa tālāko austrumu galu.

-     Ē… jā, - viņš noteica. - Manuprāt, viņš nupat paskrēja man garām… tur, uz tām kāpnēm. - Viņš norādīja tālāk pa gaiteni.

Endersons izrāva rāciju un iekliedza tajā:

-     Visām patruļām! Aizdomās turamais devies uz dienvidaustrumu izeju. Visiem uz turieni! - Iegrūdis rāciju atpakaļ, viņš izrāva ieroci no maksts un aizskrēja uz izejas pusi.

Pēc trīsdesmit sekundēm spēcīgais, gaišmatainais vīrietis zilajā jakā pa kādu klusu izeju Kapitolija austrumu pusē izgāja miklajā vakara gaisa. Viņš pasmaidīja, izbaudīdams vakara vēsumu.

Pārvērtības.

Tas bija viegli.

Vēl tikai pirms minūtes viņš bija aši izklibojis no Rotondas, ģērbies armijas šinelī. Iegājis kādā aptumšotā alkovā, viņš nometa mēteli, zem kura bija uzvilkta zila jaka. Iekams pamest šineli, viņš no kabatas izvilka gaišmatainu parūku un rūpīgi uzlika to galvā. Tad izslējās taisns, izņēma no jakas kabatas nelielu tūristu ceļvedi pa Vašingtonu un elegantā gaitā mierīgi iznāca no nišas.

Pārvērtības. Tas ir mans talants.

Kamēr mirstīgās kājas nesa viņu uz gaidošā limuzīna pusi, Malaks izlieca muguru, izslējās visā sešu pēdu un trīs collu augumā un izrieza krūtis. Tad dziļi ieelpoja, ļaujot gaisam piepildīt plaušas. Viņš juta, kā uz krūtīm izplešas ietetovētā fēniksa spārni.

Ja vien viņi pazītu manu spēku, viņš nodomāja, cieši paskatījies uz pilsētu. Šonakt manas pārvērtības būs galā.

Malaks Kapitolija ēkā bija viltīgi izspēlējis savas kārtis, izrādot cieņu visām senajām uzvedības normām. Senais uzaicinājums ir piegādāts. Ja arī Lengdons vēl nebija aptvēris savu lomu šeit, šajā vakarā, tad drīz tas notiks.

13.NODAĻA

Kapitolija Rotondā - tapat kā Svēta Petera katedrale - allaž bija spējusi negaidīti pārsteigt Robertu Lengdonu. Ar prātu viņš apzinājās, ka šī telpa ir tik liela, lai tajā bez pūlēm varētu atrast vietu Brīvības statujai, taču nez kāpēc Rotondā allaž bija likusies lielāka un tukšāka, it kā gaisā mājotu gari. Tomēr šovakar te valdīja vienīgi haoss.

Drošības dienesta virsnieki aizsprostoja visas izejas no Rotondas, vienlaikus mēģinādami aizvadīt prom pārbijušos tūristus, lai tie netraucētu. Mazais zēns joprojām raudāja. Nozibsnīja spoža gaisma - kāds tūrists bija nofotografējis roku -, un vairāki apsargi nekavējoties aizturēja šo vīrieti, atņēma kameru un aizveda viņu prom. Vispārējā juceklī Lengdons juta, ka slīd uz priekšu kā transā, izspraucas cauri pūlim, virzās tuvāk rokai.

Pītera Solomona labā roka slējās vertikāli, plaukstas locītavas plakanā daļa bija uzdurta uz smaila koka paliktnīša. Trīs pirksti savilkti dūrē, bet īkšķis un rādītājpirksts bija pilnībā iztaisnoti un rādīja uz augsto kupolu.

- Visiem atkāpties! - kāds drošības dienesta darbinieks uzsauca.

Lengdons tagad atradās pietiekami tuvu, lai varētu redzēt sakaltušās asinis, kas bija notecējušas pa plaukstas locītavu un sarecējušas uz koka pamatnes. Pēcnāves brūces neasiņo… tas nozīmē, ka Pīters ir dzīvs. Lengdons nezināja, - izjust atvieglojumu vai nelabumu. Roka Pīteram nocirsta, kamēr viņš vēl bijis dzīvs? Lengdonam kaklā sakāpa rūgtums. Viņš atcerējās visas tās reizes, kad viņa dārgais draugs bija pastiepis šo pašu roku, lai sasveicinātos vai sirsnīgi apskautos.

Uz vairākām sekundēm Lengdons juta, ka prāts aptumšojas kā ne- noregulēts televizors, kas pārraida tikai statiskus traucējumus. Pirmais skaidrais tēls, kas izlauzās cauri miglai, bija pilnīgi negaidīts.

Kronis… un zvaigzne.

Notupies Lengdons pētīja Pītera īkšķa un rādītājpirksta galus. Tetovējumi? Neticami, taču briesmonis, kurš to izdarījis, šķiet, bija uztetovējis uz Pītera pirkstu galiem sīciņus simbolus.

Uz īkšķa - kroni. Uz rādītājpirksta - zvaigzni.

Nevar būt. Lengdons tūdaļ pazina abus šos simbolus. Prāts šo jau tāpat šaušalīgo ainu papildināja ar kaut ko gandrīz neaptveramu. Šie simboli vēsturē daudzkārt bija parādījušies kopā un allaž vienā un tai pašā vietā - uz kādas rokas pirkstu galiem. Tas bija viens no senās pasaules visiekārotākajiem un noslēpumainākajiem tēliem.

Mistēriju roka.

Šis tēls tagad bija sastopams tikai retu reizi, taču visas vēstures gai- l.i tas bija simbolizējis varenu aicinājumu darboties. Lengdons pūlējās iZprast tagad viņam priekšā esošo nedabisko artefaktu. Kāds Pītera roku pataisījis par Mistēriju roku? Neiedomājami. Tradicionāli šis apveids lika izgrebts no akmens vai koka vai atainots zīmējumā. Lengdons vēl nekad nebija dzirdējis, ka Mistēriju roku varētu veidot no īstas miesas. Šāda rīcība likās pretīga.

-    Ser? - aiz muguras ierunājās kāds sargs. - Lūdzu, atkāpieties.

Lengdons viņu gandrīz nedzirdēja. Ir vēl citi tetovējumi. Kaut arī nevarēja saredzēt trīs dūrē savilkto pirkstu galus, Lengdons zināja, ka uz katra no tiem noteikti atrodas īpašas iezīmes. Tāda bija šī tradīcija. Kopā pieci simboli. Gadu tūkstošu gaitā simboli uz Mistēriju rokas pirkstu galiem nekad nebija mainījušies… tāpat kā rokas nolūks.

Šī roka simbolizē… uzaicinājumu.

Atceroties tā cilvēka vārdus, kurš viņu bija atvedis šurp, Lengdonu pārņēma pēkšņs saltums. Profesor, jūs saņemsiet uzaicinājumu, kāds gadās tikai reizi mūžā. Senos laikos Mistēriju roka patiešām kalpoja par visie- kārotāko uzaicinājumu zemes virsū. Tās saņemšana nozīmēja svētu pavēli pievienoties kādai izredzēto grupai - tika runāts, ka viņi glabā visu laikmetu slepenās gudrības. Šāds uzaicinājums ne vien bija liels gods, bet arī liecināja, ka meistars uzskata šo cilvēku par cienīgu uzzināt visas apslēptās gudrības. Meistara roka, kas pastiepta pretī iesvētāmajam.

-     Ser, - sargs atkārtoja, uzlikdams stingru plaukstu uz Lengdona pleca. - Jums nekavējoties jāatkāpjas.

-    Es zinu, ko tas nozīmē, - Lengdons izmocīja. - Es varu palīdzēt.

-    Jāatkāpjas! - sargs atkārtoja.

-    Mans draugs ir nonācis nepatikšanās. Mums jā…

Lengdons juta, ka spēcīgs tvēriens uzvelk viņu stāvus un aizved prom no rokas. Viņš gluži vienkārši ļāva tam notikt… juzdamies pārāk satriekts, lai spētu iebilst. Nupat bija izteikts oficiāls uzaicinājums. Kāds pavēlējis Lengdonam atslēgt mistisku portālu, kas atklās senu noslēpumu un apslēptu zināšanu pasauli.

Taču tas bija neprāts.

Ārprātīgā maldi.

14.NODAĻA

Garais Malaka limuzīns viegli aizripoja prom no Savienoto Valstu Kapitolija - pa Neatkarības avēniju austrumu virzienā. Ietves malā stāvēja jauns pāris un pūlējās ielūkoties cauri tonētajiem aizmugures logiem, cerēdams kaut uz mirkli ieraudzīt kādu svarīgu personu.

Es sēžu priekšā, Malaks nodomāja, klusībā pasmaidīdams.

Malakam ļoti patika varas apziņa, ko radīja šīs lielās automašīnas vadīšana pilnīgā vienatnē. Viņam bija vēl piecas automašīnas, taču neviena cita nesniedza to, kas šovakar bija vajadzīgs, - savrupības garantiju. Pilnīgu savrupību. Limuzīni šajā pilsētā baudīja vārdos neizteiktu neaizskaramību. Vēstniecības uz riteņiem. Netālu no Kapitolija kalna strādājošie policijas virsnieki allaž bažījās par to, kādu ietekmīgu, limuzīnā sēdošu valstsvīru viņi varētu kļūdas pēc apturēt, un tāpēc lielākoties gluži vienkārši nevēlējās riskēt.

Pāri Anakostijas upei braukdams uz Mērilendu, Malaks juta, ka likteņa pievilkšanas spēks vada aizvien tuvāk Ketrinai. Šovakar es tieku aicināts veikt vēl vienu uzdevumu… to, ko nebiju pat iztēlojies. Pagājušajā naktī, kad Pīters Solomons bija atklājis pēdējo no saviem noslēpumiem, Malaks uzzināja par slepeno laboratoriju, kurā Ketrina Solomona paveikusi brīnumus - nonākusi pie satriecošiem atklājumiem. Malaks apzinājās - jebkad nonākot atklātībā, tie pārvērstu visu pasauli.

Viņas darbs atklās visu lietu patieso dabu.

Gadsimtiem ilgi pasaules "gaišākie prāti" nebija likušies ne zinis par senajām zinātnēm, izsmiedami tās kā muļķīgu māņticību un bruņodamies ar iedomīgu skepsi un žilbinošām jaunām tehnoloģijām - instrumentiem, kas tikai aizveda viņus vēl tālāk no patiesības. Katras nākamās paaudzes tehnoloģija pierāda, ka iepriekšējās paaudzes atklājumi bijuši nepatiesi. Un tā tas bija turpinājies cauri gadsimtiem. Jo vairāk cilvēks uzzināja, jo vairāk saprata, ka neko nezina.

Tūkstošiem gadu cilvēce bija klīdusi tumsā… taču tagad, kā jau ticis pareģots, tuvojās pārmaiņas. Pēc aklas joņošanas cauri vēsturei cilvēce nonākusi krustcelēs. Šis mirklis bija pareģots jau sen - to pravietoja senie teksti, pirmatnējie kalendāri un pat pašas zvaigznes. Diena bija noteikta, tās pienākšana - neizbēgama. Pirms tās notiks spožs zināšanu sprādziens… apskaidrības zibsnis, kas izgaismos tumsu un dos cilvēcei pēdējo iespēju novērsties no bezdibeņa un nostāties uz gudrības ceļa.

Esmu nācis, lai aizsegtu šo gaismu, Malaks nodomāja. Tāda ir mana loma.

Liktenis bija saistījis viņu ar Pīteru un Ketrinu Solomoniem. Nozīmīgie atklājumi, pie kuriem Ketrina Solomona bija nonākusi SMAC, draudētu atvērt jaunas domāšanas slūžas, uzsākot jaunu Renesansi. Nonākušas sabiedrības rokās, Ketrinas atklāsmes kļūtu par katalizatoru, kas iedvesmotu cilvēci no jauna apgūt zaudētās zināšanas un piešķirtu tai neiedomājamu spēku.

Ketrinas liktenis ir aizdedzināt šo lāpu. Manējais - to apdzēst.

15.NODAĻA

Pilnīgā tumsā Ketrina Solomona taustīdamas mekleja savas laboratorijas ārējo ieeju. To atradusi, viņa smagi atvilka vaļā ar svinu oderētās durvis un iesteidzās mazajā priekštelpā. Gājiens cauri tukšumam bija aizņēmis tikai deviņdesmit sekundes, un tomēr viņas sirds neprātīgi dauzījās. Pēc trim gadiem jau vajadzēja pie tā pierast. Ketrina allaž bija izjutusi atvieglojumu, izbēgot no piektā nodalījuma tumsas un ienākot šajā tīrajā, labi apgaismotajā telpā.

"Kubs" bija milzīga kaste bez logiem. Katru iekštelpas sienu un griestu collu sedza blīvs ar titānu klāta svina šķiedru režģis, radot betona kamerā iebūvēta gigantiska būra iespaidu. Matēta organiskā stikla plāksnes veidoja telpā atsevišķus nodalījumus - laboratoriju, vadības telpu, aparātu telpu, vannas istabu un mazu bibliotēku pētījumu veikšanai.

Ketrina mundri iesoļoja galvenajā laboratorijā. Gaišajā un sterilajā darba telpā spīdēja daudzas modernas iekārtas: divi savienoti elektro- encefalogrāfi, femtosekunžu ķemme, magnētiski optiskais slazds un kvantu nenoteiktības elektroniskie trokšņu NNĢ, vienkāršāk dēvēti par nejaušo notikumu ģeneratoriem.

Par spiti noētikas zinātnē izmantotajām vismodernākajām tehnoloģijām, paši atklājumi bija daudz noslēpumaināki par aukstajām progresīvās tehnoloģijas iekārtām, kuras tos radīja. Straumēm vien saņemot satriecošos jaunos datus, maģija un mīti drīz vien pārvērtās par realitāti, un tas uzturēja noētikas pamatideoloģiju - cilvēka prāta neizmantoto potenciālu.

Vispārējā tēze bija vienkārša: mēs neesam pat sākuši aptvert savas psihiskās un garīgās spējas.

Eksperimenti tādās vietās kā Noētikas zinātņu institūtā (NZI) Ka- lifornijā un Prinstonas Tehnoloģisko anomāliju izpētes laboratorijā (PTAIL) bija pierādījuši, ka pienācīgi koncentrēta cilvēka doma spēj ietekmēt un pārveidot fizikālo masu. Šie eksperimenti nebija nekādi viesistabās rādāmi karotīšu liekšanas triki, bet gan ļoti rūpīgi kontrolēti pētījumi, kas noveda pie viena un tā paša neparastā rezultāta: neatkarīgi no tā, vai mēs to zinām, mūsu domas patiešām mijiedarbojas ar fizisko pasauli, radot izmaiņas līdz pat elementārdaļiņu līmenim.

Prāts uzveic matēriju.

2001. gadā, dažas stundas pēc šausminošajiem 11. septembra notikumiem, noētikā tika sperts milzīgs solis uz priekšu. Četri zinātnieki atklāja, - kad pārbiedētā pasaule sanākusi kopā un bēdās veltījusi visu uzmanību šai konkrētajai traģēdijai, trīsdesmit septiņu dažādu nejaušo notikumu ģeneratoru rādītāji visā pasaulē pēkšņi kļuva ievērojami mazāk nejauši. Kaut kādā veidā šī vienotība pārdzīvojumā, miljonu prātu apvienošanās bija ietekmējusi iekārtu randomizācijas funkciju, organizējot izvadi un haosā radot kārtību.

Šķita, ka šis satriecošais atklājums pielīdzināms senajai reliģiskajai pārliecībai par "kosmisko apziņu" - milzīgu cilvēku nodomu apvienošanu, kas patiešām spēj mijiedarboties ar fizikālo matēriju. Nesen masu meditācijas un lūgšanu pētījumi bija radījuši līdzīgus rezultātus nejaušo notikumu ģeneratoros, vēl vairāk apstiprinot apgalvojumu, ka cilvēka apziņa, kā to aprakstīja noētikas pētniece Linna Maktegārta, ir matērija ārpus ķermeņa… ārkārtīgi augstā līmenī sakārtota enerģija, kas spēj pārvērst fizisko pasauli. Ketrinu bija apbūrusi Maktegārtas grāmata "Nodomu eksperiments" un viņas globālā pētījumu studija internetā - theintentionexperiment.com -, kuru mērķis ir noskaidrot, kā cilvēku nodomi varētu ietekmēt pasauli. Ketrinas interesi bija iekvēlinājušas arī vairākas citas progresīvas grāmatas.

Uz šiem pamatiem Ketrina Solomona bija būvējusi savus pētījumus, pierādot "koncentrētas domas" spēju ietekmēt burtiski visu - augu augšanas ātrumu, zivju peldēšanas virzienu akvārijā, šūnu dalīšanos Petri traukā, atsevišķi automatizētu sistēmu sinhronizāciju un ķīmiskās reakcijas paša cilvēka ķermenī. Pat veidošanās procesā esošas cietas vielas kristālisko struktūru bija iespējams transformēt ar cilvēka prātu; Ketrina bija radījusi brīnišķīgi simetriskus ledus kristālus, raidot mīlestības pilnas domas sasalstoša ūdens glāzei. Neticami, taču varēja notikt arī pretējais: kad viņa raidīja ūdenim negatīvas, piesārņojošas domas, ledus kristāli sastinga haotiskās, lauzītās formās.

Cilvēku domas spēj burtiski pārvērst fizisko pasauli.

Eksperimentiem kļūstot pārdrošākiem, rezultāti bija vēl pārsteidzošāki. Ketrinas darbs šajā laboratorijā bez jebkādas šaubu ēnas bija apliecinājis, ka apgalvojums "prāts uzveic matēriju" nav tikai kaut kāda Jaunā laikmeta pašpalīdzības mantra. Prātam piemita spēja mainīt matērijas stāvokli un, daudz svarīgāk, spēks mudināt fizisko pasauli kustēties konkrētā virzienā.

Mēs esam paši sava Visuma saimnieki.

Ketrina bija pierādījusi, ka elementārdaļiņas pašas rodas un pārstāj eksistēt atkarībā vienīgi no viņas nodoma tās novērot. Savā ziņā viņas vēlme ieraudzīt kādu daļiņu… uzrādīja šo daļiņu. Heizenbergs jau pirms daudziem gadu desmitiem bija izteicis minējumus par šādu realitāti, un tagad tā bija kļuvusi par noētikas pamatprincipu. Runājot Linnas

Maktegārtas vārdiem: "Dzīva apziņa kaut kādā veidā ir tā ietekme, kas pārvērš iespēju par kaut ko reālu. Mūsu Visuma radīšanas visbūtiskākā sastāvdaļa ir apziņa, kas to novēro."

Tomēr vispārsteidzošākais Ketrinas darba aspekts bija apjausma, ka prāta spēju ietekmēt fizisko pasauli varēja pavairot vingrinoties. Nodoms bija apgūta prasme. Kā meditācija, kas "domas" patiesajam spēkam dod vajadzīgo praksi. Daudz svarīgāk, ka… daži cilvēki nākuši pasaulē, būdami šajā jomā daudz prasmīgāki par citiem. Un visas vēstures laikā tieši šie daži bija kļuvuši par īstiem meistariem.

Tas ir zudušais ķēdes posms starp mūsdienu zinātni un seno misticismu.

To Ketrina bija uzzinājusi no sava brāļa Pītera un tagad, atkal atcerējusies viņu, izjuta aizvien lielākas raizes. Viņa aizgāja uz laboratorijas bibliotēku un vērīgi ieskatījās tajā. Tukšs.

Patiesībā tā bija maza lasītava - divi atpūtas krēsli ar regulējamu atzveltni, koka galds, divas grīdas lampas un gar visu sienu sarkankoka grāmatplaukti, kuros atradās apmēram piecsimt grāmatas. Ketrina un Pīters šeit bija apkopojuši savus iemīļotākos darbus, rakstus par visu, sākot no elementārdaļiņu fizikas un beidzot ar seno misticismu. Ko-' lekcija bija pārvērtusies par jaunā un vecā… modernā un vēsturiskā eklektisku sajaukumu. Lielākajai daļai Ketrinas grāmatu bija tādi nosaukumi kā "Kvantu apziņa", "Jaunā fizika" un "Neiroloģijas principi". Brāļa grāmatām bija senāki, daudz ezoteriskāki nosaukumi, tādi kā "Ki- balions", "Zohara", "Vu Li dejas meistari" un Britu muzejā atrodamo šumeru plāksnīšu tulkojums.

-     Mūsu zinātnes nākotnes atslēga, - viņas brālis bieži mēdza teikt, - slēpjas mūsu pagātnē. - Pīters, kurš visa mūža garumā bija studējis vēsturi, zinātni un misticismu, pirmais bija iedrošinājis Ketrinu papildināt savu universitātē gūto zinātnisko izglītību, studējot agrīno her- mētiķu filozofiju. Ketrinai bija tikai deviņpadsmit gadi, kad Pīters modināja viņā interesi par mūsdienu zinātnes un senā misticisma saikni.

-    Nu, pastāsti man, Keita, - brālis mudināja, kad viņa otrā Jeila universitātes studiju gada laikā brīvdienās bija pārradusies mājās, - ko tad jeilieši mūsdienās lasa teorētiskajā fizikā?

Nostājusies ģimenes grāmatu pilnajā bibliotēkā, Ketrina bija noskaitījusi savu nopietno literatūras sarakstu.

-    Iespaidīgi, - brālis secināja. - Einšteins, Bors un Hokings ir mūsdienu ģēniji. Bet… vai tu lasi ari kaut ko senāku?

Ketrina pakasīja galvu.

-    Tu domā, piemēram… Ņūtonu?

Brālis pasmaidīja.

-    Tu esi uz pareizā ceļa.

Divdesmit septiņu gadu vecumā Pīters jau bija izpelnījies labu slavu zinātniskajās aprindās, un viņiem ar Ketrinu pamazām bija iepatikušās šādas rotaļīgas, intelektuālas cīņas.

Senāku par Ņūtonu? Tagad Ketrina atsauca prātā tādus senus vārdus ka Ptolemajs, Pitagors un Hermejs Trismegists. Šādas muļķības neviens vairs nelasa.

Viņas brālis pārvilka ar pirkstu pār garo plauktu, kur rindojās sējumi saplaisājušas ādas vākos un vecas, putekļainas grāmatas.

-     Seno tautu gudrība zinātnē bija satriecoša… mūsdienu fizika tikai tagad ir sākusi to visu aptvert.

-     Pīter, - Ketrina iebilda, - tu man jau esi teicis, ka ēģiptieši lietoja sviras un trīšus krietnu laiku pirms Ņūtona, un senie alķīmiķi patiešām darbojās tādā pašā līmenī kā mūsdienu ķīmiķi, bet kas par to? Mūsdienu fizika nodarbojas ar jēdzieniem, kas senajām tautām būtu likušies neaptverami.

-    Piemēram, ar kādiem?

-     Nu… pirmkārt, ar kvantu dīvainās sasaiknes teoriju! - Pētījumi daļiņu fizikā tagad bija kategoriski apstiprinājuši, ka visa matērija bija savstarpēji saistīta… savīta vienotā, kopīgā tīklā… universālā saskaņā. - Tu gribi teikt, ka senās tautas sēdēja un apsprieda kvantu dīvainās sasaiknes teoriju?

-      Un kā vēl! - Pīters iesaucās, strauji atglauzdams no acīm garos, tumšos matus. - Sasaikne bija visu pirmatnējo ticību kodols. Tās nosaukumi ir tikpat seni kā pati vēsture… Dharmakāja, Dao, Brahmans. Faktiski cilvēka senākie garīgie meklējumi saistījās ar vēlmi izprast savu sasaikni, sajust savu saistību ar visām lietām. Viņš allaž vēlējies kļūt vienots ar Visumu… sasniegt vienotības stāvokli. - Ketrinas brālis sarauca pieri. - Līdz pat šai dienai ebreji un kristieši vēl aizvien tiecas pēc grēku atlaišanas… kaut gan lielākā daļa no mums ir aizmirsuši, ka patiesībā meklējam vienotību.

Ketrina nopūtās. Viņa bija piemirsusi, cik grūti strīdēties ar cilvēku, kurš ir tik kompetents vēsturē.

-    Labi, bet tu runā vispārīgi. Es runāju par konkrētu fiziku.

-    Tad izsakies konkrēti. - Tagad brāļa asais skatiens viņu izaicināja.

-    Kā būtu ar kaut ko tik vienkāršu kā polaritāte - pozitīvā un negatīvā līdzsvars elementārdaļiņu līmenī. Skaidrs, ka senās tautas nesaprata…

-     Pagaidi! - Brālis izvilka lielu, putekļainu sējumu, ko skaļi nometa uz bibliotēkas galda. - Mūsdienu polaritāte nav nekas cits kā "duālā pasaule", ko Krišna aprakstījis šeit, "Bhagavadgītā", vairāk nekā pirms diviem tūkstošiem gadu. Vēl ducī citu grāmatu, kas atrodas šajos plauktos, tai skaitā arī "Kibalionā", tiek runāts par binārām sistēmām un pretējiem spēkiem dabā.

Ketrina bija skeptiski noskaņota.

-     Labi, bet… ja mēs runājam par mūsdienu atklājumiem elementārdaļiņu fizikā - piemēram, par Heizenberga nenoteiktības principu…

-     Tad mums noteikti jāpalūkojas šeit, - Pīters pārtrauca māsu, platiem soļiem aiziedams gar savu garo grāmatplauktu un izņemdams vēl vienu sējumu. - Svētie hindu Vēdantas raksti, kas pazīstami kā "Upa- nišadas". - Viņš smagi uzmeta sējumu virsū pirmajam. - Heizenbergs un Šrēdingers pētīja šo tekstu un apgalvoja, ka tas palīdzējis formulēt dažas no viņu teorijām.

Strīds turpinājās vairākas minūtes, un putekļaino grāmatu kaudze uz rakstāmgalda auga lielāka un lielāka. Beidzot Ketrina neapmierināti pacēla rokas.

-     Labi! Tu panāci, ko gribēji, taču es gribu studēt moderno teorētisko fiziku. Zinātnes nākotni! Es patiešām šaubos, ka Krišnam vai Vjāsam bija daudz, ko sacīt par superstīgu teoriju un daudzdimensionālajiem kosmoloģiskajiem modeļiem.

-    Tev taisnība. - Brālis ieturēja pauzi, un viņa lūpās pavīdēja smaids.

-     Ja tu runā par superstīgu teoriju… - Viņš atkal aizgāja pie grāmatplaukta. - Tad tu runā par šo grāmatu. - Viņš piepūloties izvilka milzīgu, ādas vākos iesietu grāmatu un ar blīkšķi nometa uz rakstāmgalda.

-     Viduslaiku aramiešu oriģināla tulkojums, kas tapis 13. gadsimtā.

-     Superstīgu teorija 13. gadsimtā?! - Ketrina negrasījās tam noticēt.

-    Nerunā niekus!

Superstīgu teorija ir pavisam jauns kosmoloģiskais modelis. Tas balstīts uz visjaunākajiem zinātniskajiem novērojumiem, un pētnieki izteica minējumu, ka daudzdimensionālais Visums sastāv nevis no trim… bet gan no desmit dimensijām, kas visas mijiedarbojas kā vibrējošas stīgas - līdzīgi rezonējošām vijoles stīgām.

Ketrina nogaidīja, kamēr brālis ar pūlēm atvēra grāmatu, pārskatīja grezni iespiesto satura rādītāju un tad uzšķīra kādu vietu gandrīz pašā grāmatas sākumā.

-    Izlasi šo. - Viņš norādīja uz izbalējušu lapu ar tekstu un diagrammām. Paklausīdama Ketrina nopētīja lappusi. Tulkojums bija senlaicīgs un ļoti grūti lasāms, taču, viņai par milzīgu pārsteigumu, tekstā un zīmējumos bija skaidri aprakstīts precīzi tas pats Visums, par kādu vēstīja modernā superstīgu teorija - desmit dimensiju Visums ar vibrējošām stīgām. Turpinādama lasīt, viņa pēkšņi noelsās un atrāvās no grāmatas.

-    Ak dievs! Te ir pat aprakstīts, kā sešas no dimensijām ir savstarpēji savītas un darbojas vienoti! - Viņa izbijusies pakāpās atpakaļ.

-     Kas tā ir par grāmatu?

Brālis plati pasmaidīja.

-     Kaut kas tāds, ko tu, cerams, kādudien izlasīsi. - Viņš atšķīra titullapu, kur greznā gravīrā bija redzami trīs vārdi.

Pilns "Zoharas" izdevums.

Kaut arī Ketrina nekad nebija lasījusi "Zoharu", viņa zināja, ka tas ir agrīno jūdu mistiķu galvenais teksts, ko savulaik uzskatīja par tik varenu, ka to drīkstēja lasīt tikai viserudītākie rabīni.

Ketrina uzmanīgi pētīja grāmatu.

-    Tavuprāt, senie mistiķi zināja, ka viņu Visumam ir desmit dimensijas.

-    Pilnīgi noteikti. - Brālis norādīja uz lappuses ilustrāciju ar desmit savstarpēji savienotiem apļiem, sauktiem par zefirotām. - Skaidrs, ka tās terminoloģija ir ezoteriska, toties fizika ir ļoti mūsdienīga.

Ketrina nezināja, ko lai atbild.

-    Bet… tad kāpēc to neapgūst vairāk cilvēku?

Brālis pasmaidīja.

-    Viņi to darīs.

-     Nesaprotu.

-    Ketrina, mēs esam piedzimuši brīnišķīgā laikā. Tuvojas pārmaiņas. Cilvēki atrodas uz jauna laikmeta sliekšņa, kad sāks atkal pievērst skatienus dabai un senajām paražām… viņi atgriezīsies pie idejām tādās grāmatās kā "Zohara" un citos senos tekstos. Varenai patiesībai ir pašai savs pievilkšanas spēks, un tas beigu beigās aizrauj cilvēkus atpakaļ pie sevis. Pienāks diena, kad modernā zinātne sāks nopietni pētīt seno tautu gudrības… tā būs diena, kad cilvēce radīs atbildes uz svarīgajiem jautājumiem, kuras tai vēl aizvien nav sasniedzamas.

Tovakar Ketrina sāka aizgūtnēm lasīt brāļa senos tekstus un aši vien saprata, ka viņam bijusi taisnība. Senajām tautām bija pilnīgas zināšanas zinātnes jomā. Modernā zinātne faktiski nonāca nevis pie "atklājumiem", bet gan pie "atkārtotiem atklājumiem".

Modernā fizika var mums palīdzēt atcerēties! Šie meklējumi bija kļuvuši par Ketrinas dzīves uzdevumu - likt lietā progresīvo zinātni, lai no jauna atklātu seno tautu zudušās zināšanas. Viņu motivēja ne tikai zinātnieka saviļņojums. Aiz tā visa slēpās Ketrinas pārliecība, ka pasaulei vajadzīga šī izpratne… tagad vairāk nekā jebkad.

Laboratorijas tālākajā galā Ketrina ieraudzīja brāļa balto laboratorijas uzsvārci, kas karājās uz āķa līdzās viņas pašas uzsvārcim. Viņa instinktīvi izņēma savu tālruni, lai pārliecinātos, vai nav saņēmusi kādu ziņu. Nekā. Atmiņā atkal atausa kāda balss. Tas, kam tic jūsu brālis, ir paslēpts Kolumbijas apgabalā… to var atrast. Dažkārt leģenda, kas izdzīvo cauri gadsimtiem… izdzīvo pamatota iemesla dēļ.

-    Nē, - Ketrina skaļi noteica. - Tas nevar būt reāli.

Dažkārt leģenda nebija nekas vairāk par leģendu.

16.NODAĻA

Drošības dienesta priekšnieks Trents Endersons brāzās atpakaļ uz Kapitolija Rotondu, niknodamies par savas apsardzes komandas izgāšanos. Viens no viņa vīriem nišā netālu no austrumu por- tika nupat bija atradis rokas apsēju un armijas šineli.

Tas nolādētais zellis bija ņēmis un izgājis ārā no šejienes!

Endersons jau bija norīkojis komandas, lai tās uzsāk ārējo videokameru ierakstu pētīšanu, taču, kamēr viņi kaut ko atradis, šis puisis jau sen būs prom.

Tagad, ienācis Rotondā, lai novērtētu radušos kaitējumu, Endersons saprata, ka situācija tiek kontrolēta tik labi, cik vien varēja gaidīt. Visas četras ieejas Rotondā bija aizšķērsotas ar neuzkrītošāko pūļa savaldīšanas paņēmienu, kāds vien bija drošības dienesta rīcībā, - ar samta virvi, vainīga izskata sargu un plāksnīti, uz kuras rakstīts: "Šī telpa uz laiku slēgta uzkopšanas dēļ." Apmēram ducis liecinieku bija sadzīti pulciņā pie telpas austrumu sienas, kur sargi savāca mobilos telefonus un kameras; mazāk par visu Endersonam vajadzēja, lai kāds no šiem cilvēkiem nosūtītu mobilā telefona momentuzņēmumu uz CNN.

Viens no aizturētajiem lieciniekiem, tumšmatains gara auguma vīrietis sportiskā tvīda žaketē, centās atrauties no grupas, lai parunātu ar priekšnieku. Patlaban vīrietis bija iegrimis kaismīgā diskusijā ar apsargiem.

- Pēc mirkļa es ar viņu parunāšu, - Endersons uzsauca apsargiem. - Pagaidām, lūdzu, aizturiet visus galvenajā vestibilā, kamēr nebūsim tikuši galā ar šo.

Tad Endersons pievērsa skatienu rokai, kas atradās telpas vidū. Dieva dēļ. Piecpadsmit gadus uzraugot Kapitolija ēkas drošību, viņš bija redzējis dažas savādas lietas. Taču neko līdzīgu šai.

Būs labāk, ja tiesu medicīnas eksperti ātrāk steigsies šurp un aizvāks to no manas ēkas.

Ieraudzījis, ka asiņainā plaukstas locītava uzdurta uz smailas koka pamatnes, lai roka atrastos stateniski, Endersons pagājās tuvāk. Koks un miesa, viņš nodomāja. Metāla detektori tos neuztver. Vienīgā metāla daļa bija liels zelta gredzens; Endersons nosprieda, ka to aizdomās turamais novilcis no mirušā cilvēka pirksta, it kā tas piederētu viņam pašam.

Endersons notupās, lai uzmanīgāk aplūkotu roku. Izskatījās, ka tā piederējusi apmēram sešdesmit gadus vecam vīrietim. Uz gredzena bija kaut kāds bagātīgi rotāts zīmogs ar divgalvainu putnu un skaitli 33. Endersons nekad tādu nebija redzējis. Taču viņa lielāko uzmanību piesaistīja sīciņie tetovējumi īkšķa un rādītājpirksta galos.

Nolādēta izdzimteņu izrāde.

-    Priekšniek? - Viens no sargiem piesteidzās klāt, sniegdams tālruni. - Zvans personīgi jums. Drošības dienesta komutators nupat savienoja.

Endersons paskatījās uz viņu kā uz vājprātīgu.

-     Es patlaban esmu aizņemts, - viņš noņurdēja.

Sarga seja bija bāla. Viņš aizklāja mikrofonu un pačukstēja:

-    Zvana no CIP.

C/P par to jau uzzinājusi? Endersons domās jautāja.

-    Viņu Drošības pārvalde.

Endersons sastinga. Velns un elle. Viņš uzmeta satrauktu skatienu tālrunim sarga rokā.

Vašingtonas izlūkošanas aģentūru bezgalīgajā okeānā CIP Drošības pārvalde bija kaut kas līdzīgs Bermudu trīsstūrim - noslēpumains un nodevīgs apvidus, no kā visi, kuri par to zināja, turējās pa gabalu, kad vien tas bija iespējams. Ar šķietami pašiznīcinoša pilnvarojuma palīdzību CIP bija radījusi Drošības pārvaldi vienam vienīgam savādam nolūkam - izspiegot pašu CIP. Kā ietekmīga iekšlietu pārvalde DP uzraudzīja visus CIP darbiniekus, lai pieķertu viņus nelikumīgā darbībā: arī līdzekļu izšķērdēšanā, noslēpumu pārdošanā, slepenu tehnoloģiju zagšanā un nelikumīgu spīdzināšanas paņēmienu izmantošanā.

Viņi izspiego Amerikas spiegus.

DP bija brīvas rokas visu valsts drošības jautājumu izmeklēšanā un varēja rīkoties plaši un iedarbīgi. Endersons nespēja saprast ne to, kāpēc viņiem būtu jāinteresējas par šo atgadījumu Kapitolijā, ne arī to, kā viņi visu tik ātri uzzinājuši. Bet klīda jau arī runas, ka DP esot acis visur. Endersons nejustos pārsteigts, ja viņiem būtu tieša pieeja Savienoto Valstu Kapitolija drošības kamerām. Šis atgadījums nekā neatbilda DP uzdevumiem, kaut gan zvana laika sakritība Endersonam likās pārāk tieša, lai domātu, ka runāts tiks par kaut ko citu, nevis šo nocirsto roku.

-     Priekšniek? - Sargs turēja klausuli izstieptā rokā kā tādu karstu kartupeli. - Jums nekavējoties jāatbild uz šo zvanu. Tā ir… - Viņš aprāvās un tad klusi izrunāja divas zilbes: - Sa-to.

Samiegtām acīm Endersons ieurbās sargā. Tu noteikti joko. Endersons juta, ka viņam nosvīst plaukstas. Tas ir Sato personīgajā pārziņā?

Drošības pārvaldes pavēlniece - direktore lnoue Sato - bija izlūkdienestu aprindu leģenda. Dzimusi Manzanaras nometnē japāņu internēta- jām personām pēc Pērlhārboras notikumiem, Sato bija rūdīta izdzīvotāja, kura nekad neaizmirsa ne kara šausmas, ne ari nepietiekamas militārās izlūkošanas raditās briesmas. Tagad, pacēlusies lidz vienam no visslepenākajiem un ietekmīgākajiem amatiem Savienoto Valstu izlūkošanas jomā, Sato bija apliecinājusi sevi kā nelokāmu patrioti un baisu ienaidnieci ikvienam, kas nostājās pret viņu. DP direktore bija reti sastopama, tomēr visiem iedvesa bailes un kreisēja pa CIP dziļajiem ūdeņiem kā jūras briesmonis, kurš iznirst tikai tādēļ, lai apritu savu laupījumu.

Pašu Sato Endersons bija saticis tikai vienu reizi, un ar atmiņām par ielūkošanos šajās saltajās, melnajās acīs pilnigi pietika, lai viņš varētu pateikties Dievam, ka šī saruna noritēs pa telefonu.

Endersons paņēma klausuli un pielika sev pie lūpām.

-      Direktore Sato, - viņš sacīja tik draudzīgā balsi, cik vien spēja.

-     Te runā priekšnieks Endersons. Kā varu jums…

-    Jūsu ēkā atrodas kāds cilvēks, ar kuru man nekavējoties jārunā. - DP direktores tonis bija nepārprotams - kā grants, kas šņirkst pa tāfeli. Pēc rīkles vēža operācijas Sato bija tikusi pie ārkārtīgi biedējošas intonācijas un pieskaņoti riebīgas rētas uz kakla. - Es gribu, lai jūs viņu nekavējoties sameklējat.

Un viss? Jūs gribat, lai es sasaucu kādu cilvēku? Endersonu pēkšņi pārņēma cerība, ka varbūt šis zvans bija tikai sagadīšanās.

-     Ko jūs īsti meklējat?

-     Viņu sauc Roberts Lengdons. Es domāju, ka viņš šobrīd atrodas jūsu ēkā.

Lengdons? Šis vārds izklausījās pazīstams, taču Endersons īsti nespēja to atcerēties. Tagad viņš sāka prātot, vai Sato zina par roku.

-     Es šobrīd atrodos Rotondā, - Endersons iesāka, - taču mums te ir daži tūristi… uzgaidiet. - Viņš atrāva tālruni no mutes un uzsauca:

-     Ļaudis, vai te ir kāds, kuru sauc Lengdons?

Pēc neilga klusuma brīža no tūristu pulka atskanēja zema balss:

-    Jā, es esmu Roberts Lengdons.

Sato zina visu. Endersons pastiepa kaklu, pūlēdamies saskatīt to, kurš bija ierunājies.

No pārējiem nostāk panācās tas pats vīrietis, kurš pirmīt bija centies nokļūt pie viņa. Vīrietis izskatījās izmisis… taču nez kāpēc pazīstams.

-    Jā, Lengdona kungs ir šeit, - Endersons sacīja.

-    Iedodiet viņam klausuli, - Sato piesmakusi pavēlēja.

Endersons izelpoja. Labāk viņš, nevis es.

-     Uzgaidiet. - Viņš ar mājienu paaicināja Lengdonu klāt.

Kamēr Lengdons tuvojās, Endersons pēkšņi atskārta, kāpēc šis vārds viņam licies pazīstams. Es nesen lasīju rakstu par šo zelli. Ko, pie velna, viņš te dara?

Par spīti Lengdona sešas pēdas garajam augumam un atlētiskajai miesas būvei, Endersons nespēja saskatīt nekā no tā saltā, rūdītā skar-

Imma, kadu bija cerējis ieraudzīt cilvēkā, kurš pārdzīvojis sprādzienu Vatikanā un vajāšanu Parīzē. Šis zellis aizbēga no Francijas policijas… ar mokasīniem kājās? Šādu cilvēku Endersons būtu cerējis ieraudzīt kādā Efeju ligas bibliotēkā pie kamīna lasām Dostojevski.

-      Lengdona kungs? - Endersons sacīja, paiedamies pusceļu pretī.

Es esmu priekšnieks Endersons. Gādāju te par drošību. Jums zvana.

-    Man? - Lengdona zilās acis izskatījās satrauktas un nedrošas.

Endersons pasniedza telefonu.

-     CIP Drošības pārvalde.

-     Nekad neesmu par to dzirdējis.

-          Toties tā, ser, ir dzirdējusi par jums, - draudīgi pasmaidījis, sacīja Endersons.

Lengdons pielika tālruni pie auss.

-Jā?

-           Roberts Lengdons? - mazītiņaja mikrofona griezīgi atskanēja direktores Sato skarbā balss, pietiekami skaļi, lai Endersons varētu to sadzirdēt.

-    Jā? - Lengdons atsaucās.

Endersons panācās tuvāk, lai dzirdētu, ko Sato saka.

-          Jūs runājat ar direktori Inoui Sato, Lengdona kungs. Patlaban es atbildu par šo krīzi, un, cik man zināms, jums ir informācija, kas man var noderēt.

Lengdons izskatījās cerību pilns.

-     Vai runa ir par Pīteru Solomonu? Vai jūs zināt, kur viņš atrodas?

Pīters Solomons? Endersons vairs neko nesaprata.

-     Profesor, - Sato sacīja, - jautājumus uzdodu es.

-           Pīteram Solomonam draud ļoti nopietnas briesmas, - Lengdons iesaucās. - Kāds vājprātīgais nupat…

-     Es atvainojos, - Sato viņu pārtrauca.

Endersons sarāvās. Aplams gājiens. Iejaukšanās CIP augstākā līmeņa amatpersonas izjautāšanā bija kļūda, ko varēja pieļaut tikai civilpersona. Man šķita, ka Lengdons tiek uzskatīts par gudru.

-           Klausieties uzmanīgi, - Sato sacīja. - Kamēr mēs te runājam, šai valstij draud krīze. Man ziņots, ka jums ir informācija, kas var palīdzēt to novērst. Tagad es jums vaicāšu vēlreiz. Kāda informācija ir jūsu rīcībā?

Lengdons izskatījās apmulsis.

-           Direktor, man nav ne jausmas, par ko jūs runājat. Es gribu tikai atrast Pīteru un…

-    Nav ne jausmas? - Sato izaicinoši pārvaicāja.

Endersons redzēja, ka Lengdons sabožas. Tagad profesors sāka runāt daudz agresīvākā tonī.

-     Nē, nolādēts, man nav ne jausmas.

Aplam. Aplam. Aplam, saviebies nodomāja Endersons. Roberts Lengdons attiecībās ar direktori Sato nupat bija pieļāvis ļoti bīstamu kļūdu.

Pēkšņi Endersons saprata, ka ir jau par vēlu. Viņam par milzīgu par steigumu, direktore Sato nupat bija parādījusies Rotondas tālākajā galā un strauji tuvojās Lengdonam no mugurpuses. Sato ir šeit! Endersons aizturēja elpu un sagatavojās triecienam. Lengdons neko nenojauš.

Direktores tumšais stāvs tuvojās, tālrunis bija piespiests pie auss, melnās acis kā divi lāzeri ieurbušās Lengdona mugurā.

Lengdons cieši turēja Kapitolija drošības dienesta priekšnieka tālruni un, manīdams DP direktora spiedienu, sajuta arvien lielāku aizkaitinājumu.

-    Piedodiet, ser, - Lengdons strupi atteica, - taču es nespēju nolasīt jūsu domas. Ko jūs no manis gribat?

-    Ko es no jums gribu? - DP direktores griezīgā balss čerkstēja Lengdona tālrunī, skarba un dobja, kā mirstošam cilvēkam ar streptokoku faringītu.

Kamēr šis cilvēks turpināja runāt, Lengdons juta, ka viņam kāds uzsit uz pleca. Viņš pagriezās, un skatiens noslīdēja līdz… mazītiņa auguma japānietes sejai. Viņai bija nikna sejas izteiksme, lāsumaina āda, plāni mati, no nikotīna sadzeltējuši zobi un satraucoša, balta rēta, kas horizontāli stiepās pāri kaklam. Sievietes mezglainā roka turēja pie auss mobilo tālruni. Kad viņas lūpas sakustējās, Lengdons savā mobilajā. aparātā izdzirdēja jau pazīstamo, griezīgo balsi.

-    Ko es no jums gribu, profesor? - viņa mierīgi aizvēra savu tālruni un nikni paskatījās uz Lengdonu. - Sāksim ar to, ka varat vairs neuzrunāt mani par "seru".

Lengdons apmulsis cieši skatījās uz japānieti.

-     Kundze, es… atvainojos. Dzirdamība bija slikta un…

-    Dzirdamībai nebija ne vainas, profesor, - viņa iebilda. - Un es ārkārtīgi neciešu melus.

17.NODAĻA

Direktore Inoue Sato šķita baismigs eksemplārs - skarbi

vētraina sieviete, kuras kaulainais augums bija tikai četras pēdas un desmit collas garš. Viņai bija ādas kaite, kas pazīstama kā vitiligo un kuras dēļ negludā sejas āda izskatījās plankumaina kā ar ķērpi apaudzis, raupjš granīts. Viņas saņurcītais zilais bikšu kostīms karājās uz vājā auguma kā vaļīgs maiss, blūze ar neaizpogāto apkaklīti nemaz neaizsedza rētu uz kakla. Kolēģi mēdza sacīt, ka Sato rūpes par ārējo izskatu aprobežojās ar ievērojamo ūsu izplūkšanu.

Vairāk nekā desmit gadus Inoue Sato bija pārraudzījusi CIP Drošības pārvaldi. Viņai piemita neiedomājami augsts intelekts un stindzinoši precīza intuīcija - šāds apvienojums ļāva izrādīt pašpārliecību, kuras dēļ no direktores baidījās ikviens, kas nespēja veikt neiespējamo. Pat negrozāmā diagnoze - agresīvs rīkles vēzis - nebija varējusi viņu nogāzt no troņa. Cīnīdamās ar slimību, viņa bija zaudējusi mēnesi darba laika, pusi balss saišu un trešdaļu ķermeņa svara, tomēr atkal atgriezusies birojā, it kā nekas nebūtu noticis. Inoue Sato, šķiet, bija neiznīcināma.

Robertam Lengdonam bija aizdomas, ka viņš droši vien nav pirmais, kurš tālruņa sarunas laikā aplami noturējis Sato par vīrieti, taču direktore vēl aizvien nikni lūkojās uz viņu ar dusmīgām, melnām acīm.

-     Vēlreiz lūdzu piedošanu, kundze, - Lengdons atkārtoja. - Es joprojām cenšos aptvert notikušo. Kāds cilvēks apgalvoja, ka ir Pīters Solomons, un šovakar ar viltu piespieda mani ierasties Kolumbijas apgabalā. - Viņš izņēma no žaketes faksu. - Lūk, to viņš man no rīta atsūtīja. Es pierakstīju viņa atsūtītās lidmašīnas reģistrācijas numuru, tāpēc varbūt, ja jūs sazinātos ar Federālo Aviācijas pārvaldi un noskaidrotu…

Sato sīciņā roka pašāvās uz priekšu un paķēra papīra lapu. Pat ne- atlocījusi, viņa to iebāza kabatā.

-     Profesor, es vadu šo izmeklēšanu; ja vien nesāksiet stāstīt to, ko es gribu zināt, es jums ieteiktu nerunāt, kamēr jums kāds kaut ko nevaicā.

Tagad Sato pagriezās pret drošības dienesta priekšnieku.

-    Priekšniek Enderson, - viņa sacīja, pienākdama pārāk tuvu un cieši ieurbdamās viņā ar melnajām ačelēm, - vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu, kas, pie velna, te īsti notiek? Sargs pie austrumu ieejas man pateica, ka jus uz grīdas esot atraduši cilvēka roku. Vai tā ir taisnība?

Endersons pakāpās sāņus un parādīja priekšmetu telpas centrā.

-    Jā, kundze, tikai pirms dažām minūtēm.

Sato pavirši paskatījās uz roku, it kā tā nebūtu nekas vairāk par nevietā nomestu apģērba gabalu.

-    Un tomēr, kad es piezvanīju, jūs man par to pat neieminējāties.

-     Es… es domāju, ka jūs zināt.

-    Nemelojiet.

Neizturējis stingro skatienu, Endersons sašļuka, taču viņa balss joprojām skanēja pārliecināti.

-     Kundze, situācija tiek kontrolēta.

-     Es par to patiešām šaubos, - Sato sacīja vienlīdz pārliecināti.'

-    Tiesu medicīnas ekspertu komanda jau ir ceļā. Tas, kurš to izdarījis, iespējams, būs atstājis pirkstu nospiedumus.

Sato šķita skeptiski noskaņota.

-    Manuprāt, tas, kuram pieticis prāta iznest cauri jūsu drošības kontrolpunktam cilvēka roku, droši vien ir pietiekami gudrs, lai neatstātu pirkstu nospiedumus.

-    Iespējams, tā ir taisnība, taču mans pienākums ir veikt izmeklēšanu.

-    Patiesībā kopš šī brīža jūs tiekat atbrīvots no saviem pienākumiem. Visu uzņemos es.

Endersons sastinga.

-    Tas gan gluži nav DP darba lauks, vai ne?

-    Noteikti ir. Tas ir valsts drošības jautājums.

Pītera roka? Lengdons nobrīnījās, apjucis vērodams viņu sarunu. Valsts drošība? Lengdons nojauta, ka viņa dedzīgā vēlme atrast Pīteru nesakrita ar Sato nolūkiem. Izskatījās, ka DP direktore domāja par kaut ko pilnīgi citu.

Arī Endersons šķita neizpratnes pārņemts.

-     Valsts drošības? Visu cieņu, kundze, bet…

-    Ciktāl man zināms, - viņa pārtrauca Endersonu, - mans ieņemamais amats ir augstāks par jūsējo. Es jums ieteiktu darīt tieši to, ko es lieku, un bez jebkādiem jautājumiem.

Endersons pamāja un ar pūlēm norija siekalas.

-    Vai mums vispirms nevajadzētu noņemt pirkstu nospiedumus, lai pārliecinātos, ka šī roka pieder Pīteram Solomonam?

-     Esmu gatavs to apstiprināt, - Lengdons iejaucās. Pārliecība paša balsī uzjundīja nelabumu. - Es pazīstu viņa gredzenu… un roku. - Viņš uz mirkli apklusa. - Toties zīmējumi gan ir jauni. Kāds tos nesen iete- tovējis.

-     Kā, lūdzu? - Pirmo reizi kopš ierašanās Sato izskatījās zaudējusi drosmi. - Uz rokas ir tetovējumi?

Lengdons pamāja.

-    Uz īkšķa ir kronis. Un uz rādītājpirksta ir zvaigzne.

Sato izņēma brilles un devās pie rokas, mezdama ap to lokus kā haizivs.

-     Turklāt, - Lengdons piebilda, - kaut gan nevar saskatīt pārējos Iris pirkstus, esmu pārliecināts, ka arī uz to galiem ir tetovējumi.

Izskatīdamās ieintriģēta, Sato pamāja Endersonam.

-    Priekšniek, vai jūs, lūdzu, varētu aplūkot pārējos pirkstgalus?

Endersons notupās līdzās rokai, uzmanīdamies, lai tai nepieskartos.

Viņš noliecās gandrīz pie pašas grīdas un paskatījās zem savilktajiem pirkstiem.

-     Viņam taisnība, kundze. Uz visiem pirkstu galiem ir tetovējumi, kaut gan es īsti labi neredzu, kādi tie ir…

-    Saule, lukturis un atslēga, - Lengdons strupi paskaidroja.

Tagad Sato pilnībā pievērsās Lengdonam, vērtējoši viņu nopētīdama.

-    Un kā tieši jūs to varat zināt?

Lengdons cieši skatījās pretī.

-     Cilvēka roka ar šādām zīmēm uz pirkstgaliem ir ļoti sens simbols. To sauc par Mistēriju roku.

Endersons strauji izslējās.

-    Šai lietai ir nosaukums?

Pamājis Lengdons atbildēja:

-    Tas ir viens no visnoslēpumainākajiem senās pasaules simboliem.

Sato piešķieba galvu.

-     Tad varbūt drīkstu vaicāt, ko, pie velna, tas dara Savienoto Valstu Kapitolija vidū?

-     Tradicionāli, kundze, tas tiek izmantots kā uzaicinājums. - Lengdons vēlējās, kaut spētu pamosties no šī murga.

-    Uzaicinājums… uz ko? - viņa noprasīja.

Lengdons paskatījās uz simboliem klāto drauga roku.

-    Gadsimtiem ilgi Mistēriju roka ir kalpojusi kā mistiska pavēle ierasties. īsi sakot, tas ir uzaicinājums saņemt slepenas zināšanas - droši glabātas gudrības, kas zināmas tikai dažiem izredzētajiem.

Sato sakrustoja tievās rokas un ieurbās viņā ar ogļu melnām acīm.

-     Profesor, jūs gan apgalvojat, ka jums nav ne jausmas, kāpēc šeit atrodaties… taču līdz šim visu esat gluži labi sapratis.

18.NODAĻA

Ketrina Solomona uzvilka savu balto uzsvārci un ķeras pie ierastajiem darbiem - sāka apgaitu, kā to dēvēja brālis.

Kā nervoza māte, kas aprauga aizmigušu bērnu, Ketrina pabāza galvu aparātu telpā. Ūdeņraža elements darbojās bez traucējumiem, visas rezerves tvertnes atradās drošībā savos statīvos.

Ketrina pa gaiteni aizsoļoja uz datu glabātuvi. Kā jau allaž, abas rezerves hologrāfiskās dublējumiekārtas dūca savā nodalījumā ar noteiktu temperatūras režīmu. Visi mani pētījumi, viņa nodomāja, uzmanīgi skatīdamās cauri trīs collas biezajam, neplīstošajam stiklam. Hologrāfiskās datu uzglabāšanas iekārtas, atšķirībā no ledusskapja lieluma priekštecēm, drīzāk atgādināja spīdīgas stereo skaņas ierīces, kas uzliktas katra uz sava kolonnai līdzīga postamenta.

Abi laboratorijas hologrāfiskie dziņi bija sinhronizēti un identiski - tie kalpoja kā rezerves dublējumiekārtas viņas darba identisku kopiju uzglabāšanai. Lielākajā daļā dublēšanas protokolu tika ieteikts izveidot papildu dublēšanas sistēmu ārpus teritorijas - gadījumam, ja notiktu zemestrīce, ugunsgrēks vai zādzība -, taču Ketrina un viņas brālis bija vienojušies, ka pats svarīgākais ir slepenība; tiklīdz šie dati no ēkas nonāktu kādā serverī ārpus laboratorijas, viņi vairs nevarētu būt pārliecināti par to drošību.

Apskatījusies, ka šeit viss norit kā nākas, Ketrina devās pa gaiteni atpakaļ. Tomēr, nogriezušies ap stūri, laboratorijas otrā pusē viņa pamanīja kaut ko negaidītu. Kas tad tas? No visām iekārtām atspīdēja blāvs mirdzums. Viņa iesteidzās iekšā un pārsteigta ieraudzīja, ka aiz vadības telpas organiskā stikla sienas staro gaisma.

Viņš ir šeit. Ketrina izskrēja cauri laboratorijai, piesteidzās pie vadības telpas durvīm un atrāva tās vaļā.

-    Pīter! - viņa iesaucās.

Apaļīgā sieviete, kas sēdēja pie vadības telpas termināļa, pielēca kājās.

-    Ak dievs! Ketrina! Tu mani pārbiedēji!

Triša Danna - vienīgā no pārējiem cilvēkiem zemes virsū, kura drīkstēja šeit ienākt, - bija Ketrinas metasistēmu analītiķe un tikai retu reizi strādāja nedēļas nogalēs. Divdesmit sešus gadus vecā rudmate bija ģeniāla datu modelētāja un parakstījusi VDK cienīgu dokumentu

Par informācijas neizpaušanu. Kā izskatījās, tad šovakar viņa analizē- ja datus, kas bija redzami uz vadības telpas plazmas sienas - milzīga platekrāna displeja, kas izskatījās pēc ierīces no NASA lidojumu kontroles vietas.

-    Piedod, - Triša sacīja. - Es nezināju, ka tu jau esi klāt. Centos pabeigt darbu, pirms ieradīsies tu vai tavs brālis.

-    Vai tu esi ar viņu runājusi? Viņš ir nokavējies un neatbild uz telefona zvaniem.

Triša papurināja galvu.

-    Varu derēt, ka viņš vēl aizvien cenšas apjēgt, kā lietot iPhone, kuru tu viņam uzdāvināji.

Ketrina prata novērtēt Trišas humora izjūtu, un pēkšņi šīs sievietes klātbūtne lika viņai par kaut ko iedomāties.

-     Patiesībā labi, ka tu šovakar atrodies šeit. Varbūt tu varētu man palīdzēt kādā jautājumā?

-     Lai kas tas arī būtu, tas noteikti ir labāks par futbolu.

Dziļi ievilkusi elpu, Ketrina centās nomierināt prātu.

-     Es īsti nezinu, kā to izskaidrot, taču šodien es dzirdēju neparastu stāstu…

Triša Danna nezināja, kādu stāstu Ketrina Solomona bija dzirdējusi, taču varēja skaidri redzēt, ka tas priekšnieci ārkārtīgi satraucis. Parasti rāmās, pelēkās acis izskatījās nemierīgas, un kopš ienākšanas telpā viņa jau trīs reizes bija aizlikusi matus aiz ausīm - nervoza "atklāšanās", kā Triša to dēvēja. Ģeniāla zinātniece. Nekur nederīga pokera spēlētāja.

-     Man, - Ketrina sacīja, - šis stāsts atgādina romānu… senu leģendu. Un tomēr… - Viņa apklusa, vēlreiz aizlikdama aiz auss matu šķipsnu.

-    Un tomēr?

Ketrina nopūtās.

-     Un tomēr kāds uzticams avots šodien pateica, ka šī leģenda ir patiesa.

-    Labi… - Ko īsti viņa grib sacīt?

-    Grasījos par to runāt ar brāli, taču tagad man ienāca prātā, ka vispirms tu varētu man palīdzēt rast zināmu skaidrību šajā jautājumā. Es ļoti labprāt vēlētos noskaidrot, vai šī leģenda jebkad ir pieminēta.

-    Visas vēstures laikā?

-    Jebkur pasaulē, jebkurā valodā, jebkad, - atbildēja Ketrina.

Savāds lūgums, Triša nodomāja, taču noteikti izpildāms. Pirms desmit gadiem šāds uzdevums nebūtu īstenojams. Toties tagad, pateicoties in- ternetam, vispasaules tīmeklim un pasaules lielāko bibliotēku un muzeju pastāvīgi notiekošajai digitalizācijai, Ketrinas mērķi varēja sasniegt, izmantojot dažus pareizi izraudzītus atslēgvārdus un nosacīti vienkāršu meklētāju, kas aprīkots ar milzīgu tulkošanas moduļu armiju.

-     Nekādu problēmu, - Triša atteica. Daudzās laboratorijas pētījumu grāmatās bija senu valodu tekstu fragmenti, un tāpēc Triša bieži tika lūgta uzrakstīt specializētas rakstzimju optiskās pazīšanas tulkošanas moduļus, lai no nezināmām valodām radītu tekstu angliski. Viņa noteikti bija vienīgā metasistēmu speciāliste zemes virsū, kura bija veidojusi ROP tulkošanas moduļus senfrlzu, maeku un akadiešu valodām.

Moduļi gan izrādījās noderīgi, taču galvenais efektīvas meklēšanas zirnekļprogrammas izveidošanas triks slēpās pareizo atslēgvārdu izvēlē. Vajadzīgi unikāli, taču ne pārmērīgi ierobežojoši atslēgvārdi.

Izskatījās, ka Ketrina atrodas Trišai soli priekšā, jo viņa jau pierakstīja iespējamos atslēgvārdus uz papīra lapas. Uzmetusi vairākus vārdus, Ketrina apstājās, mirkli padomāja un tad uzrakstīja vēl dažus.

-    Viss, - viņa beidzot noteica, pasniegdama Trišai papīra lapu.

Triša rūpīgi izlasīja meklēšanas virkņu sarakstu, un viņai iepletās acis. Kas tā par nenormālu leģendu, ko Ketrina pēta?

-    Tu gribi, lai es meklēju visas šīs frāzes? - Vienu no vārdiem Triša nemaz nebija redzējusi. Vai tas vispār ir angliski? - Vai tu patiešām domā, ka mēs to visu atradīsim vienā vietā? Vārds vārdā?

-     Man gribētos pamēģināt.

Lai gan Triša labprāt būtu teikusi, ka tas nav iespējams, tāds vārds šeit bija aizliegts. Ketrina uzskatīja to par bīstamu noskaņojumu jomā, kas aizspriedumainu nepatiesību bieži vien pārvērta apstiprinātā patiesībā. Triša Danna patiešām šaubījās, vai šāda frāžu meklēšana iekļāvās minētajā kategorijā.

-    Cik ilgi būs jāgaida rezultāti? - Ketrina apvaicājās.

-    Dažas minūtes, lai uzrakstītu zirnekļprogrammu un to palaistu. Pēc tam varbūt piecpadsmit, kamēr zirneklis būs sevi izsmēlis.

-    Tik ātri? - Ketrina izskatījās mundrāka.

Triša pamāja. Tradicionālajiem meklēšanas rīkiem bieži vien vajadzēja veselu dienu, lai izložņātu plašo tiešsaistes visumu, atrastu jaunus dokumentus, izprastu to saturu un pievienotu tos pārmeklējamai datu bāzei. Taču Triša Danna grasījās uzrakstīt pavisam citādu zirnekļprogrammu.

-    Es uzrakstīšu programmu, ko sauc par delegatoru, - Triša paskaidroja. - Tas gan nav īsti pareizi, toties ātri. Būtībā tā ir programma, kas pavēl citu cilvēku meklēšanas programmām padarīt mūsu darbu. Lielākajā daļā datubāzu ir iebūvēta meklēšanas funkcija - bibliotēkās, muzejos, universitātēs, valdībās. Tāpēc es uzrakstu zirnekli, kas atrod viņu meklēšanas programmas, ievada tajās jūsu atslēgvārdus un pavēl sākt meklēšanu. Tādējādi mēs varam izmantot tūkstošiem vienlaikus strādājošu meklētāju jaudu.

Šķita, ka uz Ketrinu šis paskaidrojums atstājis iespaidu.

-     Paralēlā apstrāde.

Metasistēma.

-    Ja kaut ko atradīšu, tad piezvanīšu.

-    Esmu ļoti pateicīga, Triša. - Ketrina papliķēja viņai pa muguru un devās uz durvju pusi. - Būšu bibliotēkā.

Triša ērti iekārtojās, lai ķertos pie programmas rakstīšanas. Meklēšanas zirnekļa kodēšana bija vienkāršs darbiņš - par vieglu viņas prasmju līmenim -, taču Trišu Dannu tas neuztrauca. Ketrinas Solomonas labā viņa būtu ar mieru darīt jebko. Dažkārt Triša vēl aizvien nespēja noticēt lielajai veiksmei, kas viņu bija atvedusi šurp.

Tu esi tālu tikusi, mazā.

Tikai mazliet vairāk nekā pirms gada Triša bija aizgājusi no meta- sistēmu analītiķes darba kādā progresīvo tehnoloģiju industrijas firmelē. Brīvajā laikā viņa veica dažus programmēšanas līgumdarbus un bija sākusi rakstīt nozares blogu - "Metasistēmu analīzes skaitļošanas izmantošana nākotnē" - kaut arī šaubījās, vai kāds to lasa. Tad kādu vakaru iezvanījās viņas telefons.

-    Triša Danna? - kāda sieviete pieklājīgi apvaicājās.

-    Jā. Kas, lūdzu, zvana?

-    Mani sauc Ketrina Solomona.

To dzirdot, Triša gandrīz noģība uz līdzenas vietas. Ketrina Solomona?

-     Es nupat izlasīju jūsu grāmatu "Noētika: mūsdienīgs ceļš pie senajam gudrībām" - un vēl uzrakstīju par to savā blogā!

-    Jā, zinu, - sieviete pieklājīgi atteica. - Tāpēc jau es zvanu.

Protams, ka tāpēc, Triša atskārta, juzdamās neaptēsta. Pat ģeniāli zinātnieki Google programmā meklē savu vārdu.

-    Jūsu blogs mani ieintriģēja, - Ketrina sacīja. - Es nemaz nezināju, ka metasistēmu modelēšana ir tikusi tik tālu.

-    Jā, kundze, - satriektā Triša izmocīja. - Datu modeļi ir strauji augoša tehnoloģija ar plašām izmantošanas iespējām.

Vairākas minūtes abas sievietes runāja par Trišas darbu metasistēmu jomā un apsprieda viņas pieredzi analizēšanā, modelēšanā un apjomīgu datu lauku plūsmas prognozēšanā.

-    Skaidrs, ka jūsu grāmata man ir krietni par gudru, - Triša atzinās, - taču es sapratu pietiekami daudz, lai saskatītu saikni ar manu darbu metasistēmu jomā.

-     Jūs blogā apgalvojāt, ka metasistēmu modelēšana var pārveidot noētikas pētījumus?

-     Pilnīgi noteikti. Es ticu, ka metasistēmas varētu pārvērst noētiku par īstu zinātni.

-    īstu zinātni? - Ketrinas balss kļuva mazliet skarbāka. - Pretstatā kam?

Velns parāvis, cik neveikli pateicu.

-     Nu, es gribēju teikt, ka noētika vairāk ir… ezoteriska.

Ketrina iesmējās.

-     Nomierinieties, es pajokoju. Man nemitīgi nākas to dzirdēt.

Nemaz nebrīnos, Triša nodomāja. Pat Kalifornijas Noētikas institūts aprakstīja šo jomu noslēpumainā un nesaprotamā valodā, definējot to kā pētījumu par cilvēces "tiešu un tūlītēju tikšanu pie zināšanām, kas pārsniedz visu, kas pieejams mūsu parastajām maņām un spriešanas spējai".

Triša bija uzzinājusi, ka vārds "noētika" ir cēlies no sengrieķu vārda nous, kuru aptuveni varēja tulkot kā "iekšējas zināšanas" vai "intuitīva apziņa".

-      Mani interesē jūsu metasistēmu darbība, - Ketrina paskaidroja, - un tās iespējamā saistība ar projektu, kuru es pašlaik izstrādāju. Varbūt jūs piekristu ar mani satikties? Es ar lielāko prieku izmantotu jūsu domas.

Ketrina Solomona vēlas izmantot manas domas? Sajūta bija tāda pati, it kā būtu piezvanījusi Marija Šarapova, lai uzklausītu padomus tenisā,

Nākamajā dienā Trišas mājas piebraucamajā ceļā iegriezās balts Volvo, un no tā izkāpa pievilcīga, slaida un lokana sieviete zilos džinsos. Triša tūdaļ sajutās kā divas pēdas gara. Vareni, viņa novaidējās. Gudra, bagāta un tieva - un man vēl vajadzētu ticēt, ka Dievs ir labs? Taču Ketrina izturējās tik vienkārši, ka Triša tūdaļ sajutās brīva.

Abas iekārtojās Trišas milzīgajā pagalma puses verandā, no kuras pavērās skats uz iespaidīgu zemes īpašumu.

-    Jums ir apbrīnojama māja, - Ketrina sacīja.

-     Paldies. Koledžā man palaimējās patentēt programmatūru, ko biju uzrakstījusi.

-    Tā bija saistīta ar metasistēmām?

-     Tas bija metasistēmu priekštecis. Pēc 11. septembra valdība pārtvēra un apstrādāja milzīgus datu laukus - privātpersonu elektronisko pastu, mobilo tālruņu sarunas, faksus, īsziņas, interneta mājaslapas -, ; meklējot atslēgvārdus, kas norādītu uz teroristu sazināšanos. Tāpēc es radīju programmatūru, kas viņiem ļāva apstrādāt datu laukus citā veidā… iegūstot no tiem papildu izlūkošanas rezultātu. - Viņa pasmaidīja. - Būtībā mana programmatūra viņiem ļāva izmērīt Amerikai temperatūru.

-    Kā, lūdzu?

Triša iesmējās.

-     Jā, izklausās traki, es zinu. Es gribēju teikt, ka tā noteica valsts emocionālo stāvokli. Ja jums tā patīk labāk, tad šī programma kļuva par tādu kā kosmiskās apziņas barometru. - Triša paskaidroja, kā, izmantojot iedzīvotāju saziņas datu lauku, noteiktu atslēgvārdu un emocionālo indikatoru blīvumu datu laukā, bija iespējams novērtēt viņu noskaņojumu. Priecīgākos brīžos tika izmantoti priecīgāki vārdi, bet nemiera pilnos brīžos - gluži pretēji. Piemēram, teroristu uzbrukuma gadījumā valdība varēja izmantot datu laukus, lai izmērītu pārbīdi Ame- nk.is psihē un varētu precīzāk ziņot prezidentam par šī notikuma emotonālo ietekmi.

-    Aizraujoši, - Ketrina noteica, paberzējusi zodu. - Tātad būtībā jūs pOtāt atsevišķu personu kopumu… it kā tas būtu vienots organisms.

-     Tieši tā. Metasistēma. Atsevišķa entītija, ko nosaka tās daļu summa. Piemēram, cilvēka ķermenis sastāv no miljoniem atsevišķu šūnu, no kurām katrai ir atšķirīgas īpašības un atšķirīgi mērķi, taču tas darbojas kā vienota entītija.

Ketrina aizrautīgi pamāja.

-     Kā putnu vai zivju bars, kas kustas vienoti. Mēs to dēvējam par konverģenci vai sasaikni.

Triša nojauta, ka viņas slavenā viešņa pamazām sāk izprast meta- sistēmas programmēšanas iespējas noētikas jomā.

-     Mana programmatūra, - Triša skaidroja, - bija veidota, lai palīdzētu valdības iestādēm labāk izvērtēt un pienācīgi reaģēt uz plaša mēroga krīzēm - pandēmiskām slimībām, valsts mēroga traģēdijām, terorismu un līdzīgām lietām. - Viņa uz mirkli apklusa. - Protams, allaž pastāv iespēja, ka to var izmantot ari citiem nolūkiem… piemēram, lai iegūtu valsts vispārējā noskaņojuma momentuzņēmumu un paredzētu vēlēšanu iznākumu vai akciju tirgus svārstību virzienu tā atvēršanas brīdī.

-    Izklausās vareni.

-    Valdība ari tā domāja, - Triša sacīja, norādīdama uz savu lielo māju.

Tagad Ketrinas pelēkās acis ieurbās viņā.

-     Triša, vai drīkstu vaicāt par ētisko dilemmu, kas saistīta ar jūsu darbu?

-     Ko jūs ar to domājat?

-     Es gribu teikt, ka jūs esat radījusi programmatūru, ko bez pūlēm var izmantot nelāgā nolūkā. Tie, kuriem tā pieder, piekļūst svarīgai informācijai, kas nav pieejama visiem. Vai jūs, radot programmatūru, ne- izjutāt šaubas?

Triša nepamirkšķināja ne aci.

-     Nekādā gadījumā. Mana programmatūra ne ar ko neatšķiras, teiksim, no… lidojumu simulatora programmas. Būs lietotāji, kas mācīsies ar lidmašīnu nogādāt mazattīstītās valstīs pirmās palīdzības misijas. Būs citi, kas mācīsies ar pasažieru lidmašīnām ietriekties debesskrāpjos. Zināšanas ir darbarīks; kā jau tas ir ar visiem darbarīkiem, lietošanas sekas ir katra paša ziņā.

Ketrina atslīga krēslā. Šķita, ka dzirdētais atstājis uz viņu iespaidu.

-    Tad ļaujiet uzdot jums hipotētisku jautājumu.

Piepeši Triša nojauta, ka saruna nupat pārtapusi par darba interviju.

Noliekusies Ketrina pacēla no grīdas sīku smilšu graudiņu un parādīja Trišai.

-     Man ienāca prātā, - viņa sacīja, - ka jūsu metasistēmu darbs būtībā ļauj aprēķināt veselas smilšu pludmales svaru… nosverot pa smilšu graudiņam vienā reizē.

-    Jā, būtībā ir tieši tā.

-    Kā jau jūs zināt, šim mazajam smilšu graudiņam piemīt masa. Ļoti neliela, tomēr tā ir masa.

Triša pamāja.

-     Un, tā kā šim smilšu graudiņam piemīt masa, tam ir pievilkšanas spēks. Atkal pārāk neliels, lai būtu sajūtams, taču tas ir.

-     Pareizi.

-    Tātad, - Ketrina turpināja, - ja mēs paņemsim vairākus triljonus šo smilšu graudiņu un ļausim tiem savienoties, lai izveidotu… piemēram, mēnesi, tad ar graudiņu apvienoto pievilkšanas spēku pietiks, lai pārvietotu okeānus un liktu tiem viļņoties šurpu turpu pa visu planētu.

Trišai nebija ne jausmas, kurp šī saruna novedīs, taču dzirdētais viņai patika.

-     Tāpēc izvirzīsim hipotēzi, - Ketrina turpināja, aizmetuši smilšu graudiņu. - Ja nu es jums pateiktu, ka domai… jebkurai vissīkākajai idejai, kas izveidojas jūsu prātā… patiesībā piemīt masa? Ja nu es jums pateiktu, ka doma ir taustāma, izmērāma vienība ar nosakāmu masu? Protams, ar mikroskopisku masu, tomēr tā ir masa. Kas no tā izriet?

-     Hipotētiski runājot? Nu, acīmredzamais slēdziens… ja domai piemīt masa, tad domai piemīt gravitācijas spēks, un tā var pievilkt lietas.

Ketrina pasmaidīja.

-    Jūs esat gudra. Tagad paspersim soli tālāk. Kas notiks, ja daudzi cilvēki koncentrēsies uz vienu un to pašu domu? Visi šīs domas parādīšanās gadījumi saplūdīs kopā, un šīs domas kopīgais spēks pieaugs. Un tādējādi pieaugs arī tās pievilkšanas spēks.

-     Skaidrs.

-    Tas nozīmē… ja pietiekami daudz cilvēku sāk domāt par vienu un to pašu, tad šīs domas pievilkšanas spēks kļūst taustāms… un sāk iedarboties ar konkrētu spēku. - Ketrina piemiedza ar aci. - Un tas var atstāt izmērāmu iespaidu uz mūsu fizisko pasauli.

19.NODAĻA

Direktore Inoue Sato staveja, sakrustojusi rokas, un skeptiski lūkojās Lengdonā, pārdomādama to, ko viņš nupat bija pateicis.

-    Viņš teica, ka vēlas, lai jūs atverat senu portālu? Kā tad man to vajadzētu saprast, profesor?

Lengdons nedroši paraustīja plecus. Viņš atkal jutās nelāgi un centās neskatīties uz nocirsto drauga roku.

-   Tieši tā viņš man pateica. Sens portāls… paslēpts kaut kur šajā ēkā. Es viņam iebildu, ka nezinu ne par kādu portālu.

-    Tad kāpēc viņš domā, ka jūs varat to atrast?

-    Acīmredzot viņš ir jucis. - Viņš teica, ka Pīters norādīs ceļu. Lengdons paskatījās uz Pītera augšup pastiepto pirkstu, atkal izjuzdams riebumu par nelieša sadistisko spēli ar vārdiem. Pīters norādīs ceļu. Lengdons jau bija ļāvis savam skatienam sekot pirkstam, kas rādīja augšup uz kupolu virs galvas. Portāls? Tur, augšā? Neprāts.

-    Cilvēks, kurš man zvanīja, - Lengdons sacīja Sato, - bija vienīgais, kurš zināja, ka es šovakar ieradīšos Kapitolijā, tātad jūs par manu atrašanos šeit šajā vakarā informēja tieši viņš. Es ieteiktu…

-    Tas, kur es iegūstu savu informāciju, uz jums neattiecas, - Sato attrauca, un viņas balss kļuva asāka. - Mana galvenā prioritāte pašreizējā brīdī ir sadarbošanās ar šo cilvēku, un manā rīcībā esošā informācija liecina, ka jūs vienīgais varat viņam sniegt to, ko viņš vēlas.

-     Un mana galvenā prioritāte ir drauga atrašana, - Lengdons aizkaitināts atcirta.

Acīmredzami pūlēdamās savaldīties, Sato dziļi ieelpoja.

-    Ja mēs vēlamies atrast Solomona kungu, mums ir tikai viens darbības virziens, profesor. Jāsadarbojas ar vienīgo personu, kas, šķiet, zina, kur viņš atrodas. - Sato paskatījās pulkstenī. - Mūsu laiks ir ierobežots. Varat man ticēt, ka ir ārkārtīgi svarīgi ātri izpildīt šī cilvēka prasības.

-    Kā? - Lengdons neticīgi pārvaicāja. - Atrodot un atverot senu portālu? Nekāda portāla nav, direktore Sato. Šis puisis ir vājprātīgs.

Sato panācās tuvāk un nostājās mazāk nekā pēdas attālumā no Lengdona.

-    Ja drīkstu aizrādīt… jūsu vājprātīgais šorīt jau izveicīgi piemānījis divus visai gudrus cilvēkus. - Viņa cieši paskatījās tieši uz Lengdonu un tad pameta acis uz Endersonu. - Manā darbā ikviens iemācās, ka starp neprātu un ģenialitāti pastāv Joti smalka robeža. Mēs rīkotos prātīgi, ja izrādītu šim cilvēkam zināmu cieņu.

-    Viņš nocirta roku manam draugam!

-     Tieši to es arī vēlos sacīt. Diez vai tā rīkotos vienaldzīga vai nepārliecināta persona. Turklāt, profesor, šis cilvēks acīmredzami tic, ka jūs varat viņam palīdzēt. Viņš jūs ir atvedis līdz pat Vašingtonai - tam noteikti ir konkrēts iemesls.

-     Viņaprāt, es varu atvērt to "portālu", jo Pīters viņam pateicis, ka es varu to izdarīt, - Lengdons iebilda.

-    Un kāpēc Pīteram Solomonam tā būtu jāsaka, ja tā nav taisnība?

-    Esmu pārliecināts, ka Pīters neko tādu nav teicis. Un, ja arī ir, tad tas darīts piespiedu kārtā. Viņš bija apmulsis… vai izbijies.

-     Jā. To sauc par spīdzināšanu nopratināšanas laikā, un tā ir ļoti iedarbīga. Vēl viens iemesls, lai Solomona kungs sacītu patiesību. - Sato runāja tā, it kā viņai būtu personīga pieredze šādas metodes lietošanā. - Vai viņš paskaidroja, kāpēc Pīters uzskata, ka tikai jūs varat atvērt šo portālu?

Lengdons papurināja galvu.

-     Profesor, ja var ticēt tam, ko par jums stāsta, tad jūs abi ar Pīteru Solomonu interesējaties par šādām lietām - par noslēpumiem, ezote- riskām gudrībām, kas zināmas tikai iesvētītajiem, par misticismu. Vai jūsu diskusiju laikā Pīters nekad, ne reizi nav ieminējies par slepenu portālu Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā?

Lengdons gandrīz nespēja noticēt, ka šādu jautājumu viņam uzdod CIP augsta ranga virsnieks.

-     Esmu par to pārliecināts. Mēs ar Pīteru dažkārt runājam par ļoti mistiskām lietām, taču varat man ticēt, - es viņam liktu aiziet pie psihiatra, ja viņš man kādreiz pateiktu, ka vispār kaut kur ir paslēpts sens portāls. It īpaši tāds, kas ved pie Senajām mistērijām.

Viņa asi pacēla galvu.

-    Kā, lūdzu? Tas cilvēks jums konkrēti pateica, uz kurieni ved šis portāls?

-    Jā, bet viņam tas nemaz nebija jādara. - Lengdons pamāja uz roku. - Mistēriju roka ir oficiāls uzaicinājums iziet cauri mistiskiem vārtiem un iegūt senas, slepenas zināšanas - varenas zināšanas, dēvētas par Senajām mistērijām… jeb par laikmetu zudušajām gudrībām.

-    Tātad jūs esat dzirdējis par noslēpumu, kas, pēc viņa domām, šeit tiek glabāts.

-     Daudzi vēsturnieki ir par to dzirdējuši.

-     Kā tad jūs varat apgalvot, ka šāds portāls nepastāv?

-    Visu cieņu, kundze, ikviens ir dzirdējis par jaunības avotu un Šan- grilu, bet tas jau vēl nenozīmē, ka tie pastāv.

Viņus iztraucēja skaļais Endersona rācijas ķērciens.

-    Šef? - balss rācijā sacīja.

Drošības dienesta priekšnieks paķēra pie jostas piestiprināto rāciju.

-     Endersons klausās.

-      Ser, mēs esam beiguši pārmeklēt teritoriju. Te nav neviena, kas atbilstu aprakstam. Kādi būs turpmākie rīkojumi, ser?

Endersons aši pameta skatienu uz Sato, nepārprotami gaidīdams pārmetumus, taču izskatījās, ka direktori Sato tas neinteresē. Endersons pagājās tālāk no Lengdona un Sato, klusi runādams rācijā.

Sato uzmanība vēl aizvien bija nemainīgi pievērsta Lengdonam.

-     Jūs gribat teikt, ka noslēpums, kurš, viņaprāt, paslēpts Vašingtonā… ir fantāzija?

Lengdons pamāja.

-     Ļoti sens mīts. Patiesībā Seno mistēriju noslēpums ir datējams ar pirmskristiešu laiku. Tas ir daudzus tūkstošus gadu vecs.

-     Un tomēr tas vēl aizvien tiek pieminēts?

-     Tāpat kā daudzi tikpat neticami uzskati. - Lengdons mēdza bieži atgādināt saviem studentiem, ka lielākajā daļā mūsdienu reliģiju atrodami stāsti, kuri nespēj izturēt zinātnisku pārbaudi: viss, sākot no tā, kā Mozus pašķīris Sarkanās jūras ūdeņus… un beidzot ar Džozefu Smi- tu, kurš izmantojis burvju brilles un pārtulkojis "Mormoņa grāmatu", ko bija atradis Ņujorkas štata ziemeļu daļā un kas bija rakstīta uz zelta plāksnītēm. Tas, ka ideja ir plaši izplatīta, vēl neliecina par tās pamatotību.

-    Skaidrs. Un kas tad īsti ir šis… Senās mistērijas?

Lengdons nopūtās. Vai jums ir dažas nedēļas laika?

-     īsi sakot, Senās mistērijas attiecas uz slepenām zināšanām, kas apkopotas senos laikos. Viens no šo zināšanu intriģējošākajiem aspektiem ir apgalvojums, ka tās it kā ļauj šo zināšanu piekopējiem iegūt varenas spējas, kas snauž cilvēka prātā. Apskaidrotie adepti, kuriem šīs zināšanas bija, nozvērējās tās paturēt nepieejamas lielākajam cilvēku vairumam, jo tās tika uzskatītas par pārāk spēcīgām un bīstamām neiesvētītajiem.

-     Kādā ziņā bīstamām?

-     Šī informācija tika slēpta tā paša iemesla pēc, kura dēļ mēs nedodam bērniem sērkociņus. īstajās rokās uguns var nest gaismu… taču neīstajās spēj būt ārkārtīgi iznīcinoša.

Sato noņēma brilles un vērīgi nopētīja viņu.

-     Sakiet, profesor, vai jūs ticat, ka šāda varena informācija patiešām pastāv?

Lengdons īsti nezināja, ko atbildēt. Senās mistērijas allaž bijušas viņa akadēmiskās karjeras lielākais paradokss. Burtiski ikvienas mistiskās tradīcijas pamatā ir ideja, ka pastāv neprastas zināšanas, kas spēj apveltīt cilvēkus ar noslēpumainām, gandrīz dievišķām spējām: taro kārtis un "Idzin" deva cilvēkiem spēju saskatīt nākotni; alķīmija pie- šķira tiem nemirstību ar izslavētā filozofu akmens palīdzību; neopagā- nu Vikas ticība ļāva tās gudrākajiem piekopējiem raidīt spēcīgus burvju vārdus. Šis saraksts bija nebeidzams.

Kā zinātnieks Lengdons nevarēja noliegt šo tradīciju vēsturisko pastāvēšanu - dokumentu, artefaktu un mākslas darbu krājumus, kas patiešām skaidri lika manīt, ka senās tautas zinājušas varenas gudrības, kuras izklāstītas tikai ar alegoriju, mītu un simbolu palīdzību, lai tās apgūt varētu vien iesvētītie. Un tomēr, būdams reālists un skeptiķis, Lengdons par to joprojām nebija pārliecināts.

-    Teiksim tā: es esmu skeptiķis, - viņš sacīja Sato. - Reālajā pasaulē es nekad neesmu redzējis neko tādu, kas liktu noprast, ka Senās mistērijas ir kaut kas vairāk par leģendu, bieži sastopamu mitoloģisku arhetipu. Manuprāt, ja cilvēki varētu iegūt brīnumainas spējas, tam būtu kāds pierādījums. Bet līdz šim vēsturē nav minēti cilvēki ar pārcilvēciskām spējām.

Sato savilka uzacis.

-    Tas nu gan nav gluži tiesa.

Apzinādamies, ka daudzi reliģiozi cilvēki patiešām ir pārliecināti par dievcilvēku precedentu - slavenākais no tiem bija Jēzus -, Lengdons vilcinājās.

-    Jāatzīst, - viņš sacīja, - daudzi izglītoti cilvēki tic, ka patiešām pastāv šāda īpašas spējas radoša gudrība, taču es par to vēl neesmu pārliecināts.

-     Vai Pīters Solomons ir viens no šiem cilvēkiem? - Sato noprasīja, uzmetusi skatienu rokai uz grīdas.

Lengdons nespēja piespiest sevi palūkoties uz šo roku.

-     Pīters nāk no ģimenes, kura allaž aizrāvusies ar visu, kas ir sens un mistisks.

-    Vai tas ir apstiprinājums? - Sato nerimās.

-     Pat tad, ja Pīters atzīst Seno mistēriju pastāvēšanu, viņš netic, ka tām var piekļūt caur kaut kādu portālu, kas atrodas Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā. Viņš izprot metaforisko simbolismu, un tas ir kaut kas tāds, ko viņa sagūstītājs acīmredzot nesaprot.

Sato pamāja.

-    Tātad jūs uzskatāt, ka šis portāls ir metafora.

-     Protams, - Lengdons piekrita. - Vismaz teorētiski. Tā ir ļoti izplatīta metafora - mistisks portāls, caur kuru jāiziet, lai nonāktu pie apgaismības. Portāli un ieejas ir izplatītas simboliskas konstrukcijas, ar ko apzīmē pārveidojošus iesvētīšanas rituālus. Meklēt īstu portālu būtu tas pats, kas mēģināt atrast īstus debesu vārtus.

Šķiet, Sato mirkli apdomaja šos vārdus.

-    Tomēr izklausās, ka Solomona kunga sagūstītājs tic jūsu spējai atslēgt īstu portālu.

Lengdons nopūtās.

-    Viņš pieļāvis to pašu kļūdu, kāda gadās daudziem fanātiķiem, proti, sajaucis metaforu ar patiesu realitāti. - Ari pirmie alķīmiķi bija veltīgi pūlējušies pārvērst svinu par zeltu, tā ari neaptverot, ka svina pārvēršanās zeltā nebija nekas cits, kā vien metafora par piekļūšanu patiesajam cilvēka potenciālam, lai trulu, neizglītotu prātu pārveidotu par spožu, apgaismotu prātu.

Sato pamāja uz rokas pusi.

-     Ja šis cilvēks grib, lai jūs atrodat kaut kādu portālu, kāpēc viņš nevarētu gluži vienkārši pateikt jums, kā to atrast? Kam vajadzīgs viss šis teātris? Kāpēc jānoliek šī tetovētā roka?

Šo pašu jautājumu Lengdons bija uzdevis arī sev, un atbilde bija satraucoša.

-     Izskatās, ka cilvēks, ar kuru mums ir darīšana, ir ne vien garīgi nestabils, bet arī ārkārtīgi labi izglītots, šī roka apliecina to, ka viņš labi pārzina gan pašas mistērijas, gan viņu slepenos kodus. Nemaz nerunājot par šīs telpas vēsturi.

-     Nesaprotu.

-     Viss, ko viņš šovakar izdarījis, ir paveikts precīzā saskaņā ar seno rituālu. Tradicionāli Mistēriju roka ir svēts uzaicinājums, un tāpēc tā ir jānovieto svētā vietā.

Sato samiedza acis.

-     Šeit ir Savienoto Valstu Kapitolija Rotondā, profesor, nevis kaut kāda senu, mistisku noslēpumu svētnīca.

-     Patiesībā, kundze, - Lengdons iebilda, - es pazīstu daudzus vēsturniekus, kuri nebūtu ar jums vienisprātis.

Šajā mirklī pilsētas otrā galā Triša Danna, plazmas sienas apgaismota, sēdēja "Kubā". Viņa pabeidza savu meklēšanas zirnekļprogrammu un iedrukāja piecas Ketrinas dotās atslēgas frāzes.

Tāpat jau neko neatradīs.

Nejuzdama īpašu optimismu, viņa palaida zirnekļprogrammu, efektīvi uzsākdama makšķerēšanas spēli visas pasaules mērogā. Žilbinošā ātrumā šīs frāzes tagad tika salīdzinātas ar tekstiem visā pasaulē… meklējot precīzu sakritību.

Triša nespēja nebrīnīties par to, kam tas viss vajadzīgs, taču bija iemācījusies samierināties, ka, strādājot pie Solomoniem, līdz galam nebija zināms nekas.

20.NODAĻA

Roberts Lengdons slepus satraukti paskatījas sava rokas pulksteni: bez divām minūtēm astoņi. Mikipeles smaidīgā sejiņa nespēja viņu uzmundrināt. Jāatrod Pīters. Mēs velti šķiežam laiku.

Sato uz mirkli bija pagājusies tālāk, lai atbildētu uz telefona zvanu, taču nu viņa atkal atgriezās pie Lengdona.

-     Profesor, vai es jūs aizkavēju?

-     Nē, kundze, - Lengdons atteica, novilkdams piedurkni pāri pulkstenim. - Esmu tikai ārkārtīgi noraizējies par Pīteru.

-     Es saprotu, taču varat man ticēt, ka vislabak Piteram palīdzesiet, ja palīdzēsiet man izprast viņa sagūstītāja domāšanas veidu.

Pats nebūdams par to tik pārliecināts, Lengdons tomēr nojauta, ka nekur netiks, kamēr DP direktore nebūs tikusi pie kārotās informācijas,

-     Pirms mirkļa, - Sato turpināja, - jūs ieminējāties, ka šo Rotondu Seno mistēriju piekritēji uzskata par svētu.

-    Jā, kundze.

-     Izskaidrojiet man to.

Lengdons zināja, ka viņam nāksies piesardzīgi izvēlēties vārdus. Viņš i vesela semestra garumā bija lasījis lekcijas par Vašingtonas mistisko simbolismu, un jau šajā ēkā vien bija neskaitāmas norādes uz to.

Amerikai ir noslēpumaina pagātne.

Ik reizi, kad Lengdons lasīja lekcijas par Amerikas simboloģiju, studenti jutās apmulsuši, uzzinot, ka viņu valsts dibinātāju patiesajiem nolūkiem nebija pilnīgi nekāda sakara ar to, ko tagad sludināja tik daudzi politiķi.

Iecerētais Amerikas liktenis ir pazudis vēsturē.

Galvaspilsētas dibinātāji vispirms to bija nosaukuši par Romu, tās upi nodēvējuši par Tibru un uzcēluši klasisku pilsētu ar panteoniem un tempļiem, ko viscaur rotāja dižāko dievu un dieviešu tēli - Apollons, Minerva, Venera, Hēlijs, Vulkāns, Jupiters. Pašā centrā, tāpat kā daudzās diženās klasiskās galvaspilsētās, dibinātāji bija uzslējuši paliekošu cieņas apliecinājumu senajām tautām - ēģiptiešu obelisku. Šis obelisks bija lielāks pat par tiem, kuri atradās Kairā un Aleksandrijā, un slējās debesīs piecsimt piecdesmit piecu pēdu jeb vairāk nekā trīsdesmit stāvu augstumā, apliecinot pateicību un cieņu tam priekštecim - pusdievam, no kura vārda šī galvaspilsēta ieguva savu jaunāko nosaukumu.

Vašingtonam.

Tagad, pēc vairākiem gadu simtiem, par spīti Amerikā pastāvošajai baznīcas un valsts šķirtībai, šī valsts finansētā Rotondā laistījās senā reliģiskā simbolismā. Rotondā atradās vairāk nekā ducis dažādu dievu - vairāk nekā Romas Panteonā. Protams, Romas Panteons 609. gada tika atdots kristiešiem… taču šis panteons nekad nav pārvērsts; tā patiesās vēstures liecības vēl aizvien bija skaidri saskatāmas.

-    Kā jau jūs varbūt zināt, - Lengdons iesāka, - šī Rotondā bija iece- reta kā cieņas apliecinājums vienai no Romas vispielūgtākajām mistiskajām svētnīcām - Vestas templim.

-      Jūs domājat vestālietes? - Šķita, ka Sato šaubās, vai šķīstajām uguns sargātājām Romā varētu būt kāds sakars ar Savienoto Valstu Kapitolija ēku.

-     Vestas templis Romā, - Lengdons turpināja, - bija apaļš, ar lielu atveri grīdā, caur kuru jaunavu ordenis varēja gādāt, lai svētās apgaismības uguns liesmas nekad neapdzistu.

Sato paraustīja plecus.

-    Šī Rotondā ir apaļa, taču es tās grīdā neredzu nekādus lielus caurumus.

-     Vairs nav, taču gadiem ilgi šīs telpas centrā bija liela atvere, precīzi tajā pašā vietā, kur tagad atrodas Pītera roka. - Lengdons norādīja uz grīdu. - Faktiski grīdā vēl aizvien var redzēt pēdas no margām, kas neļāva cilvēkiem iekrist atverē.

-     Ko? - Sato pārvaicāja, uzmanīgi pētīdama grīdu. - Es par to nekad neesmu dzirdējusi.

-     Izskatās, ka viņam taisnība. - Endersons norādīja uz sīku dzelzs stiprinājumu loku vietās, kur reiz bijuši margu stabi. - Esmu tos redzējis jau agrāk, taču man nekad nav bijis ne jausmas, kāpēc tie tur atrodas.

Jūs neesat vienīgais, Lengdons nodomāja, iztēlodamies tos cilvēku tūkstošus, tai skaitā arī ievērojamus likumdevējus, kuri ik dienas šķērsoja Rotondas centru un pat neiedomājās, ka savulaik varētu iekrist Kapitolija kapenēs zem Rotondas grīdas.

-     Atvere grīdā, - Lengdons stāstīja, - galu galā tika aizdarīta, taču vēl labu laiku Rotondas apmeklētāji varēja saskatīt sārtu, kas dega viņiem zem kājām.

Sato pagriezās.

-    Sārts? Savienoto Valstu Kapitolijā?

-     Drīzāk jau liela lāpa - mūžīgā uguns, kas dega kapenēs tieši zem mums. Bija iecerēts, ka tā būs saskatāma pa atveri grīdā, padarot šo telpu par mūsdienīgu Vestas templi. Šai ēkai bija arī pašai sava vestā- liete - federālā dienesta darbiniece, saukta par kapeņu uzraudzi, - kura veiksmīgi saglabāja liesmu piecdesmit gadus, līdz politika, reliģija un dūmu radītie bojājumi šo ideju apdzēsa.

Gan Endersons, gan Sato izskatījās pārsteigti.

Mūsdienās vienīgais, kas liecināja par kādreiz degušo liesmu, bija aplis ar četrstaru zvaigzni, iedarināts kapeņu grīdā vienu stāvu zemāk - Amerikas mūžīgās uguns simbols, kura reiz bija izgaismojusi Jaunās Pasaules četrus stūrus.

-    Tātad, profesor, - Sato sacīja, - jūs apgalvojat, ka cilvēks, kurš šeit atstājis Pītera roku, to visu ir zinājis?

-     Nepārprotami. Un arī daudz, daudz ko vairāk. Viscaur šajā telpā atrodas simboli, kas liecina par ticību Senajām mistērijām.

-     Slepenas gudrības, - Sato visnotaļ sarkastiski atkārtoja. - Zināšanas, kas dod cilvēkiem dievišķas spējas?

-    Jā, kundze.

-     Tas nekādi nesaderas ar šīs valsts kristietiskajiem pamatiem.

-    Tā varētu likties, tomēr tā ir patiesība. Šādu cilvēka iecelšanu dieva kārtā sauc par apoteozi. Vai nu jūs to apzināties vai ne, taču šis motīvs - cilvēka iecelšana dieva kārtā - ir Rotondas simbolisma galvenais elements.

-       Apoteoze? - Endersons apsviedās, izskatīdamies satrūcies, jo vārds viņam šķita pazīstams.

-     Jā. - Endersons šeit strādā. Viņš zina. - Vārds "apoteoze" burtiski nozīmē "dievišķo pārvēršanu", cilvēka kļūšanu par dievu. Tas ir cēlies no sengrieķu valodas: apo - kļūt, theos - dievs.

Endersons izskatījās pārsteigts.

-    Apoteoze nozīmē "kļūt par dievu"? Man par to nebija ne jausmas.

-    Ko es esmu palaidusi garām? - Sato noprasīja.

-     Kundze, - Lengdons atbildēja, - vislielākā glezna šajā ēkā saucas "Vašingtona apoteoze". Un tajā nepārprotami atainota Džordža Vašingtona iecelšana dievu kārtā.

Sato šķita šaubāmies.

-    Es nekad neko tādu neesmu redzējusi.

-     Noteikti esat gan. - Lengdons pacēla pirkstu, norādīdams tieši uz augšu. - Tā atrodas precīzi jums virs galvas.

21.NODAĻA

"Vašingtona apoteozi" - 4664 kvadrātpēdas lielu fresku, kas klāj Kapitolija Rotondas kupolu, - 1865. gadā pabeidza Konstanti- no Brumidi.

Brumidi, dēvēts arī par "Kapitolija Mikelandželo", bija padarījis slavenu Kapitolija Rotondu tieši tāpat, kā Mikelandželo to bija izdarījis ar Siksta kapelu, uzgleznojot fresku uz telpas vislielākā audekla - uz griestiem. Tāpat kā Mikelandželo, arī Brumidi dažus no saviem izcilākajiem darbiem bija paveicis Vatikānā. Taču 1852. gadā Brumidi emigrēja uz Ameriku, pametot Dieva lielāko svētnīcu, lai dotos uz jaunu - Savienoto Valstu Kapitoliju, kurā tagad mirdzēja viņa meistarības apliecinājumi, sākot no gaiteņu trompe l'oeil un beidzot ar Viceprezidenta zāles griestu frīzēm. Un tomēr tieši milzīgo gleznojumu Kapitolija Rotondas kupolā lielākā daļa vēsturnieku uzskatīja par Brumidi meistardarbu.

Roberts Lengdons uzmanīgi raudzījās uz apjomīgo fresku, kas klāja griestus. Parasti viņam sagādāja prieku studentu pārsteiguma pilnā reakcija, redzot šīs freskas neparastos tēlus, taču šobrīd viņš gluži vienkārši jutās kā ieslodzīts murgā, ko pašam vēl vajadzēja izprast.

Direktore Sato stāvēja viņam līdzās un, iespiedusi rokas sānos un saraukusi pieri, vērās augstajos griestos. Lengdons nojauta, ka viņa piedzīvo to pašu, ko izjuta daudzi cilvēki, pirmo reizi apstājušies, lai uzmanīgi izpētītu gleznu savas valsts sirdī.

Ārkārtīgu apjukumu.

jūs neesat vienīgā, Lengdons nodomāja. Lielākajai daļai cilvēku "Vašingtona apoteoze" likās jo neparastāka, jo vairāk viņi uz to skatījās.

-     Centrā ir Džordžs Vašingtons, - Lengdons paskaidroja, rādīdams uz kupola vidu simt astoņdesmit pēdu augstumā. - Kā jau varat redzēt, viņš ir ģērbies baltās drānās, trīspadsmit jaunavu ielenkts un uz mākoņa pacēlies pāri mirstīgajiem cilvēkiem. Tas ir viņa apoteozes mirklis… viņa iecelšana dievu kārtā.

Sato un Endersons nebilda ne vārda.

-     Turpat netālu, - Lengdons turpināja, - jūs varat redzēt neparastu, anahronisku figūru virkni: senos dievus, kuri dāvā mūsu priekštečiem diženas zināšanas. Tur ir Minerva, kura ar tehnoloģisku iedvesmu aplaimo mūsu valsts dižos izgudrotājus - Benu Franklinu, Robertu Fulto- nu, Semjuelu Morzi. - Lengdons pēc kārtas norādīja uz viņiem visiem.

-     Un tur ir Vulkāns, kurš palīdz mums uzbūvēt tvaika dzinēju. Viņiem līdzās stāv Neptūns, kurš rāda, kā izvilkt kabeli pāri okeānam. Tālāk redzama Cerera, auglības un zemkopības dieviete, no kuras vārda radies graudaugu angliskais nosaukums cereal; viņa sēž uz McCormick firmas pļaujmašīnas - dižena izgudrojuma, kas ļāva šai valstij kļūt par pasaules līderi pārtikas ražošanā. Šajā gleznā gluži atklāti atainoti mūsu priekšteči, kuri saņem no dieviem diženu gudrību. - Viņš pārstāja skatīties uz griestiem, pievērsdamies Sato. - Zināšanas ir vara, un pareizās zināšanas ļauj cilvēkam veikt brīnumainus, gandrīz dievišķus darbus.

Sato atkal pievērsās Lengdonam un paberzēja kaklu.

-    Telefona kabeļa ievilkšana ne tuvu nav pielīdzināma dievišķumam.

-    Mūsdienu cilvēkam, - Lengdons atbildēja. - Ja Džordžs Vašingtons būtu zinājis, ka mēs esam kļuvuši par cilti, kas spēj sarunāties cits ar citu pāri okeānam, lidot skaņas ātrumā un spert kāju uz Mēness, viņš nospriestu, ka mēs esam kļuvuši par dieviem, kuri spēj paveikt brīnumainus darbus. - Viņš uz mirkli apklusa. - Runājot futūrista Artura Č. Klārka vārdiem, "jebkuru pietiekami attīstītu tehnoloģiju nav iespējams atšķirt no maģijas".

Acīmredzami iegrimusi domās, Sato saknieba lūpas. Viņa pameta skatienu uz roku un tad palūkojās augšup, kurp vedināja izstieptais rādītājpirksts.

-     Profesor, jums tika teikts, ka "Pīters norādīs ceļu". Vai tā ir taisnība?

-     Jā, kundze, bet…

-     Priekšniek, - Sato uzsauca, novērsdamās no Lengdona, - vai mēs varam aplūkot šo gleznu tuvāk?

Endersons pamāja.

-    Apkārt kupolam pa iekšpusi ved šaura eja.

Lengdons palūkojās augšup, kur zem pašas gleznas varēja saskatīt sīciņas margas, un juta, ka sastingst.

-     Nav vajadzības kāpt augšā. - Viņš jau reizi bija stāvējis uz šī reti izmantotā apskates laukuma, būdams kāda Savienoto Valstu senatora un viņa sievas viesis, un no reibinošā, bīstamā augstuma bija gandrīz zaudējis samaņu.

-     Nav vajadzības? - Sato dusmīgi pārvaicāja. - Profesor, mums ir cilvēks, kurš uzskata, ka šajā telpā atrodas portāls, kas varēs pārvērst viņu par dievu; mums ir griestu freska, kura simbolizē cilvēka iecelšanu dievu kārtā, un mums ir roka, kas norāda tieši uz šo gleznu. Izskatās, ka viss vedina mūs augšup.

-      Patiesībā, - Endersons iejaucās, pametis skatienu uz griestiem,

-     daudzi to nezina, taču kupolā atrodas viens sešstūrains griestu rotājums, ko patiešām var atvērt kā portālu, un caur to var paskatīties lejup, un…

-    Vienu mirklīti, - Lengdons sacīja. - Jūs pārpratāt. Šī cilvēka meklētais portāls ir domāts pārnestā nozīmē - tās ir durvis, kuras nemaz neeksistē. Sacīdams "Pīters norādīs ceļu", viņš runāja metaforās. Šis žests - roka ar augšup pavērstu rādītājpirkstu un īkšķi - ir labi pazīstams Seno mistēriju simbols, un tas redzams senos mākslas darbos visā pasaulē. Šo pašu žestu var atrast trijos Leonardo da Vinči visslavenākajos šifrētajos meistardarbos - "Pēdējā vakarēdienā", "Austrumu ķēniņi pielūdz Jēzu" un gleznā "Svētais Jānis Kristītājs". Tas simbolizē cilvēka mistisko saikni ar Dievu. - Kā augšā, tā apakšā. Vājprātīgā cilvēka ērmīgie vārdi ieguva jēgu.

-     Es to nekad agrāk neesmu redzējusi, - Sato iebilda.

Tad paskatieties ESPN sporta kanālu, nodomāja Lengdons, kurš allaž bija uzjautrinājies, redzot, kā profesionāli sportisti rāda uz debesīm, pateicoties Dievam pēc gūtajiem vārtiem vai uzvaras beisbolā. Interesanti, cik daudzi no viņiem zina, ka turpina pirmskristiešu mistisko tradīciju, atzīstot augstāku varu, kura uz vienu īsu mirkli pārvērtusi viņus par dieviem, kas spēj paveikt brīnumainus varoņdarbus.

-    Ja tas jums kaut ko var līdzēt, - Lengdons sacīja, - tad Pītera roka nav pirmā šāda roka, kas uzradusies Rotondā.

Sato skatījās uz viņu kā uz vājprātīgu.

-     Kā, lūdzu?

Lengdons norādīja uz viņas BlackBern/.

-     Ierakstiet Google meklētājā "Džordžs Vašingtons Zevs".

Nešķita, ka Sato tas būtu pārliecinājis, tomēr viņa sāka rakstīt. Endersons pavirzījās uz viņas pusi un sāka vērīgi raudzīties viņai pār plecu.

Lengdons turpināja:

-     Šajā Rotondā reiz slējās milzīga statuja - Džordžs Vašingtons ar kailām krūtīm… viņš bija attēlots kā dievs. Viņš sēdēja tieši tādā pašā pozā kā Zevs Panteonā, atklājis kailās krūtis, kreisajā rokā satvēris zobenu, pacēlis labo roku ar izstieptu īkšķi un rādītājpirkstu.

Sato acīmredzot bija atradusi tiešsaistes attēlu, jo Endersons satriekts skatījās uz viņas BlackBerry.

-     Pagaidiet, vai tas ir Džordžs Vašingtons?

-    Jā, - Lengdons apstiprināja. - Atainots kā Zevs.

-     Paskatieties uz viņa roku, - Endersons sacīja, joprojām uzmanīgi raudzīdamies pāri Sato plecam. - Viņš tur labo roku tieši tāpat kā Solomona kungs.

Kā jau teicu, Lengdons nodomāja, Pītera roka nav pirmā, kas ir redzēta šajā telpā. Kad Rotondā pirmo reizi tika atklāta Horeišio Grīno veidotā kaila Džordža Vašingtona statuja, daudzi jokoja, ka Vašingtons noteikti sniedzas pret debesim, izmisīgi pūlēdamies atrast kādu apģērba gabalu. Tomēr, nomainoties Amerikas reliģiskajiem ideāliem, dzēlīgā kritika pārtapa niknos iebildumos, un statuja tika novākta, izraidīta uz šķūni austrumu puses dārzā. Patlaban tā atradusi pajumti Smitsona Nacionālajā Amerikas vēstures muzejā, kur skatītājiem nebija iemesla uzskatīt, ka statuja ir viena no pēdējām gandrīz izzudušajām saiknēm ar laiku, kad šīs valsts tēvs bija noskatījies uz Savienoto Valstu Kapitoliju kā dievs… kā Zevs, kurš noskatījās uz Panteonu.

Sato savā BlackBerri/ uzspieda kādu numuru, acīmredzot uzskatīdama šo brīdi par piemērotu, lai sazinātos ar saviem darbiniekiem.

-     Kas jauns? - Viņa pacietīgi klausījās. - Skaidrs… - Drošības pārvaldes direktore pameta skatienu tieši uz Lengdonu un tad uz Pītera roku. - Tas ir droši zināms? - Viņa klausījās vēl brīdi ilgāk. - Labi, paldies. - Viņa izbeidza sarunu un atkal pagriezās pret Lengdonu. - Mans tehniskais personāls ir veicis dažus pētījumus un apliecina jūsu tā dēvētās Mistēriju rokas eksistenci, apstiprinot visu, ko jūs teicāt: piecas zīmes uz pirkstu galiem - zvaigzne, saule, atslēga, kronis un lukturis -, kā arī to faktu, ka šī roka kalpojusi par senu uzaicinājumu apgūt slepenas gudrības.

-     Man prieks, - Lengdons atteica.

-    Nevajag priecāties, - strupi noteica Sato. - Izskatās, ka esam nonākuši strupceļā, ja vien jūs neatklāsiet to, ko vēl aizvien man nestāstāt.

-     Kundze?

Sato panācās viņam tuvāk.

-     Mēs esam apmetuši loku, profesor. Jūs man neesat pateicis neko tādu, ko es nebūtu varējusi uzzināt pati no saviem darbiniekiem. Un tāpēc es jums jautāšu vēlreiz. Kāpēc jūs šovakar tikāt atvests šurp? Kāpēc jūs esat tik īpašs? Kas ir tas, ko zināt tikai jūs?

-    To mēs jau esam pārrunājuši, - Lengdons cirta pretī. - Es nezinu, kāpēc šis zellis domā, ka es vispār kaut ko zinu!

Lengdonu mocīja kārdinājums noprasīt, kā, pie velna, Sato bija uzzinājusi, ka viņš šovakar atrodas Kapitolijā, taču arī to viņi jau bija pārrunājuši. Sato neteiks ne vārda.

-    Ja es zinātu, kāds ir nākamais solis, - Lengdons viņai sacīja, - es to pateiktu. Taču es nezinu. Tradicionāli Mistēriju roku skolotājs pasniedz māceklim. Un drīz vien pēc tam rokai seko norādījumu uzskaitījums… ceļš uz kādu templi, tā skolotāja vārds, kurš ir gatavs iemācīt… kaut ko! Taču šis puisis mums atstājis vienīgi piecus tetovējumus! Diez vai… - Lengdons aprāvās.

Sato vērīgi skatījās uz viņu.

-     Kas notika?

Lengdona skatiens aizšāvās atpakaļ pie rokas. Pieci tetovējumi. Tagad viņš apjēdza, ka paša sacītais varētu nebūt pilnīgi patiess.

-    Profesor? - Sato uzstāja.

Lēniem soļiem Lengdons pavirzījās uz šaušalīgā priekšmeta pusi. Pīters norādīs ceļu.

-     Pirmīt man iešāvās prātā, ka varbūt šis puisis atstājis Pītera plauksta iespiestu kādu priekšmetu - karti, vēstuli vai norādījumu sarakstu.

-     Nav gan, - Endersons iebilda. - Kā jau jūs varat redzēt, šie trīs pirksti nav cieši saspiesti kopā.

-    Jums taisnība, - Lengdons piekrita. - Taču es pēkšņi iedomājos… - Tagad viņš notupās, mēģinādams zem pirkstiem saskatīt Pītera plaukstas apslēpto daļu. - Varbūt tas nemaz nav uzrakstīts uz papīra.

-     Ietetovēts? - Endersons pārvaicāja.

Lengdons pamāja.

-    Vai jūs uz plaukstas kaut ko redzat? - Sato noprasīja.

Cenzdamies ielūkoties zem vaļīgi saliektajiem pirkstiem, Lengdons noliecās vēl zemāk.

-    šādā leņķī tas nav iespējams. Es nevaru…

-    Ak, Dieva dēļ, - Sato pārtrauca Lengdonu, paiedamās uz viņa pusi. - Ņemiet taču un atveriet to draņķa plaukstu!

Endersons nostājās viņai ceļā.

-     Kundze! Mums patiešām vajadzētu sagaidīt tiesu medicīnas ekspertus, pirms mēs aiztiekam…

-     Es gribu tikt pie dažām atbildēm, - Sato atcirta, pagrūzdama drošības dienesta priekšnieku malā. Viņa notupās un pastūma tālāk arī Lengdonu.

Lengdons piecēlās un neticīgi noskatījās, kā Sato no kabatas izvelk pildspalvu un to uzmanīgi ieslidina zem trim saliektajiem pirkstiem. Tad viņa pēc kārtas atlieca katru pirkstu uz augšu, un roka palika stāvam pilnīgi pavērta, atklājot skatienam plaukstu.

CIP Drošības pārvaldes direktore aši uzmeta acis Lengdonam, un viņas sejai pārlaidās nelāgs smaids.

-    Jums atkal ir taisnība, profesor.

22.NODAĻA

Nemierīgi staigādama pa bibliotēku, Ketrina Solomona pavilka augšup laboratorijas uzsvārča piedurkni un paskatījās pulkstenī. Viņa nebija no sievietēm, kuras radušas gaidīt, taču pašreizējā mirklī viņai šķita, ka visa pasaule apstājusies. Viņa gaidīja Trišas meklēšanas zirnekļprogrammas rezultātus, viņa gaidīja kādu ziņu no sava brāļa, un vēl viņa gaidīja zvanu no cilvēka, kurš bija atbildīgs par visu šo satraucošo situāciju.

Kaut viņš man nebūtu neko teicis, Ketrina nodomāja. Parasti viņa ārkārtīgi piesardzīgi izturējās pret jaunu paziņu iegūšanu, taču šis cilvēks, lai arī šopēcpusdien satikts pirmo reizi, jau dažu minūšu laikā bija izpelnījies Ketrinas uzticību. Absolūtu.

Viņa zvans bija atskanējis šajā pēcpusdienā, kamēr Ketrina mājās baudīja ierastos svētdienas pēcpusdienas priekus, lasīdama nedēļas jaunākos zinātniskos žurnālus.

-    Solomonas kundze? - bija sacījis kāds cilvēks neparasti gaisīgā balsī. - Mans vārds ir doktors Kristofers Abadons. Biju cerējis, ka varēšu ar jums parunāties par jūsu brāli.

-    Piedodiet, kas zvana? - Ketrina bija noprasījusi. Un kur jūs dabūjāt manu privāto telefona numuru?

-     Doktors Kristofers Abadons.

Ketrinai šis vārds nebija zināms.

Vīrietis noklepojās, it kā situācija nupat būtu kļuvusi neveikla.

-      Lūdzu piedošanu, Solomonas kundze. Man bija radies iespaids, ka brālis jums ir par mani stāstījis. Esmu viņa ārsts. Viņš norādījis jūsu mobilā telefona numuru saziņai ārkārtējos gadījumos.

Ketrinai salēcās sirds. Saziņai ārkārtējos gadījumos?

-    Vai kaut kas atgadījies?

-     Nē… nedomāju vis, - vīrietis atteica. - Jūsu brālis šorīt neieradās pie manis, un es nespēju ar viņu sazināties ne pa vienu no viņa telefona numuriem. Viņš nekad nepalaiž garām apmeklējumus, iepriekš nepiezvanījis, un es gluži vienkārši jūtos mazliet noraizējies. īsti nevēlējos jums zvanīt, bet…

-     Nē, nē, neuztraucieties, es augsti vērtēju jūsu rūpes. - Ketrina joprojām centās atcerēties ārsta vārdu. - Neesmu runājusi ar savu brāli kopš vakardienas rīta, taču viņš droši vien gluži vienkārši aizmirsis ieslēgt sa-

vu mobilo telefonu. - Ketrina nesen bija uzdāvinājusi Pīteram jaunu iPhone, un viņš vēl aizvien nebija atlicinājis laiku, lai izpētītu, kā to lietot.

-    Jūs sakāt, ka esat viņa ārsts? - Ketrina pārjautāja. Vai Pīteram ir kāda slimība, kuru viņš no manis slēpj?

Uz brīdi klausulē iestājās smags klusums.

-    Man ārkārtīgi žēl, taču, piezvanot jums, es acīmredzot esmu pieļāvis visai nopietnu profesionālu kļūdu. Jūsu brālis man sacīja, ka jūs zināt par viņa gājieniem pie manis, taču tagad es saprotu, ka tā nav.

Brālis ir melojis savam ārstam? Ketrinas raizes neatlaidīgi pieņēmās spēkā.

-    Vai viņš ir slims?

-     Piedodiet, Solomonas kundze, ārsta un pacienta attiecību konfidencialitātes nosacījumi neļauj man apspriest jūsu brāļa veselības stāvokli; atklādams, ka viņš ir mans pacients, es jau tāpat esmu pateicis pārāk daudz. Tagad es nolikšu klausuli, bet lūdzu jūs brālim pateikt, lai piezvana man. Protams, ja šodien ar viņu sazināsieties. Es vēlos pārliecināties, ka viss ir kārtībā.

-    Pagaidiet! - Ketrina iesaucās. - Lūdzu, pasakiet man, kas Pīteram kaiš!

Doktors Abadons nopūtās, izklausīdamies neapmierināts par savu kļūdīšanos.

-    Solomonas kundze, es dzirdu, ka esat noraizējusies, un es jūs par to nevainoju. Ar jūsu brāli viss noteikti ir kārtībā. Vēl vakar viņš atradās manā kabinetā.

-    Vakar? Un šodien viņš ir pieteicies vēlreiz? Izklausās neatliekami.

Vīrietis smagi nopūtās.

-     Es ieteiktu atvēlēt viņam mazliet laika, iekams…

-     Es tūlīt pat braukšu uz jūsu klīniku, - Ketrina attrauca, devusies uz durvju pusi. - Kur jūs atrodaties?

Klusums.

-     Doktor Kristofer Abadon! - Ketrina iesaucās. - Es varu pati uzmeklēt jūsu adresi, bet varbūt jūs to gluži vienkārši nosauksiet. Jebkurā gadījumā es braucu pie jums.

Doktors brīdi klusēja.

-    Ja es ar jums satikšos, Solomonas kundze, vai jūs būsiet tik laipna un neko nestāstīsiet savam brālim, kamēr man nebūs radusies iespēja izskaidrot savu neveiklo izgāšanos?

-     Norunāts.

-     Paldies. Mana prakses vieta atrodas Keloremas augstienē. - Viņš nosauca Ketrinai adresi.

Pēc divdesmit minūtēm Ketrina Solomona brauca pa Keloremas augstienes cēlajām ielām. Viņa bija piezvanījusi uz visiem brāļa telefona numuriem, nesaņemdama nekādu atbildi. Viņa īpaši neraizējās par to, kur brālis varētu atrasties, un tomēr ziņa par viņa slepenajiem ārsta apmeklējumiem likās… satraucoša.

Beidzot atradusi vajadzīgo adresi, Ketrina apjukusi skatījās uz ēku. Te ir ārsta prakses vieta?

Krāšņajai savrupmājai, kas atradās viņai priekšā, bija dzelzs žogs un elektroniskas kameras, bet apkārtne izskatījās zaļojoša. Kad Ketrina samazināja ātrumu, lai vēlreiz pārliecinātos par adreses pareizību, viena no apsardzes kamerām pavērsās uz viņas pusi, un vārti atvērās. Ketrina piesardzīgi iestūrēja piebraucamajā ceļā un apturēja automašīnu blakus sešvietīgai garāžai un garam limuzīnam.

Kas šis zellis ir par ārstu?

Kad viņa izkāpa no mašīnas, savrupmājas ārdurvis atvērās, un uz kāpnēm parādījās kāds elegants stāvs. Viņš šķita izskatīgs, ārkārtīgi garš un jaunāks, nekā Ketrina bija iztēlojusies, taču izstaroja vecāka vīra izsmalcinātību un cēlumu. Viņš bija nevainojami ģērbies tumšā uzvalkā ar kaklasaiti, un biezie, gaišie mati bija ideāli ieveidoti.

-     Solomonas kundze, es esmu doktors Kristofers Abadons, - viņš sacīja apdvestā čukstā. Kad abi sarokojās, viņa āda aptaustot likās gluda un labi kopta.

-     Ketrina Solomona, - viņa sacīja, pūlēdamās pārāk cieši nepētīt vīrieša ādu, kas bija neparasti gluda un iedegusi. Vai viņš lieto kosmētiku?

Iegājusi mājas skaisti iekārtotajā vestibilā, Ketrina sajuta aizvien pieaugošu trauksmi. Fonā klusi skanēja klasiskā mūzika un smaržoja tā, it kā būtu kūpināts vīraks.

-    Skaisti, - viņa noteica, - kaut gan es biju gaidījusi ieraudzīt kaut ko līdzīgāku… ārsta kabinetam.

-     Man ir palaimējies, ka varu strādāt mājās. - Vīrietis ieveda viņu dzīvojamā istabā, kur kamīnā sprakšķēja uguns. - Ludzu, jūtieties kā mājās. Esmu uzlicis ievilkties tēju. Es to atnesīšu, un mēs varam parunāt. - Viņš platiem soļiem devās uz virtuvi un nozuda.

Ketrina Solomona neapsēdās. Sievietes intuīcija bija spēcīgs instinkts, kam viņa bija iemācījusies uzticēties, un kaut kas šajā vietā uzdzina šermuļus. Viņa nemanīja neko tādu, kas atgādinātu jebkad redzētu ārsta kabinetu. Dzīvojamā istabā bija daudz senlietu un sienas klāja klasiskās mākslas darbi - galvenokārt gleznas ar savādiem mītiskiem motīviem. Ketrina pakavējās pie liela audekla - tur bija atainotas trīs grācijas, kuru kailie augumi bija iespaidīgi attēloti spilgtās krāsās.

-     Tas ir Maikla Pārksa eļļas gleznas oriģināls. - Doktors Abadons negaidot nostājās Ketrinai līdzās, turēdams paplāti ar kūpošu tēju. - Biju domājis, ka mēs apsēdīsimies pie kamīna. Jums nav iemesla nervozēt.

-     Es nenervozēju, - Ketrina pārāk strauji iebilda.

Vīrietis viņai mierinoši uzsmaidīja.

-    Patiesībā mans darbs ir zināt, kad cilvēki jūtas nervozi.

-    Kā, lūdzu?

-    Es esmu praktizējošs psihiatrs, Solomonas kundze. Tā ir mana profesija. Es ar jūsu brāli tiekos nu jau gandrīz gadu. Esmu viņa ārstējošais ārsts.

Ketrina spēja vienīgi nekustīgi skatīties. Mans brālis ārstējas pie psihiatra?

-     Bieži vien pacienti par savu ārstēšanos nevienam nestāsta, - vīrietis turpināja. - Es pieļāvu kļūdu, jums piezvanot, kaut gan jāteic, ka jūsu brālis mani patiešām maldināja.

-    Es… man nebija ne jausmas.

-     Piedodiet, ja esmu jūs satraucis, - viņš sacīja, izklausīdamies samulsis. - Pamanīju, ka mūsu tikšanās brīdī jūs nopētījāt manu seju; jā, es tiešām lietoju pūderkrēmu. - Viņš pieskārās savam vaigam, izskatīdamies nokaunējies. - Man ir ādas kaite, ko es labprātāk slēpju. Parasti pūderkrēmu man uzklāj sieva, taču esmu spiests paļauties pats uz savām neveiklajām rokām, kad viņas nav līdzās.

Ketrina pamāja - pārāk samulsusi, lai spētu parunāt.

-    Un šie skaistie mati… - Viņš pieskārās savām krāšņajām, gaišajām krēpēm. - Parūka. Ādas kaite atstāja iespaidu arī uz folikuliem, un visi mati no manis aizbēga. - Viņš paraustīja plecus. - Baidos, ka mans vienīgais grēks ir iedomība.

-    Manējais acīmredzot ir nepieklājība, - Ketrina atteica.

-     Nekādā ziņā. - Doktora Abadona smaids bija atbruņojošs. - Vai sāksim visu no gala? Varbūt ar tasi tējas?

Viņi apsēdās pie kamīna, un Abadons ielēja tēju.

-    Jūsu brālis mani pieradinājis seansu laikā pasniegt tēju. Viņš teica, ka Solomoni esot tējas cienītāji.

-    Tā ir ģimenes tradīcija, - Ketrina atzina. - Melnu, lūdzu.

Dažas minūtes viņi malkoja tēju un apmainījās ar pieklājības frāzēm, taču Ketrina dedzīgi vēlējās saņemt informāciju par savu brāli.

-     Kāpēc brālis nāca pie jums? - viņa noprasīja. Un kāpēc viņš man to neteica? Jāatzīst, ka Pīters savā mūžā bija piedzīvojis vairāk traģēdiju, nekā būtu pelnījis, - agrā jaunībā zaudējis tēvu, pēc tam piecu gadu laikā apglabājis savu vienīgo dēlu un tad arī māti. Par spīti visam, Pīters allaž bija pratis atgūties.

Doktors Abadons iemalkoja tēju.

-    Jūsu brālis nāca pie manis tāpēc, ka uzticas man. Mūs vieno saikne, kas ir stiprāka par parastām pacienta un ārsta attiecībām. - Viņš norādīja uz kādu ierāmētu dokumentu netālu no kamīna. Pirmajā mirklī tas izskatījās pēc diploma, taču tad Ketrina pamanīja divgalvaino feniksu.

-    Jūs esat brīvmūrnieks? - Visaugstākā pakāpe, skaidra lieta.

-     Mēs ar Pīteru savā ziņā esam brāļi.

-    Jūs noteikti esat paveicis kaut ko nozīmīgu, ja reiz tikāt uzaicināts trīsdesmit trešajā pakāpē.

-     Ne gluži, - viņš atteica. - Es nāku no bagātas ģimenes un daudz ziedoju brīvmūrnieku labdarības organizācijām.

Tagad Ketrina saprata, kāpēc brālis bija uzticējies šim jaunajam ārstam. Brīvmūrnieks no bagātas ģimenes, kurš interesējas par filantropiju un seno mitoloģiju? Doktoram Abadonam ar Pīteru izrādījās vairāk kopīga, nekā Ketrina sākumā bija domājusi.

-     Vaicādama, kāpēc brālis nācis pie jums, - viņa sacīja, - es nevēlējos zināt, kāpēc viņš izraudzījies jūs. Es gribēju noskaidrot, kāpēc viņam vajadzīgi psihiatra pakalpojumi.

Doktors Abadons pasmaidīja.

-    Jā, zinu. Es centos pieklājīgi izvairīties no šī jautājuma. Tas patiešām nav kaut kas tāds, ko man vajadzētu apspriest. - Viņš uz mirkli apklusa. - Kaut gan jāteic, ka esmu neizpratnē, kāpēc jūsu brālim vajadzēja slēpt no jums mūsu pārrunas, kuras turklāt ir tik tieši saistītas ar jūsu pētījumiem.

-    Ar maniem pētījumiem? - Ketrina pārvaicāja, būdama pilnīgi pārsteigta. Brālis stāsta par maniem pētījumiem?

-      Nesen jūsu brālis ieradās pie manis, lai uzzinātu profesionālu viedokli par to lielo atklājumu psiholoģiskajām sekām, kurus jūs veicat savā laboratorijā.

Ketrina gandrīz aizrijās ar tēju.

-     Patiešām? Esmu… pārsteigta, - viņa izmocīja. Par ko gan Pīters domā? Viņš pastāstījis psihiatram par manu darbu?! Viņu slepenības protokols paredzēja, ka par Ketrinas nodarbošanos nedrīkstēja apspriesties ne ar vienu. Turklāt šādu konfidencialitāti bija ierosinājis tieši Pīters.

-    Jūs noteikti zināt, Solomonas kundze, ka jūsu brālis ir ārkārtīgi noraizējies par to, kas notiks, kad jūsu pētījumi nonāks atklātībā. Viņš uzskata, ka var notikt nozīmīgs filozofisks pavērsiens visā pasaulē… un viņš ieradās šeit, lai apspriestu tā iespējamās sekas… no psiholoģiska viedokļa.

-     Skaidrs, - noteica Ketrina, kuras tējas tase rokā bija sākusi viegli trīcēt.

-    Jautājumi, par kuriem mēs diskutējam, ir kā izaicinājums: kas notiks ar cilvēka prātu, ja dzīves lielie noslēpumi beidzot tiks atklāti? Kas notiks, kad uzskati, ko pieņemam ticības iespaidā… pēkšņi tiks kategoriski apstiprināti kā fakti? Vai arī apgāzti kā mīti? Varētu apgalvot, ka uz dažiem jautājumiem labāk nerast atbildes.

Ketrina nespēja noticēt savām ausīm un tomēr pūlējās savaldīties.

-     Ceru, ka neiebilstat, doktor Abadon, taču es nevēlētos sīkāk apspriest savu darbu. Tuvākajā laikā neesmu iecerējusi kaut ko izpaust sabiedrībai. Pagaidām atklājumi paliks droši ieslēgti manā laboratorijā.

-     Interesanti. - Abadons atslīga krēslā, uz mirkli iegrimdams domās. - Lai nu kā, taču es lūdzu jūsu brāli šodien iegriezties pie manis, jo vakar viņš piedzīvoja nelielu lūzumu. Kad tas notiek, man labāk patīk, ja pacienti…

-     Lūzumu? - Ketrinas sirds dauzījās. - Tas ir, sabrukumu? - Viņa nespēja iztēloties, ka brālis varētu kāda iemesla dēļ sabrukt.

Abadons laipni pastiepa roku.

-     Atvainojiet, redzu, ka esmu jūs satraucis. Piedodiet. Paturot prātā šos apstākļus, es spēju saprast jūsu uzskatu par tiesībām saņemt atbildes.

-     Neatkarīgi no tā, vai man ir tiesības vai nav, - Ketrina iebilda, - brālis ir viss, kas man palicis no ģimenes. Neviens nepazīst viņu labāk par mani, tāpēc varbūt es varēšu jums palīdzēt, ja pastāstīsiet, kas, pie velna, īsti notika. Mēs visi vēlamies vienu un to pašu - to, kas Pīteram nāktu par labu.

Doktors Abadons labu brīdi klusēja un tad sāka lēni māt ar galvu, it kā Ketrinai būtu zināma taisnība. Beidzot viņš ierunājās:

-     Oficiāli paziņoju, Solomonas kundze, ka dalīties ar jums šajā informācijā es, iespējams, nolemšu vienīgi tāpēc, ka, pēc manām domām, jūsu viedoklis varētu palīdzēt jūsu brālim.

-     Protams.

Ar elkoņiem atbalstīdamies uz ceļgaliem, Abadons paliecās uz priekšu.

-    Solomonas kundze, visā laikā, ko pavadīju kopā ar jūsu brāli, esmu nojautis viņā dziļi apslēptu cīņu ar vainas apziņu. Tomēr vakar vairāku iemeslu dēļ es viņam beidzot par to apvaicājos. - Abadons ar skatienu ieurbās Ketrinā. - ļūsu brālis visai negaidīti un iespaidīgi atzinās. Pastāstīja kaut ko tādu, ko nebiju gaidījis izdzirdēt… arī visu, kas notika naktī, kad nomira jūsu māte.

Ziemassvētku vakars - gandrīz precīzi pirms desmit gadiem. Viņa nomira man rokās.

-     Viņš pastāstīja, ka jūsu māte noslepkavota, kamēr tika mēģināts aplaupīt jūsu māju. Ielauzās vīrietis, kurš meklēja kaut ko tādu, ko it kā noslēpis jūsu brālis.

-    Tieši tā.

Abadons vērtējoši raudzījās uz Ketrinu.

-    Jūsu brālis teica, ka viņš to cilvēku nošāvis.

-Jā.

-     Vai atceraties, ko mekleja tas iebrucejs? - paberzejis zodu, jautāja Abadons.

Ketrina desmit gadus bija veltīgi pūlējusies to aizmirst.

-    Jā, prasība bija ļoti konkrēta. Diemžēl neviens no mums nesaprata, par ko viņš runā. Tā arī neesam izpratuši, ko viņš gribēja.

-     Bet jūsu brālis saprata.

-    Ko? - Ketrina izslējās.

-     Ja var ticēt tam, ko Pīters man vakar pastāstīja, tad viņš lieliski zināja, ko iebrucējs meklēja. Taču jūsu brālis nevēlējās to atdot un tāpēc izlikās, ka neko nesaprot.

-    Absurds. Pīters nekādi nevarēja zināt, ko tas vīrs grib. Viņa prasības bija bezjēdzīgas!

-     Interesanti. - Doktors Abadons ieturēja pauzi un kaut ko pierakstīja. - Tomēr, kā jau minēju, Pīters man pateica, ka ir to zinājis. Jūsu brālis ir pārliecināts, ka varbūt jūsu māte šodien būtu dzīva, ja viņš būtu sadarbojies ar iebrucēju. Šis lēmums ir visas viņa vainas apziņas avots.

-    Tas ir neprāts… - papurinājusi galvu, novilka Ketrina.

Abadons saguma, izskatīdamies noraizējies.

-    Solomonas kundze, šī atgriezeniskā saite izrādījusies noderīga. Kā jau biju baiļojies, jūsu brālim, šķiet, ir nelielas realitātes apziņas problēmas. Tāpēc jau es viņu lūdzu šodien atgriezties. Šādas maldīgas epizodes nav nekas neparasts, ja runa ir par traumatiskām atmiņām.

Ketrina vēlreiz papurināja galvu.

-    Pīters ne tuvu nav maldu pārņemts, doktor Abadon.

-    Tam varētu piekrist; gan ar vienu iebildumu…

-    Ar kādu iebildumu?

-     Viņa teiktais par šo uzbrukumu bija tikai sākums… mazītiņa daļa no tā garā, pārdabiskā stāsta, ko viņš man pavēstīja.

-     Ko Pīters jums pateica? - Ketrina jautāja, paliekusies uz priekšu savā krēslā.

Abadons skumji pasmaidīja.

-    Solomonas kundze, atļaujiet uzdot šādu jautājumu: vai brālis kādreiz ar jums ir runājis par to, kas, pēc viņa domām, ir paslēpts šeit, Vašingtonā… vai par lomu, kāda viņam ir milzīgu dārgumu… aizmirstu senu gudrību glabāšanā?

Ketrinai palika vaļā mute.

-    Augstā debess, par ko jūs runājat?

Doktors Abadons smagi nopūtās.

-     Tas, ko es jums pastāstīšu, izklausīsies nedaudz satriecoši, Ketrina. - Viņš apklusa un cieši ieskatījās acīs Ketrinai. - Taču jūs man neizmērojami palīdzēsiet, ja varēsiet pastāstīt jebko, ko varbūt par to zināt. - Viņš pasniedzās pēc Ketrinas tasītes. - Vēl tēju?

23.NODAĻA

Vēl viens tetovējums.

Lengdons satraukts notupās līdzās Pītera pavērtajai plaukstai un uzmanīgi nopētīja septiņus sīkos simbolus, kas bija slēpušies zem nedzīvajiem, savilktajiem pirkstiem.

-     Izskatās pēc skaitļiem, - Lengdons pārsteigts secināja. - Lai gan es tos nepazīstu.

-    Pirmais ir romiešu cipars, - Endersons sacīja.

-     Patiesībā es tā nedomāju, - Lengdons iebilda. - Nav tāda romiešu cipara I1IX. Septiņi būtu pierakstīts kā VII.

-    Un kā ar pārējo? - Sato noprasīja.

-    īsti nezinu. Izskatās pēc arābu cipariem astoņi, astoņi un pieci.

-    Arābu? - Endersons pārvaicāja. - Tie izskatās pēc parastiem skaitļiem.

-     Mūsu parastie skaitļi jau arī ir arābu. - Lengdons bija tik ļoti pieradis skaidrot šo jautājumu saviem studentiem, ka pat sagatavoja lekciju par Tuvo Austrumu seno kultūru zinātniskajiem panākumiem, arī par mūsdienu numerāciju, kuras priekšrocības salīdzinājumā ar romiešu skaitļiem bija "pozicionālais pieraksts" un nulles ieviešana. Protams, Lengdons šo lekciju allaž pabeidza ar atgādinājumu, ka vēl no arābu kultūras bija nācis vārds al-kuhl - Hārvarda universitātes pirmkursnieku iecienītais dzēriens, kas pazīstams kā alkohols.

Apmulsis Lengdons rūpīgi pētīja tetovējumu.

-     Un par astoņi, astoņi un pieci es tiešām neesmu pārliecināts. Šīs taisnās līnijas šķiet neparastas. Varbūt tie nemaz nav skaitļi.

-    Kas tad tie ir? - Sato noprasīja.

-    īsti nezinu. Tetovējums izskatās gandrīz vai pēc… rūnām.

-     Ko tas nozīmē? - Sato noprasīja.

-     Rūnu alfabēta burtus veido vienīgi taisnas līnijas. Visbiežāk tās iegravēja akmenī, bet izliekumi bija pārāk grūti iekaļami.

-    Ja tās ir rūnas, - Sato turpināja, - kāda ir to nozīme?

Lengdons papurināja galvu. Viņš pārzināja tikai vissenāko rūnu alfabētu - Futhark, trešajā gadsimtā radušos ģermāņu rūnu sistēmu, un šis nebija Futhark.

-     Godīgi sakot, es pat neesmu pārliecināts, vai tās ir rūnas. Jums vajadzēs par to apvaicāties kādam speciālistam. Pastāv daudzas dažādas formas - Helsinglandes, meniešu jeb menksu, punktētais rūnu raksts…

-     Pīters Solomons ir brīvmūrnieks, vai ne?

Izskatījās, ka Lengdons ir pārsteigts.

-    Jā, bet kāds tam sakars ar šo? - Nu viņš izslējās, un sieviete šķita vēl sīkāka.

-    To pasakiet jūs. Nupat jūs apgalvojāt, ka rūnas tika iekaltas akmenī; cik man zināms, tad senie brīvmūrnieki bija prasmīgi akmeņkaļi. Kad liku saviem darbiniekiem sameklēt saistību starp Mistēriju roku un Pīteru Solomonu, tika iegūta viena konkrēta saikne. - Viņa ieturēja pauzi, kā vēlēdamās uzsvērt sava atraduma nozīmi. - Brīvmūrnieki.

Lengdons nopūtās, apvaldīdams pēkšņo vēlmi pateikt Sato tieši to pašu, ko mēdza pastāvīgi sacīt saviem studentiem: "Google" nav vārda "pētījumi" sinonīms. Mūsdienās, apjomīgajā vispasaules meklēšanā izmantojot atslēgvārdus, bija radies iespaids, ka pilnīgi viss ir savstarpēji saistīts. Pasaule pamazām pārvērtās par vienotu, lielu, saistītu informācijas tīklu, kas ik dienu kļūst arvien blīvāks.

-    Es nebrīnos, - Lengdons turpināja pacietīgā tonī, - ka jūsu darbinieku meklējumu rezultātos tika minēti brīvmūrnieki. Tā ir ļoti acīmredzama saikne starp Pīteru Solomonu un jebkuriem ezoteriskiem tematiem.

-    Jā, - Sato piekrita, - un tieši tādēļ es esmu pārsteigta, ka jūs līdz šim neesat pieminējis brīvmūrniekus. Galu galā jūs esat runājis par slepenām gudrībām, ko sargā daži apskaidrību piedzīvojuši cilvēki. Tas ļoti izklausās pēc brīvmūrniekiem, vai ne?

-     Izklausās gan… un arī pēc rozenkreiciešiem, kabalistiem, alumbra- diešiem un jebkuras citas ezoteriskas brālības.

-    Bet Pīters Solomons ir brīvmūrnieks, turklāt ļoti ietekmīgs brīvmūrnieks. Runājot par noslēpumiem, prātā varētu iešauties ari brīvmūrnieki. Dievs ir mans liecinieks, ka brīvmūrnieki ļoti mīl savus noslēpumus.

Sato balsī Lengdons saklausīja neuzticību, un tas viņam nemaz nepatika.

-    Ja gribat kaut ko uzzināt par šo organizāciju, būs daudz labāk par to pavaicāt kādam brīvmūrniekam.

-     Patiesībā, - Sato atcirta, - es labprātāk pavaicātu kādam, kam varu uzticēties.

Šī piezīme Lengdonam šķita gan rupja, gan aizvainojoša.

-     Ja vēlaties zināt, kundze, tad brīvmūrnieku filozofijas pamatā ir godīgums un godaprāts. Brīvmūrnieki ir vieni no uzticamākajiem cilvēkiem pasaulē.

-    Esmu redzējusi pamatotus pierādījumus, kas liecina par pretējo.

Lengdonam direktore Sato patika aizvien mazāk un mazāk. Viņš daudzus gadus bija rakstījis par masonu bagātīgajām metaforiskās iko- nogrāfijas un simbolu tradīcijām un zināja, ka brīvmūrniecība allaž bijusi viena no visnetaisnāk apmelotajām un pārprastajām organizācijām pasaulē. Brīvmūrnieki regulāri tika apsūdzēti par visu - gan par sātana pielūgšanu, gan vienotas pasaules pārvaldes ieviešanas plāniem -, un viņu politikas pamatā bija princips: nekad neatbildēt kritiķiem. Tas viņus padarīja par vieglu mērķi.

-     Un tomēr, - Sato iznīcinoši turpināja, - mēs atkal esam nonākuši strupceļā, Lengdona kungs. Man šķiet, ka jūs vai nu kaut ko esat palaidis garām… vai arī kaut ko slēpjat. Cilvēks, ar kuru mums ir darīšana, apgalvoja, ka Pīters Solomons izraudzījies konkrēti jūs. - Viņa pievērsa Lengdonam saltu skatienu. - Manuprāt, ir pienācis laiks pārcelt šo sarunu uz CIP galveno mītni. Varbūt tur mums veiksies labāk.

Šos draudus Lengdons tikpat kā nedzirdēja. Sato nupat bija pateikusi kaut ko tādu, kas aizķērās viņam prātā. Pīters Solomons izraudzījās jūs. Šī piezīme kopā ar brīvmūrnieku pieminēšanu Lengdonu bija savādi aizskārusi. Viņš paskatījās uz brīvmūrnieku gredzenu Pītera pirkstā. Tā bija viena no lietām, ko Pīters vērtēja visaugstāk, proti, Solomonu ģimenes mantojums ar divgalvaina fēniksa simbolu - brīvmūrnieku gudrības visdižāko mistisko tēlu. Zelts gaismā iemirdzējās, uzšķildams kādu negaidītu atmiņu ainu.

Lengdonam aizrāvās elpa, atceroties Pītera sagūstītāja rēgaino čukstu: Jūs patiešām vēl neesat to aptvēris, vai ne? Kāpēc jūs esat ticis izraudzīts?

Tagad, vienā šausminošā mirklī, Lengdona prāts strauji apskaidrojās un migla izklīda.

Pēkšņi kļuva skaidrs, kādēļ viņš šeit atrodas.

Desmit jūdzes tālāk, braukdams uz dienvidiem pa Sjūtlendas bulvāri, Malaks uz sēdekļa sev līdzās izdzirdēja īpatnēju vibrāciju. Tas bija Pītera Solomona iPhone, kas šodien izrādījās ļoti noderīgs. Zvanītāja vizuālās identifikācijas tēls displejā rādīja pievilcīgu pusmūža sievieti ar gariem, melniem matiem.

IENĀKOŠAIS ZVANS - KETRINA SOLOMONA

Malaks pasmaidīja, nelikdamies ne zinis par šo zvanu. Liktenis ved mani tuvāk.

Šajā pēcpusdienā viņš bija ievilinājis Ketrinu Solomonu savās mājās tikai viena vienīga iemesla dēļ - lai pārliecinātos, vai viņas rīcībā ir informācija, kas varētu izrādīties noderīga… Varbūt kāds ģimenes noslēpums, kas palīdzētu Malakam atrast to, ko viņš meklēja. Tomēr bija kļuvis skaidrs, ka brālis Ketrinai nav stāstījis neko par to, ko visus šos gadus sargājis.

Taču Malaks no Ketrinas bija uzzinājis kaut ko citu. Kaut ko tādu, kā dēļ viņai šodien bija atvēlētas vēl dažas dzīves stundas. Ketrina bija apliecinājusi, ka visi viņas pētījumi atrodas vienā vietā, ieslēgti drošā laboratorijā.

Man tie noteikti jāiznīcina.

Ketrinas pētījumi draudēja atvērt jaunas izpratnes durvis; tiklīdz tās tiktu pavērtas kaut vai tikai spraugā, viņai sekotu arī citi. Un drīz vien viss mainītos. Es nedrīkstu to pieļaut. Pasaulei jāpaliek tādai, kāda tā ir… grimstošai neziņas tumsā.

iPhone iepīkstējās, norādot uz atstātu balss pastu. Malaks to atvēra.

- Pīter, tā atkal esmu es. - Ketrina izklausījās noraizējusies. - Kur tu esi? Es vēl aizvien domāju par savu sarunu ar doktoru Abadonu… un man tā nedod mieru. Vai viss ir kārtībā? Lūdzu, piezvani man. Esmu laboratorijā.

Balss pasta ziņa beidzās.

Malaks pasmaidīja. Ketrinai vajadzētu mazāk raizēties par savu brāli un vairāk par sevi pašu. No Sjūtlendas bulvāra viņš nogriezās Silverhilrodā. Nobraucis mazāk nekā jūdzi, viņš netālu no šosejas pa labi tumsā ieraudzīja SMAC neskaidro apveidu. Visu ēku kompleksu ieskāva augsts dzeloņstiepļu žogs.

Apsargāta ēka? Malaks klusi iesmējās. Es pazīstu kādu, kurš man atvērs šīs durvis.

24.NODAĻA

Atklājums ķēra Lengdonu ka vilnis.

Es zinu, kāpēc šeit atrodos.

Stāvēdams pašā Rotondas vidū, Lengdons izjuta pēkšņu, spēcīgu vēlmi pagriezties un mesties prom… no Pītera rokas, no spīdīgā zelta gredzena, no Sato un Endersona aizdomu pilnajiem skatieniem. Tomēr viņš palika stāvam pilnīgi nekustīgi, ciešāk satvēris ādas somu, kas karājās viņam plecā. Man jātiek prom no šejienes.

Lengdons sakoda zobus, atcerējies salto rītu pirms daudziem gadiem Kembridžā. Sešos no rīta Lengdons grasījās ieiet savā auditorijā, kā to allaž mēdza darīt pēc sava ikrīta peldēšanas rituāla Hārvarda universitātes baseinā. Pārkāpjot pāri slieksnim, viņu sagaidīja pazīstamā krīta putekļu un tvaika apkures smarža. Viņš paspēra divus soļus uz sava rakstāmgalda pusi, taču pēkšņi apstājās.

Viņu tur gaidīja kāds elegants džentlmenis ar ērgļa degunu un valdonīgām, pelēkām acīm.

-     Pīter? - Lengdons pārsteigts cieši skatījās viesī.

Krēslainajā telpā balti nozibēja Pītera Solomona smaids.

-     Labrīt, Robert. Esi izbrīnīts, mani ieraugot? - Viņa balss bija klusa, tomēr tajā jautās spēks.

Piesteidzies klāt, Lengdons sirsnīgi paspieda drauga roku.

-     Augstā debess, ko tad Jeila universitātes dižciltīgais pirms saullēkta dara Hārvarda studentu pilsētiņā?

-    Slepena misija ienaidnieka aizmugurē, - Solomons smiedamies atteica. Viņš pamāja uz Lengdona nevainojamo vidukli. - Nopeldētie apļi atmaksājušies. Tu esi labā formā.

-    Es tikai cenšos, lai tu sajustos vecs, - Lengdons attrauca, lai viņu paķircinātu. - Cik lieliski, ka esi atnācis, Pīter. Kas tev padomā?

-     Neliels komandējums, - vīrietis atbildēja, aši pārlaidis skatienu tukšajai auditorijai. - Piedod, ka esmu ieradies tik negaidīti, Robert, taču man ir tikai dažas minūtes laika. Gribēju tev kaut ko palūgt… aci pret aci. Kādu pakalpojumu.

Tas ir kaut kas jauns. Lengdons netika gudrs, ko gan parasts koledžas profesors varētu izdarīt tāda cilvēka labā, kuram ir viss.

-     Ko vien vēlies, - viņš atbildēja, priecādamies par iespēju palīdzēt kādam, kurš viņam devis tik daudz. It īpaši tāpēc, ka arī paša Pītera veiksmīgo dzīvi bija aptumšojusi tik smaga traģēdija.

Solomons ierunājās klusāk.

-    Biju cerējis, ka tu apsvērsi iespēju par kaut ko parūpēties manā vietā.

Lengdons izteiksmīgi novaikstījās.

-    Cerams, ne par Herkulesu. - Lengdons reiz jau rūpējās par Solomona simt piecdesmit mārciņas smago mastifu Herkulesu, kamēr pats saimnieks bija devies ceļojumā. Uzturoties Lengdona mājā, sunim acīmredzot bija uznākušas ilgas pēc savas iemīļotās košļājamās mantiņas, un kabinetā viņš bija atradis tai pienācīgu aizstājēju - oriģinālu, uz pergamenta ar roku rakstītu un ilustrētu 17. gadsimta Bībeli. Nez kāpēc vārdi "slikts suns" Lengdonam nebija likušies pietiekami atbilstoši.

-    Zini, es joprojām meklēju, ko tev atdot tās vietā, - Solomons sacīja, vainīgi pasmaidīdams.

-    Lai nu paliek. Priecājos, ka Herkuless dabūja izjust reliģijas garšu.

Solomons iesmējās, taču izskatījās izklaidīgs.

-     Robert, es nācu pie tevis tāpēc, ka man gribētos, lai tu pieskati kaut ko tādu, kas manās acīs ir ļoti vērtīgs. Es to pirms kāda laika mantoju, taču vairs nejūtos īsti drošs, atstājot to savās mājās vai birojā.

Lengdons tūdaļ sajutās neomulīgi. Jebkas "ļoti vērtīgs" Pītera Solomona pasaulē noteikti maksāja milzu bagātību.

-    Kā būtu ar seifa glabātavu?

Vai tad tava ģimene neglabā vērtspapīrus pusē Amerikas banku?

-     Tas būtu saistīts ar dažādu dokumentu noformēšanu un bankas darbiniekiem; es labāk dotu priekšroku uzticamam draugam. Un es zinu, ka tu proti glabāt noslēpumus. - Solomons iebāza roku kabatā, izvilka mazu sainīti un pasniedza to Lengdonam.

Pēc tik teatrāla ievada Lengdons bija cerējis ieraudzīt kaut ko iespaidīgāku. Tā bija kārbiņa kuba formā, apmēram trīs reiz trīs collas liela, ietīta izbalējušā, brūnā iesaiņojamā papīrā un apsieta ar auklu. Sainīša smagums un izmērs mudināja domāt, ka saturam jābūt no akmens vai dzelzs. Un tas ir viss? Lengdons pagrozīja kārbiņu rokās, beidzot pamanīdams, ka aukliņa vienā pusē rūpīgi nostiprināta ar vaska zīmogu kā sens edikts. Uz zīmoga bija redzams divgalvains fēnikss, uz kura krūtīm greznojās skaitlis 33 - tradicionālais brīvmūrnieku augstākās pakāpes apzīmējums.

-    Paklau, Pīter, - Lengdons sacīja, un viņa sejā parādījās greizs smīns. - Tu taču esi brīvmūrnieku ložas godājamais meistars, nevis pāvests. Tu aizzīmogo sainīšus ar savu gredzenu?

Pametis skatienu uz savu zelta gredzenu, Solomons iesmējās.

-     Es neesmu aizzīmogojis šo sainīti, Robert. To izdarīja mans vecvectēvs. Gandrīz pirms gadsimta.

Lengdons strauji pacēla galvu.

-    Ko?!

Solomons parādīja savu zeltnesi.

-    Šis brīvmūrnieku gredzens piederēja viņam. Pēc tam tas nonāca pie mana vectēva, tad pie tēva… un tagad tas ir mans.

-    Tavs vecvectēvs to iesaiņoja pirms gadsimta, un neviens to nav atvēris? - pasvārstījis rokā sainīti, vaicāja Lengdons.

-    Tieši tā.

-     Bet… kāpēc tad ne?

-    Tāpēc, ka nav pienācis laiks, - smaidīdams atbildēja Solomons.

-    Laiks kam? - Lengdons neticīgi skatījās uz draugu.

-    Robert, es zinu, ka tas izklausīsies savādi, bet, jo mazāk tu zināsi, jo labāk. Tikai noglabā šo sainīti kādā drošā vietā un, lūdzu, nestāsti nevienam, ka esmu tev to iedevis.

Lengdons jautājoši ielūkojās sava skolotāja acīs, meklēdams kādu draiskulības dzirksti. Solomonam bija nosliece uz teatrālu uzvedību, un Lengdonam pēkšņi radās aizdomas, vai tikai viņš netiek izjokots.

-     Pīter, vai tu esi pārliecināts, ka tā nav tikai atjautīga viltība, lai liktu man domāt, ka man uzticēts kaut kāds sens brīvmūrnieku noslēpums, un es sāktu mocīties ziņkārē un nolemtu iestāties jūsu brālībā?

-     Brīvmūrnieki nemeklē jaunus biedrus paši, Robert, un tu to zini. Turklāt tu jau man esi teicis, ka nevēlētos mums pievienoties.

Tā bija taisnība. Lengdons izjuta lielu cieņu pret masonu filozofiju un simbolismu, tomēr bija nolēmis nekad viņiem nepievienoties; šī ordeņa slepenības zvērests nejautu viņam apspriest brīvmūrniecību ar saviem studentiem. Tieši šī paša iemesla dēļ Sokrāts bija atteicies oficiāli piedalīties Eleisīnas mistērijās.

Raudzīdamies uz mazo, noslēpumaino kārbiņu ar brīvmūrnieku zīmogu, Lengdons nespēja noturēties, neuzdevis acīmredzamu jautājumu.

-    Kāpēc tu to neuztici kādam no saviem brīvmūrnieku brāļiem?

-    Sacīsim tā: mana intuīcija apgalvo, ka būs drošāk, ja tas glabāsies ārpus brālības. Un, lūdzu, sainīša izmēra dēļ neradi sev mānīgu priekšstatu. Ja tas, ko man stāstīja tēvs, ir taisnība, tad tur atrodas kaut kas ārkārtīgi varens. - Viņš ieturēja pauzi. - Tāds kā talismans.

Vai viņš bija teicis "talismans"? Atbilstoši definīcijai, talismans ir priekšmets, kam piemīt maģisks spēks. Tradicionāli talismani tiek izmantoti veiksmes pievilināšanai, ļauno garu atbaidīšanai vai senos rituālos.

-     Pīter, tu taču apzinies, ka talismani izgāja no modes jau viduslaikos, vai ne?

Solomons pacietīgi uzlika plaukstu Lengdonam uz pleca.

-    Es zinu, kā tas izklausās, Robert. Es tevi pazīstu jau sen, un zinātnieka darbā skepticisms ir viena no tavām stiprajām pusēm. Taču tas ir ari tavs lielākais vājums. Es tevi pazīstu pietiekami labi un zinu, ka tu neesi cilvēks, kuru es varu lūgt ticēt… varu lūgt tikai uzticēties. Tāpēc tagad es lūdzu tevi ticēt, kad saku, ka šis talismans ir varens. Man tika apgalvots, ka tas apvelta savu īpašnieku ar spēju pārvērst haosu kārtībā.

Lengdons nekustīgi vērās savā draugā. Doma par "kārtību no haosa" bija viena no dižajām brīvmūrnieku aksiomām. Ordo ab chao. Tomēr apgalvojums par talismana spēju dot jebkādu spēku - un kur nu vēl pārvērst haosu kārtībā - likās absurds.

-     Šis talismans, - Solomons turpināja, - kļūtu bīstams, ja nonāktu nepareizajās rokās. Diemžēl man ir iemesls uzskatīt, ka to vēlas nolaupīt ietekmīgi cilvēki. - Lengdons nespēja atcerēties, kad būtu redzējis Pīteru tik nopietnu. - Es vēlētos, lai tu to kādu laiciņu paglabā pie sevis. Vai varēsi?

Tovakar Lengdons viens pats sēdēja pie virtuves galda ar sainīti priekšā un centās iztēloties, kas gan tajā atrodas. Beigu beigās viņš visu novēla uz Pītera ekscentriskumu un ieslēdza sainīti savas bibliotēkas sienas seifā, vēlāk to pavisam aizmirsdams.

Līdz pat šim rītam.

Telefona zvans no vīrieša, kurš runāja ar dienvidnieka akcentu.

-    Ak, profesor, es gandrīz aizmirsu! - asistents iesaucās pēc tam, kad bija sīkāk izskaidrojis Lengdonam visu par braucienu uz Vašingtonu. - Solomona kungs lūdza vēl kaut ko.

-    Jā? - atvaicāja Lengdons, kura domas jau bija pievērsušās lekcijai, kuru viņš nupat piekrita nolasīt.

-     Solomona kungs atstāja jums zīmīti. - Vīrietis sāka stostīdamies lasīt, it kā pūlētos atšifrēt Pītera rokrakstu. - Palūdziet Robertam… paņemt līdzi… mazo, aizzīmogoto sainīti, ko es viņam iedevu pirms daudziem gadiem. - Vīrietis apklusa. - Vai tas jums kaut ko izsaka?

Lengdons jutās pārsteigts, atcerējies mazo kārbiņu, kas visu šo laiku bija atradusies viņa bibliotēkas seifā.

-     Patiesībā jā. Es zinu, ko Pīters ar to domājis.

-    Un jūs varat to paņemt līdzi?

-     Protams. Pasakiet Pīteram, ka es to atvedīšu.

-     Brīnišķīgi. - Asistents izklausījās atvieglots. - Novēlu jums šovakar veiksmi. Un laimīgu ceļu!

Pirms iziešanas no mājas Lengdons bija paklausīgi izņēmis no seifa dziļuma iesaiņoto kārbiņu un ielicis plecu somā.

Tagad viņš stāvēja Savienoto Valstu Kapitolijā, būdams pārliecināts tikai par vienu: Pīteru Solomonu pārņemtu šausmas, uzzinot, cik ļoti Lengdons pievīlis viņa uzticību.

25.NODAĻA

Ak dievs. Ketrinai taisnība. Kā jau allaž.

Triša Danna pārsteigta skatījās uz meklēšanas zirnekļprogrammas rezultātiem, kas pamazām parādījās uz plazmas sienas viņas priekšā. Viņa bija šaubījusies, vai šiem meklējumiem vispār būs kāds rezultāts, taču tagad bija vairāk nekā ducis trāpījumu. Un tie joprojām turpināja pienākt.

Viens no ierakstiem izskatījās īpaši daudzsološs.

Pagriezusies Triša uzsauca bibliotēkas virzienā:

-     Ketrina? Manuprāt, tu gribēsi to redzēt!

Bija pagājis pāris gadu, kopš Triša pēdējo reizi bija izmantojusi šādu meklēšanas zirnekļprogrammu, un šī vakara rezultāti pārsteidza. Pirms dažiem gadiem šādi meklējumi būtu noveduši strupceļā. Toties tagad izskatījās, ka pieejamā digitālā materiāla apjomi pasaulē pieauguši tiktāl, ka bija iespējams atrast burtiski visu. Neticami, taču viens no atslēgvārdiem bija vārds, ko Triša nekad agrāk nav dzirdējusi… un pat tas bija atrasts.

-      Kas tev tur ir? - jautāja Ketrina, iesteigusies pa vadības telpas durvīm.

-    Vesels pulks kandidātu. - Triša ar mājienu norādīja uz plazmas sienu. - Šajos dokumentos visas tevis dotās frāzes atrodamas vārds vārdā.

Aizlikusi matus aiz auss, Ketrina uzmanīgi nopētīja sarakstu.

-     Kamēr neesi sākusi pārāk priecāties… - Triša piebilda. - Vari man ticēt, ka lielākā daļa šo dokumentu nav tas, ko tu meklē. Tos dēvē par melnajiem caurumiem. Paskaties uz datņu apmēriem. Tie ir milzīgi. Tur saspiesti arhīvi ar miljoniem elektroniskā pasta vēstuļu, gigantisku, nesaīsinātu enciklopēdiju komplektiem, globāliem ziņu dēļiem, kas darbojušies jau gadiem ilgi, un tā tālāk. Spriežot pēc izmēra un atšķirīgā satura, šajās datnēs ir tik daudz potenciālu atslēgvārdu, ka tās iesūc ikvienu meklētājprogrammu, kas vien tām tuvojas.

Ketrina norādīja uz vienu no ierakstiem gandrīz pašā uzskaitījuma sākumā.

-    Un kā tad ar šo?

Triša pasmaidīja. Ketrina jau bija pasteigusies un atradusi vienīgo neliela izmēra datni visā sarakstā.

-    Tu esi vēriga. Jā, pagaidām tas patiešām ir mūsu vienīgais kandidāts. Faktiski tā datne ir tik maza, ka aptver ne vairāk par lappusi.

-    Atver. - Ketrina uzstāja.

Grūti nācās iztēloties dokumentu vienas lappuses apjomā, kurā atrastos visas dīvainās meklēšanas virknes, ko priekšniece Trišai bija iedevusi. Un tomēr, kad viņa noklikšķināja un atvēra dokumentu, tur bija visas atslēgas frāzes… kristālskaidras un tekstā viegli pamanāmas.

Neatraudama skatienu no teksta, Ketrina platiem soļiem piegāja klāt plazmas sienai.

-    Šis dokuments ir… rediģēts?

Triša pamāja.

-     Esi sveicināta digitalizēta teksta pasaulē.

Digitalizējot tekstus, automātiska rediģēšana bija kļuvusi par vispārpieņemtu praksi. Rediģēšana bija process, kurā serveris atļāva lietotājam pārmeklēt visu tekstu, taču pēc tam atklāja tikai nelielu tā daļu - kā ēsmu - tikai to tekstu, kas atradās tieši blakus pieprasītajiem atslēgvārdiem. Izlaižot teksta lielāko daļu, bija iespējams izvairīties no autortiesību pārkāpumiem un nosūtīt lietotājam intriģējošu vēstījumu: Man ir informācija, ko jūs meklējat, taču, ja vēlaties saņemt atlikušo daļu, jums vajadzēs to no manis nopirkt.

-     Kā jau redzi, - Triša sacīja, ekrānā pārbīdīdama pamatīgi saīsināto tekstu, - šajā dokumentā atrodas visas tevis dotās frāzes.

Klusēdama Ketrina cieši skatījās uz izrediģēto tekstu.

Atvēlējusi viņai minūti laika, Triša pēc tam pārbīdīja lapu atpakaļ uz sākuma daļu. Visas Ketrinas dotās frāzes bija pasvītrotas, uzrakstītas ar lielajiem burtiem un papildinātas ar nelielu ēsmas teksta paraugu - diviem vārdiem, kas parādījās abās pusēs pieprasītajai frāzei.

Triša nespēja pat iedomāties, par ko rakstīts šajā dokumentā. Un kas, pie joda, ir "sitnbolons"?

Ketrina strauji pagājās tuvāk ekrānam.

-     No kurienes šis dokuments uzradies? Kas to sarakstījis?

-     Man vajag sekundi laika, - Triša sacīja. - Es cenšos atrast avotu.

-     Man jāzina, kas to uzrakstījis, - Ketrina uzstājīgi atkārtoja. - Man jāredz atlikusī daļa.

-     Es jau cenšos, - Triša atkārtoja, Ketrinas asā toņa iztrūcināta. Savādi, taču datnes atrašanās vieta atklājās nevis kā tradicionāla in-

terneta adrese, bet gan kā skaitliska interneta protokola - 1P - adrese.

-     Es nespēju atšifrēt šo interneta protokolu, - Triša secināja. - Neatklājas domēna nosaukums. Pagaidi. - Viņa atvēra sava datora termināļa logu. - Mēģināšu palaist izsekošanas programmu.

Triša uzdrukāja komandu virkni, lai noskaidrotu visus posmus starp viņas vadības telpas datoru un to iekārtu, kurā glabājās vajadzīgais dokuments.

-    Notiek meklēšana, - viņa sacīja, palaidusi izsekošanas programmu. Šādas programmas darbojās ārkārtīgi ātri, un gandrīz tajā pašā mirklī

uz plazmas sienas parādījās garš tīkla ierīču saraksts. Triša veikli pārskatīja maršrutētāju un slēdžu ceļu, kas savienoja viņas datoru ar…

Pie velna, kas tad tas? Izsekošanas programma bija apstājusies, tā arī nenonākusi līdz dokumenta serverim. Ehotests nez kāpēc bija atdūries pret interneta ierīci, kas to norijusi, nevis raidījusi atpakaļ.

-     Izskatās, ka izsekošanas programma nobloķēta, - Triša secināja. Vai tas vispār ir iespējams?

-     Palaid vēlreiz.

Triša palaida vēl vienu izsekošanas programmu un ieguva tādu pašu rezultātu.

-     Nekā. Strupceļš. Izskatās, ka šis dokuments atrodas uz neizseko- jama servera. - Triša paskatījās uz dažiem pēdējiem lēkumiem pirms strupceļa. - Tomēr varu pateikt, ka tas atrodas kaut kur Vašingtonā.

-     Nevar būt.

-     Nav nekāds brīnums, - Triša atteica. - Šādas zirnekļprogrammas ģeogrāfiskā ziņā met spirāles lokus, un tas nozīmē, ka pirmie rezultāti allaž ir vietējie. Turklāt viena no tevis dotajām meklēšanas virknēm bija "Vašingtona, Kolumbijas apgabals".

-    Kā būtu ar ivhois-search? - Ketrina nerimās. - Vai ar tās palīdzību nevarētu noskaidrot, kam pieder šis domēns?

Mazliet bērnišķīgi, taču nav slikta doma. Triša iekļuva ivhois-search datubāzē un pasūtīja vajadzīgās IP adreses meklēšanu, cerēdama, ka izdosies atrast noslēpumainajiem skaitļiem atbilstošu reāla domēna nosaukumu. Aizkaitinājumu pamazām aizstāja arvien pieaugoša ziņkāre. Pie kā atrodas šis dokuments? Meklēšanas rezultāti parādījās ātri, atbilstība nebija atrasta, un Triša pacēla rokas, it kā gribētu padoties.

-     Rodas sajūta, ka šī IP adrese nemaz neeksistē. Es par to nevaru atrast vispār nekādu informāciju.

-    Skaidrs, ka šī adrese eksistē. Mēs nupat atradām dokumentu, kas tur glabājas!

Tiesa. Un tomēr tas, kuram piederēja šis dokuments, acīmredzot nemaz nevēlējās atklāt savu identitāti.

-     īsti nezinu, ko sacīt. Sistēmu izsekošana gluži nav mana specialitāte; ja nevēlies iesaistīt kādu ar urķa prasmēm, es neko nevaru iesākt.

-    Vai tu kādu pazīsti?

Triša pagriezās un uzmanīgi paskatījās uz savu priekšnieci.

-     Ketrina, es tikai pajokoju. Tā nav gluži laba doma.

-     Bet tā tiek darīts? - Ketrina paskatījās pulkstenī.

-     Nu… jā, visu laiku. Tehniskā ziņā tas ir ļoti viegli.

-    Vai tu kādu pazīsti?

-     Datorurķi? - Triša nervozi iesmējās. - Tādi ir apmēram puse no puišiem manā iepriekšējā darbavietā.

-    Vai tur ir kāds, kuram tu vari uzticēties?

Vai viņa runā nopietni? Triša saprata, ka priekšniece runā pilnīgi nopietni.

-    Jā, - Triša steidzīgi piekrita. - Es pazīstu vienu puisi, kuram mēs varētu piezvanīt. Viņš bija mūsu datorsistēmas drošības speciālists. To- tais datornūģis. Gribēja ar mani draudzēties, un tas nebija īsti forši, taču viņš ir labs puisis, kam varētu uzticēties. Turklāt viņš uzņemas līgumdarbus.

-    Vai viņš spēj būt diskrēts?

-     Viņš ir datorurķis. Protams, ka viņš spēj būt diskrēts. Tieši tāda jau arī ir viņa nodarbošanās. Taču viņš noteikti gribēs vismaz tūkstoti "zaļo", lai vispār paskatītos uz…

-    Piezvani viņam. Piedāvā divtik par ātriem rezultātiem.

Triša īsti nesaprata, kas vairāk mulsina - palīdzība Ketrinai Solomo- nai kāda urķa nolīgšanā… vai zvans puisim, kurš droši vien vēl joprojām nespēj noticēt, ka maza, resna, rudmataina metasistēmu analītiķe uzdrošinājusies atraidīt viņa romantiskos uzmanības apliecinājumus.

-    Vai esi pārliecināta?

-    Zvani no bibliotēkas telefona, - Ketrina pavēlēja. - Tam ir bloķēts numurs. Un, protama lieta, nepiemini manu vārdu.

-     Labs ir. - Triša devās uz durvju pusi, taču uz mirkli apstājās, izdzirdējusi iečērkstamies Ketrinas iPhone. Ja paveiktos, tad saņemtajā īsziņā varētu atrasties informācija, kas ļautu Trišai izvairīties no šī nepatīkamā uzdevuma. Viņa nogaidīja, kamēr Ketrina izmakšķerē iPhone no laboratorijas uzsvārča kabatas un nopētī displeju.

Ieraudzījusi vārdu savā iPhone, Ketrina Solomona izjuta pēkšņu atvieglojumu.

Beidzot.

PĪTERS SOLOMONS

-    īsziņa no brāļa, - viņa paskaidroja, aši uzmetusi skatienu Trišai.

Analītiķe šķita cerību pilna.

-    Tad varbūt vajadzētu par visu aprunāties ar viņu… pirms zvanām kādam datorurķim?

Ketrina nopētīja rediģēto dokumentu plazmas sienas ekrānā un domās izdzirdēja doktora Abadona balsi. Tas, kam tic jūsu brālis, ir paslēpts Kolumbijas apgabalā… to var atrast. Ketrina vairs nesaprata, kam vispār ticēt, un šajā dokumentā slēpās informācija par tām pārdabiskajām idejām, kuras acīmredzot bija apsēdušas Pīteru.

-     Es gribu zināt, - papurinājusi galvu, sacīja Ketrina, - kas to uzrakstījis un kur tas atrodas. Ej un piezvani.

Triša sarauca pieri un izgāja pa durvīm.

Neatkarīgi no tā, vai šis dokuments spētu izskaidrot noslēpumu, par kuru brālis stāstījis doktoram Abadonam, pastāvēja vēl vismaz viens noslēpumus, kas šodien tika atrisināts. Brālis beidzot bija iemācījies izmantot īsziņu sūtīšanas iespēju Ketrinas dāvinātajā iPhone.

-    Un sazinies ar masu informācijas līdzekļiem, - Ketrina nosauca pakaļ Trišai. - Dižais Pīters Solomons nupat nosūtījis savu pirmo īsziņu.

Pretī SMAC atradās rindā izvietoto veikalu stāvvieta. Malaks nostājās blakus savam limuzīnam, izstaipija kājas un turpināja gaidīt telefona zvanu, kuram drīz vajadzēja atskanēt. Lietus bija mitējies, un cauri mākoņiem lauzās ziemas mēness. Tas pats mēness, kas pirms trim mēnešiem cauri Tempļa nama jumta logam bija spīdējis uz Malaku viņa iniciācijas laikā.

Šovakar pasaule izskatās citāda.

Gaidot viņam atkal ierūcās vēders. Kaut ari divas dienas ilgais gavēnis sagādāja neērtības, tas bija būtiski nepieciešams, lai viņš varētu pienācīgi sagatavoties. Tādas bija senās paražas. Drīz vien visas fiziskās neērtības kļūs nenozīmīgas.

Stāvēdams saltajā nakts gaisā, Malaks klusi iesmējās - liktenis visai ironiskā kārtā bija novedis viņu tieši pie mazas baznīciņas. Tā atradās starp zobārstniecības kabinetu un veikaliņu.

TĀ KUNGA SLAVAS NAMS.

Malaks uzmanīgi raudzījās uz skatlogu, kurā bija izlikta baznīcas doktrīnas izklāsta daļa: MĒS TICAM, KA JĒZUS KRISTUS TIKA IEŅEMTS NO SVĒTĀ GARA UN DZIMIS NO JAUNAVAS MARIJAS, UN VIŅŠ IR GAN ISTS CILVĒKS, GAN DIEVS.

Jā, Jēzus patiešām ir gan cilvēks, gan Dievs, taču, lai kļūtu par Dievu, nav noteikti jāpiedzimst no jaunavas. Ne jau tā tas notiek. Malaks pasmaidīja.

Nakts gaisu pāršķēla mobilā telefona zvans. Viņam paātrinājās pulss. Zvanīja telefons, kas piederēja viņam pašam, - lēts, vienreizējai lietošanai paredzēts aparāts, ko viņš bija nopircis iepriekšējā dienā. Identifikators liecināja, ka tieši šo zvanu Malaks gaidījis.

Vietējais zvans, Malaks domīgi secināja, pāri Silverhilrodai raudzīdamies uz mēnessgaismas blāvi apspīdēto, zigzagam līdzīgo jumta apveidu virs koku galotnēm. Viņš atvēra telefonu.

-     Doktors Abadons klausās, - viņš atsaucās dobjākā balsī.

-    Te Ketrina. Es beidzot saņēmu ziņu no sava brāļa.

-    Ak, kāds atvieglojums! Kā viņš jūtas?

-    Šobrīd ir ceļā uz manu laboratoriju, - Ketrina atteica. - Patiesībā viņš ierosināja, lai jūs mums pievienojaties.

-     Kā, lūdzu? - Malaks izlikās, ka ir apmulsis. - Jūsu… laboratorijā?

-     Viņš jums noteikti pilnīgi uzticas. Viņš nekad nevienu turp neaicina.

-     Laikam domā, ka šāds apmeklējums varētu nākt par labu mūsu diskusijām, taču man tas atgādina ielaušanos.

-  Ja brālis apgalvo, ka jūs tur esat laipni gaidīts, tad tā arī ir. Turklāt Pīters teica, ka viņam esot daudz kas stāstāms, un es ļoti labprāt beidzot noskaidrotu, kas īsti notiek.

-    Labi. Kur tieši atrodas jūsu laboratorija?

-    Smitsona muzeja Atbalsta centrā. Vai jūs zināt, kur tas ir?

-  Nē, - Malaks novilka, pāri stāvlaukumam cieši skatīdamies uz ēku kompleksu. - Īstenībā es šobrīd sēžu savā automašīnā, un man ir elektroniskā ceļu karte. Kāda ir adrese?

-    Silverhilroda, četri, divi, viens, nulle.

-   Labi, pagaidiet. Es to tūlīt iedrukāšu. - Malaks desmit sekundes nogaidīja un tad paziņoja: - Ahā, jauki. Izskatās, ka atrodos tuvāk, nekā biju domājis. GPS vēsta, ka esmu tikai apmēram desmit minūšu brauciena attālumā.

-     Lieliski. Piezvanīšu vārtu apsardzei un likšu jūs ielaist.

-     Paldies.

-     Drīz tiksimies.

Malaks iebāza kabatā vienreizējās lietošanas telefonu un paskatījās uz SMAC pusi. Vai bija nepieklājīgi uzprasīties pašam? Smaidīdams viņš izņēma Pītera Solomona iPhone un nopriecājās par īsziņu, ko pirms dažām minūtēm bija nosūtījis Ketrinai.

Saņēmu tavas ziņas. Viss kārtībā. Šodien daudz darba. Aizmirsu par tikšanos ar doktoru Abadonu. Piedod, ka par viņu neieminējos agrāk. Garš stāsts. Tagad dodos uz laboratoriju. Ja iespējams, palūdz, lai doktors Abadons ienāk pie mums. Es viņam pilnīgi uzticos un gribu jums abiem daudz ko pastāstīt. Pīters.

Nebija nekāds brīnums, ka tagad Pītera iPhone iepīkstējās, saņēmis īsziņu no Ketrinas.

Piter, apsveicu, ka esi iemācījies sūtīt īsziņas! Priecājos, ka tev viss kārtībā. Runāju ar dr. A., un viņš brauc uz lab. Drīz tiksimies! K.

Cieši turēdams Solomona iPhone, Malaks notupās pie sava limuzīna un iesprauda telefonu starp priekšējo riepu un bruģi. Šis aparats bija labi kalpojis… taču nu tam pienācis laiks kļūt neizsekojamam. Viņš apsēdās pie stūres, pārslēdza ātrumu un lēni pabrauca uz priekšu, kamēr izdzirdēja, kā iPhone ar asu krakšķi pārlūst.

Pastūrējis atpakaļ, Malaks vērīgi noskatījās uz SMAC ēkas apveidu. Desmit minūtes. Pītera Solomona plašajā noliktavā glabājās vairāk nekā trīsdesmit miljoni dārgumu, taču Malaks bija braucis, lai iznīcinātu ti kai divus visvērtīgākos no tiem.

Visus Ketrinas Solomonas pētījumus. Un pašu Ketrinu Solomonu.

26.NODAĻA

-      Profesor Lengdon? - Sato iesāka. - Ta vien šķiet, ka esat ieraudzījis spoku. Kas jums lēcies?

Lengdons pavilka somu augstāk uz pleca un uzlika tai roku, it kā tādējādi varētu noslēpt somā ielikto kuba formas sainīti. Viņš juta, ka ir pavisam nobālējis.

-    Es tikai… esmu noraizējies par Plteru.

Sato piešķieba galvu un greizi uzlūkoja viņu.

Pēkšņi Lengdonu pārņēma aizdomas, ka Sato šovakar iesaistījusies operācijā tieši mazā sainīša dēļ. Pīters bija brīdinājis: to vēlas nolaupīt ietekmīgi cilvēki. Tas kļūtu bīstams, ja nonāktu nepareizajās rokās. Lengdons nespēja iedomāties, kāpēc CIP būtu vajadzīga kārbiņa ar talismanu… un kas ir šis talismans. Ordo ab chao?

Sato panāca tuvāk, viņas melnās acis raudzījās caururbjoši.

-    Cik nojaušu, pār jums nākusi atklāsme?

Tagad Lengdons juta, ka nosvīst.

-    Nē, ne gluži.

-    Kas jums padomā?

-    Es tikai… - Lengdons saminstinājās, neattapdams, ko lai saka. Viņš negrasījās paziņot par sainīti savā somā; taču, ja Sato viņu aizvestu uz CIP, pie ieejas soma katrā ziņā tiktu pārmeklēta. - Patiesībā, - viņš sameloja, - man radās vēl viena ideja par skaitļiem uz Pītera rokas.

Sato seja palika neizteiksmīga.

-    Jā? - Tagad viņa aši uzmeta skatienu Endersonam, kurš nupat bija pienācis klāt pēc sasveicināšanās ar beidzot ieradušos kriminālistu komandu.

Lengdons ar pūlēm norija siekalas, notupās līdzās rokai un sāka prātot, ko varētu viņiem pateikt. Tu esi pasniedzējs, Robert, - improvizē! Viņš vēl pēdējo reizi paskatījās uz septiņiem sīciņajiem simboliem, cerēdams rast iedvesmu.

Nekā. Tukšums.

Kamēr eidētiskā atmiņa pārskatīja simbolu enciklopēdiju Lengdona prātā, viņš spēja izdomāt tikai vienu vienīgu apgalvojumu. Tas viņam bija iešāvies prātā jau pašā sākumā, taču tobrīd likās neticams. Tomēr šajā mirklī viņam vajadzēja novilcināt laiku, lai apdomātos.

-    Atšifrējot simbolus un kodus, - Lengdons iesāka, - speciālists noprot, ka nonācis uz nepareiza ceļa, ja interpretācijā izmanto vairākas simbolu valodas. Piemēram, kad es jums pateicu, ka šis teksts ir romiešu un arābu valodās, tā bija aplama analīze, jo es izmantoju vairākas simbolu sistēmas. To pašu var teikt par romiešu valodu un rūnām.

Sato sakrustoja rokas un sarauca uzacis, kā vēlēdamās sacīt: "Runājiet tālāk."

-    Kopumā ņemot, saziņa notiek vienā, nevis vairākās valodās, un tātad simbologa pirmais uzdevums, strādājot ar jebkuru tekstu, ir noteikt vienu konsekventu simbolu sistēmu, kas attiecas uz visu tekstu.

-     Un tagad jūs saskatāt vienotu sistēmu?

-    Jā… un nē. - Pieredze darbā ar rotējošās simetrijas ambigrammām bija Lengdonam iemācījusi, ka simbolu nozīme dažkārt uztverama no dažādiem leņķiem. Šajā gadījumā viņš saprata, ka patiešām var uzlūkot visus septiņus simbolus no vienas valodas viedokļa. - Ja mēs mazliet pagrieztu šo roku, valoda kļūtu konsekventa. - Baisi, taču Lengdons grasījās darīt teju to pašu, ko jau bija ieteicis Pītera sagūstītājs, citēdams seno hermētiķu parunu. Kā augšā, tā apakšā.

Lengdonam sametās auksti, kad viņš pasniedzās un satvēra koka pamatni, uz kuras bija nostiprināta Pītera roka. Viņš uzmanīgi pavērsa pamatni otrādi - tagad Pītera izstieptie pirksti rādīja tieši lejup. Simboli plaukstā tūdaļ izskatījās citādi.

-     Raugoties no šāda leņķa, - Lengdons turpināja, - XIII kļūst par reālu romiešu skaitli trīspadsmit. Turklāt atlikušās zīmes tagad var izskaidrot, izmantojot romiešu alfabētu, proti, tie ir burti SBB. - Lengdonam šķita, ka apkārtējie tikai neizpratnē paraustīs plecus, dzirdot šādu analīzi, taču Endersona seja tūdaļ pārvērtās.

-     SBB? - drošības dienesta priekšnieks pārvaicāja.

Sato pagriezās pret Endersonu.

-     Ja nekļūdos, izklausās pēc pazīstamas numerācijas sistēmas šeit, Kapitolija ēkā.

Endersons nobālēja.

-    Tā arī ir.

Drūmi pasmaidījusi, Sato pamāja Endersonam.

f PAGE \* MERGEFORMAT 123

-     Priekšniek, nāciet man līdzi, lūdzu. Es vēlētos ar jums pārmīt dažus vārdus divatā.

Kamēr direktore Sato aizveda drošības dienesta priekšnieku Ender- sonu tālāk, lai citi neko nesadzirdētu, apjukušais Lengdons palika stāvam viens pats. Pie velna, kas te notiek? Un - kas ir SBB XIII?

Drošības dienesta priekšnieks Endersons netika gudrs, vai tiešām šis vakars varētu kļūt vēl dīvaināks. Uz rokas rakstīts SBB XIII? Viņš jutās pārsteigts, ka nepiederoša persona ir jebko dzirdējusi par SBB… Kur nu vēl par SBB13! Pītera Solomona pirksts, šķiet, nevis rādīja viņiem ceļu augšup, kā bija licies… bet gan tēmēja gluži pretējā virzienā.

Direktore Sato aizveda Endersonu uz kādu klusu vietu netālu no Tomasa Džefersona bronzas statujas.

-     Priekšniek, - viņa iesāka, - es pieļauju, ka jūs precīzi zināt, kur atrodas SBB13?

-     Protams.

-    Vai jums ir zināms, kas tur ir?

-    Nē, jo neesmu tur ielūkojies. Manuprāt, šī vieta nav izmantota jau daudzus gadu desmitus.

-    Tad jūs to atvērsiet.

Endersonam nemaz nepatika uzklausīt pavēles par to, kas viņam būtu darāms pašam savā ēkā.

-     Kundze, tas nebūs tik viegli. Vispirms man vajadzēs pārbaudīt piešķires sarakstu. Kā jau jūs zināt, lielākajā daļā apakšējo līmeņu atrodas privāti biroji vai glabātavas, un drošības noteikumi attiecībā uz privātām…

-    Jūs man atslēgsiet SBB13, - Sato pārtrauca runātāju, - vai arī es piezvanīšu uz Drošības pārvaldi un iesūtīšu tur komandu, lai viņi izlauž durvis.

Labu brīdi Endersons cieši raudzījās uz viņu, tad izņēma rāciju un pielika pie lūpām.

-    Te runā Endersons. Lai kāds atslēdz SBB. Gādājiet, lai pēc piecām minūtēm kāds tur mani sagaida.

Atsaucās samulsis darbinieks:

-     Priekšniek, apstipriniet, ka jūs sacījāt "SBB".

-     Pareizi. SBB. Nekavējoties atsūtiet kādu. Un man būs vajadzīga kabatas baterija. - Viņš nolika rāciju vietā. Kad Sato panācās tuvāk un ierunājās vēl klusāk, Endersona sirds sāka smagi dauzīties.

-     Priekšniek, mums ir maz laika, - viņa čukstēja, - un es gribu, lai jūs novedat mūs lejā uz SBB13 tik ātri, cik vien iespējams.

-    Jā, kundze.

-     Man no jums ir vajadzīgs vēl kaut kas.

Ja neskaita ielaušanos? Endersons nevarēja iebilst un tomēr bija pamanījis, ka Sato parādījusies dažu minūšu laikā pēc Pītera rokas uzrašanās Rotondā un tagad izmantoja situāciju, lai pieprasītu sev pieeju Savienoto Valstu Kapitolija privātajām telpām. Šķiet, šovakar viņa visus bija tā apsteigusi, ka burtiski atradās priekšā pašiem notikumiem.

Sato pāri telpai pamāja uz profesora pusi.

-    Tā soma uz profesora pleca.

Endersons aši palūkojās turp.

-    Kas ir ar to?

-    Cik saprotu, tad jūsu darbinieki šo somu caurskatīja ar rentgenu, kad Lengdons ienāca ēkā.

-    Protams. Visas somas tiek caurskatītas.

-    Es gribu redzēt to rentgena uzņēmumu. Gribu zināt, kas viņam ir somā.

-     Bet… - Endersons vēlreiz paskatījās uz somu, ko Lengdons bija nēsājis līdzi visu vakaru. - Vai tad nebūtu vieglāk gluži vienkārši viņam pajautāt?

-    Kura manas prasības daļa jums nav skaidra?

Endersons atkal izņēma rāciju un atkārtoja CIP Drošības pārvaldes direktores prasību. Sato nosauca Endersonam savu BlackBerry adresi un pieprasīja, lai viņa komanda pa elektronisko pastu nosūta viņai rentgena uzņēmuma kopiju, tiklīdz tā būs atrasta. Endersons negribīgi paklausīja.

Kriminālistikas eksperti tobrīd grasījās aiznest nocirsto roku uz Kapitolija drošības dienestu, taču Sato pavēlēja to nogādāt tieši viņas komandai Lenglijā. Endersons bija pārāk noguris, lai iebilstu. Viņam pāri nupat bija pārbraucis mazītiņš japāņu asfalta rullītis.

-    Un man vajag to gredzenu, - Sato uzsauca kriminālistikas ekspertiem.

Šķiet, vecākais eksperts grasījas viņai iebilst, taču tad apdomajas. Viņš novilka zelta gredzenu no Pītera rokas, ielika to paraugiem domātā polietilēna maisiņā un atdeva Sato. Viņa to iebāza žaketes kabatā un tad pagriezās pret Lengdonu.

-     Mēs dodamies prom, profesor. Paņemiet līdzi savas mantas.

-    Uz kurieni mēs dosimies? - Lengdons vaicāja.

-     Sekojiet Endersona kungam.

jā, Endersons nodomāja, un turieties man cieši aiz muguras. SBB bija Kapitolija daļa, kuru apmeklēja tikai daži. Lai tur nokļūtu, vajadzēja iziet cauri plašam mazu telpu un šauru gaiteņu labirintam, kas bija noslēpts zem kapenēm. Reiz tur bija apmaldījies Ābrahama Linkolna jaunākais dēls Teds un gandrīz dabūjis galu. Endersonam sāka rasties aizdomas, ka Robertu Lengdonu piemeklētu līdzīgs liktenis, ja viss notiktu pēc Sato prāta.

27.NODAĻA

Datorsistēmu drošības speciālists Marks Zubianiss allaž lepojās ar savu spēju darīt vairākus darbus vienlaikus. Šobrīd viņš sēdēja uz plāna matrača, līdzās turot televizora tālvadības pulti, bezvadu telefonu, portatīvo datoru, plaukstdatoru un lielu bļodu ar kraukšķīgajām siera nūjiņām. Pieklusinājis televizora skaņu, viņš ar vienu aci skatījās Redskins spēli, ar otru - uz portatīvo datoru, bet Bluetootli radio- sistēmā sarunājās ar sievieti, kuru nebija saticis vairāk nekā gadu.

Tikai Triša Danna spēj piezvanīt izslēgšanas spēles laikā.

Kārtējo reizi apliecinot savu nezināšanu, viņa bijusī kolēģe bija izraudzījusies Redskins spēli kā īsti piemērotu brīdi, lai papļāpātu un lūgtu viņam kādu pakalpojumu. Pēc dažām īsām pieklājības frāzēm par senajām dienām un to, cik ļoti viņai pietrūkst Marka lielisko joku, Triša bija sākusi runāt par lietu: viņa mēģināja noskaidrot kādu apslēptu 1P adresi, kas droši vien atradās kādā drošā Vašingtonas serverī. Tur atradās neliels teksta dokuments, un viņa vēlējās tam piekļūt… Vai vismaz tikt pie kādas informācijas par to, kam šis dokuments pieder.

Pareiza izvēle aplamā brīdī, Marks bija attraucis. Tad Triša apbēra viņu ar saviem prasmīgākajiem urķu glaimiem - lielākā daļa bija patiesa, un Zubianiss nebija paguvis ne atjēgties, kad jau rakstīja savā portatīvajā datorā savādu IP adresi.

Uzmetis šim numuram vienu vienīgu skatienu, Zubianiss sāka justies neomulīgi.

-     Triša, šai IP adresei ir dīvains formāts. Tas uzrakstīts protokolā, kas vēl nemaz nav publiski pieejams. Tā droši vien pieder kādam valdības izlūkošanas dienestam vai militāristiem.

-     Militāristiem? - Triša iesmējās. - Tici man, es nupat novilku no šī servera rediģētu dokumentu, un tas nebija saistīts ar militārām lietām.

Zubianiss atvēra sava termināļa logu un izmēģināja izsekošanas programmu.

-    Tu teici, ka tava izsekošanas programma nobeidzās?

-    Jā. Divas reizes. Tai pašā lēkumā.

-     Manējā tāpat. - Viņš uzmeklēja diagnostikas zondes programmu un palaida to. - Kas šajā IP adresē ir tik interesants?

-     Es palaidu programmu, kas pieslēdzās meklētājprogrammai šajā IP adresē un izvilka no tās rediģētu dokumentu. Man jāredz šī dokumenta atlikusī daļa. Labprāt esmu ar mieru par to samaksāt; es nespēju tikt skaidrībā, kam šī IP adrese pieder un kā tai piekļūt.

Saraucis pieri, Zubianiss skatījās ekrānā.

-     Tu par to esi pārliecināta? Es patlaban palaidu diagnostikas programmu, un viņu ugunsmūra kodējums izskatās… visai nopietns.

-    Tāpēc jau tu dabūsi lielu naudu.

Zubianiss apdomājās. Par tik vienkāršu darbu viņam bija piesolīta vesela bagātība.

-    Viens jautājums, Triša. Kāpēc tu par to esi tik iekarsusi?

Triša ieturēja pauzi.

-    Tas ir pakalpojums kādai manai draudzenei.

-    Viņa tev noteikti ir īpaša draudzene.

-    Ir gan.

Zubianiss iesmējās un paturēja mēli aiz zobiem. Tā jau es domāju.

-     Paklau, - Triša sacīja, izklausīdamās neticības pārņemta. - Vai tu esi pietiekami prasmīgs, lai atmaskotu šo IP adresi? Jā vai nē?

-     Jā, es esmu pietiekami prasmīgs. Un es zinu, ka tu mani tin ap pirkstu.

-    Cik ilgs laiks tev būs vajadzīgs?

-     Ne pārāk ilgs, - viņš atteica, vienlaikus drukādams tekstu. - Domāju, ka apmēram desmit minūšu laikā spēšu iekļūt kādā viņu tīkla datorā. Tiklīdz būšu ticis iekšā un sapratis, kas tur īsti atrodas, es tev piezvanīšu.

-     Liels paldies. Tātad tev klājas labi?

Tagad viņa par to apvaicājas.

-    Triša, Dieva dēļ, tu esi piezvanījusi izslēgšanas spēles laikā un nu vēl gribi papļāpāt? Tu gribi, lai es tev uzlaužu to IP adresi, vai negribi?

-     Paldies, Mark. Esmu tev ļoti pateicīga. Gaidīšu tavu zvanu.

-     Piecpadsmit minūtes. - Zubianiss nolika klausuli, paķēra bļodu ar siera nūjiņām un atkal ieslēdza televizora skaņu.

Ak, šīs sievietes.

28.NODAĻA

Kurp viņi mani ved?

Kopā ar Endersonu un Sato steigdamies Kapitolija dzīlēs, Lengdons juta, ka pēc katra lejup vedošā soļa viņa sirds sāk pukstēt straujāk. Savu gājienu viņi bija uzsākuši cauri Rotondas rietumu portikam, nokāpuši pa marmora kāpnēm un tad pa platu ieeju pagriezušies atpakaļ uz slaveno telpu, kas atradās tieši zem Rotondas grīdas.

Kapitolija kapenes.

Šeit gaiss bija smacīgāks, un Lengdonu jau bija pārņēmusi klaustro- fobija. Kapeņu zemie griesti un pieklusinātais apgaismojums izcēla četrdesmit druknās doriešu kolonnas, kas bija vajadzīgas, lai noturētu plašo akmens grīdu telpā tieši virs galvas. Nomierinies, Robert.

-    Šajā virzienā, - Endersons izmeta, aši nogriezdamies pa kreisi pāri plašajai, apaļajai telpai.

Par laimi, šajās kapenēs nebija neviena līķa. Te atradās vairākas statujas, Kapitolija modelis un pazemes glabātava koka katafalkam, uz kura valsts nozīmes bēru ceremoniju laikā tika guldīti zārki. Viņi steidzās tālāk, pat nepametuši skatienu uz četrstaru zvaigzni grīdas centrā, kur reiz bija degusi Mūžīgā uguns.

Izskatījās, ka Endersons steidzas, un Sato atkal bija ieurbusies savā BlackBerry. Lengdons bija dzirdējis, ka mobilo tālruņu zona šeit ir pastiprināta un novirzīta uz visiem Kapitolija stūriem, lai valsts varas pārstāvjiem katru dienu nodrošinātu netraucētus telefonu sakarus.

Šķērsojuši kapenes pa diagonāli, viņi iegāja krēslainā vestibilā un sāka līkumot pa juceklīgiem gaiteņiem un strupceļiem. Eju labirintā bija numurētas durvis, uz kurām bija uzrakstīts identifikācijas numurs. Mezdams līkumus, Lengdons lasīja šos uzrakstus.

S154… S153… S152…

Viņam nebija ne jausmas, kas atrodas aiz šīm durvīm, taču tagad vismaz viens šķita skaidrs - tetovējums uz Pītera Solomona plaukstas. SBB13, šķiet, bija numurēta ieeja kaut kur Savienoto Valstu Kapitolija dzīlēs.

-    Kas tās visas ir par durvīm? - Lengdons noprasīja, cieši spiezdams sev pie sāniem somu un netikdams gudrs, kā Solomona dotais sainītis vispār varētu būt saistīts ar durvīm, kam ir numurs SBB13.

-     Kabineti un glabātavas, - Endersons paskaidroja. - Privāti kabineti un glabātavas, - viņš precizēja, atskatījies uz Sato.

CIP Drošības pārvaldes direktore pat neatrāva skatienu no sava BlackBerry.

-     Izskatās pavisam mazi, - Lengdons ieminējās.

-     Lielākoties tie drīzāk līdzinās milzu skapjiem un tomēr ir iekāro- tākie nekustamie īpašumi visā Vašingtonā. Šī ir sākotnējā Kapitolija sirds, un divus stāvus augstāk virs mums atrodas kādreizējā Senāta sēžu zāle.

-    Un SBB13? - Lengdons noprasīja. - Kam pieder tas kabinets?

-    Nevienam. SBB ir privātu noliktavu zona, un es nesaprotu, kā…

-     Priekšniek Enderson, - Sato iebilda, turpinādama skatīties savā BlackBerry, - labāk vediet mūs turp.

Endersons sakoda zobus un klusēdams aizsoļoja viņiem pa priekšu cauri tam, kas pamazām sāka līdzināties glabātavas un bezgalīga labirinta apvienojumam. Gandrīz pie visām sienām bija uz priekšu un atpakaļ vērstas bultas, kas acīmredzami centās norādīt konkrētu kabinetu grupu atrašanās vietu šajā gaiteņu tīklā.

S142 - S152…

ST1 - ST70…

H1 - H166 un HT1 - HT67…

Lengdons šaubījās, vai kādreiz spētu atrast izeju no šejienes. Tas ir labirints. Ciktāl viņš varēja spriest, tad kabinetu numerācija sākās vai nu ar S vai H, atkarībā no tā, vai viņi atradās Senāta vai Pārstāvju palātas pusē. Ar ST un HT apzīmētās zonas acīmredzot atradās līmenī, ko Endersons dēvēja par terases līmeni.

joprojām ne miņas no SBB.

Beidzot viņi nonāca pie smagām tērauda durvīm ar karšatslēgu termināli.

SB LĪMENIS

Lengdons nojauta, ka ir jau pavisam tuvu.

Pasniedzies pēc savas karšatslēgas, Endersons saminstinājās, juzdamies satraukts Sato dēļ.

-      Priekšniek, - Sato mudināja, - mums nav laika te stāvēt visu nakti.

Endersons negribīgi ielika savu karšatslēgu. Tērauda durvis atslēdzās. Viņš tās atgrūda vaļā, un visi iegāja vestibilā, kas atradās aiz tām. Smagās durvis noklikšķēdamas aizvērās.

Šāda aina Lengdonu pārsteidza - lai ari viņš īsti nezināja, ko bija cerējis ieraudzīt. Viņš cieši lūkojās uz lejup vedošajām kāpnēm.

-    Atkal lejup? - viņš noprasīja, pēkšņi apstājies. - Vai zem kapenēm ir vēl kāds līmenis?

-    Jā, - Endersons atteica. - SB nozīmē Senate Basement, proti, tas ir Senāta pagrabstāvs.

Lengdons novaidējās. Kolosāli.

29.NODAĻA

Pa SMAC piebraucama ceļa aleju līkumojot tuvojas automašīna. Tās priekšējo lukturu gaisma bija pirmais, ko sargs ieraudzīja. Viņš apzinīgi pagrieza klusāk savu portatīvo televizoru un pabāza uzkodas zem galda. Neīstajā brīdī. Redskins komanda tikko bija sākusi uzbrukumu, un viņš nevēlējās to palaist garām.

Kad automašīna piebrauca tuvāk, sargs pārbaudīja vārdu viņam priekšā noliktajā bloknotā.

Doktors Kristofers Abadons.

Ketrina Solomona nupat bija piezvanījusi, lai brīdinātu apsardzi par šī viesa tūlītējo ierašanos. Sargam nebija ne jausmas, kas varētu būt šis doktors, taču par ārstēšanu viņam noteikti maksāja, jo ieradies viņš bija spīdīgi melnā, garā limuzīnā. Tas apstājās līdzās sarga mājiņai, un šofera puses tonētais loga stikls klusi noslīdēja lejup.

-    Labvakar, - sacīja šoferis, noņemdams cepuri. Tas bija spēcīgs vīrs ar noskūtu galvu. Viņš klausījās spēles radiopārraidi. - Esmu atvedis doktoru Kristoferu Abadonu pie Ketrinas Solomonas kundzes.

Sargs pamāja ar galvu.

-     Dokumentus, lūdzu.

Šoferis izskatījās pārsteigts.

-    Piedodiet, bet… vai tad Solomonas kundze jūs nav brīdinājusi?

Slepus pamezdams skatienu uz televizora pusi, sargs atkal pamāja.

-     Man tik un tā ir jāieskenē un jāreģistrē apmeklētāja dokumenti. Piedodiet, noteikumi. Man vajadzēs pārbaudīt doktora dokumentus.

-    Nekādu problēmu. - Šoferis pagriezās un kaut ko klusi pateica cauri starpsienai, kas nošķīra viņu no salona. Tikmēr sargs vēlreiz slepus pievērsās spēlei. Redskins komanda bija izlauzusies no pretinieku pulka, un viņš cerēja, ka pirms nākamās izspēles šis limuzīns jau būs iebraucis teritorijā.

Šoferis atkal pagriezās pret sargu un pasniedza dokumentu, ko acīmredzot nupat bija saņēmis no pasažiera.

Sargs paņēma kartīti un aši ieskenēja savā datorsistēmā. Kolumbi- jas apgabalā izdotajā autovadītāja apliecībā bija minēts kāds Kristofers Abadons no Keloremas augstienes. Fotogrāfijā bija redzams izskatīgs gaišmatis zilā jakā, apsējis kaklasaiti un ielicis krūšu kabatā atlasa la-

kātiņu. Pie velna, kurš gan liek kabatā lakatiņus, iedams uz Autotransporta departamentu pēc tiesībām?

No televizora atskanēja apslāpētas gaviles, un sargs apsviedās tieši tajā brīdī, kad Redskins spēlētājs, paslējis augšup pirkstu, dejoja laukuma tālākajā zonā.

-    Es visu palaidu garām, - sargs norūca, atgriezdamies pie lodziņa.

-     Labs ir, - viņš sacīja, atdevis apliecību šoferim. - Viss kārtībā.

Kad limuzīns iebrauca pa vārtiem, sargs atgriezās pie televizora, cerēdams, ka spēles moments tiks atkārtots.

Stūrēdams limuzīnu pa līkumaino piebraucamo ceļu, Malaks nespēja apvaldīt smaidu. Izrādījās, ka Pītera Solomona slepenajā muzejā viegli ielauzties. Tātad Malaks jau otro reizi divdesmit četru stundu laikā bija ielauzies vienā no Solomona privātajām telpām. Pagājušajā naktī līdzīgi apmeklēta ari Solomona māja.

Kaut gan Pīteram Solomonam piederēja grezns lauku īpašums Po- tomakā, lielu daļu sava laika viņš pavadīja pilsētā, savā augšstāva dzīvoklī ekskluzīvā Dorchester Artns īpašumā. Viņa māja bija īsts cietoksnis

-     kā jau lielākā daļa ēku, kurās dzīvoja ārkārtīgi bagāti cilvēki. Augsti mūri. Apsargāti vārti. Viesu saraksti. Droša pazemes stāvvieta.

Malaks ar šo pašu limuzīnu bija piebraucis pie ēkas sarga namiņa, noņēmis šofera cepuri no noskūtās galvas un paziņojis:

-    Esmu atvedis doktoru Kristoferu Abadonu. Viņš ir Pītera Solomona kunga uzaicināts viesis. - Malaks izrunāja šos vārdus godbijīgi, it kā paziņotu par Jorkas hercoga ierašanos.

Sargs pārbaudīja reģistru un tad arī Abadona dokumentus.

-    Jā, es redzu, ka Solomona kungs gaida doktoru Abadonu. - Viņš nospieda kādu pogu, un vārti atvērās. - Solomona kungs dzīvo jumta stāva dzīvoklī. Pasakiet viesim, lai viņš izvēlas pēdējo liftu labajā pusē. Tas brauc līdz pašai augšai.

-    Pateicos. - Malaks viegli pieskārās cepurei un iebrauca pa vārtiem.

Iestūrēdams stāvvietas dziļumā, viņš ar skatienu vērīgi meklēja drošības kameras. Nekā. Acīmredzot šī nama iedzīvotāji nebija no tiem ļaudīm, kuri mēdza uzlauzt automašīnas, ne arī tie, kuriem patika būt novērotiem.

Malaks apturēja auto tumšā stūri netālu no liftiem, nolaida starpsienu, kas atdalīja šoferi no pārējā salona, un ieslīdēja limuzīna aizmugurē. Tur viņš atbrīvojās no savas šofera cepures un uzlika gaišmataino parūku. Sakārtojis žaketi un kaklasaiti, viņš paskatījās spogulī, lai pārliecinātos, ka nav izsmērējis grimu. Malaks negrasījās riskēt. Vismaz šovakar ne.

Esmu pārāk ilgi to gaidījis.

Pēc dažām sekundēm Malaks jau atradās privātajā liftā, kas augšup brauca klusi un plūstoši. Kad durvis atvērās, viņš nonāca elegantā privātā vestibilā. Namatēvs viņu jau gaidīja.

-     Doktor Abadon, esiet sveicināts!

Ieskatījies šī cilvēka slavenajās, pelēkajās acīs, Malaks juta, ka sirds sāk strauji pukstēt.

-    Solomona kungs, liels paldies, ka piekritāt ar mani tikties.

-     Lūdzu, sauciet mani par Pīteru. - Abi vīrieši sarokojās. Saspiedis vecākā vīra plaukstu, Malaks Solomona rokā ieraudzīja brīvmūrnieka gredzenu… Tajā pašā rokā, kas reiz ar revolveri bija tēmējusi uz Malaku. Kāda pagātnes balss nočukstēja: Ja tu nospiedīsi to gaili, es tevi vajāšu visu mūžu.

-     Lūdzu, ienāciet, - Solomons aicināja, rādīdams Malakam ceļu uz izsmalcināti iekārtotu dzīvojamo istabu, no kuras milzīgajiem logiem pavērās pārsteidzošs Vašingtonas pilsētas skats.

-    Vai es jūtu uzlietas tējas smaržu? - Malaks apvaicājās, ienākdams pa durvīm.

Šķita, ka uz Solomonu šie vardi atstajuši iespaidu.

-    Mani vecāki allaž sagaidīja viesus ar tēju. Es turpinu šo tradīciju. - Viņš Malakam pa priekšu iegāja dzīvojamā istabā, kur pie kamīna jau bija uzklāts tējas galds. - Krējumu un cukuru?

-     Melnu, paldies.

Atkal Solomons šķita aizkustināts.

-     Pūrists. - Viņš ielēja abiem pa tasei tējas. - Jūs teicāt, ka vēlaties ar mani apspriest kaut ko slepenu un par to var runāt tikai divatā.

-    Paldies. Esmu pateicīgs, ka atvēlējāt man laiku.

-     Mēs tagad esam brīvmūrnieku brāļi. Mēs esam saistīti. Sakiet, kā varu jums palīdzēt.

-    Vispirms es vēlētos pateikties jums par trīsdesmit trešās pakāpes piešķiršanas godu pirms dažiem mēnešiem. Man tas ir ārkārtīgi nozīmīgi.

-    Priecājos, taču jums jāzina, ka šādus lēmumus es nepieņemu viens pats. Par tiem balso Augstākā padome.

-    Protams. - Malakam bija aizdomas, ka Pīters Solomons droši vien balsojis pret viņu, taču brīvmūrnieku aprindās, tāpat kā visur, nauda nozīmēja varu. Ieguvis trīsdesmit otro pakāpi pats savā ložā, Malaks bija nogaidījis tikai mēnesi un tad ziedojis labdarībai vairākus miljonus dolāru Brīvmūrnieku Lielložas vārdā. Kā jau Malaks paredzēja, šāds negaidīts nesavtības apliecinājums bija izrādījies pietiekams, lai viņš drīz vien tiktu uzaicināts iegūt elitāro trīsdesmit trešo pakāpi. Un es vēl aizvien neesmu uzzinājis nevienu noslēpumu.

Par spīti seno gadsimtu čukstiem - "Viss tiek atklāts trīsdesmit trešajā pakāpē"-, Malaks nebija uzzinājis neko jaunu; neko tādu, kas palīdzētu viņa meklējumos. Taču viņš jau arī nebija gaidījis, ka to uzzinās. Brīvmūrnieku iekšējās aprindās eksistēja vēl šaurākas aprindas… tās Malaks neieraudzītu vēl gadiem ilgi - bet varbūt vispār nekad. Viņš par to neraizējās. Viņa iesvētīšana bija kalpojusi noteiktam mērķim. Tajā Tempļa zālē bija noticis kaut kas neatkārtojams, un tas Malaku padarīja stiprāku par viņiem visiem. Jūsu noteikumi uz mani vairs neattiecas.

-    Jūs taču zināt, - Malahs iesāka, iedzēris mazu malciņu tējas, - ka mēs ar jums pirms daudziem gadiem esam tikušies.

Solomons izskatījās pārsteigts.

-     Tiešām? Neatminos.

-     Tas notika pirms ļoti ilga laika. - Un Kristofers Abadons nav mans īstais vārds.

-      Lūdzu, piedodiet. Mans prāts noteikti sāk novecot. Atgādiniet man, kā mēs iepazināmies?

Vēl pēdējo reizi Malaks uzsmaidīja vīrietim, kuru ienīda vairāk par jebkuru citu cilvēku zemes virsū.

-    Cik nelāgi, ka jūs neatminaties.

Ar vienu veiklu kustību Malaks izņēma no kabatas mazu ierīci un pastiepa uz priekšu, cieši piespiežot Solomona krūtīm. Nozibsnīja zila gaisma, asi nosprakšķēja elektrošoka izlāde un atskanēja sāpju vaids, kad viens miljons voltu izšāvās cauri Pītera Solomona ķermenim. Plati iepletis acis, viņš nekustīgi saļima savā krēslā. Tad Malaks piecēlās, iz- sliedamies pāri vīrietim un tecinādams siekalas kā lauva, kurš grasās aprīt savu ievainoto laupījumu.

Solomons elsoja, pūlēdamies ievilkt elpu.

Malaks ieraudzīja bailes sava upura acīs un iedomājās, cik cilvēku jebkad redzējuši diženo Pīteru Solomonu pārbijušos. Malaks vairākas sekundes izbaudīja šo ainu. Viņš iedzēra malciņu tējas un gaidīja, kad šis cilvēks atgūs elpu.

Cenzdamies parunāt, Solomons noraustījās.

-    K-kāpēc? - viņš beidzot izmocīja.

-     Un kā jums šķiet? - Malaks noprasīja.

Tobrīd Solomons izskatījās patiesas neizpratnes pārņemts.

-    Jūs gribat… naudu?

Naudu? Malaks iesmējās un atkal padzērās tēju.

-     Es ziedoju brīvmūrniekiem miljonus dolāru; bagātība man nav vajadzīga. - Es nāku pēc gudrības, bet viņš man piedāvā bagātību.

-    Tad ko… jūs gribat?

-    Jums ir zināms kāds noslēpums. Šovakar jūs man to atklāsiet.

Solomons pūlējās pacelt galvu, lai varētu ieskatīties Malakam acīs.

-     Es… nesaprotu.

-    Pietiks melot! - Malaks iekliedzās, nostādamies dažu collu attālumā no paralizētā vīrieša. - Es zinu, kas ir paslēpts šeit, Vašingtonā.

-     Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat! - Solomona pelēkajās acis jautās izaicinājums.

Malaks iedzēra vēl malku tējas un nolika tasīti uz sudraba paplātes.

-    Šos pašus vārdus jūs man teicāt pirms desmit gadiem, jūsu mātes nāves vakarā!

Pēkšņi Solomona acis iepletās.

-     Tu…?

-    Viņai nebija jāmirst. Ja tu man būtu iedevis to, ko es prasīju…

Vecā vīra seja saviebās šausmu pilnas apjausmas… un neticības maskā.

-      Es tevi brīdināju, - Malaks turpināja, - ja tu nospiedīsi gaili, es tevi vajāšu visu atlikušo mūžu.

-     Bet tu taču esi…

Strauji noliecies, Malaks vēlreiz cieši iespieda elektrošoka ierīci So- lomonam krūtīs. Atkal nozibsnīja zila gaisma, un Solomons kļuva pavisam ļengans.

Malaks iebāza elektrošoka ierīci atpakaļ kabatā un mierīgi pabeidza dzert tēju. Kad tas bija padarīts, viņš nosusināja lūpas linu salvetē ar monogrammu un vērīgi nopētīja savu upuri.

-     Vai varam iet?

Solomona ķermenis bija nekustīgs, toties platās acis apliecināja, ka viņš ir pie samaņas.

Paliecies tuvāk, Malaks iečukstēja viņam ausī:

-     Es tevi vedīšu uz vietu, kur paliek vienīgi patiesība.

Nebilzdams vairs ne vārda, Malaks saņurcīja salveti ar monogrammu un iegrūda Solomonam mutē. Tad viņš uzcēla ļengano vīrieti savos platajos plecos un devās uz privāto liftu. Ejot ārā, viņš no priekšnama galdiņa paņēma Solomona iPhone un atslēgas.

Šonakt tu man atklāsi visus savus noslēpumus, Malaks nodomāja. Un izstāstīsi arī to, kādēļ pirms tik daudziem gadiem atstāji mani nomirt.

30.NODAĻA

SB līmenis.

Senāta pagrabstāvs.

Pēc katra steidzīgā soļa lejup Robertu Lengdonu aizvien vairāk pārņēma klaustrofobija. Jo dziļāk pazemē viņi nonāca, jo sasmakušāks likās gaiss - šķita, ka tur vispār nav ventilācijas. Nelīdzenās pagrabstāva sienas bija mūrētas no akmens un dzelteniem ķieģeļiem.

Pa ceļam direktore Sato turpināja rakstīt savā BlackBerry. Lengdons viņas atturībā nojauta aizdomas, taču šī sajūta ātri vien kļuva abpusēja. Sato vēl aizvien nebija pateikusi, kā uzzinājusi par viņa atrašanos Vašingtonā. Valsts drošības jautājums? Lengdonam bija ļoti grūti saprast, kas varētu saistīt seno misticismu un valsts drošību. Bet šī situācija viņam vispār šķita pārāk neizprotama.

Pīters Solomons man uzticēja talismanu… kāds maldu pārņemts vājprātīgais mani ar viltu atveda uz Kapitoliju un grib, lai es ar talismana palīdzību atveru kādu mistisku portālu… iespējams, telpā ar nosaukumu SBB13.

Te nekas nebija gluži skaidrs.

Kamēr viņi steidzās tālāk, Lengdons mēģināja padzīt no prāta baiso tēlu - tetovēto Pītera roku, kas bija pārvērsta par Mistēriju roku. Šaušalīgo ainu papildināja Pītera balss: Senās mistērijas, Robert, ir radījušas daudzus mītus… bet tas vēl nenozīmē, ka tās ir izdomātas.

Par spīti ilgajiem misticisma simbolu un vēstures pētījumiem, Lengdonam allaž bija licies grūti aptvert Seno mistēriju ideju un pārliecinošo apoteozes solījumu.

Jāatzīst, - vēstures dokumentos bija atrodami neapstrīdami pierādījumi tam, ka laikmetu gaitā patiešām no paaudzes paaudzē nodotas slepenas gudrības, kuras acīmredzot nākušas no Senās Ēģiptes Mistēriju skolām. Šīs zināšanas it kā piemirstas, bet atkal parādījušās Renesanses laika Eiropā, kur, saskaņā ar daudzu avotu datiem, uzticētas elitārai zinātnieku grupai ievērojamajā pētniecības apvienībā - Londonas Karaliskajā biedrībā, kas sākotnēji dēvēta par Neredzamo koledžu.

Šī "koledža" drīz vien kļuva par pasaules izglītotāko cilvēku - īza- ka Ņūtona, Frānsisa Bēkona, Roberta Boila un pat Bendžamina Fran- klina - pulcēšanās vietu. Ari vēlāko zinātniskās biedrības locekļu saraksts ir tikpat iespaidīgs - Einšteins, Hokings, Bors un Celsijs. Visi

šie diženie prāti spēruši milzīgus soļus cilvēces izpratnes jomā. Pēc dažu domām, viņi guvuši izcilus panākumus, pateicoties Neredzamajā koledžā saglabātajām senajām gudrībām. Lengdons apšaubīja tādu uzskatu, kaut gan šajās sienās patiešām veikts neparasti daudz "mistisku darbu".

īzaka Ņūtona slepeno dokumentu atrašana 1936. gadā bija satriekusi visu pasauli, atklājot viņa visaptverošo kaisli pret senās alķīmijas un mistisko zinību pētījumiem. Starp privātajiem dokumentiem bija arī ar roku rakstīta vēstule Robertam Boilam, kurā Ņūtons pārliecina kolēģi glabāt "vislielākajā noslēpumā" viņu iegūtās mistiskās zināšanas. "Tās nav iespējams izpaust," Ņūtons rakstīja, "nenodarot milzīgu postu pasaulei."

Par šī savādā brīdinājuma nozīmi pētnieki strīdas joprojām.

-      Profesor, - Sato pēkšņi ierunājās, atraudama skatienu no sava BlackBerrij, - par spīti jūsu uzstājīgajam apgalvojumam, ka jums nav ne jausmas par to, kāpēc esat izsaukts uz šejieni, varbūt tomēr izskaidrosiet Pītera Solomona gredzena nozīmi?

-    Varu mēģināt, - Lengdons piekrita, atkal kļuvis uzmanīgs.

Viņa pasniedza Lengdonam lietišķo pierādījumu maisiņu.

-    Pastāstiet man par simboliem uz šī gredzena!

Kamēr viņi turpināja soļot pa tukšo gaiteni, Lengdons nopētīja pazīstamo gredzenu. Uz tā bija divgalvains fēnikss, kurš turēja karogu ar uzrakstu ORDO AB CHAO, un tā krūtis greznoja skaitlis 33.

-    Šis divgalvainais fēnikss ar skaitli 33 ir augstākās brīvmūrnieku pakāpes emblēma. - Faktiski šī pakāpe pastāvēja tikai un vienīgi Skotu rituālā. Lai nu kā, taču brīvmūrnieku rituāli un pakāpes ir sarežģīta sistēma, kuru Lengdonam nebija ne mazākās vēlēšanās sīki izklāstīt Sato. - Būtībā trīsdesmit trešā pakāpe ir īpašs gods, kas pienākas tikai nelielai brīvmūrnieku grupai, kas paveikusi kaut ko izcilu. Visas pārējās pakāpes var iegūt, sekmīgi pabeidzot iepriekšējo pakāpi, taču pacelšanās trīsdesmit trešajā ir ierobežota. To var iegūt tikai pēc uzaicinājuma.

-      Tātad jūs zinājāt, ka Pīters Solomons ir šī elitārā iekšējā loka biedrs?

-     Protams. Piederība šai organizācijai nav nekāds noslēpums.

-    Un Solomons ir viņu augstākā amatpersona?

-     Patlaban jā. Pīters vada Augstākās padomes trīsdesmit trešo pakāpi, kas ir Skotu rituāla pārvaldes orgāns Amerikā. - Lengdonam allaž patika apmeklēt viņu galveno mītni - Tempļa namu - klasiskās arhitektūras šedevru, kura simboliskā ornamentika bija pielīdzināma Roslinas kapelai Skotijā.

-     Profesor, vai jūs pamanījāt gravējumu visapkārt gredzenam? Tur rakstīts: All is revealed at the thirty-third degree. Viss tiek atklāts trīsdesmit trešajā pakāpē.

Lengdons pamāja.

-     Brīvmūrnieku nostāstos tas ir izplatīts temats.

-     Cik noprotu, tad brīvmūrniekam, ja viņš uzņemts šajā trīsdesmit trešajā pakāpē, tiek atklāts kaut kas īpašs?

-    Jā, tā stāsta, taču realitāte droši vien ir cita. Allaž pastāvējusi sazvērestību teorija, ka dažiem augstākā brīvmūrnieku ešelona izredzētajiem tiek atklāts kāds dižens mistisks noslēpums. Man ir aizdomas, ka patiesība nav ne tuvu tik iespaidīga.

Pīters Solomons bieži mēdza jokojot izmest mājienus par kādu vērtīgu brīvmūrnieku noslēpumu, taču Lengdons allaž bija uzskatījis, ka tas ir tikai draiskulīgs mēģinājums pierunāt viņu iestāties šajā brālībā. Diemžēl šī vakara notikumi nekādā ziņā nebija dēvējami par draiskulīgiem - tāpat kā nopietnība, ar kādu Pīters bija mudinājis Lengdonu pasargāt aizzīmogoto sainīti.

Lengdons bezcerīgi paraudzījās uz polietilēna maisiņu, kurā atradās Pītera gredzens.

-    Direktore, - viņš iesāka, - vai jums nebūtu iebildumu, ja es to paturētu sev?

Viņa paskatījās uz profesoru.

-    Kāpēc?

-     Pīteram šis gredzens ir ļoti dārgs, un es šovakar gribētu viņam to atdot.

Sato skatiens pauda skepticismu.

-    Cerēsim, ka jums radīsies šāda iespēja.

-     Paldies, - Lengdons ielika gredzenu kabatā.

-    Vēl viens jautājums, - Sato sacīja, kamēr viņi steidzās dziļāk labirintā. - Mani darbinieki apgalvo, ka, vēlreiz pārbaudot trīsdesmit trešās pakāpes un portāla saikni ar brīvmūrniekiem, viņi atraduši burtiski simtiem atsauču uz kādu piramīdu.

-    Arī par to nav jābrīnās, - Lengdons atbildēja. - Ēģiptes piramīdu būvētāji ir mūsdienu mūrnieku priekšteči; gan piramīda, gan Ēģiptes motīvi brīvmūrnieku simbolikā ir ļoti izplatīti.

-    Ko tie simbolizē?

-    Piramīda būtībā nozīmē izglītību. Tas ir arhitektonisks simbols senā cilvēka spējai izlauzties no sava zemes līmeņa un pacelties debesīs, pretī zelta saulei un beigu beigās arī apgaismības augstākajam avotam.

Sato mirkli nogaidīja.

-    Un tas ir viss?

Un tas ir viss?! Lengdons nupat bija aprakstījis vienu no vēstures visizsmalcinātākajiem simboliem. Celtni, ar kuras palīdzību cilvēks pacēlās dievu valstībā.

-    Spriežot pēc manu darbinieku teiktā, - Sato turpināja, - šķiet, ka ir kāda daudz būtiskāka saikne. Viņi apgalvo, ka pastāv kāda visiem zināma leģenda par konkrētu piramīdu šeit, Vašingtonā; par piramīdu, kas ir konkrēti saistīta ar brīvmūrniekiem un Senajām mistērijām.

Tagad Lengdons saprata, par ko viņa runā, un mēģināja izkliedēt šo priekšstatu, pirms velti izšķiest vēl vairāk laika.

-    Šī leģenda man ir zināma, direktore, taču tā ir tikai fantāzija. Brīvmūrnieku piramīda ir viens no Vašingtonas visnoturīgākajiem mītiem, kas acīmredzot radies tādēļ, ka līdzība ir uz Savienoto Valstu lielā valsts zīmoga.

-    Kāpēc jūs agrāk par to neieminējāties?

Lengdons paraustīja plecus.

-    Tāpēc, ka šo nostāstu nevar apstiprināt ar faktiem. Kā jau teicu, tas ir viens no daudzajiem mītiem, ko saista ar brīvmūrniekiem.

-    Tomēr šis konkrētais mīts ir tieši saistīts ar Senajām mistērijām?

-      Protams, tāpat kā daudzi citi. Senās mistērijas ir kā pamats neskaitāmām leģendām, kas izdzīvojušas vēstures gaitā; stāstiem par varenām gudrībām, ko apsargā tādi slepeni sargi kā templieši, rozen- kreicieši, ilumināti, lumbradieši… šis saraksts ir nebeidzams. Bet visam pamatā ir Senās mistērijas… un brīvmūrnieku piramīda ir tikai viens piemērs.

-    Skaidrs, - Sato noteica. - Un ko tad šī leģenda īsti vēsta?

Dažu soļu garumā apdomājies, Lengdons atbildēja:

-     Es gan neesmu sazvērestības teoriju speciālists, taču esmu studējis mitoloģiju, un lielākā daļa vēstījumu izklausās apmēram šādi: Senās mistērijas - laikmetu zudušās gudrības - jau sen tiek uzskatītas par cilvēces vissvētāko dārgumu un tiek rūpīgi sargātas tāpat kā visi lielie dārgumi. Vied'e zintnieki, kuri izprata šo gudrību patieso spēku, bija iemācījušies tās godāt un bijāt. Viņi zināja, ka nesagatavotu cilvēku rokās šīs slepenās zināšanas varētu izrādīties postošas; kā jau mēs iepriekš runājām, iedarbīgus instrumentus var izmantot gan labiem, gan ļauniem nolūkiem. Un tāpēc, lai pasargātu Senās mistērijas un vienlaikus arī cilvēci, seno zināšanu piekopēji izveidoja slepenas brālības. Tajās viņi savas gudrības nodeva tikai pienācīgi sagatavotiem cilvēkiem. Daudzi uzskata, ka mēs varam atskatīties pagātnē un ieraudzīt to cilvēku pēdas, kuri pārvaldījuši šīs mistērijas… burvju, magu un dziednieku stāstos.

-    Un brīvmūrnieku piramīda? - Sato noprasīja. - Kāda ir tās loma?

-     Lūk, - sacīja Lengdons, pielikdams soli, lai noturētos līdzi, - šeit saplūst vēsture un mīti. Saskaņā ar dažiem pārstāstiem, Eiropā līdz 16. gadsimtam gandrīz visas šīs slepenās brālības bija iznīkušas, turklāt lielāko daļu bija iznicinājis reliģisko vajāšanu aizvien pieaugošais vilnis. Tiek apgalvots, ka brīvmūrnieki kļuva par pēdējiem izdzīvojušajiem Seno mistēriju aizbildņiem. Saprotamā kārtā viņi baidījās, ka Senās mistērijas izzustu uz visiem laikiem, ja brālība kādudien iznīktu tāpat kā tās priekšteči.

-    Un tā piramīda? - Sato vēlreiz atkārtoja jautājumu.

Lengdons pamazām grasījās stāstā pie tās nonākt.

-      Leģenda par brīvmūrnieku piramīdu ir ļoti vienkārša. Proti, lai izpildītu savu pienākumu, saglabājot šīs dižās gudrības turpmākajām paaudzēm, masoni nolēmuši tās paslēpt kādā milzīgā cietoksnī. - Lengdons mēģināja apkopot savas atmiņas par šo stāstu. - Es vēlreiz uzsveru, ka tas ir mīts. Taču tiek apgalvots, ka brīvmūrnieki pārveduši savas slepenās gudrības no Vecās Pasaules uz Jauno - uz Ameriku jeb zemi, kuru neskars reliģijas tirānija. Vismaz viņi tā cerēja. Un šeit viņi uzbūvēja neieņemamu cietoksni - apslēptu piramīdu -, kuras nolūks bija glabāt Senās mistērijas, kamēr pienāks laiks, kad visa cilvēce būs gatava izmantot šo bijību iedvesošo gudrību varu. Saskaņā ar mītu, brīvmūrnieki savai milzīgajai piramīdai uzlika spožu tīra zelta virsotni, kas simbolizēja nenovērtējamos dārgumus, kuri tajā glabājās. Proti, senās gudrības, kas spēja atklāt cilvēcei visu tās potenciālu. Apoteozi.

-    Varens stāsts, - Sato noteica.

-    Jā. Brīvmūrnieki krīt par upuri dažādām neprātīgām leģendām.

-    Jūs acīmredzot neticat šādas piramīdas pastāvēšanai.

-    Protams, neticu, - Lengdons apstiprināja. - Nav vispār nekādu pierādījumu tam, ka mūsu priekšteči no brīvmūrnieku ložām būtu uzcēluši kādu piramīdu Amerikā, kur nu vēl Vašingtonā. Ir ļoti grūti paslēpt piramīdu, it īpaši tik lielu, lai ietilpinātu visu laikmetu zudušās gudrības.

Ciktāl Lengdons atcerējās, tad šajā leģendā ne reizi nebija precīzi izskaidrots, tieši kam vajadzēja atrasties brīvmūrnieku piramīdā - vai nu tie bija seni teksti, okulti sacerējumi, zinātniski atklājumi, vai ari kaut kas daudz noslēpumaināks. Taču leģenda patiešām vēstīja, ka šī nenovērtējamā informācija ir asprātīgi šifrēta - un izprotama tikai visizglītotākajiem ļaudīm.

-     Lai nu kā, - Lengdons piebilda, - taču šis stāsts pieskaitāms tai kategorijai, ko mēs, simbolu speciālisti, saucam par "arhetipu hibrīdu". Šajā vairāku klasisku leģendu krustojumā no tautas mitoloģijas patapināti tik daudzi elementi, ka tas var būt vienīgi izdomāts pārstāsts… nevis vēsturisks fakts.

Mācīdams studentiem par arhetipu hibrīdiem, Lengdons kā piemēru mēdza izmantot pasakas, kuras pārstāstītas no paaudzes paaudzē un laika gaitā pārspīlētas. Tās tik pamatīgi aizguvušas cita no citas, ka pārtapušas viengabalainos stāstiņos par morāli ar vieniem un tiem pašiem ikonografiskajiem elementiem - nevainīgām jaunavām, skaistiem prinčiem, neieņemamiem cietokšņiem un vareniem burvjiem. Stāstot pasakas, šī pirmatnējā cīņa - labais pret ļauno - bērnībā tiek iegravēta mūsos ar fabulu palīdzību: Merlins pret feju Morganu, Svētais Juris pret pūķi, Dāvids pret Goliātu, Sniegbaltīte pret ļauno burvi, un pat Lūks Debessgājējs cīņā ar Dārtu Veideru.

Kad viņi nogriezās ap stūri un, sekojot Endersonam, kāpa lejā pa zemām kāpnēm, Sato pakasīja galvu.

-     Ja es nekļūdos, tad piramīdas savulaik uzskatīja par mistiskiem portāliem, caur kuriem mirušie faraoni var pacelties pie dieviem, vai ne?

-     Tiesa.

Sato pēkšņi apstājās un satvēra Lengdonu aiz rokas. Viņas niknā seja pauda kaut ko vidēju starp pārsteigumu un neticību.

-    Jūs gribat teikt, ka Pītera Solomona nolaupītājs lika atrast apslēptu portālu un jums neienāca prātā, ka viņš runā par brīvmūrnieku piramīdu no šīs leģendas?

-    Lai kā to arī dēvētu, brīvmūrnieku piramīda ir pasaka. Tā ir tikai un vienīgi fantāzija.

Tagad Sato panācās tuvāk, un Lengdons varēja just viņas elpu, kas oda pēc cigaretēm.

-     Es izprotu jūsu nostāju šajā jautājumā, profesor, taču izmeklēšanā šādu paralēli ir ļoti grūti atstāt neievērotu. Portāls, kurš ved pie slepenām zināšanām? Man tas ļoti izklausās pēc tā, ko it kā spējat atslēgt vienīgi jūs.

-    Man gan ir grūti noticēt…

-     Nav svarīgi, kam ticat jūs. Lai kam jūs arī neticētu, jums jāatzīst, ka šis cilvēks pats tic brīvmūrnieku piramīdas eksistencei.

-     Tas cilvēks ir vājprātīgs! Tikpat labi viņš varbūt tic, ka SBB13 ir ieeja gigantiskā pazemes piramīdā, kas glabā visas seno tautu pazudušās gudrības!

Sato stāvēja pilnīgi nekustīgi, viņas acis zvēroja.

-    Tā krīze, ar ko es šovakar esmu sadūrusies, nav nekāda pasaka, profesor. Tā ir ļoti reāla, varat man ticēt.

Iestājās salts klusums.

-     Kundze? - Endersons beidzot ierunājās, norādīdams uz vēl vienām aizslēgtām durvīm desmit pēdas tālāk. - Mēs esam gandrīz klāt, ja jūs vēlētos turpināt ceļu.

Beidzot Sato pārstāja ar skatienu urbties Lengdonā un pamāja Endersonam, lai tas dodas tālāk.

Viņi sekoja drošības dienesta priekšniekam cauri biezajām durvīm un nonāca šaurā ejā. Lengdons paskatījās pa kreisi un tad pa labi. Nevar būt.

Viņš stāvēja visgarākajā gaitenī, kādu jebkad bija redzējis.

31.NODAĻA

No SpOZI apgaismota "Kuba" iegājusi drēgni tumšajā tukšuma, Triša Danna sajuta pazīstamo adrenalīna uzplūdu. Nupat bija piezvanījis SMAC vārtu sargs, lai paziņotu, ka ieradies Ketrinas viesis doktors Abadons un viņam vajadzīgs pavadonis līdz piektajam nodalījumam. Triša bija piedāvājusies viņu atvest - pārsvarā ziņkāres dzīta. Ketrina par cilvēku, kurš grasījās viņas apciemot, nebija pastāstījusi gandrīz neko, un Triša jutās ieintriģēta. Acīmredzot Pīters Solomons šim cilvēkam ārkārtīgi uzticējās; Solomoni nekad nemēdza kādu aicināt uz "Kubu". Tas bija kaut kas vēl nepieredzēts.

jācer, ka viņš pārcietīs pāreju, Triša nodomāja, iedama cauri dzedrajai tumsai. Mazāk par visu viņa vēlējās, lai Ketrinas ļoti svarīgā persona kristu panikā, atskārstot, kas būs jādara, lai nokļūtu laboratorijā. Pirmā reize allaž ir visļaunākā.

Triša pirmo reizi piedzīvoja apmēram pirms gada. Viņa bija pieņēmusi Ketrinas darba piedāvājumu, parakstījusi vienošanos par informācijas neizpaušanu un tad kopā ar Ketrinu ieradusies SMAC, lai aplūkotu laboratoriju. Abas sievietes bija nosoļojušas visu "Ielu", nonākot pie metāla durvīm ar uzrakstu "5. nodalījums". Kaut ari Ketrina bija mēģinājusi viņai aprakstīt laboratorijas attālo atrašanās vietu, Triša nebija gatava tam, ko ieraudzīja, kad nodalījuma durvis nošņākdamās atvērās.

Tukšums.

Ketrina pārkāpa pāri slieksnim, paspēra dažus soļus pilnīgajā tumsā un tad ar mājienu aicināja Trišu sekot.

-     Uzticies man. Tu neapmaldīsies.

Iztēlojusies sevi klīstam pa piķa melno stadiona lieluma telpu, Triša jau no domas vien nosvīda.

-     Mums ir vadības sistēma, kas palīdzēs tev noturēties uz ceļa. - Ketrina norādīja uz grīdu. - Pavisam vienkārša.

Samiegtām acīm Triša nopētīja raupjo betona grīdu. Bija vajadzīgs mirklis, lai acis pierastu pie tumsas; uz grīdas atradās šaurs paklāja celiņš, izklāts taisnā līnijā. Tā bija kā iela, kas nozuda necaurredzamā melnumā.

-    Skaties ar savām kājām, - Ketrina pamācīja, pagriezdamās un aiz- soļodama prom. - Vienkārši nāc man tieši aiz muguras.

Kad Ketrina nozuda tumsā, Triša norija bailes un sekoja. Neprāts! Viņa bija paspērusi tikai dažus soļus, kad piektā nodalījuma durvis aizvērās, apdzēšot pēdējos blāvos gaismas starus. Sirdij joņojot, Triša pievērsa visu uzmanību paklājam sev zem kājām. Viņa bija uz labu laimi nogājusi pa paklāju tikai dažus soļus, kad sajuta, ka labās pēdas mala atsitas pret cietu pamatu. Iztrūkusies viņa instinktīvi pagriezās pa kreisi, lai abas kājas atkal atrastos uz mīkstā paklāja.

Priekšā, tumsā, atskanēja Ketrinas balss; viņas vārdus gandrīz pilnīgi bija aprijusi šī bezdibeņa nedzīvā akustika.

-    Cilvēka ķermenis ir apbrīnojams, - viņa sacīja. - Ja tam laupa vienu maņu, pārējās gandrīz nekavējoties kļūst asākas. Šobrīd tavu pēdu nervi burtiski noskaņojas, lai kļūtu daudz jūtīgāki.

Labi gan, Triša nodomāja, atkal izlabodama kustības virzienu.

Viņas klusēdamas soļoja, šķiet, pārāk ilgi.

-    Cik tālu vēl? - Triša beidzot noprasīja.

-    Mēs esam veikušas apmēram pusceļu. - Tagad Ketrinas balss skanēja no lielāka attāluma.

Triša pielika soli, visiem spēkiem pūlēdamās saglabāt mieru, taču tumsas plašums radīja tādu sajūtu, it kā tas grasītos viņu aprīt. Es neredzu pat milimeira attālumā no savas sejas!

-     Ketrina? Kā tu zini, kad pārstāt soļot?

-    Pēc mirkļa tu to zināsi, - Ketrina atteica.

Tas bija noticis pirms gada; šovakar Triša atkal atradās šajā tukšumā un devās pretējā virzienā, uz vestibilu pēc savas priekšnieces apmeklētāja. Pēkšņas izmaiņas paklāja virsmā apliecināja, ka viņa atrodas trīs jardu attālumā no izejas. Brīdinājuma josla, kā to sauca dedzīgais beisbola fans Pīters Solomons. Triša apstājās, izņēma savu karšatslēgu un tumsā sāka taustīties gar sienu, kamēr atrada izvirzīto atveri un iebāza tajā savu karti.

Durvis nošņākdamās atvērās.

Triša samiedza acis - pretī spīdēja SMAC gaiteņa aicinošā gaisma.

Man izdevās… atkal.

Iedama pa tukšajiem koridoriem, Triša pieķēra sevi domājam par ērmīgo rediģēto datni, ko viņas bija atradušas kādā aizsargātā datortīklā. Sens portāls? Slepena vieta pazemē? Interesanti, vai Markam Zubia- nisam bija izdevies noskaidrot, kur atrodas šis noslēpumainais dokuments?

Ketrina vadības telpā stāvēja plazmas sienas maigajā blāzmā un cieši raudzījās uz mīklaino dokumentu, ko viņas bija atklājušas. Tagad viņa bija izcēlusi tekstā savas atslēgas frāzes un izjuta aizvien lielāku pārliecību, ka šajā dokumentā runāts par to pašu pārdrošo leģendu, kuru brālis acīmredzot bija pastāstījis doktoram Abadonam.

…slepena vieta PAZEME, kur… …kaut kur VAŠINGTONĀ, KOLUMBIJAS APGABALĀ, ar koordinātām… …ir atklāts SENS PO RTĀLS, kas veda… …brīdinājums, ka PIRAMĪDAJr bīstama… …atšifrēt šo IEGRAVĒTO SļMBOLONU, lai atklātu…

Man jāredz šīs datnes atlikusī daļa, Ketrina nodomāja.

Viņa vērīgi skatījās vēl mirkli un tad nospieda plazmas sienas slēdzi. Ketrina allaž izslēdza šo ekrānu, kas patērēja pārāk daudz šķidrā ūdeņraža elementa krājumu.

Atslēgvārdi lēni izgaisa, savilkdamies mazītiņā, baltā punktiņā, kas brīdi palika karājamies sienas vidū un tad beidzot izdzisa.

Pagriezusies viņa devās atpakaļ uz sava kabineta pusi. Kuru katru mirkli vajadzēja ierasties doktoram Abadonam, un Ketrina vēlējās, lai viņš sajustos gaidīts.

32.NODAĻA

-       Gandrīz ļaU esam klāt, - Endersons paziņoja, vadīdams Lengdonu un Sato pa šķietami nebeidzamo gaiteni, kas stiepās gar visu Kapitolija austrumu daļu. - Linkolna laikos šai ejai bija klona grīda, un tā bija pilna ar žurkām.

Lengdons jutās pateicīgs par to, ka grīda noflīzēta; žurkas viņā neizraisīja īpaši lielu sajūsmu. Viņu soļi garajā ejā uzbungoja baismīgu, saraustītu atbalsi. Garajā gaitenī bija neskaitāmas durvis: dažas aizvērtas, taču daudzas - līdz galam vaļā. Vairākas telpas šajā līmenī izskatījās pamestas. Lengdons ievēroja, ka numuri uz durvīm izvietoti lejupejošā secībā un pēc brīža tie, šķiet, beidzās.

SB4… SB3… SB2… SB1…

Viņi pagāja garām kādām durvīm bez uzraksta. Kad numuru secība atkal sāka pieaugt, Endersons pēkšņi apstājās.

HB1… HB2…

-     Piedodiet, - Endersons noteica. - Palaidu garām. Es gandrīz nekad nekāpju tik dziļi lejā.

Visi atkāpās dažus jardus līdz vecām metāla durvīm, kuras, kā Lengdons tagad aptvēra, bija izvietotas gaiteņa centrālajā punktā - meridiānā, kas atdalīja Senāta pagrabstāvu (jeb SB) no Pārstāvju palātas pagrabstāva (HB). Kā izrādījās, durvis patiešām ir marķētas, taču gravējums bija izbalējis un kļuvis gandrīz nemanāms.

SBB

-     Klāt esam, - Endersons sacīja. - Kuru katru mirkli tiks atnestas atslēgas.

Sato sarauca pieri un paskatījās pulkstenī.

Lengdons uzmanīgi nopētīja SBB norādi un pajautāja Endersonam:

-     Kāpēc šī vieta tiek saistīta ar Senāta pusi, kaut arī atrodas pašā vidū?

Endersons izskatījās apjucis.

-     Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Te rakstīts SBB, tātad nosaukums sākas ar S, nevis ar H.

Drošības dienesta priekšnieks papurināja galvu.

-     Burts S šajā gadījumā nenozīmē Senātu. Tas…

-    Priekšniek? - tālumā uzsauca kāds sargs, kurš pa gaiteni pieskrēja viņiem klāt un pasniedza atslēgu. - Piedodiet, ser, tas aizņēma dažas minūtes laika. Mēs nevarējām atrast galveno SBB atslēgu. Šī ir rezerves atslēga no ārkārtas gadījumiem domātā skapīša.

-     Oriģināls nav savā vietā? - Endersons noprasīja, izklausīdamies pārsteigts.

-    Droši vien pazaudēts, - aizelsies atbildēja sargs. - Neviens jau veselu mūžību nav vēlējies iekļūt šajā vietā.

Endersons paņēma atslēgu.

-    SBB13 nav papildu atslēgas?

-     Piedodiet, līdz šim mēs neesam atraduši atslēgas nevienai no SBB telpām. Makdonalds patlaban ar to nodarbojas. - Sargs izņēma rāciju un sacīja tajā: - Bob? Es esmu pie priekšnieka. Vai jau ir kāda papildu informācija par SBB13 atslēgu?

Rācija iesprakšķējās, un kāds atbildēja:

-    Patiesībā jā. Dīvaini. Kopš mūsu datorsistēmas ieviešanas es neredzu nevienu ieiešanas gadījumu, taču cietā diska žurnāli liecina, ka visas SBB glabātavas izvāktas un pamestas vairāk nekā pirms divdesmit gadiem. Tagad tās reģistrētas kā neizmantotas telpas. - Darbinieks uz mirkli apklusa. - Visas, izņemot SBB13.

Endersons paķēra rāciju.

-    Te priekšnieks. Ko nozīmē "visas, izņemot SBB13"?

-     Nudien, ser, - darbinieks atbildēja, - man šeit ir ar roku rakstīta piezīme, ka SBB13 apzīmēta kā "privāta". Tas noticis pirms krietna laika, taču to uzrakstījis un ar saviem iniciāļiem apstiprinājis pats Arhitekts.

Lengdons zināja, ka ar terminu "Arhitekts" jāsaprot nevis Kapitolija ēkas projekta autors, bet gan cilvēks, kurš to vada. Tāpat kā būvdarbu vadītājs, par Kapitolija Arhitektu ieceltais cilvēks ir atbildīgs par visu, tai skaitā par apkalpi, remontu, apsardzi, personāla pieņemšanu darbā un kabinetu ierādīšanu.

-    Visdīvainākais… - darbinieks rācijā sacīja, - Arhitekta piezīmē norādīts, ka šī "privātā telpa" piešķirta lietošanā Pīteram Solomonam.

Sato, Endersons un Lengdons izbijušies saskatījās.

-     Cik noprotu, ser, - turpināja drošības dienesta darbinieks, - pie Solomona kunga atrodas galvenā SBB atslēga, kā arī visas SBB13 atslēgas.

Lengdons nespēja noticēt savām ausīm. Pīteram ir privāta telpa Kapitolija pagrabstāvā? Viņš allaž bija zinājis, ka Pīteram Solomonam ir noslēpumi, tomēr jutās pārsteigts.

-     Labs ir, - Endersons noteica, nepārprotami sadrūmis. - Mēs ceram iekļūt konkrēti SBB13, tāpēc turpiniet meklēt rezerves atslēgu.

-     Klausos, ser. Mēs strādājam ari ar jūsu pieprasīto digitālo attēlu…

-     Paldies, - Endersons pārtrauca darbinieku, nospiezdams saziņas pogu. - Tas būs viss. Tiklīdz sadabūsiet to datni, nosūtiet uz direktores Sato BlackBerry.

-    Skaidrs, ser. - Rācija apklusa.

Endersons atdeva to atpakaļ sargam.

Tas izņēma plāna kopiju un pasniedza savam priekšniekam.

-    Ser, SBB iekrāsota ar pelēku, un mēs telpu SBB13 esam atzīmējuši ar X, tāpēc nebūs grūti to atrast. Laukums ir patiešām mazs.

Pateicies sargam, kurš tūdaļ aizsteidzās, Endersons pievērsa visu uzmanību plānam. Lengdons šķita pārsteigts par apbrīnojamo telpiņu skaitu, kas veidoja neparasto labirintu zem Savienoto Valstu Kapitolija.

Endersons mirkli pētīja plānu, pamāja un tad iebāza to kabatā. Pagriezies pret durvīm ar uzrakstu SBB, viņš pacēla atslēgu un saminsti- nājās, it kā justos neērti, ka ir spiests tās atvērt. Lengdonu pārņēma līdzīgas bažas; viņam nebija ne jausmas, kas atrodas aiz šīm durvīm, taču viņš jutās pilnīgi pārliecināts, ka Solomons telpā paslēpto noteikti vēlējies saglabāt slepenībā. Lielā slepenībā.

Sato noklepojās, un Endersons saprata šo mājienu. Drošības dienesta priekšnieks dziļi ievilka elpu, iebāza atslēgu slēdzenē un mēģināja to pagriezt. Velti. Uz sekundes simtdaļu Lengdonu pārņēma cerība, ka šī atslēga nebūs īstā. Tomēr otrais mēģinājums bija veiksmīgs, un Endersons ar pūlēm atvilka smagās, čīkstošās durvis vaļā.

Gaitenī strauji izplūda mikls gaiss.

Lengdons vērīgi ieskatījās tumsā, taču nespēja ieraudzīt itin neko.

-     Profesor, - Endersons sacīja, palūkodamies uz Lengdonu un akli taustīdamies pēc gaismas slēdža. - Atbildot uz jūsu jautājumu, burts S saīsinājumā SBB neapzīmē Senātu. Tas nozīmē sub - "zem".

-    Zem? - Lengdons apmulsis pārvaicāja.

Endersons pamāja un nospieda slēdzi iekšpusē pie pašām durvīm. Viena vienīga spuldze izgaismoja satraucoši stāvas kāpnes, kas veda lejup melnajā tumsā.

-    SBB ir Kapitolija zemākais pagrabstāvs.

33.NODAĻA

Datorsistēmu drošības speciālists Marks Zubianiss iegrima vēl dziļāk savā matraci un drūmi paraudzījās uz informāciju portatīvā datora ekrānā.

Pie velna, kas tā par adresi?

Viņa vislabākie urķa rīki izrādījās pilnīgi neefektīvi, lai ielauztos šajā dokumentā vai atmaskotu Trišas noslēpumaino IP adresi. Bija pagājušas desmit minūtes, un programma joprojām veltīgi sitās pret tīkla ugunsmūriem. Iekļūt tajos nebija gandrīz nekādu cerību. Nav nekāds brīnums, ka viņas man maksā tik daudz. Marks jau grasījās izvēlēties citu rīku un izmēģināt citādu pieeju, kad iezvanījās telefons.

Triša, Dieva dēļ, es taču teicu, ka tev piezvanīšu! Viņš pagrieza klusāk televizoru un pacēla klausuli.

-Jā?

-    Vai tas ir Marks Zubianiss? - jautaja kads vīrietis. - Kingstondrai- vā 357, Vašingtonā?

Fonā Zubianiss varēja sakļausit apslāpētas sarunas. Telemārketin- ga pārstāvis finālspēļu laikā? Vai viņi ir prātu zaudējuši?

-    Es tūlīt uzminēšu… esmu laimējis nedēļu Angiljas salā?

-    Nē. - Balsī nebija dzirdama ne mazākā jautrība. - Te runā Centrālās Izlūkošanas pārvaldes dato; sistēmu drošības speciālists. Mēs vēlētos zināt, kāpēc jūs mēģināt ielauzties vienā no mūsu slepenajām datu bāzēm?

Trīs stāvus virs Kapitolija ēkas zemākā pagrabstāva, Apmeklētāju centra plašajās telpās, drošības dienesta darbinieks Nunjess aizslēdza galvenās ieejas durvis, kā to mēdza darīt katru vakaru. Iedams atpakaļ pa greznajām marmora grīdām, viņš atcerējās vīrieti armijas šinelī un ar tetovējumiem.

Es viņu ielaidu. Nunjess īsti nezināja, vai rītdien viņam vēl būs darbs.

Kad viņš devās uz eskalatora pusi, kāds pēkšņi sāka dauzīties pie ārdurvīm. Sargs pagriezās un pie galvenās ieejas ārā ieraudzīja padzīvojušu afroamerikāni, kurš ar plaukstu dauzīja pa stiklu un māja, mudinādams atvērt durvis.

Nunjess papurināja galvu un norādīja uz savu pulksteni.

Vīrietis piedauzīja vēlreiz un nostājās gaismas apspīdētā laukumiņā. Nevainojami ģērbies zilā uzvalkā, ar īsi apgrieztiem, iesirmiem matiem. Nunjesa sirds iepukstējās straujāk. Velns parāvis! Pat no attāluma Nunjess tagad pazina šo cilvēku. Viņš aizsteidzās pie ieejas un atslēdza durvis.

-     Piedodiet, ser. Lūdzu, lūdzu, nāciet iekšā.

Kapitolija Arhitekts Vorens BelamI pārkāpa pāri slieksnim un pateicās Nunjesam ar pieklājīgu galvas mājienu. Belamī bija lokans un slaids, ar staltu stāju un caururbjošu skatienu, kas izstaroja tāda cilvēka pārliecību, kurš pilnībā pārvalda apkārt notiekošo. Pēdējos divdesmit piecus gadus Belamī bija strādājis par Savienoto Valstu Kapitolija pārvaldnieku.

-    Vai varu jums palīdzēt, ser? - Nunjess apvaicājās.

-     Paldies, jā. - Belamī izrunāja vārdus asi un precīzi. Būdams Efeju līgas universitātes beidzējs, viņš runāja tik pareizi, ka gandrīz izklausījās pēc brita. - Nupat uzzināju, ka šovakar šeit gadījies kāds incidents. - Viņš izskatījās ārkārtīgi norūpējies.

-    Jā, ser. Tas bija…

-     Kur ir drošības dienesta priekšnieks Endersons?

-     Lejā kopā ar direktori Sato no CIP Drošības pārvaldes.

Belamī bažīgi iepleta acis.

-    Šeit ir CIP?

-    Jā, ser. Direktore Sato ieradās gandrīz uzreiz pēc tā incidenta.

-    Kāpēc? - Belamī noprasīja.

Nunjess paraustīja plecus. Varētu domāt, ka es būtu grasījies par to apjautāties.

Platiem soļiem Belamī devās tieši uz liftu pusi.

-    Kur viņi ir?

-    īsti nezinu… es to tikai dzirdēju pa savu rāciju.

Tagad Belamī pielika soli.

-    Tūlīt pat aizvediet mani pie viņiem.

-     Klausos, ser.

Kamēr abi vīrieši steidzās pāri plašajai telpai, Nunjess Belamī pirkstā pamanīja lielu zelta gredzenu.

-     Brīdināšu priekšnieku, ka jūs nākat lejā, - Nunjess sacīja, izņēmis rāciju.

-    Nē. - Belamī acis bīstami nozibsnīja. - Es vēlētos ierasties nepieteikts.

šovakar Nunjess jau bija pieļāvis dažas lielas kļūdas, taču priekšnieka Endersona nebrīdināšana par to, ka Arhitekts tagad atrodas ēkā, noteikti būtu pēdējā.

-     Ser? - viņš iebilda, juzdamies neomulīgi. - Manuprāt, priekšniekam Endersonam labāk patiktu…

-    Jūs taču apzināties, ka Endersona kungs ir mans padotais? - Belamī viņu pārtrauca.

Nunjess pamāja.

-     Tad man šķiet, ka viņam labāk patiktu, ja jūs paklausītu manām vēlmēm.

34.NODAĻA

Triša Danna iegāja SMAC vestibilā un pārsteigtā pacēla galvu. Gaidošais apmeklētājs nemaz neizskatījās pēc ierastajiem pedantiskajiem, vilnas flaneļa drānās ģērbtajiem doktoriem, kuri ienāca šajā ēkā, - tiem, kuri pārstāvēja antropoloģiju, okeanogrāfiju, ģeoloģiju un citas zinātnes jomas. Gluži pretēji, doktors Abadons savā nevainojami piegulošajā uzvalkā izskatījās gandrīz aristokrātisks. Viņš bija gara auguma, ar platām krūtīm, tumši iedegušu seju un nevainojami sasukātiem, gaišiem matiem, kas radīja Trišai iespaidu, ka viņš labāk jūtas greznībā, nevis laboratorijā.

-     Doktors Abadons, cik noprotu? - Triša sacīja, sniegdama roku.

Vīrietis šķita šaubāmies, taču saņēma Trišas apaļīgo roku savā platajā plaukstā.

-    Piedodiet. Un kas jūs esat?

-    Triša Danna, - viņa atbildēja. - Esmu Ketrinas asistente. Viņa lūdza mani pavadīt jūs uz laboratoriju.

-    Ahā, skaidrs. - Tagad vīrietis pasmaidīja. - Ļoti priecājos ar jums iepazīties, Triša. Lūdzu, piedodiet, ja šķitu apmulsis. Man bija radies iespaids, ka šovakar Ketrina šeit būs viena. - Viņš pamāja uz vestibila pusi. - Taču esmu pilnīgi jūsu rīcībā. Rādiet ceļu.

Par spīti tam, ka vīrietis bija ātri atguvies, Triša pamanīja viņa acīs pazibam vilšanos. Tagad viņai radās aizdomas par Ketrinas pirmītējo noslēpumainību, pieminot doktoru Abadonu. Varbūt briest mīlas dēka? Priekšniece nekad nemēdza runāt par savu sabiedrisko dzīvi, taču viņas viesis bija pievilcīgs, labi kopts, jaunāks par Ketrinu un nepārprotami nācis no bagātības un privilēģiju pasaules. Lai nu kā, taču neizskatījās, ka Trišas klātbūtne iederētos Abadona plānos - neatkarīgi no tā, ar ko viņa prātā saistījās šīvakara apmeklējums.

Drošības kontrolpunktā vestibilā vientuļš sargs aši noņēma radio- austiņas, un Triša varēja dzirdēt līdzjutēju taurēšanu Redskins spēlē. Sargs ar metāla detektoru ierasti pārbaudīja doktoru Abadonu - kā jebkuru apmeklētāju - un izsniedza pagaidu caurlaidi.

-     Kurš tad uzvar? - doktors Abadons pieklājīgi apvaicājās, izņemdams no kabatām mobilo telefonu, dažas atslēgas un šķiltavas.

-     Skins ar trīs punktu pārsvaru, - sargs atteica. Izklausījās, ka viņš dedzīgi vēlas turpināt klausīšanos. - Velnišķīga spēle.

-     Drīz ieradīsies Solomona kungs, - Triša sacīja sargam. - Vai jūs, lūdzu, varētu viņu nosūtīt uz laboratoriju, tiklīdz viņš būs klāt?

-     Noteikti. - Kad viņi jau gāja iekšā, sargs atzinīgi piemiedza ar aci. - Paldies par brīdinājumu. Izlikšos aizņemts.

Trišas piezīme nebija domāta tikai sargam; tā kalpoja arī par brīdinājumu doktoram Abadonam, ka Triša nav vienīgā, kas iztraucēs viņa vakaru kopā ar Ketrinu.

-     Kā jūs iepazināt Ketrinu? - Triša painteresējās, pametusi skatienu uz noslēpumaino viesi.

Doktors Abadons iesmējās.

-    Ak, tas ir garš stāsts. Esam strādājuši kopā.

Sapratu, Triša nodomāja. Tā mv matta darīšana.

-    Apbrīnojama vieta, - Abadons ieminējās, paskatīdamies apkārt, kad viņi jau soļoja pa milzīgo gaiteni. - Nekad agrāk neesmu te bijis.

Augstprātīgais tonis kļuva aizvien draudzīgāks, un Triša ievēroja, ka viņš visu cītīgi nopēta. Gaiteņa spožajā apgaismojumā viņa pamanīja arī to, ka Abadona seja šķita klāta ar mākslīgā iedeguma krēmu. Savādi. Ejot pa tukšajiem gaiteņiem, Triša sniedza viņam īsu aprakstu par SMAC mērķiem un funkcijām, tai skaitā arī par dažādajiem nodalījumiem.

Šķita, ka uz apmekletaju stāsts atstajis iespaidu.

-     Izklausās, ka šī vieta ir nenovērtējamu artefaktu krātuve. Manuprāt, te it visur vajadzētu būt apsardzei.

-     Nav vajadzīgs, - Triša atteica, norādīdama uz platleņķa kameru rindu augstu pie griestiem. - Apsardze šeit notiek automatizēti. Katra šī gaiteņa colla tiek ierakstīta divdesmit četras stundas dienā un septiņas dienas nedēļā, un šis gaitenis ir ēkas mugurkauls. Nevienā no šī gaiteņa telpām nav iespējams iekļūt bez karšatslēgas un personīgā identifikācijas numura.

-     Efektīvs kameru izmantošanas veids.

-    Nospļaujieties pār kreiso plecu! Mums te nekad nav notikušas zādzības. Bet šis jau arī nav no muzejiem, kurā būtu kas laupāms - melnajā tirgū nav īpaši liela pieprasījuma pēc izzudušiem ziediem, inuītu kajakiem vai milzu kalmāru liemeņiem.

Doktors Abadons iesmējās.

-    Laikam gan jums taisnība.

-    Mūsu drošības vislielākie apdraudētāji ir grauzēji un kukaiņi. - Triša paskaidroja, kā ēkā tiek novērsta kukaiņu invāzija, proti, sasaldējot visus SMAC atkritumus, kā ari izbūvējot tā saukto "nāves zonu" - nemīlīgu nodalījumu ar divkāršām sienām, kas kā futrālis ietver visu ēku.

-     Neticami, - Abadons noteica. - Kur tad ir Ketrinas un Pītera laboratorija?

-    Piektajā nodalījumā, - Triša atbildēja. - Šī gaiteņa pašā galā.

Abadons piepeši apstājās un strauji pagriezās pa labi uz kāda maza loga pusi.

-    Augstais Dievs! Tas ir kaut kas neredzēts!

Triša iesmējās.

-    Jā, tas ir trešais nodalījums. To sauc par "slapjo ēku".

-    Slapjo? - Abadons pārvaicāja, piespiedis seju pie stikla.

-     Tur atrodas vairāk nekā trīs tūkstoši galonu šķidra spirta. Vai atceraties to milzu kalmāra liemeni, ko es pirmīt pieminēju?

-     Tas ir kalmārs? - Doktors Abadons uz mirkli novērsās no stikla, plati iepletis acis. - Tik milzīgs!

-     Sieviešu kārtas Architeuthis, - Triša skaidroja. - Vairāk nekā četrdesmit pēdas gara.

Doktors Abadons šķita acīmredzami sajūsmināts, ieraugot kalmāru, un nespēja atraut skatienu no stikla. Uz mirkli šis pieaugušais vīrietis Trišai atgādināja mazu zēnu pie zooveikala skatloga, kurš vēlas ieiet un apskatīt kādu kucēnu. Piecas sekundes vēlāk viņš vēl aizvien ilgpil- ni raudzījās pa logu.

-     Labi, labi, - Triša beidzot noteica, smiedamās ielika slēdzenē savu karšatslēgu un ievadīja PIN kodu. - Nāciet iekšā. Es jums parādīšu to kalmāru.

Iegājis nespodri apgaismotajā trešā nodalījuma pasaulē, Malaks uzmanīgi nopētīja sienas, meklēdams drošības kameras. Ketrinas mazā, resnā asistente sāka tarkšķēt par šajā ēkā apskatāmajiem paraugiem. Malaks neklausījās. Milzīgi kalmāri viņam bija pilnīgi vienaldzīgi. Viņu interesēja tikai iespēja izmantot šo tumšo, savrupo telpu negaidīti radušās problēmas atrisināšanai.

35.NODAĻA

Koka kāpnēm, kas veda lejup uz Kapitolija zemāko pagrabstāvu, bija tikpat stāvi un šauri pakāpieni kā visām, pa kurām Lengdons jebkad bija gājis. Tagad viņš elpoja straujāk, un plaušas šķita sa- žņaugušās. Gaiss bija auksts un mitrs, un Lengdonam uz mirkli atmiņā atausa līdzīgas kāpnes, pa kurām viņš pirms dažiem gadiem bija nokāpis Vatikāna Nekropolē. Mirušo pilsētā.

Viņam priekšā Endersons rādīja ceļu ar kabatas bateriju. Cieši Lengdonam pa pēdām nāca Sato, kuras mazās plaukstiņas laiku pa laikam iespiedās profesoram mugurā. Es eju tik ātri, cik vien spēju. Lengdons dziļi ieelpoja, pūlēdamies nedomāt par šauro telpu. Viņa pleciem gandrīz nebija vietas, un soma skrāpējās gar sienu.

-    Varbūt vajadzēja atstāt somu augšā, - bilda Sato.

-     Būs jau labi, - Lengdons atteica, nemaz negrasīdamies izlaist somu no acīm. Viņš iztēlojās Pītera sainīti un nespēja pat iedomāties, kā tas varētu būt saistīts ar jebko, kas atradās Savienoto Valstu Kapitolija zemākajā pagrabstāvā.

-     Vēl tikai daži soļi, - Endersons paziņoja. - Jau gandrīz esam klāt.

Grupa jau atradās tumsā, kur vairs nesniedzās kāpņu vienīgās spuldzes gaisma. Nokāpis no pēdējā koka pakāpiena, Lengdons sajuta, ka zem kājām ir klona grīda. Ceļojums uz Zemes centru. Lejā nokāpa ari Sato.

Tagad Endersons pavērsa augšup baterijas staru, lai nopētītu apkārtni. Zemākais pagrabstāvs drīzāk bija nevis pagrabs, bet gan ārkārtīgi šaurs gaitenis, kas aizstiepās perpendikulāri kāpnēm. Endersons paspī- dināja gaismu pa kreisi un tad pa labi. Lengdons saprata, ka eja ir tikai apmēram piecdesmit pēdas gara un abās tās pusēs atrodas mazas koka durvis. Izvietotas tik tuvu, ka telpas aiz tām nevarēja būt platākas par desmit pēdām.

ACME noliktavu un Domatillas katakotnbu apvienojums, Lengdons nodomāja, kamēr Endersons ielūkojās plānā. Mazītiņā sadaļa, kas attēloja zemāko pagrabstāvu, bija iezīmēta ar X, lai parādītu SBB13 atrašanās vietu. Lengdons nespēja nepamanīt, ka pagrabstāva izkārtojums bija gluži tāds pats kā četrpadsmit kapeņu mauzolejā - septiņas kapenes pretī septiņām kapenēm, un vienas izņemtas, lai rastu vietu kāpnēm, pa kurām viņi nupat bija nākuši. Kopā trīspadsmit.

Viņam radās aizdomas, ka skaitļa "trīspadsmit" sazvērestību teorijas piekritēji Amerikā būtu uzgavilējuši, ja zinātu par trīspadsmit glabātavām zem Savienoto Valstu Kapitolija. Dažiem likās aizdomīgi, ka Savienoto Valstu lielajā zīmogā ir trīspadsmit zvaigznes, trīspadsmit bultas, trīspadsmit piramīdas pakāpieni, trīspadsmit svītras uz vairoga, trīspadsmit olīvkoka lapas, trīspadsmit olīvas, trīspadsmit burti frāzē annuit coeptis, trīspadsmit burti frāzē e pluribus unum, un tā tālāk.

- Tā patiešām izskatās pamesta, - sacīja Endersons, ar kabatas bateriju iespīdinādams telpā. Smagās koka durvis bija līdz galam vaļā. Gaismas stars apmirdzēja šauru akmens kambari - apmēram desmit pēdas platu un trīsdesmit pēdas dziļu - kā tādu strupceļa gaiteni, kas neved nekur. Telpā atradās vienīgi divas vecas, izjukušas koka kastes un nedaudz saņurcīta ietinamā papīra.

Endersons uzspīdināja bateriju vara plāksnītei, kas bija piestiprināta pie durvīm. Plāksnīti klāja apsūbējums, taču uzraksts bija salasāms:

-    SBB4, - Endersons paziņoja.

-    Kur ir SBB13? - noprasīja Sato, no kuras mutes aukstajā pazemes gaisā izplūda vieglas tvaika strūkliņas.

-    Tur. - Endersons pavērsa staru uz gaiteņa dienvidu galu.

Lengdons vērīgi ielūkojās šaurajā ejā un nodrebinājās, par spīti aukstumam sajuzdams, ka ir viegli nosvīdis.

Visas telpas izskatījās vienādi, acīmredzami jau sen atstātas, durvis visām bija līdz galam vaļā. Kad viņi bija nonākuši līdz rindas galam, Endersons pagriezās pa labi un pacēla bateriju, lai ieskatītos telpā SBB13. Taču lukturīša stara ceļu aizšķērsoja smagas koka durvis.

Atšķirībā no visām citām, SBB13 telpa bija ciet.

Šīs pēdējās durvis izskatījās tieši tāpat kā pārējās - stipras viras, dzelzs rokturis un nosūbējusi vara plāksnīte ar numuru. Septiņas rakstu zīmes uz plāksnītes bija tāds pašas kā uz Pītera plaukstas augšstāvā.

Lūdzu, pasakiet man, ka šīs durvis ir aizslēgtas, Lengdons nodomāja.

Sato bez vilcināšanās ierunājās:

-     Pamēģiniet atvērt šīs durvis.

Drošības dienesta priekšnieks izskatījās satraukts, taču pastiepa roku, satvēra smago dzelzs rokturi un nospieda to. Velti. Tad viņš uzspīdināja lukturīti, izgaismodams smagu, vecmodīgu atslēgas plāksni un caurumu.

-     Izmēģiniet galveno atslēgu, - Sato mudināja.

Endersons izņēma augšstāva ieejas durvju galveno atslēgu, taču tā ne tuvu nederēja.

-     Vai nu es kļudos, - Sato sarkastiski aizrādīja, - vai arī drošības dienestam ārkārtas situācijā jāvar piekļūt visiem ēkas stūriem.

Nopūties Endersons atkal paskatījās uz Sato.

-     Kundze, mani vīri meklē rezerves atslēgu, bet…

-     Sašaujiet slēdzeni, - viņa pavēlēja, norādīdama uz atslēgas plāksni zem roktura.

Lengdonam salēcās sirds.

Izklausīdamies nelāgas sajūtas pārņemts, Endersons noklepojās.

-    Kundze, es gaidu ziņas par rezerves atslēgu. īsti neesmu pārliecināts, ka man būs ērti izspridzināt ceļu uz…

-    Varbūt jums būtu ērtāk cietumā par traucēšanu CIP veiktai izmeklēšanai?

Endersons neticīgi skatījās uz Sato. Pēc laba brīža viņš negribīgi atdeva kabatas bateriju Sato un atsprādzēja ieroča maksti.

-     Pagaidiet! - Lengdons iejaucās, vairs nespēdams ilgāk palikt malā. - Apdomājieties. Pīters drīzāk bija gatavs atdot savu labo roku, nekā atklāt to, kas varētu atrasties aiz šīm durvīm. Vai jūs tiešām domājat, ka mums vajadzētu to darīt? Atslēgt šīs durvis būtībā nozīmē izpildīt terorista prasības.

-    Vai jūs gribat dabūt atpakaļ Pīteru Solomonu? - Sato noprasīja.

-     Protams, bet…

-    Tad es jums ieteiktu rīkoties tieši tā, kā pieprasa viņa sagūstītājs.

-    Atslēgt senu portālu? Jūs domājat, ka šis ir tas portāls?

Sato iespīdināja gaismu Lengdonam sejā.

-     Profesor, man nav ne jausmas, kas tas ir. Pie velna! Vai nu šī ir glabātava vai slepena ieeja senā piramīdā, man ir nodoms to atvērt. Vai esmu izteikusies skaidri?

Lengdons ar samiegtām acīm paskatījās gaismā un beidzot pamāja.

l',id Sato pievērsa kabatas baterijas staru senlaicīgajai durvju atslēgas plāksnei.

-     Priekšniek? Rīkojieties!

Šķiet, joprojām nesamierinājies ar šādu ieceri, Endersons ļoti, ļoti lēnām izvilka savu ieroci, ar šaubām skatīdamies uz to.

-    Ak, dieva dēļ! - Sato rociņas pašāvās uz priekšu un paķēra ieroci. Sieviete iegrūda kabatas bateriju viņa tagad jau tukšajā plaukstā. - Uzspīdiniet to nolādēto gaismu! - Viņa rīkojās pārliecināti kā trenēts cilvēks, bez liekas kavēšanās noņemdama drošinātāju, paceldama ieroci un notēmēdama uz atslēgu.

-    Pagaidiet! - Lengdons iekliedzās, taču bija jau par vēlu.

Ierocis nodārdēja trīs reizes.

Lengdonam šķita, ka viņa bungādiņas eksplodējušas. Vai viņa ir prātu zaudējusi?! Šāvieni šaurajā telpā bija izskanējuši apdullinoši.

Arī Endersons izskatījās satriekts un viegli drebošu roku uzspīdināja kabatas bateriju sašautajām durvīm.

Atslēgas mehānisms nu bija sašķaidīts, koks ap to pilnīgi iznīcināts. Nu durvis stāvēja vaļā.

Sato pastiepa pistoli, pielika stobra galu pie durvīm un pagrūda tās. Durvis līdz galam atvērās, atklājot aiz tām valdošo tumsu.

Pie joda, kas tā par smaku? No tumsas izplūda neparasta smirdoņa. Lengdons uzmanīgi ielūkojās iekšā, taču tumsā neko nespēja saskatīt.

Endersons nostājās uz sliekšņa un uzspīdināja gaismu kailajai klona grīdai. Šī telpa bija tāda pati kā pārējās - gara, šaura istaba. Sienas veidoja raupjš mūris, kas radīja telpā senas cietuma kameras noskaņu. Taču tā smaka…

-    Te nekā nav, - Endersons paziņoja, iespīdinādams bateriju vēl dziļāk telpā. Beidzot viņš pacēla lukturīti, lai apgaismotu tālāko sienu.

-     Ak dievs! - Endersons iesaucās.

Visi to ieraudzīja un atlēca atpakaļ.

Lengdons neticīgi raudzījās telpas dzīlēs.

Šausmas! Kaut kas skatījās viņam pretī.

36.NODAĻA

-       Dieva vārdā, kas… - Endersons uz SBB13 telpas sliekšņa neveikli sagrābstīja savu kabatas bateriju un paspēra soli atpakaļ.

Arī Lengdons atrāvās, tāpat kā Sato, kura pirmo reizi visa vakara laikā izskatījās izbijusies.

Sato notēmēja ieroci uz tālāko sienu un ar mājienu lika Endersonam vēlreiz uzspīdināt gaismu. Endersons pacēla kabatas bateriju. Pie tālākās sienas stars kļuva blāvs, taču ar to pietika, lai izgaismotu bālu un rēgainu seju ar tukšiem acu dobumiem.

Cilvēka galvaskauss.

Tas bija novietots uz ļodzīga koka galdiņa, kas atradās pie telpas tālākās sienas. Līdzās galvaskausam bija nolikti divi cilvēka kāju kauli, kā arī citu priekšmetu kolekcija, kas rūpīgi izkārtota uz galda kā svētnīcā - senlaicīgs smilšu pulkstenis, kristāla flakons, svece, divas apakštasītes ar gaišu pulveri un papīra lapa. Pret sienu līdzās galdam bija atslieta gara, baismīga izkapts, kuras izliektais asmens tūdaļ atsauca atmiņā Nāves tēlu.

Sato iegāja telpā.

-    Nu ko… izskatās, ka Pīteram Solomonam ir vairāk noslēpumu, nekā biju iedomājusies.

Endersons pamāja, piesardzīgi virzīdamies viņai līdzi.

-    Te vietā ir teiciens par skeletiem skapī. - Viņš pacēla kabatas bateriju un nopētīja tukšās telpas atlikušo daļu. - Un tā smaka? - viņš piebilda, saraukdams degunu. - Kas tas ir?

-    Sērs, - Lengdons viņam aiz muguras mierīgi atbildēja. - Uz galda vajadzētu būt diviem šķīvīšiem. Šķīvītī pa labi būs sāls. Bet otrā - sērs.

Sato apsviedās apkārt. Viņas seja pauda neticību.

-    Pie velna, kā jūs to varat zināt?

-    Kundze, šādas telpas atrodamas visā pasaulē.

Vienu stāvu augstāk Kapitolija drošības dienesta darbinieks Nunjess pavadīja Kapitolija Arhitektu Belamī pa garo gaiteni, kas stiepās gar austrumu puses pamatiem. Nunjess bija gatavs apzvērēt, ka nupat dzirdējis trīs šāvienus - apslāpētus un pazemē. Nevar būt.

Zemākā pagrabstāva durvis ir vaļā, - Belamī sacīja, piemiegtām iicim skatīdamies gaiteņa dziļumā uz durvīm, kas stāvēja līdz galam atvērtas.

Patiešām ērmīgs vakars, Nunjess nodomāja. Neviens nemēdz iet tur lejā.

-   Es labprāt noskaidrošu, kas tur notiek, - viņš piedāvāja, sniegdamies pēc savas rācijas.

-   Atgriezieties pie saviem pienākumiem, - Belamī iebilda. - Es pats likšu galā.

Nunjess nervozi pamīņājās.

-     Esat par to pārliecināts?

Vorens Belamī apstājās un stingri uzlika plaukstu Nunjesam uz pleca.

-    Dēls, es te strādāju jau divdesmit piecus gadus. Domāju, ka spēšu atrast ceļu.

37.NODAĻA

Savā mUZa Malaks bija redzejis vairakas baisas telpas, taču tikai dažas no tām spēja līdzināties trešā nodalījuma pārdabiskajai pasaulei. Slapjā ēka. Tā vien likās, ka jucis zinātnieks ieņēmis lielveikalu un piekrāvis visas ejas un plauktus ar dažādu apveidu un izmēru traukiem. Līdzīgi fotogrāfa laboratorijai izgaismotā telpa tinās sarkanīgā saudzējošā dūmakā, kas plūda no plauktu apakšas un apspīdēja ar spirtu pildītās tvertnes. Konservantu smaka uzdzina nelabumu.

-     Šajā nodalījumā atrodas vairāk nekā divdesmit tūkstoši sugu, - apaļīgā meitene stāstīja. - Zivis, grauzēji, zīdītāji, reptiļi.

-    Ceru, ka visi ir beigti? - Malaks noprasīja, uzsvērti tēlodams, ka ir satraukts.

Sieviete iesmējās.

-    Jā, jā. Pavisam beigti. Jāatzīst, sākusi strādāt, es vismaz sešus mēnešus neuzdrošinājos te ienākt.

Malaks to spēja saprast. It visur, kur vien viņš lūkojās, atradās paraugu trauki ar mirušām dzīvības formām - salamandrām, medūzām, žurkām, vabolēm, putniem un citiem radījumiem, kurus viņš nemaz nepazina. Šī kolekcija jau tā pietiekami biedēja, bet dūmakaini sarkanais apgaismojums, kas pasargāja šos gaismjutīgos paraugus, radīja apmeklētājam sajūtu, ka viņš stāv gigantiskā akvārijā, kur nedzīvie radījumi sapulcējušies, lai vērotu nācējus.

-    Tas ir celakants, - Triša turpināja, rādīdama uz lielu organiskā stikla akvāriju, kurā atradās neglītākā zivs, kādu Malaks jebkad bija redzējis. - Tika uzskatīts, ka tie izmiruši kopā ar dinozauriem, taču šis pirms dažiem gadiem tika noķerts pie Āfrikas krastiem un uzdāvināts Smitsona institūtam.

Jums nu gan ir paveicies, Malaks nodomāja, gandrīz neklausīdamies. Viņš cītīgi pētīja sienas, meklēdams novērošanas kameras. Viņš ieraudzīja tikai vienu - pievērstu ieejas durvīm - par to nebija jābrīnās, paturot prātā, ka tā noteikti ir vienīgā ieeja.

-     Un te ir tas, ko jūs gribējāt redzēt… - Triša sacīja, aizvedusi Ma- laku pie milzīgā akvārija, ko viņš bija ieraudzījis pa logu. - Mūsu garākais eksemplārs. - Viņa ar plašu žestu norādīja uz pretīgo radījumu kā televīzijas šova vadītāja, kas atklāj skatītājiem jaunu automašīnu. - Architeuthis.

Milzu kalmāra akvārijs izskatījās pēc vairākām stiklotām telefona kabīnēm, kas noliktas uz sāniem un galos sametinātas kopā. Garajā, caurspīdīgajā organiskā stikla zārkā peldēja kaut kas atbaidoši bāls un bezveidīgs. Malaks cieši raudzījās uz izblīdušo, maisam līdzīgo galvu un acīm basketbola bumbas lielumā.

-    Salīdzinājumā ar to jūsu celakantu šis izskatās gandrīz vai skaists, - viņš secināja.

-     Pagaidiet, kamēr ieraudzīsiet viņu izgaismotu.

Triša atvēra garo akvārija vāku. No tā izplūda spirta tvaiki. Viņa iebāza roku akvārijā un nospieda slēdzi, kas atradās tieši virs šķidruma virsmas. Gar akvārija pamatni iedegās fluorescējošu lampiņu virkne. Tagad Architeuthis spīdēja visā savā godībā - milzīga galva, savienota ar glumu pūstošu taustekļu un griezīgi asu piesūcekņu masu.

Viņa sāka stāstīt par to, kā Architeuthis spējot cīniņā uzveikt kaša- lotu.

Malakam tā bija tikai tukša pļāpāšana.

Bija pienācis īstais brīdis.

Triša Danna trešajā nodalījumā allaž bija jutusies neomulīgi, taču saltās trīsas, kas nupat pārskrēja pār muguru, likās citādas.

Primitīvas. Pirmatnējas.

Viņa pūlējās tās neievērot, taču saltums strauji pieņēmās spēkā, dziļi iecērtot viņā nagus. Kaut arī Triša nekādi nespēja izprast sava nemiera avotu, intuīcija nepārprotami apgalvoja, ka pienācis laiks doties prom.

-    Lai nu kā, bet tāds nu tas kalmārs ir, - viņa sacīja, iebāzdama roku akvārijā un izslēgdama apgaismojumu. - Mums droši vien vajadzētu doties atpakaļ uz Ketrinas…

Plata plauksta cieši aizspieda Trišai muti, strauji atliecot viņas galvu. Tai pašā mirklī viņas ķermeņa augšdaļu aptvēra spēcīga roka, piespiežot viņu pie akmens cietām krūtīm. Uz sekundes simtdaļu Triša sastinga no šoka.

Tad viņu pārņēma šausmas.

Vīrietis pataustījās pāri viņas krūtīm, sagrāba karšatslēgu un spēcīgi parāva lejup. Aukliņa apsvilināja Trišai skaustu un pārtrūka. Karšat- slēga nokrita uz grīdas viņiem pie kājām. Triša cīnījās, pūlēdamās izrauties, taču nespēja sacensties ar vīrieša augumu un spēku. Mēģināja kliegt, taču vīrieša plauksta joprojām cieši aizklāja viņas muti. Vīrietis noliecās, pielika lūpas viņai pie auss un nočukstēja:

-     Kad noņemšu roku tev no mutes, tu nekliegsi, vai skaidrs?

Viņa enerģiski pamāja, plaušām degot pēc gaisa. Es nevaru paelpot!

Uzbrucējs noņēma plaukstu viņai no mutes, un Triša noelsās, dziļi ieelpodama.

-    Laidiet mani vaļā! - viņa aizelsusies pieprasīja. - Velns parāvis, ko jūs darāt?

-    Pasaki man savu PIN kodu, - vīrietis pavēlēja.

Triša pilnīgi apjuka. Ketrinal Palīgā! Kas ir šis cilvēks?!

-    Jūs var ieraudzīt apsardze! - viņa izgrūda, labi zinādama, ka abi neatrodas kameru sniedzamības rādiusā. Un neviens tik un tā neskatās.

-     PIN kodu, - vīrietis atkārtoja. - To, kas atbilst tavai karšatslēgai.

Sajutusi vēderā ledainas bailes, Triša mežonīgi pagriezās, atbrīvoja vienu roku un apsviedās, lai ar nagiem iecirstos vīrietim acīs. Viņas pirksti ieurbās miesā un noslīdēja pār vaigu. Saskrāpētajā ādā parādījās četras tumšas svītras. Tad viņa atskārta, ka tās nemaz nav asiņainas brūces. Vīrietis bija uzklājis grimu, ko Triša nupat bija notraukusi, atklājot paslēptos tetovējumus.

Kas ir šis briesmonis?!

Ar šķietami pārcilvēcisku spēku vīrietis viņu pagrieza, pacēla gaisā un pārgrūda pāri atvērtā kalmāra akvārija malai tā, ka viņas seja tagad atradās virs spirta. Izgarojumi dedzināja viņas nāsis.

-     Kāds ir tavs PIN kods? - viņš atkārtoja.

Trišai dega acis, kuru priekšā vīdēja kalmāra bālā miesa.

-    Pasaki, - vīrietis pavēlēja, pagrūzdams viņas seju tuvāk virsmai, - kāds tas ir?

Tagad Trišai dega rīkle.

-     Nulle, astoņi, nulle, četri! - viņa izgrūda, gandrīz nespēdama paelpot. - Laidiet mani vaļā! Nulle, astoņi, nulle, četri!

-    Ja tu melo… - viņš iesāka, iegrūdis Trišu vēl zemāk. Tagad viņas mati mirka spirtā.

-    Es nemeloju! - viņa klepodama iebilda. - Ceturtais augusts! Tā ir mana dzimšanas diena!

-     Paldies, Triša.

Muskuļotās rokas vēl ciešāk saņēma Trišas galvu, un iznīcinošs spēks trieca viņu lejup, iegremdējot seju akvārijā. Triša sajuta acīs dedzinošas sāpes. Vīrietis uzspieda vēl stiprāk, iegrūžot spirtā visu viņas galvu. Triša juta, ka seja iespiežas kalmāra gaļīgajā galvā.

Saņēmusi visus spēkus, viņa sāka mežonīgi pretoties un liekties atpakaļ, pūlēdamās izvilkt galvu no akvārija. Taču spēcīgās rokas pat nepakustējās.

Man vajadzīgs gaiss!

Joprojām iegremdēta spirtā, viņa pūlējās neatvērt ne acis, ne muti. Plaušas dega, kamēr viņa cīnījās ar spēcīgo dziņu ievilkt elpu. Nē! Nedari to! Tomēr beidzot elpošanas reflekss guva virsroku.

Mute strauji pavērās un plaušas drudžaini izpletās, mēģinot iesūkt skābekli, pēc kā alka viņas ķermenis. Ar dedzinošu triecienu spirta vilnis ielija viņai mutē. Kad ķimikālijas strauji ieplūda plaušās, Triša izju- la sāpes, kādas viņa nemūžam nebutu spējusi izteloties. Par laimi, tas ilga tikai dažas sekundes. Un tad viņas pasaule pilnīgi satumsa.

Malaks stāvēja līdzās akvārijam, smagi elsodams un pētīdams nodarītos postījumus.

Nedzīvā sieviete gulēja saļimusi pāri akvārija malai, viņas seja vēl aizvien bija iegremdēta spirtā. Redzot viņu tur, Malaks uz mirkli atcerējās to otro sievieti, kuru savulaik bija nogalinājis.

Izabelu Solomonu.

Sen. Citā dzīvē.

Tagad Malaks cieši raudzījās uz ļengano līķi. Viņš satvēra un pacēla sievietes kuplos gurnus, uzvilka augšā, pastūma uz priekšu, kamēr viņa sāka slīdēt pāri kalmāra akvārija malai. Triša Danna ar galvu pa priekšu ieslīdēja spirtā. Tai sekoja pārējais ķermenis, kas ar šļakstu novēlās lejā. Pamazām ņirbošie viļņi norima, un sievietes augums ļengani peldēja virs milzīgā jūras radījuma. Kad drēbes pamazām kļuva smagākas, viņa sāka grimt, noslīdēdama tumsā. Sprīdi pa sprīdim Trišas Dannas līķis nogūla virsū milzīgajam nezvēram.

Malaks noslaucīja rokas un nolaida vietā organiskā stikla vāku, lai aizvērtu akvāriju.

Slapjajā ēkā ir jauns eksemplārs.

Viņš pacēla no grīdas Trišas karšatslēgu un iebāza kabatā. 0804.

Pirmo reizi ieraugot Trišu vestibilā, Malaks bija uztvēris to kā traucēkli. Tad viņš aptvēra, ka Trišas karšatslēga un parole ir gluži kā apdrošināšanas polise. Ja Ketrinas datu uzglabāšanas telpa ir tik neieņemama, kā Pīters bija licis manīt, tad Malaks bija paredzējis zināmas problēmas, pierunājot Ketrinu to atslēgt. Tagad man ir pašam savs atslēgu komplekts. Viņš jutās apmierināts, jo zināja, ka vairs nevajadzēs velti tērēt laiku, pakļaujot Ketrinu savai gribai.

Izslējies Malaks ieraudzīja loga stiklā savu atspulgu un pamanīja, ka grims ir pamatīgi sabojāts. Tas vairs nebija svarīgi. Kad Ketrina visu sapratīs, būs jau par vēlu.

38.NODAĻA

-      Sī ir brīvmūrnieku telpa? - Sato noprasīja, novērsdamās no galvaskausa un tumsā ieurbdamās ar skatienu Lengdonā.

Profesors mierīgi pamāja.

-    To sauc par pārdomu istabu. Šīs telpas veidotas kā aukstas, askētiskas vietas, kur brīvmūrnieks var apcerēt pats savu mirstīgumu. Meditējot par nāves neizbēgamību, brīvmūrnieks gūst vērtīgu priekšstatu par dzīves nepastāvīgo dabu.

Sato paskatījās apkārt uz baiso telpu. Acīmredzot viņu šie vārdi nepārliecināja.

-    Šī ir meditācijas istaba?

-    Būtībā jā. Šajās telpās allaž atrodas vieni un tie paši simboli - galvaskauss un sakrustoti kauli, izkapts, smilšu pulkstenis, sērs, sāls, tīra papīra lapa, svece un tā tālāk. Šie nāves simboli iedvesmo brīvmūrniekus apdomāt, kā labāk pavadīt savu dzīvi zemes virsū.

-     Izskatās pēc nāves svētnīcas, - Endersons aizrādīja.

Savā ziņā tā arī ir.

-     Lielākā daļa manu simboloģijas studentu sākumā reaģē tāpat. - Lengdons bieži uzdeva studentiem izlasīt Beresniaka "Brīvmūrnieku simbolus", kur bija atrodamas skaistas pārdomu istabu fotogrāfijas.

-    Un jūsu studentiem, - Sato noprasīja, - neliekas biedējoši, ka brīvmūrnieki meditē telpā ar galvaskausiem un izkaptīm?

-     Ne vairāk biedējoši par to, ka kristieši skaita lūgšanas pie kājām cilvēkam, kurš pienaglots pie krusta; vai par to, ka indieši skandē lūgsnas pie ziloņa ar četrām rokām, kuru sauc par Ganešu. Kādas kultūras simbolu pārprašana bieži kļūst par iemeslu aizspriedumiem.

Sato aizgriezās, acīmredzami nebūdama noskaņota klausīties lekciju. Viņa pagājās tuvāk galdam ar savādajiem artefaktiem. Endersons mēģināja izgaismot viņai ceļu ar kabatas bateriju, taču tās stars pamazām sāka bālēt. Viņš padauzīja pa lukturīša galu, un tas iespīdējās mazliet spožāk.

Kad trijotne iegāja dziļāk šaurajā telpā, Lengdona nāsis piepildīja sēra asā smaka. Zemākais pagrabstāvs bija drēgns, un gaisa mitrums aktivizēja trauciņā esošo sēru. Sato nostājās pie galda un vērīgi nopē-

lija galvaskausu un pārējos priekšmetus. Endersons viņai pievienojās, visiem spēkiem pūlēdamies izgaismot galdu, taču kabatas baterijas stars kļuva aizvien blāvāks.

Apskatījusi visu, kas bija uz galda, Sato nopūtusies iespieda rokas sānos.

-    Kas tie ir par krāmiem?

Lengdons zināja, ka priekšmeti šajā istabā ir rūpīgi izraudzīti un sakārtoti.

-       Pārtapšanas simboli, - viņš paskaidroja Sato, juzdamies kā ieslodzīts. Pagājis uz priekšu, Lengdons pievienojās viņiem pie galda. - Galvaskauss jeb caput mortuum simbolizē cilvēka pēdējo pārtapšanu satrūdot; tas ir atgādinājums, ka mēs visi kādudien nometīsim savas mirstīgās miesas. Sērs un sāls ir alķimiski katalizatori, kas veicina pārtapšanu. Smilšu pulkstenis simbolizē laika pārveidojošo spēku. - Viņš pamāja uz neaizdedzināto sveci. - Un šī svece simbolizē radošo pirmatnējo uguni un cilvēka atmošanos no neziņas miega jeb pārtapšanu ar apgaismības palīdzību.

-    Un… tas? - Sato jautāja, rādīdama stūrī.

Endersons pievērsa dziestošo kabatas bateriju milzīgajai izkaptij, kas bija atslieta pret tālāko sienu.

-     Tas nav nāves simbols, kā uzskata lielākā daļa cilvēku, - Lengdons paskaidroja. - Šī izkapts patiesībā simbolizē dabu, kas sniedz uzturu pārveidodamās, proti, pļaujot dabas dotos augļus.

Sato un Endersons apklusa, acīmredzot pūlēdamies izprast šo savādo ainu.

Savukārt Lengdons vēlējās tikt ārā no šejienes.

-    Es saprotu, ka šī istaba var likties neparasta, - viņš sacīja, - taču te nav nekā īpaša; tas patiešām ir pilnīgi normāli. Daudzās brīvmūrnieku ložās ir precīzi tādas pašas istabas.

-     Bet šī taču nav brīvmūrnieku loža! - Endersons aizrādīja. - Te ir Savienoto Valstu Kapitolijs, un es gribētu zināt, kāda velna pēc šī istaba atrodas manā ēkā.

-     Dažkārt brīvmūrnieki iekārtoja šādas telpas savos birojos vai privātmājās kā meditācijas vietas. Tas nav nekas neparasts. - Lengdons pazina kādu sirds ķirurgu Bostonā, kurš sava kabineta sienas skapi bija pārveidojis par brīvmūrnieku pārdomu istabu, lai pirms došanās uz operāciju zāli varētu nodoties mirstīguma apcerēšanai.

Sato kļuva nemierīga.

-    Jūs gribat teikt, ka Pīters Solomons nāk lejā, lai prātotu par nāvi?

-    Es patiešām nezinu, - Lengdons godīgi atbildēja. - Varbūt viņš to izveidojis kā svētnīcu saviem brīvmūrnieku brāļiem, kuri strādā šajā ēkā, radot viņiem garīgu patvērumu no materiālās pasaules haosa… vietu, kur ietekmīgs likumdevējs varētu gremdēties pārdomās, pirms pieņemt lēmumu, kas atstās iespaidu uz visiem līdzcilvēkiem.

-     Burvīgs uzskats, - Sato sarkastiski noteica, - taču man ir aizdomas, ka amerikāņiem varētu rasties zināmi aizspriedumi, ja viņu vadoņi skaitītu lūgšanas sienas skapjos ar izkaptīm un galvaskausiem.

jā, bet tādiem nevajadzētu rasties, Lengdons nodomāja, iztēlodamies, cik citāda varētu būt pasaule, ja vairāk būtu tādu līderu, kuri, pirms mešanās karā, pārdomā nāves neatgriezeniskumu.

Sakniebusi lūpas, Sato uzmanīgi nopētīja visus četrus ar svecēm apgaismojamās telpas stūrus.

-     Bez cilvēku kauliem un ķimikāliju trauciņiem te noteikti jābūt vēl kaut kam, profesor. Kāds jūs atvilināja šurp no mājām Kembridžā, lai jūs nonāktu tieši šajā istabā.

Lengdons cieši piespieda somu sev pie sāna, joprojām nespēdams iztēloties, kā gan tas sainītis varētu būt saistīts ar šo istabu.

-     Kundze, man žēl, taču es šeit neredzu neko neparastu. - Lengdons cerēja, ka tagad viņi beidzot varētu ķerties pie Pītera meklēšanas.

Endersona kabatas baterijas gaisma atkal noraustījās, un Sato apsviedās pret viņu, vairs nespēdama slēpt dusmas.

-     Dieva dēļ, vai tas ir par daudz prasīts? - Viņa iegrūda roku kabatā un izvilka šķiltavas. Ar īkšķi uzšķīlusi kramiņu, viņa pastiepa roku ar liesmiņu un aizdedzināja uz galda vienīgo sveci. Deglis nosprakšķē- ja un tad iedegās, izplatot šaurajā telpā rēgainu spīdumu. Uz akmens mūriem šaudījās garas ēnas. Kad liesma kļuva gaišāka, viņiem priekšā atklājās negaidīta aina.

-     Skatieties! - Endersons iesaucās, rādīdams ar pirkstu.

Sveces gaismā viņi tagad varēja redzēt izbalējušu grafiti plankumu - septiņus lielos burtus, kas bija uzkricelēti uz dibensienas.

VITRIOL

-     Dīvaina vārda izvēle, - Sato secināja, kad sveces gaisma uzmeta pāri burtiem biedējošu galvaskausa siluetu.

-     Patiesībā tas ir akronīms, - Lengdons iejaucās. - Tas tiek rakstīts uz dibensienas lielākajā daļā šādu istabu kā saīsinājums brīvmūrnieku meditāciju mantrai: Visita interiora terrae, rectificando invenies occultum lapidem.

Sato vēroja profesoru. Šķita, ka uz viņu šie vārdi atstājuši iespaidu.

-    Un ko tas nozīmē?

-    Apmeklē zemes dzīles, un attīroties tu atradīsi noslēpto akmeni.

CIP Drošības pārvaldes direktores skatiens kļuva ass.

-    Vai tas noslēptais akmens ir saistīts ar noslēptu piramīdu?

Lengdons paraustīja plecus, nevēlēdamies piekrist šādam salīdzinājumam.

-    Tie, kuriem sagādā prieku fantazēšana par Vašingtonā paslēptām piramīdām, tiešām jums sacītu, ka occultum lapidem attiecas uz šādu akmens piramīdu. Citi teiktu, ka tā ir atsauce uz filozofu akmeni - alķīmiķi ticēja šīs substances spējai apveltīt viņus ar nemirstību vai pārvērst svinu par zeltu. Citi apgalvo, ka tā ir atsauce uz visu svētumu svētumu, tas ir, slepenu akmens kambari Lielā tempļa vidū. Daži uzskata, ka tā ir kristiešu atsauce uz Svēto Pēteri jeb Klinti. Ikviena ezo- teriskā tradīcija izskaidro šo akmeni citādi, taču occultum lapidem nemainīgi ir varas un apgaismības avots.

Endersons noklepojās.

-    Vai ir iespējams, ka Solomons šim puisim samelojis? Varbūt viņš tam pateicis, ka šeit kaut kas ir… bet patiesībā nekā nav.

Lengdons domāja par pašu.

Negaidot sveces liesma noraustījās kā caurvēja skarta. Uz mirkli tā kļuva nespodra, tad atguvās un atkal spoži iedegās.

-    Savādi, - Endersons noteica. - Cerams, ka augšstāvā neviens nav aizvēris tās durvis. - Viņš izgāja no istabas gaiteņa tumsā. - Vai tur kāds ir?

Taču Lengdons gandrīz nemanīja, kā drošības dienesta priekšnieks aiziet. Viņa skatienu pēkšņi bija piesaistījusi dibensiena. Kas nupat bija noticis?

-    Vai jūs to redzējāt? - Sato noprasīja, arī nemierīgi raudzīdamās uz sienu.

Sirdij iepukstoties straujāk, Lengdons pamāja. Ko es nupat redzēju?

Pirms mirkļa siena bija šķietami ieņirbējusies, it kā caur to būtu izgājuši sīki enerģijas vilnīši.

Tagad Endersons platiem soļiem ienāca atpakaļ istabā.

-    Tur neviena nav. - Kad viņš atgriezās telpā, siena atkal noņirbēja. - Velns un elle! - viņš iesaucās un atlēca nostāk.

Trijotne labu brīdi stāvēja mēma - visi kā viens skatījās uz sienu. Aptverot redzēto, Lengdons atkal sajuta saltas trīsas. Viņš piesardzīgi pastiepa roku, un pirkstgali pieskārās istabas dibensienas virsmai.

-    Tā nav siena, - viņš sacīja.

Endersons un Sato panācās tuvāk un uzmanīgi ieskatījās virsmā.

-    Tas ir audekls, - Lengdons paskaidroja.

-     Un tas noplīvoja, - Sato aši piebilda.

Jā, ļoti savādi. Lengdons rūpīgāk nopētīja virsmu. Audekls bija biedējoši atstarojis sveces gaismu, jo nupat bija plīvojis prom no istabas… viļņojies cauri dibensienas plaknei.

Lengdons ļoti uzmanīgi izstiepa pirkstus, iespiezdams audeklu dziļāk. Satrūcies viņš atrāva roku. Tur ir caurums!

-    Paveiciet to nost, - Sato pavēlēja.

Tagad Lengdona sirds mežonīgi dauzījās. Viņš pacēla roku un cieši satvēra audekla malu, lēni pavilkdams uz vienu pusi. Viņš neticīgi raudzījās uz to, kas gulēja paslēpts aiz audekla. Ak dievs!

Sato un Endersons stāvēja, pārsteigumā klusēdami un skatīdamies dibensienas atverē.

Beidzot Sato ierunājās:

- Izskatās, ka esam atraduši mūsu piramīdu.

39.NODAĻA

Roberts Lengdons nekustīgi skatījas uz atveri sienā. Paslēpts aiz audekla, sienā bija izdobts precīza kvadrāta formas caurums. Apmēram trīs pēdas platā atvere, šķiet, bija izveidota, izņemot vairākus ķieģeļus. Uz mirkli Lengdonam tumsā šķita, ka tas ir logs, kas ved uz nākamo istabu.

Nu viņš redzēja, ka tā nav.

Niša pletās sienā tikai dažu pēdu dziļumā. Kā rupji izcirsts plaukts, tā Lengdonam atgādināja muzeja alkovu, kas izveidots kādas statuetes novietošanai. Arī šajā nišā bija ielikts neliels priekšmets.

Izkaltais monolīta granīta gabals bija apmēram deviņas collas augsts. Tā virsma bija gluda, ar četrām nopulētām sānu malām, kas spīdēja sveces gaismā.

Lengdons nespēja izprast, ko tas te darīja. Akmens piratnīda?

-     Spriežot pēc jūsu pārsteigtā izskata, - Sato aizrādīja, izklausīdamās pašapmierināta, - es noprotu, ka šis priekšmets nav tipisks pārdomu istabām. - Tā kā Lengdons papurināja galvu, viņa turpināja: - Tad varbūt jūs vēlētos pārvērtēt savus apgalvojumus par leģendāro Vašingtonā noslēpto brīvmūrnieku piramīdu? - Tagad viņas balss skanēja gandrīz augstprātīgi.

-    Direktore, - Lengdons tūlīt iebilda, - šī piramīdiņa nav brīvmūrnieku piramīda.

-    Tātad tā ir tikai sagadīšanās, ka mēs atradām piramīdu, kas paslēpta pašā Savienoto Valstu Kapitolija sirdi, slepenā istabā, kas pieder kādam brīvmūrnieku vadonim?

Izberzējis acis, Lengdons mēģināja domāt skaidri.

-     Kundze, šī piramīda nemaz nelīdzinās tajā mītā minētajai. Brīvmūrnieku piramīda tiek aprakstīta kā milzīga un ar virsotni, kas izkalta no tīra zelta.

Vēl vairāk - Lengdons zināja, ka šī piramīdiņa ar plakano augšdaļu pat nav īsta piramīda. Bez virsotnes tas bija pilnīgi cits simbols. Pazīstama kā nepabeigtā piramīda, tā kalpoja par simbolisku atgādinājumu, ka cilvēka pacelšanās līdz savam augstākajam cilvēciskajam potenciālam allaž ir nebeidzama. Kaut arī to apzinājās tikai daži, šis bija visplašāk publicētais simbols zemes virsū. Nodrukāts vairāk nekā divdesmit miljardu metienā. Nepabeigtā piramīda greznoja katru apgrozībā esošo viena dolāra naudas zīmi un pacietīgi gaidīja savu virsotni, kura karājās gaisā virs piramīdas kā atgādinājums par Amerikas vēl nepiepildīto likteni un darbiem, kas vēl jāveic gan pašai valstij, gan tās pilsoņiem.

-     Noceliet zemē, - Sato pavēlēja Endersonam, pamādama uz piramīdu. - Es gribu to kārtīgi aplūkot. - Viņa sāka izbrīvēt vietu uz galda, bez jebkādas bijības pagrūzdama malā galvaskausu un sakrustotos kaulus.

Lengdonam pamazām radās tāda sajūta, ka viņi ir parasti kapu iz- laupītāji, kuri apgāna privātu svētnīcu.

Endersons paspraucās garām Lengdonam, iebāza rokas nišā un ar lielajām plaukstām satvēra piramīdu. Tādā leņķī tikai ar pūlēm spēdams to pacelt, viņš pavilka piramīdu uz savu pusi un ar smagu būkšķi nolika uz koka galda. Viņš atkāpās, lai dotu vietu Sato.

Direktore atkal nolika sveci tuvāk piramīdai un uzmanīgi apskatīja tās nopulēto virsmu. Viņa lēni pārlaida pār to savus sīciņos pirkstus, izpētīdama katru platās augšdaļas collu un tad arī sānus. Viņa aplika plaukstas piramīdai, lai aptaustītu tās aizmuguri, un tad acīmredzami vīlusies sarauca pieri.

-     Profesor, pirmīt jūs teicāt, ka brīvmūrnieku piramīda uzcelta, lai pasargātu slepenu informāciju.

-    Tāda ir leģenda, jā.

-    Tātad, teorētiski runājot, ja Pītera nolaupītājs uzskata, ka šī ir īstā brīvmūrnieku piramīda, tad viņš arī uzskatītu, ka tā satur nozīmīgu informāciju.

Lengdons aizkaitināts pamāja.

-     Jā, kaut gan… pat atradis šādu informāciju, viņš droši vien nespētu to izlasīt. Saskaņā ar leģendu, piramīdas saturs ir šifrēts, padarot informāciju nepieejamu visiem… izņemot tos, kuri ir tās cienīgi.

-     Kā, lūdzu?

Juzdams aizvien pieaugošo nepacietību, Lengdons tomēr nosvērti atbildēja:

-      Mitoloģiski dārgumi allaž tiek aizsargāti, nosakot labo īpašību pārbaudes. Varbūt jūs atceraties leģendu par zobenu akmenī? Tajā teikts, ka akmens atsakās atdot zobenu un to var paņemt tikai Arturs, kurš garīgi sagatavojies izmantot zobenu, kas dveš tādu godbijību un spēku. Brīvmūrnieku piramīdai ir tāda pati ideja. Šajā gadījumā dārgumi ir informācija, un tiek apgalvots, ka tā ir uzrakstīta šifrētā valodā - mistiskā aizmirstu vārdu mēlē -, ko spēj izlasīt vienīgi tie, kuri ir tās cienīgi.

-    Varbūt tas izskaidro, kāpēc jūs šovakar esat ataicināts šurp. - Sato lūpās pavīdēja viegls smaids.

-     Kā, lūdzu?

Sato mierīgi pagrieza piramīdu uz vietas, pavēršot to tieši par simt astoņdesmit grādiem. Tagad piramīdas ceturtā puse iemirdzējās sveces gaismā.

Roberts Lengdons pārsteigts cieši raudzījās uz to.

-    Šķiet, - Sato sacīja, - kāds uzskata, ka jūs esat tās cienīgs.

40.NODAĻA

Kur Triša tik ilgi kavējas?

Ketrina Solomona vēlreiz paskatījās pulkstenī. Viņa bija aizmirsusi brīdināt doktoru Abadonu par dīvaino ceju uz laboratoriju, taču nespēja iedomāties, ka tumsa varētu viņus tik ļoti aizkavēt. Nu jau viņiem vajadzētu būt klāt.

Piegājusi pie izejas, Ketrina atvilka vaļā ar svinu izoderētās durvis, uzmanīgi ieskatīdamās tukšumā. Viņa mirkli ieklausījās, taču neko nedzirdēja.

-    Triša? - Ketrina uzsauca, un viņas balsi norija tumsa.

Klusums.

Neizpratnes pārņemta, viņa aizvēra durvis, paņēma mobilo telefonu un piezvanīja uz vestibilu.

-    Te runā Ketrina. Vai Triša ir pie jums?

-    Nē, kundze, - vestibila sargs atteica. - Viņa kopā ar jūsu viesi devās atpakaļ apmēram pirms desmit minūtēm.

-    Tiešām? Diez vai viņi vispār ir iegājuši piektajā nodalījumā.

-    Pagaidiet. Es pārbaudīšu! - Ketrina dzirdēja, kā sarga pirksti klikšķina datora tastatūru. - Jums taisnība. Saskaņā ar Dannas jaunkundzes karšatslēgas reģistra žurnālu, viņa vēl nav atvērusi piektā nodalījuma durvis. Pēdējo reizi viņa izmantojusi karti apmēram pirms astoņām minūtēm… trešajā nodalījumā. Laikam jau viņa pa ceļam izvedusi jūsu viesi nelielā ekskursijā.

Ketrina sarauca pieri. Acīmredzot. Šie jaunumi šķita mazliet savadi, taču viņa vismaz zināja, ka trešajā nodalījumā Triša nepaliks ilgi. Tur briesmīgi ož.

-    Paldies. Vai mans brālis jau ieradies?

-    Nē, kundze, pagaidām nav.

-     Paldies.

Beigusi sarunu, Ketrina sajuta negaidītu satraukumu. Neomulīgās izjūtas dēļ viņa sastinga, taču tikai uz mirkli. Tieši tāds pats nemiers viņu bija pārņēmis pirmīt, ieejot doktora Abadona mājā. Apkaunojošā kārtā Ketrinas sievišķā intuīcija tur bija viņu pievīlusi. Pamatīgi.

Uztraukumam nav iemesla, Ketrina sev iegalvoja.

41.NODAĻA

Roberts Lengdons pētīja akmens piramīdu. Neiespējami. - Sena šifrēta valoda, - Sato atkārtoja, nepaceldama galvu. - Sakiet, vai šo var par tādu nosaukt?

Uz nupat atklātās piramīdas skaldnes gludajā akmenī bija precīzi iegravēta sešpadsmit rakstu zīmju virkne.

Līdzās stāvošais Endersons iepleta muti, būdams tikpat satriekts kā pats Lengdons. Drošības dienesta priekšnieks šķita nupat ieraudzījis citplanētiešu vēstījumu.

-     Profesor? - Sato atkārtoja. - Es pieņemu, ka jūs varat to izlasīt, vai ne?

-     Kāpēc jums vajadzētu tā domāt? - pagriezies jautāja Lengdons.

-     Tāpēc, ka jūs tikāt atvests šurp, profesor. Jūs tikāt izraudzīts. Izskatās, ka šis uzraksts ir kaut kāds šifrs. Paturot prātā jūsu reputāciju, man šķiet acīmredzami, ka jūs tikāt atvests šurp, lai to atšifrētu.

Lengdons bija spiests atzīt, ka pēc saviem piedzīvojumiem Romā un Parīzē viņš pastāvīgi bija saņēmis lūgumus palīdzēt, lai atšifrētu dažus no vēstures diženākajiem neatrisinātajiem kodiem - Festas disku, Do- rabellas šifrēto vēstuli, noslēpumaino Voiniča manuskriptu.

Sato pārvilka pirkstu pāri uzrakstam.

-    Vai varat man pateikt, ko nozīmē šīs zīmes?

Tās mv zīmes, Lengdons domās aizrādīja. Tie ir simboli. Šo valodu viņš tūlīt pazina - tas bija 17. gadsimtā izmantots šifrēts slepenraksts. Lengdons ļoti labi zināja, kā to izlasīt.

-    Kundze, - viņš svārstīdamies iebilda, - šī piramīda ir Pītera privātais īpašums.

-    Privāts vai ne, man vienalga. Ja jūs tikāt atvests uz Vašingtonu tieši šī koda dēļ, es negrasos ļaut jums izvēlēties. Es gribu zināt, kas tur rakstīts.

CIP Drošības pārvaldes direktores BlackBerri/ skaļi iedūcās, un viņa izrāva ierīci no kabatas, kādu brīdi pētīdama saņemto ziņu. Lengdons bija pārsteigts, ka ASV Kapitolija ēkas iekšējais bezvadu tīkls nodrošina pakalpojumus tik dziļi pazemē.

Sato kaut ko noņurdēja un savilka uzacis, uzmezdama Lengdonam savādu skatienu.

-    Priekšniek Enderson? - Sato ievaicājās, pagriezusies pret viņu. - Vai drīkstu pārmīt ar jums kādu vārdu divatā? - Direktore pamāja Ender- sonam, lai panāk līdzi, un viņi nozuda piķa melnajā ejā, pametot Leng- donu vienu pašu Pītera pārdomu istabas nemierīgajā sveces gaismā.

Priekšnieks Endersons netika gudrs, kad reiz šis vakars beigsies. Nocirsta roka manā Rotondā? Nāves svētnīca manā pagrabā? Dīvaini gravējumi akmens piramīdā? Nez kāpēc Redskins spēle vairs nelikās nozīmīga.

Izgājis līdzi Sato tumšajā gaitenī, Endersons ieslēdza savu kabatas bateriju. Tās stars bija blāvs, taču labāks par neko. Sato paveda viņu dažus jardus tālāk pa gaiteni, prom no Lengdona acīm.

-    Paskatieties uz šo, - viņa pačukstēja, iedevusi Endersonam savu BlackBerry.

Endersons paņēma ierīci un, piemiedzis acis, ieskatījās izgaismotajā ekrānā. Tajā bija redzams melnbalts attēls - Lengdona somas rentgena uzņēmums, ko Endersons bija pavēlējis nosūtīt Sato. Tāpat kā visos rentgena uzņēmumos, visblīvākie priekšmeti bija visbaltākajā krāsā. Lengdona somā viena lieta spožumā pārspēja visas pārējās. Ārkārtīgi blīvais priekšmets citu mantu tumšajā juceklī spīdēja kā žilbinošs dārgakmens. Tā forma bija nepārprotama.

Viņš to nēsājis līdzi visu vakaru? Endersons pārsteigts skatījās uz Sato.

-    Kāpēc Lengdons par to neieminējās?

-    Nolādēti labs jautājums, - Sato pačukstēja.

-    Šī forma… tā nevar būt sakritība.

-     Nē, - Sato piekrita, nu jau izklausīdamās nikna. - Es teiktu, ka ne.

Drošības dienesta priekšnieka uzmanību piesaistīja klusa čaboņa gaitenī. Satrūcies viņš pavērsa kabatas bateriju uz tumšo eju. Dziestošais stars atklāja tikai tukšu koridoru ar neskaitāmām atvērtām durvīm.

-    Hallo? - Endersons uzsauca. - Vai tur kāds ir?

Klusums.

Sato savādi paskatījās uz viņu, jo acīmredzot nebija dzirdējusi neko.

Endersons vēl mirkli paklausījās un tad atmeta ar roku. Man jātiek urā no šejienes.

Palicis viens sveces izgaismotajā istabā, Lengdons pārvilka pirkstus pār asi grieztā piramīdas gravējuma malām. Viņam gribējās zināt, kas tur rakstīts, un tomēr viņš negrasljās ielauzties Pītera Solomona privātajā dzīvē vairāk, nekā jau bija to izdarījis. Un kāpēc tam vājprātīgajam vispār vajadzētu interesēties par šo mazo piramīdu?

-    Mums radusies problēma, profesor, - viņam aiz muguras skaļi paziņoja Sato. - Nupat esmu saņēmusi jaunu informāciju, un man jūsu meli jau ir līdz kaklam.

Lengdons pagriezās un ieraudzīja, ka iekšā apņēmīgi ienāk DP direktore ar BlackBerri/ rokā un liesmām acis. Pagalam pārsteigts, Lengdons paskatījās uz Endersonu, meklēdams palīdzību, taču priekšnieks tagad bija nostājies sardzē pie durvīm un nemaz neizskatījās līdzjūtīgs. Sato nostājās Lengdonam priekšā un pagrūda viņam zem deguna savu BlackBerry.

Samulsis Lengdons paskatījās ekrānā - tajā kā rēgains fotofilmas negatīvs bija redzama otrādi apgriezta melnbalta fotogrāfija. Attēls izskatījās pēc priekšmetu jucekļa, un viens no tiem spīdēja ļoti spoži. Kaut ari šis visgaišākais priekšmets bija novietots šķībi un vienā malā, tā nepārprotami bija maza, smaila piramīda.

Mazītiņa piramīda? Lengdons paskatījās uz Sato.

-    Kas tas ir?

Šis jautājums, šķiet, tikai vēl vairāk aizkaitināja Sato.

-    Jūs izliekaties, ka nesaprotat?

Lengdonā uzliesmoja dusmas.

-    Es neko netēlojul Es to nekad mūžā neesmu redzējis!

-     Muļķības! - Sato atcirta griezīgā balsi. - Jūs to nēsājat somā visu vakaru!

-     Es… - Lengdons aprāvās teikuma vidū. Viņa skatiens lēni aizslīdēja pie pleca somas. Tad viņš atkal pievērsās BlackBerri/. Ak dievs… sainītis. Viņš uzmanīgāk ieskatījās attēlā. Nu viņš to ieraudzīja. Neskaidri saskatāms kubs, kas ieskāva piramīdu. Lengdons apstulbis saprata, ka skatās uz savas somas… un arī uz Pītera noslēpumainā sainīša rentgena uzņēmumu. Patiesībā šis kubs bija kārba… kurā atradās maza piramīda.

Pavēris muti, lai kaut ko sacītu, Lengdons tomēr nespēja atrast vārdus. Kad prātā iešāvās jauna atklāsme, viņš sajuta, kā no plaušām izplūst gaiss.

Vienkārši. Skaidri. Satriecoši.

Ak dievs. Viņš atskatījās uz nošķelto akmens piramīdu, ko viņi tikko bija atraduši. Tās virsotne bija plakana - neliela, četrstūraina virsma - tukša vieta, kas simboliski gaida savu pēdējo daļu… daļu, kas to no Nepabeigtas piramīdas pārvērstu īstā piramīdā.

Tagad Lengdons aptvēra, ka piramīdiņa, ko viņš nēsājis līdzi, vispār nav nekāda piramīda. Tā ir virsotne. Šajā mirklī Lengdons saprata, kāpēc vienīgi viņš varēja atklāt šīs piramīdas noslēpumu.

Pie manis atrodas pēdējā daļa.

Un tas patiešām ir… talismans.

Kad Pīters pateica Lengdonam, ka šajā sainītī atrodas talismans, Lengdons bija smējies. Tagad viņš saprata, ka draugam bijusi taisnība. Šī mazā virsotne patiešām ir talismans, taču nevis maģisks… bet gan daudz vecāks. Senos laikos, kad vārda "talismans" blakus nozīme vēl nesaistījās ar maģiju, tas nozīmēja vēl kaut ko - pabeigtību. Par talismanu, kura nosaukums cēlies no grieķu vārda telesma - pabeigts -, tika dēvēts jebkurš objekts vai ideja, kas papildina kādu citu un padara to pilnīgu. Noslēdzošais elements. Simboliski izsakoties, virsotne ir galīgais talismans, kas pārvērš Nepabeigto piramīdu par pabeigtas pilnības simbolu.

Tagad Lengdonu bija pārņēmusi pārdabiskas saplūšanas izjūta, kuras iespaidā viņš samierinājās ar ļoti savādu patiesību: neņemot vērā tās izmēru, akmens piramīda Pītera pārdomu istabā šķita soli pa solim pārvēršamies par kaut ko tādu, kas attāli atgādina leģendāro brīvmūrnieku piramīdu.

Spriežot pēc spožuma, ar kādu šī virsotne staroja rentgena uzņēmumā, Lengdonam bija aizdomas, ka tā ir no metāla… no ļoti blīva metāla. Viņš nekādi nevarēja zināt, vai tas tiešām ir tīrs zelts, un negrasījās pieļaut, lai paša prāts viņam nodarītu pāri. Šī piramīda ir pārāk maza. Šifrs ir pārāk viegli izlasāms. Un… dieva dēļ, tas ir mīts!

Sato viņu vēroja.

-     Lai arī esat gudrs virs, profesor, jūs šovakar pieļaujat muļķīgas kļūdas. Melojat izlūkošanas dienesta direktorei. Apzināti traucējat CIP izmeklēšanai.

-    Es varu paskaidrot, ja atļausiet.

-    Visu paskaidrosiet CIP galvenajā mītnē. Kopš šī brīža jūs esat aizturēts.

-    Jūs taču to nedomājat nopietni. - Lengdons sastinga.

-    Nāvīgi nopietni. Es jums ļoti skaidri pateicu, ka šovakar likmes ir augstas, un jūs nolēmāt nesadarboties. Es jums stingri iesaku padomāt, kā izskaidrot uzrakstu uz šīs piramīdas. Kad ieradīsimies CIP… - Viņa pacēla BlackBerri/ un tuvumā nofotografēja gravējumu uz akmens piramīdas. - Mani analītiķi būs paguvuši jūs krietni apsteigt.

Lengdons pavēra muti, lai iebilstu, taču Sato jau bija pagriezusies pie Endersona, kurš stāvēja pie durvīm.

-    Priekšniek, - viņa pavēlēja, - ielieciet šo akmens piramīdu profesora somā un nesiet. Es tikmēr arestēšu Lengdona kungu. Vai drīkstu palūgt jūsu ieroci?

Savilcis seju stingā izteiksmē, Endersons ienāca istabā, pa ceļam sprādzēdams vaļā ieroča maksti. Viņš atdeva pistoli Sato, kura to tūdaļ notēmēja uz Lengdonu.

Nevar būt, ka tas notiek ar mani. Lengdonam šķita, ka tas vairāk līdzinās sapnim.

Tagad Endersons pienāca pie Lengdona, noņēma somu no viņa pleca, aiznesa pie galda un nolika uz krēsla. Atvilcis rāvējslēdzēju, viņš atvēra somu un ievietoja smago akmens piramīdu starp Lengdona piezīmēm un mazo sainīti.

Pēkšņi gaitenī kaut kas nočaukstot sakustējās. Uz sliekšņa parādījās tumšs vīrieša stāvs. Viņš iesteidzās istabā un no aizmugures piegāja klāt Endersonam. Drošības dienesta priekšnieks to nemaz nepaguva pamanīt. Vienā mirklī svešinieks pielieca plecu un ietriecās Endersonam mugurā. Priekšnieks aizlidoja uz priekšu, ar galvu atsizdamies pret akmens nišas malu. Viņš smagi sabruka uz galda - kauli un citi priekšmeti aizlidoja uz visām pusēm. Smilšu pulkstenis sašķīda uz grīdas. Svece nogāzās uz grīdas, turpinādama degt.

Sato visa šī haosa vidū sagrīļojās un pacēla ieroci, taču iebrucējs paķēra augšstilba kaulu, atvēzējās un iesita ar to viņai pa plecu. Sato izgrūda sāpju kliedzienu un grīļodamās kāpās atpakaļ, izmetusi ieroci no rokas. Jaunatnācējs aizspēra pistoli prom un tad apsviedās pret Lengdonu. Šis cilvēks bija slaids, gara auguma afroamerikānis, kuru Lengdons vēl nekad mūžā nebija redzējis.

-     Ātri ņemiet piramīdu! - vīrietis pavēlēja. - Sekojiet man!

42.NODAĻA

Afroamerikānis, kurš veda Lengdonu pa Kapitolija pazemes labirintu, acīmredzot bija ietekmīgs cilvēks. Šis izsmalcinātais svešinieks ne vien zināja ceļu cauri visiem sānu gaiteņiem un nomaļajām telpām, bet ari nesa sev lidzi riņķi ar atslēgām, ar kurām, šķiet, varēja atslēgt visas durvis, kas aizšķērsoja viņiem ceļu.

Ātri skriedams augšup pa nepazīstamām kāpnēm, Lengdons sekoja svešiniekam. Kāpjot viņš juta, kā somas ādas siksna sāpīgi griežas plecā. Akmens piramīda bija tik smaga, ka Lengdons baiļojās, vai tikai nepārtrūks somas siksna.

Pēdējo minūšu notikumi nekādi nebija nosaucami par loģiskiem, un tagad Lengdons juta, ka rīkojas tikai, instinktu vadīts. Intuīcija mudināja viņu uzticēties šim svešiniekam. Šis cilvēks ne vien bija paglābis Lengdonu no aresta, bet arī pārdroši rīkojies, lai pasargātu Pītera Solomona noslēpumaino piramīdu. Lai kas šī piramīda arī būtu. Kaut arī vīrieša darbības motīvi joprojām palika noslēpumā tīti, Lengdons bija paguvis pamanīt uz vīrieša rokas nodevīgo zelta mirdzumu - brīvmūrnieku gredzenu - divgalvaino fēniksu un skaitli 33. Šis cilvēks un Pīters Solomons bija kas vairāk nekā uzticami draugi. Viņi bija augstākās pakāpes brīvmūrnieku brāļi.

Lengdons sekoja viņam augšā pa kāpnēm, uz citu koridoru, un tad pa durvīm bez uzraksta līdz ēkas apsaimniekošanā izmantotajam gaitenim. Viņi skrēja garām krājumu kastēm un atkritumu maisiem, negaidot iegriezdamies kādā dienesta telpā, kur nonāca pavisam citā pasaulē - kinozālē ar plīša krēsliem. Vecākais vīrietis viņam pa priekšu aizsteidzās pa sānu eju un ārā pa galveno ieeju liela iekšpagalma gaismā. Tagad Lengdons saprata, ka viņi atrodas Apmeklētāju centrā, kurā viņš pats šovakar bija ienācis.

Diemžēl tur atradās arī kāds Kapitolija drošības dienesta virsnieks.

Saskrējušies aci pret aci ar šo virsnieku, visi trīs apstājās, cieši skatīdamies cits citā. Lengdons pazina jauno latīņamerikāņu izcelsmes virsnieku, kuru pirmīt bija redzējis pie rentgena iekārtas.

- Virsniek Nunjes, - afroamerikānis sacīja, - nesakiet ne vārda. Sekojiet man.

Sargs izskatījās satraukts, taču paklausīja bez jebkādiem jautājumiem.

Kas ir šis cilvēks?

Visi trīs aizsteidzās uz Apmeklētāju centra dienvidaustrumu stūri, kur nonāca mazā foajē pie smagām durvīm ar oranžiem balstiem. Durvis bija aizzīmogotas ar līmlenti - acīmredzot tāpēc, lai Apmeklētāju centrā nenonāktu putekļi no tā, kas notika tālākajā telpā. Vīrietis pasniedzās un noplēsa no durvīm līmlenti. Tad viņš aši pārskatīja savu atslēgu riņķi, vienlaikus uzrunādams sargu:

-    Zemākajā pagrabstāvā atrodas mūsu draugs Endersons. Viņš varētu būt ievainots. Jums vajadzētu paskatīties, kā viņš jūtas.

-    Jā, ser, - Nunjess izskatījās vienlīdz samulsis un satraukts.

-     Pats galvenais… jūs neesat mūs redzējis. - Vīrietis atrada kādu atslēgu, noņēma to no riņķa un atdarīja smago durvju bultu. Atvēris tērauda durvis, viņš pasvieda atslēgu sargam. - Aizslēdziet aiz mums šīs durvis. Uzlīmējiet lenti, cik labi vien spējat. Ielieciet atslēgu kabatā un nesakiet ne vārda. Nevienam. Ari priekšniekam ne. Vai skaidrs, virsniek Nunjes?

Sargs skatījās uz atslēgu, it kā viņam nupat būtu uzticēts vērtīgs dārgakmens.

-    Jā, ser.

Vīrietis iesteidzās pa durvīm, un Lengdons viņam sekoja. Sargs aizdarīja smago bultu, un Lengdons dzirdēja, kā viņš no jauna uzlipina līmlenti.

-    Profesor Lengdon, - vīrietis sacīja, kamēr abi steidzās pa mūsdienīgi iekārtotu gaiteni, kas acīmredzot patlaban tika būvēts, - mani sauc Vorens Belamī. Pīters Solomons man ir dārgs draugs.

Iztrūcies Lengdons uzmeta skatienu staltajam vīrietim. Jūs esat Vorens Belamī? Lengdons nekad nebija ticies ar Kapitolija Arhitektu, taču šī cilvēka vārds pavisam noteikti bija pazīstams.

-    Pīters par jums ir ļoti augstās domās, - Belamī turpināja, - un man ir ļoti žēl, ka tiekamies tik šausmīgos apstākļos.

-     Pīteram draud briesmīgas nepatikšanas. Viņa roka…

-    Zinu. - Belamī izklausījās drūms. - Baidos, ka tas vēl ne tuvu nav viss.

Viņi nonāca līdz koridora izgaismotās daļas beigām, un eja strauji nogriezās pa kreisi. Atlikušajā gaiteņa daļā, lai kurp tā arī vestu, valdīja piķa melna tumsa.

-     Pagaidiet, - Belamī pavēlēja, nozudis tuvumā esošajā elektrotehniskajā telpā, no kuras izlocījās oranži lieljaudas elektrības pagarinātāju kabeļi, aizstiepdamies koridora tumsā. Lengdons gaidīja, kamēr Belamī iekšā rosījās. Arhitekts noteikti bija atradis slēdzi, ar kuru varēja pieslēgt strāvu pagarinātāju kabeļiem, jo pēkšņi ceļš viņiem priekšā tika izgaismots.

Lengdons spēja vien nekustīgi skatīties.

Vašingtona - tāpat kā Roma - bija ar slepenām ejām un pazemes tuneļiem caurausta pilsēta. Lengdons atcerējās passetto tuneli, kas savienoja Vatikānu ar Svētā Eņģeļa pili. Gara. Tumša, šaura. Tomēr - atšķirībā no senās passetto - šī eja bija mūsdienīga un vēl nepabeigta. Tā bija šaura būvniecības zona - tik gara, ka tālākajā galā šķita pilnīgi izgais- tam. To apgaismoja tikai neregulārā virknē izvietotas pagaidu spuldzes, kas spēja vienīgi izcelt šī tuneļa neiespējamo garumu.

Belamī jau devās prom pa šo eju.

-    Sekojiet man. Skatieties, kur liekat kājas.

Lengdons sāka soļot Arhitektam aiz muguras, lauzīdams galvu, kurp gan ved šis tunelis.

Tobrīd Malaks iznāca no trešā nodalījuma un naskā gaitā aizsoļoja pa SMAC tukšo galveno koridoru uz piektā nodalījuma pusi. Viņš cieši turēja rokā Trišas karšatslēgu un klusi čukstēja:

-     Nulle, astoņi, nulle, četri.

Prātu nodarbināja vēl kaut kas. Malaks nupat bija saņēmis steidzamu ziņu no Kapitolija ēkas. Manai kontaktpersonai gadījušies neparedzēti sarežģījumi. Un tomēr šī ziņa bija uzmundrinoša: pie Roberta Lengdona tagad atradās gan piramīda, gan tās virsotne. Lai gan viss bija noticis negaidīti, būtiskākie mozaīkas gabaliņi tomēr sakrita īstajās vietās. Gandrīz vai šķita, ka pats liktenis vada šīvakara notikumus, nodrošinādams Malakam uzvaru.

43.NODAĻA

Lengdons pūlējās turēties līdzi Vorena Belami naskajiem soļiem, kamēr viņi, nebilstot ne vārda, gāja pa garo tuneli. Pagaidām šķita, ka Kapitolija Arhitekts daudz ciešāk apņēmies aiznest akmens piramīdu tālāk no Sato, nevis izskaidrot Lengdonam, kas patiesībā notiek. Lengdonu aizvien vairāk pārņēma bažas, ka notiek daudz kas vairāk, nekā viņš spēj iztēloties.

CIP? Kapitolija Arhitekts? Trīsdesmit trešās pakāpes brīvmūrnieki?

Klusumu pāršķēla Lengdona mobilā telefona spalgā skaņa. Viņš izņēma to no žaketes kabatas un nedroši sacīja:

-     Hallo?

Atbildētāja balss skanēja kā baismīgs, pazīstams čuksts.

-     Profesor, cik dzirdu, jums uzradies negaidīts sabiedrotais.

Lengdonam pārskrēja ledainas trīsas.

-     Kur, pie velna, ir Pīters?! - viņš noprasīja, vārdiem atbalsojoties noslēgtajā tunelī. It kā norūpējies, Vorens Belamī turpat līdzās aši palūkojās uz Lengdonu un ar mājienu mudināja viņu turpināt ceļu.

-    Neraizējieties, - svešais sacīja klausulē. - Kā jau teicu, Pīters atrodas Kādā drošā vietā.

-     Dieva dēļ, jūs nocirtāt viņam roku! Viņam vajadzīgs ārsts!

-    Viņam vajadzīgs garīdznieks, - vīrietis atteica. - Taču jūs varat viņu izglābt. Ja darīsiet, ko likšu, Pīters paliks dzīvs. Dodu jums savu goda vārdu.

-    Vājprātīgā goda vārds man neko nenozīmē.

-     Vājprātīgais? Profesor, jūs noteikti protat novērtēt cieņu, ar kādu es šovakar esmu ievērojis senos protokolus. Mistēriju roka aizveda jūs pie portāla - pie piramīdas, kas sola atklāt senas gudrības. Es zinu, ka šobrīd tā atrodas pie jums.

-    Jūs domājat, ka šī ir brīvmūrnieku piramīda? - Lengdons noprasīja. - Tas ir akmens gabals.

Klausulē iestājās klusums.

-     Lengdona kungs, jūs esat pārāk gudrs, lai izliktos par muļķi. Jūs ļoti labi zināt, ko šovakar esat atradis. Akmens piramīda… ko pašā Vašingtonas vidū… paslēpis ietekmīgs brīvmūrnieks.

-    Jūs dzenaties pēc mīta\ Lai ko Pīters jums būtu pateicis, viņš to sacījis bailēs. Leģenda par brīvmūrnieku piramīdu ir izdomājums. Brīvmūrnieki nekad nav būvējuši piramīdas, lai pasargātu slepenas gudrības. Un pat tad, ja viņi būtu tā darījuši, šī piramīda ir pārāk maza, lai būtu tāda.

Vīrietis iesmējās.

-     Redzu, ka Pīters jums stāstījis ļoti maz. Neatkarīgi no jūsu uzskatiem, Lengdona kungs, jūs noteikti rīkosieties tā, kā es likšu. Es labi zinu, ka uz piramīdas, ko jūs nesat, ir šifrēts gravējums. Jūs man šo gravējumu noteikti atšifrēsiet. Tad un tikai tad es jums atdošu Pīteru Solomonu.

-     Lai ko, pēc jūsu domām, šis gravējums atklās, - Lengdons iebilda, - tās nebūs Senās mistērijas.

-     Protams, ka ne, - svešais atteica. - Mistērijas ir pārāk apjomīgas, lai tās varētu uzrakstīt uz akmens piramīdiņas skaldnes.

Šādu atbildi Lengdons nebija gaidījis.

-    Bet… ja šis gravējums mv Senās mistērijas, tad šī nav brīvmūrnieku piramīda. Leģenda skaidri vēsta, ka brīvmūrnieku piramīda būvēta, lai pasargātu Senās mistērijas.

Tagad vīrieša balsī ieskanējās augstprātība.

-    Lengdona kungs, brīvmūrnieku piramīda patiešām tika būvēta, lai saglabātu Senās mistērijas. Taču ir kāda nianse, kuru jūs acīmredzot vēl neesat uztvēris. Vai tad Pīters jums to nekad nav stāstījis? Brīvmūrnieku piramīdas spēks slēpjas nevis apstāklī, ka tā atklāj pašas mistērijas… šī piramīda atklāj slepeno vietu, kur šie noslēpumi noglabāti.

Lengdons neticēja savām ausīm.

-     Atšifrējiet gravējumu, - nepazīstamais vīrietis turpināja, - un atklāsiet, kur paslēpti cilvēces lielākie dārgumi. - Viņš iesmējās. - Pīters jau jums neuzticēja pašus dārgumus, profesor.

Pēkšņi Lengdons apstājās.

-    Pagaidiet. Jūs gribat teikt, ka šī piramīda ir… karte?

Tagad arī Belamī strauji apstājās, un viņa sejā bija redzams satricinājums un nemiers. Acīmredzot zvanītājs nupat bija trāpījis jutīgā vietā. Šī piramīda ir karte.

-     Šī karte, - svešais čukstēja, - piramīda vai portāls, vai kā nu jūs vēlaties to dēvēt… tika radīta senos laikos, lai nodrošinātu to, ka Seno mistēriju slēptuve nemūžam netiktu aizmirsta… lai tā nekad nepazustu vēsturē.

-    Sešpadsmit simbolu režģis pārāk neizskatās pēc kartes.

-    Āriene mēdz būt mānīga, profesor. Par spīti visam, tikai jūs spējat izlasīt šo gravējumu.

-    Jūs kļūdāties, - Lengdons cirta pretī, domās iztēlojies ārkārtīgi vienkāršo šifru. - Šīs zīmes varētu atšifrēt jebkurš. Tas nav pārāk sarežģīti.

-     Man ir aizdomas, ka šajā piramīdā slēpjas kas vairāk, nekā sākumā varētu likties. Lai nu kā, taču virsotne atrodas pie jums.

Lengdons domās iztēlojās virsotnīti savā somā. Kārtība no haosa? Viņš vairs nezināja, kam ticēt, taču šķita, ka akmens piramīda somā ik mirkli kļūst aizvien smagāka.

Malaks piespieda mobilo telefonu pie auss, priecādamies par Lengdona satrauktās elpas skaņu klausulē.

-    Patlaban man kaut kas ir darāms, profesor, un jums tāpat. Piezvaniet man, tiklīdz būsiet atšifrējis karti. Mēs kopā dosimies uz slēptuvi un noslēgsim savu darījumu. Pītera dzīvība… pret visu laikmetu gudrību.

-    Es nedarīšu neko, - Lengdons paziņoja. - It īpaši bez pierādījuma, ka Pīters ir dzīvs.

-     Es jums ieteiktu mani nepārbaudīt. Jūs esat ļoti mazs zobrats milzīgā mehānismā. Ja neklausīsiet vai mēģināsiet mani uzmeklēt, Pīters noteikti mirs. To es apzvēru.

-    Tikpat labi var izrādīties, ka Pīters jau ir miris.

-    Viņš ir ļoti dzīvs, profesor, taču viņam izmisīgi vajadzīga jūsu palīdzība.

-    Ko jūs īsti meklējat? - Lengdons iekliedza klausulē.

Pirms atbildēšanas Malaks ieturēja pauzi.

-    Daudzi cilvēki ir dzinušies pēc Senajām mistērijām un apšaubījuši to spēku. Šonakt es pierādīšu, ka šis mistērijas reāli pastāv.

Lengdons klusēja.

-    Es jums ieteiktu nekavējoties ķerties pie darba ar karti, - Malaks turpināja. - Ši informācija man vajadzīga vēl šodien.

-    Šodien?! Ir jau pāri deviņiem!

-    Tieši tā. Tempus fugit jeb laiks skrien.

44.NODAĻA

Kad lezvamjas telefons, Ņujorkas redaktors Džonass Fok- mens slēdza ārā gaismu savā Manhetenas birojā. Šajā stundā viņš negra- sījās atbildēt - tas ir, kamēr displejā nebija ieraudzījis zvanītāja vārdu. Tam jābūt kaut kam labam, viņš nodomāja, pasniegdamies pēc klausules.

-    Vai mēs vēl aizvien publicējam tavus darbus? - Fokmens pa pusei nopietni apvaicājās.

-    Džonas! - Roberta Lengdona balss izklausījās satraukta. - Paldies Dievam, ka tu tur esi. Man vajadzīga tava palīdzība.

Fokmens kļuva možāks.

-    Vai tev ir lappuses, ko es varētu rediģēt, Robert? - Beidzot?

-     Nē, man vajadzīga informācija. Pagājušajā gadā es tevi iepazīstināju ar zinātnieci, kuras vārds bija Ketrina Solomona, Pītera Solomona māsa.

Saraucis pieri, Fokmens domās secināja: Nekādu lappušu nav.

-     Viņa meklēja kādu, kurš varētu izdot grāmatu par noētiku. Vai tu viņu atceries?

Izteiksmīgi izvalbījis acis, Fokmens sacīja:

-     Protams. Atceros. Un miljons paldies par to iepazīstināšanu. Viņa ne vien atteicās ļaut man izlasīt viņas pētījumu rezultātus, bet arī nevēlējās neko publicēt līdz kādam maģiskam nākotnes datumam.

-     Džonas, paklausies, man nav laika. Man vajadzīgs Ketrinas telefona numurs. Tūlīt pat. Vai tev ir?

-     Brīdinu… tu uzvedies mazliet neprātīgi. Viņa ir ļoti izskatīga, taču tev neizdosies viņu iespaidot ar…

-     Es nejokoju, Džonas, man tūlīt pat vajadzīgs viņas numurs.

-     Labi… pagaidi. - Abi bija tuvi draugi jau pietiekami daudzus gadus, lai Fokmens varētu noprast, kad Lengdons runā nopietni. Džonass ierakstīja Ketrinas Solomonas vārdu meklēšanas programmas logā un sāka skenēt uzņēmuma elektroniskā pasta serveri.

-    Es patlaban meklēju, - Fokmens sacīja. - Ja esi ar mieru uzklausīt padomu… Kad zvanīsi viņai, varbūt nedari to no Hārvarda universitātes baseina. Izklausās, ka tu atrodies vājprātīgo namā.

-     Es neesmu baseinā. Es atrodos tunelī zem Savienoto Valstu Kapitolija.

Pēc Lengdona balss Fokmens varēja nomanīt, ka viņš nejoko. Kas ar to puisi notiek?

-     Robert, kāpēc tu nevari gluži vienkārši sēdēt mājās un rakstīt? - Viņa dators iepīkstējās. - Labi, pagaidi… rokā ir. - Viņš izskatīja veco elektroniskā pasta kopu. - Izskatās, ka man ir tikai viņas mobilais telefons.

-    Klāj vaļā.

Fokmens nosauca numuru.

-    Paldies, Džonas, - Lengdons sacīja, izklausīdamies pateicīgs. - Esmu tavs parādnieks.

-    Tu man esi parādā manuskriptu, Robert. Vai tu vispār zini, cik ilgi…

Saruna pārtrūka.

Labu brīdi noskatījies uz klausuli, Fokmens nogrozīja galvu. Izdot grāmatas bez autoriem būtu daudzkārt vieglāk.

45.NODAĻA

Ieraudzījusi zvanītāja vardu, Ketrina Solomona jutas patiešām pārsteigta. Viņa bija domājusi, ka zvana Triša un steidzas paskaidrot, kāpēc viņa kopā ar Kristoferu Abadonu ir tā aizkavējusies. Taču nezvanīja Triša.

Ne tuvu.

Ketrina juta, ka lūpas savelkas mulsuma pilnā smaidā. Vai šis vakars varētu kļūt vēl neparastāks? Viņa atvēra telefonu.

-    Es tūlīt uzminēšu, - viņa rotaļīgi sacīja. - Mācīts vecpuisis meklē neprecētu noētikas zinātnieci?

-     Ketrina! - Šī dobjā balss piederēja Robertam Lengdonam. - Paldies Dievam, ka ar tevi viss ir kārtībā.

-     Protams, ka ar mani viss ir kārtībā, - viņa mulsi atteica. - Ja neņem vērā, ka tu man pēc tās pagājušās vasaras ballītes Pītera mājā tā arī nepiezvanīji.

-     Šovakar kaut kas ir atgadījies. Lūdzu, paklausies. - Viņa parasti rāmā balss izklausījās saraustīta. - Ļoti žēl, ka man tas jāsaka… taču Pīteram draud nopietnas briesmas.

-    Par ko tu runā? - Ketrina pārstāja smaidīt.

-     Pīters… - Lengdons saminstinājās, it kā meklētu vārdus. - Es nezinu, kā to pateikt, taču viņš ir… saņemts. Es īsti nezinu, kā un kurš to izdarīja, bet…

-     Saņemts? - Ketrina noprasīja. - Robert, tu mani biedē. Saņemts… kā?

-    Saņemts gūstā. - Lengdonam aizlūza balss, it kā viņu pārpludinātu spēcīgas emocijas. - Tas noteikti noticis šodien vai varbūt vakar.

-    Tas nav smieklīgi, - viņa dusmīgi iebilda. - Manam brālim nekas nekaiš. Es ar viņu runāju tikai pirms piecpadsmit minūtēm!

-    Tiešām? - Lengdons izklausījās apstulbis.

-    Jā! Viņš nupat atsūtīja man īsziņu, ka dodas uz laboratoriju.

-    Viņš tev atsūtīja īsziņu… - Lengdons skaļi prātoja. - Bet tu nemaz nedzirdēji viņa balsi?

-     Nē, bet…

-     Paklausies. Tā īsziņa nebija no tava brāļa. Kāds ir paņēmis Pītera telefonu. Bīstams cilvēks, kurš šovakar atvilināja mani uz Vašingtonu.

-    Atvilināja? Tu runā tik nesakarīgi!

-     Zinu. Lūdzu, piedod. - Lengdons izklausījās neierasti apmulsis. - Ketrina, es domāju, ka tev varētu draudēt briesmas.

Ketrina Solomona bija pārliecināta, ka Lengdons nemūžam nejokotu par tādām lietām, un tomēr izklausījās, ka viņš zaudējis prātu.

-    Ar mani viss ir kārtībā, - viņa atteica. - Esmu ieslēgusies apsargātā ēkā!

-     Nolasi man to īsziņu, kuru saņēmi no Pītera telefona. Lūdzu!

Samulsusi Ketrina atrada īsziņu un nolasīja Lengdonam. Nonākot līdz pēdējai daļai par doktora Abadona ieteikumu, viņai kļuva auksti.

-   ja iespējams, palūdz, lai doktors Abadons ienāk pie mums. Es viņam pilnīgi uzticos…

-    Ak dievs… - Lengdona balsī ieskanējās bailes. - Vai tu uzaicināji šo cilvēku pie sevis?

-    Jā! Mana asistente nupat izgāja vestibilā viņam pretī. Abiem vajadzētu atgriezties kuru katru…

-     Ketrina, bēdz! - Lengdons iekliedzās. - Nekavējoties!

Otrā SMAC galā, apsardzes telpā, sāka zvanīt telefons, apslāpējot Redskins spēli. Sargs vēlreiz negribīgi noņēma radioaustiņas.

-    Vestibils, - viņš atsaucās. - Runā Kails.

-    Kail, te Ketrina Solomona! - Viņa izklausījās satraukta un aizelsusies.

-     Kundze, jūsu brālis vēl nav…

-    Kur ir Triša?! - viņa noprasīja. - Vai jūs viņu varat redzēt monitoros?

Sargs aizripināja krēslu, lai paskatītos ekrānos.

-    Vai tad viņa vēl nav atgriezusies "Kubā"?

-    Nē! - Ketrina iekliedzās pagalam nemierīgā balsī.

Tagad sargs aptvēra, ka Solomona kundze elso kā skriedama. Kas tur notiek?

Pakustinājis video kursorsviru, sargs ātri pārskatīja digitālo videoierakstu kadrus.

-      Labi, pagaidiet, es tagad pārskatu ierakstus… redzu, kā Triša ar jūsu viesi iziet no vestibila… viņi iet pa galveno gaiteni… pārtinu uz priekšu… tā, viņi ieiet "Slapjajā ēkā"… Triša ar savu karšatslēgu atver durvis… abi ieiet "Slapjajā ēkā"… pārtinu uz priekšu… tā, tikai pirms minūtes viņi iznāk no "Slapjās ēkas"… dodas uz… - Sargs piešķieba galvu un palēnināja pārskatu. - Pagaidiet. Savādi.

-    Kas noticis?

-    Tas kungs no "Slapjās ēkas" iznāca viens pats.

-    Triša palika iekšā?

-     Jā, tā izskatās. Es tagad vēroju jūsu viesi… viņš gaitenī ir viens pats.

-    Kur ir Triša? - Ketrina vēl izmisīgāk noprasīja.

-     Videoierakstā es viņu neredzu, - atteica sargs, kura balsī bija ieza- dzies viegls nemiers. Viņš atkal ielūkojās ekrānā un pamanīja, ka vīrieša žaketes piedurknes izskatījās slapjas… līdz pašiem elkoņiem. Pie joda, ko viņš darījis "Slapjajā ēkā"? Sargs vēroja, kā vīrietis pa galveno gaiteni sāk apņēmīgi soļot uz piektā nodalījuma pusi, cieši turēdams rokā kaut ko tādu, kas izskatījās pēc… karšatslēgas.

Sargs juta, ka viņam uz skausta saslienas mati.

-    Solomona kundze, mums radusies nopietna problēma.

Tovakar Ketrina Solomona daudz ko piedzīvoja pirmo reizi.

Divu gadu laikā viņa tukšajā telpā ne reizi nebija izmantojusi savu mobilo telefonu. Un nekad nebija tik neprātīgi skrējusi. Toties šobrīd, akli joņodama pa nebeidzami garo paklāju, Ketrina turēja pie auss piespiestu mobilo telefonu. Ik reizi, sajutusi kāju nokāpjam no paklāja, viņa atgriezās centrā un traucās tālāk necaurredzamajā tumsā.

-     Kur viņš šobrīd atrodas? - Ketrina aizelsusies noprasīja sargam.

-     Patlaban pārbaudu, - sargs atsaucās. - Pārtinu uz priekšu… ahā, re, kur viņš iet pa gaiteni… uz piektā nodalījuma pusi.

Cerēdama nokļūt līdz izejai, kamēr vēl nav tur iesprostota, Ketrina pielika soli.

-    Pēc cik ilga laika viņš nokļūs lidz piektā nodalījuma ieejai?

Kādu brīdi sargs klusēja.

-      Kundze, jūs nesaprotat. Es joprojām pārtinu uz priekšu. Tas ir ieraksts. Tas jau ir noticis. - Viņš atkal apklusa. - Pagaidiet, es paskatīšos ieiešanas datu monitorā. - Viņš ieturēja pauzi un tad paziņoja: - Kundze, apmēram pirms minūtes ar Dannas jaunkundzes karšatslē- gu reģistrēta ieeja piektajā nodalījumā.

Ketrina strauji nobremzēja un apstājās gaiteņa vidū.

-    Viņš jau atslēdzis piekto nodalījumu? - viņa čukstus jautāja klausulē.

Sargs drudžaini drukāja.

-    Jā, izskatās, ka viņš ir iegājis… pirms deviņdesmit sekundēm.

Sastingusi Ketrina pārstāja elpot. Šķita, ka tumsa ap viņu pēkšņi atdzīvojusies.

Viņš ir šeit, kopā ar mani.

Jau nākamajā mirklī Ketrina atskārta, ka vienīgā gaisma visā šajā telpā nāk no mobilā telefona, kas apspīd viņas vaigu.

-     Atsūtiet palīgus, - viņa čukstus pavēlēja sargam, - un dodieties uz "Slapjo ēku" pie Trišas. - Tad viņa klusi aizvēra telefonu, izdzēsdama gaismu.

Iestājās pilnīga tumsa.

Ketrina stāvēja pavisam nekustīgi un elpoja tik klusu, cik vien spēja. Pēc dažām sekundēm no tumsas viņai priekšā uzvēdīja asa spirta smaka. Tā kļuva stiprāka. Ketrina sajuta, ka tikai dažu pēdu attālumā kads stāv viņai priekšā. Klusumā Ketrinas sirds dauzīšanās izklausījās pietiekami stipra, lai kļūtu nodevīga. Viņa klusi novilka kurpes un piesardzīgi pavirzījās pa kreisi, sāņus nokāpdama no paklāja. Betons zem kājām bija auksts. Viņa paspēra vēl vienu soli tālāk no paklāja.

Viens no viņas kājas pirkstiem nokrakšķēja.

Klusumā tas noskanēja kā šāviens.

Tikai dažu jardu attālumā pēkšņi bija sadzirdama apģērba čaukstēšana. Skaņa šķita tuvojamies. Ketrina metās bēgt mirkli par vēlu un uzdūrās spēcīgai plaukstai, kas taustījās tumsā un varmācīgi centās viņu satvert. Kad dzelžainas rokas sagrāba viņu aiz laboratorijas uzsvārča, parāva atpakaļ un vilka sev klāt, Ketrina veikli pagriezās.

Strauji pacēlusi rokas, Ketrina izslīdēja no uzsvārča. Pēkšņi, vairs nesaprazdama, uz kuru pusi atrodas izeja, Ketrina Solomona saprata, ka akli joņo cauri nebeidzamam, melnam bezdibenim.

46.NODAĻA

Lai arī Kongresa bibliotēka atrodas telpa, ko daudzi dēve par visskaistāko pasaulē, šī grāmatu krātuve izslavēta ne tik daudz ar savu satriecošo greznību, kā ar milzīgo kolekciju. Ar plauktiem, kuri stiepjas vairāk nekā piecsimt jūdžu garumā - pietiekami, lai savienotu Vašingtonu ar Bostonu. To neapšaubāmi var nosaukt par lielāko bibliotēku zemes virsū. Un tomēr grāmatu skaits joprojām aug - par vairāk nekā desmit tūkstošiem vienību dienā.

Šī bibliotēka, kur sākotnēji tika uzglabāta Tomasa Džefersona personīgā zinātnisku un filozofisku grāmatu kolekcija, simbolizēja Amerikas apņemšanos izplatīt zināšanas. Tā bija viena no pirmajām ēkām Vašingtonā, kur tika ievilkts elektriskais apgaismojums, un tā burtiski kā bāka spīdēja Jaunās Pasaules tumsā.

Kā jau liecina nosaukums, bibliotēka tika dibināta Kongresa vajadzībām, kura godājamie biedri strādāja ielas otrā pusē, Kapitolija ēkā. Šī mūžsenā saikne starp bibliotēku un Kapitoliju nesen bija nostiprināta, uzbūvējot arī reālu savienojumu - garu tuneli zem Neatkarības avēnijas.

Šajā blāvi apgaismotajā tunelī Roberts Lengdons sekoja Vorenam Be- lamī cauri celtniecības zonai, pūlēdamies apvaldīt savas aizvien pieaugošās raizes par Ketrinu. Tas vājprātīgais atrodas viņas laboratorijā? Lengdons nemaz nevēlējās iztēloties, kāpēc. Piezvanījis, lai brīdinātu, Lengdons pirms sarunas beigšanas bija precīzi paskaidrojis Ketrinai, kur viņiem jāsatiekas. Cik garš ir šis nolādētais tunelis? No savstarpēji saistītu domu mutuļojošas straumes viņam sāpēja galva. Ketrina, Pīters, brīvmūrnieki, Belamī, piramīdas, sens pareģojums… un karte.

Lengdons padzina šīs domas un pielika soli. Belamī man solīja visu paskaidrot.

Kad abi vīrieši beidzot nonāca līdz ejas beigām, Belamī ieveda Lengdonu pa divviru durvīm, kas vēl nebija nostiprinātas. Nekādi nespēdams aizslēgt nepabeigtās durvis, Belamī uz ātru roku paķēra alumīnija kāpnes no celtnieku krājumiem un atslēja pret vērtnēm. Kāpņu augšgalā viņš uzlika metāla spaini. Ja kāds atvērtu durvis, spainis ar troksni nokristu zemē.

Un tā ir mūsu signalizācijas sistēma? Lengdons nopētīja uzlikto spaini, cerēdams, ka Belamī ir kāds saprātīgāks plāns drošības garantēša-

nai. Viss bija noticis tik ātri, un Lengdons tikai tagad sāka aptvert, kādas sekas būs viņa bēgšanai kopā ar Belamī. Es bēgu no CIP.

Belamī viņam pa priekšu nogriezās ap stūri, kur abi vīrieši devās augšā pa platām kāpnēm, kas bija norobežotas ar oranžiem balstiem. Soma smagi vilka Lengdona plecu lejup.

-    Tā akmens piramīda… - viņš iesāka. - Es vēl joprojām nesaprotu…

-    Ne šeit, - Belamī pārtrauca profesoru. - Mēs to izpētīsim gaismā. Es zinu kādu drošu vietu.

Lengdons šaubījās, ko par drošu vietu dēvē cilvēks, kurš nupat uzbrucis CIP Drošības pārvaldes direktorei.

Uzkāpuši augšā, abi vīri iegāja plašā gaitenī, kas darināts no itāliešu marmora, apmetuma ģipša un lokšņu zelta. Gar gaiteņa sienām atradās astoņi statuju pāri. Visas statujas atainoja dievieti Minervu. Belamī turpināja ceļu, vezdams Lengdonu uz austrumiem, cauri velvētai ejai, uz kādu daudz iespaidīgāku telpu.

Pat puskrēslā, kāda te valdīja pēc darba laika beigām, bibliotēkas lielā zāle mirdzēja greznas Eiropas pils klasiskajā diženumā. Septiņdesmit piecu pēdu augstumā virs galvas vitrāžas jumta logi laistījās starp apšūtām sijām, kuras bija greznotas ar izmeklētu "lokšņu alumīniju" - metālu, kas savulaik uzskatīts par dārgāku nekā zelts. Zem jumta cēlu, pa pāriem izvietotu pīlāru rinda veidoja otrā stāva balkonu, kurā varēja nonākt pa divām greznām, izliektām kāpnēm, kuru centrālās kolonnas balstīja milzīgas bronzas sieviešu statujas ar paceltām apgaismības lāpām.

Ekscentriskā mēģinājumā atainot šo mūsdienu apgaismības tēmu un tomēr saglabāt Renesanses arhitektūras dekoratīvo reģistru, kāpņu balustrā- dē bija izgrebti amoriem līdzīgi ķerubi, kas atainoti kā mūsdienu zinātnieki. Eņģelim līdzīgs elektriķis ar telefonu rokā? Ķerubam līdzīgs entomologs ar paraugu kārbu? Lengdons prātoja, ko gan par to būtu sacījis Bernīni.

-    Parunāsim šeit, - Belamī paziņoja, vadīdams Lengdonu garām ne- cauršaujamām vitrīnām, kurās atradās bibliotēkas visvērtīgākās grāmatas - 15. gadsimtā ar roku pārrakstītā Lielā Maincas Bībele un Gūten- berga Bībeles Amerikas kopija, kas bija viens no trim nevainojami saglabātajiem pergamenta eksemplāriem pasaulē. Gluži piemērota šķita pie velvētajiem griestiem redzamā Džona Vaita Aleksandera glezna uz sešiem paneļiem, kuras nosaukums bija "Grāmatas evolūcija".

Belamī platiem soļiem piegāja tieši pie skaistām divviru durvīm austrumu gaiteņa tālākās sienas vidū. Lengdons zināja, kāda telpa atrodas aiz tām, taču diskusijai tā šķita savāda vieta - būtu ironiski sarunāties telpā, kas pilna ar uzrakstiem "Lūdzu ievērot klusumu". Turklāt to diez vai varēja nosaukt par drošu. Šī telpa, izvietota precīzi bibliotēkas krustveida plānojuma vidū, bija ēkas sirds. Slēpties šeit bija tas pats, kas ielauzties katedrālē un paslēpties uz altāra.

Un tomēr Belamī atslēdza durvis, iegāja tumšajā telpā un sataustīja gaismas slēdžus. Kad viņš nospieda slēdzi, šķita, ka viens no Amerikas diženākajiem arhitektūras šedevriem uzradies kā no zila gaisa.

šī slavenā lasītava sniedza baudu visām maņām. Pašā centrā simt sešdesmit pēdu augstumā slējās liels astoņstūris, kura skaldnes bija apdarinātas ar šokolādes brūnu Tenesī marmoru, krēmkrāsas Sjēnas marmoru un ābolsarkanu Alžīrijas marmoru. Tā kā tas bija izgaismots no astoņām pusēm, nekur nekrita neviena ēna, radot iespaidu, ka pati telpa blāzmo.

-     Daži apgalvo, ka šī ir vispārsteidzošākā telpa Vašingtonā, - Belamī sacīja, vedinādams Lengdonu iekšā.

Varbūt pat visā pasaulē, Lengdons domās piebilda, pārkāpdams slieksni. Kā allaž, viņa skatiens vispirms pacēlās uz augšu, kur griestu rotājumu arabesku stari aizvijās lejup pa kupolu līdz augšējam balkonam. No balustrādes visapkārt telpai lejup cieši raudzījās sešpadsmit bronzas "portretu" statujas. Zem tām satriecoša arkāde veidoja zemāku balkonu. Lejā, grīdas līmenī, no milzīgā, astoņstūrainā reģistratūras galda uz visām pusēm pletās trīs koncentrēti lakota koka galdu apļi.

Lengdons no jauna pievērsa visu uzmanību Belamī, kurš tobrīd atbalstīja telpas divviru durvis, lai tās paliktu vaļā.

-    Man likās, ka mēs slēpjamies, - Lengdons apjucis aizrādīja.

-    Ja kāds ienāks ēkā, - Belamī atteica, - es gribu dzirdēt, kā viņš nāk.

-    Vai tad viņi mūs tūlīt neatradīs šeit?

-     Viņi mūs atradīs, lai kur mēs arī slēptos. Bet, ja kāds negaidīti ienāks šajā ēkā, jūs būsiet ļoti priecīgs, ka esmu izvēlējies šo telpu.

Lengdons nekādi nesaprata, kāpēc, taču Belami acīmredzot nevēlējās to apspriest. Viņš jau gāja uz telpas centra pusi, kur izraudzījās vienu no brīvajiem lasītavas galdiem, pievilka pie tā divus krēslus un ieslēdza lampu. Tad viņš pamāja uz Lengdona somas pusi.

-     Labi, profesor, paskatīsimies tuvāk.

Nevēlēdamies saskrāpēt piramīdas nopulēto virsmu ar kādu raupja granīta gabalu, Lengdons uzcēla somu uz galda un attaisīja rāvējslēdzēju, nolocīja malas līdz apakšai un atklāja piramīdu. Vorens Belamī noregulēja lasītavas lampu, uzmanīgi nopētīja artefaktu un tad pārlaida pirkstus pāri neparastajam gravējumam.

-    Es pieņemu, ka jums šī valoda pazīstama? - Belamī painteresējās.

-     Protams, - Lengdons atbildēja, pētīdams sešpadsmit simbolus.

Šī šifrētā valoda bija pazīstama kā brīvmūrnieku kods un izmantota privātai seno brāļu saziņai. Šāda šifrēšanas metode jau sen vairs netika lietota viena vienkārša iemesla dēļ - to bija pārāk viegli atšifrēt. Lielākā daļa Lengdona simboloģijas semināra vecāko studentu varēja ar šo kodu tikt galā apmēram piecu minūšu laikā. Lengdons ar zīmuļa un papīra palīdzību spēja to izdarīt mazāk nekā sešdesmit sekundēs.

Šādas gadsimtiem senās šifrēšanas shēmas bēdīgi slavenā vienkāršība tagad bija radījusi divus paradoksus. Pirmkārt, bija smieklīgs apgalvojums, ka Lengdons ir vienīgais cilvēks zemes virsū, kurš spēj to atšifrēt. Otrkārt, Sato paziņojums, ka masonu šifrs ir valsts drošības jautājums, līdzinājās minējumam, ka valsts atomraķešu palaišanas kodi ir šifrēti ar bērnu izglītojošās programmas Cracker ļack varoņa gredzena palīdzību. Lengdonam vēl aizvien bija grūti tam visam noticēt. Šī piramīda ir karte? Tā ved pie laikmetu pazudušajām gudrībām?

-     Robert, - Belamī nopietni iesāka. - Vai direktore Sato jums pateica, kāpēc viņa par to tik ļoti interesējas?

Lengdons papurināja galvu.

-    Konkrēti ne. Viņa tikai nemitīgi atkārtoja, ka tas esot valsts drošības jautājums. Droši vien viņa meloja.

-     Var jau būt, - Belamī noteica, paberzēdams skaustu. Šķiet, viņš nespēja izšķirties, vai kaut ko sacīt. - Taču pastāv daudz satraucošāka iespēja. - Viņš pagriezās, lai paskatītos Lengdonam tieši acīs. - Iespējams, ka direktore Sato ir atklājusi šīs piramīdas patieso potenciālu.

47.NODAĻA

Ketrinu Solomonu ieskava necaurredzama tumsa.

Pametusi aiz muguras drošo un pazīstamo paklāju un izstiepusi rokas, tagad viņa akli taustījās uz priekšu - aizvien dziļāk tuksnesīgajā tukšumā. Zem zeķēs ieautajām kājām aukstā betona nebeidzamais plašums atgādināja aizsalušu ezeru… naidīgu vidi, no kuras viņai tagad vajadzēja izbēgt.

Vairs nejuzdama spirta smaku, viņa tumsā apstājās un nogaidīja. Piespiedusi sirdi nedauzities tik skaļi, viņa stāvēja pavisam nekustīgi un klausījās. Šķiet, ka smagie soļi viņai aiz muguras bija apstajušies. Vai esmu no viņa aizbēgusi? Ketrina aizvēra acis un mēģināja iztēloties, kur atrodas. Uz kuru pusi es aizskrēju? Kur ir durvis? Bezjēdzīgi. Viņa bija tā maldījusies, ka izeja varēja atrasties jebkur.

Reiz Ketrina bija dzirdējusi, ka bailes iedarbojas stimulējoši, saasinot prāta spēju domāt. Tomēr tieši šobrīd bailes bija pārvērtušas viņas prātu par nevaldāmu panikas un apjukuma straumi. Pat tad, ja atradīšu izeju, es netikšu ārā. Nometot laboratorijas uzsvārci, viņa bija palikusi bez karšatslēgas. Šķiet, atlika cerēt vienīgi uz to, ka tagad viņa ir kā adata siena kaudzē - viens punktiņš trīsdesmit tūkstošu kvadrātpēdu tiklā. Par spīti nomācošajai vēlmei bēgt, analītiskais prāts lika Ketrinai izvēlēties vienīgo loģisko rīcību - nedarīt vispār neko. Stāvi nekustīgi. Neizdves ne skaņu. Sargs jau bija ceļā, un uzbrucējs kāda nezināma iemesla dēļ stipri oda pēc spirta, ļa viņš pienāks pārāk tuvu, es to sajutīšu.

Kamēr Ketrina stāvēja klusumā, prāts drudžaini pārlika to, ko bija teicis Lengdons. Tavs brālis… viņš ir saņemts. Viņa sajuta, ka uz rokas izveidojas saltu sviedru lāsīte un notek lejup, pie mobilā telefona, kas joprojām bija sažņaugts labajā plaukstā. Par šādām briesmām viņa nebija iedomājusies. Iezvanoties telefons atklās viņas atrašanās vietu, un to nevarēja izslēgt, vispirms neatverot un neizgaismojot displeju.

Noliec telefonu zemē… un paej tālāk.

Taču bija jau par vēlu. No labās puses viņai uzvēdīja spirta smarža. Un kļuva aizvien stiprāka. Ketrina pūlējās saglabāt mieru, piespiezdamās ignorēt instinktīvo vēlmi bēgt. Piesardzīgi, lēnām viņa paspēra vienu soli pa kreisi. Apģērba klusā iečaukstēšanās acīmredzot bija viss, kas vajadzīgs uzbrucējam. Ketrina dzirdēja, kā svešais traucas uz priekšu. Kad spēcīga roka tvēra pēc viņas pleca, Ketrinu pāršalca spirta smaka. Viņa atrāvās, nevaldāmu šausmu pārņemta. Doma par matemātiski pieļaujamu iespēju pagaisa kā nebijusi, un Ketrina kā neprātīga metās bēgt. Viņa asi nogriezās pa kreisi, mainīdama virzienu, tagad akli joņodama tukšumā.

Kā no zila gaisa uzradās siena.

Ketrina spēcīgi ietriecās tajā, izsizdama gaisu no plaušām. Rokā un plecā raisījās sāpes. Lai arī viņai izdevās noturēties kājās, tas vairs nebija nekāds mierinājums. Skaņa bija atbalsojusies visur. Viņš zina, kur es esmu. Sāpēs saliekusies, Ketrina pagrieza galvu, uzmanīgi ielūkojās nodalījuma melnajā tumsā un sajuta, ka uzbrucējs skatās pretī.

Maini savu atrašanās vietu! Tūlīt pat!

Joprojām pūlēdamās atelsties, viņa sāka virzīties gar sienu, ar kreiso roku pa ceļam uztaustīdama visas tērauda kniedes. Paliec pie sienas. Aizlavies viņam garām, pirms viņš tevi iedzinis stūrī. Labajā rokā Ketrina vēl aizvien cieši turēja mobilo telefonu, vajadzības gadījumā gatava to mest kā ieroci.

Pēkšņi Ketrina saklausīja kādu nepārprotamu skaņu - apģērba čaukstēšanu tieši sev priekšā… pie sienas. Viņa sastinga kā zemē iemieta un pārstāja elpot. Kā gan viņš jau var atrasties pie sienas? Viņa sajuta vieglu gaisa pūtienu, kam bija piejaucies spirta smārds. Viņš virzās man pretī!

Ketrina atkāpās par vairākiem soļiem. Tad, klusi pagriezusies par simt astoņdesmit grādiem, viņa sāka iet gar sienu pretējā virzienā. Kad Ketrina bija veikusi apmēram divdesmit pēdas, notika neiespējamais. Atkal, tieši sev priekšā pie sienas, viņa izdzirdēja apģērba čaukstēšanu. Tai sekoja tā pati gaisa plūsma un spirta smaka. Ketrina Solomona sastinga.

Ak dievs, viņš ir visur!

Puskailais Malaks uzmanīgi skatījās tumsā.

Spirtā samērcēto piedurkņu smārds bija izrādījies par traucēkli, bet viņš to pārvērta par priekšrocību, novilkdams kreklu un žaketi un izmantodams tos, lai iedzītu stūrī savu medījumu. Aizsviedis žaketi pret sienu labajā pusē, viņš dzirdēja, ka sieviete tūdaļ apstājas un maina virzienu. Tagad, aizmetis kreklu sev priekšā pa kreisi, Malaks atkal bija dzirdējis viņu apstājamies. Viņš bija veiksmīgi piedzinis Ketrinu pie sienas, izveidojot robežas, ko viņa neuzdrošinājās pārkāpt.

Tagad viņš gaidīja, klusumā sasprindzinājis dzirdi. Viņa var virzīties tikai uz vienu pusi - man pretī. Un tomēr - Malaks neko nedzirdēja. Vai nu Ketrinu bija paralizējušas bailes, vai arī viņa nolēmusi stāvēt nekustīgi un gaidīt, kamēr piektajā nodalījumā ieradīsies palīdzība. Jebkurā gadījumā viņa zaudēs. Neviens tuvākajā laikā neienāks piektajā nodalījumā; Malaks ar ļoti rupju, toties ļoti efektīvu paņēmienu bija sabojājis kodatslēgas tastatūru. Pēc Trišas karšatslēgas izmantošanas viņš kartes nolasītāja spraugā bija iedzinis desmit centu monētu, lai mehānismu vairs nebūtu iespējams izmantot.

Mēs ar tevi esam vieni, Ketrina… tik ilgi, cik vien būs vajadzīgs.

Malaks klusi virzījās uz priekšu, klausīdamies, vai nesadzirdēs kādu kustību. Ketrina Solomona šonakt mirs sava brāļa muzeja tumsā. Dzejiska nāve. Malaks nespēja vien sagaidīt, kad par Ketrinas nāvi varēs pastāstīt viņas brālim. Vecā vīra ciešanas būs kā sen gaidīta atriebība.

Piepeši Malaks - sev par milzīgu pārsteigumu - tālumā ieraudzīja sīku gaismiņu un saprata, ka nupat Ketrina pieļāvusi milzīgu kļūdu. Viņa zvana, lai sauktu palīgā?! Elektroniskais displejs, kas tikko bija noņirbot atdzīvojies, atradās jostas vietas augstumā, apmēram divdesmit jardus viņam priekšā - kā spīdoša bāka milzīgā tumsas okeānā. Malaks bija sagatavojies gaidīt Ketrinas tuvošanos, taču nu viņam to vairs nevajadzēja darīt.

Apzinādamies, ka jāpanāk Ketrina, kamēr viņa vēl nav pasaukusi palīgā, Malaks metās skriet uz gaismiņas pusi. Jau pēc dažām sekundēm viņš bija klāt un izstiepa rokas abās pusēs spīdošajam mobilajam telefonam, sagatavojies Ketrinu sagrābt.

Taču pirksti ietriecās cietā sienā un gandrīz salūza. Pēc tam sadursmi piedzīvoja viņa galva, kas ietriecās tērauda sijā. Sāpēs iekliedzies, viņš sakņupa pie sienas. Lādēdamies viņš atkal uzrausās kājās, pievilcies pie horizontālā, jostas vietas augstumā novietotā statņa, uz kura Ketrina Solomona bija atjautīgi novietojusi savu atvērto mobilo telefonu.

Ketrina atkal skrēja, šoreiz vairs neraizēdamās par troksni, ko radīja viņas roka, ritmiski atsitoties pret metāla kniedēm, kas vienmērīgi izvietotas gar piektā nodalījuma sienu. Bēdz! Apskrējusi visapkārt nodalījumam, viņa agri vai vēlu sataustīs izejas durvis.

Pie joda, kur palicis tas sargs?

Kniežu virkne turpinājās. Ketrina vilka kreiso roku gar sienu, bet labo turēja izstieptu sev priekšā, lai aizsargātos. Kad es nonākšu līdz stūrim? Siena šķita nebeidzama, taču pēkšņi kniežu ritms izjuka. Kreisā roka kādu mirkli grābstījās tukšumā, un tad atkal sākās kniedes. Ketrina strauji nobremzēja un sāka kāpties atpakaļ, taustīdamās pa gludo metāla apšuvumu. Kāpēc te nav kniežu?

Tagad Ketrina sadzirdēja, kā uzbrucējs trokšņaini soļo viņai pakaļ, turēdamies pie sienas. Taču vēl vairāk Ketrinu pārbiedēja cita skaņa - sargs ar kabatas bateriju ritmiski daudzīja pa piektā nodalījuma durvīm.

Sargs netiek iekšā?

Kaut arī šī doma likās šausminoša, bungošana - pa diagonāli labajā pusē no viņas - acumirklī palīdzēja Ketrinai orientēties. Tagad viņa varēja iztēloties, kurā piektā nodalījuma vietā atrodas. Šis vizuālais uzplaiksnījums atnesa sev līdzi negaidītu apjausmu. Tagad viņa saprata, kas ir šī platā plāksne pie sienas.

Visi nodalījumi bija aprīkoti ar bīdāmām durvīm - milzīgu pārvietojamu sienu, ko varēja atvilkt, lai transportētu iekšā un ārā no nodalījumiem neparasti lielus paraugus. Tāpat kā lidostas angārā, šīs durvis bija gigantiskas, un Ketrina pat savos visneprātīgākajos sapņos nebija iztēlojusies, ka viņai reiz vajadzētu tās atvērt. Toties šobrīd tā šķita viņas vienīgā cerība.

Vai tās vispār ir izkustināmas?

Ketrina akli taustījās tumsā, kamēr beidzot atrada lielo metāla rokturi. Satvērusi to, viņa lika lietā visu savu svaru, pūlēdamās attaisīt durvis. Veltīgi. Viņa mēģināja vēlreiz. Tās pat nepakustējās.

Bija dzirdams, ka uzbrucējs tuvojas, viņas radītā trokšņa vadīts. Bī-, dāmās durvis ir aizslēgtas! Neprātīgā panikā viņa ar rokām aptaustīja durvis, meklēdama kādu bultu vai sviru. Pēkšņi viņa uzgāja kaut ko, kas atgādināja vertikālu mietu. Aizbīdņa stienis! Viņa piecēlās, sagrāba stieni un, sasprindzinājusi visus muskuļus, izcēla to no cauruma.

Viņš jau ir gandrīz klāt!

Nu Ketrina sataustīja rokturi un no visa spēka pavilka. Šķita, ka milzīgā plāksne gandrīz nemaz nesakustas, tomēr piektajā nodalījumā iegriezās mēnessgaismas stars. Ketrina vilka vēlreiz. Gaismas šautra no ārpuses kļuva platāka. Vēl mazliet! Viņa pavilka vēl pēdējo reizi un sajuta, ka uzbrucējs atrodas tikai dažu pēdu attālumā.

Mezdamās pretī gaismai, Ketrina sāniski ielocīja slaido augumu spraugā. Tumsā uzradās roka, kas neganti nopūlējās ieraut viņu atpakaļ iekšā. Ketrina nozuda spraugā, bēgdama no milzīgas, kailas rokas, ko klāja ietetovētas zvīņas. Šaušalīgā roka locījās kā saniknota čūska, cenzdamās sagrābt bēgli.

Ketrina apsviedās un aizjoņoja gar piektā nodalījuma garo, gaišo sienu. Skrējiena laikā viņas zeķēs apautajās kājās griezās akmeņi, kas platā joslā bija nobērti pa visu SMAC perimetru, taču Ketrina turpināja joņot galvenās izejas virzienā. Nakts bija tumša, taču viņas acis pēc piektā nodalījuma absolūtās tumsas tagad redzēja nevainojami - gandrīz kā gaišā dienā. Viņai aiz muguras atslīdēja vaļā smagās bīdāmās durvis, un Ketrina dzirdēja, ka gar ēkas sienu aizvien straujāk dun spēcīgi soļi. Tie izklausījās neticami ātri.

Es nemūžam nepaspēšu pirmā aizskriet līdz galvenajai ieejai. Ketrina zināja, ka viņas Volvo atrodas tuvāk, taču pat tas būtu par tālu. Es līdz tam netikšu.

Tad Ketrina atskārta, ka viņai atlikusi pēdējā kārts, ko vēl varēja izspēlēt.

Tuvodamās piektā nodalījuma stūrim, Ketrina tumsā saklausīja aši tuvojošos vīrieša soļus. Tagad vai nekad. Ketrina nevis nogriezās ap stūri, bet pēkšņi asi cirtās pa kreisi, prom no ēkas, uz zāliena pusi. To darot, viņa cieši aizmiedza acis, ar abām plaukstām aizklāja seju un pilnīgi akli metās skriet pāri zālienam.

Apsardzes apgaismojums ar kustības sensoriem, kas uzliesmoja ap piekto nodalījumu, vienā mirklī pārvērta nakti par dienu. Ketrina sev aiz muguras saklausīja sāpju kliedzienu, kad spožie prožektori ar vairāk nekā divdesmit piecu miljonu kandelu lielu jaudu apdedzināja uzbrucēja pārmērīgi paplašinātās acu zīlītes. Bija dzirdams, kā viņš klūp pār izbērtajiem akmeņiem.

Paļaudamās uz atklāto zālienu, Ketrina turēja acis ciet. Sajutusi, ka atrodas pietiekami tālu no ēkas un gaismām, viņa atvēra acis, noteica vajadzīgo virzienu un pa galvu pa kaklu aizjoņoja tumsā.

Volvo atslēgas bija tieši tur, kur viņa tās allaž mēdza atstāt - uz priekšējā paneļa. Aizelsusies viņa paķēra atslēgas trīcošajās rokās un sataustīja aizdedzi. Motors ierēkdamies atdzīvojās un priekšējie lukturi ieslēdzās, apgaismojot šausminošu skatu.

Uz viņas pusi traucās derdzīgs stāvs.

Ketrina acumirklī sastinga.

Mašīnas priekšējo lukturu gaismās vīdēja plikgalvains dzīvnieks ar kailām krūtīm, kura ādu klāja ietetovētas zvīņas, simboli un teksts. Ieskrējis spilgtajā gaismā, viņš iebaurojās un aizlika rokas acīm priekšā kā alu nezvērs, kas pirmo reizi ieraudzījis sauli. Ketrina pastiepās pēc ātrumu pārslēga, taču viņš jau bija līdzās, izgrūžot elkoni cauri sānu logam viņas pusē un iešķiežot viņai klēpī stikla šķembu šalti.

Pa logu ielauzās milzīga roka, kas akli taustījās, atrodot viņas rīkli. Ketrina strauji ieslēdza atpakaļgaitu, taču uzbrucējs jau bija sagrābis viņu aiz kakla, spiežot to ar neiedomājamu spēku. Pūlēdamās izrauties, Ketrina pagrieza galvu un ieskatījās viņam tieši sejā. Cauri grimam bija redzamas trīs tumšas svītras, kas līdzinājās nagu skrāpējumiem un atklāja tetovējumus. Viņa skatiens bija mežonīgs un nežēlīgs.

- Vajadzēja tevi nogalināt jau pirms desmit gadiem, - viņš noņurdēja. - Tonakt, kad piebeidzu tavu māti.

Aptverot šos vārdus, Ketrinu sagrāba šaušalīgas atmiņas: šo dzīvniecisko skatienu vīrieša acīs viņa bija redzējusi jau agrāk. Tas ir viņš. Ketrina būtu iekliegušies, ja kakls netiktu turēts dzelžainā tvērienā.

Viņa trieca kāju pret gāzes pedāli, un automašīna pabrauca atpakaļ. Vilkdamies līdzi automašīnai, vīrietis gandrīz salauza Ketrinai sprandu. Volvo strauji aizslīdēja iesāņus, un Ketrina juta, ka viņas kakls drīz vairs neizturēs. Pēkšņi automašīnas sānus noskrāpēja koka zari, iecirz- damies iekšā pa sānu logiem, un smagums izzuda.

Automašīna izbrāzās cauri mūžzaļajiem krūmiem uz augšējo stāvvietu, kur Ketrina strauji nospieda bremzes. Apakšā puskailais vīrietis neveikli pielēca kājās, cieši raudzīdamies automašīnas priekšējos lukturos. Šausminošā mierā viņš pacēla draudīgu, ar zvīņām klātu roku un norādīja tieši uz Ketrinu.

Kad Ketrina pagrieza stūri un nospieda gāzes pedāli, viņas asinīs kūsāja nāves bailes un naids. Jau pēc dažām sekundēm viņa iesāņus izšāvās uz ielas.

48.NODAĻA

Mirkļa karstumā Kapitolija drošības dienesta virsnieks Nunjess nebija saskatījis citu iespēju un palīdzēja Kapitolija Arhitektam un Robertam Lengdonam aizbēgt. Toties tagad, atgriezies štābā pagrabstāvā, Nunjess varēja manīt, ka ātri sabiezē negaisa mākoņi.

Priekšnieks Trents Endersons turēja pie galvas ledus kompresi, kamēr kāds cits policists aprūpēja Sato sasitumus. Abi stāvēja līdzās videonovērošanas komandai un pārskatīja digitālo ierakstu datnes, lai mēģinātu atrast Lengdonu un Belamī.

-    Pārbaudiet ierakstus visos gaiteņos un izejās, - Sato pavēlēja. - Es gribu zināt, uz kurieni viņi devās!

Skatoties uz to visu, Nunjesam kļuva nelabi. Viņš zināja, ka paies tikai dažas minūtes, priekšnieki atradis vajadzīgo videofragmentu un uzzinās patiesību. Es viņiem palīdzēju aizbēgt. Visu vēl ļaunāku padarīja četru CIP kaujinieku ierašanās, kuri tagad rosījās tepat līdzās, gatavodamies meklēt Lengdonu un Belamī. Šie puiši nemaz nelīdzinājās Kapitolija drošības dienestam. Šie puiši bija nāvīgi nopietni karavīri… melni maskēšanās tērpi, nakts redzamības ierīces, futūristiska izskata ieroči.

Nunjesam šķita, ka viņš tūlīt apvemsies. Beidzot pieņēmis lēmumu, viņš neuzkrītoši pamāja priekšniekam Endersonam.

-     Uz pāris vārdiem, priekšniek?

-    Kas ir? - Endersons izgāja vestibilā līdzi Nunjesam.

-     Priekšniek, es pieļāvu milzīgu kļūdu, - Nunjess atzinās, viscaur nosvīzdams. - Es atvainojos un lūdzu mani atlaist no darba. - Pēc dažām minūtēm jūs mani tik un tā atlaidīsiet.

-    Kā, lūdzu?

-    Pirmīt es redzēju Lengdonu un Arhitektu Belamī Apmeklētāju centrā. Viņi izgāja no ēkas. - Nunjess ar pūlēm norija siekalas.

-    Ko?! - Endersons ieaurojās. - Kāpēc tu nekā neteici?

-    Arhitekts pavēlēja man nebilst ne vārda.

-     Tu strādā pie manis, nolādēts! - Endersona balss atbalsojās visā gaitenī. - Dieva dēļ, Belamī ietrieca mani ar galvu sienā!

Nunjess pasniedza Endersonam atslēgu, ko viņam bija iedevis Arhitekts.

-    Kas tas ir? - Endersons noprasīja.

-    Atslēga no jaunā tuneļa zem Neatkarības avēnijas. Tā atradās pie Arhitekta Belamī. Tieši tā jau viņi ari tika prom.

Palicis bez valodas, Endersons nekustīgi blenza uz atslēgu.

Vestibilā parādījās Sato, pētoši paskatīdamās uz abiem vīriešiem.

-     Kas te notiek?

Tobrīd Nunjess juta, ka nobāl. Atslēga vēl aizvien bija Endersonam rokā, un Sato acīmredzami bija to pamanījusi. Kad mazā, derdzīgā sieviete panāca tuvāk, Nunjess sāka improvizēt, cik labi vien prata, cerēdams pasargāt savu priekšnieku.

-     Es šo atslēgu atradu uz grīdas zemākajā pagrabstāvā. Es nupat vaicāju priekšniekam Endersonam, vai viņš var pateikt, no kurām durvīm tā varētu būt.

Sato pienāca klāt, pētīdama atslēgu-

-    Vai priekšnieks var to pateikt?

Nunjess uzmeta acis Endersonam, kurš pirms atbildēšanas apsvēra visas savas iespējas. Beidzot priekšnieks papurināja galvu.

-     Uzreiz ne. Vajadzēs pārbaudīt…

-     Nepūlieties, - Sato viņu pārtrauca. - Ar šo atslēgu var atvērt kādu tuneli, kas ved prom no Apmeklētāju centra.

-    Tiešām? - Endersons noprasīja. - Kā jūs to zināt?

-     Mēs nupat atradām novērošanas kameras ierakstu. Šis virsnieks Nunjess palīdzēja Lengdonam un Belamī aizbēgt un pēc tam aizslēdza aiz viņiem tuneļa durvis. Šo atslēgu Nunjesam iedeva Belamī.

Uzliesmojot dusmām, Endersons pagriezās pret Nunjesu.

-    Vai tā ir taisnība?!

Visiem spēkiem pūlēdamies tēlot līdzi, Nunjess sparīgi pamāja.

-     Piedodiet, ser. Arhitekts man pavēlēja neko neteikt nevienai dzīvai dvēselei!

-     Man ir pie vienas vietas, ko Arhitekts tev pavēlēja! - Endersons ieaurojās. - Es gribu, lai…

-     Aizveries, Trent, - Sato noskaldīja. - Jūs abi esat nekur nederīgi meļi. Aiztaupiet šīs runas nopratināšanai. - Viņa izrāva tuneļa atslēgu Endersonam no rokām. - Šeit jums vairs nekas nav darāms.

49.NODAĻA

Roberts Lengdons nospieda sava mobila telefona taustiņu, izjuzdams aizvien lielāku nemieru. Ketrina neatbild uz mobilā telefona zvaniem? Viņa bija solījusi piezvanīt, tiklīdz būs droši izkļuvuši no laboratorijas un atradīsies ceļā uz šejieni, taču telefons klusēja.

Belamī apsēdās blakus Lengdonam pie lasītavas galda. Arī viņš nupat bija zvanījis kādam cilvēkam, kurš varētu piedāvāt viņiem patvērumu - drošu slēptuvi. Diemžēl arī viņš necēla klausuli, tāpēc Belamī bija atstājis steidzamu ziņu, lūdzot nekavējoties piezvanīt uz Lengdona mobilo telefonu.

-    Es turpināšu zvanīt, - Belamī sacīja Lengdonam, - taču pagaidām mums jātiek galā pašiem. Un jāapspriež, kā rīkoties ar šo piramīdu.

Piramīda. Lengdons šīs lasītavas iespaidīgo fonu gandrīz vairs nemanīja; tagad viņa pasaulē bija palicis vienīgi tas, kas atradās viņam tieši priekšā, - akmens piramīda, aizzīmogots sainītis ar virsotni un izsmalcināts afroamerikānis, kurš pēkšņi uzradies un paglābis no neizbēgamās nopratināšanas CIP mītnē.

Lengdons no Kapitolija Arhitekta bija gaidījis kaut nieciņu veselā saprāta, taču tagad sāka likties, ka Vorens Belamī nav gudrāks par to ju- kušo, kurš stāsta par Pītera uzturēšanos šķīstītavā. Belamī uzstājīgi apgalvoja, ka šī akmens piramīda patiesībā ir leģendārā brīvmūrnieku piramīda. Sena karte? Kas mūs aizved pie varenām gudrībām?

-    Belamī kungs, - Lengdons pieklājīgi aizrādīja, - šāda ideja, ka pastāv kaut kādas senas zināšanas, kas var apveltīt cilvēkus ar milzīgu spēku… es to gluži vienkārši nespēju uztvert nopietni.

Kapitolija Arhitekta acis pauda gan vilšanos, gan nopietnību, un Lengdons savas skepses dēļ sajutās vēl neveiklāk.

-    Jā, profesor, es jau biju iedomājies, ka jūs varētu tā uzskatīt, taču laikam nevajadzētu justies pārsteigtam. Jūs esat nepiederošs cilvēks, kurš raugās no malas. Pastāv zināmas brīvmūrnieku reālijas, ko jūs uztversiet kā mītu, jo neesat pienācīgi iepazīstināts ar tām un neesat sagatavots tās izprast.

Nu Lengdons sajutās aizskarts. Es neesmu viens no Odiseja komandas, taču esmu pārliecināts, ka ciklopi ir mīts.

-     Belamī kungs, ja tā leģenda ari ir patiesa… šī nekādi nevar būt brīvmūrnieku piramīda.

-    Nē? - Belamī ar pirkstu pārvilka pāri brīvmūrnieku šifram uz akmens. - Man gan šķiet, ka tā precīzi atbilst aprakstam. Akmens piramīda ar spīdīga metāla virsotni, kas, spriežot pēc Sato rentgena uzņēmuma, ir tieši tā, ko Pīters jums uzticējis. - Kapitolija Arhitekts paņēma mazo kubveida sainīti un pasvārstīja rokā.

-    Šī akmens piramīda ir mazāk nekā pēdu augsta, - Lengdons iebilda. - Visās šī stāsta versijās, kādas vien jebkad esmu dzirdējis, brīvmūrnieku piramīda aprakstīta kā milzīga.

Acīmredzot Belamī bija paredzējis šādu iebildumu.

-    Kā jau jūs zināt, leģenda vēsta par piramīdu, kas slejas tik augstu, ka pats Dievs var tai pieskarties, tikai pastiepjot roku.

-    Tieši tā.

-     Es saprotu jūsu dilemmu, profesor. Tomēr gan Senajās mistērijās, gan brīvmūrnieku filozofijā tiek slavināta Dieva iespējamā atrašanās katrā no mums. Simboliski izsakoties, varētu apgalvot, ka viss, kas sasniedzams izglītotam cilvēkam… ir sasniedzams arī Dievam.

Šādi vārdi uz Lengdonu neatstāja nekādu iespaidu.

-    Pat Bībele to apstiprina, - Belamī turpināja. - Ja pieņemam Pirmajā Mozus grāmatā rakstīto, ka "Dievs radīja cilvēku pēc sava tēla un līdzības", tad mums jāpieņem arī tas, uz ko šī rinda netieši norāda, proti, cilvēki nav radīti zemāki par Dievu. Lūkas evaņģēlijā 17:21 tiek sacīts: "Dieva valstība ir jūsu vidū."

-     Piedodiet, taču es nepazīstu nevienu kristieti, kurš sevi uzskatītu par Dieva līdzinieku.

-     Protams. - Belamī balss kļuva cietāka. - Jo lielākā daļa kristiešu grib sēdēt uz diviem krēsliem. Viņi grib lepni pasludināt, ka tic Bībelei, un tomēr gluži vienkārši ignorē tās daļas, kurām noticēt ir pārāk grūti vai pārāk neērti.

Lengdons neko neatbildēja.

-     Lai nu kā, - Belamī turpināja, - laikmetiem senais apraksts, ka brīvmūrnieku piramīda ir pietiekami augsta, lai tai varētu pieskarties Dievs… tas jau sen novedis pie nepareiziem spriedumiem par tās lielumu. Un tādēļ tādi akadēmiķi kā jūs varat uzstāt, ka šī piramīda ir leģenda un neviens to nemeklē.

-     Lūdzu piedošanu, ka jūs aizkaitinu, - Lengdons sacīja, paskatījies uz akmens piramīdu, - bet es brīvmūrnieku piramīdu allaž esmu uzskatījis par mītu.

-    Vai tad jums nešķiet pareizi, ka mūrnieku radītai kartei jābūt iekaltai akmenī? Visas vēstures laikā mūsu visnozīmīgākie ceļrāži allaž bijuši iekalti akmenī. Tai skaitā arī derības plāksnes, ko Dievs dāvājis Mozum, - desmit baušļi, saskaņā ar kuriem jādzīvo cilvēkiem.

-     Saprotu, un tomēr tā allaž saukta par brīvmūrnieku piramīdas leģendu. Vārds leģenda netieši norāda, ka tā ir mītiska.

-    Jā, leģenda. - Belamī iesmējās. - Baidos, ka jūs ciešat no tās pašas kaites, kāda bija piemetusies Mozum.

-     Kā, lūdzu?

Belamī izskatījās gandrīz uzjautrināts, pagriezdamies savā vietā un pamezdams skatienu uz otrā līmeņa balkonu, no kura uz viņiem noraudzījās sešpadsmit bronzas statujas.

-    Vai jūs redzat Mozu?

Lengdons vērīgi paskatījās uz izslavēto Mozus statuju. -Jā.

-    Viņam ir ragi.

-    To es zinu.

-     Bet… vai jūs zināt, kāpēc viņam ir ragi?

Tāpat kā lielākajai daļai skolotāju, arī Lengdonam lekciju klausīšanās nesagādāja nekādu prieku. Šim Mozum un tūkstošiem kristiešu Mozus tēlu bija ragi viena un tā paša iemesla dēļ - jo nepareizi tulkota Otrā Mozus grāmata. Oriģinālajā ebreju tekstā bija rakstīts, ka Mozum ir karan 'ohr panav - "sejas āda mirdzēja gaismas staros"; bet paviršais tulkotājs, Romas katoļu baznīcas uzdevumā radot Bībeles oficiālo tulkojumu latīņu valodā, Mozus aprakstā norādīja cornuta esset facies sua, kas nozīmē "viņa seja bija ragaina". Kopš tā brīža mākslinieki un tēlnieki sāka attēlot Mozu ar ragiem - baidīdamies no iespējamā soda, ja viņi neatainos evaņģēliju precīzi.

-     Tā bija vienkārši kļūda, - Lengdons atbildēja. - Svētā Hieronima aplams tulkojums apmēram mūsu ēras 400. gadā.

Izskatījās, ka šī atbilde uz Belamī atstājusi iespaidu.

-     Tieši tā. Aplams tulkojums. Un rezultātā… nabaga Mozus kropļots visas vēstures garumā.

"Kropļots" vēl bija pieklājīgi teikts. Bērnībā Lengdons bija šausmīgi pārbijies, ieraugot Mikelandželo šedevru - velnišķīgi "ragaino Mozu" Svētā Pētera važu baznīcā Romā.

-    Par ragaino Mozu es runāju, - Belamī tagad paskaidroja, - lai parādītu, kā viens pārprasts vārds var pārveidot vēsturi.

]ūs mācāt kaķim ķert peles, nodomāja Lengdons, kurš pirms vairākiem gadiem Parīzē pats bija guvis šādu mācību. SanGreal: Svētais Grāls. SangReal: Karaliskās asinis.

-    Par brīvmūrnieku piramīdu, - Belamī turpināja, - cilvēki dzirdēja slepus stāstītu "leģendu". Un šāds priekšstats izrādījās lipīgs. Brīvmūrnieku piramīdas leģenda izklausījās pēc mīta. Taču vārds "leģenda" nozīmēja kaut ko citu. Tas tika nepareizi iztulkots. Gandrīz tāpat kā vārds "talismans". - Viņš pasmaidīja. - Valoda spēj ļoti prasmīgi slēpt patiesību.

-    Tiesa, taču nu es vairs neko nesaprotu.

-    Robert, brīvmūrnieku piramīda ir karte. Un, tāpat kā ikvienai kartei, tai ir leģenda jeb atslēga, kas paskaidro, kā šī karte lasāma. - Belamī pacēla kubveida sainīti. - Vai tad jūs neredzat? Šī virsotne ir pira-

midas leģenda. Atslēga, kas jums paskaidro, kā izlasīt visietekmīgāko materiālās kultūras pieminekli zemes virsū… karti, kas atklāj, kur slēpjas cilvēces vislielākais dārgums - pazudušās laikmetu gudrības.

Lengdons klusēja.

-     Es izsaku pazemīgu minējumu, - Belamī sacīja, - ka jūsu augstā brīvmūrnieku piramīda ir tikai šis… vienkāršais akmens, kura zelta virsotne sniedzas pietiekami augstu, lai to varētu aizskart Dievs. Pietiekami augstu, lai apgaismību piedzīvojis cilvēks varētu tai pieskarties.

Uz vairākām sekundēm iestājās klusums.

Redzot piramīdu jaunā gaismā, Lengdonu pārņēma negaidīta uzbudinājuma trīsas. Viņa acis atkal pievērsās brīvmūrnieku šifram.

-     Bet šis kods… tas šķiet tik…

-    Vienkāršs?

Lengdons pamāja.

-     To varētu atšifrēt gandrīz ikviens.

Belamī pasmaidīja un sadabūja Lengdonam zīmuli un papīru.

-    Tad varbūt jūs varētu mūs apgaismot?

Lai arī Lengdonu pārņēma neomulīga sajūta par to, ka vajadzētu atšifrēt šo kodu, pašreizējos apstakļos Pītera uzticības nodošana likās mazsvarīga. Turklāt viņš nekādi nespēja iedomāties, ka gravējuma teksts varētu atklāt vispār jebkādu slepenu slēptuvi… un noteikti ne tādu, kurā atrodas viens no vēstures lielākajiem dārgumiem.

Paņēmis zīmuli no Belamī, Lengdons viegli uzsita sev pa zodu un izpētīja šifru. Kods šķita tik vienkāršs, ka zīmulis un papīrs viņam gandrīz nebija vajadzīgs. Un tomēr - Lengdons vēlējās būt drošs, ka nepieļaus kļūdas, tāpēc apzinīgi ķērās pie darba un uzrakstīja visizplatītāko šifra atslēgu brīvmūrnieku kodam. Tā sastāvēja no četriem režģiem - diviem vienkāršiem un diviem punktētiem -, kuros noteiktā secībā izvietoti burti. Katrs alfabēta burts tagad atradās neatkārtojami veidotā "iežogojumā" jeb "aplokā". Katra burta iežogojuma apveids kļuva par attiecīgā burta simbolu.

Šī shēma bija tik vienkārša, ka likās gandrīz bērnišķīga.

Vēlreiz pārbaudījis savu veikumu un pārliecinājies, ka šifra atslēga ir pareiza, Lengdons atkal pievērsās uz piramīdas iekaltajam kodam. Lai to atšifrētu, vajadzēja tikai uzmeklēt attiecīgu vietu savā šifra atslēgā un pierakstīt burtu, kas tajā atradās.

Pirmā rakstu zīme uz piramīdas izskatījās pēc lejup vērstas bultas vai kausa. Lengdons ātri uzmeklēja kausam līdzīgo segmentu šifra atslēgā. Tas atradās apakšējā kreisajā stūrī un ietvēra burtu S.

Lengdons pierakstīja "S".

Nākamais piramīdas simbols bija punktēts četrstūris bez labās malas. Šāda kontūra šifra atslēgā ietvēra burtu O.

Viņš pierakstīja "O".

Trešais simbols bija parasts kvadrāts, un tāds ietvēra burtu E.

Lengdons pierakstīja - E. S O E…

Viņš turpināja aizvien ātrāk, kamēr bija pabeidzis visu režģi. Tad, uzmanīgi raudzīdamies uz pabeigto tulkojumu, Lengdons mulsi nopūtās. Diez vai šajā mirklī vajadzētu saukt "eurēka".

Belamī sejā vīdēja viegls smaids.

-    Kā jau jūs zināt, profesor, Senās mistērijas tiek atklātas tikai patiesu apgaismību guvušajiem.

-      Skaidrs, - Lengdons noteica, saraukdams pieri. Acīmredzot mani par tādu nevar uzskatīt.

50.NODAĻA

CIP galvenās mītnes pagrabstava biroja Lenglijā, Virdžī- nijas štatā, augstas izšķirtspējas datora monitorā spoži mirgoja tāds pats sešpadsmit rakstu zīmju brīvmūrnieku kods. Vecākā Drošības pārvaldes analītiķe Nola Keja sēdēja viena pati un pētīja attēlu, ko pirms desmit minūtēm pa elektronisko pastu bija atsūtījusi viņas priekšniece, direktore Inoue Sato.

Vai tas ir kāds joks? Protams, Nola zināja, ka nav vis; direktorei Sato nebija humora izjūtas, un šīvakara notikumi nekādi nebija nosaucami par smieklīgiem. Augstākais piekļuves līmenis CIP visu redzošajā Drošības pārvaldē bija atklājis Nolai varas ēnu pasauli. Taču tas, ko viņa pieredzēja pēdējās diennakts laikā, uz mūžiem mainīja viņas priekšstatus par ietekmīgo cilvēku noslēpumiem.

- Jā, direktore, - Nola sacīja priekšniecei, ar plecu piespiedusi klausuli pie auss. - Tas patiešām ir brīvmūrnieku kods. Taču atšifrētais teksts ir bezjēdzīgs un izskatās pēc nejauši izvēlētu burtu režģa. - Viņa uzmanīgi nopētīja savu veikumu.

-    Tas noteikti kaut ko nozīmē, - Sato uzstāja.

-    Tikai tad, ja tajā slēpjas vēl viens šifrējuma slānis, par kuru man nekas nav zināms.

-    Vai ir arī kāds minējums? - Sato noprasīja.

-     Tā ir režģa matrica, tātad es varētu izmēģināt parastos variantus - Viženēra šifru, dažādus režģu šifrus un tā tālāk -, taču neko nevaru solīt. It īpaši tad, ja tas ir vienreizējās lietošanas šifrs.

-     Dariet, ko spējat. Un ātri. Kas ir ar to rentgena uzņēmumu?

Nola pagrieza savu krēslu pret otru datora ekrānu, kurā bija redzams kādas somas rentgena uzņēmums. Sato bija pieprasījusi informāciju par to, kas izskatījās pēc piramīdiņas kubveida kārbiņā. Parastos apstākļos šādi divas collas augsti priekšmeti nekļūtu tik svarīgi valsts drošībai - izņemot tādus, kas taisīti no bagātināta plutonija. Bet šis bija no kaut kā gandrīz tikpat pārsteidzoša.

-    Attēla blīvuma analīze izrādījās pārliecinoša, - Nola sacīja. - Deviņpadsmit, komats, trīs grami uz kubikcentimetru. Tas ir tīrs zelts. Ļoti, ļoti vērtīga lietiņa.

-    Vai vēl kas?

-    Patiesībā jā. Nosakot blīvumu, uz zelta piramīdas virsmas tika atklāti nelieli nelīdzenumi. Izrādās, ka uz zelta ir iegravēts teksts.

-    Ak tā? - Sato balsī ieskanējās cerība. - Kas tur rakstīts?

-     Pagaidām vēl nevaru pateikt. Gravējums ir ārkārtīgi smalks. Es cenšos to padarīt skaidrāku ar filtru palīdzību, taču rentgena uzņēmuma izšķirtspēja nav pārāk laba.

-    Tātad turpiniet strādāt. Piezvaniet man, kad kaut ko noskaidrosiet.

-    Jā, kundze.

-     Nola? - Sato tonis šķita draudīgs. - Tāpat kā viss pārējais, ko esat uzzinājusi pēdējo divdesmit četru stundu laikā, šie akmens piramīdas un zelta virsotnes attēli ir uzskatāmi par ļoti slepeniem. Jūs nedrīkstat apspriesties ne ar vienu. Iesniegsiet ziņojumu man personīgi. Vai skaidrs?

-     Protams, kundze.

-    Labi. Informējiet mani par jaunumiem. - Sato nolika klausuli.

Izberzējusi acis, Nola ar aizmiglotu skatienu atkal pievērsās datoru ekrāniem. Viņa nebija gulējusi vairāk nekā trīsdesmit sešas stundas un sasodīti labi zināja, ka nedrīkstēs aizmigt, kamēr šī krīze nebūs beigusies.

Lai kāds arī būtu rezultāts.

Tikmēr Kapitolija Apmeklētāju centrā četri melnā ģērbušies CIP kaujinieki stāvēja pie tuneļa ieejas, kāri raudzīdamies nespodri apgaismotajā ejā kā suņu bars, kas dedzīgi vēlas sākt medības.

Pienāca Sato, nupat beigusi runāt pa telefonu.

-     Kungi, - viņa sacīja, joprojām turēdama rokā Arhitekta atslēgu, - vai misijas parametri jums ir skaidri?

-     Tieši tā, - komandieris atbildēja. - Mums ir divi mērķi. Pirmā ir apmēram vienu pēdu augsta akmens piramīda ar gravējumu. Otrais - mazāks kubveida sainis, apmēram divas collas augsts. Abi pēdējo reizi redzēti Roberta Lengdona plecu somā.

-     Pareizi, - Sato apstiprināja. - Abi priekšmeti jāatgūst ātri un nebojāti. Vai ir kādi jautājumi?

-    Kādi ir spēka izmantošanas kritēriji?

Sato vēl joprojām smeldza plecs - vietā, kur Belami bija iesitis ar kaulu.

-    Kā jau teicu, ir ārkārtīgi svarīgi atgūt šos priekšmetus.

-    Skaidrs. - Četri vīri pagriezās un nozuda tuneļa tumsā. Aizsmēķējusi cigareti, Sato noskatījās viņu pēdās.

51.NODAĻA

Automašīnu Ketrina Solomona allaž bija vadījusi piesardzīgi, taču tagad pa Sjūtlendas bulvāri viņa savā Volvo joņoja neprātīgā ātrumā, kas pārsniedza deviņdesmit jūdzes stundā. Veselu jūdzi viņa neatrāva trīcošo kāju no gāzes pedāļa - tikai pēc tam panika beidzot bija mazinājusies. Tagad viņa sajuta, ka nevaldāmi dreb ne tikai bailēs.

Man ir stindzinoši auksti.

Saltais ziemas gaiss ieplūda pa izsisto logu, saldēdams ķermeni kā arktiskais vējš. Pēdas bija kļuvušas nejūtīgas, un Ketrina noliecās, lai paņemtu rezerves kurpju pāri, kuru glabāja zem pasažieru puses sēdekļa. Acumirkli Ketrina sajuta pēkšņas sāpes kaklā - tajā vietā, kuru pirmīt bija sagrābusi uzbrucēja roka.

Šis vīrietis nemaz nelīdzinājās tam gaišmatainajam džentlmenim, kuru Ketrina pazina kā doktoru Kristoferu Abadonu. Viņa biezie mati un gludā, iedegusi āda bija pagaisusi. Noskūtā galva, kailās krūtis un ar grimu notrieptā seja bija atklājusi šausminošus tetovējumus.

Domās Ketrina atkal izdzirdēja nelieša balsi, kas viņu čukstus uzrunāja vēja gaudās aiz izsistā loga. Ketrina, vajadzēja tevi nogalināt jau pirms daudziem gadiem… tonakt, kad piebeidzu tavu māti.

Ketrina nodrebinājās. Neapšaubāmi - tas ir viņš. Viņa tā ari nebija aizmirsusi šo ļaunās varmācības pilno skatienu. Tāpat kā šāviena troksni, kad brālis bija šo vīrieti nogalinājis. Toreiz nelietis no augstas klints- radzes bija iegāzies aizsalušā upē un vairs neparādījās virs ledainā ūdens. Policisti bija meklējuši nedēļām ilgi, tā arī neatrodot viņa līķi, un beidzot nolēmuši, ka straume viņu aizskalojusi uz Česapīka līci.

Viņi kļūdījās. Tagad Ketrina to zināja. Viņš joprojām ir dzīvs.

Un viņš ir atgriezies.

Uzplūstot atmiņām, Ketrinu pārņēma baiļu sajūta. Tas bija noticis pirms gandrīz desmit gadiem. Ziemassvētku dienā. Ketrina, Pīters un viņu māte - visa ģimene - bija sapulcējušies plašajā mūra savrupmājā Potomakā, kas atradās divsimt akru zemes īpašumā ar mežu, caur kuru tecēja upe.

Māte kā allaž čakli rosījās virtuvē, priecādamās par ieražu gatavot svētku maltīti abiem bērniem. Pat septiņdesmit piecu gadu vecumā

Izabela Solomona bija lieliska pavāre, un tovakar mājā vēdīja kārdinošas brieža cepeša, pastinaku mērces un ar ķiplokiem gatavota kartupeļu biezeņa smaržas. Kamēr māte gatavoja mielastu, Ketrina kopā ar brāli atpūtās ziemas dārzā, kur apsprieda savu jaunāko aizraušanos - nesen iepazītu jomu, sauktu par noētikas zinātni. Noētika, neticams modernās elementārdaļiņu fizikas un senā misticisma apvienojums, bija pilnībā savaldzinājusi Ketrinas iztēli.

Fizikas un filozofijas apvienojums.

Pastāstījusi Pīteram par dažiem pašas iecerētiem eksperimentiem, Ketrina brāļa acīs pamanīja interesi. It īpaši Ketrinu iepriecināja tas, ka šajos Ziemassvētkos varēja mudināt brāli domāt par kaut ko pozitīvu, jo šie svētki bija arī sāpīgs atgādinājums par kādu šausmīgu traģēdiju.

Par Pītera dēlu Zakariju.

Ketrinas brāļadēla divdesmit pirmā dzimšanas diena bija kļuvusi arī par pēdējo. Ģimene pārdzīvoja īstu murgu; šķita, ka brālis tikai tagad pamazām atgūst spēju smieties.

Zakarijs bija vēlu nobriedis, trausls un neveikls, dumpīgs un negants pusaudzis. Audzināts lielas mīlestības pilnā un privileģētā atmosfērā, zēns tomēr izrādīja apņēmīgu vēlēšanos nošķirties no Solomonu dzimtas. Viņš tika izslēgts no privātskolas, aizrautīgi ballējās kopā ar slavenībām un izvairījās no vecāku nogurdinošajiem mēģinājumiem viņu stingri un ar mīlestību vadīt.

Viņš Pīteru ļoti sāpināja.

īsi pirms Zakarija astoņpadsmitās dzimšanas dienas Ketrina bija apspriedusies ar māti un brāli un klausījusies viņu prātošanā par to, vai nevajadzētu aizturēt Zakarija mantojumu līdz brīdim, kamēr viņš kļūs nopietnāks. Saskaņā ar gadsimtiem senu tradīciju katram Solomonu bērnam astoņpadsmitajā dzimšanas dienā tika piešķirta satriecoši dāsna dzimtas bagātības daļa. Solomoni uzskatīja, ka mantojums daudz noderīgāks ir dzīves sākumā, nevis beigās. Turklāt lielas Solomonu bagātības daļas ielikšana dedzīgu, jaunu pēcnācēju rokās bija kļuvusi par dinastijas bagātību vairošanas pamatu.

Tomēr šajā gadījumā Ketrinas māte iebilda, ka Pītera nevaldāmajam dēlam ir bīstami piešķirt tik lielu naudas summu. Pīters nepiekrita.

- Solomonu mantojums, - brālis bija teicis, - ir ģimenes tradīcija, ko nevajadzētu pārkāpt. Varbūt Zakarijs, saņēmis naudu, kļūs atbildīgāks.

Diemžēl izrādījās, ka brālim nav taisnība.

Ticis pie naudas, Zakarijs pameta ģimeni un pazuda no mājas, nepaņemot līdzi neko no savām mantām. Pēc dažiem mēnešiem viņa vārds parādījās dzeltenajā presē: "Trasta fonda mantinieks Eiropā izklaidējas augstākajā sabiedrībā."

Dzeltenā prese ar prieku atainoja Zakarija izlaidīgo, samaitāto dzīvi. Solomoniem bija grūti samierināties ar ilustrētiem rakstiņiem par mežo- nigām ballītēm uz jahtu klāja un apreibināšanos diskotēkās, taču viņu untumainā pusaudža fotogrāfijas no traģiskām pārtapa biedējošās, kad avīzēs parādījās ziņa, ka Zakarijs pieķerts, pārnesot kokaīnu pari kādas Austrumeiropas valsts robežai: "Solomonu miljonārs turku cietumā."

Viņi noskaidroja, ka šis cietums ir Soganlika - riebīga internēto ieslodzījuma vieta Kartalas rajonā Stambulas nomalē. Baiļodamies par sava dēla drošību šajā zemākās klases iestādē, Pīters Solomons aizlidoja uz Stambulu viņam pakaļ. Izmisušais brālis atgriezās ar tukšām rokām - Zakariju nebija atļauts pat apciemot. Vienīgie daudzsološie jaunumi bija tādi, ka Solomona draugi - ietekmīgas personas ASV Valsts departamentā - darīja visu, lai iespējami ātri panāktu Zakarija izdošanu.

Taču pēc divām dienām Pīters saņēma šausminošu telefona zvanu no ārzemēm. Nākamajā rītā avīžu virsraksti kliedza: "Solomonu mantinieks noslepkavots cietumā."

Fotogrāfijas no cietuma bija šaušalīgas, un plašsaziņas līdzekļi tās bezjūtīgi izplatīja pat vēl pēc privātās bēru ceremonijas. Sieva tā arī nepiedeva Pīteram to, ka viņš nebija spējis panākt Zakarija atbrīvošanu, un pēc sešiem mēnešiem laulībai pienāca gals. Kopš tā laika Pīters dzīvoja viens.

Pēc vairākiem gadiem Ketrina, Pīters un viņu māte Izabela bija klusi sanākuši nosvinēt Ziemassvētkus. Ģimene vēl aizvien izjuta sāpes, taču, par laimi, no gada gadā tās pamazām gaisa. No virtuves atbalsojās patīkama katlu un pannu rībēšana - māte gatavoja tradicionālo mielastu. Pīters un Ketrina ziemas dārzā baudīja krāsnī ceptu brī sieru un mierīgu svētku sarunu.

Tad atskanēja kaut kas pavisam negaidīts - viņiem aiz muguras kāds bezrūpīgā balsī sacīja:

-    Sveiki, Solomoni.

Ketrina ar brāli iztrūkušies pagriezās un ieraudzīja, ka ziemas dārzā ienāk milzīgs, muskuļots vīrietis. Viņš bija uzvilcis melnu slēpotāju masku, kura aizsedza visu seju, izņemot acis, kas spīdēja dzīvnieciskā niknumā.

Vienā mirklī Pīters pielēca kājās.

-    Kas jūs tāds esat?! Kā jūs te iekļuvāt?!

-    Es cietumā iepazinos ar jūsu dēlēnu Zakariju. Viņš man pastāstīja, kur noslēpta šī atslēga. - Svešinieks parādīja vecu atslēgu un zvērīgi pasmaidīja. - Tieši mirkli pirms tam, kad es viņu nositu ar mietu.

Pīteram iepletās mute.

Parādījās pistole, kas notēmēta Pīteram tieši krūtīs.

-     Apsēdies.

Kad vīrietis ienāca telpā, Pīters atkrita krēslā, bet Ketrina palika savā vietā kā sastingusi. Svešinieka acis aiz maskas bija neprātīgas kā trakumsērgas apsēstam dzīvniekam.

-     Paklau! - Pīters iekliedzās, kā mēģinādams brīdināt māti virtuvē. - Lai kas tu ari būtu, ņem visu, ko gribi, un lasies prom!

Vīrietis mērķēja Pīteram krūtis.

-    Un kā tev šķiet, ko es gribu?

-     Pasaki, cik daudz tev vajag, - Solomons izgrūda. - Mums mājās nav naudas, bet es varu…

Briesmonis iesmējās.

-     Nevajag mani apvainot. Es neesmu nācis pēc naudas. Šovakar esmu ieradies pēc otrās lietas, kas Zakarijam pienākas atbilstoši pirmdzimtības tiesībām. - Viņš plati pasmaidīja. - Viņš man pastāstīja par piramīdu.

Par piramīdu? Ketrina mulsuma pilnās bailēs nodomāja. Kādu piramīdu?

Brālis palika pie sava.

-     Es nezinu, par ko tu runā.

-     Netēlo muļķi. Zakarijs man pastāstīja, ko tu glabā sava kabineta seifā. Man to vajag. Tūlīt.

-    Lai ko Zakarijs ari būtu tev teicis, viņš ir kaut ko sajaucis, - Pīters atteica. - Es nezinu, par ko tu runā.

-     Nē? - Iebrucējs pagriezās un notēmēja ieroci Ketrinai sejā. - Un tagad?

Pītera acis pildījās ar šausmām.

-    Tici man! Es nesaprotu, ko tu gribi!

-    Ja tu man vēlreiz samelosi, - vīrietis atkārtoja, joprojām tēmēdams uz Ketrinu, - es zvēru, ka tu viņu zaudēsi. - Viņš pasmaidīja. - Un, spriežot pēc tā, ko teica Zakarijs, mazā māsiņa tev ir daudz dārgāka par visiem…

-     Kas te notiek? - Ketrinas māte iekliedzās, braši iesoļodama istabā un turēdama rokā Pītera Broivning Citori bisi, ar kuru mērķēja svešajam tieši krūtīs. Iebrucējs apsviedās pret viņu, un drosmīgā, septiņdesmit piecus gadus vecā sieviete lieki netērēja laiku. Viņa apdullinoši skaļi izšāva skrotis. Iebrucējs sagrīļojās, ar ieroci drudžaini šaudams uz visām pusēm, krītot izsizdams logus un izgāzdamies cauri stikla durvīm. Pistole izslīdēja viņam no rokām.

Pīters acumirklī metās pie nomestā ieroča. Ketrina bija pakritusi; Solomona kundze piesteidzās klāt un nometās ceļos viņai līdzās.

-    Ak šausmas, vai tu esi ievainota?

No šoka nespēdama parunāt, Ketrina papurināja galvu. Ārā aiz sašķaidītajām stikla durvīm maskētais vīrietis bija uzrausies kājās un, turēdams sānus, ieskrēja mežā. Pīters Solomons aši atskatījās, lai pārliecinātos, ka māte un māsa ir drošībā, paķēra pistoli un izskrēja pa durvīm pakaļ iebrucējam.

Māte drebēdama turēja Ketrinas roku.

-     Paldies Dievam, ka tev nekas nekaiš. - Tad pēkšņi māte atrāvās. - Ketrina? Tev tek asinis! Tās ir asinis! Tu esi ievainota!

Ketrina redzēja asinis. Daudz asiņu. It visur. Taču nejuta sāpes.

Meklēdama kādu brūci, māte drudžaini aptaustīja Ketrinas ķermeni.

-    Kur tev sāp?

-    Mammu, es nezinu, es neko nejūtu!

Tad Ketrina ieraudzīja, no kurienes tek asinis, un viņai sametās auksti.

-    Mammu, tās nav man… - Viņa norādīja uz mātes baltās atlasa blūzes sāniem, no kuriem plūda asinis un kur bija redzams mazs caurums ar robainām malām. Māte aši paraudzījās lejup, izskatīdamās drīzāk apjukusi. Viņa saviebās un atrāvās, it kā tikai nupat būtu sajutusi sāpes.

-     Ketrina? - Mātes balss skanēja mierīgi, taču pēkšņi tajā bija sajūtams visu septiņdesmit piecu gadu smagums. - Izsauc ātro palīdzību.

Pieskrējusi pie priekšnama telefona, Ketrina izsauca mediķus. Atgriezusies ziemas dārzā, viņa atrada māti nekustīgi guļam asiņu peļķē. Viņa piesteidzās klāt, nometās uz ceļiem, apskāva māti.

Ketrinai nebija ne jausmas, cik ilgs laiks pagājis, kad viņa mežā izdzirdēja tālu šāvienu. Beidzot ziemas dārza durvis atsprāga vaļā, un pa tām iesteidzās brālis. Acīs jautās neprātīgs skatiens, rokā viņš joprojām turēja ieroci. Ieraudzījis Ketrinu šņukstam ar mirušo māti rokās, Pīters sāpēs saviebās. Ziemas dārzā atbalsojās kliedziens, kas uz visiem laikiem palika Ketrinas Solomonas atmiņā.

52.NODAĻA

Joņodams apkārt ēkai atpakaļ uz piektā nodalījuma atvērto bīdāmo durvju pusi, Malaks juta, kā uz muguras viļņojas tetovētie muskuļi.

jāiekļūst viņas laboratorijā.

Ketrinas bēgšana bija negaidīta… un radīja problēmas. ŠI sieviete zināja, kur viņš dzīvo un kas viņš patiesībā ir… Un zināja ari to, ka tieši viņš pirms desmit gadiem ielauzies Solomonu mājā.

Ari Malaks nebija aizmirsis to vakaru. Piramīda jau gandrīz bija nonākusi viņa rokās, taču liktenis aizšķērsoja ceļu. Es vēl nebiju gatavs. Toties tagad viņš bija gatavs. Bija spēcīgāks. Ietekmīgāks. Pārcietis neiedomājamas grūtības, lai varētu atgriezties, Malaks šonakt bija apņēmies piepildīt savu likteni. Viņš jutās pārliecināts, ka šī nakts vēl nebūs galā, kad viņš jau skatīsies Ketrinas Solomonas dziestošajās acīs.

Nonācis pie durvju nišas, Malaks sev iegalvoja, ka Ketrina nemaz nav aizbēgusi; viņa tikai attālinājusi neizbēgamo. Viņš ieslidēja iekšā pa spraugu un platiem soļiem droši devās tumsā, kamēr zem kājām sajuta paklāju. Tad viņš nogriezās pa labi un gāja uz "Kubu". Dauzīšanās pie piektā nodalījuma durvīm bija mitējusies, un Malakam radās aizdomas, ka tagad sargs mēģina izvilkt desmit centu monētu, ar kuru iebrucējs padarīja nelietojamu atslēgas vadības pulti.

Nonācis pie "Kuba" durvīm, Malaks uzmeklēja ārējo tastatūru un iebāza tajā Trišas karšatslēgu. Vadības pults apgaismojums iedegās. Ievadījis Trišas PIN kodu, viņš iegāja iekšā. Visur spoži dega gaismas. Ienācis sterilajā telpā, viņš piemiegtām acīm izbrīnā noskatījās uz žilbinošajām aparātu rindām. Tehnoloģijas spēks Malakam nebija svešs; mājas pagrabā viņš nodevās pats savai zinātnei, un pagājušajā naktī kāda daļa no šīs zinātnes bija nesusi augļus.

Patiesību.

Pītera Solomona - vidējā vieta - bija atklājusi visus Pītera Solomona noslēpumus. Es varu saskatīt viņa dvēseli. Malaks bija uzzinājis gan tos noslēpumus, ko jau bija gaidījis, gan arī vairākus citus, tai skaitā ziņas par Ketrinas laboratoriju un viņas pārsteidzošajiem atklājumiem. Zinātne drīz nonāks pie mērķa, Malaks secināja. Un es nepieļaušu, lai tā izgaismo ceļu necienīgajiem.

Ketrina savā darbā bija sākusi izmantot mūsdienu zinātni, lai gūtu atbildes uz seniem filozofiskiem jautājumiem. Vai kāds dzird mūsu lūgšanas? Vai pastāv dzīve pēc nāves? Vai cilvēkam ir dvēsele? Neticami, taču Ketrina bija atradusi atbildes uz visiem šiem jautājumiem. Turklāt - kā! Zinātniski. Neapgāžami. Viņas izmantotās metodes bija neapstrīdamas. Eksperimentu rezultāti būtu pārliecinājuši pat visskeptiskākos cilvēkus. Ja šī informācija tiktu publicēta un nonāktu atklātībā, cilvēces apziņā sāktos būtiskas pārmaiņas. Viņi atrastu ceļu. Malaka pēdējais uzdevums šovakar pirms pārtapšanas - gādāt, lai tas nenotiktu.

Staigādams pa laboratoriju, Malaks nonāca datu telpā, par kuru Pīters viņam bija stāstījis. Cauri biezajam stiklam viņš vērīgi aplūkoja abas hologrāfiskās datu glabāšanas iekārtas. Tieši tādas, kā viņš teica. Malakam bija grūti iedomāties, ka šo mazo kastīšu saturs varētu mainīt cilvēces attīstības virzienu; tomēr Patiesība allaž bija visiedarbīgākais katalizators.

Turpinādams pētīt hologrāfiskās iekārtas, Malaks uzmeklēja Trišas karšatslēgu un iebāza durvju vadības pulti. Viņam par pārsteigumu, pults neizgaismojās. Acīmredzot iekļūšana šajā telpā Trišai Dannai nebija uzticēta. Nu viņš paņēma karšatslēgu, ko bija atradis Ketrinas laboratorijas uzsvārcī. Ar šo atslēgu pults izgaismojās.

Malakam bija radusies problēma. Es tā arī neuzzināju Ketrinas PIN kodu. Viņš izmēģināja Trišas numuru, taču tas nedarbojās. Paberzējis zodu, viņš atkāpās un nopētīja trīs collas biezās organiskā stikla durvis. Bija skaidrs, ka pat ar cirvi viņš nespētu izlauzties tām cauri un tikt pie datiem, ko vajag iznīcināt.

Tomēr Malaks bija paredzējis arī šādu iespēju.

Elektroapgādes telpā - tieši tur, kur Pīters bija stāstījis, - Malaks atrada statīvu ar vairākiem metāla cilindriem, kas atgādināja lielus nirēju skābekļa balonus. Uz cilindriem bija burti LH, skaitlis 2 un visiem zināms viegli uzliesmojošu vielu apzīmējums. Viens cilindrs bija savienots ar laboratorijas ūdeņraža elementu.

Neaizskardams savienoto cilindru, Malaks uzmanīgi izcēla vienu no rezerves cilindriem uz platformas līdzās statīvam. Tad viņš izripināja cilindru no elektroapgādes telpas un cauri laboratorijai nogādāja pie datu glabāšanas telpas organiskā stikla durvīm. Kaut arī šī telpa noteikti bija noslēgta pietiekami cieši, viņš smagajās durvīs bija pamanījis vājo punktu - šauru spraugu starp durvju apakšmalu un aplodu.

Pie sliekšņa Malaks uzmanīgi nolaida cilindru uz sāniem un pabāza zem durvīm lokano gumijas šļūteni. Bija vajadzīgs zināms laiks, lai noņemtu plombas un tiktu pie cilindra ventiļa. Pēc tam viņš ārkārtīgi piesardzīgi atgrieza ventili vaļā. Caur organisko stiklu varēja redzēt, kā caurspīdīgais, burbuļojošais šķidrums no šļūtenes sāk tecēt uz grīdas glabātavas iekšpusē. Malaks vēroja, kā peļķe izplešas, izplūst pa grīdu, kūpēdama un mutuļodama kļūst arvien lielāka. Ūdeņradis saglabā šķidru agregātstāvokli tikai tad, kad ir atdzesēts, un sasilstot tas pamazām sāk vārīties. Radusies gāze uzliesmo vēl ātrāk par šķidrumu.

Atceries, kas notika ar "Hindenburg" cepelīnu.

Tad Malaks iesteidzās laboratorijā un paņēma ugunsizturīga stikla trauku ar viskozu, ārkārtīgi labi degošu, taču neuzliesmojošu eļļu, ko parasti izmanto Bunzena deglī. Viņš to aiznesa pie organiskā stikla durvīm un apmierināts konstatēja, ka no cilindra vēl aizvien tek ārā šķidrais ūdeņradis, bet mutuļojošā peļķe datu glabātavā jau noklājusi visu grīdu - arī ap postamentiem, uz kuriem novietotas hologrāfiskās datu uzglabāšanas iekārtas. No peļķes cēlās bālgana migla, jo šķidrais ūdeņradis pamazām sāka pārvērsties par gāzi… piepildot nelielo telpu.

Malaks pacēla degeļļas trauku un uzšļāca krietnu devu uz ūdeņraža cilindra un šļūtenes, kā arī šaurajā spraugā zem durvīm. Tad viņš ļoti piesardzīgi kāpās atpakaļ ārā no laboratorijas, pa ceļam atstādams uz grīdas vienmērīgu eļļas straumīti.

Dispečere, kura pieņēma zvanus uz numuru 911 par nelaimes gadījumiem Vašingtonā, šovakar bija neparasti aizņemta. Futbols, alus un pilnmēness, viņa nodomāja, kad ekrānā parādījās vēl viens izsaukuma zvans, šoreiz no degvielas uzpildes stacijas telefona automāta Sjūtlen- das bulvārī Anakostijas rajonā. Droši vien kāda autoavārija.

-     Deviņi, viens, viens, - viņa atsaucās. - Kas atgadījies?

-     Man nupat uzbruka Smitsona muzeja Atbalsta centrā, - panikas pārņemta sieviete sauca. - Lūdzu, atsūtiet policiju! Silverhilroda četrdesmit divi - desmit!

-     Labi, nomierinieties, - operatore pārtrauca. - Jums vajag…

-    Man vajag, lai jūs aizsūtāt policiju arī uz kādu savrupmāju Kelore- mas augstienē, kur, pēc manām domām, gūstā tiek turēts mans brālis!

Operatore nopūtās. Pilnmēness.

53.NODAĻA

-Kā jau ES mēģināju jums pateikt, - Belamī sacīja Lengdonam, - šajā piramīdā slēpjas kas vairāk nekā izskatās.

Acīmredzot. Lengdons bija spiests atzīt, ka akmens piramīda, kas atradās somā ar attaisīto rāvējslēdzēju, tagad šķita daudz noslēpumaināka. Atšifrējot brīvmūrnieku kodu, viņš bija ieguvis šķietami bezjēdzīgu burtu režģi.

Haosu.

Labu bridi Lengdons pētīja režģi, meklēdams šajos burtos kādu mājienu par to nozīmi - apslēptus vārdus, anagrammas, jebkādas norādes taču neko neatrada.

- Tiek apgalvots, - Belamī paskaidroja, - ka brīvmūrnieku piramīda glabā savus noslēpumus aiz daudziem šķidrautiem. Ik reizi, atvelkot kādu aizkaru, atklājas nākamais. Jūs esat atklājis šos burtus, un tomēr tie jums neko neizteiks, kamēr nebūsiet noņēmis nākamo aizsegu. Protams, tikai tas, kura rokās atrodas virsotne, zina, kā tas paveicams. Man ir aizdomas, ka arī uz virsotnes ir kāds uzraksts, kas palīdzēs atšifrēt šo mīklu.

Lengdons uzmeta skatienu kubveida sainītim uz galda. Spriežot pēc Belamī vārdiem, Lengdons nu bija sapratis, ka virsotne un piramīda ir "segmentēts šifrs" - vairākās daļās sadalīts kods. Mūsdienu kriptologi pastāvīgi izmantoja segmentētus šifrus, taču izgudrota šī drošības shēma Senajā Grieķijā. Vēlēdamies saglabāt kādu slepenu informāciju, grieķi to uzrakstīja uz māla plāksnītes, tad sadauzīja plāksnīti gabalos un katru noglabāja citā vietā. Noslēpumu varēja izlasīt tikai tad, kad visi gabali savākti kopā. No šādi aprakstītas māla plāksnītes nosaukuma - simbolona - bija radies mūsdienu vārds simbols.

-    Robert, - Belamī turpināja, - šī piramīda un virsotne paaudžu paaudzēs ir glabātas atsevišķi, lai gādātu par noslēpuma drošību. - Viņa balsī iezagās skumjas. - Tomēr šovakar šīs daļas bīstami satuvinājušās. Man tas noteikti nemaz nav jāsaka… taču mūsu pienākums ir nodrošināt, lai šī piramīda netiktu salikta kopā.

Šādi dramatiski vārdi Lengdonam likās mazliet pārspīlēti. Viņš runā par virsotni un piramīdu… vai par detonatoru un atombumbu? Lengdons vēl aizvien nespēja pieņemt Belamī apgalvojumus, taču tam laikam nebija nekādas nozīmes.

-     Pat tad, ja šī patiešām ir brīvmūrnieku piramīda un šis uzraksts atklāj senu zināšanu atrašanās vietu, kā gan šīs zināšanas varētu dot tādu spēku, par kādu tiek runāts?

-    Pīters man allaž apgalvoja, ka jūs esot grūti pārliecināms - zinātnieks, kurš dod priekšroku pierādījumiem, nevis pieņēmumiem.

-     Jūs gribat teikt, ka patiešām tam ticat? - Lengdons jautāja, pamazām zaudēdams pacietību. - Visu cieņu… jūs esat mūsdienīgs, izglītots cilvēks. Kā jūs varat ticēt kaut kam tādam?

Belamī iecietīgi pasmaidīja.

-     Brīvmūrnieku loža modinājusi manī dziļu cieņu pret to, kas pārsniedz cilvēka izpratni. Esmu iemācījies nekad nenoslēgt savu prātu kādai idejai tikai tāpēc, ka tā vairāk atgādina brīnumu.

54.NODAĻA

SMAC teritorijas patrujnieks izmisīgi skrēja pa grantēto celiņu, kas stiepās gar ēkas ārpusi. Viņam nupat bija piezvanījis kāds ēkas apsargs un pastāstījis par sabojāto piektā nodalījuma durvju vadības pulti, turklāt signalizācijas lampiņa liecinot, ka piektā nodalījuma bīdāmās durvis ir vaļā.

Velns parāvis, kas te notiek?!

Ieradies pie bīdāmajām durvīm, patruļnieks patiešām atklāja, ka tās ir pavērtas par dažām pēdām. Jocīgi, viņš nodomāja. Tās var atslēgt tikai no iekšpuses. Noāķējis pie jostas piestiprināto kabatas bateriju, viņš iespī- dināja gaismu nodalījuma melnajā tumsā. Nekā. Nemaz nevēlēdamies spert soli nezināmajā, viņš negāja tālāk par slieksni un pabāza kabatas bateriju spraugā, pagriezdams to pa kreisi un tad pa…

Spēcīgas rokas sagrāba viņu aiz plaukstas locītavas un ierāva tumsā. Sargs juta, ka neredzams spēks viņu strauji pagriež. Viņš sajuta spirta smaku. Kabatas baterija izslīdēja no rokas, un sargs pat nepaguva neko aptvert, kad viņam pakrūtē ietriecās akmenscieta dūre. Sāpēs novaidēdamies, sargs sabruka uz betona grīdas… No viņa atkāpās milzīgs, melns stāvs.

Sargs gulēja uz sāniem, elsodams un gārgdams pēc elpas. Viņa kabatas baterija gulēja turpat līdzās, tās stars uz grīdas izgaismoja kaut ko tādu, kas izskatījās pēc metāla tvertnes. Uz tās bija rakstīts, ka tvertnē atrodas eļļa Bunzena degļiem.

Nozibsnīja šķiltavas un oranžā liesma izgaismoja tēlu, kas gandrīz nemaz nelīdzinājās cilvēkam. Ārprāts! Sargs vēl lāgā nebija paguvis aptvert, ko īsti ieraudzījis, kad puskailais radījums notupās un pielika liesmiņu pie grīdas.

Tai pašā mirklī uzradās uguns svītra, kas aizšāvās prom tukšumā. Sargs neizpratnē atskatījās, taču radījums jau bija izspraucies ārā pa atvērtajām bīdāmajām durvīm.

Sāpēs saviebies, sargs ar pūlēm uzslējās sēdus, un viņa skatiens sekoja šaurajai uguns svītrai. Kas tad nu?! Liesma izskatījās pārāk maza, lai būtu patiešām bīstama, un tomēr viņš ieraudzīja kaut ko ārkārtīgi šausminošu. Uguns vairs neapgaismoja tikai tukšo telpu. Tā bija aiz- kļuvusi līdz tālākajai sienai, kur tagad apspīdēja augstu betona sienu.

Sargam ne reizi nebija ļauts ienākt piektajā nodalījumā, taču viņš lieliski zināja, kas tā ir par vietu.

"Kubs".

Ketrinas Solomonas laboratorija.

Liesma taisnā līnijā šāvās tieši uz laboratorijas ārdurvju pusi. Sargs pielēca kājās, lieliski saprazdams, ka eļļas straumīte droši vien stiepjas zem laboratorijas durvīm… un drīz tajā izcelsies ugunsgrēks. Taču… Pagriezies, lai mestos pēc palīgiem, viņš pēkšņi sajuta garām aizšalcam negaidītu gaisa plūsmu.

Uz īsu mirkli visu piekto nodalījumu ieskāva gaisma.

Sargs tā ari neieraudzīja ūdeņraža lodi, kas uzšāvās debesīs, noraujot piektā nodalījuma jumtu un uzlidojot vairāku simtu pēdu augstumā. Viņš neredzēja arī to, kā no debesīm birst titāna režģa un elektronisko ierīču gabali un krīt izkusušā silikona lāses no laboratorijas hologrāfiskajām datu uzglabāšanas iekārtām.

Ketrina Solomona brauca ziemeļu virzienā. Pēkšņi atpakaļskata spoguli uzplaiksnīja gaisma, un viņu iztrūcināja dobji dārdi.

Uguņošana? Viņa domās minēja. Vai pēc futbola spēles puslaika sarīkots šovs?

Viņa atkal pievērsās ceļam, domās joprojām kavēdamās pie sava zvana 911 dienesta dispečerei.

Ketrinai bija izdevies pārliecināt dispečeri nosūtīt policiju uz SMAC, lai noskaidrotu tetovētā iebrucēja personību un atrastu viņas asistenti Trišu - par to Ketrina klusībā lūdzās īpaši. Vēl viņa bija mudinājusi dispečeri pārmeklēt doktora Abadona māju Keloremas augstienē, kur, pēc viņas domām, gūstā tika turēts Pīters.

Diemžēl Ketrinai nebija izdevies noskaidrot Roberta Lengdona nereģistrēto mobilā telefona numuru. Tāpēc tagad, neredzēdama citu izeju, viņa joņoja uz Kongresa bibliotēku, kurp Lengdons bija teicies iet.

Šaušalīgā patiesība par doktoru Abadonu bija visu mainījusi. Viņa vairs nezināja, kam ticēt. Pārliecināta Ketrina bija tikai par to, ka šis pats cilvēks pirms daudziem gadiem nogalinājis viņas māti un brāļadēlu, bet tagad sagūstījis brāli un ieradies, lai noslepkavotu viņu pašu. Kas ir šis vājprātīgais? Ko viņš grib? Vienīgā atbilde, kādu Ketrina spēja iedomāties, šķita bezjēdzīga. Piramīda? Tikpat mulsinošs likās tas, kāpēc šis cilvēks nācis uz viņas laboratoriju. Ja gribēja nodarīt viņai pāri, kāpēc nebija netraucēti to izdarījis pats savās mājās? Kāpēc vajadzētu apgrūtināt sevi ar īsziņas sūtīšanu un riskēt, ielaužoties laboratorijā?

Negaidot uguņošana atpakaļskata spogulī kļuva spožāka, kad pirmajam uzliesmojumam sekoja zvērojoša, oranža uguns lode, kas pacēlas virs koku galotnēm. Kas tad tas?! Lodi pavadīja melni dūmi… un tā neatradās ne tuvu Redskins komandas FedEx stadionam. Neizpratnes pārņemta, Ketrina mēģināja atcerēties, kāda ražotne izvietota aiz šiem kokiem… uz dienvidaustrumiem no bulvāra.

Apjausma līdzinājās sadursmei ar pretimbraucošu kravas automašīnu.

55.NODAĻA

Vorens Belamī drudžaini spaidīja sava mobila telefona taustiņus, vēlreiz mēģinādams sazināties ar kaut jel kādu, kurš varētu viņiem palīdzēt.

Lengdons vēroja Belamī, taču viņa domas kavējās pie Pītera, cenšoties izgudrot, kā visvieglāk varētu draugu atrast. Atšifrējiet gravējumu, bija pavēlējis Pītera sagūstītājs, un atklāsiet, kur paslēpti cilvēces lielākie dārgumi… Mēs kopā dosimies uz slēptuvi… un noslēgsim savu darījumu.

Saraucis pieri, Belamī beidza zvanīt. Joprojām nekādas atbildes.

-     Lūk, ko es nesaprotu, - Lengdons sacīja. - Pat tad, ja es varētu kaut kā pieņemt, ka šīs noslēptās gudrības pastāv… un šī piramīda norāda uz to atrašanās vietu pazemē… ko es īsti meklēju? Kapenes? Bunkuru?

Belamī labu brīdi sēdēja klusēdams. Tad negribīgi nopūtās un piesardzīgi ierunājās:

-     Robert, saskaņā ar to, ko esmu dzirdējis gadu gaitā, šī piramīda ved pie vītņu kāpnēm.

-    Kāpnēm?

-     Tieši tā. Pie kāpnēm, kas ved pazemē… daudzu simtu pēdu dziļumā.

Neticēdams savām ausīm, Lengdons paliecās tuvāk.

-     Esmu dzirdējis, ka senās gudrības noglabātas pašā lejā.

Piecēlies Roberts Lengdons sāka staigāt šurpu turpu. Vītņu kāpnes,

kas stiepjas simtiem pēdu dzijumā zem zemes… Vašingtonā.

-    Un neviens šīs kāpnes nekad nav redzējis?

-    Tiek apgalvots, ka ieeja noslēgta ar milzīgu akmeni.

Lengdons nopūtās. Ideja par kapenēm, kas noslēgtas ar milzīgu akmeni, bija ņemta no Bībeles stāstiem par Jēzus kapu. No šāda arhetipu hibrīda bija cēlušies visi pārējie nostāsti.

-     Voren, vai jūs ticat, ka pastāv šādas slepenas, mistiskas kāpnes, kas ved pazemē?

-    Es pats tās nekad neesmu redzējis, taču vecākie brīvmūrnieki zvēr, ka tādas esot. Nupat es mēģināju sazināties ar vienu no viņiem.

īsti nezinādams, ko sacīt tālāk, Lengdons turpināja staigāt šurpu turpu.

-    Robert, šis piramīdas dēļ esmu sarežģīta uzdevuma priekšā. - Vo- rena Belami skatiens lasītavas lampas maigajā gaismā kļuva skarbs.

-     Es nezinu, kā piespiest cilvēku noticēt tam, kam viņš nevēlas ticēt. Un tomēr es ceru, ka jūs izprotat savu pienākumu pret Pīteru Solomonu.

Jā, matīs pienākums ir viņam palīdzēt, Lengdons nodomāja.

-     Nevajag noticēt spēkam, ko var atklāt šī piramīda. Nevajag arī ticēt, ka ir tādas kāpnes, kas ved pie šī spēka. Noticiet, ka jūsu morālais pienākums ir aizsargāt šo noslēpumu… lai kāds tas arī būtu. - Belamī pamāja uz mazo kubveida sainīti. - Pīters uzticēja šo virsotni jums, jo bija pārliecināts, ka jūs izpildīsiet viņa vēlēšanos un saglabāsiet to noslēpumā. Un tagad jums jārīkojas tieši tā - kaut tādēļ nāksies ziedot Pītera dzīvību.

Lengdons sastinga un apsviedās apkārt.

-    Ko?!

Belamī palika sēžam, viņa seja bija sāpju un tomēr arī apņēmības pilna.

-     Viņš tā būtu gribējis. Jums jāaizmirst par Pīteru. Viņa vairs nav. Pīters paveicis visu, kas bija viņa spēkos, lai pasargātu šo piramīdu. Tagad mūsu pienākums ir gādāt, lai viņa pūles neizrādītos veltīgas.

-     Neticami, ka jūs tā sakāt! - Lengdons iesaucās, ļaudamies dusmu uzliesmojumam. - Pat tad, ja šī piramīda ir apveltīta ar tādu spēku, kā jūs stāstāt, Pīters ir jūsu brīvmūrnieku brālis. Jūs esat zvērējis aizstāvēt viņu vairāk par visu, pat vairāk par savu zemi!

-     Nē, Robert. Brīvmūrniekam cits brīvmūrnieks ir jāaizstāv vairāk par visu… izņemot lielo noslēpumu, kuru mūsu brālība glabā visas cilvēces vārdā. Neatkarīgi no tā, vai es ticu šo pazudušo gudrību izslavētajai varai, esmu zvērējis gādāt, lai tās nenonāktu necienīgu cilvēku rokās. Un es tās neatdotu nevienam… pat apmaiņā pret Pītera Solomona dzīvību.

-      Es pazīstu daudzus brīvmūrniekus, - Lengdons nikni iebilda,

-     arī tos, kuri ieguvuši visaugstāko pakāpi, un esmu gatavs likt galvu ķīlā, ka šie cilvēki nav zvērējuši ziedot savu dzīvību kaut kādas akmens piramīdas dēļ. Un vēl es esmu sasodīti pārliecināts, ka neviens no viņiem netic tādu slepenu pazemes kāpņu eksistencei.

-    Aprindu ietvaros pastāv citas aprindas, Robert. Visi nezina visu.

Lengdons lēni izelpoja, pūlēdamies savaldīties. Viņš, tāpat kā visi

pārējie, bija dzirdējis baumas par elitārām aprindām brīvmūrnieku organizācijā. Pašreizējā situācijā nebija svarīgi, vai tadas patiešām ir.

-     Voren, ja šī piramīda un virsotne patiešām atklāj vislielāko brīvmūrnieku noslēpumu, kāpēc Pīteram vajadzēja iesaistīt mani? Es pat neesmu brālis… nemaz nerunājot par piederību kādam slēgtam ļaužu lokam.

-    Zinu, un man ir aizdomas, ka tieši tāpēc Pīters par virsotnes sargu izvēlējās jūs. Šī piramīda savulaik piedzīvojusi uzbrukumus, pat no tiem, kuri iefiltrējušies mūsu brālībā ar necienīgiem nolūkiem. Pīters rīkojās gudri, izlemdams noglabāt virsotni ārpus brālības.

-    Vai jūs zinājāt, ka šī virsotne atrodas pie manis? - Lengdons jautāja.

-     Nē. Un, ja Pīters to kādam būtu pastāstījis, tad tikai vienam vienīgam cilvēkam. - Belamī izņēma mobilo telefonu un nospieda numura atkārtošanas taustiņu. - Bet pagaidām man nav izdevies ar viņu sazināties. - Izdzirdējis balss pastkastītes tekstu, viņš pārtrauca zvanu. - Nu ko, Robert, izskatās, ka mēs pagaidām esam palikuši divi vien. Un mums jāpieņem lēmums.

Lengdons paskatījās savā Mikipeles pulkstenī. 21.42.

-    Jūs taču apzināties, ka Pītera sagūstītājs gaida, lai es šovakar atšifrēju šīs piramīdas noslēpumu un visu pastāstu viņam.

Belamī sarauca pieri.

-     Kopš laika sākuma diženi cilvēki ziedojuši to, kas viņiem pašiem ir ļoti dārgs, lai pasargātu Senās mistērijas. Mums abiem jārīkojas tāpat. - Nu viņš piecēlās. - Vajadzētu doties tālāk. Agri vai vēlu Sato sapratīs, kur mēs atrodamies.

-    Un kā tad ar Ketrinu?! - Lengdons noprasīja, nevēlēdamies doties prom. - Es nespēju ar viņu sazināties, un viņa tā arī nav piezvanījusi.

-     Acīmredzot kaut kas ir atgadījies.

-     Bet mēs nevaram viņu tā vienkārši pamest!

-     Aizmirstiet par Ketrinu! - Belamī sacīja pavēlošā tonī. - Aizmirstiet par Pīteru! Aizmirstiet par visiem! Vai tad jūs nesaprotat, Robert, ka jums uzticēts pienākums, kas ir svarīgāks par mums visiem - par jums, Pīteru, Ketrinu, mani? - Viņš ieskatījās Lengdonam acīs. - Mums jāatrod droša vieta, kur paslēpt šo piramīdu un virsotni, tālu prom no…

No Lielās zāles atbalsojās skaļš, metālisks blīkšķis.

Belamī apsviedās, un viņa acīs parādījās bailes.

-     Diezgan ātri.

Lengdons pagriezās pret durvīm. Skaņu acīmredzot bija izraisījis metāla spainis, ko Belamī pirmīt nolika uz saliekamajām kāpnēm, ar kurām aizsprostoja tuneļa durvis. Viņi ir ieradušies pēc mums.

Gluži negaidot blīkšķis atskanēja vēlreiz.

Un vēl.

Un vēl.

Bezpajumtnieks uz soliņa pretī Kongresa bibliotēkai izberzēja acis un noraudzījās savādajā ainā, kas norisinājās viņam priekšā.

Balts Volvo nupat bija uzbraucis uz ietves apmales, aizšāvies pāri tukšajam gājēju celiņam un, bremzēm nokaucot, apstājies pie bibliotēkas galvenās ieejas. No mašīnas izlēca pievilcīga tumšmate, satraukti pārlaida skatienu apkārtnei, pamanīja bezpajumtnieku un uzsauca:

- Vai jums ir telefons?

Kundzīt, man nav pat kreisās kurpes.

Sieviete to acīmredzot saprata, jo metās skriet augšup pa kāpnēm pie bibliotēkas galvenajām durvīm. Nokļuvusi kāpņu augšgalā, viņa satvēra rokturi un izmisīgi mēģināja atvērt visas trīs milzīgās durvis.

Bibliotēka ir slēgta, kundzīt.

Tomēr izskatījās, ka sievieti tas neuztrauc. Viņa sagrāba vienu no smagajiem, gredzena formā veidotajiem rokturiem, pavilka augšup un ar skaļu troksni ļāva atsisties pret durvīm. Tad viņa to izdarīja vēlreiz. Un vēlreiz. Un vēlreiz.

Oho, bezpajumtnieks domās sprieda, viņai nu gan ļoti vajadzīga grāmata.

56.NODAĻA

Ieraugot, kā atveras bibliotēkas smagas bronzas durvis, Ketrinai Solomonai šķita, ka atsprāgušas vaļā viņas emociju slūžas. Šajā vakarā uzkrājušos baiļu un apmulsuma straume beidzot rada izeju.

Uz bibliotēkas sliekšņa stāvēja Vorens Belamī, viņas brāļa draugs un uzticības persona. Taču visvairāk Ketrina nopriecājās, ēnās aiz Belami muguras ieraudzījusi kādu cilvēku. ŠI sajūta acīmredzami bija abpusēja. Roberta Lengdona acīs parādījās atvieglojums, kad Ketrina metās pāri slieksnim… tieši viņam rokās.

Kamēr Ketrina bija aizmirsusies sena drauga mierinošajā apskāvienā, Belami aizvēra ārdurvis. Ketrina dzirdēja, kā noklikšķ smagā bulta, un beidzot sajuta, ka nonākusi drošībā. Negaidot uzmācās asaras, taču viņa tās apvaldīja.

Lengdons turēja viņu savās skavās.

-    Viss ir labi, - viņš čukstēja. - Ar tevi viss ir kārtībā.

Tāpēc, ka tu mani izglābi, Ketrinai gribējās teikt. Viņš iznīcināja manu laboratoriju… visu manu darbu. Gadiem ilgi pētījumi… izkūpējuši gaisā. Ketrinai gribējās izstāstīt visu, taču viņa tik tikko spēja paelpot.

-     Mēs atradīsim Piteru. - Lengdona dobjā balss atbalsojās Ketrinai krūtīs, viņu mazliet nomierinot. - Goda vārds.

Es zinu, kurš to izdarīja! Ketrinai gribējās kliegt. Tas pats cilvēks, kurš nogalināja manu māti un brāļadēlu! Iekams viņa paguva kaut ko paskaidrot, bibliotēkas klusumu pārtrauca negaidīta skaņa.

No vestibila kāpņu telpas atbalsojās skaļš blīkšķis - it kā uz flīžu grīdas būtu nokritis liels metāla priekšmets. Ketrina juta, ka Lengdona muskuļi tūdaļ saspringst.

Belamī panācās uz priekšu, izskatīdamies biedējošs.

-     Mums jāiet prom. Nekavējoties.

Ketrina apmulsusi sekoja Arhitektam un Lengdonam, kuri pa lielo vestibilu aizsteidzās uz bibliotēkas slaveno lasītavu, kur spoži dega ugunis. Belamī ātri aizslēdza divas durvis - vispirms ārējās un tad arī iekšējās.

Apjukusi Ketrina sekoja, kamēr Belamī steidzīgi mudināja abus uz telpas centru. Trijotne nonāca pie lasītavas galda, uz kura zem lampas bija nolikta ādas soma. Tai līdzās stāvēja sainītis, ko Belamī aši paķēra un ielika somā, kur jau atradās…

Piramīda? Ketrina strauji apstājās.

Lai ari ieraudzījusi šo akmens piramīdu ar gravējumu pirmo reizi, Ketrina juta, ka instinktīvi raujas atpakaļ. Viņa bija nopratusi patiesību. Ketrina Solomona nupat bija nonākusi aci pret aci ar priekšmetu, kurš pamatīgi izpostījis viņas dzīvi. Ar piramīdu.

Belamī aizvilka somu ciet un pasniedza Lengdonam.

-     Neizlaidiet to no acīm.

Telpas ārējās durvis satricināja pēkšņs sprādziens. Tam sekoja sasista stikla šķindoņa.

-     Šurp! - Izskatīdamies pārbijies, Belamī apsviedās un steigšus aizvadīja viņus pie centrālā reģistratūras galda jeb astoņām letēm, kas bija izvietotas ap milzīgu astoņstūrainu skapi. Viņiem pa priekšu iegājis aiz letēm, Belamī norādīja uz skapja durvīm. - Lieniet iekšā!

-    Iekšā? - Lengdons pārjautāja. - Viņi mūs noteikti atradīs!

-    Uzticieties man, - Belamī attrauca. - Viss nav tā, kā jums šķiet.

57.NODAĻA

Malaks dzina limuzīnu uz ziemeļiem Keloremas augstienes virzienā. Eksplozija Ketrinas laboratorijā bija izrādījusies lielāka, nekā viņš plānoja, taču pašam palaimējās tikt prom neskartam. Pateicoties haosam, kas izcēlās pēc sprādziena, viņš bija netraucēti aizbēdzis, ar limuzīnu aizjoņodams garām apjukušam vārtu sargam, kurš aizgūtnēm kliedza telefona klausulē.

Jātiek nost no ceļa, viņš nodomāja. Ja ari Ketrina vēl nav piezvanījusi policijai, tad sprādziens pavisam noteikti būs piesaistījis viņu uzmanību. Un puskailu vīrieti pie limuzīna stūres būs grūti nepamanīt.

Pēc gadiem ilgas gatavošanās Malaks tikai ar pūlēm spēja noticēt, ka pienākusi īstā nakts. Ceļš līdz šim brīdim bija izrādījies garš un grūts. Tas, kas pirms daudziem gadiem sākās ar postu… šonakt beigsies ar triumfu.

Naktī, kad viss sākās, viņš vēl nebija saucies par Malaku. Faktiski tonakt viņam vispār nebija nekāda vārda. Ieslodzītais numur 37. Tāpat kā lielākā daļa cietumnieku briesmīgajā Soganlikas cietumā Stambulas nomalē, arī ieslodzītais numur 37 te atradās narkotiku dēļ.

Viņš bija gulējis uz savas lāvas betona kamerā, izsalcis un nosalis, tumsā lauzīdams galvu, cik ilgi paliks ieslodzījumā. Jaunais kameras biedrs, ar kuru viņš bija iepazinies tikai pirms divdesmit četrām stundām, gulēja uz augšējās lāvas. Cietuma pārvaldnieks - korpulents alkoholiķis, kurš ienīda savu darbu un izgāza dusmas uz ieslodzītajiem, - nupat bija izslēdzis apgaismojumu uz visu nakti.

Bija jau gandrīz desmit, kad ieslodzītais numur 37 izdzirdēja sarunu, kas ieplūda pa ventilācijas šahtu. Pirmā balss nepārprotami šķita pazīstama - ar tādu griezīgu, kareivīgu akcentu runāja cietuma pārvaldnieks, kurš acīmredzot nebija apmierināts, ka vēlīns apmeklētājs viņu pamodinājis.

-    Jā, jā, jūs esat ieradies no tālienes, - viņš sacīja. - taču pirmā mēneša laikā apmeklētāji netiek ielaisti. Valsts noteikumi. Nekādu izņēmumu.

Atbildētāja balss bija klusa un izsmalcināta, sāpju pilna.

-    Vai mans dēls ir drošībā?

-    Viņš ir narkomāns.

-    Vai pret viņu izturas labi?

-     Pietiekami labi, - pārvaldnieks atteica. - Te nav nekāda viesnīca.

Sekoja ilgs klusums.

-     Jūs taču saprotat, ka ASV Valsts departaments pieprasīs viņu izdot.

-     Jā, jā, viņi vienmēr tā dara. Izdosim, kaut arī dokumentu noformēšana mums varētu aizņemt pāris nedējas… vai pat mēnesi… kā nu gadīsies.

-    No kā tas ir atkarīgs?

-    Nu, - pārvaldnieks novilka, - mums trūkst darbinieku. - Viņš ieturēja pauzi. - Protams, dažkārt tādas ieinteresētas personas kā jūs ziedo cietuma darbiniekiem, lai palīdzētu visu ātrāk atrisināt.

Apmeklētājs neatbildēja.

-     Solomona kungs, - pārvaldnieks turpināja, ierunādamies klusāk, - tādam cilvēkam kā jūs, kuram nauda neko nenozīmē, allaž ir dažādas iespējas. Man ir paziņas valdībā. Ja mēs ar jums sadarbosimies, tad varbūt izdosies izdabūt jūsu dēlu no šejienes… rītdien, atceļot visas apsūdzības. Mājās viņam pat nevajadzēs stāties tiesas priekšā.

Atbilde sekoja nekavējoties.

-     Aizmirstot par jūsu ierosinājuma juridiskajām sekām, es atsakos mācīt savam dēlam, ka ar naudu var atrisināt visas problēmas un dzīvē ne par ko nav jāatbild. It īpaši tik nopietnās lietās kā šī.

-    Jūs gribētu viņu šeit atstāt?

-     Es gribētu ar viņu parunāt. Tūlīt pat.

-     Kā jau teicu, mums ir noteikumi. Jūs nevarat tikties ar savu dēlu… ja vien nevēlaties uzsākt sarunas par viņa tūlītēju atbrīvošanu.

Labu brīdi valdīja salts klusums.

-    Valsts departaments ar jums sazināsies. Gādājiet par Zakarija drošību. Ceru, ka šīs nedēļas laikā viņš tiks iesēdināts lidmašīnā un aizgādāts uz mājām. Visu labu.

Aizcirtās durvis.

Ieslodzītais numur 37 neticēja savām ausīm. Kas tas par tēvu, kurš pamet savu dēlu šajā elles caurumā, lai viņš gūtu mācību? Pīters Solomons bija noraidījis pat piedāvājumu dzēst Zakarija sodāmību.

Tai pašā naktī, gulēdams nomodā uz savas lāviņas, ieslodzītais numur 37 bija aptvēris, kā izkļūt brīvībā. Ja nauda bija vienīgais, kas šķīra cietumnieku no brīvības, tad ieslodzīto numur 37 jau varēja uzskatīt par brīvu. Pīters Solomons nebija ar mieru šķirties no savas naudas, taču viņa dēlam Zakarijam naudas netrūka - to zināja ikviens, kurš lasa dzeltenās preses izdevumus. Nākamajā dienā ieslodzītais numur 37 aci pret aci parunājās ar pārvaldnieku un ierosināja kādu plānu - pārdrošu, atjautīgu ieceri, kas abiem ļautu iegūt tieši to, ko viņi vēlējās.

-     Lai tas izdotos, Zakarijam Solomonam jāmirst, - skaidroja ieslodzītais numur 37. - Taču mēs abi varētu nekavējoties nozust. Jūs varēIii aiziet no darba un pārcelties uz Grieķijas salām. Un šo vietu jūs vairs nekad neredzētu.

Pēc neilgas apspriešanās abi vīrieši paspieda viens otram roku.

Drīz Zakarijs Solomons būs beigts, nodomāja ieslodzītais numur 37 un smaidot apcerēja, cik tas būs viegli.

Divas dienas vēlāk Valsts departaments sazinājās ar Solomonu ģimeni, lai pavēstītu šaušalīgos jaunumus. Cietumā uzņemtajās fotogrāfijās bija redzams viņu dēla nežēlīgi sadauzītais ķermenis, kas savilcies čokurā un nedzīvs gulēja uz cietuma kameras grīdas. Viņa galva bija ielauzta ar tērauda stieni, bet visas pārējās ķermeņa daļas neticami nežēlīgi sistas un sakropļotas. Tika apgalvots, ka viņš spīdzināts un beigās nogalināts. Galvenais aizdomās turamais bija pats cietuma pārvaldnieks, kurš nozudis - droši vien ar visu noslepkavotā puiša naudu. Zakarijs bija parakstījis dokumentus, pārskaitot savu milzu bagātību uz privātu kodētu kontu, kas iztukšots uzreiz pēc viņa nāves. To, kur nauda palikusi, nebija iespējams noskaidrot.

Pīters Solomons ar privātu lidmašīnu aizlidoja uz Turciju un atgriezās ar dēlu zārkā, ko apglabāja Solomonu ģimenes kapsētā. Cietuma pārvaldnieks tā arī netika atrasts. Un netiks arī, zināja spriest ieslodzītais numur 37. Turka tuklais ķermenis gulēja Marmora jūras dibenā, mielodams krabjus, kas šajā laikā migrēja uz Bosfora šaurumu. Visa Zakarijam Solomonam piederošā bagātība bija pārskaitīta uz neatrodamu kodētu kontu. Ieslodzītais numur 37 atkal bija brīvs cilvēks, kam pieder milzu bagātība.

Grieķijas salas līdzinājās paradīzei. Saule. Ūdens. Sievietes.

Par naudu varēja nopirkt visu - jaunus personas datus, jaunu pasi, jaunas cerības. Viņš izraudzījās sev grieķu vārdu - Andrs Dareioss. Andros nozīmēja "karavīrs", bet Dareios - "bagāts". Tumšās naktis cietumā bija viņu iebiedējušas, un Andrs nozvērējās vairs nekad tur neatgriezties. Viņš noskuva savus savēlušos matus un pilnīgi atteicās no narkotikām. Sāka jaunu dzīvi, iepazīstot juteklisku baudu, kādu agrāk nebija varējis pat iztēloties. Rāma burāšana vienatnē pa tintes zilo Egejas jūru kļuva par viņa jauno transa sasniegšanas veidu; jutekliskā sulīgās jēra gaļas jeb arni souvlakia ēšana tieši no iesma kļuva par viņa jauno amfetamīnu; un lēkšana no klints Mikonas salas putainajās aizās kļuva par viņa jauno kokaīnu.

Es esmu piedzimis no jauna.

Širas salā Andrs nopirka sev lielu villu un apmetās izmeklētajā, bagāto un skaisto jeb bella gente iecienītajā Poseidonijas mazpilsētā. Jaunajā pasaulē valdīja ne vien bagātība, bet arī kultūras un ārējā izskata pilnība. Kaimiņi ļoti lepojās ar savu ķermeni un prātu, un tas izrādījās lipīgi. Jaunatnācējs pēkšņi attapās lēni skrienam gar jūru, sauļojam savu bālo augumu un lasām grāmatas. Andrs izlasīja Homēra "Odiseju", un viņu savai- dzināja doma par spēcīgiem, tumši iedegušiem vīriešiem, kuri šajās salās piedalās kaujās. Nākamajā dienā viņš sāka cilāt svarus un pārsteigts secināja, cik ātri krūtis un rokas pieņēmās apmēros. Pamazām viņš sāka baudīt sieviešu uzmanību, un šāda apbrīna likās reibinoša. Viņš ilgojās kļūt vēl stiprāks. Un tā arī notika. Ņemot talkā iedarbīgus steroīdu ciklus, melnajā tirgū pirktus augšanas hormonus un nebeidzamas svaru cilāšanas stundas, Andrs padarīja sevi tādu, kādu nekad nebija varējis iztēloties - par ideālu vīrieša eksemplāru. Viņš pieņēmās gan augumā, gan spēkā, iegūdams nevainojamus krūšu muskuļus un spēcīgas kājas un pastāvīgi rūpēdamies, lai būtu viscaur iededzis.

Tagad uz viņu skatījās visi.

Kā jau Andru brīdināja, iedarbīgie steroīdi un hormoni pārveidoja ne vien viņa ķermeni, bet arī balss saites - tagad viņš runāja pārdabiskos, apdvestos čukstos, kas tikai padarīja viņu vēl noslēpumaināku. Maigā, noslēpumainā balss kopā ar jauno ķermeni, bagātību un nevēlēšanos stāstīt par savu savādo pagātni bija kā ēsma visām sastaptajām sievietēm. Viņas atdevās labprātigi, un Andrs apmierināja visas - sākot no modelēm, kas viesojās viņa salā, lai fotografētos modes žurnāliem, un beidzot ar brīvdienās atbraukušām Amerikas koledžu studentēm precību gados, kaimiņu vientuļajām sievām un dažkārt arī ar kādu jaunekli. Viņiem visiem allaž bija par maz.

Es esmu šedevrs.

Tomēr, gadiem ejot, seksuālās dēkas zaudēja savu pievilcību. Tāpat kā viss pārējais. Salas gardie ēdieni bija zaudējuši garšu, grāmatas vairs nespēja viņu ieinteresēt, un pat žilbinošie saulrieti izskatījās garlaicīgi. Kā ias var būt? Viņam vēl nebija ne trīsdesmit, un tomēr viņš jutās vecs. Kas tad vēl dzīvē ir palicis? No sava ķermeņa Andrs bija izveidojis šedevru; izglītojis sevi un mielojis savu prātu ar kultūru; viņš bija apmeties uz dzīvi paradīzē; un viņu mīlēja visi, ko vien viņš vēlējās.

Tomēr - gluži neticamā kārtā - viņš jutās tikpat iztukšots kā tajā Turcijas cietumā.

Kā man pietrūkst?

Atbilde radās pēc vairākiem mēnešiem. Andrs viens pats sēdēja savā villā, nakts vidū izklaidīgi pārslēgdams televīzijas kanālus, kamēr nejauši uzdūrās kādam raidījumam par brīvmūrnieku noslēpumiem. Pārraide izrādījās vāji sagatavota, jautājumu bija vairāk nekā atbilžu, un tomēr Andru ieintriģēja ar šo brālību saistītās neskaitāmās sazvērestības teorijas. Diktors aprakstīja vienu leģendu pēc otras.

Brīvmūrnieki un jaunā pasaules kārtība…

Brīvmūrnieku simboli uz Savienoto Valstu lielā zīmoga…

Brīvmūrnieku loža P2…

Brīvmūrnieku zudušais noslēpums…

Brīvmūrnieku piramīda…

Andrs izbijies izslējās. Piramīda. Diktors sāka stāstīt par noslēpumainu akmens piramīdu, kuras šifrētais gravējums solīja aizvest pie pazudušām gudrībām un neaptveramas varas. Kaut ari stāsts šķita neticams, tas modināja viņā tālas atmiņas… neskaidru apziņu par daudz drūmāku laiku. Andrs atcerējās, ko Zakarijs Solomons bija dzirdējis no sava tēva par kādu noslēpumainu piramīdu.

Vai tas varētu būt? Andrs pūlējās atsaukt atmiņā sīkākas detaļas.

Kad pārraide bija beigusies, viņš izgāja uz balkona, lai vēsais gaiss padarītu skaidrākas domas. Nu viņš atcerējās visu un sāka nojaust, ka šajā leģendā tomēr varētu slēpties zināma patiesība. Ja tā, tad Zakari- jam Solomonam - kaut arī viņš jau sen miris - vēl aizvien bija kas piedāvājams.

Ko es varu zaudēt?

Pēc trim nedēļām, rūpīgi izvēlējies vajadzīgo laiku, Andrs stāvēja stindzinošajā aukstumā pie Solomonu ziemas dārza Potomakā. Caur stiklu viņš varēja redzēt Ilteru Solomonu, kurš sarunājās un smējās kopā ar savu māsu Ketrinu. Izskatās, ka viņiem nav bijis grūti aizmirst Zakariju, Andrs domās secināja.

Pirms uzvilkt slēpotāju masku, Andrs iešņauca kokaīnu - to viņš sen nebija darījis. Viņu pārņēma jau pazīstamais bezbailības uzplūds. Viņš izņēma ieroci, ar vecu atslēgu atvēra durvis un iegāja iekšā. "Sveiki, Solomoni."

Diemžēl vakars nenoritēja atbilstoši Andra plāniem. Viņš nevis tika pie kārotās piramīdas, bet saņēma šāvienu ar skrotīm un pāri apsnigušajam mauriņam metās bēgt uz biezo mežu pusi. Viņam par pārsteigumu, Pīters Solomons dzinās pakaļ, turēdams rokā spīdīgu pistoli. Andrs iedrāzās mežā, aizskriedams pa taku, kas veda gar dziļas aizas malu. Tālu lejā spirdzinošajā ziemas gaisā atbalsojās ūdenskrituma troksnis. Viņš paskrēja garām vairākiem ozoliem un nogriezās pa kreisi. Pēc dažām sekundēm viņš pēdējā brīdi apstājās uz apledojušās takas, par mata tiesu izvairīdamies no nāves.

Ak dievs!

Tikai dažas pēdas viņam priekšā taka beidzās - tās galā tālu lejā atradās ledaini salta upe. Uz lielā laukakmens takas malā ar neveiklu bērna roku bija uzrakstīts:

Zaķa tilts.

Aizas otrā pusē taka veda tālāk. Kur tad ir tas tilts? Kokaīna iedarbība bija beigusies. Esmu iedzīts slazdā! Panikas pārņemts, Andrs pagriezās, lai mestos atpakaļ pa taku, taču ieraudzīja Piteru Solomonu, kurš aizelsies stāvēja viņa priekšā ar pistoli rokā.

Andrs paskatījās uz ieroci un pakāpās atpakaļ. Aiz muguras līdz aizsalušajai upei bija vismaz piecdesmit pēdu zems kritiens. Apkārt bangoja migla no ūdenskrituma upes augštecē, stindzinādama viņu līdz kaulam.

-    Zaķa tilts jau sen ir sapuvis, - Solomons elsdams izgrūda. - Viņš bija vienīgais, kurš jebkad devies tik tālu. - Ieroci Solomons turēja apbrīnojami stingri. - Kāpēc tu nogalināji manu dēlu?

-     Viņš nebija nekas, - Andrs atbildēja. - Narkomāns. Es viņam izdarīju pakalpojumu.

Solomons panāca tuvāk, tēmēdams tieši Andrām krūtīs.

-     Varbūt vajadzētu tādu pašu pakalpojumu izdarīt arī tev. - Balss skanēja pārsteidzoši nikni. - Tu nositi manu dēlu. Kā cilvēks vispār spēj tā rīkoties?

-    Novesti lidz galējai robežai, cilvēki spēj neiedomājamas lietas.

-    Tu nogalināji manu dēlu!

-     Nē, - Andrs nu jau kvēli iebilda. - Tu pats nogalināji savu dēlu. Kas tas par cilvēku, kurš atstāj savu dēlu cietumā, ja ir iespējams viņu atbrīvot! Tu nogalināji savu dēlu! Ne jau es.

-    Tu neko nezini! - Solomons iekliedzās sāpju pilnā balsī.

Tu kļūdies, Andrs domās atbildēja. Es zinu visu.

Pīters Solomons panāca tuvāk. Tagad viņš atradās tikai piecu jardu attālumā, joprojām mērķēdams ar ieroci. Andrām dega plaušas, un viņš juta, ka stipri asiņo. Pār vēderu tecēja silta straumīte. Viņš pāri plecam atskatījās uz aizu. Neiespējami. Tad viņš no jauna pagriezās pret Solomonu.

-     Es par tevi zinu vairāk, nekā tu domā, - viņš čukstus sacīja. - Es zinu, ka tu neesi cilvēks, kurš spēj aukstasinīgi nogalināt.

Solomons spēra kārtējo soli tuvāk, notēmēdams vēl precīzāk.

-     Es tevi brīdinu, - Andrs sacīja, - ja tu nospiedīsi gaili, es tevi vajāšu visu atlikušo mūžu.

-    Tu jau tāpat to darīsi. - To pateicis, Solomons izšāva.

Savā melnajā limuzīnā joņodams uz Keloremas augstieni, tas, kurš tagad sevi dēvēja par Malaku, pārdomāja brīnumainos notikumus, kas viņu bija izglābuši no drošas nāves tās apledojušās aizas malā. Viņš bija pārtapis uz visiem laikiem. Šāviens ilga tikai mirkli, taču sekas bija atbalsojušās cauri gadu desmitiem. Viņa reiz iedegušo un nevainojamo ķermeni kopš tā vakara izkropļoja rētas… rētas, ko viņš slēpa zem sava jaunā tēla ar tetovētajiem simboliem.

Es esmu Malaks.

Tāds bijis mans liktenis jau no pašiem pirmsākumiem.

Viņš bija izgājis cauri ugunij, pārvērties pelnos un tad atkal iznācis… vēlreiz pārvērties. Šī nakts būs pēdējais solis viņa ilgajā un brīnišķīgajā ceļojumā.

58.NODAĻA

Sprāgstvielu ar kautrīgo iesauku "Atslēga 4" Īpašo uzdevumu vienība bija radījusi konkrēti aizslēgtu durvju atvēršanai ar minimāliem papildu bojājumiem. Šī sprāgstviela, kas galvenokārt sastāvēja no ciklotrimetilēnetrinitramīna ar dietilheksila plastifikatoru, būtībā bija papīra plānuma loksnēs ietīts C-4, ko ērti varēja iebāzt durvju spraugās. Bibliotēkas lasītavā šī sprāgstviela savu darbu bija paveikusi nevainojami.

Komandieris Tērners Simkinss pārkāpa pāri durvju atliekām un uzmanīgi nopētīja, vai milzīgajā, astoņstūrainajā telpā kaut kas nekustas. Nekā.

- Izslēdziet gaismu, - Simkinss pavēlēja.

Kāds cits aģents uzmeklēja sadales dēli, nospieda slēdžus, un telpa iegrima tumsā. Visi četri vīri vienlaikus pacēla rokas un parāva lejup savas nakts redzamības ierīces, uzlikdami uz acīm īpašas brilles. Viņi palika nekustīgi stāvam un pētīja lasītavu, kas caur brillēm tagad izskatījās spoži zaļa.

Aina joprojām nemainījās.

Neviens tumsā nemetās bēgt.

Bēgļi droši vien nebija bruņoti, un tomēr vienība ienāca telpā, turot ieročus gatavībā. Tumsā no viņu šaujamieročiem plūda četri draudīgi lāzera stari. Pārmeklēdami telpu, vīri virzīja starus uz visām pusēm, pāri grīdai, augšā pa tālākajām sienām un balkonos. Bieži vien tumšā telpā pietika ieraudzīt lāzera ieroča staru, lai pamudinātu uz tūlītēju padošanos.

Acīmredzot ne šovakar.

Joprojām nekādu kustību.

Aģents Simkinss pacēla roku, ar mājienu aicinādams savu komandu ienākt. Vīri klusējot izklīda pa visu telpu. Piesardzīgi virzīdamies pa galveno eju, Simkinss pacēla roku un uz savām brillēm nospieda slēdzi, aktivizējot CIP arsenāla jaunāko papildinājumu. Termālo attēlu veidošana tika izmantota jau gadiem ilgi, taču nesenie panākumi miniatu- rizācijas, diferenciālā jutīguma un divu signālu integrācijas jomā bija ļāvuši radit jaunu redzamības uzlabošanas iekārtu, kas deva īpašo uzdevumu vienībai gandrīz pārcilvēcisku spēju redzēt.

Mēs redzam tumsā. Mēs redzam cauri sienām. Un tagad… mēs ielūkojamies pagātnē.

Termālo attēlu veidošanas aprikojums bija kļuvis tik jutigs pret siltuma diferenciāļiem, ka ar to varēja noteikt ne vien cilvēka atrašanās vietu… bet ari viņa agrāko atrašanās vietu. Šāda spēja ieskatīties pagātnē bieži vien izrādījās visnoderīgākā. Un šovakar tā vēlreiz apliecināja savu vērtīgumu. Aģents Simkinss varēja saskatit siltuma pēdas pie viena no lasītavas galdiem. Abi koka krēsli viņa brillēs mirdzēja iesarkani violetā krāsā - tātad tie bija siltāki par citiem krēsliem šajā telpā. Galda lampas spuldze spīdēja oranžā krāsā. Acīmredzot abi vīrieši bija sēdējuši pie šī galda, taču tagad jānoskaidro, kurā virzienā viņi devušies.

Atbildi viņš atrada uz centrālās letes, kas stiepās ap lielo koka konsoli telpas vidū. Rēgains, koši sarkanā krāsā spīdošs plaukstas nospiedums.

Pacēlis ieroci, Simkinss devās uz astoņstūrainā skapja pusi, virzīdams sava lāzera staru pāri tā virsmai. Viņš apmeta loku, kamēr konsoles sānos ieraudzīja spraugu. Vai tiešām viņi ielīduši skapī? Aģents uzmanīgi nopētīja spraugas malas un ieraudzīja vēl vienu spīdošu plaukstas nospiedumu. Acīmredzot kāds, paslēpdamies skapī, bija pieķēries aplodai.

Nu vairs nevajadzēja ievērot klusumu.

-    Termālās pēdas! - Simkinss iesaucās, rādīdams uz spraugu. - Sanākt no flangiem!

Abu flangu viri sapulcējās ap astoņstūraino konsoli.

Simkinss pagājās uz spraugas pusi. Atrazdamies desmit pēdu attālumā, viņš pamanīja tajā kādu gaismas avotu.

-    Gaisma konsolē! - Simkinss uzsauca, cerēdams, ka viņa balss varētu pārliecināt Belamī kungu un Lengdona kungu iznākt no skapja ar paceltām rokām.

Nekas nenotika.

Labi, tad rīkosimies citādi.

Pienācis tuvāk spraugai, Simkinss iekšā izdzirdēja negaidītu dūkoņu. Izklausījās pēc kāda mehānisma. Viņš apstājās, cenzdamies iztēloties, kas varētu radīt šādu troksni tik mazā telpā. Pavirzījies tuvāk, viņš cauri mehānisma skaņām sadzirdēja balsis. Mirklī, kad viņš nonāca pie spraugas, gaisma iekšpusē izdzisa.

Paldies, viņš nodomāja, sakārtodams savu nakts redzamības ierīci. Tā ir mūsu priekšrocība.

Nostājies pie sliekšņa, viņš uzmanīgi ieskatījās spraugā. Tajā atradās kaut kas negaidīts. Šī konsole drīzāk bija nevis skapis, bet gan griestu paaugstinājums virs stāvām kāpnēm, kas veda lejā uz kādu telpu. Aģents notēmēja ieroci uz kāpnēm un devās lejup. Mehānisma dūkoņa kļuva aizvien skaļāka.

Velns parāvis, kas šī ir par vietu?

Telpa zem lasītavas bija maza un līdzinājās ražotnei. Dūkoņa patiešam bija nākusi no mehānisma, kaut arī aģents īsti nesaprata, vai Belami un Lengdons to aktivizējuši, vai arī tas darbojas visu diennakti. Lai nu kā, tam acīmredzot nebija nekādas nozīmes. Bēgļi bija atstājuši savas nodevīgās siltuma pēdas uz telpas vienīgās izejas - smagām tērauda durvīm, uz kuru tastatūras pogām bija skaidri redzami četri pirkstu nospiedumi. Ap durvīm zem aplodas koši spīdēja oranži stari, tādējādi apliecinot, ka otrā pusē deg gaisma.

-    Uzspridziniet durvis, - Simkinss pavēlēja. - Viņi izbēguši pa turieni.

Bija vajadzīgas astoņas sekundes, lai ievadītu un detonētu "Atslēgu 4". Kad dūmi izklīda, kaujas vienības aģenti ieraudzīja dīvainu pazemes pasauli, ko šeit dēvēja par "krājumu".

Kongresa bibliotēkas plaukti stiepās neskaitāmu jūdžu garumā, un lielākā daļa no tiem atradās pazemē. Nebeidzamās plauktu rindas atgādināja ar spoguļiem radītu bezgalības optisko ilūziju.

Kāda plāksnīte vēstīja:

Pastāvīgas temperatūras vide Šīm durvīm jābūt aizvērtām

Simkinss atgrūda vaļā sadragātās durvis un sajuta aiz tām vēsu gaisu. Viņš nespēja apvaldīt smaidu. Vai tad var būt vēl vienkāršāk? Siltuma pēdas pastāvīgas temperatūras vidē bija redzamas kā Saules uzliesmojumi, un viņa brilles jau atklāja koši sarkanu traipu uz kāpņu margām, kam garāmejot bija pieskāries Belamī vai Lengdons.

-     Jūs varat bēgt, - aģents pie sevis nočukstēja, - taču nevarat noslēpties.

Kopā ar savu komandu iegājis plauktu labirintā, Simkinss saprata, ka viss nokārtojies viņam tik ļoti izdevīgā veidā, ka medījuma izsekošanai nemaz nav vajadzīgas brilles. Parastos apstākļos šis plauktu labirints būtu izrādījies par cienījamu slēptuvi, taču Kongresa bibliotēkā elektrības taupīšanas nolūkos tika izmantots apgaismojums ar kustības sensoriem, un bēgļu glābšanās maršruts tagad bija apspīdēts kā skrejceļš. Tālumā, locīdamās un līkumodama, aizstiepās gaismas svītra.

Visi vīri norāva brilles. Joņodama uz priekšu, labi trenēto aģentu komanda sekoja gaismas pēdām, metot līkločus šķietami nebeidzamā grāmatu labirintā. Drīz vien Simkinss tālu priekšā ieraudzīja zibošas gaismas. Drīz mēs viņus panāksim. Viņš sāka skriet sparīgāk, ātrāk, kamēr priekšā izdzirdēja soļus un smagu elpu. Tad viņš ieraudzīja mērķi.

-    Redzu! - viņš iesaucās.

Izstīdzējušais Vorens Belamī acīmredzot bija palicis pēdējais. Akurāti ģērbtais afroamerikānis grīļodamies skrēja starp plauktiem un, šķiet, bija palicis bez elpas. Veltas pūles, vecais.

-    Tūlīt pat apstājieties, Belami kungs! - Simkinss uzkliedza.

Belamī turpināja skriet, asi nogriezdamies ap stūriem, līkumodams cauri grāmatu rindām. Pēc katra pagrieziena viņam virs galvas iedegās apgaismojums.

Nonākot divdesmit jardu attālumā, komanda vēlreiz izkliedza pavēli apstāties, taču Belamī turpināja skriet.

-    Apturiet viņu! - Simkinss pavēlēja.

Aģents pacēla nenonāvējošo ieroci un izšāva. Lādiņš, kas aizlidoja pa eju un aptinās ap Belamī kājām, bija iesaukts par "Dullo auklu", taču patiesībā tas nav nekas dulls. Šis nenonāvējošais "apturētājs", Sandia National Laboratories radīta militārā tehnoloģija, bija lipīgs poliuretāna pavediens, kas saskares brīdī kļuva ciets kā akmens, izveidojot stingru plastikāta tīklu ap bēgļa ceļiem. Uz skrienošu mērķi tas atstāja tādu pašu iespaidu kā nūjas iedzīšana braucoša divriteņa spieķos. Vīrieša kājas pussolī sapinās un viņš nokrita uz gridas. Pirms apstāšanās Belamī aizslīdēja vēl desmit pēdas pa tumšu eju, un virs viņa tūdaļ iedegās gaisma.

-     Es tikšu galā ar Belamī, - Simkinss uzsauca. - Jūs tikmēr panāciet Lengdonu! Viņš noteikti ir kaut kur priekšā… - Komandas vadītājs aprāvās, jo ieraudzīja, ka visi bibliotēkas plaukti Belamī priekšā grimst melnā tumsā. Acīmredzot Belamī pa priekšu neviens neskrēja. Viņš ir viens?

Belami, smagi elsodams, joprojām gulēja uz vēdera. Viņa kājas bija viscaur sapītas ar sacietējušu plastmasu. Aģents piegāja viņam klāt un ar kāju apvēla veco vīru uz muguras.

-    Kur viņš ir?! - aģents noprasīja.

Kapitolija Arhitekta lūpa pēc kritiena asiņoja.

-    Par ko jūs runājat?

Aģents Simkinss uzlika zābaku tieši uz Belamī nevainojami tīrās zīda kaklasaites. Tad viņš paliecās uz priekšu un nedaudz uzspieda.

-    Ticiet, Belamī kungs, ar mani nevajadzētu spēlēt šādas spēlītes.

59.NODAĻA

Roberts Lengdons jutas ka līķis.

Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš gulēja pilnīgā tumsā, iesprostots visšaurākajā telpā, kāda vien varēja būt. Kaut gan netālu no viņa galvas līdzīgā pozā atradās arī Ketrina, Lengdons viņu neredzēja. Viņš bija aizvēris acis, lai pat uz nejaušu mirkli nevajadzētu skatīt savu nepatīkamo stāvokli.

Telpa bija šaura.

Ļoti šaura.

Pirms sešdesmit sekundēm, kad ar blīkšķi izgāzās lasītavas div- vērtņu durvis, viņš kopā ar Ketrinu sekoja Belamī pa pēdām astoņstūrainajā konsolē, devās lejup pa stāvām kāpnēm un nonāca negaidītā telpā.

Lengdons tūlīt bija sapratis, kur viņi atrodas. Bibliotēkas cirkulācijas sistēmas sirdī. Cirkulācijas telpā, kas līdzinājās mazam lidostas bagāžas sadales centram, uz visām pusēm stiepās neskaitāmas konveijera lentes. Tā kā Kongresa bibliotēka bija izvietota trīs atsevišķās ēkās, lasītavā pieprasītās grāmatas bieži vien vajadzēja pārvietot ar konveijeriem pa apakšzemes tuneļu tīklu.

Belamī tūdaļ piegāja pie tērauda durvīm telpas otrā galā, ielika savu karšatslēgu, citu pēc cita nospieda dažus taustiņus un atgrūda durvis vaļā. Aiz tām valdīja tumsa, taču, durvīm atveroties, iedegās vairākas kustību sensoru lampiņas.

Ieraudzījis, kas atrodas aiz durvīm, Lengdons saprata, ka to skatījuši tikai daži cilvēki. Kongresa bibliotēkas krājums. Belamī plāns viņu iedrošināja. Vai gan var būt vēl labāka slēptuve par milzīgu labirintu?

Tomēr Belamī neveda viņus grāmatu krātuvē. Viņš atbalstīja durvis ar grāmatu un atkal pievērsās viņiem:

-     Biju cerējis, ka varēšu jums paskaidrot daudz vairāk, taču mums nav laika. - Viņš pasniedza Lengdonam savu karšatslēgu. - Jums tā būs vajadzīga.

-    Vai tad jūs nenāksiet līdzi? - Lengdons neizpratnē jautāja.

Belamī papurināja galvu.

-    Jums neizdosies aizbēgt, ja mēs nenošķirsimies. Galvenais, lai piramīda un virsotne atrastos drošās rokās.

Lengdons neredzēja nevienu citu izeju, kā vien augšup pa kāpnēm un atpakaļ uz lasītavu.

-    Un kurp tad iesiet jūs?

-     Es viņus ievilināšu krātuvē tālāk no jums, - Belamī paskaidroja. - Tas ir viss, ko varu darīt, lai palīdzētu jums aizbēgt.

Iekams Lengdons paguva apvaicāties, uz kurieni viņam ar Ketrinu vajadzētu iet, Belami no kāda konveijera nocēla lielu kasti ar grāmatām.

-     Apgulieties uz lentes, - Belamī pavēlēja. - Turiet rokas gar sāniem.

Taču Lengdons pat nepakustējās, jūs taču to nedomājat nopietni! Konveijera lente mazliet tālāk nozuda tumšā sienas caurumā. Atvere izskatījās pietiekami liela, lai caur to varētu iziet kaste ar grāmatām, bet ne jau kas īpaši lielāks. Lengdons cerīgi atskatījās uz krājumu.

-     Nemaz nesapņojiet, - Belamī iebilda. - Lampas ar kustību sen- soriem jums neļaus noslēpties.

-     Termālās pēdas! - kāda balss augšstāvā iesaucās. - Sanākt no flangiem!

Ketrina acīmredzot bija dzirdējusi visu, kas viņai vajadzīgs. Viņa uzrāpās uz konveijera lentes, noliekot galvu tikai dažu pēdu attālumā no atveres sienā, un tad sakrustoja rokas uz krūtīm kā mūmija sarkofāgā.

Lengdons stāvēja kā sastindzis.

-     Robert, - Belamī mudināja, - ja nevēlaties to darīt manis dēļ, tad izdariet to Pītera dēļ.

Balsis augšstāvā tagad skanēja tuvāk.

Kā sapnī Lengdons piegāja pie konveijera. Viņš uzmeta uz lentes somu un tad uzrāpās pats, nolikdams galvu Ketrinai pie kājām. Konveijera cietā gumijas lente zem muguras bija auksta. Viņš nekustīgi raudzījās griestos un jutās kā pacients, kurš gatavojas ar galvu pa priekšu iebraukt magnētiskās rezonanses izmeklēšanas iekārtā.

-    Gādājiet, lai jūsu telefons ir ieslēgts, - Belamī piekodināja. - Jums drīz piezvanīs… un piedāvās palīdzību. Uzticieties šim cilvēkam.

Kāds piezvanīs? Lengdons zināja, ka pirmīt Belamī bija neveiksmīgi centies kādu sazvanīt un atstājis šim cilvēkam ziņu. Kamēr viņi steidzās lejup pa vītņu kāpnēm, Belamī bija mēģinājis zvanīt vēl pēdējo reizi; ticis pie savienojuma, viņš ļoti ātri un klusi kaut ko pateica un beidza sarunu.

-     Brauciet ar konveijeru līdz galam, - Belamī sacīja, - un ātri Ieciet nost, kamēr neesat apmetuši loku un atgriezušies. Izmantojiet manu karšatslēgu, lai izkļūtu ārā.

-     Lai izkļūtu ārā no kurienes? - Lengdons noprasīja.

Taču Belamī jau pavilka sviras. Visi telpā izvietotie konveijeri iedūcās un sāka darboties. Lengdons sajuta, ka iekārta noraustās un sak virzīties uz priekšu.

Lai Dievs man stāv klāt!

Tuvodamies atverei sienā, Lengdons atskatījās un ieraudzīja, ka Vo- rens Belamī aiztraucas uz krājumu un aizver durvis. Pēc mirkļa Lengdons ieslīdēja tumsā un nozuda bibliotēkā… tieši tobrīd, kad lejup pa kāpnēm dejodams sāka tuvoties spilgti sarkans lāzera stars.

60.NODAĻA

Slikti atalgotā apsardzes darbiniece no kompānijās Preferred Security vēlreiz pārbaudīja Keloremas augstienes adresi savā izsaukumu sarakstā. Kas tad nu? Ar vārtiem noslēgtais piebraucamais ceļš viņas priekšā veda uz vienu no apkaimes lielākajiem un klusākajiem īpašumiem, un tāpēc šķita savādi, ka uz dienestu 911 par to nupat saņemts steidzams zvans.

Kā jau parasti neapstiprinātu izsaukumu gadījumos, dienests 911 vispirms sazinājās ar vietējo apsardzes uzņēmumu un tikai pēc tam traucēja policiju. Apsardzes darbiniece bieži sprieda, ka viņu uzņēmuma devīzes - "Jūsu pirmā aizsardzības josla" - vietā tikpat labi varētu sacīt "Viltus izsaukumi, nerātnības, pazuduši mājdzīvnieki un jukušu kaimiņu sūdzības".

Šovakar, kā jau allaž, apsardzes darbiniece par konkrēto izsaukumu nezināja gandrīz neko. Man par to nemaksā. Viņas pienākums bija ierasties automašīnā ar iedarbinātu dzelteno bākuguni, novērtēt situāciju īpašumā un ziņot par visu, kas izskatas neparasts. Itin bieži kaut kas nekaitīgs mēdza iedarbināt mājas signalizāciju, un tad viņa ar savu galveno atslēgu to atkal pārlādēja. Tomēr šajā mājā valdīja klusums. Nekādas signalizācijas. No ielas puses viss izskatījās tumšs un mierīgs.

Apsardzes darbiniece nospieda saziņas iekārtas pogu pie vārtiem, taču atbildi nesaņēma. Ievadījusi galveno kodu, lai atvērtu vārtus, viņa iestūrēja piebraucamajā ceļā. Atstājusi motoru un bākugunis ieslēgtas, viņa piegāja pie ieejas durvīm un nospieda zvana pogu. Nekādas atbildes. Nebija redzama ne gaisma, ne kustības.

Negribīgi pakļaudamās noteiktajai procedūrai, apsardzes darbiniece ieslēdza kabatas bateriju, lai dotos ilgajā un grūtajā ceļojumā ap māju un pārliecinātos, vai pie durvīm un logiem nav ielaušanās pazīmju. Kad viņa nogriezās ap stūri, garām mājai pabrauca garš, melns limuzīns, uz mirkli samazināja ātrumu un tad aiztrauca tālāk. Ziņkārīgi kaimiņi.

Soli pa solim viņa apgāja apkārt mājai, taču nepamanīja neko neparastu. Māja izrādījās lielāka, nekā viņa bija iedomājusies. Nonākusi līdz pagalma pusei, viņa jau trīcēja no aukstuma. Mājās acīmredzot neviena nebija.

-    Dispečer? - viņa sacija savā rācijā. - Atrodos izsaukumā Keloremas augstienē. Saimnieku nav mājās. Nekādu problēmu pazīmju. Pabeidzu apkārtnes apskati. Nekas neliecina par ielaušanos. Viltus trauksme.

-    Sapratu, - dispečere atsaucās. - Novēlu patīkamu vakaru.

Apsardzes darbiniece piestiprināja rāciju pie jostas un devās atpakaļ pa to pašu ceļu, vēlēdamās ātrāk atgriezties savas automašīnas siltumā. Pa ceļam viņa pamanīja kaut ko tādu, ko pirmīt bija palaidusi garām, - sīku zilganas gaismas plankumiņu uz mājas sienas.

Neizpratnes pārņemta, viņa piegāja tam klāt un ieraudzīja gaismas avotu - zemu virslogu, kas acīmredzot veda uz mājas pagrabu. Stikls bija aptumšots, no iekšpuses noklāts ar gaismas necaurlaidīgu krāsu. Varbūt kaut kāda fotodarbnīca? Apsardzes darbinieces pamanītā zilganā gaisma plūda caur mazu caurumiņu vietā, kur melnā krāsa bija sākusi lobīties nost no stikla.

Viņa notupās, cenzdamās kaut ko saskatīt, taču caur mazo sprau- dziņu neko daudz nevarēja redzēt. Viņa pieklauvēja pie loga - varbūt tur, lejā, kāds strādā.

-    Hallo? - viņa uzsauca.

Atbildes nebija. Taču pēkšņi nolupa vēl kāds krāsas gabaliņš, un atklājās daudz plašāks skats. Apsardzes darbiniece paliecās tuvāk, gandrīz piespiezdama seju pie loga, un vērīgi ieskatījās pagrabā. Tai pašā mirklī viņa nožēloja, ka ir to izdarījusi.

Dieva dēļ, ko tas nozīmē?

Kā apburta sieviete uz mirkli palika pieplakusi pie loga, galējās šausmās urbdamās ar skatienu ainā, kas bija pavērusies viņai priekšā. Beidzot apsardzes darbiniece drebēdama sāka taustīties pēc rācijas sev pie jostas.

Taču tā arī neatrada.

Viņas skaustā ietriecās sprakšķošu elektrošoka ierīces radziņu pāris, un cauri visam ķermenim izšāvās dedzinošas sāpes. Muskuļi krampjaini savilkās, un viņa krita uz priekšu, nespēdama pat aizvērt acis. Seja atsitās pret auksto zemi.

61  nodaĻa

Šī nebija pirmā reize, kad Vorenam Belami tiek aizsietas acis. Tāpat kā pārējie brīvmūrnieku brāļi, ari viņš iniciācijās bija licis galvā ceremoniālo apsegu. Tomēr tādos brīžos viņš atradās starp uzticamiem draugiem. Šovakar viss bija citādi. Šie skarbie vīri bija viņu sasējuši, uzvilkuši viņam galvā maisu un tagad ātrā gaitā veda cauri bibliotēkas krājumam.

Aģenti bija piedraudējuši Belamī ar fizisku izrēķināšanos un pieprasījuši atklāt Roberta Lengdona atrašanās vietu. Apzinādamies, ka viņa novecojošais ķermenis nespēs paciest lielas sāpes, Belamī bija aši samelojis.

- Lengdons nemaz nenonāca lejā kopā ar mani! - viņš iesaucās, tverdams pēc gaisa. - Es liku viņam uzkāpt balkonā un paslēpties aiz Mozus statujas, bet es nezinu, kur viņš tagad atrodas! - Šis stāsts acīmredzot bija izklausījies pārliecinošs, jo divi aģenti aizskrēja norādītajā virzienā. Tagad atlikušie divi aģenti klusēdami veda viņu cauri krājumam.

Belami vienīgais mierinājums bija apziņa, ka Lengdons un Ketrina šobrīd steidz nogādāt piramīdu drošā vietā. Drīz ar Lengdonu sazināsies cilvēks, kurš varēs viņiem piedāvāt patvērumu. Uzticieties šim cilvēkam. Viņš ļoti daudz zina gan par brīvmūrnieku piramīdu, gan par tās glabāto noslēpumu - vietu, kur atrodas apslēptas vītņu kāpnes, kas ved dziļi zemē uz slēptuvi, kur senos laikos noglabātas varenas, senas gudrības. Bēgot ārā no lasītavas, Belamī beidzot bija izdevies sazināties ar šo cilvēku, un viņš jutās pārliecināts, ka ziņa tiks saprasta pilnībā.

Tagad, soļodams absolūtā tumsā, Belamī domās iztēlojās akmens piramīdu un tās zelta virsotni Lengdona somā. Jau daudzus gadus šie divi priekšmeti nav atradušies vienā telpā.

To mokošo vakaru Belami neaizmirstu nemūžam. Pīteram tas bija pirmais no daudziem. Belamī bija uzaicināts uz Zakarija Solomona astoņpadsmitās dzimšanas dienas svinībām Solomonu īpašumā Potomakā. Zakarijs, kaut arī nepaklausīgs bērns, tomēr bija viens no Solomoniem, un tas nozīmēja, ka tovakar saskaņā ar ģimenes tradīciju viņam vajadzēja saņemt savu mantojumu. Belamī bija viens no Pītera tuvākajiem draugiem un viņa uzticamais brīvmūrnieku brālis, tādēļ tika aicināts piedalīties kā liecinieks. Taču ne jau tikai naudas nodošana bija tas, kam Belami vajadzēja kļūt par liecinieku. Tovakar uz spēles bija likts kaut kas daudzkārt svarīgāks par naudu.

Belamī bija ieradies agri un, kā viņam tika likts, gaidīja Pītera privātajā kabinetā. Brīnišķīgā, senā telpa smaržoja pēc ādas, kamīnā degošas malkas un beramas tējas. Kad Pīters ieveda kabinetā savu dēlu Zakariju, Vorens apsēdās. Ieraudzījis Belami, kalsnais pusaudzis sarauca pieri.

-    Ko jūs te darāt?

-     Pildu liecinieka pienākumu, - Belamī atbildēja. - Daudz laimes dzimšanas dienā, Zakarij.

Puisis kaut ko nomurmināja un novērsās.

-    Apsēdies, Zak, - Pīters sacīja.

Zakarijs apsēdās krēslā, kas bija novietots pretī tēva milzīgajam koka rakstāmgaldam. Solomons aizbultēja kabineta durvis. Belamī ieņēma vietu vienā pusē.

Solomons nopietni uzrunāja Zakariju.

-     Vai tu zini, kāpēc šeit atrodies?

-     Domāju gan, - Zakarijs attrauca.

Pīters Solomons smagi nopūtās.

-    Es tevi pazīstu un jau labu laiku neesmu bijis vienisprātis ar tevi, Zak. Es visiem spēkiem esmu centies būt labs tēvs un sagatavot tevi šim brīdim.

Zakarijs nebilda ne vārda.

-     Kā jau tu zini, ikviens Solomonu bērns, sasniedzot pilngadību, saņem to, kas viņam pienākas saskaņā ar pirmdzimtības tiesībām, proti, daļu Solomonu bagātības, kam jākļūst par sēklu… sēklu, kas jālolo, jāaudzina un jāizmanto cilvēces labā.

Piegājis pie sienā ierīkota seifa, Solomons atslēdza to un izņēma lielu, melnu un plānu portfeli bez roktura.

-    Dēls, šajā mapē atrodas viss, kas tev vajadzīgs, lai finansiālais mantojums varētu likumīgi nonākt tavā īpašumā. - Viņš nolika mapi uz rakstāmgalda. - Šī nauda jāizmanto, lai tava dzīve būtu auglības, labklājības un cilvēkmīlestības pilna.

Jauneklis pastiepa roku pēc plānā portfeļa.

-     Paldies.

-     Pagaidi, - tēvs iebilda, uzlikdams roku uz mapes. - Mans pienākums ir izskaidrot vēl kaut ko.

Zakarijs uzmeta tēvam nicīgu skatienu un atkal atšļuka krēslā.

-    Solomonu mantojumam ir daži aspekti, par kuriem tu vēl neko nezini. - Tagad tēvs cieši lūkojās tieši puisim acīs. - Tu esi mans pirmdzimtais, Zakarij, un tas nozīmē, ka tev ir tiesības izvēlēties.

Izskatīdamies ieintriģēts, jauneklis izslējās.

-    šī izvēle tiešām var ietekmēt tavu nākotni, un tāpēc es tevi mudinu to rūpīgi apdomāt.

-    Kas tā par izvēli?

Viņa tēvs dziļi ievilka elpu.

-    Tā ir izvēle… starp bagātību un gudrību.

Zakarijs neizteiksmīgi palūkojās uz viņu.

-    Starp bagātību un gudrību? Nesaprotu.

Solomons piecēlās un vēlreiz aizgāja pie seifa, no kura izņēma smagu akmens piramīdu ar tajā iegravētiem brīvmūrnieku simboliem. Pīters uzcēla to uz rakstāmgalda līdzās mapei.

-    Šī piramīda radīta senos laikos, un jau paaudzēm ilgi tā uzticēta mūsu ģimenei.

-    Piramīda? - Zakarijs neizskatījās īpaši ieinteresēts.

-     Dēls, šī piramīda ir karte… kas atklāj, kur atrodas viens no cilvēces lielākajiem zudušajiem dārgumiem. Šī karte tika radīta tāpēc, lai dārgumus kādudien atkal varētu atrast. - Tagad Pītera balsī ieskanējās lepnums. - Un šovakar saskaņā ar tradīciju es esmu gatavs tev to piedāvāt… ar zināmiem noteikumiem.

Aizdomu pilns, Zakarijs pētīja piramīdu.

-    Kas tie par dārgumiem?

Belamī varēja manīt, ka ne jau šo rupjo jautājumu Pīters bija cerējis izdzirdēt. Un tomēr viņš turpināja visnotaļ nosvērti.

-    Zakarij, to ir grūti izskaidrot bez ilgas sagatavošanās. Taču šie dārgumi… savā būtībā… ir kaut kas tāds, ko mēs saucam par Senajām mistērijām.

Jauneklis iesmējās, acīmredzot domādams, ka tēvs joko.

Skumjas Pītera acīs kļuva aizvien dziļākas.

-     Man to ir ļoti grūti aprakstīt, Zak. Saskaņā ar tradīciju Solomonu ģimenes pārstāvis, kļuvis astoņpadsmit gadus vecs, ir gatavs nodoties daudzus gadus ilgai augstākai izglītībai…

-    Bet es jau tev teicu! - Zakarijs atcirta. - Koledža mani neinteresē!

-     Es nerunāju par koledžu, - tēvs iebilda, joprojām mierīgi un klusi. - Es runāju par brīvmūrnieku brālību. Es runāju par cilvēces zināšanu nezūdošo mistēriju apgūšanu. Ja tu vēlētos pievienoties viņu rindām, tad drīz saņemtu apmācību, kas nepieciešama, lai izprastu sava šīvakara lēmuma svarīgumu.

Zakarijs izteiksmīgi novaikstījās.

-    Aiztaupi man savu kārtējo lekciju par brīvmūrniekiem! Es zinu, ka esmu pirmais Solomons, kurš nevēlas viņiem pievienoties. Un kas par to? Vai tad tu nesaproti? Man nav nekādas vēlēšanās spēlēt pārģērbšanos kopā ar vecu vīru baru!

Viņa tēvs labu brīdi klusēja, un Belamī pamanīja smalkās vecuma grumbiņas, kas bija sākušas parādīties ap Pītera vēl aizvien jauneklīgajām acīm.

-    Jā, es saprotu, - Pīters beidzot noteica. - Tagad ir citi laiki. Es saprotu, ka brīvmūrniecība tev droši vien šķiet savāda vai varbūt pat garlaicīga. Taču es gribu, lai tu zini: ja pārdomāsi, šīs durvis vienmēr būs tev atvērtas.

-    Vari nemaz necerēt, - Zaks norūca.

-     Pietiek! - Pīters noskaldīja, pieceldamies kājās. - Es apzinos, ka tev bijusi ļoti grūta dzīve, Zakarij, taču es neesmu vienīgais, kurš rāda tev ceļu. Tevi gaida labi cilvēki, kuri ar prieku uzņems tevi brīvmūrnieku klēpī un atklās tev tavas patiesās iespējas.

Iesmējies Zakarijs pameta skatienu uz Belamī.

-    Vai tāpēc šeit atrodaties jūs, Belamī kungs? Lai brīvmūrnieki varētu man uzklupt vienoti?

Belami nebilda ne vārda un tikai pievērsa cieņas pilnu skatienu Pīteram Solomonam - lai atgādinātu Zakarijam, kurās rokās šajā telpā atradās visa vara.

Puisis no jauna pagriezās pret tēvu.

-    Zak, - Pīters atsāka, - tā mēs ne pie kā nenonāksim… Tāpēc ļauj, lai es tev to vienkārši pasaku. Neatkarīgi no tā, vai tu apzinies, kāda atbildība tev šovakar tiek piedāvāta, mans pienākums pret ģimeni liek tev to paskaidrot. - Viņš ar mājienu norādīja uz piramīdu. - Sargāt šo piramidu ir neparasta privilēģija. Es mudinu tevi pirms lēmuma pieņemšanas dažas dienas pārdomāt.

-     Privilēģija? - Zakarijs pārvaicāja. - Auklēt kaut kādu akmeni?

-    Šajā pasaulē pastāv diženas mistērijas, Zak, - Pīters nopūties sacīja. - Noslēpumi, kas pārsniedz tavas visneprātīgākās fantāzijas. Šī piramīda ir noslēpumu sargātāja. Vēl svarīgāk… reiz pienāks brīdis, droši vien tavas dzīves laikā, kad šī piramīda beidzot tiks atšifrēta un tās noslēpumi atklāti. Tas būs cilvēces pārtapšanas brīdis… un tev ir iespēja šajā brīdī spēlēt savu lomu. Es gribu, lai tu to ļoti rūpīgi pārdomā. Bagātība ir ikdienišķa, toties gudrība sastopama reti. - Viņš norādīja uz portfeli un tad uz piramidu. - Es tevi lūdzu paturēt prātā, ka bagātība bez gudrības bieži vien noved pie katastrofas.

Šķita, ka Zakarijs uzskata tēvu par vājprātīgu.

-    Tu jau vari tā teikt, tēt, taču es nekādā gadījumā negrasos iemainīt savu mantojumu pret šo te. - Viņš pamāja uz piramīdu.

Pīters sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Ja tu nolemsi uzņemties atbildību, es paglabāšu pie sevis tavu naudu un piramīdu, kamēr tu sekmīgi pabeigsi apmācību pie brīvmūrniekiem. Tam būs vajadzīgi gadi, taču tu būsi pietiekami nobriedis, lai saņemtu gan savu naudu, gan šo piramīdu. Bagātība un gudrība. Tas ir varens apvienojums.

Zakarijs pielēca kājās.

-     Jēziņ, tēt! Tu nu gan nekad nepadodies, vai ne? Vai tad tu neredzi, ka tavi brīvmūrnieki, akmens piramīdas un senas mistērijas man ir pie vienas vietas? - Viņš pastiepa roku, paķēra melno mapi un pavicināja tēvam pie deguna. - Lūk, kas man pienākas saskaņā ar pirmdzimtības tiesībām! Tām pašām tiesībām, kādas bija tiem Solomoniem, kuri ir dzīvojuši pirms manis! Neticami, ka tu mēģināji izblēdīt man mantojumu ar nožēlojamiem stāstiem par senu dārgumu kartēm. - Viņš pasita plāno portfeli padusē un aizsoļoja garām Belamī pie kabineta durvīm, kas veda uz iekšpagalmu.

-    Pagaidi, Zakarij! - Tēvs aizsteidzās viņam pakaļ, bet puisis cēli izgāja tumsā. - Lai ko tu darītu, tu nekad nedrīksti pieminēt to piramīdu, kuru nupat redzēji! - Pītera Solomona balss aizlūza. - Nevienam! Nekad!

Taču Zakarijs, nozuda tumsā, nelikdamies par viņu ne zinis.

Kad Pīters Solomons atgriezās pie rakstāmgalda un smagi atsēdās ādas krēslā, viņa pelēkās acis izskatījās sāpju pilnas. Labu bridi klusējis, viņš palūkojās uz Belamī un izmocīja skumju smaidu.

-     Izdevās labi.

Belami nopūtās, juzdamies tikpat sāpināts.

-     Pīter, es nevēlos izklausīties nejūtīgs… bet… vai tu viņam uzticies?

Solomons neizteiksmīgi raudzījās tukšumā.

-     Es gribēju sacīt… - Belami nerimās. - Vai viņš neko nestāstīs par piramīdu?

Drauga sejā nemainījās ne vaibsts.

-    Es patiešām nezinu, ko teikt, Voren. Vairs neesmu pārliecināts, ka viņu vispār pazīstu.

Piecēlies Belamī lēni soļoja šurpu turpu gar lielo rakstāmgaldu.

-    Pīter, tu esi izpildījis savu pienākumu pret ģimeni, taču tagad, paturot prātā to, kas nupat notika, mums ir jānodrošinās. Es atdošu virsotni tev, lai tu tai vari atrast jaunu mājvietu. To vajadzētu sargāt kādam citam.

-    Kāpēc? - Solomons jautāja.

-     Ja Zakarijs kādam pastāstīs par šo piramidu… un ieminēsies, ka šovakar te atrados arī es…

-     Par virsotni viņš nezina neko un ir pārāk nenobriedis, lai saprastu, ka piramīdai ir kaut kāda nozīme. Mums tai nav jāmeklē jauna mājvieta. Es glabāšu piramīdu savā seifā. Un tu glabāsi virsotni tur, kur tu to glabā. Kā esam darījuši vienmēr.

Sešus gadus vēlāk, Ziemassvētkos, kad ģimene vēl aizvien nebija atguvusies pēc Zakarija nāves, Solomonu īpašumā ielauzās milzīgais vīrietis, kurš apgalvoja, ka cietumā nogalinājis Zakariju. Iebrucējs bija nācis pēc piramīdas, taču paņēma līdzi tikai Izabelas Solomonas dzīvību.

Pēc dažām dienām Piters iesauca Belamī savā kabinetā. Viņš aizslēdza durvis un izņēma piramīdu no seifa, nolikdams to uz rakstāmgalda.

-     Toreiz vajadzēja tev paklausīt.

-    Tam nebūtu nekādas nozīmes. - Belamī zināja, ka Pīteru šī iemesla dēļ moka vainas apziņa.

-    Vai tu atnesi virsotni? - gurdi nopūties, vaicāja Solomons.

Belamī izvilka no kabatas kubveida sainīti. Izbalējušais, brūnais papīrs bija aptīts ar auklu un aizzīmogots ar Solomona gredzenu. Belamī nolika sainīti uz rakstāmgalda - apzinādamies, ka abas brīvmūrnieku piramīdas daļas ir tuvāk viena otrai, nekā tam vajadzētu būt.

-    Atrodi kādu citu, kurš to varētu glabāt. Nestāsti man, kurš tas ir.

Solomons pamāja.

-    Un es zinu, kur tu vari paslēpt piramīdu, - Belamī turpināja. Viņš pastāstīja Solomonam par Kapitolija ēkas zemāko pagrabstāvu. - Visā Vašingtonā nav drošākas vietas.

Šī ideja Solomonam bija uzreiz iepatikusies, jo viņam šķita simboliski paslēpt piramīdu valsts simboliskajā sirdī. Cik raksturīgi Solomonam, Belamī bija nodomājis. Ideālists pat krīzes situācijā.

Tagad, pēc desmit gadiem, ar aizsietām acīm stumts cauri Kongresa bibliotēkai, Belami zināja, ka šīvakara krīzei gals ne tuvu nav saredzams. Vēl viņš zināja, kuram Solomons uzticējis sargāt virsotni… un lūdza Dievu, lai Roberts Lengdons spētu to izdarīt.

62.NODAĻA

Es atrodos zem otrās ielas.

Kamēr konveijers cauri tumsai dārdēdams slīdēja uz Adamsa ēkas pusi, Lengdons turēja acis ciet. Viņš visiem spēkiem pūlējās neiztēloties zemes tonnas sev virs galvas un šauro eju, caur kuru viņš šobrīd pārvietojās. Lengdons varēja dzirdēt, kā vairākus jardus priekšā elpo Ketrina, taču līdz šim viņa nebija bildusi ne vārda.

Viņa ir šokā. Lengdons īpaši nepriecājās par iespēju pastāstīt viņai par brālim nocirsto roku. Tev tas jādara, Robert. Viņai tas jāzina.

-     Ketrina? - Lengdons beidzot ierunājās, neatvērdams acis. - Vai ar tevi viss ir kārtībā?

Kaut kur priekšā atsaucās neredzama sieviete trīcošā balsī:

-     Robert, tā piramīda, kas atrodas pie tevis… Tā pieder Pīteram, vai ne?

-    Jā, - Lengdons apstiprināja.

Sekoja ilgs klusums.

-    Manuprāt… mana māte tika nogalināta tieši šīs piramīdas dēļ.

Lengdons labi zināja, ka Izabela Solomona nogalināta pirms desmit gadiem, taču nekas vairāk viņam netika stāstīts un Pīters ne reizi nebija pieminējis nekādas piramīdas.

-    Par ko tu runā?

Saviļņojuma pilnā balsī Ketrina vēlreiz pārstāstīja tā vakara mokošos notikumus - par tetovēto vīrieti, kas ielauzies viņu namā.

-    Tas notika pirms krietna laika, taču es nemūžam neaizmirsīšu, kā viņš pieprasīja piramīdu. Viņš teica, ka esot par to uzzinājis cietumā no mana brāļadēla Zakarija… un drīz pēc tam viņš puisi nogalinājis.

Izbrīnīts Lengdons klausījās. Solomonu ģimenē notikusī traģēdija šķita gandrīz neticama. Ketrina turpināja, atklādama Lengdonam savu pārliecību, ka iebrucējs tovakar nogalināts… Bet šodien tas pats vīrietis uzradies atkal, uzdevies par Pītera psihiatru un ievilinājis Ketrinu savā mājā.

-    Viņš zināja personīgas lietas par manu brāli, manas mātes nāvi un pat par manu darbu, - Ketrina satraukti sacīja, - tādas lietas, ko būtu varējis uzzināt tikai no Pītera. Un tāpēc es viņam uzticējos… un tieši tā viņš iekļuva Smitsona muzeja Atbalsta centrā. - Ketrina dziļi ievilka elpu un pateica Lengdonam, ka šis cilvēks, iespējams, šovakar iznicinājis viņas laboratoriju.

Lengdons klausījās, pagalam satriekts. Labu bridi abi klusēdami palika guļam uz slidošā konveijera. Lengdons apzinājās, ka viņam ir pienākums atstāstīt Ketrinai pārējos šīvakara šausmīgos jaunumus. Viņš iesāka pamazām un tik saudzīgi, cik vien spēja, - pastāstīja par to, kā pirms daudziem gadiem Pīters uzticējis viņam mazu sainīti; kā viņš ar viltu piedabūts šo sainīti šovakar nogādāt Vašingtonā; visbeidzot - kā tieši Kapitolija ēkas Rotondā atrasta viņas brāļa roka.

Ketrina neatbildēja. Apkārt valdīja apdullinošs klusums.

Manīdams, ka viņa ir ārkārtīgi satriekta, Lengdons vēlējās, kaut varētu pasniegties un nomierināt viņu, taču tas bija neiespējami, šādi guļot vienam aiz otra uz šaurā konveijera.

-    Ar Pīteru viss ir kārtībā, - Lengdons čukstus sacīja. - Viņš ir dzīvs, un mēs viņu dabūsim atpakaļ. - 1.engdons mēģināja iedvest cerību drauga māsā. - Ketrina, sagūstltājs man apsolīja, ka tavs brālis paliks dzīvs… ja vien es viņam nodošu piramīdas atšifrējumu.

Ketrina joprojām klusēja.

Lengdons turpināja runāt. Viņš pastāstīja Ketrinai par akmens piramīdu, par brīvmūrnieku kodu uz tās, par aizzīmogoto virsotni un, protams, par Belamī apgalvojumu, ka šī piramīda patiesībā ir leģendārā brīvmūrnieku piramīda… karte, kas atklāj, kur paslēptas vītņu kāpnes, kuras ved dziļi pazemē… simtiem pēdu dziļumā pie mistiskiem, seniem dārgumiem, kas sensenos laikos paslēpti Vašingtonā.

Beidzot Ketrina ierunājās - nomāktā un neizteiksmīgā balsī:

-     Robert, atver acis.

Atvērt acis? Lengdonam nebija nekādas vēlēšanās kaut tikai uz mirkli ieraudzīt, cik šaura patiesībā ir šī telpa.

-    Robert! - Ketrina nu jau uzstājīgi atkārtoja. - Atver acis! Mēs esam klāt!

Acis Lengdons atvēra brīdi, kad izslidēja ārā pa atveri, kas līdzinājās tai, pa kuru viņi lasītavā bija iebraukuši. Ketrina jau kāpa nost no konveijera lentes. Viņa nocēla no tās Lengdona somu, kamēr viņš nolaida kājas pār lentes malu un nolēca uz flīzētās grīdas - tieši laikā, jo jau nākamajā brīdi konveijers veica pagriezienu un aizslīdēja atpakaļ uz turieni, no kurienes bija nācis. Viņi atradās cirkulācijas telpā, ļoti līdzīgā tai, kurā bija atradušies pirmit otrajā ēkā. Maza plāksnīte vēstīja: "ADAMSA ĒKA: CIRKULĀCIJAS TELPA NR. 3."

Lengdons jutās kā nupat iznācis no kāda pazemes dzemdību kanāla. No jauna piedzimis. Viņš nekavējoties pagriezās pret Ketrinu.

-    Kā tu jūties?

Acīmredzot Ketrina bija raudājusi - to apliecināja sasarkušās acis -, tomēr apņēmīgi pamāja. Paņēmusi Lengdona somu, viņa, nebilstot ne vārda, iznesa to cauri telpai un nolika uz apkrauta galda. Tad iededza uz rakstāmgalda saliekamo halogēna lampu, attaisija somas rāvējslēdzēju, nolocīja malas un pētoši ielūkojās iekšā.

Granīta piramida skaidrajā halogēna gaismā izskatījās gandrīz askētiska. Ketrina pārlaida pirkstus iegravētajam brīvmūrnieku kodam, un Lengdons sajuta, cik dziļas emocijas viņā bango. Pavisam lēni viņa iebāza rokas somā un izņēma kubveida sainīti, palika to zem lampas un uzmanīgi nopētīja.

-     Kā redzi, - Lengdons klusi sacīja, - tas ir apzīmogots ar Pītera brīvmūrnieku gredzenu. Viņš teica, ka šo gredzenu apzīmogošanai sāka izmantot pirms vairāk nekā simt gadiem.

Ketrina klusēja.

-    Kad tavs brālis man uzticēja šo sainīti, - Lengdons turpināja, - viņš teica, ka tas man dos spēju pārvērst haosu kārtībā. Es īsti nezinu, ko tas nozīmē, taču jāpieņem, ka šī virsotne atklāj kaut ko nozīmīgu, jo Pīters uzstāja, lai tā nenonāk nepareizās rokās. Belamī kungs nupat pateica to pašu, mudinot paslēpt šo piramīdu un neļaut nevienam atvērt šo sainīti.

Tagad Ketrina pagriezās, izskatīdamās dusmīga.

-     Belamī tev pavēlēja neatvērt sainīti?

-    jā. Viņš bija nelokāms.

Šķiet, Ketrina nespēja tam noticēt.

-     Bet tu teici, ka šī virsotne ir vienīgais, kas var mums palīdzēt atšifrēt kodu, vai ne?

-     Droši vien, jā.

Ketrinas balss kļuva aizvien skaļāka.

-     Un tu teici, ka tev likts to atšifrēt. Tas ir vienīgais veids, kā mēs varam atgūt Pīteru, vai ne?

Lengdons pamāja.

-     Tad, Robert, kāpēc mēs nevarētu atvērt šo sainīti un tūlīt pat to visu atšifrēt?

Šoreiz Lengdons nezināja, ko atbildēt.

-     Mana reakcija bija tieši tāda pati, un tomēr Belamī apgalvoja, ka šīs piramīdas noslēpuma saglabāšana ir svarigāka par visu… ari par tava brāļa dzīvību.

Sievietes glītā seja kļuva skarba, un viņa aizlika aiz ausīm matu šķipsnas. Kad Ketrina atkal ierunājās, viņas balss skanēja apņēmīgi.

-Šīs akmens piramīdas deļ, lai kas ta ari butu, es esmu zaudējusi visu savu ģimeni. Vispirms manu brāļadēlu Zakariju, tad māti un nu arī brāli. Un, runāsim atklāti, Robert, ja tu šovakar nebūtu piezvanījis, lai brīdinātu mani…

Lengdons juta, ka ir iedzīts stūri starp Ketrinas loģiku un Belamī uzstājīgo mudinājumu.

-    Es pati esmu zinātniece, - viņa turpināja, - turklāt nāku ari no labi pazīstamu brīvmūrnieku ģimenes. Tici man, es esmu dzirdējusi visus šos stāstus par brīvmūrnieku piramīdu un tās solītajiem lielajiem dārgumiem, kas novedīs cilvēci pie apgaismības. Godīgi sakot, man grūti iztēloties, ka šāda lieta tiešām eksistē. Tomēr, ja tā patiešām pastāv… varbūt pienācis laiks to atklāt. - Ketrina pabāza pirkstu zem sainīša vecās auklas.

-     Ketrina, nē! Pagaidi! - satrūcies iesaucās Lengdons.

Viņa aprāvās, taču atstāja pirkstu zem auklas.

-     Robert, es negrasos pieļaut, lai mans brālis mirst šī sainīša dēļ. Lai kas arī būtu rakstīts uz virsotnes… lai kādus pazudušus dārgumus šis gravējums atklātu… šiem noslēpumiem šovakar pienāks gals.

To teikusi, Ketrina izaicinoši parāva auklu, un trauslā zīmoglaka pašķīda uz visām pusēm.

63.NODAĻA

Klusā apkaimē uz rietumiem no Vašingtonas vēstniecību rajona, mūra ielenkumā atrodas viduslaiku stilā iekopts dārzs, kurā augošās rozes, kā runā, cēlušās no 12. gadsimta stādiem. Dārza lapene būvēta no Karderokas akmens un pazīstama kā Ēnu nams. Tas cēli slejas starp līkumainiem celiņiem, kuri bruģēti ar akmeņiem no Džordža Vašingtona privātajām akmeņlauztuvēm.

Šovakar dārza klusumu iztraucēja kāds jauneklis, kurš iesteidzās pa koka vārtiņiem un pa ceļam skaļi sauca:

-    Hallo? - Viņš pūlējās kaut ko saskatīt mēness gaismā. - Vai jūs esat šeit?

Atbildēja vārga, gandrīz nedzirdama balss.

-     Lapenē… elpoju svaigu gaisu.

Jauneklis atrada savu veco priekšnieku sēžam uz akmens sola, ietinušos segā. Vecais, uzkumpušais vīrs bija sīciņš, ar smalkiem sejas vaibstiem. Gadi bija viņu saliekuši uz pusēm un laupījuši acu gaismu, taču dvēsele vēl aizvien bija tas spēks, ar kuru vajadzēja rēķināties.

Aizelsies jauneklis paziņoja:

-    Man nupat… piezvanīja… jūsu draugs… Vorens Belamī.

-    Ak tā? - Vecais vīrs kļuva možāks. - Ko viņš gribēja?

-    To viņš nepateica, taču izklausījās ļoti steidzīgs. Viņš sacīja, ka atstājis ziņu jūsu balss pastkastītē un jums tā nekavējoties jānoklausās.

-    Vai tas bija viss, ko viņš pateica?

-    Ne gluži. - Jauneklis ieturēja pauzi. - Lika uzdot jums vienu jautājumu. - Ļoti dīvainu jautājumu. - Teica, ka atbilde viņam vajadzīga nekavējoties.

Vecais vīrs paliecās tuvāk.

-    Kādu jautājumu?

Kad jauneklis atkārtoja Belamī kunga jautājumu, vecā vīra sejai pārslīdēja šausmas, kas bija saskatāmas pat mēnessgaismā. Viņš nekavējoties nometa segu un pūlējās piecelties.

-     Lūdzu, palīdzi man ieiet mājā. Tūlīt pat.

64.NODAĻA

Vairs nekādu noslēpumu, nodomaja ketrina Solomona.

Viņai priekšā uz galda gulēja paaudzēm ilgi neskartā zīmoglakas spiedoga gabali. No izbalējušā, brūnā papīra viņa iztina sava brāļa dārgo sainīti. Lengdons lidzās izskatījās nepārprotami nemierīgs.

Ketrina no papira izņēma mazu, pelēka akmens lādīti. Tā līdzinājās nopulēta granīta kubam. Lādītei nebija ne viru, ne slēdža, ne arī redzamas atvēršanas vietas. Ketrinai tā atgādināja ķīniešu lādīti ar noslēpumu.

-     Izskatās pēc monolīta klucīša, - viņa sacīja, pārlaizdama pirkstus lādītes malām. - Vai tu esi pārliecināts, ka rentgena uzņēmumā tā bija doba? Ar virsotni iekšā?

-     Bija gan, - Lengdons atteica, nostādamies Ketrinai līdzās un uzmanīgi pētīdams noslēpumaino lādīti. Viņi abi rūpīgi aplūkoja savādo priekšmetu no dažādām pusēm un mēģināja saprast, kā to atvērt.

-     Rokā ir, - Ketrina paziņoja, kad viņas nags aizķērās aiz apslēptas spraugas vienā no lādītes augšējām šķautnēm. Viņa nolika lādīti uz galda un tad uzmanīgi atvēra vāku, kurš pacēlās pavisam viegli kā smalkai dārglietu kārbai.

Kad vāks bija atvēries, gan Lengdons, gan Ketrina dzirdami ievilka elpu. Izskatījās, ka lādītes iekšpuse kvēlo. Tai piemita gandrīz pārdabisks mirdzums. Ketrina vēl nekad nebija redzējusi tik lielu zelta gabalu un tikai pēc mirkļa aptvēra, ka dārgajā metālā gluži vienkārši atstarojas galda lampas spīdums.

-    Cik iespaidīgi, - viņa nočukstēja. Par spīti tam, ka virsotne vairāk nekā gadsimtu bija glabājusies aiz zīmoga tumšā akmens kubā, tā nebija ne izbalējusi, ne apsūbējusi. Zelts nepakļaujas entropiskas sabrukšanas likumiem; tas ir viens no iemesliem, kura dēļ senās tautas šo metālu uzskatīja par maģisku. Paliekusies uz priekšu un uzmanīgi palūkojusies uz zelta smaili, Ketrina sajuta, ka viņas sirds iepukstas straujāk. - Tur kaut kas ir iegravēts.

Lengdons panāca tuvāk. Abu pleci saskārās. Viņa zilajās acīs zibēja ziņkāre. Viņš bija pastāstījis Ketrinai par seno grieķu paradumu veidot simbolonus - atsevišķās daļās sadalītus kodus - un par to, ka šajā virsotnē atradīsies atslēga, kas palīdzēs atšifrēt piramīdu. Tiek uzskatīts, tad šis gravējums, lai kas tur arī būtu rakstīts, palīdzēs pārvērst haosu kārtībā.

Ketrina pacēla lādīti pret gaismu un uzmanīgi paskatījās tieši uz virsotni.

Kaut ari mazs, raksts bija lieliski saredzams - neliels smalki iegravēts teksts uz vienas skaldnes. Ketrina izlasīja sešus vienkāršos vārdus.

Tad pārlasīja tos vēlreiz.

-    Nē! - viņa paziņoja. - Nevar būt, ka tur rakstīts tieši tā!

Ielas otrā pusē direktore Sato pa garo galeriju Kapitolija ēkas ārpusē steidzās uz tikšanās vietu Pirmajā ielā. Pēdējās ziņas no kaujas vienības bija izrādījušās neapmierinošas. Nebija ne Lengdona, ne piramīdas, ne virsotnes. Belamī arestēts, taču patiesību nestāstīja. Vismaz pagaidām ne.

Es viņu piespiedīšu runāt.

Pāri plecam Sato palūkojās uz vienu no Vašingtonas jaunākajiem skatiem - Kapitolija kupolu, kas slējās virs nesen pabeigtā Apmeklētāju centra. Izgaismotais kupols tikai akcentēja, cik svarīgs ir viss, kas šovakar likts uz spēles. Bīstami laiki.

Sato jutās atvieglota, izdzirdējusi iezvanāmies savu mobilo telefonu un ieraudzījusi displejā savas analītiķes vārdu.

-    Ko esi uzzinājusi, Nola? - Sato atsaucās.

Nola Keja pavēstīja sliktos jaunumus. Virsotnes iegravējuma rentgena uzņēmums bija pārāk neskaidrs, lai būtu izlasāms, un arī attēlu pastiprinošie filtri nebija līdzējuši.

Nolādēts. Sato kodīja lūpu.

-     Un kas ir ar to sešpadsmit burtu režģi?

-     Joprojām cenšos, - Nola atteica, - taču līdz šim neesmu atradusi nevienu papildu šifrēšanas shēmu, kas būtu izmantojama. Esmu ar datora palīdzību režģī pārvietojusi burtus, meklējot kaut ko tādu, ko varētu identificēt, taču man piedāvā vairāk nekā divdesmit triljonus versiju.

-    Turpini strādāt. Ziņo man par jaunumiem. - Sato īgni izbeidza sarunu. Viņas cerības atšifrēt tekstu, izmantojot vienīgi fotogrāfiju un rentgena uzņēmumu, ātri gaisa. Man ir vajadzīga tā piramīda un virsotne… un man vairs nav daudz laika.

Sato ieradās Pirmajā ielā tieši tajā brīdī, kad pāri abām nepārtrauktajām dzeltenajām līnijām rēkdams aizšāvās melns Escalade džips ar tonētiem stikliem un nobremzēja viņai pašā priekšā. No džipa izkāpa aģents.

-    Vai ir kādi jaunumi par Lengdonu? - Sato noprasīja.

-     Notveršanas iespēja ir ļoti ticama, - vīrietis nesatricināmi atteica. - Nupat ieradās papildspēki. Visas bibliotēkas izejas ir ielenktas. Drīz būs klāt ari gaisa spēki. Mēs uzpūtīsim asaru gāzi, un viņam nebūs kur sprukt.

-    Un Belami?

-    Sasiets sēž aizmugurējā sēdekli.

Lieliski. Viņai vēl aizvien smeldza plecs.

Aģents iedeva Sato aizvelkamu polietilēna maisiņu, kurā atradās mobilais telefons, atslēgas un kabatas portfelis.

-    Belamī mantas.

-     Vairāk nekā?

-     Nē, kundze. Piramīda un sainītis noteikti joprojām atrodas pie Lengdona.

-     Labi, - Sato noteica. - Belami daudz zina, bet neko nestāsta. Es gribētu viņu izjautāt pati.

-    Jā, kundze. Tātad uz Lengliju?

Sato dziļi ieelpoja un bridi pastaigāja šurpu turpu gar džipu. Savienoto Valstu civilpersonu nopratināšanas kārtība bija stingri noteikta, un Belamī izvaicāšana būtu ārkārtīgi nelikumīga, ja nenotiktu Lenglijā liecinieku un advokātu klātbūtnē, netiktu filmēta video, un tā tālāk…

-    Uz Lengliju ne, - viņa atteica, cenzdamās izdomāt kādu tuvāku… un noslēgtāku vietu.

Aģents nebilda ne vārda, izslējies stāvēja līdzās džipam ar tukšgai- tā strādājošu motoru un gaidīja pavēles.

Aizsmēķējusi Sato dziļi ievilka dūmus un domīgi noskatījās uz polietilēna maisiņu ar Belamī mantām. Viņa ievēroja, ka Belami atslēgu saiš- ķim piestiprināta elektroniska pults, ko rotā četri burti - SVBD. Protams, Sato zināja, kurā valdības ēkā var iekļūt ar šo pulti. Šī ēka atradās pavisam tuvu un šajā laikā bija pilnīgi tukša.

Viņa pasmaidīja un iebāza pulti kabatā. Ideāli.

Pateikusi aģentam, uz kurieni vēlas aizvest Belamī, Sato gaidīja pārsteigumu viņa sejā, taču aģents tikai pamāja un atvēra Sato priekšā pasažieru puses durvis. Viņa saltais skatiens bija pilnīgi neizteiksmīgs.

Sato ļoti patika profesionāli cilvēki.

Stāvēdams Adamsa ēkas pagrabstāvā, Lengdons neticīgi raudzījās smalkajā gravējumā uz zelta virsotnes sāna.

Un tas ir viss, kas tur rakstīts?

Ketrina palika virsotni zem gaismas un pašūpoja galvu.

-    Tur jābūt kaut kam vairāk, - viņa noteica. Šķita, ka sieviete jutas apkrāpta. - Vai to mans brālis visus šos gadus sargājis?

Lengdons bija spiests atzīt, ka ir samulsis. Saskaņā ar Pītera un Belamī teikto, ši virsotne palīdzēs viņiem atšifrēt akmens piramīdas uzrakstu. Paturot prātā šādus apgalvojumus, Lengdons bija cerējis ieraudzīt kaut ko izskaidrojošāku un noderīgāku. Drīzāk izskatās acīmredzami un nekaiti nederīgi. Viņš vēlreiz parlasīja sešus vārdus, kas bija smalki iegravēti virsotnes sānos.

The secret hides zvithin The Order

Noslēpums ir noglabāts kārtībā? Bet varbūt ordenī?

Pirmajā acu uzmetienā šķita, ka šis teksts vēsta par acīmredzamo - ka burti uz piramīdas nav "kārtībā" un noslēpumu var atklāt, noskaidrojot burtu pareizo secību. Tomēr šāds tulkojums bija pats par sevi saprotams, turklāt šķita maz ticams vēl kāda iemesla dēļ.

-     Divi pēdējie vārdi rakstīti ar lielo burtu, - Lengdons aizrādīja.

Ketrina neizteiksmīgi pamāja.

-    Pamanīju.

The secret hides within The Order. Lengdons spēja iedomāties tikai vienu loģisku secinājumu.

-    Vārds Order noteikti apzīmē Brīvmūrnieku ordeni.

-    Piekrītu, - Ketrina atteica, - taču tas neko nelīdz. Tas mums neko neizsaka.

Lengdons bija spiests piekrist. Galu galā stāsts par brīvmūrnieku piramīdu bija saistīts ar kādu noslēpumu, kas glabājas Brīvmūrnieku ordenī.

-     Robert, vai mans brālis neteica, ka šī virsotne tev dos spēju saskatīt kārtību tur, kur citi redzējuši tikai haosu?

Viņš vīlies pamāja. Jau otro reizi šajā vakarā Roberts Lengdons jutās necienīgs.

65.NODAĻA

Ticis galā ar negaidīto apmekletaju - apsardzes darbinieci no kompānijas Preferred Securitij Malaks aizlīmēja krāsas spraugu uz stikla, pa kuru sieviete bija pamanījusi viņa svēto darba telpu.

Tagad, izniris no pagraba maigi zilās miglas, viņš pa apslēptām durvīm ienāca savā dzīvojamā istabā. Tur viņš uz mirkli apstājās, atzinīgi nopētīdams iespaidīgo gleznu ar trim Grācijām un izbaudīdams savu māju pazīstamās smaržas un skaņas.

Drīz es došos prom uz visiem laikiem. Malaks zināja, ka rīt vairs nevarēs atgriezties savā mājā. Kad šī nakts būs pagājusi, viņš smaidīdams nodomāja, man šī vieta vairs nebūs vajadzīga.

Interesanti, vai Roberts Lengdons jau izpratis piramīdas patieso spēku… un to, cik svarīgu lomu viņam izraudzījies liktenis? Lengdons vēl nav piezvanījis, Malaks domās secināja, vēlreiz pārbaudījis īsziņas savā vienreizējās lietošanas telefonā. Pulkstenis rādīja 22.02. Viņam ir mazāk nekā divas stundas laika.

Malaks uzgāja savā itāliešu marmora vannas istabā un atgrieza tvaika dušu, lai sasildītu telpu. Tad rūpīgi izģērbās, dedzīgi vēlēdamies ātrāk sākt savu attīrīšanās rituālu.

Lai nomierinātu izbadējušos kuņģi, viņš izdzēra divas glāzes ūdens. Tad piegāja pie lielā spoguļa un nopētīja savu kailo ķermeni. Divas dienas ilgušais gavēnis bija izcēlis viņa muskulatūru, un viņš nespēja apvaldīt apbrīnu par auguma pārvērtībām. Saulei lecot, es būšu daudz kas vairāk.

66.NODAĻA

-Vajadzētu tikt prOM no šejienes, - Lengdons sacīja Ketrinai. - Drīz vien viņi sapratīs, kur mēs atrodamies. - Viņš cerēja, ka Belamī izdevies aizbēgt.

Ketrina vēl aizvien kā apburta skatījās uz zelta virsotni, nespēdama noticēt, ka uzraksts izrādījies tik nenoderlgs. Viņa bija izņēmusi virsotni no lādītes, izpētījusi visas tās malas un tagad uzmanīgi lika atpakaļ lādītē.

Noslēpums ir noglabāts kārtībā, Lengdons domās sprieda. Tas nu gan ir noderīgi.

Lengdons pieķēra sevi prātojam, vai tikai Pīters par lādītes saturu nav maldināts. Gan šī piramīda, gan tās virsotne radītas krietni pirms Pītera piedzimšanas, un viņš gluži vienkārši darīja to, ko bija likuši priekšteči, - glabāja noslēpumu, kas viņam droši vien šķita tikpat neizprotams kā Lengdonam un Ketrinai.

Ko tad es biju gaidījis? Lengdons gudroja. Jo vairāk viņš šovakar uzzināja par brīvmūrnieku piramīdas leģendu, jo neticamāk viņam viss šķita. Es meklēju apslēptas vītņu kāpnes, ko sedz milzīgs akmens? Kāda nojauta Lengdonam sacīja, ka viņš dzenas pēc neiespējamā. Un tomēr - atšifrējot piramīdas uzrakstu, viņiem droši vien bija vislielākās izredzes izglābt Pīteru.

-     Robert, vai gadskaitlis 1514 tev kaut ko izsaka?

Tūkstoš pieci simti četrpadsmitais? Jautājums bija izskanējis pilnīgi nevietā. Lengdons paraustīja plecus.

-    Nē. Kāpēc tu jautā?

Ketrina pasniedza viņam akmens lādīti.

-     Paskaties. Uz lādītes ir datums. Noliec zem gaismas.

Lengdons apsēdās pie galda un gaismā nopētīja kubveida lādīti. Ketrina viegli uzlika plaukstu viņam uz pleca un paliecās uz priekšu, lai norādītu uz sīkajiem burtiem, ko bija atradusi iegrebtus lādītes ārpusē, viena sāna apakšējā stūrī.

-     1514 A. D., - viņa sacīja, rādīdama uz lādīti.

Patiešām, gravējumā bija redzams skaitlis 1514, kam sekoja neparasti stilizēti burti A un D.

1514H

-    Varbūt, - Ketrina cerigi ieminējās, - šis datums ir iztrūkstošais ķēdes posms? Šis kubs ar datumu ļoti atgādina brīvmūrnieku stūrakmeni; tad varbūt tā ir norāde uz reālu stūrakmeni? Iespējams, kādā ēkā, kas uzcelta 1514. gadā?

Lengdons gandrīz neko nedzirdēja.

1514 A. D. nav nekāds datums.

Jebkurš viduslaiku mākslas zinātnieks tūdaļ saprastu, ka Simbols ir labi zināma signatūra - paraksta vietā izmantots simbols. Daudzi senie filozofi, mākslinieki un rakstnieki mēdza parakstīt darbus ar savu unikālo simbolu vai monogrammu, nevis vārdu. Šāda rīcība apdvesa viņu darbus ar noslēpumainu valdzinājumu un pasargāja no vajāšanas gadījumā, ja raksti vai mākslas darbi tika pasludināti par pretvalstis- kiem.

Šajā signatūrā burtus A. D. nevarēja atšifrēt kā Anno Domini… tie bija vācu burti un apzīmēja kaut ko pilnīgi citu.

Lengdonam viss tūlīt kļuva skaidrs. Jau pēc dažām sekundēm viņš bija pārliecināts, ka precīzi zina, kā atšifrēt uzrakstu uz piramīdas.

-     Ketrina, tu esi malacis, - viņš paziņoja, likdams mantas atpakaļ somā. - Tieši tas mums bija vajadzīgs. Ejam. Pa ceļam es visu paskaidrošu.

Ketrina izskatījās pārsteigta.

-    Vai šis "1514 A. D." tev patiešām kaut ko nozīmē?

Piemiedzis viņai ar aci, Lengdons devās uz durvju pusi.

-    A. D. nav datums, Ketrina. Tas ir cilvēks.

67.NODAĻA

Uz rietumiem flO vestniecību rajona darza ar 12. gadsimta rozēm un Ēnu nama lapeni atkal valdīja klusums. Jauneklis palīdzēja savam uzkumpušajam priekšniekam šķērsot plašu mauriņu.

Viņš ļauj sevi vadīt?

Parasti aklais vīrs atteicās no palīdzības, labprātāk paļaudamies uz savu atmiņu, lai pārvietotos pa sava patvēruma teritoriju. Tomēr šovakar viņš acīmredzami steidza ātrāk atgriezties ēkā un piezvanīt Vore- nam Belamī.

-    Paldies, - vecais vīrs sacīja, kad viņi bija iegājuši namā, kurā atradās viņa privātais kabinets. - Tālāk es pats atradīšu ceļu.

-    Kungs, es labprāt paliktu un palīdzētu…

-    Šovakar tas būs viss, - vecais vīrs pārtrauca palīgu, atlaizdams viņa roku un steidzīgi aizšļūkādams tumsā. - Arlabunakti.

Jauneklis izgāja no ēkas un pāri plašajam mauriņam devās atpakaļ uz savu pieticīgo mājokli īpašuma teritorijā. Ienācis dzīvoklī, jauneklis sajuta, ka viņu plosa ziņkāre. Belamī kunga uzdotais jautājums bija acīmredzami satraucis veco vīru… un tomēr šis jautājums šķita savāds, gandrīz bezjēdzīgs.

Vai tad neviens nepalīdzēs atraitnes dēlam?

Pat savās visneprātīgākajās fantāzijās viņš nespēja uzminēt, ko tas varētu nozīmēt. Neizpratnes pārņemts, jauneklis piegāja pie datora un iedrukāja meklētājā šo konkrēto frāzi.

Viņam par milzīgu pārsteigumu, parādījās neskaitāmas lappuses ar atsaucēm, kurās bija minēts precīzi šis pats jautājums. Viņš izbrīnīts lasīja atrasto informāciju. Šķiet, Vorens Belamī nebija pirmais cilvēks pasaulē, kurš uzdevis šo savādo jautājumu. Šos pašus vārdus pirms daudziem gadsimtiem izteicis… ķēniņš Zālamans, sērodams par nogalinātu draugu. Tika apgalvots, ka mūsdienās šo jautājumu vēl aizvien uzdod brīvmūrnieki, to izmantojot kā šifrētu saucienu pēc palīdzības. Šķiet, Vorens Belamī raidījis palīgā saucienu citam brīvmūrniekam.

68.NODAĻA

Albrehts Dīrers?

Kopā ar Lengdonu steigdamās cauri Adamsa ēkas pagrabstāvam, Ketrina pūlējās to aptvert. A. D. nozīmē "Albrehts Dīrers"? Šis slavenais 16. gadsimta vācu grafiķis un gleznotājs bija viens no brāļa iemīļotākajiem māksliniekiem, un Ketrina savulaik iepazina viņa darbus. Taču viņa nespēja iedomāties, kā Dīrers varētu viņiem palīdzēt. Pirmkārt, viņš ir miris jau vairāk nekā pirms četrsimt gadiem.

-      Dīrers simboliskā ziņā ir ideāls, - Lengdons stāstīja, kamēr viņi soļoja pa izgaismoto "Izejas" zīmju ceļu. - Viņš bija dižākais Renesanses mākslinieks, filozofs, alķīmiķis, turklāt visa mūža garumā apguvis Senās mistērijas. Līdz pat šai dienai neviens nespēj pilnībā izprast Dī- rera mākslas darbos apslēptos vēstījumus.

-     Tā varētu būt, - Ketrina piekrita, - bet kā tad ar "1514 Albrehts Dīrers" var atšifrēt piramīdas uzrakstu?

Viņi nonāca pie aizslēgtām durvīm, un Lengdons lika lietā Belami karšatslēgu, lai izietu pa tām.

-    Skaitlis 1514, - Lengdons turpināja, kamēr viņi steidzās augšā pa kāpnēm, - mums norāda uz kādu ļoti konkrētu Dīrera darbu. - Viņi nonāca milzīgā gaitenī. Lengdons aši paskatījās apkārt un tad norādija pa kreisi. - Turp. - Viņi atkal sāka ātri soļot. - Patiesībā Albrehts Dīrers ir paslēpis skaitli 1514 savā visnoslēpumainākajā mākslas darbā "Melanholija I", kuru pabeidza 1514. gadā. Tas tiek uzskatīts par Ziemeļei- ropas Renesanses iesākuma darbu.

Gleznu "Melanholija I" Pīters reiz bija rādījis Ketrinai kādā vecā grāmatā par seno misticismu, taču viņa neatcerējās nekādu apslēptu skaitli 1514.

-     Kā jau tu varbūt zini, - Lengdons turpināja, izklausīdamies satraukts, - gleznā "Melanholija 1" atainotas cilvēces pūles izprast Senās mistērijas. Šīs gleznas simbolisms ir tik sarežģīts, ka salīdzinājumā ar to Leonardo da Vinči darbi šķiet pavisam atklāti.

Ketrina pēkšņi apstājās un paskatījās uz Lengdonu.

-      Robert, "Melanholija I" atrodas šeit, Vašingtonā. Karājas Nacionālajā galerijā.

-    Jā, - viņš sacija un pasmaidīja. - Man ir nojauta, ka tā nav nekāda sagadīšanās. Galerija šajā laikā ir slēgta, taču es pazīstu tās kuratoru un…

-    Liecies mierā, Robert! Es zinu, kas notiek, kad tu ej uz muzejiem. - Ketrina iegāja tuvākajā nišā, kur bija ieraudzījusi rakstāmgaldu ar datoru.

Lengdons sekoja, izskatīdamies nelaimīgs.

-    Rīkosimies vienkāršāk. - Šķiet, profesors Lengdons, mākslas gardēdis, atradās ētiskas dilemmas priekšā, būdams spiests izmantot inter- netu, ja pavisam tuvu bija pats oriģināls. Ketrina apgāja apkārt galdam un ieslēdza datoru. Kad tas beidzot sāka darboties, viņa atskārta, ka radusies vēl viena problēma. - Te nav pārlūkprogrammu ikonas.

-    Tas ir bibliotēkas iekšējais datortīkls. - Lengdons norādīja uz kādu darbvirsmas ikonu. - Izmēģini šo.

Ketrina uzklikšķināja uz ikonas ar nosaukumu "Digitālās kolekcijas". Ekrānā atvērās jauns logs, un Lengdons norādīja vēlreiz. Ketrina uzklikšķināja uz viņa izraudzītās ikonas: "Mazo gravīru kolekcija". Ekrānā atvērās cits logs. "Mazās gravīras: meklēt."

-     Iedrukā vārdus "Albrehts Dīrers".

To izdarījusi, Ketrina uzklikšķināja uz meklēšanas taustiņa. Jau pēc dažām sekundēm ekrānā sāka parādīties sīktēlu virknes. Visi attēli pēc stila izskatījās līdzīgi - tās bija sarežģītas melnbaltas gravīras. Acīmredzot Dīrers radījis dučiem līdzīgu meistardarbu.

Ketrina pētīja alfabēta secībā sakārtoto Direra mākslas darbu sarakstu.

"Ādams un Ieva"

"Kristus nodevība"

"Četri Apokalipses jātnieki"

"Lielās ciešanas"

"Svētais vakarēdiens"

Ieraudzījusi visus šos bībeliskos nosaukumus, Ketrina atcerējās, ka Dīrers bija aizrāvies ar tā dēvēto kristietības misticisma tradīciju - senās kristietības, alķīmijas, astroloģijas un zinātnes sajaukumu.

Zinātne…

Viņas prātā pazibēja degošās laboratorijas ainas. Ketrina tikai ar pūlēm spēja apjēgt, kādas būs ilgtermiņa sekas, taču šajā mirklī viņas domas pievērsās asistentei Trišai. Ceru, ka viņai izdevās izkļūt ārā.

Lengdons kaut ko runāja par Svētā vakarēdiena Dīrera versiju, taču Ketrina viņu tikpat kā nedzirdēja. Viņa nupat bija ieraudzījusi norādi uz "Melanholiju I".

Viņa noklikšķināja peli, un lapā parādījās vispārēja informācija.

"Melanholija I" Albrehts Dīrers (gravīra uz ūdenslīniju papīra) Rozenvalda kolekcija Nacionālā mākslas galerija Vašingtona

Kad Ketrina pārtina lapu uz leju, visā savā spožumā parādījās Dīre- ra šedevrs - augstas izšķirtspējas attēls.

Samulsusi Ketrina skatījās uz to, jo izrādījās piemirsusi, cik ļoti savāds tas ir.

Lengdons saprotoši iesmējās.

-     Kā jau teicu, tas ir noslēpumains.

Darbā "Melanholija I" bija redzama domās iegrimusi sieviete ar milzīgiem spārniem; viņa sēž pie akmens ēkas, un apkārt atrodas visneparastākā un dīvainākā priekšmetu kolekcija, kādu vien varēja iztēloties, - svari, izkāmējis suns, namdara instrumenti, smilšu pulkstenis, dažādi ģeometriski ķermeņi, iekārts zvans, putto jeb ķerubs, nazis, kāpnes.

Ketrina neskaidri atcerējās brāļa vārdus par to, ka šis spārnotais tēls simbolizē "cilvēka ģēniju" - dižu domātāju, kurš atbalstījis zodu plaukstā un izskatās nomākts, joprojām nespēdams nonākt pie apgaismības. Ģēnijam apkārt ir cilvēka intelekta simboli - zinātnes, matemātikas, filozofijas, dabas, ģeometrijas, pat namdara rīki -, taču viņš tomēr nespēj pacelties pa apgaismības kāpnēm. Pat ģēnijam ir grūti izprast Senās mistērijas.

-    Simboliski, - Lengdons turpināja. - Tas reprezentē cilvēces nesekmīgo mēģinājumu pārveidot cilvēka intelektu par dievišķu spēku. Izsakoties alķīmijas garā, tas ataino mūsu nespēju pārvērst svinu zeltā.

-     Ne pārāk iedvesmojoša vēsts, - Ketrina piekrita. - Kā tad šī glezna var mums palīdzēt? - Viņa neredzēja apslēpto skaitli 1514, par kuru bija runājis Lengdons.

-     Kārtība no haosa, - Lengdons sacīja, greizi pasmaidījis. - Tieši tā, kā tavs brālis solīja. - Viņš iebāza roku kabatā un izņēma burtu režģi, ko pirmīt bija norakstījis no brīvmūrnieku koda. - Pagaidām šis režģis ir bezjēdzīgs. - Viņš izklāja lapu uz rakstāmgalda.

Ketrina pētīja burtu režģi. Absolūti bezjēdzīgs.

-    Taču Dīrers to pārveidos.

-     Un kā viņš to varētu izdarīt?

-    Lingvistiskā alķīmija. - Lengdons norādīja uz datora ekrānu. - Skaties uzmanīgi. Šajā šedevrā paslēpts kaut kas tāds, kas piešķirs jēgu mūsu sešpadsmit burtiem. - Viņš nogaidīja. - Tu vēl neredzi? Uzmeklē skaitli 1514.

Taču Ketrina nebija noskaņota spēlēt skolu.

-      Robert, es neko neredzu… lode, kāpnes, nazis, daudzskaldnis, svari… Es padodos.

-     Paskaties! Tur, dibenplānā. Iegravēts ēkā aiz eņģeļa. Zem zvana. Dīrers ir iegravējis ar skaitļiem aizpildītu kvadrātu.

Tagad Ketrina ieraudzīja kvadrātu ar skaitļiem, starp kuriem bija arī 1514.

-    Tas kvadrāts, Ketrina, ir piramīdas šifra atslēga!

Viņa pārsteigta aši paskatījās uz Lengdonu.

-    Tas nav parasts kvadrāts, - Lengdons plati pasmaidīja. - Tas, Solomonas kundze, ir maģisks kvadrāts.

Velns ptlftl ViS/ uz kurieni viņi mani ved?

Belami ar maisu galvā joprojām gulēja džipa aizmugurē. Pēc neilgas apstāšanās kaut kur tuvu Kongresa bibliotēkai automašīna bija turpinājusi ceļu… bet tikai brīdi. Nobraucis apmēram kvartālu, džips atkal apstājās.

Bija dzirdamas apslāpētas balsis.

-     Piedodiet… neiespējami… - kāds valdonīgā tonī sacīja, - …šajā laikā slēgts…

Vīrietis pie džipa stūres tikpat valdonīgi atteica:

-     CIP izmeklēšana… valsts drošība… - Vārdu un dokumentu pārmaiņa acīmredzot bija pārliecinoša, jo balss tonis nekavējoties kļuva citāds.

-     Jā, protams… dienesta ieeja… - Griezīgi nošņirkstēja, šķiet, garāžas durvis; kad tās bija vaļā, runātājs piebilda: - Vai vēlaties, lai jūs pavadu? Kad būsiet tikuši iekšā, jūs nevarēsiet iziet cauri uz…

-     Nē. Mums jau ir pieeja.

Ja sargs arī jutās pārsteigts, bija jau par vēlu. Džips atkal sakustējās. Tas nobrauca apmēram piecdesmit jardus un apstājās. Aiz viņiem dārdēdamas aizvērās smagās durvis.

Klusums.

Belamī juta, ka trīc.

Ar blīkšķi attaisījās džipa paceļamās durvis. Belamī sajuta asas sāpes plecos, kad kāds aiz rokām izvilka viņu ārā un tad piecēla kājās. Pilnīgā klusumā kāds varens spēks aizveda viņu pār platu, bruģētu laukumu. Tur valdīja savāda zemes smarža, ko Belamī nekādi nespēja atcerēties. Varēja dzirdēt, kā viņiem līdzās soļo vēl kāds, taču šis cilvēks vēl nebija bildis ne vārda.

Viņi apstājās pie kādām durvīm, un Belamī izdzirdēja elektronisku pīkstienu. Durvis noklikšķēdamas atvērās. Belamī tika rupji izstumts cauri vairākiem gaiteņiem un tūdaļ sajuta, ka tur gaiss ir siltāks un mitrāks. Varbūt kāds slēgts peldbaseins? Nē. Gaiss neoda pēc hlora… drīzāk pēc zemes un kaut kā pirmatnēja.

69.NODAĻA

Velns parāvis, kur mēs esam? Belamī zināja, ka nevar būt vairāk nekā divu kvartālu attālumā no Kapitolija ēkas. Viņi vēlreiz apstājās, un Belamī atkal izdzirdēja nopīkstam elektroniski slēdzamas durvis. Šoreiz tās atvērās nošņākdamās. Kad Belami tika iegrūsts iekšā, viņam sejā iesitās ne ar ko nesajaucama smarža.

Tagad Belamī saprata, kur atrodas. Ak dievs! Viņš bieži nāca šurp, kaut arī nekad ne pa dienesta ieeju. Šī skaistā stiklotā ēka atradās tikai trīssimt jardu attālumā no Kapitolija un būtībā bija Kapitolija kompleksa sastāvdaļa. Šo vietu pārvaldu es! Tagad Belamī saprata, ka visas durvis ir atvērtas ar viņa paša atslēgas pulti.

Spēcīgas rokas iegrūda viņu pa durvīm un aizveda pa pazīstamu, likumainu eju. Parasti šīs vietas mazliet smacējošais, miklais siltums Belamī šķita nomierinošs. Šovakar viņš svīda.

Ko mēs te darām?!

Piepeši Belamī tika apturēts un nosēdināts uz kāda sola. Spēcīgais vīrietis attaisīja viņa roku dzelžus tikai uz tik ilgu laiku, lai varētu tos no jauna pieslēgt pie sola aiz Belamī muguras.

-     Ko jūs no manis gribat? - Belamī noprasīja, sirdij neprātīgi pukstot.

Atbildes vietā viņš saņēma vienīgi skaņu, kas liecināja, ka cilvēks zābakos aizsoļo prom un stikla durvis tiek aizbīdītas ciet.

Tad iestājās klusums.

Pilnīgs klusums.

Viņi grasās mani te gluži vienkārši pamest? Belamī svīda aizvien vairāk, pūlēdamies atbrīvot rokas. Es pat nevaru noņemt to maisu?

-     Palīgā! - viņš iesaucās. - Vai kāds mani dzird?

Jau tajā pašā brīdī panikas pārņemtais Belamī saprata, ka neviens šo kliedzienu nedzirdēs. Šī milzīgā stikla telpa - dēvēta par "Džungļiem" - pēc durvju aizvēršanas kļuva pilnīgi hermētiska.

Viņi mani pametuši "Džungļos", Belamī nodomāja. Mani neatradīs līdz pat rītam.

Tad viņš kaut ko sadzirdēja.

Skaņa bija gandrīz nemanāma, taču tā pārbiedēja Belamī tik pamatīgi, kā neviena cita skaņa, ko viņš jebkad mūžā dzirdējis. Kāds elpoja. Pavisam tuvu.

Viņš uz sola nebija viens.

Sērkociņš negaidot nošvirkstēja tik tuvu Belamī sejai, ka viņš sajuta tā siltumu. Belami atrāvās, instinktīvi stipri paraudams savas važas.

Tad - bez brīdinājuma - viņa sejai pieskārās kāda roka un noņēma maisu.

Liesma atmirdzēja Inoues Sato melnajās acīs, kad viņa pielika sērkociņu pie cigaretes, ko turēja lūpās. Tikai dažu collu attālumā no Belamī sejas.

Sato nikni paglūnēja uz viņu mēnessgaismā, kas ieplūda caur stikla griestiem. Pamanijusi Belami izbīli, viņa izskatījās apmierināta.

- Nu, Belami kungs, - Sato sacīja, apdzēsusi sērkociņu. - Ar ko tad sāksim?

70.NODAĻA

Maģiskais kvadrāts. Ketrina pamaja, pētīdama skaitļus Di- rera gravīrā. Lielākā daļa cilvēku būtu nodomājusi, ka Lengdons zaudējis prātu, taču Ketrina aši vien saprata, ka viņam taisnība.

Nosaukums "maģiskais kvadrāts" apzīmēja nevis kaut ko mistisku, bet gan matemātisku - tā tika dēvēts secīgu skaitļu režģis, kuri izvietoti tā, lai visās vertikālēs, horizontālās un diagonālēs summa būtu vienāda. Daži vēl aizvien uzskatīja, ka šiem kvadrātiem, ko apmēram pirms četriem tūkstošiem gadu bija izgudrojuši Ēģiptes un Indijas matemātiķi, piemīt maģiskas spējas. Ketrina bija lasījusi, ka pat mūsdienās dievbijīgi indieši pūdžas rituāla laikā uz altāriem zīmē īpašus, par Kubera Kolam dēvētus trīs reiz trīs skaitļu kvadrātus. Tomēr pārsvarā mūsdienu cilvēki maģiskos kvadrātus ieskaitījuši "izklaidējošās matemātikas" kategorijā, un daži vēl aizvien guva prieku, cenšoties atklāt jaunas "maģiskas" konfigurācijas.

Izpētījusi Dīrera kvadrātu, Ketrina saskaitīja skaitļus vairākās rin-

-     Trīsdesmit četri, - viņa secināja. - Visos virzienos summa ir trīsdesmit četri.

-    Tieši tā, - Lengdons apstiprināja. - Vai tu zināji, ka šis maģiskais kvadrāts ir slavens, jo Dīreram izdevās paveikt šķietami neiespējamo? - Viņš parādīja Ketrinai, ka ne tikai horizontāļu, vertikāļu un diagonāļu summa ir trīsdesmit četri; Dīrers arī izdomājis, kā panākt, lai visu četru kvadrantu, četru vidus kvadrātu un pat četru stūru kvadrātu summa būtu tieši tāda pati. - Tomēr visapbrīnojamākais Dīrera panākums ir skaitļu 15 un 14 izvietošana līdzās apakšējā rindā, lai norādītu gadu, kurā viņš paveicis šo neticamo varoņdarbu!

Ketrina pētīja skaitļus, brīnīdamās par visām šīm kombinācijām.

Lengdona balsī parādījās aizvien lielāka aizrautība.

- Gluži neparastā kārtā tieši "Melanholijā I" parādās pats pirmais maģiskais kvadrāts Eiropas vēsturē. Daži vēsturnieki to uzskata par Dīrera šifrētu norādījumu, ka Senās mistērijas izceļojušas ārpus Ēģiptes Mistēriju skolām un beidzot nonākušas Eiropas slepeno biedrību rokās. - Lengdons ieturēja pauzi. - Un tā nu mēs nonākam atpakaļ pie… šī.

Viņš pamāja uz papīra lapiņu ar piramīdas burtu režģi.

-     Pieņemu, ka tagad šāds izvietojums izskatās pazīstams? - Lengdons painteresējās.

-     Četrreiz četru burtu kvadrāts.

Lengdons paņēma zīmuli un rūpīgi pārrakstīja Dīrera maģisko skaitļu kvadrātu uz papīra lapas tieši blakus burtu kvadrātam. Tagad Ketrina saprata, cik viegli izdosies atrisināt šo mīklu. Lengdons stāvēja, turēdams zīmuli rokā, un tomēr… savādi, taču šķita, ka viņš sācis šaubīties.

-     Robert?

Pagriezies pret Ketrinu, viņš izskatījās satraukts.

-    Vai tu esi pārliecināta, ka mums tas jādara? Pīters skaidri un gaiši…

-    Robert, ja tu negribi atšifrēt šo gravējumu, tad to darīšu es. - Viņa pastiepa roku pēc zīmuļa.

Sapratis, ka šo sievieti neizdosies atturēt, Lengdons padevās, atkal pievērsdamies piramīdai. Viņš rūpīgi pārlika maģisko kvadrātu uz piramīdas burtu režģa un piešķīra katram burtam skaitli. Tad viņš izveidoja jaunu režģi, izvietojot brīvmūrnieku šifra burtus jaunā kārtībā atbilstoši Dīrera maģiskā kvadrāta secībai.

Kad tas bija padarīts, abi apskatīja rezultātu.

Ketrina apjuka.

-    Joprojām izskatās nesakarīgi.

Lengdons labu bridi klusēja.

-    Patiesībā, Ketrina, tas nav nekas nesakarīgs. - Viņa acis atkal iemirdzējās saviļņojumā par šo atklājumu. - Tā ir… latīņu valoda.

Kādā garā, tumšā gaitenī vecs, akls vīrs, velkot kājas, steidzās uz sava kabineta pusi, cik ātri vien spēdams. Beidzot nonācis galā, viņš atkrita krēslā pie rakstāmgalda. Viņa vecie kauli jutās pateicīgi par šādu atelpu. Automātiskais atbildētājs pīkstēja. Viņš nospieda taustiņu un sāka klausīties.

-     Te Vorens Belamī, - viņa draugs un brīvmūrnieku brālis čukstus sacīja. - Baidos, ka man ir satraucoši jaunumi…

Ketrinas Solomonas skatiens atkal aizšāvās pie burtu režģa, lai nopētītu tekstu. Patiešām, viņas acu priekšā tagad parādījās vārds latīņu valodā, ļeova.

Lai arī nemācījusies latīņu valodu, Ketrina šo vārdu bija lasījusi senebreju tekstos, ļeova. Jehova. Kad viņas skatiens slīdēja lejup, lasot burtu režģi kā grāmatu, Ketrina pārsteigta atklāja, ka spēj izlasīt visu piramīdas tekstu.

ļeova Sanētus Unus.

Viņa tūlīt saprata, ko tas nozīmē. Šī frāze bija atrodama visos ebreju svēto rakstu mūsdienu tulkojumos. Torā ebreju Dievs tika dēvēts daudzos vārdos - ļeova, jehova, ļešua, Jahve, Avots, Elohims -, taču daudzos romiešu tulkojumos šie daudzie vārdi apvienoti vienā vienīgā latīņu valodas frāzē: ļeova Sanētus Unus.

- Viens patiesais Dievs? - Ketrina pie sevis nočukstēja. Šī frāze nudien neizskatījās pēc tādas, kas varētu palīdzēt atrast viņas brāli. - Un tāds ir piramīdas slepenais vēstījums? Viens patiesais Dievs? Biju domājusi, ka tā ir karte.

Lengdons izskatījās tikpat apmulsis, saviļņojums viņa acīs pamazām sāka gaist.

-     Šāds atšifrējums ir acīmredzami pareizs, bet…

-    Cilvēks, pie kura atrodas mans brālis, grib zināt atrašanās vietu. - Ketrina aizlika matus aiz auss. - Diez vai viņš par to priecāsies.

-    Ketrina, - Lengdons sacīja, smagi nopūzdamies, - no tā jau es arī baidījos. Visu vakaru man bija sajūta, ka mēs mītu un alegoriju apkopojumu uztveram kā realitāti. Varbūt šis uzraksts norāda uz kādu me- taforisku atrašanās vietu, vēstot mums, ka cilvēka patieso potenciālu var atklāt tikai ar viena patiesā Dieva palīdzību.

-    Bet tam taču nav jēgasl - vīlusies atbildēja Ketrina. - Mana ģimene paaudžu paaudzēs ir sargājusi šo piramīdu! Viens patiesais Dievs? Vai tāds ir tas noslēpums? Un CIP to uzskata par valsts drošības jautājumu? Vai nu viņi melo, vai ari mēs kaut ko esam palaiduši garām!

Lengdons piekrītoši pamāja.

Un tad iezvanījās viņa telefons.

Pieblīvētā kabinetā ar senu grāmatu plauktiem gar sienām vecais vīrs sakumpa pār savu rakstāmgaldu, cieši turēdams klausuli artrita savilktajā rokā.

Klausulē skanēja pīkstieni.

Beidzot kāds piesardzīgi atsaucās:

-    Hallo? - Balss bija zema, taču nedrošības pilna.

Vecais vīrs čukstus sacīja:

-     Man teica, ka jums vajadzīgs patvērums.

Vīrietis otrā līnijas galā izklausījās satrūcies.

-     Kas runā? Vai Vorens Bel…

-     Lūdzu, iztiksim bez vārdiem, - vecais vīrs viņu pārtrauca. - Sakiet, vai izdevās nosargāt jums uzticēto karti?

Pārsteiguma pilns klusums.

-    Jā, bet… diez vai tam ir kāda nozīme. Tur nekas daudz nav teikts. Ja tā ir karte, tad drīzāk metaforiska, nevis…

- Nē, šī karte ir pavisam īsta, varat man ticēt. Un tā norāda uz ļoti īstu atrašanās vietu. Jums jāgādā, lai ar to nekas nenotiktu. Es pat nespēju pietiekami labi izskaidrot, cik tas ir svarīgi. Jūs tiekat vajāts; ja jūs, neviena nepamanīts, spēsiet nokļūt pie manis, es jums nodrošināšu patvērumu… un atbildes uz jautājumiem.

Nepārprotami šaubīdamies, vīrietis vilcinājās.

-     Mans draugs, - vecais vīrs iesāka, rūpīgi izraudzidamies vārdus. - Romā, uz ziemeļiem no Tibras, ir kāds patvērums, kurā atrodas desmit akmeņi no Sīnāja kalna. Viens ir no pašām debesim un vēl viens - ar Lūkas tumšā tēva seju. Vai jūs saprotat, kur es atrodos?

Iestājās ilgs klusums, un tad virietis atbildēja:

-    Jā, saprotu.

Vecais virs pasmaidija. Man jau likās, ka jūs sapratīsiet, profesor.

-     Nāciet tūlīt. Pārliecinieties, vai jums neseko.

71.NODAĻA

Malaks kails staveja savas tvaika dušas garaiņu viļņos. Nomazgājis pēdējās spirta smakas paliekas, viņš atkal sajutās tīrs. Garaiņi ar eikaliptu smaržu iesūcās ādā, un viņš juta, kā ādas poras paveras pretī karstumam. Tad viņš ķērās pie sava rituāla.

Vispirms viņš tetovētajā ķermenī un galvas ādā ieberzēja depilācijas krēmu, lai atbrīvotos no visa apmatojuma. Septiņu Heliādas salu dieviem nebija matu. Tad viņš iemasēja mīkstinātajā un padevīgajā ādā Abramelī- na eļļu. Abramelīns ir dižo magu svētā eļļa. Pēc tam viņš asi pagrieza dušas sviru pa kreisi, un ūdens kļuva salts kā ledus. Malaks minūti no vietas stāvēja zem stindzinošā ūdens, lai ādas poras aizvērtos un iespiestu siltumu un enerģiju dziļi viņa kodolā. Aukstums bija kā atgādinājums par ledaino upi, kurā bija sākusies šī pārtapšana.

Iznācis no dušas, viņš drebēja, taču jau pēc dažām sekundēm siltums no viņa kodola izplūda pa miesas slāņiem un sasildīja. Malakam šķita, ka viņā kuras uguns. Viņš kails nostājās pie spoguļa un apbrīnodams aplūkoja savu augumu… varbūt tā ir pēdējā reize, kad viņš sevi redz kā parastu mirstīgo.

Viņa pēdas bija vanaga nagi. Viņa kājas - Boāzs un Jahīns - senie gudrības pīlāri. Gurni un vēders bija mistiskas varas arkas. Zem arkas karājās viņa lielais dzimumloceklis, uz kura ietetovēti viņa likteņa simboli. Savulaik šis smagais loceklis bija kalpojis par miesiskas baudas avotu. Bet nu vairs ne.

Esmu šķīstīts. /

Malaks, tāpat kā mistiskie katari - einuhi -, bija izgriezis sev sēkliniekus. Viņš bija ziedojis savas fiziskās spējas, lai iegūtu kaut ko vēl varenāku. Dieviem mv dzimuma. Atbrīvojies no cilvēciskas dzimuma nepilnības un tāda pasaulīga prieka kā seksuālais kārdinājums, Malaks kļuva līdzīgs Urānam, Atisam, Sporām, leģendā par karali Arturu pieminētajiem dižajiem burvjiem kastrātiem. Pirms katras garīgas pārtapšanas notiek fiziska pārtapšana. Tāda bija mācība, ko sniedza visi diženie dievi… no Ozī- risa līdz Tammuzam, no Jēzus līdz Sivam un pašam Budam.

Man ir jāatbrīvojas no cilvēka, kurā esmu ietērpts.

Skatiens pēkšņi aizslīdēja augšup, pāri divgalvainajam fēniksam uz krūtīm, garām seno sigilu kolāžai, kas rotāja viņa seju, un pievērsās

tieši galvvidum. Viņš palieca galvu uz spoguļa pusi - tur palikušo kailās miesas apli gandrīz nebija iespējams saskatīt. Šī ķermeņa vieta bija svēta. To dēvēja par avotiņu, un tā bija vienīgā cilvēka galvaskausa daļa, kas pēc piedzimšanas palika atvērta. Smadzeņu acs. Kaut arī šie fizioloģiskie vārti pēc dažiem mēnešiem noslēdzas, tie tomēr paliek kā simbolisks apliecinājums zaudētajai saiknei starp ārējo un iekšējo pasauli.

Malaks pētīja neskartās ādas svēto laukumu, ko līdzīgi kronim ieskāva Uroboross - mistiska čūska, kas iekodusies savā astē. Šķita, ka neskartā miesa cieši raugās viņam pretī, izstarodama solījumu.

Drīz vien Roberts Lengdons atradīs Malakam vajadzīgos lielos dārgumus. Tiklīdz tie nonāks Malaka rokās, tukšā vieta galvvidū tiks aizpildīta, un viņš beidzot būs gatavs savai pēdējai pārtapšanai.

Viegliem soļiem Malaks šķērsoja savu guļamistabu un no apakšējās atvilktnes izņēma garu balta zīda gabalu. Kā jau darīts daudzas reizes, viņš aptina to ap cirkšņiem un gurniem. Tad viņš nokāpa lejā uz kabinetu.

Datorā bija saņemta elektroniskā pasta vēstule.

No viņa kontaktpersonas.

"TAS, KAS JUMS VAļADZiGS, TAGAD ATRODAS PAVISAM TUVU.

SAZINĀŠOS AR ļUMS STUNDAS LAIKĀ. ESIET PACIETĪGS."

Malaks pasmaidīja. Bija pienācis laiks pēdējiem sagatavošanās darbiem.

72.NODAĻA

CIP īpašās vienības aģents nejauka oma kapa leja no lasītavas balkona. Belamī mums samelojis. Aģents nebija ieraudzījis nekādas siltuma pēdas ne līdzās Mozus statujai, ne ari kaut kur citur.

Velns parāvis, kur tas Lengdons palicis?

Tagad aģents devās uz vienīgo vietu, kur viņi vispār bija atraduši siltuma pēdas - uz reģistratūru bibliotēkas centrā. Viņš nokāpa lejā un palīda zem astoņstūrainās konsoles. Dārdošo konveijeru troksnis likās kaitinošs. Iegājis telpā, viņš nolaida brilles ar siltuma sensoriem un uzmanīgi nopētīja telpu. Nekā. Viņš paskatījās uz plauktu pusi, kur sadragātās durvis vēl aizvien izstaroja karstumu pēc eksplozijas, ja to neņem vērā, viņš neredzēja…

Velns parāvis!

Aģents atlēca atpakaļ, kad viņa redzeslokā lēni uzradās negaidīts spīdums. Kā divi rēgi no sienas uz konveijera lentes nupat bija izslīdējuši divi blāvi mirdzoši cilvēku ķermeņu nospiedumi. Siltuma pēdas.

Apstulbis aģents skatījās, kā abi rēgi uz konveijera cilpas apmet loku pa telpu un ar galvu pa priekšu nozūd šaurā caurumā sienā. Viņi izbraukuši ārā uz konveijera? Neprāts.

Tobrīd aģents ne vien saprata, ka Roberts Lengdons no viņiem aizbēdzis pa caurumu sienā, bet arī aptvēra, ka viņam radusies vēl viena problēma. Lengdons nav viens?

Viņš jau grasījās ieslēgt raidītāju un sazināties ar komandieri, taču komandieris pasteidzās pirmais.

-    Visai vienībai! Laukumā bibliotēkas priekšā atrodas pamests Volvo. Reģistrēts uz kādas Ketrinas Solomonas vārda. Aculiecinieks apgalvo, ka viņa nesen iegājusi bibliotēkā. Ir aizdomas, ka viņa ir kopā ar Robertu Lengdonu. Direktore pavēlējusi nekavējoties uzmeklēt abus.

-     Es atradu viņu siltuma pēdas! - iesaucās cirkulācijas telpā stāvošais aģents. Viņš izskaidroja situāciju.

-     Kaut kas traks! - komandieris iesaucās. - Uz kurieni, pie velna, tas konveijers virzās?

Aģents jau pētīja darbiniekiem domātu uzziņu shēmu pie ziņojumu dēļa.

-    Uz Adamsa ēku, - viņš atbildēja. - Vienu kvartālu tālāk no šejienes.

-    Visai vienībai! Doties uz Adamsa ēku! ĀTRI!

73.NODAĻA

Patvērums. Atbildes.

Šie vārdi atbalsojas Lengdona prata, kad viņš kopā ar Ketrinu pa Adamsa ēkas sānu durvīm izbrāzās saltajā ziemas gaisā. Noslēpumainais zvanītājs bija aprakstījis savu atrašanās vietu šifrētā veidā, taču Lengdons visu saprata. Ketrinas reakcija, uzzinot par viņu ceļa mērķi, bija pārsteidzoši optimistiska: Vai gan ir vēl labāka vieta, kur atrast Vienu Patieso Dievu?

Tagad atlika noskaidrot, kā turp nokļūt.

Lengdons apgriezās uz vietas, pūlēdamies saprast, kur viņi atrodas. Bija tumšs, taču laiks, par laimi, bija noskaidrojies. Viņi stāvēja kādā pagalmiņā. Kapitolija kupols izskatījās biedējoši tāls, un Lengdons atskārta, ka šī ir pirmā reize, kad viņš, kopš ierašanās Kapitolijā, iznācis svaigā gaisā.

Te tev nu bija lekcija.

-     Robert, skaties. - Ketrina norādīja uz Džefersona ēkas siluetu.

Ieraugot šo ēku, Lengdons nobrīnījās par to, ka viņi ar konveijeru

pazemē veikuši tik tālu ceļu. Tad izbrīnam sekoja nemiers. Džefersona ēkā valdīja liela rosība - turp brauca kravas un vieglās automašīnas, klaigāja cilvēki. Vai tas bija prožektors?

-     Iesim, - Lengdons sacīja, satvēris Ketrinu aiz rokas.

Aizskrējuši pāri pagalmam ziemeļaustrumu virzienā, viņi ātri nozuda aiz kādas iespaidīgas burta U formā būvētas ēkas. Lengdons zināja, ka tā ir Foldžera dibinātā Šekspīra bibliotēka. Šovakar šī ēka viņiem bija īsti piemērota paslēptuve, jo tajā atradās Frānsisa Bēkona "jaunās Atlantīdas" manuskripta oriģināls latīņu valodā - utopiska vīzija, kurā Amerikas tēvu tēvi, kā runā, smēlušies senas zināšanas, lai dibinātu jaunu pasauli. Taču Lengdons negrasījās te uzkavēties.

jāatrod taksometrs.

Viņi nokļuva līdz Trešās un Austrumu Kapitolija ielas stūrim. Automašīnu bija maz. Ar skatienu uzmanīgi meklēdams kādu taksometru, Lengdons juta, ka viņa cerības sāk gaist. Viņš kopā ar Ketrinu pa Trešo ielu aizsteidzās uz ziemeļu pusi, aizvien vairāk attālinādamies no Kongresa bibliotēkas. Kad bija noiets vesels kvartāls, Lengdons beidzot pamanīja ap stūri nogriežamies kādu taksometru. Viņš pamāja ar roku, un automašīna apstājās.

No taksometra radioaparāta skanēja Tuvo Austrumu mūzika, un jaunais arābu izcelsmes šoferis viņiem draudzīgi uzsmaidīja.

-    Uz kurieni? - viņš jautāja, kad abi bija ielēkuši taksometrā.

-    Mums jātiek uz…

-      Uz ziemeļrietumiem! - Ketrina iejaucās, rādīdama uz Trešo ielu prom no Džefersona ēkas. - Brauciet uz Ūnijas stacijas pusi un tad nogriezieties pa kreisi uz Masačūsetsas avēniju. Mēs pateiksim, kad vajadzēs apstāties.

Šoferis paraustīja plecus, aizvēra organiskā stikla lodziņu un pagrieza mūziku skaļāk.

Ketrina uzmeta Lengdonam brīdinošu skatienu, kā sacīdama: "Neatstāj pēdas." Viņa norādija ārā pa logu, pievēršot Lengdona uzmanību melnam helikopteram, kas zemā lidojumā tuvojās viņu rajonam. Nolādēts. Sato acīmredzot bija pavisam nopietni apņēmusies atgūt Solomonu piramīdu.

Kad viņi bija noskatījušies, kā helikopters nolaižas starp Džefersona un Adamsa ēkām, Ketrina norūpējusies pagriezās pret Lengdonu.

-    Vai tu nevarētu uz mirklīti iedot savu mobilo telefonu?

Lengdons pasniedza viņai tālruņa aparātu.

-     Pīters teica, ka tev esot eidētiska atmiņa, - Ketrina sacīja, nolaizdama logu. - Tu varot atcerēties visus telefona numurus, ko jebkad esi uzgriezis.

-    Tiesa gan, bet…

Ketrina izsvieda viņa telefonu uz ielas. Lengdons pagriezās un noskatījās, kā viņa mobilais telefons apmet kūleni un sašķīst driskās.

-     Kāpēc tu tā izdarīji?!

-     Tagad mēs esam pazuduši no radara, - Ketrina sacīja, izskatīdamās nopietna. - Šī piramīda ir mūsu vienīgā cerība, ja gribam atrast manu brāli, un es negrasos pieļaut, lai CIP mums to nolaupa.

Omārs Amirana priekšējā sēdeklī māja ar galvu un dungoja līdzi mūzikai. Šovakar nebija daudz darba, un viņš jutās svētlaimīgs, ka beidzot ticis pie klientiem. Taksometrs brauca garām Stentona parkam, kad radioaparātā iesprakšķējās viņa kompānijas dispečera pazīstamā balss.

-     Runā dispečers. Visām automašīnām Nacionālās alejas rajonā! Nupat esam saņēmuši ziņojumu no valsts varas iestādēm par diviem bēgļiem Adamsa ēkas rajonā…

Pārsteigts Omārs klausījās, kā dispečers raksturo tieši tos cilvēkus, kuri sēdēja viņa taksometrā. Slepus pametis acis atpakaļskata spogulī, Omārs bija spiests atzīt, ka garais puisis patiešām nez kāpēc izskatās pazīstams. Vai esmu viņu redzējis raidījumā "Amerikas meklētākie noziedznieki"?

Tad Omārs piesardzīgi pasniedzās pēc savas rācijas.

-    Dispečer? - viņš klusi sacija raidītājā. - Runā taksometrs viens, trīs, četri. Tie abi cilvēki, par kuriem jūs tikko stāstījāt, ir manā taksometrā… tieši šobrīd.

Dispečers nekavējoties paskaidroja Omāram, kas darāms. Ar trīcošām rokām Omārs uzgrieza dispečera nosaukto telefona numuru. Atsaucās cilvēks, kura balss skanēja strupi un lietišķi kā karavīram.

-    Aģents Tērners Simkinss, CIP kaujas vienība. Kas runā?

-     Ē… es esmu taksometra šoferis, - Omārs iesāka. - Man lika piezvanīt par tiem diviem…

-     Vai bēgļi šobrīd atrodas jūsu automašīnā? Atbildiet tikai ar "jā"

vai ne . -jā.

-    Vai viņi var dzirdēt šo sarunu? Ja vai ne?

-     Nē. Logs ir…

-    Uz kurieni jūs viņus vedat?

-    Uz ziemeļrietumiem pa Masačūsetsas avēniju.

-    Uz konkrētu ceļa mērķi?

-    To viņi nepateica. Aģents vilcinājās.

-    Vai vīrietim līdzi ir ādas soma?

Omārs aši palūkojās atpakaļskata spogulī un iepleta acis.

-    Jā! Vai tajā somā ir kaut kādas sprāgstvielas…

-    Klausieties uzmanīgi, - aģents viņu pārtrauca. - Jums nedraud nekādas briesmas, kamēr vien rīkosieties precīzi tā, kā teikšu. Skaidrs?

-    Jā, ser.

-    Kā jūs sauc?

-    Omārs, - viņš atbildēja un nosvīda.

-    Paklausies, Omār, - vīrietis mierīgi sacīja. - Tu visu dari pareizi. Es gribu, lai tu brauc tik lēni, cik vien vari, kamēr es nogādāšu savu komandu vajadzīgajā vietā. Vai saproti?

-    Jā, ser.

-     Vai tavs taksometrs ir aprīkots ar saziņas sistēmu, lai tu varētu sarunāties ar cilvēkiem aizmugurējā sēdeklī?

-    Jā, ser.

-     Labi. Klausies, kas tev tagad jāizdara.

74.NODAĻA

Tā dēvētie "Džungļi" ir Savienoto Valstu Botāniskā dārzā (SVBD) - Amerikas dzīvā muzeja - centrs, izvietots blakus Savienoto Valstu Kapitolija ēkai. "Džungļi" būtībā ir tropu mežs, kas atrodas milzīgā siltumnīcā ar augstiem gumijkokiem, ziedošām liānām un pārdrošākiem tūristiem domātu gaisa tiltu.

Parasti "Džungļu" zemes smaržā un saules gaismā, kas spīdēja cauri miglai, kura plūda pa garaiņu sprauslām stikla griestos, Vorens Belamī jutās kā mājās. Taču šovakar "Džungļi", ko izgaismoja tikai mēness, viņā izraisīja šausmas. Belamī stipri svīda un locījās, lai tiktu vaļā no krampjiem, kas tagad bija savilkuši vēl arvien viņam aiz muguras saslēgtās rokas.

Direktore Sato staigāja šurpu turpu viņam priekšā, mierīgi smēķēdama cigareti, ko šajā rūpīgi iekārtotajā vidē varētu pielīdzināt ekoloģiskajam terorismam. Garaiņu pilnajā mēnessgaismā, kas ieplūda pa stikla jumtu virs galvas, viņas seja izskatījās gandrīz dēmoniska.

-    Tātad, - Sato turpināja, - kad jūs šovakar ieradāties Kapitolijā un atklājāt, ka es jau esmu priekšā… jūs izlēmāt. Nevis paziņojāt man par savu klātbūtni, bet klusi nokāpāt zemākajā pagrabstāvā, kur ļoti riskējāt un uzbrukāt drošības dienesta priekšniekam Endersonam un man, un tad palīdzējāt Lengdonam aizbēgt ar piramīdu un virsotni. - Viņa paberzēja plecu. - Interesanta izvēle.

Otrreiz es darītu tāpat, Belamī nodomāja.

-    Kur ir Pīters? - viņš dusmīgi noprasīja.

-    Kā lai es to zinu? - Sato atvaicāja.

-     Izskatās, ka jūs zināt visu pārējo! - Belamī cirta pretī, vairs necenzdamies slēpt savas aizdomas, ka Sato kaut kā ar to visu ir saistīta. - Jūs zinājāt, kad doties uz Kapitolija ēku. Jūs zinājāt, kur meklēt Robertu Lengdonu. Un jūs pat zinājāt, ka vajag ar rentgenu caurskatīt Lengdona somu, lai atrastu virsotni. Skaidrs, ka jums kāds piegādā slepenu informāciju.

Sato salti iesmējās un panācās viņam tuvāk.

-    Belamī kungs, vai tāpēc jūs man uzbrukāt? Jūs domājat, ka es esmu ienaidniece? Jūs domājat, ka es cenšos nozagt jūsu piramīdiņu? - Sato ievilka cigaretes dūmus un izpūta tos pa nāsīm. - Klausieties uzmanīgi. Neviens labāk par mani nesaprot to, cik svarigi ir glabāt noslēpumus. Es, tāpat kā jūs, esmu pārliecināta, ka ir zināma informācija, ko nevajadzētu atklāt plašām tautas masām. Tomēr šovakar darbojas spēki, kurus jūs acīmredzot vēl neesat aptvēris. Tam cilvēkam, kurš nolaupīja Pīteru Solomonu, piemīt milzu vara… vara, kas jums acīmredzot vēl jāizprot. Ticiet man, viņš ir kā staigājoša bumba ar laika degli… viņš spēj izraisīt tādu notikumu sēriju, kas pilnīgi pārvērtīs šo pasauli.

-    Nesaprotu. - Belamī sagrozījās uz sola. Savažotās rokas sāpēja.

-    Jums to nevajag saprast. Jums tikai jāpakļaujas. Patlaban mana vienīgā cerība milzīgas katastrofas novēršanā ir sadarbība ar šo cilvēku… dodot viņam tieši to, ko viņš vēlas. Tas nozīmē, ka jūs piezvanīsiet Lengdona kungam un liksiet viņam padoties ar visu piramīdu un virsotni. Nonācis manās rokās, Lengdons atšifrēs piramīdas uzrakstu, iegūs informāciju, ko pieprasa šis cilvēks, un pateiks viņam tieši to, ko viņš vēlas.

To, kur atrodas vītņu kāpnes, kas ved pie Senajām mistērijām?

-    To es nevaru. Esmu zvērējis glabāt noslēpumu.

Sato pārskaitās.

-    Nolādēts! Man ir vienalga, ko jūs esat zvērējis; es jūs iemetīšu cietumā tik ātri…

-      Varat draudēt man, cik vien vēlaties, - Belamī ietiepīgi atcirta. - Es jums nepalīdzēšu.

Dziļi ievilkusi elpu, Sato baisā tonī nočukstēja:

-     Belamī kungs, jūs patiešām nesaprotat, kas šovakar notiek, vai ne?

Vairākas sekundes valdīja saspringts klusums, ko beidzot iztraucēja

Sato telefona zvans. Viņa iegrūda roku kabatā un nepacietīgi izrāva aparātu.

-    Runājiet, - viņa pavēlēja un uzmanīgi noklausījās atbildi. - Kur šobrīd atrodas viņu taksometrs? Cik ilgi? Skaidrs, labi. Atvediet viņus uz Savienoto Valstu Botānisko dārzu. Pie dienesta ieejas. Un gādājiet, lai man būtu tā nolādētā piramīda un virsotne.

Beigusi sarunu, Sato no jauna pagriezās pret Belamī un pašapmierināti pasmaidīja.

-     Nu ko… izskatās, ka jūsu dzīvība strauji kļūst nevajadzīga.

75.NODAĻA

Roberts Lengdons neizteiksmīgi raudzijas tukšuma, juzdamies pārāk noguris, lai mudinātu lēni braucošo taksometra šoferi palielināt ātrumu. Arī Ketrina viņam blakus bija apklususi, izskatīdamās neapmierināta par savu nespēju izprast, kāpēc piramīda ir tik īpaša. Viņi vēlreiz bija pārrunājuši visu, ko zināja par piramīdu, virsotni un šī vakara savādajiem notikumiem; abiem vēl aizvien nebija ne jausmas, kāpēc šo piramīdu vispār varētu uzskatīt par kaut kādu karti.

ļeova Sanctus Unus? The secret liides ivithin The Order?

Noslēpumainais zvanītājs bija solījis sniegt atbildes, ja viņi varētu satikties kādā konkrētā vietā. Patvērums Romā, uz ziemeļiem no Tibras. Lengdons zināja, ka priekšteču "jaunā Roma" pavisam drīz pārdēvēta par Vašingtonu, tomēr viņu sākotnējā sapņa paliekas vēl aizvien saglabājušās: Tibras ūdeņi joprojām plūda Potomakā; senatori vēl aizvien pulcējās zem Svētā Pētera katedrāles kupola kopijas; un Vulkāns un Mi- nerva joprojām uzmanīja Rotondas sen apdzisušo uguni.

Meklētās atbildes acīmredzot gaidīja viņus tikai dažu jūdžu attālumā. Uz ziemeļrietumiem pa Masačūsetsas avēniju. Ceļa mērķis patiešām bija patvērums… uz ziemeļiem no Vašingtonas Tibras līča. Lengdons vēlējās, kaut šoferis brauktu ātrāk.

Negaidot Ketrina izslējās savā vietā, it kā pēkšņi būtu kaut ko aptvērusi.

-    Ak dievs, Robert! - nobālējusi Ketrina pagriezās pret viņu. Mirkli svārstījusies, viņa stingrā balsī paziņoja: - Mēs esam izvēlējušies nepareizo ceļu!

-    Nē, viss ir pareizi, - Lengdons iebilda. - Uz ziemeļrietumiem pa Masačū…

-     Nē! Es gribēju teikt, ka mēs braucam uz nepareizo vietu!

Lengdons apmulsa. Viņš jau bija pastāstījis Ketrinai, kā sapratis, par

kuru vietu runājis noslēpumainais zvanītājs. Tur atrodas desmit akmeņi no Sīnāja kalna. Viens no pašām debesīm, un viens - ar Lūkas tumšā tēva seju. To varēja sacīt tikai par vienu ēku zemes virsū. Un tieši turp šobrīd brauca taksometrs.

-    Ketrina, es esmu pārliecināts, ka tā ir pareizā vieta.

-    Nē! - viņa iekliedzās. - Mums vairs nav jābrauc turp. Es sapratu visu par šo piramīdu un virsotni! Es zinu, ko tas viss nozīmē!

-    Tu to saprati? - Lengdons pārsteigts jautāja.

-    Jā! Mums jādodas uz Brīvības laukumu!

Tagad Lengdons vairs neko nesaprata. Kaut arī Brīvības laukums atradās netālu, tas šķietami nekā nebija saistīts ar piramīdu.

-     jeova Sanctus Unus! - Ketrina sauca. - Ebreju vienīgais patiesais Dievs. Ebreju svētais simbols ir zvaigzne ar sešiem stariem… Zālamana zīmogs… nozīmīgs brīvmūrnieku simbols! - Viņa izņēma no kabatas viena dolāra naudaszīmi. - Iedod man pildspalvu.

Lengdons samulsis izvilka no žaketes pildspalvu.

-    Skaties. - Ketrina izklāja naudas zīmi uz augšstilba, paņēma Lengdona pildspalvu un norādīja uz lielo valsts zīmogu vienā naudaszīmes pusē. - Ja Zālamana zīmogu uzliek uz Savienoto Valstu lielā valsts zīmoga… - Viņa uzvilka zvaigzni ar sešiem stariem precizi uz piramīdas. - Skaties, kas sanāk!

Vispirms Lengdons paskatījās uz naudaszīmi un tad atkal uz Ketrinu, it kā viņa būtu zaudējusi prātu.

-    Robert, ieskaties vērīgāk! Vai tu neredzi, uz ko es rādu?

Viņš atkal pameta skatienu uz zīmējumu.

Ko, pie joda, viņa cenšas pateikt? Lengdons jau agrāk bija redzējis šādu zīmējumu. Sazvērestības teoriju piekritēju vidū tas bija iecienīts kā "pierādījums" tam, ka brīvmūrniekiem valsts dibināšanas sākumposmā bijusi slepena ietekme. Precīzi uzliekot zvaigzni ar sešiem stariem uz Savienoto Valstu lielā valsts zīmoga, zvaigznes augšējā virsotne precīzi sakrita ar brīvmūrnieku "visu redzošo aci"… un pārējās piecas virsotnes ļoti biedējoši norādīja uz burtiem M-A-S-O-N, kas nozīmēja "brīvmūrnieks".

- Ketrina, tā ir tikai sagadīšanās, un es joprojām nesaprotu, kāds tam ir sakars ar Brīvības laukumu.

-     Paskaties vēlreiz! - viņa uzstāja, nu jau gandrīz dusmīgi. - Tu neskaties tur, kur es rādu\ Tieši tur. Vai tu neredzi?

Nākamajā mirklī Lengdons to ieraudzīja.

CIP īpašās vienības komandieris Tērners Simkinss stāvēja pie Adamsa ēkas un cieši spieda mobilo telefonu pie auss, pūlēdamies sadzirdēt sarunu, kas šobrīd norisinājās taksometra aizmugurējā sēdeklī. Nupat kaut kas notika. Viņa komanda bija gatava kāpt uzlabotajā helikopterā Sikorsky UH-60, lai lidotu uz ziemeļrietumiem un aizšķērsotu ceļu, taču tagad šķita, ka situācija pēkšņi mainījusies.

Pirms dažām sekundēm Ketrina Solomona bija uzstājusi, ka viņi dodas nepareizā virzienā. Viņas paskaidrojums - kaut kas par dolāra naudaszīmi un zvaigznēm ar sešiem stariem - nelikās saprotams ne komandierim, ne, cik varēja noprast, arī Robertam Lengdonam. Vismaz sākumā. Toties tagad šķita, ka Lengdons aptvēris, ko viņa grib teikt.

-    Ak dievs, tev taisnība! - Lengdons izgrūda. - Agrāk nebiju to pamanījis!

Pēkšņi Simkinss izdzirdēja, ka pie šofera loga kāds pieklauvē un tas noslīd lejup.

-    Mēs pārdomājām, - Ketrina uzsauca šoferim. - Vediet mūs uz Brīvības laukumu!

-      Uz Brīvības laukumu? - šoferis pārvaicāja, izklausīdamies satraukts. - Nevis uz ziemeļrietumiem pa Masačūsetsas avēniju?

-    Aizmirstiet par to! - Ketrina iesaucās. - Uz Brīvības laukumu! Šeit nogriezieties pa kreisi! Šeit! ŠEIT!

Aģents Simkinss dzirdēja, kā taksometrs, riepām kaucot, nogriežas ap stūri. Ketrina atkal satraukti runāja ar Lengdonu, kaut ko stāstīdama par lielā valsts zīmoga slaveno bronzas atlējumu, kas bija iedari- nāts laukumā.

-     Kundze, es tikai gribēju pārliecināties, - taksometra šoferis sacīja saspringtā balsī. - Mēs braucam uz Brivibas laukumu? Uz Pensilvāni- jas avēnijas un Trīspadsmitās ielas stūri?

-    Jā! - Ketrina apstiprināja. - Pasteidzieties!

-    Tas ir ļoti tuvu. Divu minūšu brauciens.

Simkinss pasmaidīja. Malacis, Omār. Mezdamies pie iedarbinātā helikoptera, viņš uzsauca savai komandai:

-    Viņi ir mūsu rokās! Uz Brīvības laukumu! Ātrāk!

76.NODAĻA

Brīvības laukums ir karte.

Pensilvānijas avēnijas un Trīspadsmitās ielas stūri izvietotā laukuma milzīgajā inkrustētajā virsmā atainotas Vašingtonas ielas tādā izskatā, kādas tās sākotnēji bija iecerējis Pjērs Lanfāns. Laukumu iecienījuši tūristi, jo pa šo gigantisko karti ir ļoti interesanti pastaigāties. Turklāt Mārtiņš Luters Kings Jaunākais, kam par godu nosaukts Brīvības laukums, tuvējā VVillard viesnīcā uzrakstījis lielāko daļu savas runas ar nosaukumu "Man ir sapnis".

Vašingtonas taksometra šoferis Omārs Amirana pastāvīgi veda tūristus uz Brīvības laukumu, taču šovakar abi viņa pasažieri acīmredzot nebija nekādi parastie ekskursanti. Viņiem pakaļ dzenas CIP? Omārs vēl lāgā nebija paguvis apturēt automašīnu ielas malā, kad vīrietis un sieviete jau izlēca ārā.

-    Palieciet tepat! - vīrietis tvīda žaketē uzsauca Omāram. - Mēs tūlīt atgriezīsimies!

Omārs noskatījās, kā abi cilvēki aizšaujas uz plašo laukumu ar milzīgo karti, rādot, klaigājot un uzmanīgi pētot ielu krustojumu ģeometriju. Omārs no priekšējā paneļa paķēra savu mobilo telefonu.

-    Ser, vai jūs vēl mani dzirdat?

-    Jā, Omār! - iesaucās cilvēks, kura balsi dārdošajā fona troksnī gandrīz nevarēja sadzirdēt. - Kur viņi tagad atrodas?

-     Uz kartes. Izskatās, ka viņi kaut ko meklē.

-    Neizlaid viņus no acīm, - aģents kliedza. - Jau gandrīz esmu klāt!

Omārs vēroja, kā abi bēgļi aši uzmeklē laukuma slaveno lielo valsts

zīmogu - vienu no lielākajiem bronzas medaljoniem, kāds jebkad izliets. Viņi brīdi pastāvēja uz tā un drīz vien sāka rādīt uz dienvidrietumiem. Tad vīrietis tvīda žaketē atjoņoja atpakaļ pie taksometra. Kad viņš aizelsies pieskrēja klāt, Omārs steidzīgi nolika mobilo telefonu uz priekšējā paneļa.

-     Uz kuru pusi atrodas Aleksandrija Virdžīnijas štatā? - vīrietis noprasīja.

-    Aleksandrija? - Omārs norādīja uz dienvidrietumiem, tieši tajā pašā virzienā, kurā pirmīt bija rādījuši abi viņa pasažieri.

-    Tā jau es domāju! - vīrietis pie sevis nočukstēja, tad apsviedās un uzsauca sievietei: - Tev bija taisnība! Aleksandrija!

Tagad sieviete norādīja pāri laukumam uz izgaismoto metro stacijas zīmi turpat netālu.

-    Pa zilo līniju var nokļūt tieši turp. Mums vajadzīga Kingstrltas stacija!

Pēkšņi Omāru pārņēma panika. Tā tikai vēl trūka.

Vīrietis atkal pagriezās pret Omāru un iedeva viņam par braucienu krietnu žūksni naudas.

-     Paldies. Atlikumu paturiet sev. - Uzmetis savu ādas somu plecā, viņš aizskrēja prom.

-    Pagaidiet! Es varu jūs aizvest! Es visu laiku braucu turp!

Taču bija jau par vēlu. Vīrietis un sieviete jau šāvās pāri laukumam. Viņi nozuda lejup pa metro Centrālās stacijas kāpnēm.

Omārs paķēra mobilo telefonu.

-    Ser! Viņi noskrēja lejā uz metro! Es nevarēju viņus aizkavēt! Viņi pa zilo līniju brauks uz Aleksandriju!

-     Palieciet, kur esat! - aģents uzsauca. - Būšu klāt pēc piecpadsmit sekundēm!

Tad Omārs paskatījās uz naudaszīmju žūksni, ko virietis bija viņam iedevis. Pašā virsū acīmredzot atradās tā banknote, uz kuras viņi bija rakstījuši. Tur bija redzama zvaigzne ar sešiem stariem uz Savienoto Valstu lielā valsts zīmoga. Patiešām, zvaigznes staru virsotnes sakrita ar burtiem, kuri veidoja vārdu MASON.

Negaidot Omārs visapkārt sajuta apdullinošu vibrāciju, it kā viņa taksometrā tūdaļ ieskries traktors ar piekabi. Viņš pacēla galvu, taču iela bija tukša. Troksnis kļuva skaļāks; pēkšņi no tumsas iznira spīdīgs, melns helikopters un smagi nolaidās pašā laukuma kartes vidū.

No tā izlēca melnā ģērbtu vīriešu grupa. Lielākā daļa no viņiem aizskrēja uz metro stacijas pusi, bet viens piesteidzās pie Omāra taksometra. Viņš atrāva vaļā pasažieru puses durvis.

-    Tas esi tu, Omār?

Palicis bez valodas, Omārs pamāja.

-    Vai viņi pateica, kurp dodas? - aģents noprasīja.

-    Uz Aleksandriju! Uz Kingstritas staciju, - Omārs izgrūda. - Es piedāvāju viņus aizvest, bet…

-    Vai viņi pateica, uz kuru vietu Aleksandrija dosies?

-    Nē! Viņi paskatījās uz lielā valsts zīmoga atveidu laukumā, tad apvaicājās par Aleksandriju un samaksāja man ar šo te. - Viņš iedeva aģentam naudaszīmi ar ērmīgo diagrammu. Kamēr aģents to pētīja, Omārs pēkšņi visu aptvēra.

Brīvmūrnieki! Aleksandrija! Šajā pilsētā atradās viens no Amerikas visslavenākajiem brīvmūrnieku namiem. - Pareizi! - viņš izgrūda. - Džor- dža Vašingtona Brīvmūrnieku memoriāls! Tas atrodas tieši pretī Kingstritas stacijai!

-    Tiesa, - aģents piekrita, acīmredzot nonācis pie tāda paša secinājuma, bet tikmēr no stacijas atskrēja pārējie aģenti.

-    Mēs viņus palaidām garām! - viens no vīriem uzsauca. - Zilās li- nijas vilciens nupat aizbrauca! Lejā viņu vairs nav!

Aģents Simkinss paskatījās pulkstenī un atkal pievērsās Omāram.

-    Cik ilgi ar metro jābrauc līdz Aleksandrijai?

-    Vismaz desmit minūtes. Varbūt vairāk.

-    Omār, tu esi teicami paveicis savu darbu. Paldies.

-    Nav par ko. Kas te īsti notiek?

Taču aģents Simkinss jau skrēja atpakaļ uz helikopteru, pa ceļam saukdams:

-    Uz Kingstrītas staciju! Mums tur jānokļūst pirmajiem!

Apmulsis Omārs noskatījās, kā milzīgais, melnais putns paceļas gaisā. Tas strauji pagriezās uz dienvidiem pāri Pensilvānijas avēnijai un tad aizdārdēja tumsā.

Metro uzņēma ātrumu, joņodams prom no Brīvības laukuma. Roberts Lengdons un Ketrina Solomona aizelsušies sēdēja vagonā, nebilzdami ne vārda, kamēr vilciens rāva abus prom uz galamērķi.

77.NODAĻA

Atminas allaž sakas ar vienu un to pašu.

Viņš krita… atmuguriski gāzās aizsalušā upē, dziļā aizā. Virs galvas pāri Andra ieroča stobram cieši raudzījās Pītera Solomona nežēlīgās, pelēkās acis. Kritiena laikā pasaule atkāpās, viss nozuda, un viņu ietvēra bangojošas miglas mākonis, kas cēlās no ūdenskrituma upes augštecē.

Uz mirkli viss kļuva balts kā paradīzē.

Tad viņš atsitās pret ledu.

Aukstums. Tumsa. Sāpes.

Viņš kūleņoja… viņu rāva milzīgs spēks, kas nežēlīgi trieca augumu pāri akmeņiem neiespējami saltā tukšumā. Bez gaisa palikušās plaušas sāpēja, taču krūšu muskuļi aukstumā bija tik stipri sarāvušies, ka viņš nespēja pat ieelpot.

Es atrodos zem ledus.

Netālu no ūdenskrituma ledus spēcīgās straumes dēļ acīmredzot bija kļuvis plāns, un Andrs tajā ielūza. Tagad straume viņu nesa lejup, ieslodzītu zem caurspīdīgiem griestiem. Viņš ar nagiem cirtās ledus apakšdaļā, pūlēdamies izlauzties ārā, taču viņam nebija, kur atsperties. Dedzinošās sāpes no lodes cauruma plecā pamazām gaisa, tāpat kā asā smeldze no skrotīm; tagad tās abas nomāca stingstošā ķermeņa mokošās trīsas.

Straume kļuva aizvien straujāka un viņu kā ar lingu izšāva upes līkumā. Ķermenis kliedza pēc skābekļa. Pēkšņi viņš iepinās zaros, aizķēries aiz ūdenī iekrituša koka. Domā! Viņš strauji tvēra pēc zara, lauzās uz ūdens virsmas pusi, atrada vietu, kur zars izdūries cauri ledum. Pirkstu gali sajuta sīciņo vaļējā ūdens peļķīti ap zaru, un viņš ieķērās tās malās, pūlēdamies izlauzt caurumu lielāku. Vienreiz, otrreiz… Caurums kļuva lielāks; nu jau tas bija vairākas collas plats.

Atspiedies pret zaru, viņš atgāza galvu un piekļāva muti mazajam āliņģim. Ziemas gaiss, kas ieplūda plaušās, likās silts. Pēkšņais skābekļa pieplūdums vairoja viņa cerības. Ar kājām atspiedies pret koka stumbru, viņš spēcīgi cēla muguru un plecus uz augšu. Ledus ap kritušo koku jau bija kļuvis plānāks - to bija caururbuši zari un drazas. Kad Andrs ar spēcīgajām kājām atspērās pret koka stumbru, viņa galva un pleci izlauzās cauri ledum, iztriekdamies ziemas naktī. Plaušās ieplūda gaiss.

Joprojām pārsvarā atrazdamies zem ūdens, viņš izmisīgi kārpījās augšup, spirinādamies ar kājām, pievilkdamies ar rokām, kamēr beidzot tika ārā no ūdens un aizelsies palika guļam uz ledus.

Andrs norāva un iebāza kabatā izmirkušo slēpošanas masku, aši atskatīdamies uz upes augšteci, lai redzētu, vai tur neparādās Pīters Solomons. Upes likums neļāva neko saskatit. Krūtis atkal dega. Viņš lēni uzvilka pāri caurumam zaru, lai noslēptu atveri. No rīta šis āliņģis atkal būs aizsalis.

Kad Andrs grīļodamies iegāja mežā, sāka snigt. Klupdams iznācis no meža pie uzbēruma līdzās nelielai automaģistrālei, viņš pat nesaprata, cik tālu aizskrējis. Viņš nespēja sakarīgi domāt un bija pārsalis. Sāka snigt vēl stiprāk, un tālumā parādījās vientulīgas automašīnas priekšējo lukturu gaisma. Andrs sāka drudžaini māt, un pikaps nekavējoties apstājās. Tam bija Vermontas reģistrācijas numurs. No pikapa izlēca vecs vīrs, ģērbies sarkanā, rūtainā kreklā.

Saķēris asiņojošās krūtis, Andrs streipuļoja viņam pretī.

-    Mani sašāva… kāds mednieks! Man jātiek… uz slimnīcu!

Vecais vīrs neminstinādamies palīdzēja Andrām iesēsties pikapa pasažieru puses sēdekli un palielināja salona silditāja jaudu.

-     Kur atrodas tuvākā slimnīca?!

Par to Andrām nebija ne jausmas, taču viņš norādija uz dienvidiem.

-    Aiz tā pagrieziena. - Mēs nemaz nebraucam uz slimnīcu.

Nākamajā dienā vecais vīrs no Vermontas tika izsludināts meklēšanā, taču neviens nezināja, kurā vietā viņš necaurredzamajā putenī nozudis. Neviens viņa izgaišanu nesaistīja arī ar citām satriecošajām ziņām, par ko nākamajā dienā vēstīja visi avīžu virsraksti, - ar Izabelas Solomonas noslepkavošanu.

Andrs pamodās pamestā guļamistabā kādā lētā motelī, kas ziemas sezonā bija slēgts. Viņš atcerējās, ka bija te ielauzies, apsaitējis savas brūces ar saplēstiem palagiem un pēc tam ielīdis izļodzītajā gultā zem sapelējušu segu kaudzes. Viņš bija izsalcis kā vilks.

Aizklibojis uz vannas istabu, Andrs izlietnē ieraudzīja asiņainu skrošu kaudzīti. Viņš neskaidri atcerējās, ka bija tās izurbinājis sev no krūtīm. Pacēlis skatienu pret netīro spoguli, viņš negribīgi noraisīja asiņainās saites, lai apskatītu brūces. Krūšu un vēdera cietie muskuļi nebija ļāvuši skrotīm iekļūt pārāk dziļi, un tomēr viņa savulaik nevainojamo ķermeni tagad bija sabojājušas brūces. Pītera Solomona izšautā lode acīmredzot bija izurbusies cauri plecam, atstājot asiņainu piltuvveida bedri.

Visļaunākais bija tas, ka Andrām nebija izdevies iegūt to, kā dēļ viņš veicis tik tālu ceļu. Viņš nebija ieguvis piramīdu. Ierūcās vēders, un viņš izkliboja ārā pie vecā vīra pikapa, cerēdams, ka varbūt izdosies atrast kaut ko ēdamu. Tagad pikapu klāja bieza sniega kārta, un Andrs sāka prātot, cik ilgi nogulējis šajā vecajā moteli. Paldies dievam, ka pamodos. Uz priekšējā sēdekļa nekā ēdama nebija, taču cimdu nodalījumā Andrām izdevās atrast zāles pret artrīta sāpēm. Viņš iedzēra veselu sauju, noskalodams tabletes ar vairākiem sniega malkiem.

Man vajadzīgs ēdiens.

Pikaps, kas pēc dažām stundām izbrauca no vecā moteļa pagalma, nemaz nelīdzinājās tam, kurš tur bija iebraucis pirms divām dienām. Motora pārsegs bija nozudis, tāpat kā riteņu dekoratīvie diski, buferu uzlīmes un visa apdare. Arī Vermontas numura zīmes bija aizstātas ar numuriem no vecas tehniskās apkopes smagās automašīnas, ko Andrs bija uzgājis pie moteļa atkritumu urnas, kurā sasvieda visus asiņainos palagus, skrotis un citus pierādījumus tam, ka viņš jebkad uzturējies šajā iestādē.

Andrs nebija atteicies no piramidas, taču patlaban tā nešķita pati svarīgākā. Viņam vajadzēja paslēpties, atlabt un, pats galvenais, paēst. Andrs uzmeklēja kādu ceļmalas restorāniņu, kur pamatīgi saēdās olas, speķi un kartupeļu pankūkas un izdzēra trīs glāzes apelsīnu sulas. Ticis ar to visu galā, viņš pasūtīja ēdienu līdzņemšanai. Atkal izbraucis uz ceļa, Andrs ieslēdza pikapa veco radio. Kopš smagā pārbaudījuma viņš nebija redzējis ne televizoru, ne laikrakstus; beidzot izdzirdējis vietējās radiostacijas ziņas, viņš apstulba.

- FIB izmeklētāji, - diktors stāstīja, - turpina meklēt bruņoto iebrucēju, kurš pirms divām dienām noslepkavoja Izabelu Solomonu viņas mājās Potomakā. Tiek uzskatīts, ka slepkava ielūzis ledū un aizskalots uz jūru.

Puisis sastinga. Noslepkavoja Izabelu Solomonu? Viņš turpināja braukt, mulsi klusēdams, un noklausījās visu ziņu pārraidi līdz beigām.

Bija laiks bēgt tālu, tālu prom no šīs vietas.

No Augšvestsaidas dzīvokļa pavērās elpu aizraujošs skats uz Cen- trālparku. Andrs to bija izraudzījies tāpēc, ka zaļā jūra aiz loga viņam lika atcerēties sen neredzētās Adrijas jūras ainas. Kaut arī apzinādamies, ka vajadzētu priecāties par izdevību palikt dzīvam, Andrs tomēr tā nejutās. Tukšuma sajūta tā ari nebija viņu atstājusi, un viņš pieķēra sevi nemitīgi domājam par neveiksmīgo mēģinājumu nozagt Pītera Solomona piramīdu.

Andrs bija pavadījis daudzas stundas, vākdams materiālus par brīvmūrnieku piramīdas leģendu. Kaut arī neviens, šķiet, nebija vienisprātis par to, vai šāda piramīda patiešām pastāv, visi tomēr apstiprināja tās izslavēto milzīgo gudrību un varu. Brīvmūrnieku piramīda ir reāla, Andrs klusībā nosprieda. Mana iekšējā informācija ir neapstrīdama.

Liktenis bija nolicis šo piramīdu Andrām aizsniedzamā attālumā, un viņš zināja, ka nelikties par to ne zinis būtu tas pats, kas turēt rokās laimējušu loterijas biļeti un neaiziet pēc laimesta. Es esmu vienīgais dzīvais cilvēks, kurš, nebūdams brīvmūrnieks, zina, ka šī piramīda patiešām pastāv… un zina, kurš to sargā.

Bija pagājuši vairāki mēneši. Kaut arī ķermenis bija atlabis, Andrs vairs nebija tik pašapzinīgs kā Grieķijā. Viņš bija pārstājis trenēties un vairs neapbrīnoja sevi kailu spogulī. Bija sajūta, ka viņa ķermenis sācis izrādīt pirmās vecuma pazīmes. Savulaik nevainojamā āda nu atgādināja rētainus ielāpus, un tas viņu nomāca vēl vairāk. Viņš vēl aizvien lietoja pretsāpju līdzekļus, kas bija palīdzējuši atlabt, un juta, ka pamazām atgriežas pie tā paša dzīvesveida, kurš viņu noveda Soganlikas cietumā. Andru tas neuztrauca. Ko ķermenis prasa, to prasa.

Vienvakar viņš Griničvilidžā pirka narkotikas no kāda vīrieša, kuram uz apakšdelma bija uztetovēta gara, robaina zibens šautra. Andrs par to apvaicājās, un vīrietis pastāstīja, ka šis tetovējums nosedz garu rētu, ko viņš guvis autoavārijā.

-     Katru dienu, skatoties uz šo rētu, es atcerējos avāriju, - tirgonis sacīja, - tāpēc es tai pāri uztetovēju personīgas varas simbolu. Un vara atkal nonāca manās rokās.

Pamatīgi apreibis no nupat iegādātā narkotiku krājuma, Andrs tovakar ietenterēja kādā vietējā tetovēšanas salonā un novilka kreklu.

-    Es gribu noslēpt šīs rētas, - viņš paziņoja. Es gribu atkal ņemt varu savās rokās.

-    Noslēpt? - Tetovētājs pētīja viņa krūtis. - Ar ko?

-    Ar tetovējumiem.

-    Jā… es gribēju zināt, ar kādiem?

Nevēlēdamies neko vairāk, kā vien noslēpt neglītos atgādinājumus par savu pagātni, Andrs paraustīja plecus.

-    Nezinu. Izdomājiet pats.

Tetovētājs pašūpoja galvu un iedeva Andrām brošūru par senajām un svētajām tetovēšanas tradīcijām.

-     Nāciet atpakaļ, kad būsiet gatavs.

Andrs atklāja, ka Ņujorkas valsts bibliotēkas krājumos atradās piecdesmit trīs grāmatas par tetovējumiem, un jau pēc dažām nedēļām viņš tās visas bija izlasījis. No jauna atguvis lasīšanas kaisli, viņš veselām mugursomām nesa grāmatas no bibliotēkas uz savu dzīvokli un atpakaļ un alkatīgi lasīja, vairs nelikdamies ne zinis par Centrālparku.

Šīs grāmatas par tetovējumiem bija atvērušas durvis uz savādu pasauli, par kuras pastāvēšanu Andrs līdz šim neko nezināja, - tā bija simbolu, misticisma, mitoloģijas un burvju mākslas pasaule. Jo vairāk viņš lasīja, jo vairāk saprata, cik akls bijis. Viņš sāka atzīmēt bloknotos savas idejas, skices un savādos sapņus. Vairs nespēdams atrast bibliotēkās to, ko vēlējās, viņš sāka maksāt retu grāmatu tirgotājiem, lai tie viņam sagādā pasaules ezoteriskākos sacerējumus.

"Maldi par dēmoniem"… "Zālamana mazā atslēga"… "Almadela māksla"… "Patiesais grimuārs"… "Ievērojamā māksla"… un vēl, un vēl. Viņš izlasīja visu, aizvien vairāk un vairāk pārliecinādamies, ka ir daudz dārgumu, ko pasaule viņam var sniegt. Ir tādi noslēpumi, kas pārsniedz cilvēka izpratni.

Tad viņš atklāja Alistera Kraulija rakstus. Tas bija 20. gadsimta sākuma mistiķis ar pareģa spējām, kuru baznīca pasludināja par "vissātaniskāko cilvēku, kāds jebkad dzīvojis". Sīki prāti allaž baidās no diženiem prātiem. Andrs uzzināja par rituālu nozīmi un spēka vārdiem. Uzzināja, ka pienācīgi izrunāti spēka vārdi darbojas kā atslēgas, kas atver durvis uz citām pasaulēm. Aiz mūsu visuma slēpjas ēnu pasaule… pasaule, no kuras es varu gūt spēku. Lai gan ilgodamies šo spēku pakļaut sev, Andrs tomēr zināja, ka pirms tam jāpakļaujas zināmiem likumiem un jāizpilda uzdevumi.

Kļūstiet kaut par svētu, Kraulijs rakstīja. Padariet sevi garīgu.

Senais svētīšanas rituāls savulaik bija visa pamatā. No senajiem ebrejiem, kuri dedzināja ziedojumus savā Templī, līdz maijiem, kuri Či- čenicas piramīdu virsotnēs nocirta galvas cilvēkiem, un Jēzum Kristum, kurš upurēja sevi pie krusta, - it visas senās tautas zinājušas, ka dieviem vajadzīgs upuris. Upurēšana ir vissenākais rituāls, ar kura palīdzību cilvēki izlūdzās dievu labvēlību un padarīja sevi par svētiem.

Kaut arī upurēšanas rituāls bija atmests pirms veselas mūžības, tā spēks vēl aizvien saglabājās. Vairāki mūsdienu mistiķi, tai skaitā arī Alisters Kraulijs, bija praktizējuši šo Mākslu, to aizvien vairāk izkopjot un pamazām pārveidojot sevi par kaut ko vairāk. Andrs kāroja pārveidot sevi tāpat, kā to bija izdarījuši viņi. Un tomēr viņš apzinājās, - lai to izdarītu, vajadzēs šķērsot bīstamu tiltu.

Asinis ir viss, kas šķir gaismu no tumsas.

Reiz nakti pa vaļējo vannas istabas logu ielidoja vārna un vairs netika ārā no viņa dzīvokļa. Andrs vēroja, kā putns kādu laiku lidinās apkārt un beidzot norimstas, acīmredzot samierinājies, ka vairs nespēs tikt brīvībā. Andrs bija apguvis pietiekami daudz, lai saprastu, ka tā ir zīme. Es tieku mudināts spert soli tālāk.

Cieši satvēris putnu vienā rokā, viņš nostājās pie pašdarinātā altāra savā virtuvē un pacēla asu nazi, skaļi izrunādams spēka vārdus, ko bija iemācījies no galvas.

"Camiach, Eomiahe, Emial, Macbal, Emoii, Zazean… ar vissvētāko eņģeļu vārdiem es lūdzu tevi ar Viena Patiesā Dieva spēku palīdzēt man šajā darbā."

Andrs uzmanīgi iedūra panikas pārņemtā putna labā spārna lielajā vēnā. Vārna pamazām noasiņoja. Noskatīdamies, kā sarkanā šķidruma straume ieplūst metāla kausiņā, ko viņš bija nolicis kā upurtrauku, Andrs gaisā sajuta saltumu. Un tomēr viņš turpināja.

"Visvarenie Adonai, Arathron, Ashai, Elohim, Elohi, Elion, Asher Eheieh, Shaddai… palīdziet man, lai šīm asinīm rastos spēks un vara it visā, ko vēlos, un visā, ko es pieprasīšu."

Tonakt viņš sapni redzēja putnus… milzigu feniksu, kas pacēlās no augsta sārta. Nākamajā rītā viņš pamodās ar tādu enerģiju, kādu nebija izjutis kopš bērnības. Viņš devās skriet pa parku - ātrāk un tālāk, nekā bija spējis iztēloties. Vairs nespēdams paskriet, viņš apstājās, lai veiktu atspiēšanos un vēdera muskuļu vingrinājumus. Neskaitāmas reizes. Enerģija joprojām nezuda.

Tonakt viņš atkal sapņoja par fēniksu.

Pār Centrālparku bija nolaidies rudens, un savvaļas dzīvnieki skraidīja apkārt, meklēdami barību ziemai. Andrs nicināja aukstumu, un tomēr viņa rūpīgi paslēptās lamatas tagad bija pilnas ar dzīvām žurkām un vāverēm. Viņš tās nesa mājās savā mugursomā, veikdams aizvien sarežģītākus rituālus.

Emanual, Massiach, Yod, He, Vaud… lūdzu, atzīstiet mani par cienīgu.

Šie asiņainie rituāli vairoja viņa vitalitāti. Jo dienas, jo Andrs jutās jaunāks. Viņš vēl aizvien caurām dienām un naktīm lasīja senus misticisma tekstus, episkas viduslaiku poēmas, seno filozofu darbus. Jo vairāk viņš uzzināja par lietu patieso dabu, jo vairāk saprata, ka cilvēcei vairs nav nekādu cerību. Viņi ir akli… bezmērķīgi klīst pa pasauli, kuru nekad neizpratīs.

Andrs joprojām bija cilvēks, taču nojauta, ka pārvēršas par kaut ko citu. Par kaut ko dižāku. Kaut ko svētu. Viņa spēcīgais augums bija atmodies no miega un kļuvis vēl varenāks nekā jebkad. Beidzot viņš bija sapratis tā patieso uzdevumu. Mans ķermenis ir tikai trauks manam visvarenākajam dārgumam - manam prātam.

Apzinādamies, ka vēl nav atklājis savas patiesās spējas, Andrs turpināja meklēt aizvien dziļāk. Kāds ir mans liktenis? Visos senajos tekstos bija vēstīts par labo un ļauno… un cilvēka vajadzību izvēlēties vienu no tiem. Es esmu izvēlējies jau sen, viņš secināja un tomēr nejuta nožēlu. Kas gan ir ļaunums, ja ne dabas likums? Tumsa seko gaismai. Haoss seko kārtībai. Entropija bija visam pamatā. Viss sabruka. Nevainojami sakārtotais kristāls galu galā pārvērtās par nejaušā secibā izkaisītiem putekļiem.

Ir tie, kuri rada… un tie, kuri grauj.

Izlasījis Džona Miltona "Zaudēto paradīzi", Andrs beidzot ieraudzīja materializējamies savu likteni. Viņš lasīja par diženu kritušo eņģeli… par karojošo dēmonu, kurš cīnās pret gaismu… par drošsirdi… par eņģeli, kura vārds bija Molohs.

Molohs staigāja pa zemi kā dievs. Vēlāk Andrs uzzināja, ka šī eņģeļa vārds, pārtulkots senajā valodā, skanēja kā Malaks.

Un mani sauks tāpat.

Tāpat pirms visām lielajām pārvērtībām, arī pirms šīs, bija vajadzīgs upuris… bet ne jau žurkas vai putni. Nē, šai pārtapšanai bija vajadzīgs īsts ziedojums.

Pastāv tikai viens cienīgs ziedojums.

Piepeši Andrs izjuta vēl nekad mūžā nepiedzīvotu apskaidribu. Viņa liktenis beidzot bija atklājies. Trīs dienas no vietas viņš uz milzīgas papīra lapas zīmēja skices. Kad viss bija padarīts, Andrs izplānoja tālāko pārtapšanu.

Viņš piekarināja dabīgā lieluma skici pie sienas un cieši raudzījās tajā kā spoguli.

Es esmu šedevrs.

Nākamajā dienā viņš aiznesa savu zīmējumu uz tetovēšanas salonu.

Viņš bija gatavs.

78.NODAĻA

Džordža Vašingtona vārda nosauktais Brīvmūrnieku memoriāls slejas Šatera kalnā Aleksandrijā, Virdžīnijas štatā. Šī būve celta trijās skaidri nodalītās, arhitektoniskā ziņā aizvien sarežģītākās rindās - ar doriešu, joniešu un korintiešu kolonnām - un kalpo kā cilvēka intelektuālās augšupejas fiziskais simbols. Torņa arhitektu iedvesmojusi senā Faras bāka Ēģiptes Aleksandrijā, bet tam pašā augšā redzama ēģiptiešu piramīda ar liesmai līdzīgu virsotnes rotājumu.

Iespaidīgajā marmora vestibilā atrodas milzīga bronzas statuja - Džordžs Vašingtons pilnā brīvmūrnieku ietērpā, ar visu ķelli, ko viņš izmantojis, lai iemūrētu Kapitolija ēkas stūrakmeni. Deviņiem stāviem virs vestibila ir katram savs nosaukums, piemēram, Grota, Kapenes un Templiešu bruņinieku kapela. Šajās telpās atrodas izcili dārgumi - vairāk nekā divdesmit tūkstoši brīvmūrnieku rakstu sējumu, žilbinošas Derības šķirsta kopijas un pat mērogā darināts ķēniņa Zālamana troņa zāles modelis.

Kamēr uzlabotais UH-60 helikoptera modelis zemu laidās pār Poto- maku, CIP aģents Simkinss paskatījās pulkstenī. Pēc sešām minūtēm ieradīsies viņu vilciens. Viņš izelpoja un pa logu vērīgi palūkojās uz mirdzošo Brīvmūrnieku memoriālu pie apvāršņa. Simkinss bija spiests atzīt, ka šis spožais tornis ir tikpat iespaidīgs kā visas pārējās būves Nacionālajā alejā. Simkinss ne reizi nebija iegājis šajā memoriālā, un šovakar nekas nenotiks citādi. Ja viss noritēs saskaņā ar plānu, tad Roberts Lengdons un Ketrina Solomona vairs nekad neiznāks no metro stacijas.

- Uz turieni! - Simkinss uzkliedza pilotam, rādīdams uz Kingstrītas metro staciju pretī memoriālam. Pilots pagrieza helikopteru un nosēdināja to Šatera kalna pakājes zālienā.

Gājēji pārsteigti skatījās, kā Simkinss kopā ar komandu izlēca no helikoptera, aizšāvās pāri ielai un noskrēja lejā uz Kingstrītas staciju. Uz kāpnēm vairāki pasažieri atlēca sāņus, cieši piespiezdamies pie sienām, kad viņiem garām aizdārdināja bruņoti vīri melnās drēbēs.

Kingstrītas stacija izrādījās lielāka, nekā Simkinss bija gaidījis. Cik varēja noprast, tā apkalpoja vairākas metro līnijas - Zilo, Dzelteno un Arntrak. Viņš pieskrēja pie metro kartes, kas atradās pie sienas, uzmeklēja Brīvības laukumu un tiešo līniju, kas veda uz šo vietu.

-    Zilā līnija, dienvidu perons! - Simkinss uzsauca. - Dodieties turp un aizvāciet visus no turienes! - Komanda aizsteidzās prom.

Simkinss pieskrēja pie biļešu kases, pazibināja savu dienesta apliecību un uzkliedza iekšā sēdošajai sievietei:

-    Nākamais vilciens no Centrālās metro stacijas… cikos tam jāierodas?

Sieviete izskatījās pārbijusies.

-    īsti nezinu. Zilās līnijas vilcieni ierodas ik pēc vienpadsmit minūtēm. Tie nebrauc saskaņā ar noteiktu grafiku.

-    Cik ilgs laiks pagājis kopš pēdējā vilciena?

-     Piecas… varbūt sešas minūtes. Ne vairāk.

Tērners parēķināja. Ideāli. Ar nākamo vilcienu jāierodas Lengdonam.

Ātri braucošajā metro vagonā Ketrina Solomona neomulīgi sagrozījās uz cietā plastmasas sēdekļa. Spožo spuldžu gaisma griezās viņai acīs, un Ketrina cīnījās ar vēlmi kaut vai tikai uz sekundi aizvērt acis. Lengdons sēdēja viņai blakus tukšajā vagonā, truli raudzīdamies uz ādas somu pie savām kājām. Ari viņa plakstiņi izskatījās smagi, it kā braucošā vagona ritmiskā šūpošanās pamazām ieaijātu viņu transā.

Ketrina domās iztēlojās Lengdona somas savādo saturu. Kāpēc CIP vajadzīga šī piramīda? Belamī bija teicis, ka varbūt Sato dzenas pēc piramīdas, jo zina, kāds ir tās patiesais spēks. Un tomēr… Pat tad, ja ši piramīda kaut kā patiešām atklāj senu noslēpumu atrašanās vietu, Ketrinai tomēr bija grūti noticēt, ka CIP varētu interesēties par tai piedēvētajām pirmatnējām mistiskām gudrībām.

Taču viņa sev atgādināja, ka CIP vairākas reizes pieķerta tādu parapsiholoģijas programmu vadīšanā, kas jau robežojās ar seno maģiju un misticismu. 1995. gadā, pateicoties "Stargate/Scannate" skandālam, bija atklājusies kāda slepena CIP tehnoloģija, kas saukta par redzēšanu no attāluma, - kaut kas līdzīgs telepātiskam ceļojumam, kas ļāva "skatītājam" pievērst sava prāta acis jebkurai vietai uz zemes un spiegot tur bez fiziskas klātbūtnes. Protams, šāda tehnoloģija nebija nekas jauns. Mistiķi to dēvēja par astrālo projekciju, jogi - par ārpusķermeņa pieredzi. Diemžēl šausmu pārņemtie Amerikas nodokļu maksātāji to nosauca par absurdu, un programma tika pārtraukta. Vismaz publiski.

Ironiski, taču Ketrina spēja saredzēt, kā saistītas CIP neveiksmīgās programmas un viņas pašas sasniegumi noētikas zinātnē.

Ketrinai ļoti gribējās piezvanīt policijai un noskaidrot, vai Kelore- mas augstienē kaut kas ir atrasts, taču viņai ar Lengdonu tagad nebija telefona, turklāt sazināties ar varas iestādēm droši vien tik un tā būtu aplami; nevarēja jau zināt, cik tālu sniedzās Sato ietekme.

Pacieties, Ketrina. Jau pēc dažām minūtēm viņi atradīsies drošā slēptuvē, viesos pie cilvēka, kurš solījis viņiem atbildes uz jautājumiem. Ketrina cerēja, ka šīs atbildes, lai kādas tās ari būtu, palīdzēs viņai izglābt brāli.

-    Robert? - viņa nočukstēja, paskatījusies uz metro karti. - Nākamā pietura ir mūsējā.

Lengdons lēni atguvās no pārdomām.

-     Skaidrs, paldies. - Kamēr vilciens dārdēdams brauca uz stacijas pusi, viņš paņēma savu somu un uzmeta Ketrinai šaubu pilnu skatienu. - Cerēsim, ka mūsu ierašanās noritēs mierīgi.

Kad Tērners Simkinss noskrēja lejā, lai pievienotos saviem vīriem, uz metro perona vairs nebija neviena cilvēka un viņa komanda patlaban izvietojās pa visu peronu, ieņemot pozīcijas aiz neskaitāmajiem balsta stabiem. Otrā perona galā tunelī atbalsojās tāla dārdoņa; kad tā kļuva skaļāka, Simkinss juta, ka ap viņu noviļņojas sasmakuša, silta gaisa plūsma.

Aizbēgt nav iespējams, Lengdona kungs.

Simkinss pagriezās pret abiem aģentiem, kuriem bija pavēlējis palikt līdzās uz perona.

-     Izņemiet dienesta apliecības un ieročus. Šie vilcieni darbojas automātiski, taču tiem visiem ir vadītājs, kurš atver durvis. Uzmeklējiet viņu. >

Tunelī parādījās vilciena priekšējais prožektors, un gaisu caururba spiedzošu bremžu skaņa. Kad vilciens iebrāzās stacijā un sāka samazināt ātrumu, Simkinss un abi aģenti pārliecās pāri sliedēm, vicinādami CIP dienesta apliecības un pūlēdamies saskatīties ar vadītāju, kamēr tas vēl nav paguvis atvērt durvis.

Vilciens strauji tuvojās. Beidzot trešajā vagonā Simkinss ieraudzīja izbiedētā vadītāja seju, kurš acīmredzot pūlējās aptvert, kāpēc trīs melnā ģērbti vīri māj viņam ar dienesta apliecībām. Simkinss metās pie vilciena, kurš tūdaļ pilnīgi apstāsies.

-        CIP! - Simkinss sauca, rādīdams savu dienesta apliecību. - NEATVERIET durvis! - Kad vilciens lēni aizslīdēja garām, Simkinss piesteidzās pie trešā vagona un uzkliedza: - Neveriet vaļā durvis! Vai sapratāt?! Neveriet vaļā durvis!

Iepletis acis, vadītājs vairākas reizes pamāja. Vilciens apstājās.

-    Kas noticis? - viņš noprasīja pa sānu logu.

-    Tālāk nebraukt! - Simkinss pavēlēja. - Un neveriet vaļā durvis.

-     Labi.

-    Vai varat mūs ielaist pirmajā vagonā?

Vilciena vadītājs pamāja. Izskatīdamies pārbijies, viņš izkāpa no vilciena un aizvēra aiz sevis durvis. Tad viņš pavadīja Simkinsu un aģentus līdz pirmajam vagonam un manuāli atvēra durvis.

-    Atkal aizslēdziet tās, - Simkinss pavēlēja, izvilkdams ieroci, un tad kopā ar saviem vīriem iesteidzās pirmā vagona spilgtajā gaismā. Vilciena vadītājs aizslēdza durvis aiz viņiem.

Pirmajā vagonā atradās tikai četri pasažieri - trīs pusaudži un veca sieviete un visi izskatījās saprotami izbijušies, ieraugot ienākam trīs bruņotus vīrus. Simkinss parādīja savu dienesta apliecību.

-     Viss ir kārtibā. Palieciet savās vietās.

Tagad Simkinss kopā ar vīriem sāka pārmeklēt vilcienu, virzīdamies uz tā galu, ejot cauri visiem vagoniem pēc kārtas - "izspiežot zobu pastu", kā šāda rīcība tika dēvēta apmācibu nometnē. Vilcienā atradās pavisam maz pasažieru; izgājuši cauri pusei vagonu, aģenti tā arī nebija ieraudzījuši nevienu, kurš kaut vai attāli līdzinātos Robertam Lengdonam un Ketrinai Solomonai. Tomēr Simkinss nezaudēja pārliecību. Metro vilcienā vispār nebija iespējams noslēpties. Tur nebija ne tualešu, ne glabātuvju, ne rezerves izeju. Pat tad, ja meklējamie ieraudzījuši vajātājus iekāpjam vilcienā un aizbēguši uz pēdējo vagonu, viņiem nebija kur sprukt. Atgrūst vaļā durvis bija gandrīz neiespējami, turklāt Simkinss bija licis saviem vīriem uzmanīt peronu un abas vilciena puses.

Pacietību.

Tomēr, nonācis līdz priekšpēdējam vagonam, Simkinss sajuta nemieru. Šajā vagonā atradās tikai viens pasažieris - kāds ķīnietis. Simkinss un viņa viri izgāja cauri vagonam, uzmanīgi pārmeklēdami katru vietu, kur bija iespējams paslēpties. Nekā.

-    Uz pēdējo vagonu, - Simkinss pavēlēja, paceldams ieroci. Iegājuši pēdējā vagonā, visi trīs tūdaļ apstājās un vērās sev taisni priekšā.

Kas, pie velna…?! Simkinss aiztraucās līdz tukšā vagona galam, ielūkodamies aiz visiem sēdekļiem. Asinīm vāroties, viņš apsviedās pret saviem vīriem.

-    Velns parāvis, kur viņi palikuši?!

79.NODAĻA

Astoņas jūdzes uz ziemeļiem no Alekša ndrijas, Virdžinijas štatā, Roberts Lengdons un Ketrina Solomona mierīgi soļoja pāri apsarmojušam mauriņam.

-     Tev vajadzētu kļūt par aktrisi, - Lengdons aizrādīja, vēl aizvien brīnīdamies par Ketrinas attapību un spēju improvizēt.

-    Tu pats arī nebiji nemaz tik peļams. - Ketrina viņam uzsmaidīja.

Sākumā Lengdons nebija sapratis Ketrinas negaidīto ķēmošanos taksometrā. Pēkšņi viņa uzstāja, ka jābrauc uz Brīvības laukumu, aizbildinādamās ar kaut kādu atklājumu par sešstaru zvaigzni un Savienoto Valstu lielo valsts zīmogu. Viņa bija uzzīmējusi uz viena dolāra banknotes labi zināmu sazvērestības teorijas attēlu un tad pieprasījusi, lai Lengdons vērīgi paskatās turp, kur viņa rādīja.

Beidzot Lengdons aptvēra, ka Ketrina rāda nevis uz naudaszīmi, bet gan uz sīciņu indikatora lampiņu aiz šofera sēdekļa. Spuldzīte bija tik netīra, ka viņš to nemaz nebija ievērojis. Paliecies uz priekšu, Lengdons atskārta, ka spuldzīte izstaro blāvu, sarkanu mirdzumu. Un vēl - tieši zem degošās spuldzītes viņš saskatīja tris izbalējušus vārdus.

"SAZIŅAS IEKĀRTA DARBOJAS".

Iztrūcies Lengdons vēlreiz paskatījās uz Ketrinu, kuras drudžainais skatiens mudināja paraudzīties uz priekšu. Viņš paklausīja, slepus palūkodamies cauri atdalošajam lodziņam. Taksometra šofera mobilais telefons atradās uz priekšējā paneļa. Tas bija līdz galam atvērts, izgaismots, pavērsts pret saziņas iekārtas skaļruni. Jau nākamajā mirklī Lengdons saprata, kāpēc Ketrina tā rīkojusies.

Viņi zina, ka mēs atrodamies šajā taksometrā… viņi ir noklausījušies mūsu sarunas.

Lengdonam nebija ne jausmas, cik laika viņiem vēl atlicis līdz brīdim, kad taksometrs tiks apturēts un ielenkts, taču viņš saprata, ka jārīkojas ātri. Tai pašā mirklī viņš sāka piedalīties spēlē. Ketrinas vēlme doties uz Brīvības laukumu bija saistīta nevis ar piramīdu, bet gan ar lielo metro staciju - Centrālo staciju -, no kuras viņi pa Sarkano, Zilo vai Oranžo līniju varēja doties jebkurā no sešiem dažādiem virzieniem.

Brīvības laukumā viņi izlēca no taksometra, un Lengdons ņēma visu savās rokās, šo to improvizēdams, lai radītu nojausmu par vēlēšanos doties uz Brīvmūrnieku memoriālu Aleksandrijā, lai pēc tam kopā ar Ketrinu noskrietu lejā uz metro staciju, aizšautos garām Zilās līnijas peroniem un tālāk uz Sarkano līniju. Tur viņi iesēdās vilcienā, kurš brauca pretējā virzienā.

Nobraukuši sešas pieturas ziemeļu virzienā uz Tenlītaunu, viņi vieni paši izkāpa klusā, turīgu ļaužu apdzīvotā apkaimē. Pie apvāršņa tūlīt atklājās viņu ceļa mērķis, augstākā būve vairāku jūdžu rādiusā. Tā atradās plašā, rūpīgi koptā mauriņā pavisam netālu no Masačūsetsas avēnijas.

Tagad viņi bija nozuduši no radara, kā izteicās Ketrina, un abi aiz- soļoja pa mitro zāli. Pa labi atradās viduslaiku stilā iekārtots dārzs, kas izslavēts ar saviem senajiem rožu krūmiem un Ēnu nama lapeni. Viņi pagāja garām dārzam un devās tieši pie greznās ēkas, uz kuru bija uzaicināti. Patvērums, kurā ir desmit akmeņi no Sīnāja kalna. Viens no pašām debesīm un viens - ar Lūkas tumšā tēva seju.

-    Naktī es šeit nekad neesmu bijusi, - Ketrina sacīja, cieši raudzīdamās uz spoži izgaismotajiem torņiem. - Tas ir tik aizraujoši!

Lengdons piekrita, jo bija jau aizmirsis, cik iespaidīga patiesībā ir šī vieta. Neogotikas šedevrs slējās vēstniecību rajona ziemeļu galā. Lengdons jau gadiem te nebija staigājis - kopš tās reizes, kad uzrakstīja par to kādam bērnu žurnālam, cerēdams modināt jaunajos amerikāņos interesi ierasties un aplūkot šo pārsteidzošo vēstures pieminekli. Viņa raksts "Mozus, Mēness akmeņi un "Zvaigžņu kari"" uz daudziem gadiem bija kļuvis par tūristiem domātas literatūras sastāvdaļu.

Vašingtonas Nacionālā katedrāle, Lengdons nodomāja, pēc tik daudzu gadu prombūtnes pēkšņi izjuzdams gaidas. Kur gan vēl labāk varētu apvaicāties par Vienu Patieso Dievu?

-     Vai šajā katedrālē patiešām atrodas desmit akmeņi no Sīnāja kalna? - Ketrina jautāja, pētīdama abus vienādos zvanu torņus.

-    Līdzās galvenajam altārim, - pamājis atbildēja Lengdons. - Tie simbolizē desmit baušļus, ko Mozus saņēma Sīnāja kalnā.

-    Un te ir ari akmens no Mēness?

Akmens no pašām debesīm.

-     Jā. Vienu no vitrāžas logiem sauc par Kosmosa logu, un tajā ir iestrādāts Mēness akmens gabals.

-     Labi, bet par to pēdējo tu noteikti nerunāji nopietni. - Ketrinas skaistajās acīs pazibēja skepse. - Tā ir… Dārta Veidera statuja?

Lengdons iesmējās.

-     Lūkas Debessgājēja tumšais tēvs? Pilnīgi noteikti. Veiders ir viena no Nacionālās katedrāles vispopulārākajām groteskām. - Viņš norādīja augstu gaisā uz rietumu puses torņiem. - Naktī viņu grūti saskatīt, taču viņš tur ir.

-     Ko gan Dārts Veiders dara Vašingtonas Nacionālajā katedrālē?

-    Bērniem konkursā tika uzdots izkalt gargujas, kas atainotu ļaunuma seju. Dārts uzvarēja.

Viņi nonāca pie milzīgajām kāpnēm, kas veda uz galveno ieeju astoņdesmit pēdas augstā arkā zem satriecoši skaista rozetes loga. Kad abi kāpa augšā, Lengdona domas pievērsās noslēpumainajam svešiniekam, kurš viņiem bija piezvanījis. Lūdzu, neminēsim vārdus… Sakiet, vai izdevās nosargāt jums uzticēto karti? Lengdonam sāpēja plecs no smagās akmens piramīdas nēsāšanas, un viņš ļoti gribēja to nolikt zemē. Patvērums un atbildes.

Uzkāpuši augšā, viņi ieraudzīja iespaidīgas divvērtņu durvis.

-    Vai mums gluži vienkārši jāpieklauvē? - Ketrina jautāja.

Lengdons bija lauzījis galvu par to pašu, taču tagad vienas no durvīm čīkstot atvērās.

-    Kas tur ir? - kāds vārgā balsī apvaicājās. Uz sliekšņa parādījās vecs, savītis vīrs. Viņš bija ģērbies priestera drānās, viņa skatiens šķita tukšs, acis - blāvas un baltas, kataraktas aizmiglotas.

-    Mans vārds ir Roberts Lengdons, - skanēja atbilde. - Mēs ar Ketrinu Solomonu meklējam patvērumu.

Aklais vīrs atviegloti nopūtās.

-    Paldies Dievam. Es jūs gaidīju.

80.NODAĻA

Vorenā Belami pēkšņi modās cerības stariņš.

Direktorei Sato nupat bija piezvanījis īpašās vienības aģents, un viņa nekavējoties izplūda garā tirādē.

-    Tad atrodiet viņus, nolādēts! - japāniete kliedza telefonā. - Mums vairs nav laika! - Tad viņa beidza sarunu un tagad nikni staigāja šurpu turpu Belamī priekšā, it kā nespētu izlemt, ko darīt tālāk.

Beigu beigās viņa apstājās tieši Belamī priekšā un pagriezās.

-     Belamī kungs, es jums jautāšu vienu un tikai vienu reizi. - Sato ieskatījās viņam dziļi acīs. - Vai jums ir kāda nojauta, kur palicis Roberts Lengdons? Jā vai nē?

Lai arī tā bija vairāk nekā nojauta, Belamī papurināja galvu.

-     Nē.

Sato caururbjošais skatiens ne mirkli nenovērsās no viņa.

-     Diemžēl manos darba pienākumos ietilpst ari noteikšana, kad cilvēks melo.

Kapitolija Arhitekts novērsās.

-    Piedodiet, es nevaru jums palīdzēt.

-     Arhitekt Belamī, - Sato turpināja, - šovakar dažas minūtes pāri septiņiem jūs ieturējāt vakariņas ārpilsētas restorānā, kad jums piezvanīja kāds cilvēks, lai paziņotu, ka ir nolaupījis Pīteru Solomonu.

Pēkšņi Belamī sastinga bailēs un atkal paskatījās viņai acīs. Kā jūs to varat zināt?

-     Šis cilvēks, - Sato turpināja, - jums pateica, ka ir nosūtījis Robertu Lengdonu uz Kapitolija ēku un uzticējis viņam kādu uzdevumu. Un tā veikšanai bija vajadzīga jūsu palīdzība. Viņš brīdināja, ka jūsu draugs Pīters Solomons mirs, ja Lengdons šo uzdevumu neizpildīs. Jūs panikā sākāt zvanīt uz visiem Pītera telefona numuriem, taču jums neizdevās ar viņu sazināties. Gluži saprotams, ka pēc tam jūs steidzāties uz Kapitoliju.

Belamī nespēja pat iedomāties, kā Sato zina par šo telefona zvanu.

-    Bēgot prom no Kapitolija, - Sato sacīja, kūpinādama cigareti, - jūs nosūtījāt īsziņu Solomona nolaupītājam, lai apliecinātu, ka jums ar Lengdonu veiksmīgi izdevies tikt pie brīvmūrnieku piramīdas.

No kurienes viņa ņem savu informāciju? Belamī netika gudrs. Pat Lengdons nezina, ka es nosūtīju to īsziņu. Iegājis tunelī, kas veda uz Kongresa

bibliotēku, Belami uzreiz bija iegriezies elektribas telpā, lai ieslēgtu remonta apgaismojumu. Un tajā mirkli viņš bija nolēmis aši nosūtīt īsziņu Solomona sagūstītajam, lai pavēstītu par Sato iesaistīšanos un tomēr no jauna pārliecinātu, ka viņi - Belamī un Lengdons - ir sadabūjuši brīvmūrnieku piramīdu un patiešām ir gatavi izpildīt nolaupītāja prasības. Tie, protams, bija meli, taču Belamī cerēja, ka pēc šāda atkārtota apliecinājuma gan viņam, gan Pīteram Solomonam izdosies iegūt laiku un arī paslēpt piramīdu.

-    Kas jums teica, ka esmu sūtījis īsziņu? - Belamī noprasīja.

Sato uz sola līdzās Belamī kungam nometa viņa mobilo telefonu.

-    Nav jau vajadzīga nekāda īpašā prasme.

Tagad Belamī atcerējās, ka aģenti bija atņēmuši viņam telefonu un atslēgas.

-     Kas attiecas uz pārējo dienesta informāciju, - Sato turpināja, - tad saskaņā ar terorisma apkarošanas likumu man ir tiesības noklausīties ikviena cilvēka telefona sarunas, ja es tās uzskatu par reāli bīstamām valsts drošībai. Es uzskatu, ka Pīters Solomons ir bīstams, un tāpēc vakar vakarā sāku rīkoties.

Tikai ar pūlēm Belamī spēja aptvert direktores Sato sacīto.

-    Jūs noklausāties Pītera telefona sarunas?

-    Jā. Tieši tā es uzzināju, ka nolaupītājs zvanījis jums uz restorānu. Jūs piezvanijāt Pīteram uz mobilo telefonu un atstājāt satraukuma pilnu ziņu, kurā paskaidrojāt, kas nupat noticis.

Belamī aptvēra, ka viņai taisniba.

-     Un vēl mēs pārtvērām zvanu no Roberta Lengdona, kurš atradās Kapitolija ēkā un jutās ārkārtīgi apmulsis, atklājot, ka ar viltu piedabūts tur ierasties. Es nekavējoties devos uz Kapitoliju un ierados pirms jums, jo biju tuvāk šai ēkai. Kā man ienāca prātā pārbaudīt Lengdona somas rentgena uzņēmumu? Kad sapratu, ka tajā visā iesaistīts arī Lengdons, es liku saviem darbiniekiem no jauna pārbaudīt šķietami nekaitīgu agra rīta telefona zvanu Lengdonam no Pītera Solomona mobilā telefona. Nolaupītājs, izlikdamies par Solomona asistentu, pierunāja Lengdonu ierasties un nolasīt lekciju, kā ari paņemt līdzi sainīti, ko Pīters viņam uzticējis. Tā kā Lengdons nevēlējās neko paskaidrot par šo sainīti, es pieprasīju Lengdona somas rentgena uzņēmumu.

Kapitolija Arhitektam bija grūti domāt. Nācās atzīt, ka Sato stāsts izklausās ticams, un tomēr te kaut kas nebija kārtībā.

-     Bet… kā jūs vispār varējāt iedomāties, ka Pīters Solomons spētu apdraudēt valsts drošību?

-    Ticiet man, Pīters Solomons ļoti nopietni apdraud valsts drošību, - Sato atcirta. - Un… godīgi sakot, Belamī kungs, jūs tāpat.

Belamī strauji izslējās, un roku dzelži iegriezās viņa plaukstu locītavās.

-    Kā, lūdzu?

Sato izmocīja smaidu.

-    Jums, brīvmūrniekiem, gan patīk riskantas spēles. Jūs glabājat ļoti, ļoti bīstamu noslēpumu.

Vai viņa runā par Senajām mistērijām?

-    Par laimi, jums allaž izdevies savus noslēpumus saglabāt. Diemžēl pēdējā laikā esat kļuvuši nevērīgi, un šonakt jūsu bīstamākais noslēpums tiks atklāts visai pasaulei. Varat man ticēt, ka sekas būs katastrofālas. Ja vien mums neizdosies to novērst.

Belamī samulsis skatījās uz CIP Drošības pārvaldes direktori.

-    Ja jūs nebūtu man uzbrucis, - Sato piebilda, - tad būtu sapratis, ka mēs ar jums esam vienā komandā.

Vienā komandā. Izdzirdējis šos vārdus, Belami pēkšņi iedomājās kaut ko tādu, ko bija gandrīz neiespējami aptvert. Vai Sato ir "Austrumu zvaigznes" locekle? "Austrumu zvaigznes" ordeni bieži uzskatīja par brīvmūrniekiem radniecīgu organizāciju, un tas atbalstīja līdzīgu mistisku labvēlības, slepenu gudrību un garīgu aizspriedumu neesamības filozofiju. Vienā komandā? Man ir uzlikti roku dzelži! Viņa noklausās Pītera telefona sarunas!

-    Jūs man palīdzēsiet apturēt šo cilvēku, - Sato paziņoja. - Viņš var izraisīt kataklizmu, no kuras šī valsts varbūt nemaz neatgūsies. - Viņas seja bija stinga kā akmens.

-    Tad kāpēc jūs viņu neizsekojat?

Sato skatiens pauda neticību.

-    Jūs domājat, ka es necenšos? Mana noklausīšanās ierīce Solomona mobilajā telefonā pārtrauca darboties, pirms mēs paguvām noskaidrot tā atrašanās vietu. Izskatās, ka viņa otrais telefons ir vienreiz lietojams un to ir teju neiespējami izsekot. Privāto lidmašīnu kompānijā mums pastāstīja, ka Lengdona lidojumu rezervējis Solomona asistents, izmantojot Solomona mobilo telefonu un Solomona Marquis ļet karti. Nav nekādu pēdu. Tam gan nav nekādas nozīmes. Pat tad, ja mēs noskaidrosim, kur tieši šis cilvēks atrodas, es nevaru riskēt, iebrūkot un mēģinot viņu notvert.

-    Kāpēc ne?!

-    Es nevēlētos jums to stāstīt, jo šī informācija ir slepena, - Sato atteica, nepārprotami zaudēdama pacietību. - Es lūdzu jūs uzticēties man.

-     Bet es jums neuzticos!

Japānietes skatiens bija ciets kā ledus. Viņa pēkšņi pagriezās un uzsauca:

-    Aģent Hartman! Koferīti, lūdzu.

Belami izdzirdēja, kā nošņāc elektroniskās durvis, un "Džungļos" ienāca kāds aģents. Viņam rokā bija spīdīgs metāla koferītis, kuru viņš nolika zemē blakus Drošības pārvaldes direktorei.

-     Izejiet ārā, - Sato pavēlēja.

Aģents aizgāja, durvis atkal nošņāca, un tad iestājās klusums.

Sato pacēla metāla koferīti, ielika to sev klēpī un atvēra slēdžus. Tad viņa lēni pacēla acis uz Belamī.

-    Es negribēju to darit, taču mums vairs nav laika un jūsu dēļ man nekas cits neatliek.

Nopētijis savādo koferīti, Belami sajuta, ka viņu pārņem bailes. Vai viņa mani spīdzinās? Viņš atkal mēģināja atbrīvoties no roku dzelžiem.

-    Kas ir tajā koferītī?

-    Kaut kas tāds, kas jūs pārliecinās man piekrist, - drūmi pasmaidījusi, atbildēja Sato. - To es jums garantēju.

81.NODAĻA

Pazemes telpa, kura Malaks piekopa Mākslu, bija atjautīgi paslēpta. Nejaušam apmeklētājam tas šķita pilnīgi parasts - tipisks pagrabs ar tvaika katlu, drošinātāju kārbu, malkas grēdu un visdažādākajām mantām. Tomēr šis pagrabs bija tikai daļa no Malaka mājas pazemes telpas. Prāva platība bija norobežota ar sienu, lai viņš tur varētu nodoties savām slepenajām nodarbēm.

Malaka privātā darba telpa sastāvēja no vairākām mazām istabām, un katra bija domāta īpašam mērķim. Šajā zonā varēja iekļūt vienīgi pa stāvu rampu, kurai varēja slepeni piekļūt no dzīvojamās istabas, un tādējādi šī zona būtībā bija neatrodama.

Šovakar, kad Malaks kāpa lejā pa rampu, viņa miesā ietetovētās si- gilas un zīmes pagraba īpaši pielāgotajā debeszilajā apgaismojumā šķita atdzīvojušās. Zilganās miglas ieskauts, viņš pagāja garām vairākām aizvērtām durvīm un devās tieši uz lielāko istabu gaiteņa galā.

Svētumu svētums, kā Malakam patika to dēvēt, bija precīzs kvadrāts ar divpadsmit pēdas garām malām. Zodiakā ir divpadsmit zīmes. Dienā ir divpadsmit stundas. Paradīzē ir divpadsmit vārti. Istabas pašā centrā atradās akmens galds - kvadrāts ar septiņas pēdas garām malām. Atklāsmei ir septiņi zīmogi. Templim ir septiņi pakāpieni. Virs galda centra karājās rūpīgi noregulēts gaismas avots, kas periodiski izgriezās cauri iepriekš noteiktu krāsu spektram, ik pēc sešām stundām veicot pilnu ciklu saskaņā ar svēto Planētu stundu tabulu. Yanor stunda ir zila. Nas- nia stunda ir sarkana. Salam stunda ir balta.

Šobrīd valdīja Caerra stunda, tādēļ telpas apgaismojums bija maigi purpursarkans. Tērpies vienīgi zīda gurnautā, kas sedza dibenu un kastrēto dzimumlocekli, Malaks sāka sagatavošanās darbus.

Viņš rūpīgi sajauca kvēpināšanai nepieciešamās ķimikālijas, ko vēlāk aizdedzinās, lai iesvētītu gaisu. Tad viņš salocīja dabiskā zīda mantiju, ko beigās apliks gurnauta vietā. Un visbeidzot viņš šķīstīja pla- kanpudeli ar ūdeni, lai varētu iesvaidīt savu upuri. To paveicis, viņš nolika visas sagatavotās sastāvdaļas uz maza galdiņa.

Pēc tam Malaks piegāja pie plaukta, paņēma ziloņkaula lādīti, aiznesa līdz mazajam galdiņam un nolika blakus citiem priekšmetiem. Vēl nebūdams gatavs to izmantot, viņš tomēr nespēja nociesties, neatvēris vāku, lai apbrīnotu šo dārgumu.

Nazis.

Ziloņkaula lādītē melna samta šūpulī mirdzēja upurēšanas nazis, ko Malaks bija glabājis īpaši šim vakaram. Pagājušajā gadā viņš to iegādājās Tuvo Austrumu senlietu melnajā tirgū par 1,6 miljoniem dolāru.

Visslavenākais nazis cilvēces vēsturē.

Šis dārgais, neiedomājami senais asmens, ko uzskatīja par pazudušu, bija darināts no dzelzs un iestiprināts kaula spalā. Gadsimtu gaitā tas bija piederējis neskaitāmiem ietekmīgiem cilvēkiem. Taču pēdējo gadu desmitu laikā tas skaitījās nozudis un nīkuļoja kādā slepenā privāt- kolekcijā. Malakam nācās krietni nopūlēties, lai to iegūtu. Viņam bija aizdomas, ka asinis uz šī naža nav lijušas vairākus gadu desmitus… iespējams, pat gadsimtus. Šonakt asmens atkal sajutīs upura garšu - tieši šādam nolūkam taču tas trits.

Malaks saudzīgi izcēla nazi no mīkstā polsterējuma un bijīgi nospodrināja asmeni ar šķīstītā ūdenī samērcētu zīda drānu. Kopš pirmajiem vienkāršajiem eksperimentiem Ņujorkā viņa prasme bija ievērojami attīstījusies. Malaka piekoptā tumsas Māksla dažādās valodās dēvēta dažādos vārdos, taču - lai kā to arī sauktu, tā bija precīza zinātne. Šī pirmatnējā tehnoloģija savulaik kalpojusi par atslēgu varas vārtiem, bet jau sen atstumta, iedzīta okultisma un maģijas ēnās. Tos dažus, kuri vēl aizvien praktizēja šo Mākslu, uzskatīja par jukušiem, taču Malaku nebija tik viegli piemānīt. Šis darbs nav domāts vārguļiem. Senā tumsas Māksla, tāpat kā mūsdienu zinātne, bija disciplīna ar precīzām formulām, konkrētām sastāvdaļām un rūpīgi izvēlētu rīcības laiku.

ŠI Māksla vis nebija mūsdienu bezspēcīgā melnā maģija, ko bieži vien pavirši piekopa ziņkārīgi ļaudis. Šī Māksla, tāpat kā kodolfizika, spēja atbrīvot neiedomājamu spēku. Tās brīdinājums skanēja baisi: neprasmīgs praktizētājs var nonākt atplūdu straumes varā un tikt iznīcināts.

Beidzis apbrīnot svēto nazi, Malaks pievērsās bieza pergamenta loksnei, kas gulēja uz galda viņam priekšā. Šo pergamentu viņš bija izgatavojis no jaundzimuša jēra ādas. Atbilstoši protokolam, šis jērs bija šķīsts, jo vēl nebija sasniedzis dzimumbriedumu. Līdzās pergamentam atradās rakstāmais, ko Malaks bija pagatavojis no vārnas spalvas, sudraba šķīvītis un trīs degošas sveces, kas izvietotas ap misiņa kausu. To collas dziļumā pildīja biezs, koši sarkans šķidrums.

Pītera Solomona asinis.

Asinis ir mūžības tinktūra.

Malaks paņēma rakstāmspalvu, uzlika uz pergamenta savu kreiso plaukstu un, iemērcis spalvas galiņu asinis, rūpīgi apvilka ieplesto pirkstu kontūru. To paveicis, viņš papildināja zīmējumu ar pieciem Seno mistēriju simboliem, pa vienam uz katra pirksta gala.

Kronis… tas valdnieks, par kādu es kļūšu.

Zvaigzne… debesis, kuras noteikušas manu likteni.

Saule… manas dvēseles apgaismība.

Lukturis… cilvēces izpratnes vārgā gaisma.

Un atslēga… iztrūkstošā daļa, kura šonakt beidzot nonāks manā īpašumā.

Pabeidzis zīmēšanu ar asinīm, Malaks pacēla pergamentu, lai trīs sveču gaismā atzinīgi nopētītu savu darbu. Viņš nogaidīja, kamēr asinis nožūst, un tad trīskārt salocīja pergamentu. Skaitīdams ēteriskus, senus spēka vārdus, Malaks pielika pergamentu pie trešās sveces, un tas uzliesmoja. Viņš nolika liesmojošo pergamentu uz sudraba šķīvja un ļāva tam degt. Pamazām ogleklis dzīvnieka ādā pārvērtās par birstošiem, melniem pelniem. Kad liesma bija apdzisusi, Malaks rūpīgi iebēra pelnus misiņa kausā ar asinīm un pēc tam ar vārnas spalvu visu izmaisīja.

Šķidrums kļuva pavisam tumšs, gandrīz melns.

Turēdams abās plaukstās, Malaks pacēla kausu virs galvas un noskaitīja pateicību, melodiski skandējot senos eiharistijas vārdus. Tad viņš rūpīgi ielēja tumšo šķidrumu stikla pudelītē un aizkorķēja to. Ar šo tinti Malaks grasījās aprakstit nenotetovēto galvvidu un pabeigt savu šedevru.

82.NODAĻA

Vašingtonas Nacionālā katedrāle ir sestā lielākā pasaulē un slejas augstāk par trlsdesmitstāvu debesskrāpi. Šo gotikas šedevru rotā vairāk nekā divsimt vitrāžas logi, piecdesmit trīs zvani un ērģeles ar 10 647 stabulēm, un tas spēj uzņemt vairāk nekā trīs tūkstošus dievlūdzēju.

Tomēr šovakar milzīgā katedrāle bija tukša.

Viņa svētība Kolins Gelovejs - katedrāles prāvests - radīja iespaidu, it kā būtu dzīvojis mūžīgi. Viņš bija salīcis un sanīcis, ģērbies vienkāršā, melnā sutanā un akls šļūca uz priekšu, nebilzdams ne vārda. Lengdons un Ketrina klusēdami tumsā sekoja viņam pa četrsimt pēdas garo joma centrālo eju, kas bija gandrīz nemanāmi izliekta pa kreisi, lai radītu mīkstinošu optisku ilūziju. Kad viņi nonāca līdz krusta centram, prāvests ieveda abus aiz altārtelpas greznā aizslietņa - simboliskas robežas starp publisko daļu un tālāk izvietoto svētnīcu.

Altārtelpā vēdīja vīraka smarža. Šī svētā telpa bija tumša, to apgaismoja vienīgi netieši atspīdumi ar lapu ornamentu rotātajās velvēs virs galvas. Piecdesmit štatu karogi karājās virs prezbitērija, kas bija grezni rotāts ar vairākiem retabliem, kuros redzamas Bībeles ainas. Prāvests Gelovejs soļoja tālāk, acīmredzot zinādams šo ceļu no galvas. Uz mirkli Lengdonam šķita, ka viņi dodas tieši pie galvenā altāra, kurā iemūrēti desmit akmeņi no Sīnāja kalna, taču vecais prāvests nogriezās pa kreisi un taustīdamies iegāja pa neuzkrītošām durvīm, kas veda uz administratīvo piebūvi.

Pa īsu gaiteni viņi nonāca pie kabineta durvīm, ko rotāja misiņa plāksnīte:

Viņa svētība dr. Kolins Gelovejs Katedrāles prāvests

Gelovejs atvēra durvis un ieslēdza gaismu, acīmredzot pieradis šādi izrādīt pieklājību saviem viesiem. Ielaidis abus iekšā, viņš aizvēra durvis.

Prāvesta kabinets bija mazs, taču izsmalcināts, ar augstiem grāmatplauktiem, rakstāmgaldu, kokgrebumiem rotātu skapi un privātu vannas istabu. Pie sienām karājās 16. gadsimta gobelēni un vairākas reliģiska satura gleznas. Vecais prāvests norādija uz diviem ādas krēsliem tieši pretī viņa rakstāmgaldam. Lengdons ar Ketrinu apsēdās, juzdamies pateicīgs, ka beidzot var nolikt smago somu uz grīdas sev pie kājām.

Patvērums un atbildes, Lengdons domās atkārtoja, atslīgdams ērtajā krēslā.

Vecais vīrs, vilkdams kājas, apgāja apkārt rakstāmgaldam un apsēdās savā krēslā ar augsto atzveltni. Tad, gurdi nopūties, viņš pacēla galvu un pievērsa abiem apmiglotās acis. Kad prāvests ierunājās, viņa balss skanēja negaidīti skaidri un skaļi.

-    Saprotu, ka mēs nekad neesam tikušies, - vecais vīrs sacīja, - un tomēr man ir tāda sajūta, ka es jūs abus pazīstu. - Viņš izņēma mutautiņu un nosusināja lūpas. - Profesor Lengdon, esmu lasījis jūsu rakstus, tai skaitā arī jūsu asprātīgo darbu par šīs katedrāles simbolismu. Solomonas kundze, mēs ar jūsu brāli Pīteru jau daudzus gadus esam brīvmūrnieku brālībā.

-    Pīters ir nonācis šausmīgā nelaimē, - Ketrina sacīja.

-    Tā man stāstīja. - Vecais vīrs nopūtās. - Un es darīšu visu, kas ir manos spēkos, lai jums palīdzētu.

Prāvesta pirkstā Lengdons neredzēja brīvmūrnieku gredzenu - bet daudzi masoni, it ipaši no garīdznieku aprindām, nemaz nevēlējās atklāt savu piederību brālībai.

Kad viņi uzsāka sarunu, kļuva skaidrs, ka prāvests Gelovejs par dažiem šī vakara notikumiem jau uzzinājis no Vorena Belami. Kamēr Lengdons un Ketrina stāstīja par visu pārējo, prāvests šķita aizvien vairāk satraucamies.

-    Un tas cilvēks, kurš nolaupījis mūsu mīļo Pīteru… - prāvests iesāka, - vai viņš uzstāj, ka jums jāatšifrē piramīdas uzraksts apmaiņā pret Pītera dzīvību?

-    Jā, - Lengdons apstiprināja. - Viņš domā, ka tā ir karte, kas aizvedīs viņu pie Seno mistēriju slēptuves.

Prāvests pievērsa Lengdonam savas rēgainās, blāvās acis.

-    Izklausās, ka jūs neticat šādām lietām.

Lengdons nevēlējās velti izšķiest laiku, runājot par to.

-     Nav nekādas nozīmes tam, vai es ticu. Ir jāpalīdz Pīteram. Diemžēl atšifrētajā piramīdas uzrakstā nebija nevienas norādes.

Gelovejs izslējās.

-    Jūs esat atšifrējuši piramīdas uzrakstu?

Tagad iejaucās Ketrina un aši paskaidroja, ka Belami gan brīdinājis un viņas brālis uzstājis, lai Lengdons neatver sainīti, taču viņa to izdarījusi - uzskatīdama palīdzēšanu brālim par savu galveno uzdevumu. Viņa pastāstīja prāvestam par zelta virsotni un Albrehta Dīrera maģisko kvadrātu, ar kura palīdzību viņi pārvērtuši brīvmūrnieku sešpadsmit burtu kodu par frāzi ]eova Sanctus Unus.

-    Un tas ir viss, kas tur rakstīts? - prāvests pārvaicāja. - Viens Patiesais Dievs?

-     Jā, kungs, - Lengdons apstiprināja. - Acīmredzot šī piramīda ir drizāk metaforiska, nevis ģeogrāfiska karte.

Prāvests izstiepa rokas.

-    Ļaujiet man to aptaustīt.

Attaisījis somas rāvējslēdzēju, Lengdons izņēma piramīdu un rūpīgi nolika uz galda tieši prāvestam priekšā.

Tad viņš kopā ar Ketrinu noskatījās, kā vecā vīra trauslās rokas aptausta katru akmens sprīdi - skaldni ar gravējumu, gludo pamatni un nošķelto augšdaļu. Pabeidzis viņš no jauna izstiepa rokas.

-    Un virsotni?

Lengdons nolika uz galda mazo akmens lādīti un atvēra vāku. Tad viņš izņēma virsotni un ielika vecā vīra gaidošajās rokās. Prāvests to atkal izpētīja, skardams katru collu, pakavēdamies pie gravējuma, acīmredzot īsti nespēdams sataustīt sīko, smalki iegravēto tekstu.

-    The secret hides ivithin The Order, - Lengdons pateica priekšā. - Un divi pēdējie vārdi ir rakstīti ar lielo burtu.

Izteiksme vecā vira sejā nemainījās. Viņš uzlika virsotni uz piramīdas un ar taustes palīdzību sakārtoja. Šķita, ka viņš uz mirkli apraujas, kā noskaitīdams lūgsnu, un tad vairākas reizes bijīgi pārlaida plaukstas pāri visai piramīdai. Tad viņš pasniedzās, sataustīja kubveida lādīti, saņēma to rokās un rūpīgi ar pirkstiem izlūkoja gan iekšpusi, gan ārpusi.

To paveicis, viņš nolika lādīti un atslīga krēslā.

-    Sakiet, - viņš ierunājās, pēkšņi kļuvis skarbs, - kāpēc jūs esat nākuši pie manis?

Dzirdot šādu jautājumu, Lengdons apjuka.

-     Mēs ieradāmies, kungs, jo jūs likāt to darīt. Un Belamī kungs teica, ka jums var uzticēties.

-    Bet viņam jūs neuzticējāties?

-    Kā, lūdzu?

Šķita, ka prāvests raugas Lengdonam cauri.

-     Sainītis ar virsotni bija aizzīmogots. Belami kungs lūdza to neatvērt, un tomēr jūs to izdarījāt. Turklāt arī pats Pīters Solomons uzstāja to neatvērt. Un tomēr jūs to izdarījāt.

-     Kungs, - Ketrina iejaucās, - mēs pūlējāmies palīdzēt manam brālim. Cilvēks, kurš viņu nolaupījis, pieprasīja, lai mēs atšifrējam…

-     To es spēju saprast, - prāvests paziņoja, - un tomēr… ko jūs esat panākuši, atverot šo sainīti? Neko. Pītera nolaupītājs meklē kādu vietu un ar atbildi ļeova Sanctus Unus nesamierināsies.

-    Piekrītu, - Solomons sacīja, - taču diemžēl tas ir viss, kas rakstīts uz piramīdas. Kā jau minēju, šī karte drīzāk jāuztver pārnestā nozīmē, nevis…

-     Jūs kļūdāties, profesor, - prāvests viņu pārtrauca. - Brīvmūrnieku piramīda ir reāla karte. Tā norāda uz reālu vietu. Jūs to nesaprotat, jo vēl neesat līdz galam atšifrējis piramīdas jēgu. Jūs tai neesat ne tuvu.

Lengdons un Ketrina satrūkušies saskatījās.

Prāvests uzlika plaukstas uz piramīdas, to gandrīz vai noglāstīdams.

-    Šajā kartē, tāpat kā pašās Senajās mistērijās, slēpjas daudzi nozīmju slāņi. Patiesais noslēpums vēl aizvien jums nav zināms.

-     Prāvest Gelovej, - Lengdons iebilda, - mēs esam izpētījuši katru piramīdas un virsotnes collu, un tur nav nekā cita.

-    Ne jau to pašreizējā stāvoklī, protams. Taču priekšmeti mēdz mainīties.

-    Kā, lūdzu?

-     Profesor, kā jau jūs zināt, šī piramīda sola brīnumainu, pārveidojošu varu. Leģenda vēsta, ka šī piramīda spēj mainīt savu apveidu… mainīt fizisko formu, lai atklātu savus noslēpumus. Tāpat kā slavenais akmens, no kura Ekskaliburs nonāca karaļa Artura rokās, ari brīvmūrnieku piramīda spēj pārveidoties pēc pašas vēlēšanās… un atklāt savus noslēpumus tiem, kuri ir to cienīgi.

Tagad Lengdons nojauta, ka ilgais mūžs vecajam vīram, iespējams, laupījis garīgās spējas.

-     Piedodiet, kungs. Vai jūs gribat teikt, ka šī piramīda tiešām spēj fiziski pārvērsties?

-    Ja es pastieptu roku un pārvērstu šo piramidu jūsu acu priekšā, vai tad jūs ticētu tam, ko būtu ieraudzījis?

Lengdons nezināja, kā atbildēt.

-    Laikam jau man nekas cits neatliktu.

-     Ļoti labi. Pēc mirkļa es tieši tā ari izdarīšu. - Viņš vēlreiz nosusināja lūpas. - Atļaujiet atgādināt, ka savulaik pat visgaišākie prāti uzskatīja Zemi par plakanu, jo - ja Zeme būtu apaļa, tad no tās noteikti notecētu okeāni. Iedomājieties, kā viņi ņirgātos, ja jūs paziņotu, ka Zeme ir apaļa un tai piemīt arī neredzams, mistisks spēks, kas visu notur pie tās virsmas?

-     Tomēr tās ir divas dažādas lietas, - Lengdons iebilda. - Nevar salīdzināt zemes pievilkšanas spēka pastāvēšanu… un spēju pārvērst priekšmetus ar rokas pieskārienu.

-    Patiešām? Vai tad nevar teikt, ka mēs joprojām dzīvojam viduslaikos, ja vēl aizvien ņirgājamies, dzirdot pieminam "mistiskus" spēkus, ko nespējam saskatīt vai izprast? Ja ari vēsture mums ir kaut ko mācījusi, tad tā ir apziņa, ka neparastas idejas, kuras šodien mēs izsmejam, kādudien kļūs par mūsu svētāko patiesību. Es apgalvoju, ka spēju pārveidot šo piramīdu ar viena pirksta pieskārienu, un jūs apšaubāt manu veselo saprātu. No vēsturnieka es būtu gaidījis kaut ko vairāk. Bijuši daudzi diži prāti, kas sludinājuši vienu un to pašu… kas apgalvojuši, ka cilvēkam piemīt mistiskas spējas, kuras viņš pat neapzinās.

Lengdons saprata, ka prāvestam taisnība. Slavenais hermētiķu aforisms - "Vai tad jūs nezināt, ka esat dievi?" - bija viens no Seno mistēriju pamatiem. Kā augšā, tā apakšā… cilvēks, kas radīts pēc Dieva līdzības… apoteoze. Šī uzstājīgā vēsts par paša cilvēka dievišķību - par viņa apslēptajām iespējām - bija visbiežāk sastopamais motīvs neskaitāmu tradīciju senajos tekstos. Pat svētā Bībele Psalmos 82:6 iesaucas: "Jūs esat dievi!"

-     Profesor, - vecais vīrs sacīja. - Es apzinos, ka jūs, tāpat kā daudzi izglītoti cilvēki, dzīvojat iesprostots starp divām pasaulēm; ar vienu kāju garīgajā, ar otru - materiālajā pasaulē. Jūsu sirds alkst noticēt… taču prāts atsakās to pieļaut. Būtu prātīgi, ja jūs kā zinātnieks mācītos no vēstures diženajiem. - Viņš ieturēja pauzi un noklepojās. - Ja pareizi atceros, tad viens no visdižākajiem cilvēkiem, kāds jebkad dzīvojis, reiz pasludināja: "Tas, kas mums ir neizdibināms, patiešām pastāv. Aiz dabas noslēpumiem paliek kaut kas smalks, netverams un neizskaidrojams. Godbijība pret šo spēku, kurš pārsniedz mūsu izpratnes robežas, ir mana reliģija."

-    Kas to teicis? - Lengdons vaicāja. - Gandijs?

-    Nē, - iejaucās Ketrina. - Alberts Einšteins.

Ketrina Solomona bija izlasījusi katru vārdu, ko Einšteins jebkad uzrakstījis, un viņu satrieca dižā zinātnieka ārkārtīgā cieņa pret visu mistisko, kā arī pareģojumi, ka visi cilvēki kādudien sāks domāt vienādi. Nākotnes reliģija, Einšteins pareģoja, būs kosmiska reliģija. Tā pārspēs personīgo Dievu un izvairīsies no dogmām un teoloģijas.

Šķiet, Robertam Lengdonam bija grūti aptvert šadu ideju. Ketrina juta, ka vecais garīdznieks Lengdonu aizvien vairāk kaitina, un viņa spēja to saprast. Galu galā viņi bija ieradušies šeit, lai saņemtu atbildes, bet atraduši aklu vīru, kurš apgalvo, ka ar pieskārienu spēj pārveidot priekšmetus. Par spīti visam, šī vecā vīra neslēptā aizrautība ar mistiskiem spēkiem Ketrinai lika atcerēties brāli.

-    Tēvs Gelovej, - Ketrina sacīja. - Pīters ir nokļuvis nelaimē. Mums pakaļ dzenas CIP. Un Vorens Belami mūs sūtīja pie jums pēc palīdzības. Es nezinu, kas rakstīts uz šīs piramīdas un uz ko tā norāda, bet… ja, atšifrējot tās uzrakstu, mēs varam palīdzēt Pīteram, tad mums tas jādara. Var jau būt, ka Belamī kungs labāk būtu ar mieru ziedot mana brāļa dzīvību, lai paslēptu šo piramīdu, taču mana ģimene tās dēļ piedzīvojusi vienigi sāpes. Lai kāds arī būtu tās glabātais noslēpums, šovakar visam jābeidzas.

-    Jums taisnība, - vecais vīrs drūmi atteica, - tam visam šonakt tie- Hiīm pienāks gals. Jūs esat par to parūpējušies. - Viņš nopūtās. - Solomonas kundze, pārlaužot šīs lādītes zīmogu, jūs esat iekustinājusi tādu notikumu virkni, ko vairs nav iespējams apturēt. Šonakt darbojas spēki, ko jūs vēl nespējat aptvert. Atpakaļceļa vairs nav.

Ketrina pārsteigta cieši raudzījās uz garidznieku. Viņa balsī skanēja kaut kas apokaliptisks, it kā viņš runātu par septiņiem Atklāsmes grāmatas zīmogiem vai Pandoras lādi.

-     Visu cieņu, kungs, - sarunā iejaucās Lengdons, - taču es nespēju iedomāties, kā akmens piramīda var vispār jebko iekustināt.

-     Protams, ka nespējat, profesor. - Vecais vīrs it kā raudzījās viņam cauri. - Jūs vēl neprotat to saskatīt.

83.NODAĻA

"Džungļu" miklaja gaisa Kapitolija Arhitekts juta, ka par muguru tek sviedri. Rokudzelžos saslēgtās plaukstu locītavas sāpēja, taču viņa uzmanība vēl aizvien bija pievērsta draudīgajam titāna koferītim, ko Sato nupat bija atvērusi.

Šī koferīša saturs, Sato paziņoja, pārliecinās jūs uz visu paskatīties pēc mana prāta. To es varu garantēt.

Sīciņā aziāte atvēra metāla koferīti tā, lai Belamī neredzētu saturu, taču viņa iztēle šķita nevaldāma. Bija noprotams, ka Sato kaut ko dara, un Belamī teju gaidīja, kā viņa tūdaļ izņems nežēlīgi asus un spīdīgus instrumentus.

Pēkšņi koferītī nozibsnīja gaisma. Tā kļuva spilgtāka un apspīdēja Sato seju. Viņas rokas turpināja kustēties, un gaismas nokrāsa mainījās. Pēc dažiem mirkļiem viņa satvēra koferīti un pagrieza pret Belamī, lai viņš varētu tajā ielūkoties.

Belamī ar samiegtām acīs skatījās spilgtajā gaismā. Šķiet, tas bija kāds futūristisks portatīvais dators ar telefona klausuli, divām antenām un divkāršu tastatūru. Viņa sākotnējais atvieglojuma uzplūds aši pārtapa neizpratnē.

Ekrānā bija redzama CIP emblēma un teksts:

DROŠS PIESLĒGUMS

LIETOTĀJS: INOUE SATO

DROŠĪBAS PAKĀPE: 5. LĪMENIS

Zem pieslēguma loga rotēja norises ikona:

LŪDZU, UZGAIDIET…

DATNE TIEK ATŠIFRĒTA…

Belamī atkal pievērsās Sato, kura cieši lūkojās viņam acīs.

- Es negribēju jums to rādīt, - viņa sacīja, - taču jūsu dēļ man nekas cits neatliek.

Ekrāns nomirgoja, un Belami ieraudzīja, ka datne ir atvērusies un tās saturs aizpildījis visu šķidro kristālu displeju.

Vairākus mirkļus Belamī nekustīgi skatījās uz ekrānu, pūlēdamies aptvert tajā redzamo. Pamazām pār viņu nāca apjausma, un viņš sajuta, ka kļūst bāls kā krīts. Šausmu pārņemts, Belamī nespēja novērsties.

-    Bet tas ir… neiespējami! - viņš iesaucās. - Kā… tas var būt! Sato izskatījās drūma.

-    To jūs pasakiet man, Belamī kungs. Jūs pasakiet man. Pamazām aptvēris ekrānā redzamo, Kapitolija Arhitekts sajuta, ka viņa pasaule sākusi bīstami līgoties uz katastrofas malas. Ak dievs… esmu pieļāvis šausmīgu, šausmīgu kļūdu!

84.NODAĻA

Prāvests Gelovejs jutas dzīvs.

Tāpat kā visi mirstīgie, arī viņš apzinājās, ka pienāks bridis nomest savu mirstīgo čaulu, taču tas nenotiks šonakt. Viņa miesas sirds sitās spēcīgi un ātri… un prāts bija ass. Ir jāpaveic darbs.

Pārlaidis artrita savilktās rokas pāri piramīdas gludajām skaldnēm, viņš tikai ar pūlēm spēja noticēt tam, ko juta. Nemūžam nebiju iedomājies, ka nodzīvošu tik ilgi, lai kļūtu par liecinieku šim brīdim. Paaudžu paaudzēs simbolona kartes daļas bija glabātas atsevišķi. Tagad tās beidzot bija savienotas. Gelovejs sāka prātot, vai tikai šis nav pareģotais brīdis.

Savādi, taču liktenis piramīdas savienošanai bija izraudzījies divus brīvmūrniekiem nepiederošus cilvēkus. Nez kāpēc tas šķita pareizi. Mistērijas iziet no iekšējām aprindām… no tumsas… gaismā.

-    Profesor, - viņš sacīja, pagriezdams galvu uz Lengdona pusi. - Vai Pīters jums pateica, kāpēc vēlas, lai jūs paglabātu šo mazo sainīti?

-     Viņš apgalvoja, ka to vēlas nozagt ietekmīgi cilvēki, - Lengdons atbildēja.

Prāvests pamāja ar galvu.

-    Jā, man Pīters teica to pašu.

-     Patiešām? - pēkšņi ierunājās Ketrina. - Jūs ar manu brāli runājāt par šo piramīdu?

-    Protams, - Gelovejs atteica. - Mēs ar jūsu brāli esam runājuši par daudzām lietām. Es savulaik Tempļa namā biju Godājamais meistars, un viņš laiku pa laikam nāk pie manis pēc padoma. Apmēram pirms gada viņš ieradās pie manis ārkārtīgi satraukts. Viņš sēdēja tieši tur, kur tagad sēžat jūs, un jautāja man, vai es ticu pārdabiskām priekšnojautām.

-     Priekšnojautām? - Ketrina izklausījās noraizējusies. - Jūs gribat teikt… vīzijām?

-    Ne gluži. Tās bija daudz primitīvākas. Pīters teicās jūtam, ka viņa dzīvē pieaugot tumša spēka klātbūtne. Ka viņu kāds novēro… gaida… ar nolūku nodarīt viņam milzīgu ļaunumu.

-     Acīmredzot viņam bija taisnība, - Ketrina sacīja. - Ņemot vērā, ka tas pats cilvēks, kurš nogalināja manu māti un Pītera dēlu, bija ieradies Vašingtonā un kļuvis par vienu no Pītera brīvmūrnieku brālības locekļiem.

-     Tiesa, - Lengdons piekrita, - taču ar to jau nevar izskaidrot CIP iesaistīšanos.

Gelovejs gan nejutās tik pārliecināts.

-    Tie, kam pieder vara, allaž grib iegūt vēl lielāku varu.

-     Bet… CIP? - Lengdons jautāja izaicinošā tonī. - Un mistiskie noslēpumi? Te kaut kas neiet kopā.

-     Iet gan, - Ketrina iebilda. - CIP gūst panākumus, izmantojot tehnoloģisko progresu, un viņi allaž ir eksperimentējuši ar mistiskajām zinātnēm - ekstrasensoro uztveri, redzēšanu no attāluma, sensorisko de- privāciju, medikamentu izraisītiem saasinātu psihisko spēju stāvokļiem. Būtībā tas ir viens un tas pats - piekļūšana cilvēka prāta neredzamajām iespējām. Ja ari es kaut ko esmu iemācījusies no Pītera, tad šo noteikti: zinātne un misticisms ir ļoti cieši saistiti, un vienīgā atšķirība slēpjas pieejā. Tiem ir identiski mērķi… taču atšķirīgas metodes.

-     Pīters stāstīja, - Gelovejs ieminējās, - ka jūsu pētniecības joma ir kāda moderna mistiskā zinātne.

-     Noētika, - Ketrina atbildēja, palocījusi galvu. - Un tā pierāda, ka cilvēkam piemīt spējas, ko mēs pat iztēloties nevaram. - Viņa pamāja uz vitrāžas logu. Tajā bija atainots pazīstamais "Starojošais Jēzus", no kura galvas un rokām plūda gaismas stari. - Faktiski es tikai izmantoju pārdzesētu lādiņsaites matricu un nofotografēju darbībā dziednieku, kurš ārstē ar lūgšanām un roku uzlikšanu. Šīs fotogrāfijas ļoti atgādināja Jēzu jūsu vitrāžas logā… cauri dziednieka pirkstu galiem plūda enerģijas straumes.

jā, lieliskas zināšanas, Gelovejs nodomāja, apslēpdams smaidu. Kā tad, pēc jūsu domām, jēzus dziedināja slitnos?

-     Es apzinos, - Ketrina turpināja, - ka mūsdienu medicīna izsmej dziedniekus un šamaņus, taču es to redzēju pati ar savām acīm. Lādiņsaites matricas kameras skaidri nofotografēja cilvēku, kurš caur pirkstgaliem pārraidīja spēcīgu enerģijas lauku… un burtiski pārveidoja sava pacienta šūnu uzbūvi. Ja tas nav dievišķs spēks, tad es nezinu, kā vēl to varētu dēvēt.

Prāvests Gelovejs atļāvās pasmaidīt. Ketrinai piemita tāda pati ugunīga kaisme kā viņas brālim.

-     Pīters reiz salīdzināja noētikas zinātniekus ar senajiem pētniekiem, kuri tika izsmieti par to, ka atzinuši ķecerīgo priekšstatu par apaļu Zemi. Gandriz vienas nakts laikā šie pētnieki no muļķiem pārtapa par varoņiem, atklājot nevienam nezināmas pasaules un paplašinot visu zemeslodes iedzīvotāju redzesloku. Pīters domā, ka arī jūs izdarīsiet to pašu. Jūsu darbs viņā modinājis lielas cerības. Galu galā visas milzīgās pārvērtības filozofijas vēsturē ir sākušās ar vienu vienīgu pārdrošu ideju.

Gelovejs, protams, zināja, ka nemaz nav jādodas uz laboratoriju, lai ieraudzītu šīs jaunās, pārdrošās idejas pierādījumus, šo cilvēka neizmantoto spēju piedāvājumu. Šai pašā katedrālē tika rīkoti dziedinošu lūgšanu apļi slimajiem un vairākkārt piedzīvoti patiešām brīnumaini rezultāti, medicīniski dokumentētas fiziskas pārvērtības. Jautājums drīzāk bija nevis par to, vai Dievs ir apveltījis cilvēkus ar diženām spējām… bet gan par to, kā mēs šīs spējas atbrīvojam.

Vecais prāvests bijīgi aptvēra piramīdu un pavisam klusi ierunājās:

-    Mani draugi, es īsti nezinu, uz kurieni norāda šī piramīda… tomēr vienu es zinu. Kaut kur ir paslēpti milzīgi garīgi dārgumi… dārgumi, kas paaudžu paaudzēs pacietīgi gaidījuši tumsā. Es ticu, ka tas ir katalizators, kurš spēj pārveidot šo pasauli. - Viņš pieskārās piramīdas zelta virsotnei. - Un tagad, kad šī piramīda ir salikta kopā… īstais brīdis strauji tuvojas. Kāpēc lai tā nebūtu? Diženas transformējošas apgaismības atnākšana pareģota jau kopš seniem laikiem.

-    Tēvs, - Lengdons izaicinoši iebilda, - mēs visi pārzinām Jāņa Atklāsmes grāmatu un Apokalipses burtisko nozīmi, taču diez vai Bībeles pareģojumi…

-    Ak debess, Jāņa Atklāsmes grāmata taču ir ists juceklis! - prāvests iesaucās. - Neviens nezina, kā to izlasīt. Es runāju par skaidriem prātiem, kuri raksta skaidrā valodā. Par Svētā Augustina pareģojumiem, par seru Frānsisu Bēkonu, Ņūtonu, Einšteinu. Šis saraksts ir nebeidzams, un viņi visi gaidīja transformējošās apgaismības brīdi. Pat Jēzus ir sacījis: "Jo nekas nav paslēpts, kas netaptu redzams, nedz apslēpts, kas netaptu zināms un nenāktu gaismā."

-     Šādi var pareģot bez bažām, - Lengdons aizrādīja. - Zināšanas pieaug eksponenciāli. Jo vairāk mēs zinām, jo lielāka ir mūsu spēja mācīties un mēs ātrāk paplašinām savu zināšanu bāzi.

-    Jā, - Ketrina piebilda. - Zinātnē mēs ar to sastopamies pastāvīgi. Ikviena jauna tehnoloģija, ko izgudrojam, kļūst par instrumentu, ar kura palīdzību izgudrot jaunas tehnoloģijas… un tā aizvien. Tieši tāpēc pēdējos piecos gados zinātne ir attīstijusies straujāk nekā pēdējo piectūkstoš gadu laikā. Eksponenciāla izaugsme. Runājot matemātikas valodā, laika gaitā attīstības eksponenciālā līkne kļūst gandrīz vertikāla un jauna attīstība norisinās neticami ātri.

Kabinetā iestājās klusums, un Gelovejs nojauta, ka viesiem vēl aizvien nav ne jausmas, kā šī piramīda varētu viņiem palīdzēt kaut ko atklāt. Tāpēc jau liktenis ir jūs atvedis pie manis, viņš nodomāja. Man šeit ir sava loma.

Daudzus gadus viņa svētība Kolins Gelovejs kopā ar saviem brīvmūrnieku brāļiem bija kalpojis par vārtu sargu. Tagad viss mainījās.

Es vairs neesmu vārtu sargs… es esmu pavadonis.

-     Profesor Lengdon? - Gelovejs sacīja, pastiepdamies pari rakstam- galdam. - Esiet tik laipns un saņemiet manu roku.

Cieši skatīdamies uz prāvesta Geloveja pastiepto plaukstu, Roberts Lengdons jutās nedrošs.

Vai mēs skaitīsim lūgšanu?

Pastiepies Lengdons ielika labo roku prāvesta sažuvušajā plaukstā. Vecais vīrs to stingri satvēra, taču nesāka skaitīt lūgšanu. Viņš sataustīja Lengdona rādītājpirkstu un piespieda akmens lādītei, kurā pirmīt bija atradusies piramīdas virsotne.

-    Acis jūs padarījušas aklu, - prāvests sacīja. - Ja jūs "redzētu" ar pirkstgaliem, kā to daru es, tad saprastu, ka šī lādīte jums vēl kaut ko spēj iemācīt.

Lengdons paklausīgi novilka pirkstu gar lādītes iekšpusi, taču nesajuta neko. Virsma bija pilnīgi gluda.

-    Meklējiet vien, - Gelovejs mudināja.

Beidzot Lengdons kaut ko sajuta - sīciņu, reljefu apli - mazītiņu punktiņu pašā lādītes pamatnes centrā. Viņš atrāva roku un uzmanīgi ielūkojās lādītē. Ar neapbruņotu aci aplītis tikpat kā nebija saskatāms. Kas tas ir?

-    Vai pazīstat šo simbolu? - Gelovejs nerimās.

-    Simbolu? - Lengdons atvaicāja. - Es gandrīz neko nespēju saskatīt.

-     Uzspiediet tam.

Paklausīdams Lengdons uzspieda pirksta galu punktam. Kas, pēc viņa domām, notiks?

-     Turiet pirkstu, - prāvests atkārtoja. - Uzspiediet.

Lengdons pameta skatienu uz Ketrinu, kura šķita apjukusi un aizlika aiz ausīm matu šķipsnu.

Pēc dažām sekundēm vecais prāvests beidzot pamāja.

-     Labi, ņemiet roku nost. Alķīmija ir pabeigta.

Alķīmija? Roberts Lengdons izņēma roku no akmens lādītes un palika sēžam, neizpratnē klusēdams. Nekas nebija mainījies. Lādīte joprojām stāvēja uz galda.

-     Nekā, - Lengdons sacīja.

-     Paskatieties uz sava pirksta galu, - prāvests iebilda. - Pārvērtībai jābūt redzamai.

- Vai tagad jus pazīstat šo simbolu? - prāvests vaicāja.

Uz pirksta Lengdons spēja ieraudzīt tikai to, ka tagad viņa adā bija apaļās kripatiņas nospiedums - mazītiņš aplis ar punktiņu vidū.

Kaut ari Lengdons bija šo simbolu pazinis, viņu daudz vairāk iespaidoja prāvesta spēja to tik smalki sajust. Acimredzot šāda tauste bija apgūstama prasme.

-    Alķīmija, - Ketrina sacīja, piebīdīdama krēslu tuvāk un nopētīdama Lengdona pirkstu. - Tas ir senais zelta simbols.

-     Tik tiešām. - Prāvests pasmaidīja un papliķēja lāditi. - Profesor, apsveicu! Jūs nupat sasniedzāt to, pēc kā tiekušies alķīmiķi gadsimtiem ilgi. No nevērtigas vielas jūs esat radījis zeltu.

Nejuzdamies pārliecināts, Lengdons sarauca pieri. Viņam šķita, ka no ši nelielā viesību trika nebija nekāda labuma.

-     Interesanta doma, ser, taču baidos, ka šim simbolam - aplim ar punktu vidū - ir dučiem dažādu nozīmju. To sauc par circumpunct, un tas ir viens no visplašāk izmantotajiem simboliem pasaulē.

-    Par ko jūs runājat? - prāvests neticīgi jautāja.

Lengdons izbrīnījās, ka brīvmūrnieks nemaz tik labi nepārzina šī simbola nozīmi.

-     Kungs, vārdam circumpunct ir neskaitāmas nozīmes. Senajā Ēģiptē ar to apzīmēja saules dievu Ra, un mūsdienu astronomijā tas vēl aizvien tiek izmantots kā saules simbols. Austrumu filozofijā tas apzīmē garīgo atklāsmi, kas nākusi no Trešās acs, dievišķo rozi un apgaismību. Kabalas piekopēji ar to apzīmē Keteru - augstāko zefirotu un "visapslēptāko no apslēptākajām lietām". Senie mistiķi to dēvēja par Dieva aci, un no šī simbola ir cēlusies "visu redzošā acs" valsts lielajā zīmogā. Pitagoriešiem circumpunct simbolizēja monādi - dievišķo patiesību, Prisca Sapientia, prāta un dvēseles vienotibu un…

-     Gana! - Prāvests Gelovejs bija sācis smieties. - Profesor, paldies. Jums, protams, ir taisnība.

Nu Lengdons saprata, ka izjokots. Viņš to visu zināja.

-    Circumpunct, - Gelovejs turpināja, - būtībā ir pats galvenais Seno mistēriju simbols. Tādēļ es atļaujos minēt, ka šī simbola atrašanās lādītē nav tikai sagadīšanās. Leģenda vēsta, ka šīs kartes noslēpumi meklējami visniecīgākajās detaļās.

-    Labi, - sarunā iejaucās Ketrina. - Bet pat tad, ja šis simbols tur ierakstīts apzināti, tas mums nekādi nepalīdz atšifrēt karti tālāk, vai ne?

-    Jūs pirmīt ieminējāties, ka pārlauztā laka bijusi apzīmogota ar Pītera gredzenu.

-     Pareizi.

-    Un jūs teicāt, ka šis gredzens jums ir līdzi.

-     Ir gan. - Lengdons kabatā uzmeklēja gredzenu, izņēma to no polietilēna maisiņa un nolika uz galda prāvestam priekšā.

Gelovejs paņēma gredzenu un sāka aptaustīt virsmu.

-     Šis unikālais gredzens radīts vienā laikā ar brīvmūrnieku piramīdu, un tradicionāli to nēsā brīvmūrnieks, kurš ir atbildīgs par piramīdas sargāšanu. Šovakar, sajutis mazitiņo circumpunct akmens lādītes dibenā, es sapratu, ka šis gredzens patiesībā ir simbolona daļa.

-     Patiešām?

-    Esmu par to pārliecināts. Pīters ir mans vistuvākais draugs, un viņš šo gredzenu nēsājis daudzus gadus. Es to ļoti labi pazīstu. - Prāvests atdeva gredzenu Lengdonam. - Paskatieties pats.

Lengdons paņēma gredzenu un rūpigi izpētīja, pārlaizdams pirkstus divgalvainajam fēniksam, skaitlim 33, vārdiem Ordo ab chao un vārdiem All is revealed at the thirty-third degree. Viss atklājas trīsdesmit trešajā pakāpē. Neko noderīgu viņš neatrada. Kad pirksti jau slīdēja pāri gredzena stīpiņas ārpusei, Lengdons pēkšņi aprāvās, pagrieza gredzenu otrādi un nopētīja stīpiņas apakšējo daļu.

-    Vai atradāt? - Gelovejs jautāja.

-     Man šķiet, jā! - Lengdons iesaucās.

Ketrina piebīdija savu krēslu tuvāk.

-    Kas tur ir?

-     Pakāpes zīme, - Lengdons paskaidroja un parādīja viņai stīpiņu. - Tā ir tik maza, ka ar acīm gandrīz nevar pamanīt, taču pataustot var sajust, ka tā patiesībā ir iedobta. Kā sīciņš, apaļš iegriezums. - Pakāpes zīme bija izvietota precīzi gredzena stīpas apakšdaļas centrā… un, jāatzīst, izskatījās tieši tikpat liela kā izcilnis kuba dibenā.

-    Vai tā ir tikpat liela? - Ketrina pievirzījās vēl tuvāk, nu jau izklausīdamās satraukta.

-      Ir tikai viens veids, kā to noskaidrot. - Lengdons paņēma gredzenu un ielaida lādītē, saliekot kopā abus sīciņos aplīšus. Kad viņš uzspieda, lādītes izcilnis ieslīdēja gredzena stīpiņā, un atskanēja kluss, taču nepārprotams klikšķis.

Visi satrūkās.

Lengdons nogaidīja, taču nekas nenotika.

-    Kas tas bija?! - pajautāja garīdznieks.

-     Nekas, - Ketrina atbildēja. - Gredzens ieslidēja vietā… taču vairāk nekas nenotika.

-    Nekādu diženu pārvērtību? - Gelovejs bija apmulsis.

Tas vēl nav viss, Lengdons atskārta, vērīgi raudzīdamies uz gredzenā iekaltajām zīmēm - divgalvaino fēniksu un skaitli 33. All is revealed at the thirty-third degree. Prātā šaudījās domas par Pitagoru, svēto ģeometriju un leņķiem; pēkšņi viņš iedomājās, ka varbūt vārdam degree ir matemātiska nozīme. Leņķa grāds.

Sirdij pukstot arvien straujāk, Lengdons pastiepa roku un cieši satvēra gredzenu, kurš tagad bija piestiprināts kuba pamatnei. Tad viņš sāka lēni griezt gredzenu pa labi. Viss atklājas trīsdesmit trešajā grādā.

Viņš pagrieza gredzenu par desmit grādiem… par divdesmit grādiem… par trīsdesmit grādiem…

To, kas notika pēc tam, Lengdons nekādi nebija paredzējis.

85.NODAĻA

Pārvērtība.

Prāvests Gelovejs dzirdēja, kā tas notiek, un tāpēc viņam to nemaz nevajadzēja redzēt.

Lengdons un Ketrina pie galda viņam pretī klusēja kā ūdeni mutē ieņēmuši, mēmā apjukumā urbdamies ar skatienu akmens kubā, kurš nupat viņu acu priekšā bija ar troksni pārveidojies.

Gelovejs nespēja apvaldīt smaidu. Viņš jau bija paredzējis šādu rezultātu un izbaudīja reto iespēju iemācīt Hārvarda universitātes sim- bologam kaut ko par simboliem - lai gan pašam joprojām nebija ne jausmas, kā šāds pavērsiens galu galā varētu viņiem palīdzēt atrisināt piramīdas mīklu.

- Profesor, - prāvests sacīja, - tikai daži cilvēki zina, ka brīvmūrnieki godā "aptēsto akmeni" jeb ashlar, kā mēs to dēvējam. Šis akmens ir cita simbola trīsdimensiju atainojums… daudz senāka divdimensiju simbola atainojums. - Gelovejam nemaz nebija jāvaicā, vai profesors pazinis seno simbolu, kurš tagad gulēja viņiem priekšā uz rakstāmgalda. Tas bija viens no slavenākajiem simboliem pasaulē.

Prātam kūsājot, Roberts Lengdons stīvi vērās transformētajā lādītē uz rakstāmgalda viņam priekšā. Man nebija ne jausmas…

Pirms dažiem mirkļiem viņš bija iebāzis roku akmens lādītē, satvēris brīvmūrnieku gredzenu un to uzmanīgi pagriezis. Kad gredzens bija pagriezts trīsdesmit trīs grādu leņķī, kubs viņa acu priekšā pēkšņi pārvērtās. Četrstūrainās plāksnītes, kas veidoja lādes malas, atdalījās viena no otras, jo bija atbrīvotas slepenās viras. Lādīte negaidot sabruka, sānu plāksnītes un vāks krītot skaļi atsitās pret rakstāmgaldu.

Kubs pārtop par krustu, Lengdons nodomāja. Simbolu alķīmija.

Redzot izjukušo kubu, Ketrina šķita apmulsusi.

-     Brivmūrnieku piramida ir saistīta ar… kristietību?

Uz mirkli ari Lengdonam prātā bija iešāvies tas pats. Galu galā kristiešu krucifikss brīvmūrnieku aprindās bija cienīts simbols, un pavisam noteikti bija daudz kristīgu brīvmūrnieku. Tomēr viņu vidū bija arī ebreji, musulmaņi, budisti, indieši un tie, kuru Dievam nebija sava vārda. Tad viņš aptvēra šī simbola patieso nozīmi.

-       Tas nav krucifikss, - Lengdons paziņoja, pieceldamies kājās. - Krusts ar circumpunct vidū ir binārs simbols: divi simboli, kas sapludināti kopā, lai izveidotu vienu.

-    Ko tu tur runā? - Ketrinas skatiens sekoja Lengdonam, kurš soļoja šurpu turpu pa kabinetu.

-     Krusts, - Lengdons paskaidroja, - līdz 4. gadsimtam nebija kristietības simbols. Ēģiptieši to izmantoja jau sen, lai tādējādi atainotu divu dimensiju - cilvēces un debesu - krustošanās punktu. Ar to vizuāli tika attēlots savienojums, kurā cilvēks un Dievs kļuva par vienu veselu.

-     Skaidrs.

-     Šim punktam aplī, - Lengdons turpināja, - kā mēs jau zinām, ir daudzas nozīmes. Viena no ezoteriskākajām nozīmēm ir roze, alķimiķu ideāla simbols. Taču, ievietojot rozi krusta centrā, tiek iegūts pilnigi cits simbols - rozes krusts.

Gelovejs smaidīdams atslīga krēslā.

-    Ak vai. Nu tikai iet vaļā.

Tagad ari Ketrina piecēlās.

-     Ko es esmu palaidusi garām?

-     Rozes krusts, - Lengdons skaidroja, - ir izplatīts brīvmūrniecības simbols. Patiesībā viena no Skotu rituāla pakāpēm saucas "Rozes krusta bruņinieki", un ar to tiek godināti senie rozenkreicieši, kuri devuši ieguldījumu brīvmūrnieku mistiskajā filozofijā. Iespējams, ka Pīters jums ir ieminējies par rozenkreiciešiem. Šajā brālībā bija dučiem diženu zinātnieku - Džons Di, Eliass Ešmols, Roberts Flads…

-    Tieši tā, - Ketrina piekrita. - Veicot savus pētījumus, esmu izlasījusi visus rozenkreiciešu manifestus.

To vajadzētu darīt ikvienam zinātniekam, Lengdons nodomāja. Rozes un Krusta ordenim - jeb, oficiālāk izsakoties, Senajam Mistiskajam Rozes un Krusta ordenim - bija mīklaina vēsture, kas būtiski ietekmējusi zinātni un ļoti līdzinājās leģendai par Senajām mistērijām… seni viedie, kuri zināja slepenas gudrības, kas tika nodotas tālāk cauri laikmetiem un ko studēja tikai gaišākie prāti. Jāatzīst, ka slaveno rozenkreiciešu saraksts ir īsta Eiropas Renesanses spīdekļu enciklopēdija: Paracelzs, Bēkons, Flads, Dekarts, Paskāls, Spinoza, Ņūtons, Leibnics.

Saskaņā ar rozenkreiciešu doktrīnu, kārtiba ir "būvēta uz senās pagātnes ezoteriskajām patiesībām" - uz patiesībām, ko vajadzēja "slēpt no vidusmēra cilvēka" un kuras solīja lielas atklāsmes "garīgajā pasaulē". Šīs brālības simbols gadu gaitā bija uzplaucis par ziedošu rozi pie grezna krusta, taču sākumā tas bija daudz pieticīgāks aplis ar punktu vidū pie vienkārša krusta - visvienkāršākais rozes atveidojums uz visvienkāršākā krusta.

-     Mēs ar Pīteru bieži apspriežam rozenkreiciešu filozofiju, - Gelovejs sacīja Ketrinai.

Kamēr prāvests vispārīgi aprakstīja brīvmūrnieku un rozenkreiciešu savstarpējās attiecības, Lengdons no jauna pievērsās tai pašai domai, kas viņam nebija devusi mieru visu vakaru. Jeova Sanctus Unus. Šis teikums kaut kā ir saistīts ar alķīmiju. Viņš vēl aizvien nespēja atcerēties, ko Pīters bija sacījis par šo teikumu, taču nez kāpēc rozenkreiciešu pieminēšana šo domu atkal bija atsaukusi atmiņā. Domā, Robert!

-     Par rozenkreiciešu brālības dibinātāju, - Gelovejs stāstīja, - tiek uzskatīts kāds vācu mistiķis, pazīstams kā Kristiāns Rozenkreics. Tas acīmredzot ir pseidonīms, kuru varbūt izmantoja pats Frānsiss Bēkons. Pēc dažu vēsturnieku domām, tieši viņš nodibinājis šo grupu, kaut arī nav nekādu pierādījumu, ka…

-     Pseidonīms! - Lengdons pēkšņi iesaucās, izbiedēdams arī pats sevi. - Pareizi! Jeova Sanctus Unus! Tas ir pseidonīms!

-    Ko tu ar to gribi teikt? - Ketrina noprasīja.

Tagad Lengdona sirds bija sākusi pukstēt straujāk.

-     Es visu vakaru centos atcerēties, ko Pīters man stāstīja par ļeova Sanctus Unus un kā tas saistīts ar alķīmiju. Beidzot es atcerējos! Runa ir ne tik daudz par alķīmiju, kā par kādu alķīmiķi! Par ļoti slavenu alķīmiķi!

Gelovejs iesmējās.

-    Sen bija laiks, profesor. Es jau divas reizes pieminēju gan viņa vārdu, gan ari vārdu "pseidonīms".

Lengdons cieši vērās vecajā prāvestā.

-    Jūs zinājāt?

-     Man radās zināmas aizdomas, kad jūs pateicāt, ka gravējumā rakstīts ļeova Sanctus Unus un šie vārdi iegūti, izmantojot Dīrera maģisko kvadrātu. Kad jūs atradāt Rozes krustu, man viss kļuva skaidrs. Kā jūs droši vien zināt, konkrētā zinātnieka personīgajos dokumentos atradās ļoti pamatīgi aprakstīts rozenkreiciešu manifesta eksemplārs.

-    Kurš tas ir? - Ketrina jautāja.

-     Viens no pasaules dižākajiem zinātniekiem! - Lengdons atbildēja. - Viņš bija alķīmiķis, Londonas Karaliskās biedrības loceklis un rozen- kreicietis, turklāt dažus no saviem visslepenākajiem zinātniskajiem dokumentiem parakstīja ar pseidonimu ļeova Sanctus Unusl

-    Viens patiesais dievs? - Ketrina pārvaicāja. - Pieticīgs puisis.

-     Patiesībā ģeniāls puisis, - Gelovejs pārlaboja. - Viņš parakstījās šādi, jo, tāpat kā senie adepti, apzinājās savu dievišķību. Turklāt, tā kā vārdu Jeova Sanctus Unus sešpadsmit burtus varēja pārkārtot, lai uzrakstītu viņa vārdu latīņu valodā, tas bija ideāli piemērots pseidonīms.

Tagad Ketrina šķita neizpratnes pilna.

-    Jeova Sanctus Unus ir slavena alķīmiķa vārda anagramma latīņu valodā?

Lengdons paķēra no prāvesta galda papīra lapu un zīmuli un rak- stīdams turpināja runāt.

-     Latīņu valodā burts J tiek aizstāts ar I un V ar U, un tas nozīmē, ka Jeova Sanctus Unus patiesībā var pilnīgi pārkārtot, lai uzrakstītu šī cilvēka vārdu.

Lengdons uzrakstīja sešpadsmit burtus: Isaacus Neutonuus.

Tad viņš pasniedza papīra lapiņu Ketrinai un piebilda:

-    Manuprāt, tu par viņu esi dzirdējusi.

-    īzaks Ņūtons? - Ketrina pajautāja, skatīdamās uz lapu. - Tad, lūk, ko mums centās atklāt piramīdas gravējums!

Uz mirkli Lengdons atkal bija atgriezies Vestminsteras abatijā un stāvēja pie Ņūtona piramīdveida kapenēm, kur savulaik piedzīvoja līdzīgu apskaidrību. Un šovakar šis dižais zinātnieks parādās atkal. Tā, protams, nav nekāda sagadīšanās… piramīdas, mistērijas, zinātne, apslēptas zināšanas… viss ir savstarpēji saistīts. Ņūtona vārds allaž bija izrādījies par periodiski sastopamu ceļrādi tiem, kuri meklē slepenas zināšanas.

-     Izakam Ņūtonam, - Gelovejs sacīja, - noteikti ir kāds sakars ar šīs piramīdas nozīmes atšifrēšanu. Nespēju iedomāties, kas tas varētu būt, bet…

-    Ģeniāli! - Ketrina iesaucās, iepletusi acis. - Tad tā mēs pārveidosim piramīdu!

-    Tu saprati? - Lengdons vaicāja.

-     Jā! - viņa atteica. - Neticami, ka mēs to nespējām saskatīt! Tas taču bija mums tieši acu priekšā. Vienkāršs alķīmijas process. Es varu pārveidot šo piramīdu, izmantojot zinātni! Ņūtona zinātni!

Lengdons pūlējās aptvert dzirdēto.

-     Prāvest Gelovej, - Ketrina turpināja, - uz gredzena rakstīts…

-     Klusu! - Vecais prāvests pēkšņi pacēla gaisā pirkstu. Viņš viegli piešķieba galvu, it kā kaut ko būtu sadzirdējis. Mirkli vēlāk viņš negaidot piecēlās. - Mani draugi, šajā piramīdā acīmredzot vēl palikuši atklājami noslēpumi. Es nezinu, kas Solomonas kundzei padomā, bet mans pienākums ir izpildīts, ja viņa zina, kāds ir jūsu nākamais solis. Ņemiet savas mantas un vairs nesakiet man neko. Lai es pagaidām palieku neziņā. Man labāk patiktu nebūt informētam, ja mūsu viesi mēģinātu mani piespiest ar varu.

-    Viesi? - Ketrina pārjautāja un ieklausījās. - Es neko nedzirdu.

-    Gan dzirdēsiet, - Gelovejs atteica, iedams uz durvju pusi. - Pasteidzieties.

Pilsētas otrā pusē mobilā telefona tornis pūlējās sazināties ar tālruņa aparātu, kas gulēja sašķaidīts uz Masačūsetsas avēnijas. Neatrodot signālu, tas novirzija zvanu uz balss pastkastīti.

-     Robert! - Vorena Belamī panikas pilnā balss iekliedzās. - Kur jūs esat?! Piezvaniet man! Notiek kaut kas šausmīgs!

86.NODAĻA

Malaks stāvēja pie akmens galda sava pagraba debeszilajā gaismā un turpināja gatavoties. Ierūcās tukšais vēders, taču Malaks par to nelikās ne zinis. Tās dienas, kad viņš kalpoja savas miesas kaprīzēm, bija palikušas aiz muguras.

Lai pārtaptu, ir vajadzīgs upuris.

Tāpat kā daudzi no pasaules attīstītākajiem cilvēkiem, Malaks uzticību paša izraudzītajam ceļam bija apliecinājis ar viscildenāko no miesiskajiem upuriem. Kastrācija nebija izrādījusies tik sāpīga, kā viņš iztēlojās. Turklāt viņš bija uzzinājis, ka tā ir ļoti izplatīta. Ik gadu tūkstošiem vīriešu piedzīvoja ķirurģisku kastrāciju - orhektomiju, kā tiek dēvēts šis process, - un iemesli ir visdažādākie, sākot no vēlēšanās mainīt dzimumu un beidzot ar seksuālas atkarības mazināšanu un dziļi sakņotu reliģisku pārliecību. Malaka rīcības motīvi bija viscēlākie. Tāpat kā mitoloģiskais sevi kastrējušais Atiss, Malaks zināja, ka nemirstība sasniedzama tikai pēc pilnīgas atteikšanās no materiālās pasaules, no vīrišķā un sievišķā.

Androgīns ir vienots.

Mūsdienās einuhi tika atstumti, kaut arī senās tautas bija izpratušas šāda transmutācijas upura spēku. Pat senie kristieši bija dzirdējuši Jēzu slavinām kastrāciju; kā teikts Mateja evaņģēlijā 19:12: "Un ir bezdzimuma cilvēki, kas paši sevi padarījuši par tādiem debesu valstības dēļ. Kas to spēj saprast, lai saprot."

Pīters Solomons bija ziedojis savu miesu, kaut gan viena vienīga roka vispārējā lietu kārtībā šķita tīrais nieks. Kad šī nakts būs galā, Solomons ziedos daudz ko vairāk.

Lai radītu, man ir jāiznīcina.

Tāda bija divējādības daba.

Protams, Pīters Solomons bija pelnījis to likteni, kas viņu šonakt sagaidīja. Tas būs pienācīgs gals. Pirms krietna laika viņam bija galvenā loma Malaka mirstīgās dzīves pavērsienā. Šī iemesla dēļ tieši Pīters bija izraudzīts galvenajai lomai viņa diženās pārtapšanas brīdi. Šis cilvēks bija pelnījis visas tās šausmas un sāpes, ko viņam nāksies pārciest. Pīters Solomons nebija tāds, par kādu viņu uzskatīja pārējie.

Viņš upurēja pats savu dēlu.

Savam dēlam Zakarijam Pīters Solomons reiz bija licis izdarīt neiespējamo - izvēlēties starp bagātību vai gudrību. Zakarija izvēle bija aplama. Puiša lēmums izraisīja notikumu virkni, kas beigu beigās bija ierāvusi viņu elles dzīlēs. Soganlikas cietumā. Zakarijs Solomons šajā Turcijas cietumā bija gājis bojā. Visa pasaule to zināja… taču neviens nezināja, ka Pīters Solomons varēja izglābt savu dēlu.

Es tur biju, Malaks nodomāja. Es visu dzirdēju.

To nakti Malaks tā arī nebija aizmirsis. Solomona nežēlīgais lēmums noveda pie viņa dēla Zaķa nāves, taču līdz ar to bija piedzimis Malaks.

Kādam ir jāmirst, lai cits varētu dzīvot.

Kad gaisma virs Malaka galvas atkal sāka mainīt krāsu, viņš atjēdzās, ka ir jau vēls. Pabeidzis sagatavošanās darbus, viņš devās atpakaļ pa rampu. Bija pienācis laiks ķerties pie mirstīgo pasaules lietām.

87.NODAĻA

Viss tiek atklāts trīsdesmit trešaja grada, Ketrina skriedama domāja. Es zinu, kā pārveidot piramīdu! Atbilde visu vakaru bija atradusies viņiem tieši acu priekšā.

Tagad Ketrina un Lengdons divi vien skrēja cauri katedrāles piebūvei, sekodami norādēm uz pagalmu. Beidzot - kā prāvests bija solījis - viņi no katedrāles izbrāzās milzīgā, iežogotā pagalmā.

Tas bija noslēgts piecstūra formas dārzs ar postmodernu bronzas strūklaku. Ketrina jutās pārsteigta, cik skaļi strūklakas plūstošais ūdens atbalsojās pagalmā. Tad viņa atskārta, ka dzird ne jau strūklakas šalkoņu.

-     Helikopters! - Ketrina iesaucās, kad naksnīgās debesis virs galvas caururba gaismas stars.

Prožektora žilbinoši spilgtā gaisma piepludināja pagalmu tieši tajā brīdī, kad Lengdons un Ketrina sasniedza tā otru pusi un nozuda zem gotiskas arkas, nonākot ejā, kas veda uz mauriņu aiz mūra. Paslēpušies ejā, viņi nogaidīja, kamēr helikopters pārlidoja pāri un sāka mest platus lokus virs katedrāles.

-     Laikam gan Gelovejam bija taisnība, kad viņš teica, ka dzird viesus, - Ketrina pārsteigta atzina. ]a redze ir slikta, tad dzirde ir lieliska. Viņas pašas ausīs tagad ritmiski dimdēja straujais pulss.

-    Turp, - Lengdons norādīja, ciešāk satvēra somu un aizsteidzās pa eju.

Prāvests Gelovejs bija iedevis vienu vienīgu atslēgu un visu labi paskaidrojis. Diemžēl, nonākuši īsās ejas galā, abi atklāja, ka no vajadzīgās vietas viņus šķir plašs mauriņš, ko patlaban pārpludinājusi no helikoptera krītošā gaisma.

-     Mēs netiekam pāri, - Ketrina secināja.

-     Pagaidi… skaties. - Lengdons norādīja uz melnu ēnu, kas pamazām veidojās uz mauriņa pa kreisi no viņiem. Vispirms šī ēna atgādināja bezveidīgu traipu, taču pamazām sāka palielināties, virzīdamās uz viņu pusi, kļūdama aizvien izteiktāka, tuvodamās aizvien ātrāk un ātrāk, izstiepdamās un beidzot pārvērsdamās par milzīgu, melnu četrstūri ar divām neiespējami garām smailēm.

-    Katedrāles fasāde aizsedz prožektora gaismu, - Lengdons izgrūda.

-     Viņi nolaižas katedrāles priekšā!

Lengdons satvēra Ketrinu aiz rokas.

- Skrienam! Ātri!

Prāvests Gelovejs manīja, ka viņa soļi ir pavisam viegli - tādi tie nebija jau gadiem ilgi. Viņš nonāca krusta centrā, tad pa jomu devās uz narteksa un ārdurvju pusi.

Viņš dzirdēja helikopteru nolaižamies katedrāles priekšā un iztēlojās, kā prožektora gaismas ieplūst pa rozetes logu viņam priekšā, metot krāšņas krāsas pāri visai svētnīcai. Viņš atcerējās tās dienas, kad vēl bija saskatījis krāsas. Ironiski, taču tumšais tukšums, par kādu tagad bija pārvērtusies viņa pasaule, Gelovejam šķita izgaismojis daudzas lietas. Tagad es redzu daudz skaidrāk nekā jebkad.

Būdams vēl jauns, Gelovejs paklausīja Dieva aicinājumam un visu savu mūžu mīlēja baznīcu tik ļoti, cik vien cilvēks spēja. Tāpat kā daudzi no viņa kolēģiem, kuri visā nopietnībā ziedojuši savu dzīvi Dievam, Gelovejs bija zaudējis spēkus. Visu mūžu viņš bija pūlējies panākt, lai tiek sadzirdēts cauri nezināšanas troksnim.

Ko tad es biju gaidījis?

No Krusta kariem līdz inkvizīcijai un Amerikas politikai ļēzus vārds nelietīgi valkāts, lai padarītu to par sabiedroto dažādās cīņās par varu. Jau kopš senseniem laikiem nezinošie allaž klieguši visskaļāk, sadzenot kopā neko nenojautušo cilvēku masas un piespiežot tās rīkoties pēc sava prāta. Viņi aizstāvēja savas pasaulīgās vēlmes, citējot Svētos Rakstus, kurus nemaz nesaprata. Viņi slavināja savu neiecietību kā savas pārliecības pierādījumu. Tagad, pēc visiem šiem gadiem, cilvēcei beidzot bija izdevies pilnībā izdzēst visu, kas Jēzū savulaik bijis tik skaists.

Šovakar, sataustot Rozes krusta simbolu, Geloveju bija pārņēmušas milzīgas cerības, un viņš atcerējās pareģojumus no rozenkreiciešu manifesta, kuru savulaik bija pārlasījis neskaitāmas reizes un vēl aizvien labi atcerējās.

Pirmā nodaļa, jehova atpestīs cilvēci, atklājot tos noslēpumus, kurus viņš senāk paturējis tikai izredzētajiem.

Ceturtā nodaļa. Visa pasaule kļūs kā viena grāmata, un visas zinātnes un teoloģijas pretrunas tiks izlīdzinātas.

Septītā nodaļa. Pirms pasaules gala Dievs radīs lielus garīgās gaismas plūdus, lai atvieglotu cilvēces ciešanas.

Astotā nodaļa. Iekams šāda atklāsme kļūs iespējama, pasaulei jāguļ miegā pēc saindēšanās, izdzerot kausu, kas pildīts ar teoloģijas vīna melīgo dzīvi.

Gelovejs zināja, ka baznīca jau sen nomaldījusies no ceļa, un bija veltījis savu dzīvi tam, lai tā atkal atgrieztos. Nu viņš saprata, ka šis brīdis strauji tuvojas.

Pirms saullēkta vienmēr valda vislielākā tumsa.

Kad helikopters Sikorsky nolaidās apsarmojušajā zālē, CIP kaujas aģents Tērners Simkinss bija uzmeties uz tā statņa. Viņš nolēca zemē, viri viņam sekoja, un aģents nekavējoties pamāja, pavēlot helikopteram no jauna pacelties gaisā, lai turpinātu novērot visas izejas.

Neviens netiks ārā no šīs ēkas.

Vienlaikus ar helikoptera pacelšanos nakts debesīs Simkinsa komanda uzskrēja pa kāpnēm pie katedrāles galvenās ieejas. Viņš vēl nebija paguvis izlemt, pie kurām no sešām durvīm dauzīties, kad vienas no tām negaidot atvērās.

-    Jā? - sacīja kāds cilvēks rāmā balsī.

Simkinss tikai ar grūtībām spēja saskatīt uzkumpušo stāvu garīdznieka drānās.

-    Vai jūs esat prāvests Kolins Gelovejs?

-    Tieši tā, - vecais vīrs atbildēja.

-     Es meklēju Robertu Lengdonu. Vai esat viņu redzējis?

Tagad vecais vīrs panācās uz priekšu, viņa spokaini tukšās acis šķita raugāmies Simkinsam garām.

-    Tas nu gan būtu īsts brīnums.

89.NODAĻA

Atvēlētais laiks drīz bus beidzies.

Drošības sistēmu analītiķe Nola Keja teju nespēja valdīties, un kafija - patlaban viņa dzēra jau trešo krūzi - dzīslās bija sākusi pulsēt kā elektriskā strāva.

No Sato vēl aizvien ne vārda.

Beidzot telefons iezvanījās, un Nola aši paķēra aparātiņu.

-    Drošības pārvalde, - viņa atsaucās. - Runā Nola.

-    Nola, te Riks Perišs no drošības sistēmu nodaļas.

Analītiķe saguma. Tā nebija Sato.

-    Sveiks, Rik. Kā varu tev palīdzēt?

-     Es gribēju tevi bridināt. Iespējams, mūsu nodaļai ir informācija, kas attiecas uz to, ko tu šovakar meklē.

Nola nolika kafijas krūzi. Velns parāvis, kā tu vari zināt, ko es šovakar meklēju?

-    Kā, lūdzu?

-     Piedod, runa ir par to jauno pretizlūkošanas programmu, kurai mēs veicam beta testu, - Perišs paskaidroja. - Tā nemitīgi uzrāda tavas darbstacijas numuru.

Tagad Nola saprata, par ko viņš runā. Aģentūra izmēģināja jaunu "sadarbības koordinēšanas" datorprogrammu, kuras uzdevums bija reālajā laikā brīdināt dažādās CIP nodaļas, ja gadījās tā, ka tur tika apstrādāti saistīti datu lauki. Laikmetā, kad bija būtiski laikus reaģēt uz terorisma draudiem, katastrofu bieži vien varēja novērst pavisam vienkārši - brīdinot, ka puisis gaiteņa otrā galā analizē tieši tos datus, kas vajadzīgi kādam citam. Pēc Nolas ieskatiem, šī izlūkošanas datorprogramma drīzāk bija traucējoša, nevis noderīga - viņa to dēvēja par pastāvīgas iejaukšanās datorprogrammu.

-    Pareizi, biju pavisam aizmirsusi, - Nola atteica. - Kas jums tur ir? - Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka neviens cits visā ēkā nezina par šo krīzi un tātad ar to nenodarbojas. Vienīgais, ko Nola šonakt bija darījusi ar savu datoru, - Sato uzdevumā veica vēsturisku pētījumu par ezoteris- kiem brīvmūrnieku tematiem. Un tomēr viņas pienākums bija piedalīties šajā spēlītē.

-     Nu, tas droši vien neko nenozīmē, - Perišs turpināja, - taču mēs šovakar apturējām kādu datorurķi, un izlūkošanas programma nemitīgi mudina mani paziņot šo informāciju tev.

Datorurķis? Nola iedzēra malciņu kafijas.

-     Es klausos.

-    Apmēram pirms stundas, - Perišs skaidroja, - mēs pārtvērām puisi, vārdā Zubianiss, kurš centās piekļūt kādai datnei vienā no mūsu iekšējām datu bāzēm. Puisis apgalvo, ka nolīgts šim darbam un viņam nav ne jausmas ne par to, kāpēc viņam samaksāts, lai piekļūtu šai konkrētajai datnei, ne arī par to, ka tā atrodas CIP serverī.

-     Skaidrs.

-     Mēs beidzām viņu pratināt, un viņam neko nevar piesiet. Taču ir kaut kas pavisam dīvains… to pašu datni šovakar jau mēģināja uzmeklēt kāda iekšējās meklēšanas datorprogramma. Izskatās pēc mēģinājuma iešmaukt mūsu sistēmā un veikt meklējumus ar konkrētiem atslēgvārdiem. Galvenais, ka šie atslēgvārdi ir patiešām savādi. Un ir viens konkrēts vārds, ko izlūkošanas datorprogramma atzīmējusi kā augstas sakritības vārdu - abos mūsu datu komplektos tāds ir tikai viens. - Viņš ieturēja pauzi.- Vai tu zini, kas ir… simbolons?

Nola uzrāvās sēdus, izliedama kafiju uz rakstāmgalda.

-     Pārējie atslēgvārdi ir tikpat neparasti, - Perišs turpināja. - Piramīda, portāls…

-     Tūlīt pat nāc šurp, - Nola pavēlēja, slaucīdama galdu. - Un paņem līdzi visu, ko esi atradis!

-    Šie vārdi tev patiešām kaut ko nozīmē?

-     tūlīt!

90.NODAĻA

Koledža ir skaista. pilij līdzīga eka, kas izvietota blakus Nacionālajai katedrālei. Sludinātāju koledža, kā to sākumā bija iztēlojies pirmais Vašingtonas bīskaps, bija dibināta, lai garīdznieki pēc ordinā- cijas varētu turpināt savu izglītību. Mūsdienās šajā koledžā tiek piedāvātas visdažādākās teoloģijas, vispārējā taisnīguma, dziedniecības un garīguma programmas.

Lengdons un Ketrina bija aizsteigušies pāri mauriņam un ar Gelo- veja atslēgu iekļuvuši koledžā tieši tajā mirklī, kad helikopters atkal bija pacēlies virs katedrāles, ar prožektora gaismām pārvēršot nakti par dienu. Tagad, aizelsušies stāvēdami vestibilā, viņi lūkojās apkārt. Logi nodrošināja pietiekamu apgaismojumu, un Lengdons nosprieda, ka nevajag ieslēgt lampu un tādējādi varbūt atklāt helikopteram viņu atrašanās vietu. Pa galveno gaiteni viņi pagāja garām vairākām apspriežu telpām, auditorijām un atpūtas vietām. Koledžas iekštelpas Lengdonam atsauca atmiņā Jeila universitātes neogotikas ēkas - no ārpuses tās šķita aizraujošas, bet iekšpuse izskatījās pārsteidzoši praktiska, jo ēkas senlaicīgā elegance bija pielāgota lieliem staigātāju pulkiem.

-    Turp, - Ketrina sacīja, pamādama uz gaiteņa tālāko galu.

Ketrina vēl nebija izstāstījusi Lengdonam par savu jaunāko atklājumu, kā atšifrēt piramīdas mīklu, taču bija skaidrs, ka pie tā novedusi īzaka Ņūtona vārda pieminēšana. Skrienot pāri mauriņam, viņa pateica vien to, ka šo piramīdu var pārveidot, liekot lietā vienkāršu zinātni. Ketrina bija pārliecināta, ka šajā ēkā atrodams viss, kas viņai vajadzīgs. Lengdonam nebija ne jausmas, kas Ketrinai vajadzīgs un kā viņa iecerējusi pārveidot cietu akmens vai zelta gabalu, taču nupat viņš bija redzējis kuba pārtapšanu rozenkreiciešu krustā, tādēļ bija ar mieru viņai noticēt.

Abi nonāca līdz gaiteņa galam, un Ketrina sarauca pieri, jo acīmredzot nebija atradusi to, ko vēlējās.

-    Tu teici, ka šajā ēkā esot arī kopmītnes telpas.

-    Jā, lai varētu rīkot vairāku dienu konferences.

-    Tātad kaut kur šeit noteikti jābūt virtuvei, vai ne?

-    Tev gribas ēst?

Ketrina drūmi paskatījās uz viņu.

Pagrabstāva virtuve izskatījās pēc ražotnes - daudz nerūsējoša tērauda un milzu trauku - un acīmredzami bija domāta ēdiena gatavošanai lielām cilvēku grupām. Virtuvē nebija logu. Ketrina aizvēra durvis un ieslēdza gaismu. Automātiski iedarbojās ari ventilācija.

Viņa sāka rakņāties pa skapīšiem, meklēdama nepieciešamās lietas.

-     Robert, - viņa sacīja, - esi tik labs un noliec piramīdu uz galda telpas vidū.

juzdamies kā iesācējs, kuram jāuzklausa slavens šefpavārs, Lengdons pakļāvās, izņēma piramīdu no somas un uzlika tai virsū zelta virsotni. Kad viņš to bija paveicis, Ketrina cītīgi piepildīja milzīgu katlu ar karstu krāna ūdeni.

-    Vai tu, lūdzu, varētu to uzcelt uz plīts?

Lengdons uzcēla šļakstošo katlu uz plīts, kamēr Ketrina atgrieza gāzi un ieslēdza degli.

-    Vai mēs vārīsim omārus? - viņš cerīgi apvaicājās.

-     Ļoti smieklīgi. Nē, mēs nodarbosimies ar alķīmiju. Un, ja gribi zināt, tad šis katls domāts makaroniem, nevis omāriem. - Viņa norādīja uz perforēto sietu, ko bija izņēmusi no katla un nolikusi uz galda blakus piramīdai.

Ak es nejēga!

-    Un makaronu vārīšana mums palīdzēs atšifrēt piramīdas vēstījumu?

Ketrina likās nedzirdam šo piezīmi un nopietni ierunājās:

-     Kā jau tu noteikti zini, brīvmūrnieki skaitli 33 par savu augstāko pakāpi izraudzījās kāda vēsturiska un simboliska iemesla dēļ.

- Nē, man vajadzīga laboratorija.

Par to es nešaubos. Lengdons pamanīja lejup vedošas kāpnes, pie kurām atradās daudzsološs simbols. Amerikas iecienītā piktogramma.

-      Protams, - Lengdons atteica. Pitagora laikos, sešus gadsimtus pirms Kristus, numeroloģija slavināja skaitli 33 kā augstāko no visiem Meistaru skaitļiem. Tas bija vissvētākais skaitlis, kurš simbolizēja Dievišķo patiesību. Šī tradīcija saglabājusies arī brīvmūrnieku brālībā… un citur tāpat. Ne jau sagadīšanās pēc kristiešiem tika mācīts, ka Jēzus sists krustā trīsdesmit trīs gadu vecumā, kaut arī par to neliecināja nekādi vēsturiski pierādījumi. Nekāda sagadīšanās nebija ari tā, ka Jāzeps apprecēja Jaunavu Mariju, būdams trīsdesmit trīs gadus vecs; ka Jēzus paveicis trīsdesmit tris brīnumus; ka Dieva vārds Pirmajā Mozus grāmatā minēts trīsdesmit tris reizes; ka islāmā visiem, kas mājo debesīs, uz mūžiem paliek trīsdesmit trīs gadi.

-     Trīsdesmit trīs, - Ketrina sacīja, - ir svēts skaitlis daudzās misticisma tradīcijās.

-     Pareizi. - Lengdons tomēr nespēja saprast, kā tas saistīts ar makaronu katlu.

-     Tātad tev nemaz nevajadzētu brīnīties par to, ka ari tāds senais alķīmiķis, rozenkreicietis un mistiķis kā īzaks Ņūtons skaitli 33 uzskatījis par īpašu.

-     Par to es nešaubos, - Lengdons atbildēja. - Ņūtons ļoti aizrāvās ar numeroloģiju, pareģošanu un astroloģiju, bet kāda tam…

-     Viss tiek atklāts trīsdesmit trešajā…

Lengdons izņēma no kabatas Pītera gredzenu un izlasīja šo uzrakstu. Tad paskatījās uz katlu ar ūdeni.

-     Piedod, es nesaprotu.

-     Robert, vēl pavisam nesen mēs visi uzskatījām, ka šis "trīsdesmit trīs" attiecas uz brīvmūrnieku pakāpi, bet tad pagriezām gredzenu par trīsdesmit trim grādiem, un kubs pārveidojās, kļuva par krustu. Šajā mirklī mēs sapratām, ka izmantota vārda degree cita nozīme.

-    Jā. Šo vārdu var tulkot ari kā "leņķa grāds".

-    Tieši tā. Taču tam var būt vēl trešā nozīme.

Lengdons uzmanīgi paskatījās uz katlu.

-      Temperatūra.

-    Tieši tā! - viņa iesaucās. - Risinājums visu vakaru atradās mums acu priekšā. "Viss tiek atklāts trīsdesmit trešajā grādā." Ja mēs uzsildīsim šo piramīdu līdz trīsdesmit trim grādiem… iespējams, ka tad kaut ko atklāsim.

Lai arī viņš uzskatīja šo sievieti par ārkārtīgi gudru, Lengdons tomēr domāja, ka šajā gadījumā Ketrina palaidusi garām kaut ko ļoti būtisku.

-    Ja nekļūdos, tad pēc Fārenheita skalas trīsdesmit trīs grādi ir gandrīz vai sasalšanas temperatūra. Vai tad nevajadzētu šo piramidu ielikt saldētavā?

Ketrina pasmaidīja.

-    Bet mēs taču vēlamies rīkoties saskaņā ar recepti, kuru uzrakstījis tas pats diženais alķīmiķis un rozenkreiciešu mistiķis, kurš uz saviem dokumentiem parakstījies kā Jeova Sanctus Unus.

īzaks Ņūtons rakstījis receptes?

-    Robert, temperatūra alķimijā ir būtisks katalizators, un ne jau vienmēr to mērīja pēc Fārenheita vai Celsija skalas. Ir daudz senākas temperatūras skalas, un vienu no tām izdomāja īzaks…

-    Ņūtona skala! - Lengdons pārtrauca Ketrinu, jo aptvēra, ka viņai taisnība.

-    Jā! īzaks Ņūtons izgudroja veselu temperatūras noteikšanas sistēmu, kuras pamatā bija tikai un vienīgi dabas parādības. Par atskaites punktu Ņūtons izmantoja sniega kušanas temperatūru, ko viņš nosauca par nulles grādu. - Ketrina apklusa. - Tu laikam vari uzminēt, cik grādus viņš piešķīra ūdens vārīšanas - visu alķīmijas procesu karaļa - temperatūrai.

-     Trīsdesmit trīs.

-    Jā, trīsdesmit trīs. Pēc Ņūtona skalas ūdens vārīšanās temperatūra ir trīsdesmit trīs grādi. Atceros, ka reiz pavaicāju brālim, kāpēc Ņūtons izraudzījies tieši šo skaitli. Tas likās tik nejaušs. Ūdens vārīšanās ir visbūtiskākais alķīmijas process, un viņš izraudzījās trisdesmit trīs? Kāpēc ne simts? Kāpēc ne kaut ko elegantāku? Pīters paskaidroja, ka tādam mistiķim kā īzaks Ņūtons neviens skaitlis nelikās skaistāks par trīsdesmit tris.

Viss tiek atklāts trīsdesmit trešajā grādā. Lengdons pameta skatienu uz ūdens katlu un atkal pievērsās piramīdai.

-    Ketrina, šī piramīda ir darināta no cieta granīta un cieta zelta. Vai tu patiešām domā, ka ar verdošu ūdeni pietiks, lai to pārveidotu?

Smaids Ketrinas sejā lika Lengdonam saprast, ka viņa zina kaut ko tādu, ko viņš vēl nezina. Ketrina pašapzinīgi piegāja pie galda, paņēma piramīdu ar zelta virsotni, ielika sietā un piesardzīgi ielaida mutuļojošajā ūdenī.

-     Tad noskaidrosim to, labi?

Augstu virs Nacionālās katedrāles CIP pilots ieslēdza helikoptera automātiskās gaisā karāšanās režīmu un nopētīja ēku un tās apkārtni. Nekādas kustības. Termālo attēlu veidošanas ierice nespēja caurskatīt katedrāles mūrus, un tāpēc viņš nevarēja uzzināt, ko iekšā dara komanda; bet termālā sistēma pamanītu ikvienu, kurš mēģinātu izlavīties ārā.

Pēc sešdesmit sekundēm iepīkstējās termālais sensors. Detektors, kurš darbojās saskaņā ar tādu pašu principu kā mājas apsardzes sistēmas, bija identificējis būtisku temperatūras atšķirību. Parasti tas liecināja par cilvēku, kas pārvietojas pa vēsu vidi, taču šoreiz monitorā parādījās tāds kā mākonis, karsta gaisa vilnis, kas lēni slīd pāri mauriņam. Pilots atrada tā avotu - ventilācijas lūku Katedrāles koledžas sienā.

Droši vien nekas īpašs, viņš nodomāja. Ar šādām novirzēm viņam nācās sastapties pastāvīgi. Kāds gatavo ēdienu vai mazgā veļu. Jau grasīdamies novērsties, viņš tomēr ievēroja kaut ko savādu. Stāvvietā nebija nevienas automašīnas, un nekur ēkā nedega gaisma.

Viņš labu brīdi pētīja UH-60 attēlu veidošanas sistēmu un tad pa rāciju sazinājās ar savu komandieri.

-    Simkins, varbūt tas neko nenozīmē, bet…

-     Kvēlojošs temperatūras indikators! - Lengdons bija spiests atzīt, ka tas ir asprātīgi izdomāts.

-     Parasta zinātne, - Ketrina atteica. - Atšķirīgas vielas nokaist atšķirīgā karstumā. Mēs tos dēvējam par termālajiem marķieriem. Zinātnē šādi marķieri tiek izmantoti nemitīgi.

Lengdons vērīgi raudzījās uz ūdenī iegremdēto piramīdu un tās virsotni. Virs mutuļojošā ūdens sāka veidoties tvaika strūkliņas, tomēr viņš neizjūta ipašu pārliecību. Lengdons paskatījās rokas pulkstenī, un viņa sirds iepukstējās straujāk: bez piecpadsmit minūtēm divpadsmit.

-    Tu domā, ka uzkarstot kaut kas iespīdēsies?

-    Ne jau iespīdēsies, Robert, bet gan iekvēlosies. Ir liela atšķirība. Kvē- lošanu izraisa karstums, un tā parādās noteiktā temperatūrā. Piemēram, rūdot sijas, tērauda ražotāji uz tām uzkrāso caurspīdīgu režģi, kas noteiktā temperatūrā sāk kvēlot. Tādējādi viņi zina, ka sijas ir gatavas. Atceries gredzenu, kas nosaka garastāvokli. Ja to uzvelk pirkstā, gredzens maina krāsu atkarībā no ķermeņa siltuma.

-     Ketrina, šī piramīda darināta 19. gadsimtā! Es vēl varu saprast, ka amatnieks spēj paslēpt akmens lādītē slepenas viras, bet… izmantot caurspīdīgu termālo pārklājumu?

-    Tas ir pilnīgi iespējams, - Ketrina atteica, cerīgi paraudzījusies uz iegremdēto piramīdu. - Senie alķīmiķi par termālajiem marķieriem allaž izmantoja organiskos fosforus. Ķīnieši darināja krāsainas uguņošanas raķetes, un pat ēģiptieši… - Ketrina aprāvās teikuma vidū, ar skatienu urbdamās virmojošajā ūdeni.

-    Kas notika?- Arī Lengdons palūkojās uz nemierīgo ūdeni, taču neieraudzīja neko īpašu.

Paliekusies tuvāk, Ketrina vēl vērīgāk ieskatījās ūdenī. Negaidot viņa pagriezās un aizskrēja pie durvim virtuves otrā galā.

-    Uz kurieni tu? - Lengdons uzsauca.

Ketrina nospieda virtuves gaismas slēdzi. Apgaismojums un ventilācija izslēdzās, un telpa iegrima pilnīgā tumsā un klusumā. Lengdons no jauna pagriezās pret piramīdu un cauri tvaikiem uzmanīgi paraudzījās uz virsotni zem ūdens. Kad Ketrina atkal nostājās viņam līdzās, Lengdons jau bija neticīgi iepletis muti.

Kā jau Ketrina bija pareģojusi, zem ūdens bija sākusi spīdēt neliela metāla virsotnes daļa. Uz tās pamazām parādījās burti, kas kļuva aizvien spilgtāki.

-    Teksts! - Ketrina nočukstēja.

Lengdons apstulbis pamāja. Kvēlojošie vārdi uzradās tieši zem virsotnē iegravētā teksta. Izskatījās, ka tur ir tikai trīs vārdi. Lengdons vēl nespēja izlasīt, kas tur rakstīts, taču iedomājās, ka varbūt tie atklās visu, ko viņi šovakar meklējuši. Šī piramīda ir reāla karte, Gelovejs bija sacījis, un tā norāda uz reālu vietu.

Kad burti iemirdzējās vēl spožāk, Ketrina izslēdza gāzi un ūdens pamazām pārstāja virmot. Tagad piramīdas virsotne bija labi saskatāma.

Uz tās varēja skaidri izlasīt trīs spīdošus vārdus.

90.NODAĻA

Katedrāles koledžas virtuves blavaja gaisma Lengdons un Ketrina stāvēja pie katla ar ūdeni un nekustīgi raudzījās uz pārveidojušos virsotni. Vienā zelta virsotnes pusē mirdzēja kvēlojošs uzraksts.

Lasīdams Lengdons gandrīz nespēja noticēt savām acīm. Viņš bija dzirdējis, ka šī piramīda spējot atklāt konkrētu atrašanās vietu… taču viņam pat prātā nebija ienācis, ka šī vieta varētu izrādīties tik konkrēta.

Eight Franklin Square

Astoņi, Franklina laukums.

-    Tā ir adrese, - viņš apstulbis nočukstēja.

Ketrina izskatījās tikpat pārsteigta.

-    Es nezinu, kas tur atrodas. Un tu?

Lengdons papurināja galvu. Viņš zināja, ka Franklina laukums izvietots vienā no senākajām Vašingtonas daļām, taču šī adrese neko neizteica. Lengdons paskatījās uz virsotnes augšējo daļu un izlasīja visu tekstu pēc kārtas.

The secret hides ivithin The Order Eight Franklin Scjuare

Vai Franklina laukumā atrodas kāds ordenis?

Vai tur ir kāda ēka ar slepenu eju, kas ved pie garām vītņu kāpnēm?

Lengdonam nebija ne jausmas, vai tajā vietā kaut kas patiešām ir aprakts. Patlaban vissvarīgākais bija tas, ka viņam un Ketrinai bija izdevies atšifrēt piramīdas vēstījumu un tagad viņu rīcībā ir nepieciešamā informācija, lai vienotos par Pītera atbrīvošanu.

Un tas noticis pašā pēdējā brīdī.

Mikipeles pulksteņa spīdošie rādītāji lika manīt, ka viņiem atlikušas mazāk nekā desmit minūtes laika.

-     Zvani, - Ketrina pavēlēja, pamādama uz tālruņa aparātu pie virtuves sienas. - Tūlīt pat!

Šis pēkšņais notikums bija Lengdonu izbiedējis. Viņš juta, ka svārstās.

-    Vai mēs labi zinām, ka to vajag darīt?

-    Vismaz es katrā ziņā.

-     Es viņam neko neteikšu, kamēr nebūsim pārliecinājušies, ka Pīteram nekas nekaiš.

-    Protams, ka ne. Tu taču vēl atceries numuru, vai ne?

Pamājis Lengdons piegāja pie virtuves telefona aparāta. Paņēmis klausuli, viņš uzgrieza svešā vīrieša mobilā tālruņa numuru. Ketrina pienāca klāt un pielieca galvu viņam tuvāk, lai varētu noklausīties sarunu. Kad atskanēja pīkstieni, Lengdons sagatavojās izdzirdēt tā cilvēka baisos čukstus, kurš šovakar bija viņu piemuļķojis.

Beidzot klausule tika pacelta, tomēr neviens neatsaucās. Bija dzirdama tikai elpošana.

Mazliet nogaidījis, Lengdons beidzot ierunājās:

-    Man ir jums vajadzīgā informācija. Ja gribat to saņemt, nāksies atdot mums Pīteru.

-    Kas tur runā? - noprasīja kāda sieviete.

-     Roberts Lengdons, - viņš salēcies instinktīvi atbildēja. - Un kas jūs esat? - Uz mirkli viņš nosprieda, ka uzgriezis nepareizu numuru.

-    Jūs sauc Lengdons? - sieviete izklausījās pārsteigta. - Šeit ar jums kāds grib runāt.

Ko?

-     Piedodiet, kas jūs esat?

-     Peidža Montgomerija no kompānijas Preferred Security. - Izklausījās, ka viņai dreb balss. - Varbūt jūs varētu mums palīdzēt. Apmēram pirms stundas mana partnere devās uz izsaukumu Keloremas augstienē… bija aizdomas par iespējamu ķīlnieku sagūstīšanu. Es vairs nespēju ar viņu sazināties, tāpēc izsaucu papildspēkus un devos pārbaudīt attiecīgo māju. Mana partnere atrasta mirusi pagalmā aiz mājas. Paša īpašnieka nekur nebija, un tāpēc mēs uzlauzām durvis. Priekšnamā uz galda zvanīja mobilais telefons, un es…

-    Jūs atrodaties mājā? - Lengdons viņu pārtrauca.

-     Jā, un izsaukums… izrādījās pamatots, - sieviete stomījās. - Piedodiet, ja izklausos satraukta, taču mana partnere ir mirusi un mēs atradām kādu vīrieti, kurš šeit tiek turēts pret savu gribu. Viņš ir kritiskā stāvoklī, un mēs patlaban sniedzam palīdzību. Viņš nemitīgi sauc divus cilvēkus - kādu Lengdonu un arī Ketrinu.

-     Tas ir mans brālis! - Ketrina izgrūda klausulē, piespiezdamās tuvāk Lengdonam. - Tieši es izsaucu policiju! Kā viņš jūtas?!

-     Patiesībā, kundze, viņš… - Sievietei aizlūza balss. - Viņš ir kritiskā stāvoklī. Viņam nav labās rokas…

-     Lūdzu, - Ketrina uzstāja, - es gribu ar viņu parunāt!

-     Patlaban viņš tiek aprūpēts. Viņš nemitīgi zaudē un atkal atgūst samaņu. Ja esat kaut kur tuvumā, jums vajadzētu doties šurp. Viņš acīmredzot grib ar jums tikties.

-    Mēs atrodamies apmēram sešu minūšu brauciena attālumā! - Ketrina iesaucās.

-     Tad es jums ieteiktu pasteigties. - Fonā bija dzirdams apslāpēts troksnis. Sieviete sacīja: - Piedodiet, izskatās, ka man jāiet. Apspriedīsim visu, kad jūs ieradīsieties.

Saruna pārtrūka.

91.NODAĻA

Lengdons un Ketrina Katcdrales koledža uzjoņoja augšā pa pagrabstāva kāpnēm un aizsteidzās pa tumšu gaiteni, meklēdami parādes izeju. Virs galvas vairs nebija dzirdams helikoptera troksnis, un Lengdonu pārņēma cerība, ka viņi varētu nepamanīti izlavīties ārā un nokļūt Keloremas augstienē, lai satiktos ar Pīteru.

Viņš ir atrasts. Viņš ir dzīvs.

Pirms trīsdesmit sekundēm viņi beidza runāt ar apsardzes darbinieci, un Ketrina steidzīgi izcēla no ūdens kūpošo piramīdu ar virsotni. Piramīda vēl aizvien pilēja, kad viņa to ielika Lengdona ādas somā. Tagad viņš juta siltumu, kas plūda cauri ādai.

Satraukums par Pītera atrašanu uz laiku bija guvis virsroku pār jebkādu turpmāku iedziļināšanos piramīdas virsotnes spīdošajā vēstījumā - Astoņi, Franklina laukums -, taču tam vēl būs laiks, kad viņi nokļūs pie Pītera.

Kad abi kāpņu augšgalā bija nogriezušies ap stūri, Ketrina pēkšņi apstājās un norādīja uz kādu atpūtas telpu gaiteņa pretējā pusē. Pa er- kera logu Lengdons ieraudzīja spīdīgu, melnu helikopteru, kas bija klusi nolaidies zālienā. Tam līdzās stāvēja vientulīgs pilots un, uzgriezis viņiem muguru, runāja pa rāciju. Tuvumā bija novietota arī melna automašīna Escalade ar tonētiem stikliem.

Turēdamies ēnās, Lengdons un Ketrina iegāja atpūtas telpā un uzmanīgi palūkojās ārā pa logu, lai redzētu, vai ari pārējie kaujinieki atrodas turpat. Par laimi, milzīgais mauriņš pie Nacionālās katedrāles bija tukšs.

-    Viņi noteikti ir iegājuši katedrālē, - Lengdons secināja.

-    Nav vis, - viņiem aiz muguras kāds sacīja zemā balsī.

Lengdons un Ketrina apcirtās, lai redzētu runātāju. Uz atpūtas telpas sliekšņa stāvēja divi melnā ģērbti stāvi un bija pievērsuši viņiem ieroču lāzera tēmēkļus. Lengdons sev uz krūtīm ieraudzīja spožu, sarkanu punktu.

-      Priecājos jūs atkal redzēt, profesor, - sacīja pazīstama, griezīga balss. Aģenti pašķīrās, un parādījās direktores Sato sīkais augumiņš. Viņa šķērsoja atpūtas telpu un apstājās tieši priekšā Lengdonam. - Jūs šovakar esat pieņēmis dažus ārkārtīgi nepareizus lēmumus.

-      Policija ir atradusi Piteru Solomonu, - Lengdons skaļi paziņoja. - Viņš ir kritiskā stāvokli, tomēr dzīvs. Viss ir beidzies.

Ja Sato arī jutās pārsteigta par Pītera atrašanu, tad to neizrādīja.

-    Profesor, varat man ticēt, ka viss ne tuvu nav beidzies. Ja tagad ir iesaistījusies policija, tad viss vēl vairāk sarežģījies. Kā jau es jums šovakar sacīju, situācija ir ārkārtīgi delikāta. Nevajadzēja bēgt prom ar to piramīdu.

-     Kundze, - Ketrina izgrūda, - man jātiek pie sava brāļa. Ja gribat, varat paņemt piramīdu, taču noteikti atļauj…

-     Noteikti atļaut? - Sato noprasija, apsviedusies pret Ketrinu. - Cik noprotu, jūs esat Solomonas kundze?- Viņa iznīcinoši paraudzījās uz Ketrinu un tad atkal pievērsās Lengdonam. - Nolieciet savu ādas somu uz galda.

Lengdons aši palūkojās uz diviem viņa krūtīm pievērstajiem lāzera stariem un tad nolika ādas somu uz kafijas galdiņa. Viens no aģentiem piesardzīgi pienāca klāt, attaisīja somas rāvējslēdzēju un atvēra somu. No tās izplūda neliels tvaiku mākonītis. Viņš notēmēja somā ar savu ieroci, neizpratnē ilgi skatījās un tad pamāja Sato.

Direktore pienāca klāt un uzmanīgi ielūkojās somā. Slapjā piramīda un virsotne kabatas baterijas gaismā spīdēja. Sato notupās un ļoti vērīgi nopētīja zelta virsotni, kuru bija redzējusi tikai rentgena uzņēmumā.

-    The secret hides ivithin The Order. Vai šis uzraksts jums kaut ko izsaka? - Sato noprasīja.

-     Neesam īsti pārliecināti, kundze.

-     Kāpēc ši piramīda ir tā sakarsusi?

-• Mēs to iegremdējām verdošā ūdenī, - Ketrina neminstinoties paskaidroja. - Tā bija daļa no koda atšifrēšanas procesa. Mēs jums visu pastāstīsim, bet, lūdzu, atļaujiet mums doties pie mana brāļa. Viņš pārcietis…

-    Jūs vārījāt šo piramīdu? - Sato noprasīja.

-     Izslēdziet kabatas bateriju, - Ketrina atteica. - Paskatieties uz virsotni. Droši vien to vēl var saskatīt.

Aģents izslēdza savu kabatas bateriju, un Sato notupās līdzās piramīdai. Pat no savas vietas Lengdons varēja redzēt, ka teksts uz virsotnes vēl aizvien viegli spīdēja.

-    Franklina laukums, astoņi? - Sato izbrīnīta pārvaicāja.

-    Jā, kundze. Šis teksts bija uzrakstīts ar kaut ko līdzīgu kvēlojošai lakai. Trīsdesmit trešā pakāpe patiesībā…

-     Un tā adrese? - Sato jautāja. - Vai tā šim puisim vajadzīga?

-    Jā, - Lengdons atzina. - Viņš uzskata, ka šī piramīda ir karte, kas viņam atklās lielu dārgumu atrašanās vietu. Atslēga, kas atvērs Senās mistērijas.

Sato vēlreiz neticīgi palūkojās uz virsotni.

-    Sakiet, - viņa iesāka, un balsi iezagās bailes, - vai jūs jau esat sazinājies ar šo vīrieti? Vai jūs jau esat viņam nosaucis šo adresi?

-    Mēs mēģinājām. - Lengdons paskaidroja, kas bija noticis, kad viņi piezvanīja uz tā cilvēka mobilo telefonu.

Kamēr viņš runāja, Sato klausījās, laizdama mēli pār saviem dzeltenajiem zobiem. Lai arī izskatīdamās gatava dusmās eksplodēt par radušos situāciju, viņa pagriezās pret vienu no saviem aģentiem un apvaldīti pačukstēja:

-    Ievediet viņu. Viņš ir džipā.

Aģents pamāja un kaut ko pateica raidītājā.

-    Kas ir jāieved? - Lengdons pārjautāja.

-    Vienīgais cilvēks, kurš varbūt vēl var izstrēbt jūsu savārīto putru!

-     Kādu putru? - Lengdons cirta pretī. - Tagad Pīters ir drošībā, un viss…

-    Dieva dēļ! - Sato neizturēja. - Runa nav par Pīteru! Es to mēģināju paskaidrot jau Kapitolija ēkā, profesor, taču jūs izlēmāt darboties pret mani, nevis kopā ar mani! Tagad jūs esat savārījis pamatīgu putru! Iznīcinot savu mobilo telefonu, kuru mēs tiešām izsekojām, jūs pārtraucāt savu saziņu ar šo cilvēku. Un šī jūsu atklātā adrese - lai kas tur, pie velna, arī būtu… šī adrese ir mūsu vienīgā iespēja noķert to vājprātīgo. Es gribēju, lai jūs piedalāties tā nelieša spēlē, iedodat viņam šo adresi, lai mēs varētu zināt, kur viņu noķert!

Iekams Lengdons paguva atbildēt, Sato izgāza savas dusmas uz Ketrinu.

-    Un jūs, Solomonas kundze! Jūs zinājāt, kur šis maniaks dzīvo? Kāpēc jūs to nepateicāt? Jūs nosūtījāt uz šī cilvēka māju apsardzes firmas darbinieci? Vai tad jūs nesaprotat, ka esat iznīcinājusi mūsu pēdējo iespēju viņu tur notvert? Priecājos, ka jūsu brālis ir drošībā, taču varat man ticēt, ka šovakar mums draud krīze, kurā cietīs ne tikai jūsu ģimene. Tā būs sajūtama visā pasaulē. Jūsu brāļa nolaupītājam ir milzu vara, un mums viņš nekavējoties jānotver.

Kad viņa bija pabeigusi savu tirādi, telpā parādījās Vorena Belamī garais, izsmalcinātais stāvs. Viņš izskatījās saņurcīts, sadragāts un satriekts… it kā būtu atgriezies no elles.

-    Voren! - Lengdons pielēca kājās. - Vai ar jums viss kārtībā?

-    Nē, - viņš atbildēja. - Ne gluži.

-     Vai dzirdējāt? Pīters atrodas drošībā!

Belami pamāja, izskatīdamies apdullis un pārliecināts, ka nekam vairs nav nozīmes.

-    Jā, es nupat dzirdēju jūsu sarunu. Ļoti priecājos.

-     Pie velna, kas te notiek, Voren?

Iejaucās Sato.

-     Jaunumus varēsiet pārmīt pēc brītiņa. Šobrīd Belamī kungs sazināsies ar to vājprātīgo. Tieši tāpat, kā ir to darījis visu vakaru.

-     Belamī taču šovakar nav sazinājies ar to vīrieti! - Lengdons šķita apjucis. - Viņš nemaz nezina, ka Belamī ir iesaistīts šajā lietā!

Sato pagriezās pret Belamī.

Kapitolija Arhitekts nopūtās.

-    Robert, baidos, ka es šovakar neesmu bijis pret tevi pilnīgi atklāts.

Lengdons neticīgi lūkojās uz apdullušo vīrieti.

-    Man likās, ka es rīkojos pareizi… - Belamī sacīja, izskatīdamies pārbijies.

-    Bet tagad, - Sato noteica, - jūs tiešām rīkosieties pareizi… un mums visiem vajadzētu lūgt Dievu, lai viss izdodas. - Kā uzsverot Sato vārdus, lielais pulkstenis nosita kārtējo stundu. - Sato izņēma polietilēna maisiņu ar dažādiem priekšmetiem un pasvieda Belamī. - Te būs jūsu mantas. Vai ar jūsu mobilo telefonu var uzņemt fotogrāfijas?

-    Jā, kundze.

-     Labi. Paņemiet rokās virsotni.

Nupat saņemtā ziņa nāca no Malaka kontaktpersonas Vorena Belamī - brīvmūrnieka, kuru viņš bija aizsūtījis uz Kapitolija ēku palīgā Robertam Lengdonam. Arī Belamī bija vēlējies atkal redzēt Pīteru Solomonu dzīvu un apsolīja Malakam, ka palīdzēs Lengdonam tikt pie piramīdas un atšifrēt tās uzrakstu. Visu vakaru Malaks bija saņēmis elektroniskā pasta ziņas, kas tika automātiski pārsūtītas uz viņa mobilo telefonu.

Šī būs interesanta, Malaks nodomāja, atvērdams ziņu.

No: Vorens Belamī

tiku nošķirts no Lengdona

taču beidzot tiku pie jūsu

pieprasītās info, pierādījums

pielikumā, piezvaniet, lai saņemtu

trūkstošo daļu - vb

viens pielikums (jpeg)

Piezvaniet, lai saņemtu trūkstošo daļu? Malaks nobrīnījās, atvērdams pielikumu.

Tā bija fotogrāfija.

Malaks skaļi noelsās un juta, ka viņa sirds sāk satraukumā dauzīties. Viņš redzēja mazītiņas zelta piramīdas tuvplānu. Leģendārā virsotne! Greznais gravējums uz skaldnes atklāja daudzsološu vēsti. The secret hides ivithin The Order.

Zem uzraksta Malaks ieraudzīja kaut ko tādu, kas viņu apstulbināja. Šķita, ka virsotne mirdz. Viņš neticīgi skatījās uz viegli spīdošo tekstu un saprata, ka leģenda izrādījusies pilnīgi patiesa: brīvmūrnieku piramīda pārtop, lai atklātu savu noslēpumu tiem, kuri ir tā cienīgi.

Viņam nebija ne jausmas, kā notikusi šī maģiskā pārvērtība, un tas nemaz nelikās svarīgi. Spīdošais teksts skaidri norādīja uz kādu konkrētu vietu Vašingtonā - tieši tā, kā vēstīja pareģojums. Franklina laukums. Diemžēl virsotnes fotogrāfijā bija redzams arī Vorena Belamī rādītājpirksts - uzlikts tā, lai aizsegtu būtisku informācijas daļu.

The secret hides within The Order Franklin Square

Piezvaniet, lai saņemtu trūkstošo daļu. Tagad Malaks saprata, ko Belamī gribējis pateikt.

Kapitolija Arhitekts visu vakaru bija labprātīgi sadarbojies, taču tagad viņš nolēmis nodoties ļoti bīstamai spēlei.

92.NODAĻA

Vairāku bruņotu CIP aģentu vērīgo skatienu loka Lengdons, Ketrina un Belami kopā ar Sato gaidīja Katedrāles koledžas atpūtas telpā. Uz kafijas galdiņa viņiem priekšā vēl aizvien gulēja atvērta Lengdona ādas soma, no kuras rēgojās zelta virsotne. Vārdi Eight Franklin Square tagad bija izbalējuši, neatstājot nekādas liecības par savu eksistenci.

Ketrina bija lūgusies, lai Sato ļauj viņai doties pie brāļa, taču Drošības pārvaldes direktore tikai papurināja galvu, nenolaizdama acis no Belami mobilā telefona. Tas gulēja uz kafijas galdiņa un vēl nebija iezvanījies.

Kāpēc Belamī gluži vienkārši nevarēja man pateikt patiesību? Lengdons prātoja. Acīmredzot Arhitekts visu vakaru bija sazinājies ar Pītera nolaupītāju un apgalvojis, ka Lengdons pamazām atšifrē piramīdas uzrakstu. Tas bija blefs, mēģinājums novilcināt laiku Pītera labā. Patiesībā Belami darīja visu iespējamo, lai aizkavētu tos, kuri draudēja atklāt piramīdas noslēpumu. Tomēr patlaban sāka izskatīties, ka Belami mainījis viedokli. Kopā ar Sato viņš tagad bija gatavs riskēt ar piramīdas noslēpuma atklāšanu, cerot notvert šo vīrieti.

-     Aizvāciet no manis savas rokas! - gaiteni kāds iesaucās vecišķā balsī. - Es esmu akls, nevis nespējīgs! Es pārzinu šo koledžu! - Prāvests Gelovejs turpināja skaļi protestēt, kamēr CIP aģents rupji iestūma viņu atpūtas telpā un piespieda apsēsties vienā no krēsliem.

-     Kas te atrodas? - Gelovejs noprasīja. - Izklausās, ka jūsu te ir daudz. Cik cilvēku tad jums vajag, lai aizturētu vecu vīru? Tas jau ir par traku!

-    Mēs esam septiņi, - Sato paziņoja. - Starp mums ir Roberts Lengdons, Ketrina Solomona un jūsu brīvmūrnieku brālis Vorens Belami.

Gelovejs saguma, zaudējis savu bramanību.

-     Mums nekas nekaiš, - Lengdons ierunājās, - un mēs nupat uzzinājām, ka Pīters atrodas drošībā. Viņš ir kritiskā stāvoklī, taču policija par visu parūpēsies.

-     Lai slavētas debesis, - Gelovejs noteica. - Un…

Atskanēja skaļa grabēšana, un visi klātesošie salēcās. Uz kafijas galdiņa bija sācis vibrēt Belamī mobilais telefons. Visi apklusa.

-     Labi, Belamī kungs, - Sato sacīja. - Nesabojājiet visu. Jūs zināt, kas ir likts uz spēles.

Kapitolija Arhitekts dziļi ievilka elpu un atkal izelpoja. Tad pastiepa roku un nospieda skaļruņa taustiņu, lai atbildētu zvanītājam.

-    Belamī klausās, - viņš skaļi sacīja, lai būtu dzirdams uz kafijas galdiņa noliktajā telefonā.

Skaļrunī iesprakšķējās jau pazīstamais gaisīgais čuksts. Izklausījās, ka svešais zvana, izmantodams automašīnas brīvroku sistēmu.

-     Ir jau pāri pusnaktij, Belamī kungs. Es nupat grasījos izbeigt Pītera ciešanas.

Telpā iestājās neomulīgs klusums.

-     Ļaujiet man ar viņu parunāt.

-     Tas nav iespējams, - vīrietis atteica. - Mēs braucam. Viņš sasiets guļ bagāžas nodalījumā.

Saskatījušies un papurinājuši galvas, Lengdons un Ketrina pievērsās pārējiem. Viņš blefol Pīters vairs neatrodas pie viņa!

Sato ar mājienu mudināja, lai Belamī turpina runāt.

-     Man vajadzīgs pierādījums, ka Pīters ir dzīvs, - Belamī paziņoja. - Es jums neatklāšu pārējo…

-    Jūsu Godājamajam meistaram vajadzīgs ārsts. Netērējiet laiku. Pasakiet man precīzu adresi Franklina laukumā, un es aizvedīšu Pīteru uz turieni.

-    Es jau teicu, ka gribu…

-    Tūlīt pat! - vīrietis neizturēja.- Citādi es apturēšu automašīnu, un Pīters Solomons jau pēc mirkļa būs miris.

-     Paklausieties, - Belamī uzstājīgi iebilda. - Ja gribat saņemt atlikušo adreses daļu, jums vajadzēs spēlēt saskaņā ar maniem noteikumiem. Satiksimies Franklina laukumā. Tiklīdz būsiet man atgādājis Pīteru dzīvu, es pateikšu ēkas numuru.

-     Kā es varu zināt, ka jūs neatvedīsiet līdzi varas iestāžu pārstāvjus?

-    Es nevaru riskēt un jūs piekrāpt. Pītera dzīvība nav jūsu vienīgais trumpis. Es zinu, kas šovakar patiesībā likts uz spēles.

-    Jūs taču saprotat, - vīrietis sacīja, - nojautis kaut vai tikai mājienu par to, ka Franklina laukumā bez jums atrodas vēl kāds cits, es aizbraukšu tālāk, un no Pītera Solomona jums vairs nepaliks nekādu pēdu. Un, protams… tas jums sagādās vismazākās raizes.

-     Es ieradīšos viens, - Belamī nopietni sacīja. - Kad atdosiet man Pīteru, dabūsiet visu, kas jums vajadzīgs.

-     Laukuma vidū, - vīrietis paziņoja. - Lai turp nokļūtu, man būs vajadzīgas vismaz divdesmit minūtes. Es jums ieteiktu gaidīt mani, cik ilgi vien būs nepieciešams.

Saruna pārtrūka.

Tai paša mirklī telpā sākas rosība. Sato izkliedza pavēles. Vairaki kaujinieki paķēra rācijas un steidzās uz durvju pusi.

-     Ātrāk! Ātrāk!

Savukārt Lengdons palūkojās uz Belamī, gaidīdams kādu izskaidrojumu par to, kas šovakar īsti noticis, taču padzīvojušais vīrietis jau tika steigšus Vests ārā pa durvīm.

-     Man jātiek pie brāļa! - Ketrina iesaucās. - Noteikti atļaujiet mums

iet!

Sato pienāca pie Ketrinas.

-    Man nekas nav jādara noteikti, Solomonas kundze. Vai skaidrs?

Ketrina nepiekāpās un izmisīgi lūkojās Sato ačelēs.

-    Solomonas kundze, mans galvenais uzdevums ir aizturēt to vīrieti Franklina laukumā, un jūs paliksiet te sēžam kopā ar vienu no maniem vīriem, kamēr es šo uzdevumu nebūšu izpildījusi. Tikai tad mēs tiksim galā ar jūsu brāli.

-    Jūs kaut ko nesaprotat, - Ketrina atcirta. - Es precīzi zinu, kur šis cilvēks dzīvo! Tas ir burtiski piecu minūšu brauciena attālumā no šejienes, Keloremas augstienē, un tur būs pierādījumi, kas jums varētu noderēt! Turklāt jūs teicāt, ka nevēlaties sacelt lieku troksni. Kas zina, ko Pīters sāks stāstīt varas iestādēm, kad viņa stāvoklis būs stabilizējies.

Sato saknieba lūpas, acīmredzot sapratusi, ka šoreiz Ketrinai ir taisnība. Ārā sāka griezties helikoptera rotoru lāpstiņas. Sato sarauca pieri un tad pagriezās pret vienu no saviem vīriem.

-     Hartman, brauciet ar Escalade. Nogādājiet Solomonas kundzi un Lengdona kungu Keloremas augstienē. Piters Solomons nedrīkst runāt ne ar vienu. Vai skaidrs?

-    Jā, kundze, - aģents apstiprināja.

-     Piezvaniet, kad būsiet tur nonākuši. Paziņojiet, ko būsiet atraduši. Un neizlaidiet šos abus no acīm.

Aģents Hartmans aši pamāja, izņēma Escalade atslēgas un devās uz durvju pusi.

Ketrina viņam tūdaļ sekoja.

Sato pagriezās pret Lengdonu.

-      Drīz atkal tiksimies, profesor. Es zinu, jūs mani uzskatāt par ienaidnieci, taču varat man ticēt, ka tā nav. Nekavējoties dodieties pie Pītera. Nekas vēl nav beidzies.

Nedaudz tālāk no Lengdona klusēdams sēdēja prāvests Gelovejs. Viņa rokas bija sataustījušas akmens piramīdu, kas vēl aizvien atradās atvērtajā ādas somā uz galda. Vecais vīrs glāstīja akmens silto virsmu.

Lengdons ievaicājās:

-    Tēvs, vai jūs brauksiet pie Pītera?

-     Es jūs tikai aizkavētu. - Gelovejs izņēma rokas no somas un aizvilka to ciet pāri piramīdai. - Es palikšu tepat un lūgšu par Pitera atlabšanu. Mēs varam parunāties vēlāk. Bet… kad rādīsiet Piteram šo piramīdu, vai jūs, lūdzu, varētu viņam kaut ko pateikt manā vārdā?

-     Protams. - Lengdons uzlika somu plecā.

-     Pasakiet viņam tā. - Gelovejs noklepojās. - Brīvmūrnieku piramīda allaž ir glabājusi savu noslēpumu… patiesi.

-     Es nesaprotu.

Vecais vīrs piemiedza ar aci.

-     Pasakiet to Pīteram. Viņš sapratīs.

To teicis, prāvests Gelovejs nolieca galvu un sāka skaitīt lūgšanu.

Lengdons apmulsis pameta viņu un izsteidzās ārā. Ketrina jau sēdēja džipa priekšējā sēdeklī un stāstīja aģentam, kurp jābrauc. Lengdons iekāpa aizmugurē un vēl nebija lāgā paguvis aizvērt durvis, kad milzīgais satiksmes līdzeklis jau aizšāvās pār mauriņu un aizjoņoja ziemeļu virzienā uz Keloremas augstieni.

93.NODAĻA

Franklina laukums atrodas Vašingtonas iekšpilsētas ziemeļrietumu kvadrantā un robežojas ar K un Trīspadsmito ielu. Tur izvietotas daudzas vēsturiskas ēkas; visievērojamākā - Franklina skola, no kuras 1880. gadā Aleksandrs Greiems Bells nosūtīja pasaulē pirmo bezvadu komunikācijas ziņu.

Augstu gaisā no rietumiem ātri tuvojās helikopters UH-60, kurš dažu minūšu laikā bija veicis ceļu no Nacionālās katedrāles. Laika atliku likām, nodomāja Sato, uzmanīgi raudzīdamās lejup uz laukumu. Viņa zināja, ka vīriem ir svarīgi nepamanītiem ieņemt vietas pirms novērojamā objekta ierašanās. Viņš teica, ka atbrauks pēc divdesmit minūtēm.

Pēc Sato pavēles pilots veica "pieskāriena nolaišanos" uz tuvākās apkaimes augstākās ēkas jumta. Franklina laukums numur viens. Tā bija augsta un prestiža biroju ēka ar diviem zeltītiem torņiem. Šāds manevrs, protams, bija nelikumīgs, taču helikopters tur pavadīja tikai dažas sekundes un tā sliedes gandrīz nepieskārās grantētajai jumta virsmai. Tiklīdz visi bija izlēkuši ārā, pilots nekavējoties pacēlās gaisā un nogriezās uz austrumiem, kur vajadzēja nonākt "klusā augstumā" un no turienes nodrošināt neredzamu atbalstu.

Sato nogaidīja, kamēr kaujas komanda savāks mantas un sagatavos Belamī viņa uzdevumam. Arhitekts vēl aizvien nebija atjēdzies no Sato portatīvajā datorā ieraudzītās datnes. Kā jau teicu… nacionālās drošības jautājums. Belamī tūdaļ saprata, ko Sato ar to gribējusi sacīt, un nu bija gatavs sadarboties.

- Viss kārtībā, kundze, - aģents Simkinss paziņoja.

Pēc Sato pavēles aģenti aizveda Belamī pāri jumtam un nozuda lejā pa kāpnēm, lai ieņemtu pozīcijas.

Sato piegāja pie jumta malas un vērīgi palūkojās lejup. Taisnstūrainais parks aizpildīja visu kvartālu. Pietiekami daudz vietas, lai paslēptos. Komanda ļoti labi apzinājās, cik svarīgi ir veikt nemanāmu pārtveršanu. Ja meklējamais nojaustu viņu klātbūtni un nolemtu aizlavīties prom… direktore pat nevēlējās par to domāt.

Vējš šeit, augšā, bija brāzmains un auksts. Sato aptvēra sevi ar rokām un nostājās stingri, lai netiktu aizpūsta pāri malai. Raugoties no šāda augstuma, Franklina laukums izskatījās mazāks, nekā viņai bija

palicis atmiņā, un ari ēku nebija tik daudz. Viņa sāka prātot, kura no ēkām atrodas Franklina laukumā numur astoņi. Šo informāciju direktore bija pieprasījusi no savas analītiķes Nolas, kurai vajadzēja kuru katru mirkli ar viņu sazināties.

Parādījās Belamī un aģenti, līdzinādamies mežā izklīstošām skudrām. Simkinss lika Belamī nostāties kādā klajumā netālu no tukšā parka centra. Pēc tam Simkinss ar savu komandu paslēpās dabiskajā aizsegā un vairs nebija saskatāmi. Jau pēc dažām sekundēm Belamī palika viens. Viņš staigāja šurpu turpu laternas gaismā netālu no parka centra un drebinājās.

CIP Drošības pārvaldes direktorei nebija žēl šī cilvēka.

Viņa aizsmēķēja un dziļi ievilka dūmus, izbaudīdama siltumu, kad tie ieplūda plaušās. Pārliecinājusies, ka lejā viss ir kārtībā, viņa atkāpās no jumta malas un gaidīja abus telefona zvanus - vienu no analītiķes Nolas un otru no aģenta Hartmana, kuru viņa bija aizsūtījusi uz Keloremas augstieni.

94.NODAĻA

Lēnāk! Lengdons ieķeras automašīnas aizmugures sēdeklī, kad tā aizšāvās gar stūri, draudēdama sasvērties uz diviem riteņiem. Vai nu CIP aģents Hartmans dedzīgi vēlējās izrādīt Ketrinai savu braukšanas prasmi, vai arī viņam bija pavēlēts nokļūt pie Pītera Solomona tik ātri, lai vecais vīrs nepagūtu vietējām varas iestādēm pateikt kaut ko lieku.

Šī liela ātruma spēle ar nosaukumu "apsteidz sarkano gaismu" vēstniecību rajonā bija izrādījusies pietiekami satraucoša, taču tagad viņi joņoja pa Keloremas augstienes dzīvojamo rajonu līkumainajām ielām. Ketrina skaļi sauca virziena norādes, jo pēcpusdienā jau bija viesojusies meklējamā vīrieša mājā.

Pēc katra pagrieziena ādas soma pie Lengdona kājām sašūpojās šurpu turpu, un viņš dzirdēja klaudzam virsotni, kura acīmredzot bija norauta no piramīdas un tagad mētājās pa somas dibenu. Baiļodamies, ka tai tiks nodarīts kaitējums, viņš parakņājās pa somu un atrada virsotni. Tā vēl aizvien bija silta, taču spīdošais teksts jau bija izzudis, atstājot tikai sākotnējo gravējumu:

The secret hides zvithin The Order.

Jau grasīdamies ielikt virsotni somas sānu kabatā, Lengdons pamanīja, ka tās skaisto virsmu klāj kaut kādi sīki, balti pikucīši. Neizpratnes pārņemts, viņš mēģināja tos noslaucīt, taču tie bija pielipuši un pieskaroties šķita cieti… kā plastmasa. Kas tad tas tāds? Nu viņš ieraudzīja, ka arī pašas akmens piramīdas virsmu klāj mazi, balti punktiņi. Lengdons ar nagu nokasīja vienu no tiem un paviļāja pirkstos.

-    Vasks? - viņš izgrūda.

Ketrina atskatījās pāri plecam.

-    Ko?

-     Piramidu un virsotni viscaur klāj vaska lāsītes. Neko nesaprotu. No kurienes tas varēja uzrasties?

-    Varbūt tev kaut kas ir somā?

-    Nedomāju vis.

Kad viņi nogriezās ap stūri, Ketrina norādīja cauri vējstiklam un pagriezās pret aģentu Hartmanu.

-    Tur! Klāt esam.

Lengdons pacēla galvu un ieraudzīja uz piebraucamā ceļa novietotas apsardzes automašīnas rotējošās bākugunis. Vārti bija vaļā, un aģents ātri iestūrēja džipu iežogotajā teritorijā.

Tā bija iespaidīga savrupmāja. Viss apgaismojums bija ieslēgts, un ārdurvis stāvēja līdz galam vaļā. Uz piebraucamā ceļa un mauriņa bija juceklīgi izvietots pusducis automašīnu - acīmredzot darbinieki ieradušies lielā steigā. Dažām automašīnām vēl aizvien darbojās motori un priekšējie lukturi spīdēja. Pārsvarā tie bija pievērsti mājai, taču viena automašīna bija novietota slīpi, tādēļ viņi iebraucot tika apžilbināti.

Aģents Hartmans strauji nobremzēja uz mauriņa līdzās baltam se- danam ar krāsainu uzlīmi Preferred Security. Kotējošās bākugunis un spožā gaisma apgrūtināja skatīšanos.

Ketrina nekavējoties izlēca ārā un aizsteidzās uz mājas pusi. Lengdons uzcēla somu plecā, pat nepakavēdamies, lai aiztaisītu rāvējslēdzēju. Viņš aizskrēja pāri mauriņam pakaļ Ketrinai uz atvērto ārdurvju pusi. Mājā atbalsojās sarunas. Lengdonam aiz muguras iečiepstējās džips, kad aģents Hartmans to aizslēdza un devās viņiem pakaļ.

Uzskrējusi augšā pa lieveņa kāpnēm un iekšā pa galveno ieeju, Ketrina nozuda mājā. Lengdons pārkāpa pāri slieksnim un ieraudzīja, ka Pītera māsa jau skrien cauri priekšnamam un pa galveno gaiteni uz balsu skaņas pusi. Gaiteņa galā varēja redzēt ēdamistabas galdu, pie kura ar muguru pret nācējiem sēdēja kāda sieviete apsardzes formastērpā.

-     Kundze! - Ketrina skriedama uzsauca. - Kur ir Pīters Solomons?

Lengdons metās viņai pakaļ, taču tad viņa skatienu piesaistīja negaidīta kustība. Kreisajā pusē pa dzīvojamās istabas logu varēja redzēt, kā veras ciet piebraucamā ceļa vārti. Savādi. Skatienu piesaistija vēl kaut kas… kaut kas tāds, ko piebraucot viņi nebija saredzējuši rotējošo gaismu un žilbinošo lukturu spožumā. Pusducis mauriņā pavirši izvietoto transporta līdzekļu nemaz neizskatījās pēc policijas un ātrās palidzības automašīnām, kā Lengdons bija iedomājies.

Mercedes?… Humtner?… Tesla Roadster?

Šajā mirklī Lengdons saprata, ka mājā dzirdamās balsis nav nekas vairāk par televizoru, kas skaļi darbojās kaut kur ēdamistabā.

Griezdamies apkārt, Lengdons uzsauca:

-     Ketrina, pagaidi!

Taču pagriezies viņš ieraudzīja, ka sieviete vairs neskrien.

Tobrīd viņa lidoja.

95.NODAĻA

Ketrina Solomona apzinajās, ka krīt… taču nespeja saprast, kāpēc.

Viņa bija skrējusi pa gaiteni pie apsardzes darbinieces ēdamistabā, kad pēkšņi kājas aizķērās aiz neredzama šķēršļa un augums sasvērās uz priekšu, uzlidojot gaisā.

Nu viņa atgriezās uz zemes… šajā gadījumā, uz cietkoksnes grīdas.

Uz vēdera, sāpīgi izsitot elpu no plaušām. Līdzās draudīgi sagrīļojās un apgāzās smags drēbju pakaramais, gandrīz uzkrītot viņai virsū. Ketrina pacēla galvu, joprojām tverdama pēc elpas, un pārsteigta ieraudzīja, ka krēslā sēdošā apsardzes darbiniece joprojām nebija pat pakustējusies. Vēl dīvaināk, ka apgāztā pakaramā apakšdaļā bija piestiprināta tieva trosite, kas nostiepta šķērsām pāri gaitenim.

Kāda joda pēc te vajadzētu…

- Ketrina! - Lengdons sauca. Pagriezusies uz sāniem un atskatījusies, Ketrina sajuta asinis sastingstam dzīslās. Robert! Atskaties! Viņa mēģināja iekliegties, taču vēl aizvien tvēra pēc elpas. Viņa spēja vienīgi šausmās noskatīties, kā Lengdons steidzas pa gaiteni viņai palīgā, nemaz nenojauzdams, ka viņam aiz muguras aģents Hartmans, saķēris kaklu, grīļodamies šķērso slieksni. Starp Hartmana pirkstiem šļācās asinis, kamēr viņš pūlējās satvert garā skrūvgrieža spalu, kas rēgojās ārā no kakla.

Kad aģents parāvās uz priekšu, varēja skaidri saskatīt arī uzbrucēju.

Ak dievs… nē!

Milzīgais vīrietis acīmredzot bija slēpies priekšnamā. Viņš bija kails, ja neņem vērā savādu apakšveļas gabalu, kas atgādināja gurnautu. Muskuļaino augumu no galvas līdz kājām klāja dīvaini tetovējumi. Ārdurvis aizkrita ciet, un viņš pa gaiteni metās pakaļ Lengdonam.

Aģents Hartmans nokrita zemē tieši tajā mirklī, kad aizcirtās ārdurvis. Lengdons satrūcies apsviedās, taču tetovētais cilvēks jau bija pieskrējis klāt un iegrūda viņam mugurā kaut kādu ierīci. Nozibsnīja gaisma, asi nosprakšķēja elektrība, un Ketrina ieraudzīja, ka Lengdons sastingst. Plati iepletis stingās acis, Lengdons krita uz priekšu un nekustīgi sabruka. Viņš smagi uzvēlās virsū savai ādas somai, un piramīda izkrita uz grīdas.

Neuzmetis savam upurim ne skatienu, tetovētais cilvēks pārkāpa pāri viņam un devās tieši pie Ketrinas. Viņa jau atmuguriski rāpoja uz ēdamistabu, kur uzdūrās kādam krēslam. Uz tā uzslietā apsardzes darbiniece sagrīļojās un nogāzās zemē viņai blakus. Nedzīvajā sejā bija redzamas šausmas. Viņas mute bija aizbāzta ar lupatu.

Vīrietis bija piesteidzies klāt, iekams Ketrina paguva kaut kā reaģēt. Ar neiedomājamu spēku viņš satvēra Ketrinu aiz pleciem. Viņa seja, ko vairs neklāja grims, izskatījās ārkārtīgi biedējoša. Viņa muskuļi saspringa, un Ketrina sajuta, ka tiek apmesta uz vēdera kā lupatu lelle. Smags ceļgals iespiedās viņai mugurā, un uz mirkli Ketrinai šķita, ka viņa pārlūzis uz pusēm. Vīrietis satvēra viņas rokas un pavilka atpakaļ.

Tagad viņas galva bija pagriezta uz sāniem, bet vaigs iespiests paklājā, un Ketrina varēja redzēt Lengdonu, kura augums vēl aizvien raustijās, bet seja bija pavērsta prom. Gabaliņu tālāk priekšnamā nekustīgi gulēja aģents Hartmans.

Ketrinas plaukstu locītavās iegriezās salts metāls, un viņa atskārta, ka tiek sasieta ar stiepli. Šausmās viņa mēģināja atrauties, taču rokās iedzēla dedzinošas sāpes.

-    Ja tu kustēsies, šī stieple tevi tiešām sagraizīs, - vīrietis paziņoja, sasējis viņas plaukstu locītavas un ar biedējošu izveicību ķēries pie potītēm.

Kad Ketrina nelietim iespēra, viņš ar dūri spēcīgi iesita gūsteknei pa labo augšstilbu, izraisīdams lielas sāpes. Jau pēc dažām sekundēm viņas potītes bija sasietas.

-     Robert! - viņai izdevās iesaukties.

Lengdons vaidēja uz priekšnama grīdas. Viņš gulēja sakņupis uz savas ādas somas, un akmens piramīda uz viena sāna mētājās līdzās viņa galvai. Ketrina atskārta, ka piramida ir viņas vienīgā cerība.

-      Mēs atšifrējām piramīdas uzrakstu! - viņa paziņoja uzbrucējam. - Es jums visu pastāstīšu!

-     Jā, pastāstīsi gan. - To teicis, viņš izvilka lupatu no mirušās sievietes mutes un iegrūda to Ketrinai mutē.

Lupata garšoja pēc nāves.

Roberta Lengdona ķermenis vairs nepiederēja viņam pašam. Nejūtīgs un nekustīgs viņš gulēja, piespiedis vaigu cietkoksnes grīdai. Viņš bija pietiekami daudz dzirdējis par elektrošoka iericēm, lai zinātu, ka tās uz laiku rada upuriem nervu sistēmas pārslodzi, laupot spēju kustēties. To iedarbība - kaut kas tāds, ko dēvēja par elektromuskulāriem traucējumiem, - bija pielīdzināma zibens spērienam. Šķita, ka sapīgais trieciens iekļuvis katrā viņa ķermeņa molekulā. Tagad, par spīti apņēmīgi koncentrētajam prātam, muskuļi atteicās pildīt tiem sūtītās komandas.

Celies!

Paralizēts gulēdams uz grīdas ar seju uz leju, Lengdons aprauti rija gaisu, gandrīz nespēdams ieelpot. Viņš vēl nebija ieraudzījis uzbrucēju, taču manīja, ka aģents Hartmans guļ uz grīdas asiņu peļķē, kas kļūst aizvien lielāka. Lengdons bija dzirdējis, kā Ketrina cīnās un iebilst, taču pirms dažiem mirkļiem viņas balss kļuva apslāpēta - acīmredzot vīrietis kaut ko iebāza viņai mutē.

Celies, Robert! Jāiet viņai palīgā!

Tagad Lengdonam tirpa kājas, ugunīgi un sāpīgi atgūstot jušanas spēju, taču locekļi vēl aizvien atteicās klausīt. Kusties! Viņam noraustījās rokas, kad tajās, sejā un kaklā sāka atgriezties jutīgums. Ar milzīgām pūlēm viņš pamanījās pagriezt galvu, rupji pārvelkot ar vaigu pāri cietkoksnes grīdai, lai ieskatītos ēdamistabā.

Traucēja akmens piramīda, kas bija izkritusi no somas un gulēja uz grīdas. Tās pamatne atradās tikai dažu collu attālumā no viņa sejas.

Sākumā Lengdons pat nesaprata, uz ko skatās. Akmens kvadrāts viņa priekšā acīmredzot bija piramīdas pamatne un tomēr nez kāpēc izskatījās citāds. Pavisam citāds. Tas vēl aizvien bija kvadrāts, joprojām no akmens… taču vairs ne gluds un plakans. Piramīdas pamatni klāja iegravētas zīmes. Kā tas iespējams? Viņš vairākas sekundes nekustīgi raudzījās un prātoja, vai tik tās nav halucinācijas. Es dučiem reižu aplūkoju šīs piramīdas pamatni… un tur nebija nekādu zīmju!

Tagad Lengdons saprata, kāpēc.

Elpošana pēkšņi un instinktīvi atsākās, un viņš negaidot asi ievilka plaušās gaisu. Lengdons bija sapratis, ka brīvmūrnieku piramīdai ir daudz noslēpumu. Esmu kfuvis par liecinieku vēl vienai pārtapšanai.

Vienā mirklī Lengdons atskārta, ko nozīmējis Geloveja pēdējais lūgums. Pasakiet Pīteram, ka brīvmūrnieku piramīda allaž ir glabājusi savu noslēpumu… patiesi. Tobrīd šie vārdi bija izklausījušies savādi, taču tagad Lengdons nojauta, ka prāvests Gelovejs licis nodot Pīteram kādu kodu. Ironiski, taču šis pats kods bija kalpojis par sižeta pavērsienu kādā viduvējā kriminālromānā, ko Lengdons reiz lasīja.

"Patiesi" - angļu valodā sincere.

Jau kopš Mikelandželo laikiem tēlnieki bija slēpuši sava darba trūkumus, ieziežot plaisās vasku un pēc tam aptriepjot to ar akmens putekļiem. Šāds paņēmiens tika uzskatits par krāpšanos, un tāpēc ikviena skulptūra bez vaska - burtiski tulkojot, sine cera - tika uzskatīta par sincere jeb patiesu mākslas darbu, šis apzīmējums izrādījās paliekošs. Līdz pat šai dienai angļu valodas lietotāji paraksta savas vēstules ar vārdu sincerely - kā solījumu, ka rakstījuši "bez vaska" un viņu vārdi ir patiesi.

Gravējums piramīdas pamatnē bija apslēpts ar tādu pašu paņēmienu. Kad Ketrina atbilstoši norādēm uz virsotnes bija piramīdu novārijusi, vasks izkusa un atklāja uzrakstus uz pamatnes. Gelovejs atpūtas telpā bija aptaustījis piramīdu, acīmredzot sajuzdams šīs zīmes.

Tagad, kaut arī tikai uz mirkli, Lengdons aizmirsa par visām briesmām, kas draudēja viņam un Ketrinai. Viņš nekustīgi raudzījās uz neticamo simbolu izkārtojumu piramīdas pamatnē. Viņam nebija ne jausmas, ko tie nozīmē… un ko tie beigu beigās atklās, taču viens nu bija skaidrs: brīvmūrnieku piramīdai vēl ir citi noslēpumi. "Astoņi, Franklina laukums" nav galīgā atbilde.

Lengdons nezināja, vai par to jāpateicas šim satraucošajam atklājumam vai gluži vienkārši dažām ilgāk nogulētām sekundēm, taču piepeši viņš sajuta, ka atkal spēj valdīt pār savu ķermeni.

Mocīdamies sāpēs, viņš atvēzēja roku uz sāniem un pagrūda ādas somu nost, lai skaidri redzētu, kas notiek ēdamistabā.

Sev par šausmām viņš ieraudzīja sasieto Ketrinu ar dziļi mutē iegrūstu lielu lupatu. Lengdons sasprindzināja muskuļus, mēģinādams piecelties uz ceļgaliem, taču jau pēc mirkļa sastinga, pilnīgas neticības pārņemts. Uz ēdamistabas sliekšņa nupat bija parādījies kaut kas stindzinoši baiss - cilvēka stāvs, kas nelīdzinājās nekam, ko Lengdons jebkad agrāk redzējis.

Dieva dēļ, kas…

Lengdons apvēlās otrādi, atsperdamies ar abām kājām un pūlēdamies tikt prom, taču milzīgais, tetovējumiem klātais cilvēks viņu sagrāba, pagrieza uz muguras un jāteniski uzsēdās viņam uz krūtīm. Svešais uzlika ceļgalus Lengdonam uz bicepsiem, sāpīgi piespiežot pie grīdas. Uz vīrieša krūtīm bija redzams liels, divgalvains fēnikss. Kaklu, seju un noskūto galvu klāja žilbinošas neparasti sarežģītu simbolu virknes - Lengdons zināja, ka tos sauc par sigilām, kas tika izmantotas melnās maģijas rituālos.

Iekams Lengdons paguva aptvert kaut ko vairāk, milzīgais vīrietis cieši piespieda plaukstas viņa ausīm, piepacēla galvu no grīdas un ar neticami lielu spēku trieca to atpakaļ pret cietkoksnes grīdu.

Viss satumsa.

96.NODAĻA

Malaks stāvēja savas majas priekšnama un pētīja apkart valdošo asinspirti. Viņa māja drīzāk līdzinājās kaujas laukam.

Roberts Lengdons bezsamaņā gulēja viņam pie kājām.

Ketrina Solomona sasieta un ar aizbāztu muti atradās uz ēdamistabas grīdas.

Turpat līdzās saļimis apsardzes darbinieces līķis, kas pirmīt nogāzās no krēsla. ŠI apsardzes darbiniece, dedzīgi vēlēdamās glābt savu dzīvību, bija izdarījusi tieši tā, kā Malaks pavēlēja. Ar nazi pie rīkles viņa bija atbildējusi uz mobilā telefona zvanu un samelojusi, ar viltu panākot, lai Lengdons un Ketrina steigtos šurp. Viņai nebija nekādas partneres, un ar Pīteru Solomonu itin nekas nebija kārtībā. Tiklīdz sieviete bija tikusi galā ar savu tēlojumu, Malaks viņu klusi nožņaudza.

Lai pastiprinātu ilūziju par savu prombūtni, Malaks piezvanīja Belami, izmantodams brīvroku sistēmu vienā no savām automašinām. Esmu ceļā, viņš bija paziņojis Belami un visiem, kas to dzirdēja. Pīters atrodas manas automašīnas bagāžas nodalījumā. Patiesībā Malaks bija nobraucis tikai no savas garāžas lidz pagalmam mājas priekšā, kur iešķībi novietoja vairākas no savām neskaitāmajām automašīnām, atstājot ieslēgtus priekšējos lukturus un motorus.

Viltība bija izdevusies nevainojami.

Gandrīz.

Kopīgo iespaidu bojāja tikai priekšnamā guļošais asiņainais, melnā ģērbtais līķis, kuram no kakla rēgojās skrūvgriezis. Malaks pārmeklēja līķi un bija spiests iesmieties, atradis modernu raidītāju un mobilo telefonu ar CIP emblēmu. Izskatās, ka pat viņi apzinās manu spēku. Malaks izņēma baterijas un ar smagu bronzas durvju atbalstu sašķaidīja abas ierīces.

Malaks zināja, ka tagad jārīkojas ātri, it ipaši tad, ja iesaistījusies ari CIP. Viņš platiem soļiem piegāja pie Lengdona. Profesors gulēja bezsamaņā, no kuras nemodīsies vēl labu bridi. Malaka satrauktais skatiens aizslīdēja pie piramīdas, kas atradās uz grīdas līdzās profesora atvērtajai somai. Viņam aizrāvās elpa, un sirds sāka dunēt.

Esmu gaidījis gadiem ilgi…

Rokām viegli trīcot, viņš noliecās un pacēla brīvmūrnieku piramidu. Kamēr viņu nebija pārņēmusi pārāk liela aizrautība, Malaks ielika piramīdu kopā ar virsotni atpakaļ Lengdona somā un aizvilka to ciet.

Drīz es atkal satikšu šo piramīdu kopā… daudz drošākā vietā.

Viņš uzmeta Lengdona somu sev plecā un tad mēģināja pacelt arī pašu Lengdonu, taču profesora trenētais augums izrādījās smags. Malaks apmierinājās ar to, ka satvēra Lengdonu aiz padusēm un aizvilka pa grīdu. Puisim nepatiks tā vieta, kur viņš nonāks, Malaks nodomāja.

Kamēr viņš vilka Lengdonu prom, virtuvē skaļi ietaurējās televizors. Tas tika izmantots viltībai, un Malaks vēl nebija paguvis aparātu izslēgt. Patlaban tika pārraidīta programma, kurā sludinātājs lika savai draudzei skaitīt tēvreizi. Malaks iedomājās, vai kāds no sludinātāja hipnotizētajiem skatītājiem vispār nojauš, no kurienes cēlusies šī lūgšana.

-     …kā debesīs, tā arī virs zemes… - grupa skandēja.

Jā, Malaks nodomāja. Kā augšā, tā apakšā.

-     …un neieved mūs kārdināšanā…

Palīdzi mums uzveikt mūsu miesas vājumu.

-    …bet atpestī mūs no ļauna… - visi lūdzās.

Malaks pasmaidīja. Tas varētu izrādīties sarežģīti. Tumsa pieņemas spēkā. Lai nu kā, taču viņš bija spiests novērtēt šādu centību. Cilvēki, kuri uzrunā neredzamus spēkus un lūdz palīdzību, mūsdienu pasaulē bija izmirstoša suga.

Kad Malaks vilka Lengdonu cauri dzīvojamai istabai, draudze iesaucās:

-     Āmen!

Amon, Malaks pārlaboja. Jūsu reliģijas šūpulis ir Ēģipte. Dievs Amons bija kļuvis par prototipu Zevam… Jupiteram… un visām Dieva izpausmēm mūsdienās. Lidz pat šai dienai visās pasaules reliģijās tika izsauktas viņa vārda variācijas. Āmen! Amin! Aum!

Sludinātājs sāka citēt Bībeli, aprakstīdams eņģeļu, dēmonu un garu hierarhiju, kuri valdīja debesīs un ellē.

-      Sargājiet savas dvēseles no ļauniem spēkiem! - viņš brīdināja. - Pacilājiet sirdis lūgšanā! Dievs un viņa eņģeļi jūs noteikti sadzirdēs!

Viņam taisnība, Malaks sprieda. Taču to sadzirdēs arī dēmoni.

Malaks jau sen bija uzzinājis, ka var atvērt durvis uz garīgo pasauli, ja pareizi liek lietā Mākslu. Tajā pasaulē eksistējošie spēki, gandrīz tāpat kā cilvēki, bija sastopami dažādos veidos - gan ļauni, gan labi. Gaismas spēki dziedēja, pasargāja un centās Visumā ieviest kārtību. Tumsas spēki darbojās gluži pretēji… tie radīja postu un haosu.

Ja šie neredzamie spēki tika pareizi izsaukti, tos varēja pārliecināt, lai izpilda lūdzēja vēlmes šajā pasaulē… tādējādi dodot viņam šķietami pārdabisku spēku. Par izsaucējam sniegto palīdzību šie spēki pieprasi- ja ziedojumus - lūgšanas un slavinājumus Gaismas spēkiem… un izlietas asinis Tumsas spēkiem.

Jo lielāks upuris, jo lielāku spēku tas piesauc. Malaks bija sācis savu darbību ar nenozīmīgu dzīvnieku asinīm. Tomēr laika gaitā viņš upurus izvēlējās daudz pārdrošāk. Šonakt es speršu pēdējo soli.

- Piesargieties! - sludinātājs iesaucās, brīdinādams par gaidāmo apokalipsi. - Drīz tiks izcīnīta pēdējā kauja par cilvēku dvēselēm!

Tik tiešām, Malaks nodomāja. Un es kļūšu par tās diženāko kareivi.

Šī kauja, protams, bija sākusies jau sensenos laikos. Senajā Ēģiptē tie, kuri bija izkopuši Mākslu, tapa par vēstures dižajiem adeptiem, paceldamies pāri ļaužu masām un kļūdami par īstiem Gaismas nesējiem. Viņi staigāja pa zemi kā dievi. Viņi cēla milzīgus iesvētīšanas tempļus, uz kuriem no visas pasaules devās neofīti, lai gūtu zināšanas. Izveidojās zelta cilvēku rase. īsu laiku šķita, ka cilvēce ir gatava pacelties un izrauties no savām pasaulīgajām saitēm.

Seno mistēriju zelta laikmets.

Un tomēr cilvēks, būdams no miesas, viegli pakļāvās lepnības, naida, nepacietības un alkatības grēkiem. Laika gaitā atradās tādi, kuri sagrozīja un samaitāja Mākslu, izmantoja tās varu, lai gūtu personīgu labumu. Viņi sāka lietot šo sakropļoto variantu, lai izsauktu tumsas spēkus. Izveidojās citāda Māksla… daudz varenāka, tiešāka un reibinošāka.

Tāda ir mana Māksla.

Tāds ir mans Dižais Darbs.

Apgaismības adepti un viņu ezoteriskās brālības kļuva par lieciniekiem ļaunuma izaugsmei un saprata, ka cilvēki jaunatklātās zināšanas neizmanto sev par labu. Un tāpēc viņi paslēpa savas gudrības, lai pasargātu no necienīgo acīm. Beigu beigās vēsturei tās bija zudušas.

Tam sekoja cilvēces lielais kritiens.

Un ilgstoša tumsa.

Līdz pat šai dienai adeptu cēlie pēcteči turpināja varonīgi cīnīties, akli taustīdamies pēc Gaismas, pūlēdamies atgūt zudušo varu, cenzdamies apvaldīt tumsu. Tie bija visu pasaules reliģiju baznīcu, tempļu un svētnīcu priesteri un priesterienes. Laiks bija izdzēsis atmiņas… nošķīris viņus no pagātnes. Viņi vairs nepazina Avotu, no kura savulaik nākušas viņu varenās gudrības. Kad viņiem tika vaicāts par senču dievišķajām mistērijām, šie jaunie ticības aizbildņi tās skaļi noliedza, nodēvējot par ķecerību.

Vai viņi patiešām ir aizmirsuši? Malaks prātoja.

Senās Mākslas atbalsis vēl aizvien skanēja visos zemeslodes nostūros - no mistiskajiem jūdaisma kabalistiem līdz islāma ezoteriskajiem sūfijiem. To pēdas bija palikušas arī kristietības mistiskajos rituālos, Svētā vakarēdiena rituālos, svēto, eņģeļu un dēmonu hierarhijās, psalmos un spēka vārdos, svētā kalendāra astroloģiskajos pamatos, svētītajos ģērbos un mūžīgas dzīves solījumos. Vēl tagad garīdznieki izdzina ļaunos garus, šūpodami ar dūmiem piepildītus kvēpekļus, šķindinādami svētītus zvaniņus un izšļakstīdami svēto ūdeni. Kristieši vēl aizvien piekopa ļauno garu izdzīšanas pārdabisko mākslu - savas ticības seno praksi, kurai bija vajadzīgas spējas ne vien izdzīt dēmonus, bet arī tos piesaukt.

Un tomēr viņi nespēj saskatīt savu pagātni?

Misticisma apvitā baznīcas pagātne nekur nebija saskatāma tik skaidri kā tās epicentrā. Vatikānā, Svētā Pētera laukuma pašā centrā, slējās lielais Ēģiptes obelisks. Tapis tūkstoš trīssimt gadus pirms Jēzus pirmā elpas vilciena, šis dievišķais obelisks atradās nevietā, tam nebija nekādas saiknes ar mūsdienu kristietību. Un tomēr - tur nu tas bija. Pašā Kristus baznīcas sirdī. Akmens bāka, kas kliedza, lai tiktu sadzirdēta. Atgādinājums tiem dažiem viedajiem, kuri atcerējās, ar ko viss bija sācies. Šajā baznīcā, kas bija dzimusi no Seno mistēriju klēpja, vēl aizvien glabājās tā rituāli un simboli.

Viens simbols pāri visiem.

Kristietības altārus, ietērpus, torņu smailes un Svētos Rakstus greznoja viens vienīgs kristietības simbols - dārga, upurēta cilvēka simbols. Kristietība vairāk par jebkuru citu ticību spēj izprast upurēšanas pārveidojošo spēku. Vēl tagad, lai godinātu Jēzus upuri, viņa sekotāji ir gatavi nest paši savus nožēlojamos upurus… gavēšanu, atsacīšanos Lielā gavēņa laikā, desmito tiesu.

Visi šie ziedojumi, protams, ir bezspēcīgi. īsts ziedojums nav iedomājams… bez asinīm.

Tumsas spēkiem jau sen tika izmantoti asiņu ziedojumi; šie spēki bija kļuvuši tik stipri, ka labie spēki tikai ar pūlēm spēja tos apvaldīt. Drīz vien Gaisma tiks pilnigi aprita, un tumsas pielūdzēji varēs brīvi pārvietoties pa cilvēku prātiem.

97.NODAĻA

-        Astotais numurs Franklina laukuma ir noteikti, - Sato nerimās. - Paskaties vēlreiz!

Nola Keja apsēdās pie sava rakstāmgalda un sakārtoja radioaustiņas.

-     Kundze, esmu pārbaudījusi visu… Vašingtonā šāda adrese neeksistē.

-     Bet es taču stāvu uz jumta Franklina laukumā numur viens, - Sato iebilda. - Noteikti ir jābūt arī astotajam numuram!

Direktore Sato atrodas uz jumta?

-      Pagaidiet. - Nola sāka meklēt vēlreiz. Viņa apsvēra, vai nevajadzētu pastāstīt Drošības pārvaldes direktorei par datorurķi, taču izskatījās, ka šobrīd Sato interesē tikai Franklina laukums numur astoņi. Kur palicis tas nolādētais sistēmas drošības speciālists?

-    Labs ir, - Nola ierunājās, pētīdama ekrānu. - Es redzu, kur tā vaina. Franklina laukums numur viens patiesībā ir ēkas nosaukums… nevis adrese. Tās īstā adrese ir K iela 1301.

Šķita, ka šī ziņa direktori apmulsinājusi.

-     Nola, man nav laika skaidrot! Piramīda skaidri norāda uz adresi Franklina laukumā, astoņi.

Piramīda norāda uz konkrētu vietu? Nola strauji izslējās.

-    Uzraksts, - Sato turpināja, - vēsta: the secret hides ivithin The Order. Eight Franklin Square. Tātad, Franklina laukumā, astoņi.

šādus vārdus Nolai tikai ar pūlēm izdevās aptvert.

-    Order? Kā brīvmūrnieku vai brālības ordenis?

-     Es tā pieņemu, - Sato attrauca.

Mirkli padomājusi, Nola atkal sāka drukāt.

-     Kundze, varbūt gadu gaitā ielu numerācija mainījusies? Tas ir, ja reiz ši piramīda tiešām ir tik sena, kā apgalvots leģendā, varbūt piramīdas tapšanas laikā Franklina laukumam bija cita numerācija? Es tagad uzsāku meklēšanu bez astotnieka… "order"… "Franklin Square"… un "Vašingtona", un tādējādi mēs varbūt varētu noskaidrot, vai… - Viņa aprāvās teikuma vidū, ieraudzījusi meklēšanas rezultātus.

-     Kas tev tur ir? - Sato noprasīja.

Nola nekustīgi raudzījās uz pirmo saraksta rezultātu - iespaidīgu Ēģiptes Heopsa piramīdas attēlu, kas kalpoja par tematisku fonu kādas Franklina laukumā izvietotas ēkas mājaslapai internetā. Šī ēka nebija līdzīga nevienai citai, kas atradās laukumā.

Starp citu, arī visā pilsētā.

Taču Nola sastinga nevis ēkas dīvainās arhitektūras, bet gan drīzāk tās izmantošanas mērķa dēļ. Kā vēstīja internetā lapa, šis neparastais nams celts kā svēta, mistiska svētnīca, ko radījis… un savām vajadzībām izmanto… sens, slepens ordenis.

98.NODAĻA

Roberts Lengdons nāca pie samaņas, izjuzdams mokošas galvassāpes.

Kur es atrodos?

Lai kur tas ari būtu, apkārt valdīja tumsa un nāvīgs klusums. Kā dziļā alā.

Viņš gulēja uz muguras ar rokām gar sāniem. Apjucis viņš mēģināja pakustināt roku un kāju pirkstus un atvieglots secināja, ka tas notiek brīvi un bez sāpēm. Kas īsti notika? Neņemot vērā galvassāpes un necaurredzamo tumsu, viss šķita vairāk vai mazāk ierasti.

Gandrīz viss.

Lengdons sajuta, ka guļ uz cietas grīdas, kas likās neparasti gluda kā stikla plāksne. Vēl dīvaināk, ka viņš varēja just šīs gludās virsmas tiešu saskari ar savu kailo miesu… pleciem, muguru, gurniem, augšstilbiem, apakšstilbiem. Vai es esmu kails? Neizpratnes pārņemts, viņš pārlaida plaukstas pār ķermeni.

Ārprāts! Kur, pie velna, palikušas manas drēbes?

Tumšā migla pamazām sāka izklīst, un Lengdona atmiņā kaut kas pazibēja… biedējoši momentuzņēmumi… miris CIP aģents… tetovēta nezvēra seja… paša galvas ietriekšanās grīdā. Tēli sāka parādīties straujāk… un tagad viņš atcerējās šķebinošo ainu - Ketrina Solomona sasieta un ar aizbāztu muti guļ uz ēdamistabas grīdas.

Ak dievs!

Vēlēdamies pielēkt sēdus, Lengdons ar pieri sāpīgi atsitās pret kaut ko, kas atradās tikai dažu collu augstumā virs viņa. Gandrīz zaudējis samaņu, viņš atkrita atpakaļ. Tad nedroši pacēla abas rokas un pataus- tljās tumsā, lai sameklētu šo šķērsli. Nesaprotami. Likās, ka šīs telpas griesti ir ne augstāk par pēdu virs viņa. Kas tad nu? Kad Lengdons izstiepa abas rokas uz sāniem, lai mēģinātu apgriezties uz vēdera, abas plaukstas atsitās pret sienām.

Nu viņš aptvēra patiesību. Roberts Lengdons nemaz neatrodas istabā.

Es esmu kastē!

Šaurās, zārkam līdzīgās tvertnes tumsā Lengdons sāka neprātīgi dauzīt ar dūri. Viņš vēl un vēlreiz sauca palīgā. Šausmas, kas viņu bija

pārņēmušas, ik mirkli aizvien vairāk pieņēmās spēkā, kamēr kļuva neizturamas.

Esmu apglabāts dzīvs.

Neparastā zārka vāks nepadevās ari tad, kad viņš neprātīgā panikā no visa spēka spieda to augšup ar rokām un kājām. Ciktāl varēja noprast, šī kaste bija darināta no bieza stikla šķiedras materiāla. Tā nelaida cauri gaisu. Tā nelaida cauri skaņu. Tā nelaida cauri gaismu. No tās nebija iespējams tikt ārā.

Es nosmakšu šajā kastē.

Lengdons atcerējās dziļo aku, kurā bija iekritis bērnībā, un šausminošo nakti, ko bija pavadījis, vienatnē bradājot pa ūdeni bezdibeņa bedres tumsā. Šis pārdzīvojums bija atstājis dziļas rētas Lengdona psihē, uzliekot viņam nomācošas slēgtu telpu fobijas nastu.

Šonakt, aprakts dzīvs, Roberts Lengdons izdzīvoja savu ļaunāko murgu.

Ketrina Solomona klusēdama trīcēja uz Malaka ēdamistabas grīdas. Asā stieple ap plaukstu locītavām un potītēm jau bija iegriezusies miesā, un šķita, ka pat visvieglākās kustības padarīja saites tikai ciešākas.

Tetovētais cilvēks bija nežēlīgi triecis Lengdona galvu pret grīdu un aizvilcis viņa ļengano ķermeni pāri istabai kopā ar ādas somu un akmens piramīdu. Ketrinai nebija ne jausmas, kur abi palikuši. Viņiem līdzi atbraukušais aģents bija miris. Jau labu laiku Ketrina nebija dzirdējusi nevienu skaņu un nu sāka prātot, vai tetovētais cilvēks un Lengdons vēl atrodas šajā mājā. Viņa bija mēģinājusi saukt palīgā, taču pēc katra mēģinājuma mutē iegrūstā lupata aizvien bīstamāk ieslīdēja tuvāk balsenei.

Tagad Ketrina izdzirda, ka pa grīdu tuvojas soļi, un pagrieza galvu, cerēdama, ka viņai kāds ieradies palīgā. Priekšnamā parādījās nolaupītāja masīvais stāvs. Ketrina atrāvās, pēkšņi atcerējusies, kā pirms desmit gadiem šis cilvēks bija stāvējis viņu ģimenes mājā.

Viņš nogalināja manu ģimeni.

Nelietis platiem soļiem tuvojās Ketrinai. Lengdons nekur nebija redzams. Vīrietis notupās, cieši satvēra Ketrinu aiz vidukļa un rupji uzcēla sev uz pleca. Stieple iegriezās viņas plaukstu locītavās, un lupata apslāpēja sāpju kliedzienus. Vīrietis cauri priekšnamam aiznesa Ketrinu uz dzīvojamo istabu, kur viņi abi vēl pirms neilga laika bija mierīgi malkojuši tēju.

Uz kurieni viņš mani nes?!

Vīrietis izstiepa Ketrinu cauri dzīvojamai istabai un apstājās pie lielās eļļas gleznas ar trim Grācijām, ko viņa šajā pēcpusdienā bija apbrīnojusi.

-    Tu ieminējies, ka tev patīk šī glezna, - vīrietis pačukstēja, ar lūpām gandrīz pieskardamies viņas ausij. - Priecājos. Iespējams, tā būs pēdējā skaistā lieta, ko tu redzēsi.

To teicis, viņš pastiepa roku un ar plaukstu uzspieda milzīgā rāmja labajai pusei. Ketrina izbijusies ieraudzīja, ka glezna sienā pagriežas ap savu asi kā virpuļdurvis. Slepena eja.

Ketrina mēģināja izrauties, taču virietis viņu turēja stingri un ienesa telpā aiz gleznas. Kad ejas durvis aizvērās, Ketrina ieraudzīja biezo izolācijas kārtu gleznas otrajā pusē. Tās skaņas, kas šeit radās, acīmredzot nebija paredzētas ārpasaules ausīm.

Telpa aiz gleznas bija šaura un drīzāk līdzinājās priekšnamam, nevis istabai. Vīrietis aiznesa viņu uz tālāko galu un atvēra smagas durvis. Aiz tām bija kāpņu laukumiņš. Ketrina ieraudzīja šauru rampu, kas veda dziļi pagrabā. Viņa ievilka elpu, lai sāktu kliegt, taču lupatas dēļ aizrijās.

Slīpums bija stāvs un šaurs. Sienas abās pusēs bija no betona, tītas zilganā gaismā, kas, šķiet, plūda no lejas. Augšup uzvēdīja silts un sīvs gaiss, pilns ar rēgainām smaržām… varēja sajust kodīgas ķimikālijas, vīraka glāsmaino mieru, cilvēka sviedru, zemes un muskusa aromātu, bet pāri visam bija skaidri sajūtamas pirmatnējas, dzīvnieciskas bailes.

-    Tava zinātne man likās iespaidīga, - vīrietis čukstēja, kad viņi bija nonākuši līdz rampas galam. - Cerams, ka arī manējā tev liksies tāda pati.

99.NODAĻA

CIP agents Terners Simkinss tupēja Franklina parka tumsa un nenolaida ciešo skatienu no Vorena Belami. Neviens vēl nebija uzķē- ries uz šīs ēsmas. Acīmredzot īstais brīdis tikai priekšā.

Simkinsa raidītājs iepīkstējās, un viņš to aktivizēja, cerēdams, ka viens no viņa vīriem būs kaut ko pamanījis. Taču tā bija Sato. Ar jaunu informāciju.

Aģents noklausījās un piekrita viņas bažām.

-     Pagaidiet, - viņš sacīja. - Pārliecināšos, vai varu kaut ko saskatīt. - Viņš izrāpoja cauri krūmiem, kuros bija paslēpies, un uzmanīgi palūkojās uz to pusi, no kuras bija ienācis laukumā. Pēc neilgas pārvietošanās viņš beidzot nodrošināja sev redzamību.

Kaut kas traks.

Viņš cieši raudzījās uz ēku, kas izskatījās pēc Vecās pasaules mošejas. Starp divām daudz lielākām ēkām izvietotā mauru stila fasāde bija veidota no spidlgām, sarežģītos, daudzkrāsainos rakstos izliktām te- rakotas flīzēm. Šķita, ka abos stāvajos velvju logos virs trim lielajām durvīm tūdaļ varētu parādīties arābu strēlnieki un atklāt uguni, ja kāds nolemtu tur ierasties bez uzaicinājuma.

-    Es to redzu, - Simkinss sacīja.

-    Vai tur kaut kas notiek?

-     Nekas.

-     Labi. Mainiet pozīcijas un ļoti uzmanīgi to novērojiet. To sauc par Almas svētnīcas templi, un tā ir mistiska ordeņa galvenā mītne.

Simkinss jau ilgi bija strādājis Vašingtonas apvidū, taču neko nezināja ne par šo templi, ne ari par kādu citu senu, mistisku ordeni, kura galvenā mītne varētu atrasties Franklina laukumā.

-    Šī ēka, - Sato turpināja, - pieder kādai grupai, ko sauc par Mistiskās Svētnīcas augstmaņu seno arābu ordeni.

-     Nekad neesmu par tādiem dzirdējis.

-    Manuprāt, esat gan, - Sato iebilda. - Tas ir saistīts ar brīvmūrniekiem un vairāk pazīstams kā Svētnīcas ordenis jeb Shriners.

Šaubīdamies Simkinss paskatījās uz grezno ēku. Tie, kuri ceļ bērnu slimnīcas? Viņš nespēja iztēloties nevienu "ordeni", kas šķistu tik miermilīgs kā šī filantropu brālība, kuras locekļi nēsā mazas, sarkanas fes- kas un soļo parādēs.

Lai nu kā, bet Sato raizes bija pamatotas.

-    Kundze, ja mūsu meklējamais objekts sapratis, ka šī ēka patiesībā ir minētais "ordenis" Franklina laukumā, viņam adrese nebūs vajadzīga. Viņš gluži vienkārši neieradīsies uz tikšanos un dosies tieši uz vajadzīgo vietu.

-    Gluži manas domas. Paturiet acīs ieeju.

-    Jā, kundze.

-    Vai ir kādas ziņas no aģenta Hartmana Keloremas augstienē?

-    Nē, kundze. Turklāt taču likāt viņam zvanīt tieši jums.

-    Jā, bet viņš to nav izdarījis.

Savādi, nodomāja Simkinss, paskatījies pulkstenī. Tas jau sen bija jāizdara.

100.NODAĻA

Roberts Lengdons trīcēdams gulēja kails un viens pilnīga tumsā. Baiļu paralizēts, viņš vairs nedauzījās un nekliedza. Viņš bija aizvēris acis un visiem spēkiem pūlējās apvaldīt dimdošo sirdi un panikā paātrināto elpu.

Tu guli zem plašām nakts debesīm, viņš mēģināja sev iegalvot. Virs tevis nav nekā cita, kā vien neskaitāmas jūdzes plašuma.

Šī nomierinošā vizualizācija bija vienīgais veids, kā viņam nesen izdevās pārdzīvot izmeklēšanu slēgtā magnētiskās rezonanses iekārtā… Vizualizācija un vēl trīskārša valiuma deva. Taču šonakt nelīdzēja itin nekas.

Lupata Ketrinas Solomonas mutē bija ieslīdējusi dziļāk un gandrīz smacēja. Nolaupītājs bija nonesis viņu lejā pa šauru rampu uz tumšu pagraba gaiteni. Tālākajā gaiteņa galā viņa pamanīja telpu, kurā dega rēgaina, purpursarkana gaisma, taču turp viņi nedevās. Vīrietis apstājās kādā nelielā sānu telpā, ienesa Ketrinu iekšā un nolika uz koka krēsla, sasietās rokas pārliekot pāri atzveltnei, lai viņa nespētu pakustēties.

Tagad Ketrina juta, ka stieple ap plaukstu locītavām griežas aizvien dziļāk miesā. Šīs sāpes likās gandrīz nemanāmas salīdzinājumā ar aizvien pieaugošo paniku, ko radīja apgrūtinātā elpošana. Lupata slīdēja aizvien dziļāk rīklē, un Ketrina juta, ka sāk instinktīvi rīstīties. Viss, ko viņa redzēja acu priekšā, sāka līdzināties tunelim.

Viņai aiz muguras tetovētais cilvēks aizvēra telpas vienīgās durvis un ieslēdza gaismu. Ketrinas acis sāka stipri asarot, un viņa vairs nespēja izšķirt pat tuvākos priekšmetus. Viss izskatījās izplūdis.

Priekšā parādījās izkropļots krāsainas miesas attēls, un Ketrina juta, ka plakstiņi sāk raustīties, bet viņa pati svārstās uz bezsamaņas robežas. Pastiepta roka izrāva lupatu viņai no mutes.

Ketrina noelsās un sāka dziļi elpot, klepodama un ristīdamās, kamēr plaušās ieplūda vērtīgais gaiss. Pamazām redze kļuva skaidrāka, un viņa atskārta, ka skatās dēmonam sejā. Šo seju bija grūti nosaukt par cilvēcīgu. Viņa kaklu, seju un noskūto galvu klāja pārsteidzošs ērmīgu, ietetovētu simbolu raksts. Šķita, ka ikvienu viņa ķermeņa collu, izņemot mazu aplīti galvvidū, klāj zīmējumi. Milzīgs divgalvains fēnikss uz viņa krūtīm glūnēja uz Ketrinu ar krūšu zirnīšu acīm kā izsalcis plēsoņa, kurš pacietīgi gaida viņas nāvi.

-    Atver muti, - vīrietis čukstus pavēlēja.

Milzīga riebuma pārņemta, Ketrina nekustīgi skatījās uz briesmoni.

Ko?

-    Atver muti, - vīrietis atkārtoja. - Citādi es iebāzīšu lupatu atpakaļ.

Trīcēdama Ketrina atvēra muti. Vīrietis izstiepa resno, tetovēto rādītājpirkstu un iebāza to viņai starp lūpām. Sajūtot pirksta pieskārienu mēlei, Ketrinai gandrīz uznāca vēmiens. Vīrietis izvilka miklo pirkstu un pacēla pie sava noskūtā galvvidus. Aizvēris acis, viņš ieberzēja Ketrinas siekalas apaļajā nenotetovētās miesas laukumiņā.

Ketrina riebumā novērsās.

Istaba, kurā viņa sēdēja, izskatījās pēc katlu telpas - caurules pie sienām, burbuļojošas skaņas, dienasgaismas lampas. Ketrina vēl nebija paguvusi rūpīgi aplūkot apkārtni, kad skatiens sastinga pie kaut kā savāda viņai blakus uz grīdas. Drēbju kaudze - džemperis ar augstu apkakli, sportiska tvīda žakete, mokasīnu tipa apavi, pulkstenis ar Mi- kipeli.

-      Ak dievs! - Viņa strauji pagriezās pret tetovēto nezvēru savā priekšā. - Ko jūs esat izdarījis ar Robertu?

-     Klusu, - vīrietis nočukstēja, - citādi viņš tevi izdzirdēs. - Pakāpies sāņus, svešais norādīja sev aiz muguras.

Lengdona tur nebija. Ketrina ieraudzīja vienīgi milzigu, melnu stikla šķiedras kasti. Tās forma satraucoši līdzinājās smagajām kastēm, kurās no kara tiek pārvesti līķi. Tā bija stingri noslēgta ar diviem milzīgiem slēdžiem.

-    Viņš ir iekšā? - Ketrina izgrūda. - Bet… viņš taču nosmaks!

-     Nē, nenosmaks, - vīrietis atteica, norādīdams uz vairākām caurspīdīgām caurulēm, kas gar sienu sniedzās līdz kastes dibenam. - Viņš tikai vēlēsies, kaut tas notiktu.

Lengdons pilnīgā tumsā uzmanīgi klausījās apslāpētajās vibrācijās, ko tagad bija sadzirdējis no ārpasaules. Balsis? Viņš sāka dauzīt pa kasti un pilnā balsī kliegt:

-    Palīgā! Vai mani kāds dzird?

Tālumā kāds apslāpētā balsī iesaucās:

-     Robert! Ak dievs, nē! NĒ!

Viņš pazina šo balsi. Tā bija Ketrina, turklāt izklausījās šausmu pārņemta. Taču Lengdonam šī skaņa bija sengaidīta. Viņš ievilka elpu, lai uzsauktu, taču tad aprāvās, sajuzdams sev uz skausta kaut ko neparastu. Šķita, ka no kastes dibena plūst viegls vējiņš. Kā gan tas iespējams? Viņš gulēja pavisam nekustigi un izvērtēja situāciju. Jā, pavisam noteikti. Viņš juta, ka sīkos matiņus uz skausta kutina gaisa pūsmiņa.

Meklēdams gaisa avotu, Lengdons sāka taustīties gar kastes dibenu. Lai caurumiņu atrastu, bija vajadzīgs tikai mirklis. Tur ir atverīte! Tā līdzinājās izlietnes vai vannas notecei, tikai pa šo augšup plūda maigs, pastāvīgs vējiņš.

Viņš piegādā man gaisu. Negrib, lai es nosmoku.

Taču atvieglojums bija īslaicīgs. Uzradās šausminoša skaņa. Tā nepārprotami bija plūstoša ūdens burbuļošana… un tā tuvojās viņam.

Ketrina neticīgi skatījās uz caurspīdīgo šķidruma stabu, kas pa vienu no caurulēm cēlās augšup uz kastes pusi. Šī aina atgādināja kādu izkropļotu burvju mākslinieka uzstāšanos.

Viņš iesūknē kastē ūdeni?!

Nelikdamās zinis par stieplēm, kas dziļi griezās plaukstu locītavās, Ketrina mēģināja izrauties. Taču panikā spēja vien noskatīties un klausīties, kā Lengdons izmisumā dauzās. Kad ūdens bija nonācis līdz kastes apakšējai daļai, dauzīšanās mitējās. Tad tā atsākās ar jaunu sparu.

101.NODAĻA

-    Izlaidiet viņu! - Ketrina lūdzās. - Lūdzu! Jūs nedrīkstat tā darīt!

-     Zini, slīkšana ir šausmīga nāve. - Vīrietis runāja mierīgi, vienlaikus mezdams lokus ap Ketrinu. - Tava asistente Triša varētu par to pastāstīt.

Šos vārdus Ketrina dzirdēja, taču tik tikko spēja aptvert.

-     Varbūt tu atceries, ka ari es gandrīz noslīku,- vīrietis čukstus sacīja. - Tas notika tavas ģimenes īpašumā Potomakā. Tavs brālis mani sašāva un es ielūzu ledū pie Zaķa tilta.

Ketrina raudzījās uz viņu ar niknuma un naida pilnām acīm. Tovakar tu nogalināji manu māti.

-     Tonakt dievi mani pasargāja, - nelietis turpināja. - Un parādīja man… kā kļūt par vienu no viņiem.

Ūdens, kas burbuļodams ieplūda kastē zem Lengdona galvas, bija silts… ķermeņa temperatūrā. Vairākas collas dziļš un jau pilnīgi apņēmis viņa kailā ķermeņa mugurdaļu. Kad tas sāka virzīties augšup gar krūšu kurvi, Lengdons sajuta, ka viņu strauji pārņem stindzinošas realitātes sajūta.

Es miršu.

Panikas pārņemts, viņš no jauna pacēla rokas un sāka mežonīgi dauzīties.

-         Izlaidiet viņu ārā! - Ketrina lūdzās, nu jau raudādama. - Mēs darīsim visu, ko jūs gribēsiet! - Viņa klausījās, kā Lengdons dauzās aizvien drudžaināk, jo kastē ieplūda ūdens.

Tetovētais cilvēks tikai pasmaidīja.

-     Tu esi vieglāk uzveicama nekā tavs brālis. Ko tikai man nevajadzēja izdarīt ar Pīteru, lai viņš atklātu savus noslēpumus…

-     Kur viņš ir? - Ketrina noprasīja. - Kur ir Pīters?! Atbildiet! Mēs izdarījām tieši to, ko jūs vēlējāties! Mēs atšifrējām piramīdas uzrakstu un…

-     Nē, jūs neatšifrējāt uzrakstu. Jūs nodevāties spēlei. Jūs paturējāt informāciju pie sevis un atvedāt uz manu māju valdības aģentu. Diez vai esmu ar mieru atalgot šādu rīcību.

-     Mums nekas cits neatlika, - Ketrina iebilda, rīdama asaras. - CIP jūs meklē. Viņi piespieda mūs braukt kopā ar aģentu. Es jums visu izstāstīšu. Tikai izlaidiet ārā Robertu! - Ketrina redzēja caurulē ieplūstam ūdeni un dzirdēja, kā Lengdons kastē kliedz un dauzās. Viņa zināja, ka vairs nav atlicis daudz laika.

Tetovētais vīrietis rāmi ierunājās, berzēdams zodu:

-    Cik noprotu, tad Franklina laukumā mani gaidīs aģenti?

Ketrina neatbildēja. Vīrietis uzlika savas lielās plaukstas viņai uz pleciem un lēni pavilka tos uz priekšu. Tā kā Ketrinas rokas vēl aizvien bija sasietas aiz krēsla atzveltnes, viņas pleci saspringa un sāka degt sāpēs - tiem draudēja izmežģīšana.

-    Jā! - Ketrina iekliedzās. - Franklina laukumā tiešām ir aģenti!

Viņš pavilka spēcīgāk.

-     Kāda adrese ir norādīta uz virsotnes?

Sāpes plaukstu locītavās un plecos kļuva neizturamas, taču Ketrina nebilda ne vārda.

-     Runā, Ketrina, citādi es salauzīšu tev rokas un tad pajautāšu vēlreiz.

-    Astoņi! - viņa sāpēs izgrūda. - Iztrūkstošais skaitlis ir astoņil Uz virsotnes rakstīts: the secret hides ivithin The Order - Eight Franklin Square! Es zvēru! Es nezinu, ko vēl jums pateikt. Astoņi, Franklina laukums!

Vīrietis vēl aizvien neatlaida viņas plecus.

-     Es vairāk neko nezinu! - Ketrina iekliedzās. - Tāda ir tā adrese! Laidiet mani vaļā! Izlaidiet Robertu no tās kastes!

-     Es jau gan izlaistu… - vīrietis aizrādīja, - taču ir kāda problēma. Es nevaru iet uz Franklina laukumu, astoņi, jo tur mani tūdaļ noķers. Pasaki, kas atrodas tajā adresē.

-    Nezinu!

-    Un tie simboli uz piramīdas pamatnes? Apakšā? Vai tu zini, ko tie nozīmē?

-    Kādi simboli uz pamatnes? - Ketrinai nebija ne jausmas, par ko viņš runā. - Apakšā nav nekādu simbolu. Tas ir gluds, neaprakstīts akmens!

Acīmredzami nelikdamies ne zinis par apslāpētajiem palīgā saucieniem, kas skanēja no zārkam līdzīgās kastes, tetovētais cilvēks mierīgi piegāja pie Lengdona somas un izņēma akmens piramīdu. Tad viņš atgriezās pie Ketrinas un pacēla to, lai viņa varētu redzēt pamatni. Ieraudzījusi iegravētos simbolus, Ketrina pārsteigumā noelsās. Bet… tas taču nav iespējatns!

Visu piramīdas apakšējo daļu klāja sarežģīti simboli. Agrāk tur nekā nebija! Esmu par to pārliecināta! Ketrinai nebija ne jausmas, ko šie simboli varētu nozīmēt. Šķita, ka šajā zīmējumā aptvertas visas mistiskās tradīcijas, turklāt daudzus simbolus viņa vispār nepazina.

Pilnīgs haoss.

-     Es… man nav ne jausmas, ko tas nozīmē, - viņa sacīja.

-    Man arī ne, - sagūstītājs piekrita. - Par laimi, mūsu rīcībā ir speciālists. - Viņš pameta skatienu uz kasti. - Pavaicāsim viņam, vai ne? - Nelietis aiznesa piramīdu pie kastes.

Uz vienu mirkli Ketrinu pārņēma cerība, ka viņš atvērs kastes vāku. Taču vīrietis tikai mierīgi uzsēdās uz kastes, pastiepa roku un attaisīja kadu plāksnīti, atklājot kastes vaka ierīkotu organiska stikla lodziņu.

Gaisma!

Lengdons aizsedza acis un uzmanīgi lūkojās gaismā, kas tagad bija ieplūdusi no augšas. Kad acis pie tās pierada, viņa cerības pārvērtās apjukumā. Viņš raudzījās augšup caur tādu kā lodziņu kastes virspusē. Pa to varēja redzēt baltus griestus un dienasgaismas spuldzes.

Negaidot lodziņā parādījās tetovējumiem klāta seja.

-     Kur ir Ketrina?! - Lengdons iekliedzās. - Laidiet mani ārā!

Vīrietis pasmaidīja.

-    Tava draudzene Ketrina ir šeit, kopā ar mani, - viņš atteica. - Viņas dzīvība ir manā varā. Tāpat kā tavējā. Taču ir maz laika, tāpēc es ieteiktu uzmanīgi paklausīties.

Cauri stiklam Lengdons tikai ar grūtībām spēja viņu sadzirdēt, un ūdens bija pacēlies vēl augstāk, nu jau skalodamies pāri viņa krūtīm.

-    Vai tu zini, - vīrietis vaicāja, - ka piramīdas apakšā ir simboli?

-    Jā! - Lengdons iekliedzās, jo dažādo simbolu rindas bija redzējis, kad gulēja uz grīdas. - Taču man nav ne jausmas, ko tie nozīmē! Jums jādodas uz Franklina laukumu, astoņi! Atbilde slēpjas tur! Uz virsotnes tā bija…

-      Profesor, mēs labi zinām, ka tur mani gaida CIP Es negrasos iekrist lamatās. Turklāt šis nama numurs man nav vajadzīgs. Tajā laukumā ir tikai viena ēka, kas varētu būt saistīta ar šo lietu. Tas ir Almas svētnīcas templis. - Viņš apklusa un vērīgi paskatījās uz Lengdonu. - Mistiskās Svētnīcas augstmaņu senais arābu ordenis.

Lengdons apjuka. Viņš zināja, kas ir Almas templis, taču bija aizmirsis, ka tas atrodas Franklina laukumā. Svētnīcas ordenis ir… tas īstais? Uzrakstā minētais "Order"? Zem viņu tempļa ir slepenas kāpnes? Vēsturiskā ziņā tas izklausījās pavisam bezjēdzīgi, taču šobrīd Lengdons neuzdrīkstējās debatēt par vēsturi.

-     Jā! - viņš iekliedzās. - Tas noteikti ir īstais! Noslēpums glabājas ordenī!

-    Vai jūs pazīstat to ēku?

-    Un kā vēl! - Lengons pacēla sāpošo galvu, lai ausīs neiekļūtu ātri pieplūstošais šķidrums. - Es varu jums palīdzēt! Izlaidiet mani ārā!

-    Tātad tu uzskati, ka vari man pateikt, kā šis templis saistīts ar simboliem uz piramīdas pamatnes?

-    jā! Tikai ļaujiet man paskatīties uz tiem simboliem!

-    Ļoti labi. Paraudzīsimies, ko tu spēsi izdomāt.

Pasteidzies! Siltais šķidrums cēlās aizvien augstāk. Lengdons mēģināja atgrūst vāku un alka, kaut vīrietis to ātrāk atvērtu. Lūdzu! Pasteidzies! Taču vāks tā ari neatvērās. Pēkšņi parādījās piramīdas pamatne - pie organiskā stikla lodziņa.

Panikas pārņemtais Lengdons uzmanīgi to apskatīja.

- Ceru, ka tik tuvu vari labi saredzēt?- Vīrietis turēja piramīdu tetovējumiem klātajās rokās. - Domā ātri, profesor. Man ir nojauta, ka tev atlikušas mazāk nekā sešdesmit sekundes laika.

102.NODAĻA

Robertam Lengdonam bieži bija nācies dzirdēt, ka stūri

iedzīts dzīvnieks spēj demonstrēt brīnumainu spēku. Tad nu viņš ar visu sparu atspiedās pret kastes vāku, taču nekas nenotika. Ap viņu joprojām vienmērīgi cēlās šķidrums. Bija palikušas tikai apmēram sešas collas gaisa telpas, un Lengdons tajā turēja galvu. Tādējādi viņš bija tieši pie organiskā stikla lodziņa, un acis atradās tikai dažu collu attālumā no akmens piramīdas apakšdaļas.

Man nav ne jausmas, ko tas nozīmē.

Brīvmūrnieku piramīdas pēdējais uzraksts, kas vairāk nekā gadsimtu slēpies zem sacietējuša vaska un akmens putekļu maisījuma, tagad bija atklājies. Tur bija iegravēts precīza kvadrāta formas režģis ar visdažādākajiem simboliem, kas sastopami alķīmijā, astroloģijā, heraldikā, maģijā, numeroloģijā, grieķu un latīņu zinātnēs, mācībās par sigilām un eņģeļiem. Kopumā tā bija simbolu anarhija - bļodiņa ar makaroniem alfabēta burtu formā, kuri nākuši no dučiem dažādu valodu, kultūru un laika periodu.

Pilnīgs haoss.

Pat liekot lietā visneprātīgākos zinātniskos traktējumus, simbologs Roberts Lengdons nekādi nespēja izprast, kā šādu simbolu režģi varētu atšifrēt, lai tas vispār kaut ko nozīmētu. Kārtība no visa šī haosa? Neiespējami.

Ūdens pamazām sniedzās līdz viņa ādamābolam, un Lengdons juta, ka pieaug ari panika. Viņš turpināja dauzīt pa vāku. Piramīda izsmejoši raudzījās viņam pretī.

Drudžainā izmisumā Lengdons koncentrēja visu savu domu enerģiju uz simboliem. Ko tie vispār varētu nozīmēt? Diemžēl zīmējumi šķita tik nesavienojami, ka viņš pat nespēja iedomāties, ar ko varētu sākt. Tie pat nav no viena laikmeta!

Pat cauri kastes sienām varēja dzirdēt Ketrinu asarainā balsī lūdzamies, lai Lengdons tiek atbrīvots. Lai arī viņš nespēja rast atrisinājumu, šķita, ka nāves draudi mudina ikvienu viņa ķermeņa šūniņu tādu meklēt. Prātu pārņēma savāda skaidrība, kādu viņš vēl nekad nebija izjutis. Domā! Lengdons uzmanīgi pētīja simbolu režģi, meklēdams kādu norādi - rakstu, apslēptu vārdu, īpašu rakstu, jebko -, taču redzēja vienīgi savstarpēji nesaistītu simbolu režģi. Haosu.

Lengdons juta, ka viņa ķermeni pārņem ērmīgs trulums. Šķita, ka miesa gatavojas pasargāt viņa prātu no nāves sāpēm. Ūdens tagad draudēja ieplūst ausīs. Lengdons pacēla galvu, cik augstu vien varēdams, un piespieda to pie kastes vāka. Acu priekšā sāka zibēt biedējošas ainas. Zēns Jaunanglijā, kurš bradā pa ūdeni tumšas akas dibenā. Vīrietis, kurš Romā iesprostots zem skeleta otrādi apgrieztā zārkā.

Ketrinas kliedzieni kļuva aizvien drudžaināki. Ciktāl Lengdons spēja sadzirdēt, viņa pūlējās vest briesmoni pie prāta un apgalvoja, ka diez vai Lengdons spēs atšifrēt piramīdu, iepriekš neapmeklējis Almas templi.

- Tajā ēkā noteikti slēpjas šīs mozaīkas iztrūkstošais gabaliņš! Kā gan Roberts var atšifrēt piramīdu, ja viņam nav visas informācijas?!

Augstu vērtēdams viņas pūles, Lengdons tomēr bija pārliecināts, ka vārdi "astoņi, Franklina laukums" nenorāda uz Almas templi. Laiks vispār nesakrīt! Saskaņā ar leģendu, brīvmūrnieku piramīda radīta 19. gadsimta vidū, daudzus gadu desmitus pirms Svētnīcas ordeņa uz- rašanās. Droši vien vēl pirms tam, kad šis laukums nodēvēts par Franklina laukumu. Piramīdas virsotne nekādi nevar norādīt uz ēku, kas uzraksta tapšanas brīdi vēl nav uzcelta. Lai uz ko arī norādītu vārdi "astoņi, Franklina laukums", tam noteikti vajadzēja pastāvēt jau 1850. gadā.

Diemžēl Lengdons nekādi nespēja izdomāt, kas tas varētu būt.

Viņš meklēja atmiņu krātuvēs visu, kas varētu atbilst konkrētajam laikam. Franklina laukums, astoņi? Kaut kas tāds, kas pastāvējis jau 1850. gadā? Lengdonam nekas nenāca prātā. Ūdens jau tecēja viņam ausis. Cīnīdamies ar šausmām, viņš stīvi raudzījās uz simbolu režģi aiz stikla. Es neko nesaprotu! Stindzinošā apsēstībā viņa prāts apsvēra it visas apšaubāmās paralēles.

Eight Franklin Square… Franklina laukums, astoņi… "square" nozīmē arī kvadrātu… šis simbolu režģis ir kvadrāts… vēl "square" ir stūrenis, savukārt stūrenis un cirkulis ir brīvmūrnieku simboli… brīvmūrnieku altāriem ir kvadrāta forma… kvadrātos ir deviņdesmit grādu leņķi. Ūdens turpināja celties, taču Lengdons centās par to nedomāt. Franklins, astoņi… astoņi… šajā režģī ir astoņi kvadrāti vertikālē un astoņi horizontālē…. vārdā "Franklin" ir astoņi burti… vārdos "The Order" ir astoņi burti… astoņi ir pagriezts bezgalības simbols… numeroloģijā astoņi ir iznīcības simbols…

Lengdons nespēja neko izdomāt.

Ārpusē Ketrina joprojām lūdzās, taču Lengdons to dzirdēja tikai laiku pa laikam, jo ūdens skalojās ap galvu un nomāca skaņas.

- …neiespējami nezinot… virsotnes vēstījums nepārprotami… the secret hides ivithin… noslēpums ir noglabāts…

Tad viss pagaisa.

Ūdens ieplūda Lengdonam ausīs, izdzēšot Ketrinas balss pēdējās skaņas. Pēkšņi nonācis kapa klusumā, Lengdons saprata, ka viņam patiešām būs jāmirst.

Noslēpums ir noglabāts…

Zārka klusumā atbalsojās Ketrinas pēdējie vārdi:

The secret hides ivithin…

Savādi, taču Lengdons atskārta, ka tieši šos vārdus dzirdējis jau daudzkārt.

The secret hides… ivithin.

Šķita, ka pat tagad Senās mistērijas viņu izsmej. Vārdi the secret hides within bija mistēriju galvenais princips, kas mudināja cilvēci meklēt Dievu nevis debesīs virs galvas… bet gan sevī. The secret hides zvithin. Tas bija visu dižo misticisma skolotāju vēstījums.

Dieva valstība ir jūsos, sacīja Jēzus Kristus.

Iepazīsti sevi, sacīja Pitagors.

Vai jūs zināt, ka esat dievi, sacīja Hermejs Trismegists.

Saraksts bija nebeidzams…

Visu laikmetu mistiskās mācības bija centušās iedvest šo ideju. The secret hides zvithin. Taču cilvēki turpināja raudzīties debesīs, meklējot Dieva seju.

Nu šī apziņa Lengdonam kļuva par rūgtu ironiju. Tagad, raugoties debesīs kā visi tie neredzīgie pirms viņa, Roberts Lengdons pēkšņi ieraudzīja gaismu.

Tā nāca pār viņu no augšas kā zibens spēriens.

The secret hides zvithin The Order Eight Franklin Square

Vienā rāvienā viņš visu saprata.

Vēstījums uz virsotnes pēkšņi kļuva pilnīgi skaidrs. Uzraksta nozīme visu vakaru bija atradusies viņam acu priekšā, šis teksts uz virsotnes, tieši tāpat kā pati brīvmūrnieku piramīda, bija simbolons - sadalīts kods, vairākās daļās uzrakstīts vēstījums. Virsotnes teksta nozīme izrādījās apslēpta tik vienkārši! Lengdonam bija grūti noticēt, ka viņi ar Ketrinu to nav pamanījuši.

Bet tagad Lengdons saprata, ka uzraksts uz virsotnes patiešām atklāj, kā atšifrēt simbolu režģi uz piramīdas pamatnes. Tas bija pavisam vienkārši. Tieši tā, kā Pīters Solomons bija apgalvojis, - šī zelta virsotne ir spēcīgs talismans, kas spēj pārvērst haosu kārtibā.

Lengdons sāka dauzīt pa vāku un kliegt:

-     Es sapratu! Es sapratu!

Akmens piramīda tika pacelta un nozuda. Vietā parādījās ar tetovējumiem klātā seja, kas stindzinoši raudzījās pa mazo lodziņu.

-     Es sapratu! - Lengdons kliedza. - Laidiet mani ārā!

Kad tetovējumiem klātais vīrietis ierunājās, Lengdona ūdens pārņemtās ausis neko nesadzirdēja. Toties acis redzēja, kā lūpas izrunā vārdu "stāsti".

-     Es pastāstīšu! - iekliedzās Lengdons, kuram ūdens jau sniedzās lidz acīm. - Izlaidiet mani! Es visu izskaidrošu! - Tas ir tik vienkārši.

Vīrieša lūpas atkal sakustējās.

-    Pasaki uzreiz… vai arī mirsti.

Kamēr ūdens aizpildīja pēdējo gaisa collu, Lengdons atgāza galvu, lai mute paliktu sausumā. Tanī brīdī acīs ieplūda silts šķidrums, neļaujot neko skaidri saskatīt. Izliecis muguru, viņš piespieda lūpas organiskā stikla lodziņam.

Tad, izmantodams dažas pēdējās sekundes gaisa, Roberts Lengdons izstāstīja, kā atšifrēt brīvmūrnieku piramidas noslēpumu.

Kad viņš bija beidzis runāt, ūdens pacēlās ap lūpām. Lengdons instinktīvi vēl pēdējo reizi ievilka elpu un cieši saknieba lūpas. Pēc mirkļa viņu pilnībā nosedza ūdens, sasniegdams kastes vāku un izplūz- dams pa organisko stiklu.

Viņš to izdarīja, Malaks secināja. Lengdons izdomāja, kā atšifrēt šo piramīdu.

Atbilde bija ļoti vienkārša. Acīmredzama.

Ūdens pārņemts un izmisis, Roberts Lengdons lūdzoši vērās savā mocītājā.

Malaks pašūpoja galvu un lēni nočukstēja: - Paldies, profesor. Izbaudi dzīvi pēc nāves.

103.NODAĻA

Būdams lielisks peldētājs, Roberts Lengdons bieži mēdza prātot, kāda būtu sajūta noslīkstot. Tagad viņš saprata, ka to vajadzēs uzzināt pašam. Kaut arī spēdams aizturēt elpu ilgāk nekā lielākā daļa cilvēku, Lengdons jau juta, kā ķermenis reaģē uz gaisa trūkumu. Asinīs krājās oglekļa dioksīds, radot instinktīvu vēlmi ieelpot. Neelpo! Ik mirkli elpošanas reflekss pieņēmās spēkā. Lengdons zināja, ka ļoti drīz viņš nonāks līdz tā dēvētajam elpas aizturēšanas lūzuma punktam - kritiskajam brīdim, kad cilvēks vairs nespēj apzināti aizturēt elpu.

Atveriet vāku! Instinkts mudināja dauzīties un pretoties, taču Lengdons zināja, ka nedrīkst tērēt vērtīgo skābekli. Viņš varēja vienīgi urbties ar skatienu cauri ūdenim un cerēt. Ārpasaule tagad bija pārvērtusies tikai par neskaidru gaismas plankumu virs organiskā stikla lodziņa. Muskuļi sāka svilt, un Lengdons saprata, ka iestājies skābekļa bads.

Pēkšņi parādījās skaista, taču teju rēgaina seja. Tā bija Ketrina, kuras maigie vaibsti cauri šķidruma aizsegam izskatījās gandrīz ēteriski. Abu skatieni sastapās, un uz mirkli Lengdonam iešāvās prātā, ka viņš tiks glābts. Ketrina! Tad viņš saklausīja sievietes šausmu kliedzienus un saprata, ka sagūstītājs cieši tur Ketrinu. Šis tetovējumiem klātais briesmonis spieda viņu noskatīties, kas tūlīt notiks.

Ketrina, piedod…

Šajā neparastajā, tumšajā vietā, ieslodzīts zem ūdens, Lengdons pūlējās aptvert, ka šie būs viņa dzīves pedējie mirkļi. Drīz viņš pārstās eksistēt… visam, kas viņš ir… un jebkad bijis… vai arī būs… visam pienāks gals. Kad smadzenes nomirs, visas pelēkajās šūniņās glabātās atmiņas kopā ar apgūtajām zināšanām gluži vienkārši izgaisīs ķīmisku reakciju straumē.

Šajā mirklī Roberts Lengdons aptvēra savu patieso nenozīmīgumu Visumā. Tik vientulīgu un pazemību iedvesošu sajūtu viņš vēl nekad nebija piedzīvojis. Teju pateicīgs viņš juta, ka tuvojas elpas aizturēšanas lūzuma punkts.

Šis mirklis bija klāt.

Lengdona plaušas bija gatavas padoties un ieelpot, tomēr viņš noturējās vēl mirkli ilgāk. Tā bija viņa pēdējā sekunde. Un tad Lengdons padevās liktenim - kā cilvēks, kurš vairs nespēj ilgāk noturēt roku uz karstas krāsns.

Reflekss guva virsroku pār veselo saprātu.

Lūpas pavērās.

Plaušas izpletās.

Un tajās ieplūda šķidrums.

Krūtis pārņēma mežonīgas sāpes - tādas Lengdons pat iedomājies nebija. Šķidrums, līstot viņa plaušās, likās svilinošs. Vienā mirklī sāpes sasniedza galvaskausu, un Lengdonam radās sajūta, ka viņa galva saspiesta skrūvspīlēs. Ausīs atskanēja skaļa dārdoņā, un cauri visam bija dzirdami Ketrinas Solomonas kliedzieni.

Uzzibsnīja spoža gaisma.

Un tad iestājās tumsa.

Roberta Lengdona vairs nebija.

104.NODAĻA

Viss ir beidzies.

Ketrina Solomona bija pārstājusi kliegt. Nupat redzētā drauga slīkšana bija laupījusi viņai spēju kustēties, burtiski paralizējusi.

Zem organiskā stikla lodziņa Lengdona nedzīvās acis raudzījās tukšumā viņai garām. Sastingušajā sejā bija redzamas sāpes un nožēla. No nedzīvajām lūpām pacēlās pēdējie sīkie gaisa burbulīši; tad, it kā samierinājies ar savu nāvi, Hārvarda universitātes profesors sāka lēni grimt tvertnes dibenā…

Viņa vairs nav. Ketrina šķita kā sastingusi.

Tetovētais vīrietis noliecās un, kā nesaudzīgi vēlēdamies pielikt punktu iesāktajam, aizbīdīja ciet mazo skatlodziņu, ieslēdzot Lengdona līķi kastē.

Tad viņš uzsmaidīja Ketrinai.

-    Vai iesim?

Iekams bēdu pārņemtā Ketrina paguva atbildēt, vīrietis uzcēla viņu sev plecā, izslēdza gaismu un iznesa viņu ārā no telpas. Spēris dažus sparīgus soļus, viņš nogādāja Ketrinu gaiteņa galā - lielā telpā, kas viscaur tinās sarkanīgi purpursarkanā gaismā. Smaržoja pēc vīraka. Vīrietis aiznesa viņu pie kvadrātveida galda pašā telpas centrā un smagi nometa uz muguras. Ketrina palika bez elpas. Virsma bija nelīdzena un auksta. Vai tā ir no akmens?

Ketrina vēl lāgā nebija paguvusi atjēgties, kad vīrietis jau noņēma stiepli no viņas plaukstu locītavām un potītēm. Viņa instinktīvi centās vīrieti atvairīt, taču krampju savilktās rokas un kājas gandrīz neklausīja. Tad vīrietis sāka sprādzēt Ketrinu pie galda - vienu no biezajām ādas siksnām viņš savilka gūsteknei pāri ceļgaliem, bet otru pāri gurniem. Rokas tika nostiprinātas viņai gar sāniem. Pēdējo siksnu viņš pārvilka tieši pāri Ketrinas krūtim.

Viss notika tikai dažu mirkļu laikā, un Ketrina atkal nespēja pakustēties. Plaukstu locītavas un potītes sāka tirpt, jo tajās bija atjaunojusies asinsrite.

-     Atver muti, - vīrietis čukstus pavēlēja, aplaizīdams tetovētās lūpas.

Ketrina riebumā sakoda zobus.

Vīrietis no jauna pastiepa rādītājpirkstu, lēni pārvilka viņai pār lūpām, un Ketrinai pārskrēja šermuļi. Viņa vēl ciešāk sakoda zobus. Tetovētais vīrietis iesmējās, ar otru roku sataustīja kādu vietu viņai uz kakla un uzspieda. Ketrinas žoklis tūdaļ pavērās. Viņa juta, kā vīrietis iebāž pirkstu viņai mutē un pārlaiž to pār mēli. Ketrina norīstījās un mēģināja kost, taču pirksts jau bija izvilkts ārā. Joprojām smaidīdams, vīrietis pacēla mitro pirksta galu Ketrinai pie acīm. Tad aizvēra acis un vēlreiz ieberzēja viņas siekalas savas galvas ādas nenotetovētajā laukumiņā.

Vīrietis nopūtās un lēni atvēra acis. Tad baisā mierā pagriezās un izgāja no telpas.

Negaidītajā klusumā Ketrina dzirdēja, kā dauzās viņas sirds. Tieši virs galvas neparastie gaismekļi mainīja toni no purpursarkana līdz koši sarkanam, apspīdot telpas zemos griestus. Katru to collu klāja zīmējumi. Izskatījās, ka satriecošajā kolāžā attēloti debesu ķermeņi. Zvaigznes, planētas un zvaigznāji jaucās ar astroloģijas simboliem, kartēm un formulām. Tur bija bultas, kas noteica eliptiskās orbītas, ģeometriski simboli, kas norādīja uz ascendences leņķiem, un dažādas zodiaka zīmes. Radās sajūta, ka jucis zinātnieks ļāvis sev vaļu Siksta kapelā.

Pagriezusi galvu, Ketrina novērsās, taču siena pa kreisi nemaz neizskatījās labāk. Vairākas sveces viduslaiku stila grīdas svečturos meta nemierīgu gaismu uz sienu, ko aiz teksta lappusēm, fotogrāfijām un zīmējumiem nemaz nevarēja saskatīt. Dažas lapas atgādināja papirusus vai no senām grāmatām izplēstus pergamentus; citas acīmredzami bija no jaunākiem darbiem; pa vidu bija iejauktas fotogrāfijas, zīmējumi, kartes un shēmas; izskatījās, ka viss ar lielu rūpibu pielīmēts pie sienas. Pāri ar spraudītēm bija piestiprināts zirnekļu tīklam līdzīgs aukliņu tīmeklis.

Ketrina atkal novērsās, pagriezdama galvu uz pretējo pusi.

Diemžēl šis skats izrādījās šausminošākais no visiem.

Blakus akmens plāksnei, pie kuras viņa bija piesprādzēta, atradās mazs galdiņš, kas tūdaļ atsauca atmiņā instrumentu galdu slimnīcas operāciju zālē. Uz galdiņa bija salikti vairāki priekšmeti - starp tiem arī šļirce, pudelīte ar tumšu šķidrumu… un liels nazis ar kaula spalu un neparasti spoži nospodrinātu dzelzs asmeni.

Ak dievs… ko viņš iecerējis ar mani izdarīt?

105.NODAĻA

Kad CiP sistēmu drošības speciālists Riks Perišs beidzot ielek- šoja Nolas Kejas kabinetā, viņam rokā bija viena vienīga papīra lapa.

-     Kur tu biji tik ilgi palicis?! - Nola noprasīja. Es tev teicu, lai nāc nekavējoties!

-     Piedod, - viņš sacīja, uzstumdams biezās brilles uz garā deguna. - Centos savākt tev vairāk informācijas, bet…

-     Parādi, kas tev tur ir.

Perišs pasniedza viņai izdruku.

-     Izrediģēts, bet ideju tu sapratīsi.

Nola izbrīnīta pētīja lapu.

-    Es joprojām cenšos saprast, kā datorurķis varēja tur piekļūt, - Perišs iesāka, - taču izskatās, ka deleģējoša zirnekļprogramma ielauzusies vienā no mūsu meklēšanas…

-    Lai paliek! - Nola izgrūda, atrāvusi skatienu no lapas. - Velns parāvis, kāpēc CIP vajadzīga slepena datne par piramīdām, seniem portāliem un iegravētiem simboloniem?

-     Tāpēc jau es tik ilgi noņēmos. Centos saprast, kurš dokuments izraudzīts par mērķi, tāpēc izsekoju datnes ceļu. - Perišs apklusa un ieklepojās. - Izrādās, ka šis dokuments atrodas sadaļā, kas piešķirta personīgi… pašam CIP direktoram.

Nola apsviedās, neticīgi skatīdamās uz kolēģi. Sato priekšniekam ir datne par brīvmūrnieku piramīdu? Viņa zināja, ka pašreizējais direktors, tāpat kā daudzi citi CIP vadošie darbinieki, ir augsta līmeņa brīvmūrnieks, taču Nolai bija grūti iedomāties šos cilvēkus CIP datorā glabājam savus masonu noslēpumus.

Tomēr, paturot prātā pēdējās diennakts laikā piedzīvoto, viss bija iespējams.

Aģents Simkinss gulēja uz vēdera, iekārtojies Franklina laukuma krūmos. Viņa skatiens bija pievērsts Almas tempļa ieejai ar kolonnām. Nekā. Iekšā nebija iedegusies neviena gaisma, neviens nebija tuvojies durvīm. Viņš pagrieza galvu un paskatījās uz Belamī. Vīrietis vientuļi staigāja šurpu turpu parka vidū un izskatījās nosalis. Patiešām nosalis. Simkinss varēja redzēt, ka viņš trīc un dreb.

Ievibrējās viņa telefons. Zvanīja Sato.

-    Cik ilgi kavējas mūsu meklējamais objekts?- viņa noprasīja.

-     Objekts apgalvoja, ka ieradīsies pēc divdesmit minūtēm, - Simkinss sacīja, paskatījies savā hronogrāfā. - Ir pagājušas gandrīz četrdesmit. Kaut kas nav labi.

-    Viņš neatnāks, - Sato noteica. - Viss ir beidzies.

Simkinss saprata, ka viņai taisnība.

-    Vai ir kādas ziņas no Hartmana?

-     Nē, viņš tā arī nav ziņojis no Keloremas augstienes. Nespēju ar viņu sazināties.

Aģents sastinga. Ja tā ir taisnība, tad kaut kas pavisam noteikti nav labi.

-    Es nupat izsaucu atbalsta komandu, - Sato turpināja, - un arī viņi nespēj Hartmanu atrast.

Velns parāvis.

-    Vai viņi var ar GPS palīdzību noteikt, kur atrodas Escalade?

-   Jā. Kādā apdzīvotā vietā Keloremas augstienē, - Sato atteica. - Sapulciniet savus vīrus. Mēs dodamies prom.

Sato izslēdza telefonu un domīgi noskatījās uz savas valsts galvaspilsētas majestātisko siluetu. Ledains vējš cirtās cauri plānajai žaketei, un viņa apskāva sevi, lai saglabātu siltumu. Direktore Inoue Sato nebija no tām sievietēm, kurām bieži bija auksti… vai bail. Tomēr šajā mirklī par viņu varēja teikt gan vienu, gan otru.

106.NODAĻA

Ģērbies Vienīgi zīda gurnautā, Malaks uzskrēja augša pa rampu, atvēra tērauda durvis un nonāca pie ejas aiz gleznas. Jau nākamajā mirkli viņš bija savā dzīvojamā istabā. Man ātri jāsagatavojas. Viņš atskatījās uz mirušo CIP aģentu priekšnamā. Šajās mājās vairs mv droši.

Nesdams vienā rokā akmens piramīdu, Malaks platiem soļiem devās tieši uz savu pirmā stāva kabinetu un apsēdās pie portatīvā datora. Ieslēdzis to, viņš iztēlojās lejā guļošo Lengdonu un sāka prātot, cik dienas vai pat nedēļas paies, kamēr nogrimušais līķis tiks atrasts slepenajā pagrabā. Tam vairs nebija nekādas nozīmes. Tobrīd viņš jau sen būs prom.

Lengdons ir nospēlējis savu lomu… ģeniāli.

Šis profesors ne vien bija no jauna salicis kopā brīvmūrnieku piramīdas daļas, bet arī izdomājis, kā atrisināt noslēpumaino simbolu režģi. Pirmajā mirklī šie simboli šķita neatšifrējami… tomēr atbilde bija vienkārša… tā atradās tieši acu priekšā.

Portatīvais dators atdzīvojās, un ekrānā parādījās tā pati elektroniskā pasta vēstule, ko viņš bija saņēmis pirmīt - fotogrāfija ar spīdīgu virsotni, ko daļēji aizsedza Vorena Belamī pirksts.

The secret hides ivithin The Order |Franklin Square

Astoņi… Franklina laukumā, Ketrina bija teikusi. Un vēl viņa atzinās, ka CIP aģenti noslēpušies Franklina laukumā, cerot notvert Ma- laku un arī noskaidrot, ko nozīmē uz virsotnes pieminētais vārds Order. Vai tas norāda uz brīvmūrniekiem? Uz Svētnīcas ordeni? Uz rozenkreiciešiem?

Neviens no tiem nav īstais, Malaks secināja. Lengdons atklāja patiesību.

Pirms desmit minūtēm, ūdenim ceļoties ap seju, Hārvarda universitātes profesors bija izdomājis, kā atšifrēt piramīdu.

-     Astotās pakāpes Franklina kvadrāts! - Lengdons kliedza, un viņa acis vidēja šausmas. - Noslēpums glabājas astotās pakāpes Franklina kvadrātā! Vārds Order nozīmē pakāpi matemātikā!

Sākumā Malaks neatjauta, kā to saprast.

-     Tā nav adrese! - Lengdons apgalvoja, piespiedis lūpas pie organiskā stikla lodziņa. - Astotās pakāpes Franklina kvadrāts! Tas ir maģisks kvadrāts! - Tad viņš piebilda kaut ko par Albrehtu Dlreru… un to, ka piramīdas pirmais kods ir norāde uz pēdējā koda šifru.

Malaks zināja, kas ir maģiskie kvadrāti jeb kameas, kā tos ebreju valodā dēvēja senie mistiķi. Senajā tekstā De Occulta Philosofia bija sīki aprakstīts maģisko kvadrātu mistiskais spēks un paņēmieni, kā ar maģisku skaitļu rindu palidzlbu radīt varenas sigilas. Nu Lengdons viņam gribēja iestāstīt, ka šādā maģiskā kvadrātā slēpjas atslēga, kas ļaus atšifrēt piramīdas pamatnes attēlu?

-    Jums vajadzīgs astoņreiz astoņu skaitļu maģiskais kvadrāts! - profesors kliedza, kamēr lūpas vēl bija virs ūdens. - Maģiski kvadrāti tiek iedalīti pakāpēs! Lūk, ko nozīmē vārds Order. Trīsreiz trīs skaitļu kvadrāts ir trešā pakāpe. Četrreiz četru skaitļu kvadrāts ir ceturtā pakāpe. Jums vajadzīga astotā pakāpe.

Šķidrums kuru katru mirkli draudēja pilnīgi pārklāt Lengdonu; profesors vēl pēdējo reizi izmisigi ievilka elpu un kaut ko uzsauca par slavenu brīvmūrnieku… Amerikas dibinātāju… zinātnieku, mistiķi, matemātiķi, izgudrotāju… šis cilvēks radījis to mistisko kamea, kuru līdz pat šai dienai sauc viņa vārdā.

Franklins.

Vienā mirklī Malaks saprata, ka Lengdonam taisnība.

No gaidām palicis bez elpas, Malaks sēdēja pie sava portatīvā datora un internetā meklētājā saņēma dučiem rezultātu, izvēlējās vienu no tiem un sāka lasīt.

FRANKLINA ASTOTĀS PAKĀPES KVADRĀTS

Viens no vēsturē vislabāk pazīstamajiem maģiskajiem kvadrātiem ir astotās pakāpes kvadrāts, ko 1769. gadā publicēja amerikāņu zinātnieks Bendžamins Franklins. Šajā kvadrātā iekļautas nekad agrāk neredzētas "liektās diagonāles summas". Visticamāk, tik ļoti ar šo mistisko mākslas formu Franklins aizrāvies tādēļ, ka personīgi pazinis sava laika izcilos alķīmiķus un mistiķus un ticējis astroloģijai, uz ko balstījušies viņa "Nabaga Ričarda almanahā" izteiktie pareģojumi.

Malaks pētīja Franklina slaveno darbu - unikālu skaitļu izkārtojumu no 1 līdz 64 -, kurā visām horizontālēm, vertikālēm un diagonālēm bija viena un tā pati maģiskā summa. The secret hides zvithin The Order Eight Franklin Square.

Satraukumā trīcēdams, Malaks pasmaidīja, paķēra akmens piramīdu, apgrieza to otrādi un uzmanīgi nopētīja pamatni.

šos sešdesmit četrus simbolus vajadzēja pārvietot un salikt citā secībā atbilstoši Franklina maģiskā kvadrāta skaitļiem. Kaut gan Malaks nespēja iedomāties, kā no šiem haotiski izvietotajiem simboliem citā secībā pēkšņi varētu uzrasties jēga, viņš tomēr ticēja senajam solījumam. Ordo ah chao.

Sirdij strauji pukstot, viņš paņēma papīra lapu un ātri uzzīmēja tukšu astoņreiz astoņu kvadrātu režģi. Tad viņš citu pēc cita sāka tajā ievietot simbolus. Viņam par pārsteigumu, gandrīz tai pašā mirkli režģis kļuva saprotams.

Kārtība no haosa!

Pabeidzis atšifrējumu, Malaks neticēdams skatījās uz atrisinājumu sev priekšā. Bija izveidojies skaidrs attēls. Juceklīgais režģis bija pārveidojies… transformējies… lai ari nespēdams aptvert visa ši vēstījuma jēgu, Malaks tomēr saprata pietiekami… pietiekami, lai lieliski aptvertu, uz kurieni viņam tagad jādodas.

Piramīda norāda ceļu.

Režģis rādīja ceļu uz vienu no pasaules diženākajām mistiskajām vietām. Neticami, taču uz to pašu vietu, kuru Malaks allaž bija iztēlojies kā sava ceļojuma gala mērķi.

Liktenis.

107.NODAĻA

Akmens Zem Ketrinas Solomonas muguras bija auksts.

Prātā turpināja virmot šausminošas Roberta nāves ainas un domas par brāli. Vai arī Pīters ir miris? Savādais nazis uz tuvumā esošā galda nemitīgi lika domāt par to, kas varētu gaidīt arī viņu pašu.

Vai tās tiešām ir beigas?

Savādi, taču domas pēkšņi pievērsās pašas pētījumiem… noētikai… un nesenajiem atklājumiem. Tas viss ir zudis… izkūpējis dūmos. Viņa vairs nekad nevarēs dalīties ar pasauli visā, ko bija uzzinājusi. Pie vissatrie- cošākajiem atklājumiem viņa bija nonākusi tikai pirms dažiem mēnešiem, un šie rezultāti varēja pilnībā mainīt cilvēku uzskatus par nāvi. Savādi, taču tagad domas par šo eksperimentu… sniedza Ketrinai negaidītu mierinājumu.

Jaunībā Ketrina Solomona bieži bija prātojusi, vai pastāv dzīve pēc nāves. Vai pastāv paradīze? Kas notiek, kad mēs nomirstam? Ar laiku Ketrinas zinātniskie pētījumi ātri vien izdzēsa jebkādas fantastiskas iedomas par debesīm, elli vai pēcnāves dzīvi. Viņa bija spiesta samierināties, ka jēdziens "dzīve pēc nāves" ir cilvēku radīts… pasaka, kas domāta, lai mīkstinātu šausminošo patiesību, ka esam mirstīgi.

Vismaz tā es uzskatīju…

Pirms gada Ketrina ar brāli bija apspriedusi vienu no filozofijas vissenākajiem jautājumiem - cilvēka dvēseles eksistenci. It īpaši strīdu par to, vai cilvēkiem piemīt apziņa, kas spēj izdzīvot ārpus ķermeņa.

Abi nojauta, ka šāda cilvēka dvēsele droši vien tiešām eksistē. Tam piekrita daudzas senas filozofijas. Budistu un braminu gudrībās tika apstiprināta metempsihoze - dvēseles pārcelšanās uz jaunu ķermeni pēc nāves; platoniķi definēja ķermeni kā "cietumu", no kura aizbēg dvēsele; bet stoiķi dēvēja dvēseli par apospasma tou theu - "Dieva daļiņu" - un ticēja, ka nāves brīdī Dievs to aizsauc pie sevis.

Ketrina ar zināmu vilšanos secināja, ka priekšstats par cilvēka dvēseles eksistenci nekad netiks zinātniski pierādīts. Apstiprināt, ka apziņa pēc nāves saglabājas ārpus cilvēka ķermeņa, būtu tas pats, kas izelpot dūmu mākonīti un cerēt, ka pēc daudziem gadiem to varēs atrast.

Pēc abu pārrunām Ketrinai radās savāda doma. Brālis bija pieminējis Pirmo Mozus grāmatu, kurā dvēsele aprakstīta kā nešama - kaut kas

līdzīgs garīgam "saprātam", kas nošķiras no ķermeņa. Ketrinai ienāca prātā, ka vārds "saprāts" liecina par domas klātbūtni. Noētikā skaidri tika uzskatīts, ka domām ir masa, un tātad bija pats par sevi saprotams, ka arī cilvēka dvēselei varētu būt masa.

Vai es varu nosvērt cilvēka dvēseli?

Šāda doma, protams, ir neiespējama… par to ir muļķīgi pat prātot.

Pēc trim dienām Ketrina pēkšņi pamodās no dziļa miega un pielēca gultā sēdus. Viņa aizbrauca uz savu laboratoriju un nekavējoties sāka gatavot eksperimentu, kas bija gan pārsteidzoši vienkāršs… gan biedējoši pārdrošs.

Viņai nebija ne jausmas, vai tas varētu izdoties, un viņa nolēma nestāstīt Pīteram par savu ideju, kamēr darbs nebūs pabeigts. Pagāja četri mēneši, un beidzot Ketrina aizveda brāli uz savu laboratoriju. Viņa izripināja milzīgu iekārtu, ko bija glabājusi noslēptu tālākajā noliktavā.

-    Es pati to izdomāju un uzbūvēju, - Ketrina paziņoja. - Vari uzminēt, kas tas ir?

Brālis uzmanīgi nopētīja savādo aparātu.

-      Inkubators?

Ketrina iesmējās un papurināja galvu, kaut gan šāds minējums bija saprātīgs. Šis aparāts patiešām mazliet līdzinājās zīdaiņiem domātiem caurspīdīgiem inkubatoriem, kādus varēja redzēt slimnīcās. Taču šis aparāts bija pieauguša cilvēka lielumā - gara, hermētiska plastikāta kapsula, kaut kas līdzīgs futūristiskai guļamšūnai. Tā bija uztupināta uz lielas elektroniskas iekārtas.

-    Paraudzīsim, vai tas palīdzēs tev uzminēt, - Ketrina sacīja un pieslēdza ierīci strāvai. Uz aparāta iedegās digitāls ekrāns ar lēkājošiem cipariem, kamēr viņa rūpīgi noregulēja dažas skalas.

Kad viņa bija beigusi, displejā varēja lasīt:

0,0000000000 kg

-    Svari? - Pīters neizpratnē apvaicājās.

-    Ne jau parasti svari. - Ketrina no tuvākās letes paņēma sīku papīra lapiņu un uzmanīgi uzlika uz kapsulas. Cipari displejā atkal sāka skraidīt un pēc tam atklāja jaunu rādījumu.

0,0008194325 kg

-    Ārkārtīgi precīzi mikrosvari, - viņa paskaidroja. - Izšķirtspēja dažu mikrogramu robežās.

Vēl aizvien Pīters neko nesaprata.

-    Tu uzbūvēji precīzus svarus… cilvēkam?

-    Tieši tā. - Viņa pacēla aparāta caurspīdīgo vāku. - Ja es šajā kapsulā ielikšu cilvēku un aizvēršu vāku, šis cilvēks kļūs par pilnīgi noslēgtu sistēmu. Nekas nevar tajā iekļūt, un nekas nevar izkļūt no tās ārā. Ne gāze, ne šķidrums, ne putekļu daļiņas. Nekas netiek ārā - ne cilvēka izelpas gāzes, ne izgarojuši sviedri, ne ķermeņa šķidrumi, nekas.

Pīters pieglauda biezos, sirmos matus - tas bija nervozs žests, ko bija pārņēmusi ari Ketrina.

-     Hmm… acīmredzot cilvēks tādā aparātā ļoti ātri nomirst.

Viņa pamāja.

-     Apmēram pēc septiņām minūtēm; viss atkarīgs no elpošanas ātruma.

-     Es nesaprotu. - Pīters pagriezās pret viņu.

Ketrina pasmaidīja.

-    Gan sapratīsi.

Pametusi aparātu, Ketrina ieveda Pīteru "Kuba" vadības telpā un apsēdināja pie plazmas sienas. Viņa sāka drukāt un piekļuva hologrāfiskajos diskos noglabātai videodatņu virknei. Kad plazmas ekrāns nozibēja un atdzīvojās, viņu priekšā redzamā aina atgādināja mājās uzņemtu videofilmu.

Kamera pārslīdēja pāri pieticīgi iekārtotai guļamistabai ar nesaklātu gultu, zāļu pudelītēm, elpināšanas aparātu un sirdsdarbības monitoru. Pīters izskatījās apmulsis, taču kamera virzījās tālāk un beidzot netālu no istabas centra parādīja Ketrinas svaru iekārtu.

Pīters iepleta acis.

-     Kas tad…?

Caurspīdīgais vāks bija atvērts, un kapsulā gulēja kāds ļoti vecs vīrs ar skābekļa masku. Līdzās stāvēja viņa vecīgā sieva un kopēja. Vīrietis smagi elpoja, un viņa acis bija aizvērtas.

-     Kapsulā guļošais cilvēks Jeila universitātē man pasniedza bioloģiju, - Ketrina paskaidroja. - Mēs visus šos gadus esam uzturējuši sakarus. Viņš bija ļoti slims. Allaž mēdza sacīt, ka grib ziedot savu ķermeni zinātnei; kad es izskaidroju sava eksperimenta ideju, viņš nekavējoties vēlējās tajā piedalīties.

Vērodams ainu, kas norisinājās viņu acu priekšā, Pīters acīmredzot bija zaudējis valodu.

-     Ir laiks. Viņš ir gatavs, - sacīja kopēja, pagriezusies pret vīrieša sievu.

Vecā sieviete nosusināja asaru pilnās acis un apņēmīgā mierā pamāja.

-     Labi.

Kopēja ļoti uzmanīgi iebāza roku kapsulā un noņēma vīrietim skābekļa masku. Viņš viegli sakustējās, taču acis neatvēra. Tagad kopēja aizstūma elpināšanas aparātu un pārējo aprīkojumu vienā malā, atstājot veco vīru pilnīgi izolētu telpas centrā.

Sieva pienāca pie kapsulas, noliecās un maigi noskūpstīja savu viru uz pieres. Viņš neatvēra acis, taču lūpas gandrīz nemanāmi savilkās vieglā, mīlestības pilnā smaidā.

Bez skābekļa maskas vīrieša elpošana drīz vien kļuva smagāka. Gals acīmredzot bija tuvu. Ar apbrīnojamu spēku un mieru viņa sieva lēni nolaida kapsulas vāku un noslēdza to tieši tā, kā Ketrina bija mācījusi.

Pīters satraukts atrāvās.

-     Ketrina, dieva dēļ, kas…

-     Viss ir labi, - Ketrina nočukstēja. - Kapsulā ir pietiekami daudz gaisa. - Šo video viņa bija skatījusies dučiem reižu, taču tas vēl aizvien lika sirdij pukstēt strauji. Viņa norādīja uz svariem zem mirstošā cilvēka noslēgtās kapsulas. Digitālie skaitļi rādīja:

51,4534644 kg

-    Tas ir viņa ķermeņa svars, - Ketrina paskaidroja.

Vecā vīra elpa kļuva seklāka, un Pīters kā apburts pavirzījās uz priekšu.

-    Viņš tā gribēja, - Ketrina nočukstēja. - Skaties, kas notiks.

Vīrieša sieva bija atkāpusies un tagad kopā ar kopēju klusi sēdēja uz gultas.

Turpmāko sešdesmit sekunžu laikā vīrietis sāka elpot straujāk, kamēr negaidot, it kā viņš pats būtu izraudzījies šo mirkli, gluži vienkārši ieelpoja pēdējo reizi. Viss apstājās.

Tās bija beigas.

Sieva un kopēja klusi mierināja viena otru.

Nekas vairāk nenotika.

Pēc dažām sekundēm Pīters acīmredzamā neizpratnē paskatījās uz Ketrinu.

Pagaidi, viņa nodomāja, no jauna mudinādama Pīteru palūkoties uz kapsulas digitālo displeju, kas vēl aizvien klusi spīdēja, rādot mirušā cilvēka svaru.

Tad tas notika.

To ieraudzījis, Pīters parāvās atpakaļ, gandrīz nokrizdams no krēsla.

-    Bet… tas… - Viņš satriekts aizspieda muti. - Es nevaru…

Tikai retu reizi dižais Pīters Solomons mēdza palikt bez valodas. Arī Ketrina bija reaģējusi tāpat, kad pirmoreiz redzēja notikušo.

Dažus mirkļus pēc vecā vīra nāves skaitļi uz svariem negaidot bija sarukuši. Vīrietis uzreiz pēc nāves bija kļuvis vieglāks. Šī svara izmaiņa bija pavisam neliela, tomēr izmērāma… un rezultāti bija satriecoši.

Ketrina atcerējās, kā savā laboratorijā ar trīcošu roku bija rakstījusi piezīmes. "Šķiet, eksistē neredzams "materiāls", kas nāves brīdī atstāj cilvēka ķermeni. Tam ir izmērāma masa, ko nekavē nekādas fiziskas barjeras. Man jāpieņem, ka tas pārvietojas dimensijā, ko es vēl nespēju uztvert."

Redzot brāļa satriekto seju, Ketrina saprata, ka viņš aptvēris notiekošā nozimi.

-     Manuprāt, - viņš stomījās un mirkšķināja pelēkās acis, kā vēlēdamies pārliecināties, vai nesapņo, - tu nupat nosvēri cilvēka dvēseli.

Abi uz labu bridi apklusa.

Ketrina nojauta, ka brālis mēģina aptvert šo ārkārtīgi brīnumaino rezultātu. Tas nenotiks uzreiz. Ja tas, ko viņi nupat redzējuši, patiešām ir tas, pēc kā izskatījās… ja tas ir pierādījums, ka dvēsele vai apziņa, vai dzīvības spēks spēj iziet ārpus ķermeņa - tad nupat bija saņemta satraucoša, nepieredzēta atbilde uz neskaitāmiem misticistu uzdotiem jautājumiem: par dvēseļu pārceļošanu, kosmisko apziņu, pirmsnāves pieredzi, astrālo projekciju, redzēšanu no attāluma, gaišredzību un daudz ko citu. Medicīnas žurnāli bija pilni ar stāstiem par pacientiem, kuri miruši uz operāciju galda, skatījušies uz savu ķermeni no augšas un tad atgriezušies dzīvē.

Pīters klusēja, un Ketrina pamanīja viņa acīs asaras. Viņa saprata. Arī viņa bija raudājusi. Pīters un Ketrina bija zaudējuši savus mīļos, un ikvienam šādā stāvoklī pat vispaviršākā norāde uz to, ka cilvēka gars saglabājas ari pēc nāves, modināja cerību dzirksti.

Viņš domā par Zakariju, Ketrina nosprieda, pazinusi dziļās skumjas brāļa acis. Gadiem ilgi Pīters bija uzņēmies vainu par sava dēla nāvi. Viņš daudzreiz mēdza sacit Ketrinai, ka Zakarija atstāšana cietumā bijusi viņa mūža lielākā kļūda un viņš to nekad nespēs sev piedot.

Ketrinas uzmanību piesaistīja durvju aizciršanās, un pēkšņi viņa atkal atradās pagrabā un gulēja uz auksta akmens galda. Metāla durvis rampas augšgalā bija skaļi aizcirtušās, un tetovētais cilvēks atkal nāca lejā. Ketrina dzirdēja, kā viņš ieiet vienā no telpām gaiteņa galā, tur kaut ko izdara un tad pa gaiteni tuvojas telpai, kurā atrodas viņa. Kad vīrietis ienāca pa durvīm, Ketrina ieraudzīja, ka viņš kaut ko stumj. Kaut ko smagu… uz riteņiem. Kad viņš iznāca gaismā, Ketrina neticēja savām acīm. Tetovētais cilvēks stūma braucamkrēslā kādu vīrieti.

Ar prātu Ketrina aptvēra, kas ir krēslā sēdošais. Ar sirdi viņa tik tikko spēja apjēgt to, ko redz.

Pīters?

Viņa nezināja, vai gavilēt par to, ka brālis ir dzīvs… vai mocīties šausmās. Pītera ķermenis bija noskūts gluds. Biezie, sirmie mati bija nozuduši, tāpat kā uzacis, un gludā āda spīdēja, it kā būtu ieeļļota. Viņam mugurā bija melna zīda tērps. Vietā, kur jābūt labajai rokai, viņam bija tikai stumbenis tīrā, jaunā apsējā. Ketrinai pievērsās brāļa samocītās acis - nožēlas un skumju pilnas.

-    Pīter! - Viņai aizlūza balss.

Brālis mēģināja parunāt, taču izgrūda tikai apslāpētas rikles skaņas. Ketrina aptvēra, ka viņš piesiets pie braucamkrēsla un viņam aizbāzta mute.

Tetovētais vīrietis pastiepa roku un maigi noglāstīja Pītera noskūto galvu.

-    Esmu sagatavojis tavu brāli lielam godam. Viņam šovakar būs īpaša loma.

Ketrina sastinga. Nē…

-     Pēc mirkļa mēs ar Pīteru dosimies prom, taču man šķita, ka jūs gribēsiet atvadities.

-     Uz kurieni jūs viņu vedat? - Ketrina pajautāja vārgā balsī.

Vīrietis pasmaidīja.

-    Mums ar Pīteru jādodas ceļojumā uz svēto kalnu. Tur glabājas dārgumi. Brīvmūrnieku piramīda ir atklājusi īsto vietu. Tavs draugs Roberts Lengdons mums ārkārtīgi palīdzēja.

-    Viņš nogalināja… Robertu. - Ketrina ieskatījās brālim acīs.

Brāļa seja sāpēs saviebās, un viņš nikni papurināja galvu, it kā vairs nespētu izturēt ciešanas.

-    Mieru, mieru, Pīter, - vīrietis norāja, vēlreiz noglāstīdams sava gūstekņa galvu. - Nesabojāsim šo mirkli. Atvadies no savas māsiņas. Šī ir jūsu ģimenes pēdējā tikšanās.

Ketrina juta, ka galva vai plīst no izmisuma.

-    Kāpēc jūs tā darāt?! - viņa uzkliedza vīrietim. - Ko mēs esam jums nodarījuši?! Kāpēc jūs tik ļoti ienīstat manu ģimeni?!

Tetovētais vīrietis pienāca klāt un noliecās viņai pie pašas auss.

-    Man ir savi iemesli, Ketrina. - Tad viņš piegāja pie galdiņa, paņēma neparasto nazi un ar nospodrināto asmeni pārvilka Ketrinai pār vaigu. - Varētu apgalvot, ka šis nazis ir visslavenākais visas vēstures gaitā.

Par slaveniem nažiem Ketrina nezināja neko, taču tas izskatījās draudīgs un sens. Asmens bija ass kā žilete.

-    Neuztraucies, - vīrietis sacīja. - Man nav nolūka izšķiest šī naža spēku. Es to taupu daudz cienīgākam upurim… daudz svētākā vietā. - Viņš pagriezās pret Ketrinas brāli. - Pīter, tu taču pazīsti šo nazi, vai ne?

Bailēs un neticībā Solomons iepleta acis.

-     Jā, Pīter, šis senais artefakts vēl aizvien eksistē. Es to iegādājos par lielu naudu… un esmu taupījis tev. Beigu beigās mēs ar tevi varēsim kopā beigt savu sāpju pilno ceļojumu.

To teicis, viņš rūpīgi ietina nazi audumā kopā ar visām pārējām lietām - vīraku, šķidruma pudelītēm, baltiem zīda auduma gabaliem un citiem ceremoniju priekšmetiem. Tad viņš visu ielika Roberta Lengdona ādas somā pie brīvmūrnieku piramidas un virsotnes. Ketrina bezpalīdzīgi noskatījās, kā vīrietis aiztaisa Lengdona somu un pagriežas pret viņas brāli.

-    Paturi to, Pīter, esi tik labs. - Viņš ielika smago somu Solomonam klēpi.

Pēc tam vīrietis piegāja pie kādas atvilktnes un sāka pa to rakņāties. Ketrina dzirdēja, kā šķind metāla priekšmeti. Atgriezies viņš stingri satvēra Ketrinas labo roku. Ketrina nevarēja redzēt, ko viņš dara, taču Pīters acīmredzot varēja un atkal sāka mežonīgi raustīties.

Pēkšņi Ketrina labās rokas elkoņa locītavā sajuta asu dūrienu, no kura sāka izplatīties savāds siltums. Pīters izgrūda ciešanu pilnas, aizžņaugtas skaņas un veltīgi pūlējās izrauties no smagā krēsla. Ketrinas apakšdelms un pirksti zem elkoņa pamazām kļuva vēsi un nejūtīgi.

Kad vīrietis atkāpās, Ketrina saprata, kāpēc brāli pārņēmušas tik lielas šausmas. Tetovētais vīrietis bija iedūris viņai vēnā adatu, it kā viņa gatavotos nodot asinis. Taču šī adata nekur nebija pievienota. No tās netraucēti plūda viņas asinis… tecēdamas pa elkoni un apakšdelmu uz akmens galda.

-     Dzīvs smilšu pulkstenis, - vīrietis paskaidroja, pievērsies Pīteram.

-     Pēc īsa brīža, kad es tev lūgšu izpildīt savu lomu, tu iztēlosies Ketrinu… kura vienatnē mirst šeit, tumsā.

Pītera sejā bija redzamas bezgalīgas mokas.

-     Viņa paliks dzīva, - vīrietis turpināja, - vēl apmēram stundu. Ja tu ātri piekritīsi ar mani sadarboties, man vēl atliks pietiekami daudz laika, lai viņu izglābtu. Protams, ja tu sāksi pretoties… tava māsa nomirs šeit, viena, tumsā.

Gūsteknis kaut ko nesaprotami izkliedza cauri lupatai.

-    Zinu, zinu, - tetovētais vīrietis mierināja, uzlikdams plaukstu Pīteram uz pleca, - tev ir smagi to redzēt. Galu galā šī nav pirmā reize, kad tu pamet kādu savas ģimenes locekli. - Viņš uz mirkli apklusa, tad noliecās un iečukstēja Piteram ausī: - Es, protams, ar to domāju tavu dēlu Zakariju Soganlikas cietumā.

Pīters sasprindzināja visus spēkus un cauri mutē iebāztajai lupatai izgrūda vēl vienu apslāpētu kliedzienu.

-     Izbeidz! - Ketrina iesaucās.

-     Es labi atceros to vakaru, - vīrietis dzēlīgi aizrādija, pabeigdams kravāt mantas. - Es visu dzirdēju. Cietuma priekšnieks piedāvāja atbrīvot tavu dēlu, taču tu vēlējies dot Zakarijam mācību… viņu pametot. Tavs dēls labi apguva šo mācību, vai ne? - Vīrietis pasmaidīja.

-    Viņa zaudējums… kļuva par manu ieguvumu.

Tagad vīrietis paņēma audekla gabalu un iebāza to dziļi Ketrinai mutē.

-    Nāvei, - viņš čukstēja, - pieklātos nākt klusi.

Pīters mežonīgi pūlējās izrauties. Nebilzdams vairs ne vārda, tetovētais vīrietis atmuguriski lēnām izvilka braucamkrēslu no telpas. Pīteram bija iespēja vēl pēdējo reizi skatīt savu māsu.

Ketrinas un Pītera acis sastapās.

Un tad viņš jau bija prom.

Atlika vien noklausīties, kā viņi uzbrauc augšā pa rampu un iziet pa durvīm. Ketrina dzirdēja, ka tetovētais virietis aizslēdz aiz sevis metāla durvis un iziet ārā pa eju, ko sedz glezna ar trim Grācijām. Pēc dažām minūtēm viņa izdzirdēja, kā tiek iedarbināta automašīna.

Tad savrupmājā iestājās klusums.

Palikusi viena pati tumsā, Ketrina gulēja un lēni noasiņoja.

108.NODAĻA

Roberta Lengdona prāts karajas virs nebeidzama bezdibeņa. Nebija ne tumsas, ne skaņas, ne sajūtu. Tikai bezgaligs un kluss tukšums. Klusums.

Bezsvara stāvoklis.

Ķermenis bija viņu atbrīvojis. Viņš vairs nebija saistits. Fiziskā pasaule bija pārstājusi eksistēt. Laiks arī pārstājis eksistēt. Tagad viņš bija tikai apziņa… bezmieslga sajūta milzīga Visuma tukšumā.

109.NODAĻA

Uzlabotais UH-60 modelis laidas zemu par Keloremas augstienes plašajiem jumtiem, dārdinādams uz mērķi, ko bija nosaukusi atbalsta komanda. Aģents Simkinss pirmais pamanīja melno Escalade, kas bija pavirši atstāta mauriņā pie vienas no savrupmājām. Piebraucamā ceļa vārti bija ciet, bet māja šķita tumša un klusa.

Sato deva signālu nolaisties.

Lidaparāts smagi nosēdās mauriņā mājas priekšā starp vairākiem transporta līdzekļiem… viens no tiem bija apsardzes firmas sedans ar bākugunīm uz jumta.

Simkinss ar vīriem izlēca ārā, izvilka ieročus un uzskrēja lievenī. Atklājis, ka ārdurvis aizslēgtas, Simkinss pielika pie sejas saliektas plaukstas un uzmanīgi ieskatījās pa logu. Priekšnamā valdīja tumsa, taču uz grīdas Simkinss neskaidri saskatīja guļošu ķermeni.

- Nolāpīts, - viņš nočukstēja. - Tas ir Hartmans.

Viens aģents paķēra no verandas krēslu un izsita erkera logu. Helikoptera rēkoņa gandrīz pilnībā apslāpēja plīstošā stikla šķindoņu. Jau pēc dažām sekundēm visi bija iekšā. Simkinss aizsteidzās uz vestibilu un nometās ceļos pie Hartmana, lai pārbaudītu viņa pulsu. Nekā. Visur bija asinis. Tad viņš ieraudzīja skrūvgriezi Hartmana kaklā.

Jēzus. Viņš piecēlās un ar mājienu pavēlēja vīriem sākt pārmeklēšanu.

Aģenti izklīda pa pirmo stāvu. Lāzeru stari taustīja greznās mājas tumsu. Ne dzīvojamā istabā, ne kabinetā nekas netika atrasts, toties ēdamistabā, sev par pārsteigumu, viņi atklāja nožņaugtu apsardzes darbinieci. Simkinss strauji zaudēja cerības, ka Roberts Lengdons un Ketrina Solomona ir dzīvi. Šis nežēlīgais slepkava nepārprotami bija izlicis lamatas; ja viņam bija izdevies nogalināt CIP aģentu un bruņotu apsardzes darbinieci, tad izskatījās, ka profesoram un zinātniecei nav nekādu cerību.

Tiklīdz pirmais stāvs bija pārbaudīts, Simkinss aizsūtīja divus aģentus pārmeklēt augšstāvu. Tikmēr viņš virtuvē atrada kāpnes uz pagrabu un devās lejā. Kāpņu galā viņš ieslēdza gaismu. Pagrabs bija liels un nevainojami tīrs, it kā gandrīz nekad nebūtu izmantots. Apkures katli, kailas betona sienas, dažas kastes. Te vispār nekā nav. Simkinss devās atpakaļ uz virtuvi tieši tajā brīdī, kad vīri nāca lejā no otrā stāva. Visi purināja galvu.

Māja bija pamesta.

Neviena nebija. Un ari līķu vairāk nebija.

Simkinss sazinājās ar Sato, atsauca trauksmi un pavēstīja drūmos jaunumus.

Kad viņš atgriezās vestibilā, Sato jau nāca augšā pa lieveņa kāpnēm. Viņai aiz muguras varēja redzēt Vorenu Belami, kurš apdullis un vientuļš sēdēja helikopterā ar Sato titāna koferīti pie kājām. Drošības nodaļas direktores portatīvais dators ļāva ar kodētu augšupsaiti piekļūt CIP datorsistēmai visā pasaulē. Šajā vakarā viņa bija izmantojusi šo datoru, lai dalītos ar Belamī informācijā, kas vīrieti satrieca un piespieda sadarboties bez jebkādām ierunām. Simkinsam nebija ne jausmas, ko Belamī bija ieraudzījis, bet kopš tā brīža Arhitekts izskatījās satriekts.

Ienākusi vestibilā, Sato uz mirkli apstājās un noliecās pār Hartmana līķi. Jau nākamajā mirkli viņa pacēla acis un cieši pievērsās Simkinsam.

-    Vai atradāt Lengdonu un Ketrinu? Un Pīteru Solomonu?

Simkinss papurināja galvu.

-    Ja arī viņi vēl ir dzīvi, tad nelietis visus paņēmis sev līdzi.

-    Vai mājā atradāt kādu datoru?

-    Jā, kundze. Kabinetā.

-     Parādiet.

Aģents izveda Sato no vestibila uz dzīvojamo istabu. Uz greznā paklāja mētājās stikla lauskas no izsistā erkera loga. Viņi pagāja garām kamīnam, lielai gleznai un vairākiem grāmatplauktiem pie kabineta durvīm. Sienas klāja koka paneļi, telpā atradās senlaicīgs rakstāmgalds un liels datora monitors. Sato apgāja apkārt rakstāmgaldam, nopētija ekrānu un tūdaļ sadrūma.

-    Nolādēts, - viņa klusi izgrūda.

Simkinss apgāja ap galdu un paskatījās ekrānā. Tas bija tukšs.

-    Kas noticis?

Sato norādīja uz tukšo dokstaciju.

-    Viņš izmanto portatīvo datoru un ir paņēmis to līdzi.

-    Vai viņam ir informācija, ko jūs gribat redzēt? - Simkinss jautāja.

-    Nē, - Sato drūmi atteica. - Viņam ir informācija, kuru es nevēlos rādīt nevienam.

Lejā, slepenajā pagrabtelpā, Ketrina Solomona bija dzirdējusi helikoptera skaņu, kam sekoja stikla šķindoņa un smagu zābaku dunoņa. Viņa mēģināja saukt palīgā, taču traucēja lupata mutē. Viņa nespēja izgrūst ne skaņu. Jo vairāk Ketrina centās, jo ātrāk plūda asinis no rokas.

Viņai sāka trūkt elpas un uzmācās viegls reibonis.

Ketrina saprata, ka jānomierinās. Liec lietā prātu, Ketrina. Viņa saņēma visus spēkus, lai ieslīgtu meditatīvā stāvoklī.

Roberts Lengdons uzmanīgi ieskatījās bezgalīgajā tukšumā, meklēdams kādu pieturas punktu. Nebija nekā.

Pilnīga tumsa. Pilnīgs klusums. Pilnīgs miers.

Nebija pat gravitācijas, kas varētu norādīt, kur ir augšpuse.

Ķermeņa nav.

Tā noteikti ir nāve.

Šķita, ka laiks sabīdās, izstiepjas un saspiežas, it kā tam šeit nebūtu nekādas nozīmes. Viņš vairs nezināja, cik daudz laika pagājis.

Desmit sekundes? Desmit minūtes? Desmit dienas?

Taču pēkšņi kā ugunīgas eksplozijas tālās galaktikās uzradās atmiņas, bangodamas uz Lengdona pusi kā triecienviļņi pāri milzīgam tukšumam.

Negaidot Roberts Lengdons sāka atcerēties. Tēli traucās viņam cauri… spilgti un satraucoši. Viņš cieši raudzījās augšup uz tetovējumiem klātu seju. Divas spēcīgas rokas pacēla viņa galvu un trieca pret grīdu.

Uzvirmoja sāpes… un tad tumsa.

Pelēka gaisma.

Pulsēšana.

Atmiņu driskas. Pusnemaņas stāvoklī viņš tika vilkts lejup, lejup, lejup. Nolaupītājs kaut ko skandēja.

Verbum significatium… Verbum omnificum… Verbum perdo…

110.NODAĻA

Direktore Sato viena pati staveja kabineta un gaidija, kamēr CIP satelita attēlu veidošanas nodaļa apstrādās viņas pieprasījumu. Viena no greznībām, ko varēja atļauties, strādājot Kolumbijas apgabala rajonā, bija satelīti. Ja paveiksies, tad varbūt kāds no tiem izrādīsies šovakar uzņēmis šīs mājas fotogrāfijas… varbūt pat izdosies ieraudzīt, kā pēdējās pusstundas laikā no šejienes izbraukusi automašīna.

-     Piedodiet, kundze, - satelītu tehniķis sacīja. - šovakar tādas koordinātas nav pieejamas. Vai vēlaties pieprasīt, lai satelīts tiek pārre- gulēts?

-    Nē, paldies. Par vēlu. - Viņa nolika klausuli.

Sato nopūtās, nu vairs nezinādama, kā lai noskaidro, uz kurieni devies meklējamais objekts. Viņa izgāja vestibilā. Aģenta Hartmana līķi vīri bija ielikuši maisā un grasījās nest uz helikopteru. Sato bija pavēlējusi aģentam Simkinsam sapulcināt kaujiniekus un gatavoties atpakaļceļam uz Lengliju, taču Simkinss bija nometies četrrāpus dzīvojamā istabā. Šķita, ka viņu moka nelabums.

-    Vai jums kaut kas kaiš?

Simkinss pacēla galvu. Sejā vīdēja savāda izteiksme.

-    Vai jūs to redzējāt? - Viņš norādīja uz dzīvojamās istabas grīdu.

Pienākusi klāt, Sato paskatījās uz paklāju un papurināja galvu, jo neredzēja neko.

-    Pieliecieties tuvāk, - Simkinss mudināja. - Paskatieties uz paklāja uzkārsumu.

Jau pēc mirkļa Sato ieraudzīja, ka paklāja šķiedras ir sablīvētas… saspiestas divās taisnās līnijās, it kā cauri istabai būtu izstumts kaut kas smags uz riteņiem.

-    Visdīvainākais, - Simkinss turpināja, - ka pēdas ved uz turieni.

Sato skatiens aizslīdēja pa gandrīz nemanāmajām paralēlajām līnijām pāri dzīvojamās istabas paklājam. Izskatījās, ka tās nozūd zem lielas gleznas, kas karājās blakus kamīnam un sniedzās no grīdas līdz pat griestiem. Kas tad nu?

Simkinss piegāja pie gleznas un mēģināja to nocelt no sienas. Glezna nebija izkustināma.

-      Tā ir nostiprināta, - viņš secināja un aptaustīja gleznas malas. - Pagaidiet, apakšā kaut kas ir… - Viņa pirksts uzdūrās mazai svirai apakšmalā, un kaut kas noklikšķēja.

CIP Drošibas pārvaldes direktore panācās uz priekšu, kad Simkinss uzspieda rāmim un glezna kā virpuļdurvis lēni pagriezās ap savu asi. Viņš pacēla kabatas bateriju un iespīdināja tumšajā telpā. Sato samiedza acis. Nu re. īsa gaiteņa galā slējās smagas metāla durvis.

Cauri Lengdona prāta tumsai izbangojušās atmiņas bija atnākušas un aizgājušas. Tām pa pēdām uzradās kvēli sarkanu dzirksteļu virpulis ar to pašu rēgaino, tālo čukstu:

-     Verbum significatium… Verbum omnificum… Verbum perdo… Skandēšana turpinājās kā balsu dūkoņa viduslaiku baznīcas dziesmā. Verbum significatium.. Verbum omnificum. Nu šie vārdi kūleņoja cauri

tukšumam, un visapkārt viņam dunēja citas balsis.

Apokalipse… Franklins… Apokalipse… Verbum… Apokalipse… Negaidot kaut kur tuvumā sāka skanēt sērīgs zvans. Tas zvanīja un zvanīja, kļūdams aizvien skaļāks un skaļāks. Tagad tas skanēja daudz uzstājīgāk, kā cerēdams uz Lengdona sapratni, kā mudinādams viņa prātu sekot.

111.NODAĻA

Zvans tornī skanēja trīs minūtes no vietas. Iešķindējas kristālā kroņlukturis, kas karājās virs Lengdona galvas. Pirms vairākiem gadu desmitiem viņš bija apmeklējis lekcijas šajā iemīļotajā Filipsa Ekseteras akadēmijas aktu zālē. Taču šodien viņš bija ieradies, lai klausītos, kā mīļš draugs uzrunā studentus. Kad telpa satumsa, Lengdons apsēdās pie tālākās sienas zem direktoru portretu panteona.

Iestājās klusums.

Pilnīgā tumsā uz paaugstinājuma iznāca kāds garš, neskaidrs stāvs.

-     Labrīt, - neredzamais cilvēks čukstus sacīja mikrofonā.

Visi izslējās, pūlēdamies saskatīt, kas viņus uzrunā.

Nozibsnīja un ieslēdzās diaprojektors, atklājot izbalējušu sēpijas fotogrāfiju - iespaidīgu pili ar sarkanu smilšakmens fasādi, augstiem, stūrainiem torņiem un rotājumiem gotikas stilā.

Ēna atkal ierunājās.

-    Kurš var pateikt, kur tā atrodas?

-    Anglijā! - iesaucās kāda meitene. - Šī fasāde ir agrīnās gotikas un vēlīnā romānikas stila apvienojums. Tātad tā ir ista normaņu pils, kas būvēta Anglijā ap 12. gadsimtu.

-    Oho, - neredzamais atteica. - Kāds te labi pārzina arhitektūru.

Apkārtējie klusi novaidējās.

-    Diemžēl, - ēna piebilda, - jūs kļūdījāties par trīs tūkstošiem jūdžu un pustūkstoti gadu.

Studenti kļuva možāki.

Tagad projektors parādīja tās pašas pils krāsainu mūsdienīgu fotogrāfiju no cita skatu leņķa. Priekšplānā izcēlās Senekas upes smilšakmens torņi, taču biedējoši tuvu aiz pils slējās Savienoto Valstu Kapitolija ēkas majestātiskais, baltais, uz kolonnām balstītais kupols.

-     Pagaidiet! - meitene iesaucās. - Vai tad Vašingtonā atrodas kāda normaņu pils?

-     Jau kopš 1855. gada, - neredzamais atbildēja. - Un tad tika uzņemta nākamā fotogrāfija.

Parādījās jauns diapozitīvs - melnbalts iekštelpu uzņēmums, kurā redzama milzīga deju zāle ar velvētiem griestiem. Tajā bija dzīvnieku skeleti, zinātnisku priekšmetu vitrīnas, stikla burkas ar bioloģiskiem paraugiem, arheoloģiski artefakti un aizvēsturisku reptiļu atlējumi ģipsi.

-    Šī brīnumainā pils, - pasniedzējs turpināja, - ir pirmais īstais Amerikas zinātnes muzejs. To Amerikai uzdāvināja kāds bagāts britu zinātnieks; tāpat kā mūsu senči, viņš uzskatīja, ka mūsu jaunā valsts varētu kļūt par apgaismibas zemi. Viņš novēlēja mūsu priekštečiem ievērojamu bagātību un lūdza mūsu valsts vidū uzcelt "iestādi zināšanu vairošanai un izplatīšanai". - Viņš uz labu brīdi apklusa. - Kurš var nosaukt šī dāsnā zinātnieka vārdu?

Kāds nedrošā balsī ieminējās:

-    Džeimss Smitsons?

Šis vārds studentiem bija pazīstams, un viņi sāka klusi sarunāties.

-    Patiešām Smitsons, - cilvēks uz skatuves piekrita. Nu Pīters Solomons iznāca gaismā, draiski zibinādams pelēkās acis. - Labrīt. Mani sauc Piters Solomons, un es esmu Smitsona institūta direktors.

Studenti sāka neprātīgi aplaudēt.

Nomaļus sēdēdams, Lengdons apbrīnoja, kā Pīters aizgrābj jaunos prātus ar fotogrāfisku ekskursiju pa Smitsona institūta seno vēsturi. Izrāde sākās ar Smitsona pili, tās pagrabstāvā izvietotajām zinātniskajām laboratorijām, gaiteņos izliktajiem eksponātiem; ar moluskiem pilnu salonu; ar zinātniekiem, kuri sevi dēvē par "vēžveidīgo kuratoriem"; un pat ar vecu fotogrāfiju, kurā bija redzami pils vispopulārākie iemītnieki - divas nu jau aizsaulē aizgājušas pūces, kuras sauca par Difūziju un Pieaugumu. Pusstundu ilgā diapozitīvu izrādīšana beidzās ar iespaidīgu, no satelīta fotografētu Nacionālo aleju, kur tagad bija izvietoti milzīgi Smitsona muzeji.

-    Kā jau sākumā teicu, - Solomons sacīja, - Džeimss Smitsons un mūsu priekšteči iztēlojās šo diženo valsti kā apgaismības zemi. Esmu pārliecināts, ka šodien viņi justos lepni. Varenais Smitsona institūts kā zinātnes un zināšanu simbols slejas pašā Amerikas sirdi. Tas ir dzīvs, elpojošs, strādājošs cieņas apliecinājums mūsu priekšteču sapnim par Ameriku - valsti, kas dibināta uz zināšanu, gudrības un zinātnes pamatiem.

Diaprojektoru Solomons izslēdza aizrautīgu aplausu pavadībā. Iedegās gaisma, un pacēlās vairāki duči dedzīgu roku - studenti vēlējās uzdot jautājumus.

Pasniedzējs deva vārdu kādam maza auguma rudmatainam puisim.

-     Solomona kungs, - puisis iesāka, šķietami apmulsis, - jūs teicāt, ka mūsu priekšteči bēga no reliģiskās apspiešanas Eiropā, lai nodibinātu valsti un tās pamatos liktu zinātniskus sasniegumus.

-     Pareizi.

-     Bet… man ir radies iespaids, ka mūsu priekšteči bija ārkārtīgi reliģiozi cilvēki, kuri dibināja Ameriku kā kristiešu valsti.

Pīters Solomons pasmaidīja.

-     Draugi, nepārprotiet mani! Mūsu priekšteči bija dziļi ticīgi cilvēki, taču viņi bija deisti - cilvēki, kuri tic Dievam, taču dara to visaptveroši un bez aizspriedumiem. Vienīgais reliģiskais ideāls, ko viņi izvirzīja, bija reliģiska brīvība. - Paņēmis no podija mikrofonu, viņš izgāja paaugstinājuma malā. - Amerikas dibinātājiem bija vīzija par garīgas apgaismības utopiju, kurā domas brīvība, masu izglītošana un zinātniskā attīstība aizstātu vecmodīgas reliģiskās māņticības tumsu.

Kāda gaišmataina meitene aizmugurē pacēla roku.

-Jā?

-    Kungs, - meitene sacīja, radīdama savu mobilo telefonu, - es jusu vārdu uzmeklēju internetā, un "Vikipēdijā" apgalvots, ka jūs esat ievērojams brīvmūrnieks.

Solomons parādīja savu brīvmūrnieka gredzenu.

-    Es jums būtu varējis aiztaupīt izdevumus par datu meklēšanu.

Studenti iesmējās.

-    Jā, bet, - meitene turpināja, - jūs nupat pieminējāt vecmodīgu reliģisku māņticību… Manuprāt, ja kāds arī ir atbildīgs par vecmodīgas māņticības vairošanu… tad tie ir brīvmūrnieki.

-    Ak tā? Kāpēc? - Solomons šķita nesatricināms.

-    Esmu daudz lasījusi par brīvmūrnieclbu un zinu, ka jums ir daudz savādu senu rituālu un uzskatu. Šajā internetā rakstā pat teikts, ka brīvmūrnieki tic kādas senas maģiskas gudrības spēkam… un tā spēj pacelt cilvēku dievu valstībā.

Visi pagriezās un sāka skatīties uz meiteni, it kā viņa būtu zaudējusi prātu.

-     Būtībā, - Solomons atteica, - viņai ir taisnība.

Jau nākamajā mirklī studenti atkal bija pievērsušies pasniedzējam.

Solomons apspieda smaidu un pajautāja meitenei:

-    Vai ir vēl kāda internetā gudrība par šīm maģiskajām zināšanām?

Nu izskatījās, ka meitene jūtas neērti, taču sāka lasīt no internetā lapas:

-     "Lai nodrošinātu, ka šīs varenās gudrības nevarētu izmantot necienīgie, senie adepti pierakstīja savas zināšanas šifrēti… apslēpjot patiesību metaforisku simbolu, mītu un alegoriju valodā. Līdz pat šai dienai šādas šifrētas gudrības atrodas mums visapkārt… iekodētas mūsu mitoloģijā un mākslā, un visu laikmetu okultajos tekstos. Diemžēl mūsdienu cilvēki zaudējuši spēju atšifrēt šo sarežģito simbolisma tiklu… un diženā patiesībā ir zaudēta."

Mirkli nogaidījis, Solomons pajautāja:

-    Vai tas ir viss?

Meitene sagrozījās savā vietā.

-    Patiesībā ir vēl kaut kas.

-    Ceru, ka tā. Lūdzu… stāstiet!

Izskatījās, ka meitene svārstās, taču tad noklepojās un turpināja:

-     "Saskaņā ar leģendu, viedie, kuri sensenos laikos šifrējuši Senas mistērijas, ir atstājuši kaut ko līdzīgu atslēgai; paroli, ko var izmantot, lai tiktu pie kodētajiem noslēpumiem. Tiek apgalvots, ka šai mistiskajai parolei, dēvētai par verbum significatiutn, piemīt spēja izkliedēt tumsu, atslēgt Senās mistērijas un atklāt tās visas cilvēces izpratnei."

Solomons skumji pasmaidīja.

-     Ā, jā… verbum significatiutn. - Viņš labu brīdi raudzījās tukšumā un tad atkal pievērsa acis gaišmatainajai meitenei. - Un kur tad šis brīnišķīgais vārds atrodas tagad?

Meitene izskatījās nobažījusies, acīmredzami vēlēdamās, kaut nebūtu metusi izaicinājumu vieslektoram. Viņa pabeidza lasīt:

-     "Leģenda vēsta, ka verbum significatiutn ir noglabāts dziļi pazemē, kur tas pacietīgi gaida kādu būtisku vēstures notikumu… brīdi, kad cilvēce vairs nespēs izdzīvot bez laikmetu patiesības, zināšanām un gudrības. Šajā drūmajā brīdī cilvēce beidzot atradīs šo Vārdu, un tas vēstīs par jauna, brīnišķīga apgaismības laikmeta sākumu."

Meitene izslēdza telefonu un sarāvās savā krēslā.

Pēc ilga klusuma brīža vēl kāds students pacēla roku.

-    Solomona kungs, jūs taču patiesībā tam nemaz neticat, vai ne?

Pīters Solomons pasmaidīja.

-    Kāpēc gan ne? Mūsu mitoloģijā jau sen zināmi maģiski vārdi, kas rada atklāsmi un dod dievišķu spēku. Līdz pat šai dienai bērni izkliedz vārdu "abrakadabra", cerēdami no nekā radīt kaut ko. Protams, mēs visi esam aizmirsuši, ka šis vārds nav nekāda rotaļlieta; tas sakņojas senajā aramiešu misticismā - Avrah KaDabra nozimē "es radu runājot".

Klusums.

-    Bet, kungs, - students nerimās, - vai tiešām jūs ticat, ka viens pats vārds… šis verbum significatiutn… lai kas tas arī būtu… spēj atbrīvot senas gudrības… un novest pie vispārējas apgaismības?

Pītera Solomona seja neatklāja neko.

-     Jums nevajadzētu raizēties par to, kam ticu es. Toties vajadzētu raizēties par to, ka šis pareģojums par gaidāmo apgaismību atbalsojas gandrīz ikvienā pasaules ticībā un filozofiskajā tradīcijā. Indieši to sauc par Kritajugu, astrologi - par Ūdensvīra laikmetu, ebreji runā par Mesijas atnākšanu, teozofi - par Jauno laikmetu, kosmologi to dēvē par Harmonisko konverģenci un pareģo arī precīzu datumu.

-    2012. gada 21. decembris! - kāds iesaucās.

-    Jā, satraucoši drīz… ja vien varam ticēt maiju mītiem.

Lengdons iesmējās, atcerējies, kā Solomons pirms desmit gadiem bija paredzējis pašreizējo televizijas īpašo izlaidumu gūzmu ar pareģojumiem par to, ka 2012. gadā iestāsies pasaules gals.

-    Ja nerunājam par konkrētu laiku, - Solomons turpināja, - man šķiet brīnumaini, ka visas vēstures gaitā dažādās filozofijas ir vienisprātis par kaut ko vienu: par to, ka tuvojas dižena apgaismība. Ikvienā kultūrā, ikvienā laikmetā, ikvienā pasaules nostūri cilvēces sapņi ir koncentrējušies uz vienu un to pašu priekšstatu - cilvēka gaidāmo apoteo- zi… mūsu cilvēciskā prāta gaidāmo pārvēršanos, iegūstot savu patieso potenciālu. - Viņš pasmaidīja. - Kā gan būtu iespējams izskaidrot šādu sakritību uzskatos?

-     Pieņemt, ka tā ir patiesība, - kāds klusi sacīja.

Solomons pagriezās.

-     Kurš to teica?

Roku pacēla sīciņš aziātu izcelsmes puisis - maigie sejas vaibsti ļāva noprast, ka viņš varētu būt nepālietis vai tibetietis.

-     Varbūt katra cilvēka dvēselē slēpjas universāla patiesība. Varbūt visos slēpjas viens un tas pats stāsts, tāpat kā kopīgas konstantes mūsu DNS. Varbūt tieši šī kopīgā patiesība padarījusi līdzīgus visus mūsu likteņus.

Starodams Solomons salika kopā plaukstas un godbijīgi paklanījās puisim.

-    Es jums pateicos.

Visi klusēja.

-     Patiesība, - Solomons sacīja, vērsdamies pie zālē sēdošajiem. - Patiesībai ir spēks. Ja mēs visi sliecamies uz līdzīgām idejām, varbūt mēs tā darām tāpēc, ka šīs idejas ir patiesas… ierakstītas dziļi mūsos. Varbūt mēs to nesaprotam, taču šī patiesība atbalsojas mūsos… tā vibrē kopā ar mūsu neapzināto gudrību. Varbūt mēs šo patiesību nevis apgūstam, bet gan atsaucam atmiņā… atceramies… pazīstam… kā kaut ko tādu, kas mūsos jau ir.

Zālē valdīja pilnīgs klusums.

Solomons labu bridi nogaidija, ļaudams studentiem aptvert dzirdēto, un tad klusi sacīja:

-     Noslēgumā man vajadzētu jūs bridināt, ka atklāt patiesību nekad nav viegli. Visas vēstures gaitā ikvienu šādu apgaismības laiku ir pavadījusi tumsa, kas darbojas pretī. Tādi ir dabas un līdzsvara likumi. Ja paraugāmies uz mūsdienu pasaulē pieaugošo tumsu, tad mums jāatzīst, ka tā liecina par tikpat lielu gaismas pieaugumu. Mēs stāvam uz patiesi diženas apgaismības laika sliekšņa, un visi - jūs visi - esat ārkārtīgi laimīgi, ka varat izdzivot šo būtisko vēstures mirkli. No visiem cilvēkiem, kuri jebkad dzīvojuši… mēs esam tas šaurais laika logs, pa kuru varēsim vērot savu galīgo atdzimšanu. Pēc tumsas tūkstošgades mēs ieraudzīsim, kā mūsu zinātne, mūsu prāts un pat mūsu reliģija atklās patiesību.

Studenti jau grasījās sirsnīgi aplaudēt Solomonam, kad viņš pacēla roku, lūgdams apklust.

-    Jaunkundz? - Viņš norādīja uz aizmugurē sēdošo un diskutēt kāro gaišmati ar mobilo telefonu. - Es zinu, ka mēs īpaši nesapratāmies, tomēr vēlos jums pateikties. Jūsu aizrautība ir būtisks gaidāmo pārmaiņu katalizators. Tumsa barojas no vienaldzības… un pārliecība ir mūsu visspēcīgākais pretlīdzeklis. Turpiniet pētīt savu reliģiju. Lasiet Bībeli. - Viņš pasmaidīja. - It īpaši pēdējās lappuses.

-    Apokalipsi? - viņa noprasīja.

-    Katrā ziņā. Atklāsmes grāmata ir mūsu kopīgās patiesības dzīvs piemērs. Pēdējā Bibeles grāmatā ir aprakstīts precīzi tāds pats stāsts kā neskaitāmās citās tradīcijās. Tās visas pareģo gaidāmo lielas gudrības atklāšanos.

Kāds students iebilda:

-     Bet… vai tad Apokalipse nenozīmē pasaules galu? Nu, Antikrists, pastardiena, pēdējā cīņa starp labo un ļauno?

Solomons iesmējās.

-     Kurš no klātesošajiem studē grieķu valodu?

Pacēlās vairākas rokas.

-     Ko burtiski nozīmē vārds "apokalipse"?

-    Tas nozīmē, - viens students iesāka un tad aprāvās, it kā būtu pārsteigts. - Apocalypse nozīmē "atsegt"… vai "atklāt".

Pīters Solomons atzinīgi pamāja puisim.

-     Tieši tā. Apokalipse burtiskā nozīmē ir atklāšana. Atklāsmes grāmata Bibelē pareģo diženas patiesības un neaptveramas gudrības atklāšanos. Apokalipse ir nevis pasaules gals, bet gan drizāk tās pasaules gals, kādu mēs pazīstam. Apokalipses pareģojums ir tikai viens no Bībeles brīnišķīgajiem vēstījumiem, kas laika gaitā izkropļots. - Solomons iznāca paaugstinājuma priekšā. - Ticiet man, Apokalipse patiešām tuvojas… un tā nelīdzināsies nekam no visa, kas mums mācīts.

Augstu virs galvas nodimdēja zvans.

Samulsušie studenti sāka dārdoši aplaudēt.

112.NODAĻA

Ketrina Solomona jau teju zaudēja samaņu, kad pēkšņi satrūkās no apdullinoša sprādziena triecienviļņa.

Dažus mirkļus vēlāk sāka ost pēc dūmiem.

Viņai džinkstēja ausīs.

Bija dzirdamas apslāpētas balsis. Tālumā. Kliegšana. Soļi. Pēkšņi viņa varēja paelpot daudz brīvāk - no mutes bija izvilkta lupata.

-    Jūs esat drošībā, - nočukstēja kāds vīrietis. - Turieties.

Ketrina gaidīja, ka vīrietis izvilks adatu, taču viņš tikai izkliedza pavēles.

-    Atnesiet aptieciņu… pievienojiet adatai infūzijas sistēmu… ievadiet Ringera laktāta šķīdumu… izmēriet asinsspiedienu. - Sākdams pārbaudīt Ketrinas organisma stāvokļa galvenos rādītājus, vīrietis noprasīja: - Solomonas kundze, tas cilvēks, kurš jums to nodarīja… uz kurieni viņš devās?

Lai arī mēģinādama, Ketrina tomēr nespēja parunāt.

-    Solomonas kundze? - vīrietis atkārtoja. - Uz kurieni viņš devās?

Pūlēdamās atvērt acis, Ketrina juta, ka zaudē samaņu.

-     Mums jāzina, uz kurieni viņš devās, - vīrietis nerimās.

Par atbildi Ketrina nočukstēja trīs vārdus, kaut arī zināja, ka tie izklausīsies bezjēdzīgi.

-     Uz… svēto… kalnu.

CIP Drošības pārvaldes direktore Sato pārkāpa pāri sadragātajām tērauda durvīm un pa koka rampu devās lejup uz slepeno pagrabu. Lejā viņu sagaidīja viens no aģentiem.

-     Direktore, manuprāt, jūs vēlēsieties to redzēt.

Sato sekoja aģentam uz kādu nelielu telpu šaurā gaiteņa malā. Telpa bija spoži izgaismota un tukša - ja neņēma vērā drēbju kaudzi uz grīdas. Sato pazina Roberta Lengdona tvīda žaketi un mokasīnu tipa kurpes.

Aģents norādīja uz tālākās sienas pusi, kura atradās liela, zārkam līdzīga tvertne.

Kas, pie joda?

Pagājusies uz tvertnes pusi, Sato ieraudzīja, ka tai pievienota caurspīdīga plastmasas caurule. Viņa piesardzīgi tuvojās tvertnei. Nu viņa pamanīja, ka savādā zārka augšpusē ir bīdāma plāksnīte. Attaisijusi to, Sato atklāja mazu, portālam līdzīgu lodziņu.

Viņa atrāvās.

Zem organiskā stikla… ūdeni vīdēja profesora Lengdona apātiskā seja.

Gaisma!

Bezgalīgo tukšumu, kurā Lengdons peldēja, pēkšņi piepildīja žilbinoša saule. Dedzinošas, baltas gaismas stari plūda cauri melnajam tukšumam un šķēla viņa prātu.

Šī gaisma bija visur.

Pēkšņi spožajā mākonī viņa priekšā parādījās brīnišķīgs siluets. Tā bija seja… izplūdusi un neskaidra… cauri tukšumam viņā urbās divas acis. Seju ieskāva gaismas stari, un Lengdonam ienāca prātā, vai tikai viņš neraugās acīs Dievam.

Sato vērīgi lūkojās tvertnē un prātoja, vai profesors Lengdons vispār apjēdz, kas ir noticis. Viņa par to šaubījās. Galu galā tieši orientācijas zaudēšana bija galvenais šīs tehnoloģijas mērķis.

Sensorās deprivācijas tvertnes tika izmantotas jau kopš 50. gadiem, un tās vēl aizvien bija iecienīta bagātu Jaunā laikmeta eksperimentētāju izklaide. Tā dēvētā "peldēšana" jāva izjust transcendentālu atgriešanos dzemdē… tas bija meditācijas paņēmiens, kas mazināja smadzeņu aktivitāti, laupot spēju uztvert gaismu, skaņu, tausti un pat gravitācijas spēku. Tradicionāli šādās tvertnēs cilvēks peldēja uz muguras ārkārtīgi blīvā sāls šķīdumā, kas ļāva viņam noturēt seju virs ūdens, lai viņš varētu paelpot.

Taču pēdējo gadu laikā šajā tehnoloģijā sperts būtisks solis uz priekšu.

Skābekli saturoši perfluorogļūdeņraži.

Šī jaunā tehnoloģija - pazīstama kā totālā šķidrumelpināšana - bija tik neaptverama, ka tikai daži ticēja tās pastāvēšanai.

Elpojams šķidrums.

Elpošana šķidrumā bija realitāte kopš 1966. gada, kad Līlendam K. Klārkam izdevās noturēt dzīvu peli, kas uz vairākām stundām bija iegremdēta skābekli saturošā perfluorogļūdeņradi. 1989. gadā šī tehnoloģija iespaidīgi atainota filmā "Bezdibenis", kaut gan tikai retais no skatītājiem aptvēra, ka viņiem tiek rādīta reāla zinātne.

Tehnoloģija bija radusies no mūsdienu medicīnas mēģinājumiem palīdzēt priekšlaicīgi dzimušiem bērniem elpot, no jauna ievietojot viņus dzemdes sastāvam līdzīgā šķidrumā. Cilvēka plaušām, kas deviņus mēnešus atradušās dzemdē, piepildīšana ar šķidrumu nebija nekas jauns. Perfluorogļūdeņraži savulaik bija pārāk viskozi, lai tos varētu ieelpot, taču mūsdienu atklājumu rezultātā elpojamu šķidrumu konsistence bija kļuvusi gandrīz tāda pati kā ūdenim.

CIP Zinātnes un tehnoloģijas direktorāts - "Lenglijas burvji", kā viņus dēvēja izlūkošanas aprindās, - bija veicis plašus pētījumus ar skābekli saturošiem perfluorogļūdeņražiem, lai izstrādātu tehnoloģijas Savienoto Valstu militāristiem. Jūras flotes elitārās okeāna dziļniršanas komandas bija atklājušas - elpojot skābekli saturošu šķidrumu, nevis parasto helioksu vai trimiksu, viņi spēj ienirt daudz dziļāk, neradot dekompresijas slimības risku. Tāpat arī NASA un gaisa spēki bija secinājuši, ka piloti, kuri aprīkoti ar šķidrumelpošanas aparātiem, nevis tradicionālajiem skābekļa baloniem, spēj paciest daudz lielāku brīvās krišanas paātrinājumu nekā parasti, jo šķidrums šo brīvās krišanas paātrinājuma spēku izkliedēja pa iekšējiem orgāniem daudz vienmērīgāk nekā gāze.

Sato bija dzirdējusi, ka tagad ir radītas arī "ārkārtēju izjūtu laboratorijas", kurās var izmēģināt šīs totālās šķidrumelpināšanas tvertnes, kas tiek dēvētas par "meditācijas mašīnām". Šī konkrētā tvertne droši vien ierīkota paša īpašnieka privātajiem eksperimentiem, kaut gan smagie slēdži neradīja Sato nekādas šaubas par to, ka šī tvertne izmantota drūmākiem nolūkiem… nopratināšanas paņēmienam, kas nav svešs arī CIP.

Šāda bēdīgi slavena nopratināšanas tehnika ar iegremdēšanu ūdenī ir ārkārtīgi efektīva, jo upuris patiešām ir pārliecināts, ka slīkst. Sato zināja par vairākām slepenām operācijām, kurās izmantotas šādas sen- sorās deprivācijas tvertnes, lai paceltu šo ilūziju jaunā, šausminošā pakāpē. Elpojamajā šķidrumā iegremdētu upuri varēja "noslīcināt". Slīkšanas izraisītā panika parasti neļāva upurim aptvert, ka šķidrums, ko viņš ieelpojis, ir mazliet viskozāks par ūdeni. Kad šķidrums ieplūda plaušās, upuris bieži vien no bailēm zaudēja samaņu, lai vēlāk pamostos vislielākajā "viennicas ieslodzījumā".

Siltajam skābekli saturošajam šķidrumam tika piejauktas vietējas iedarbības anestezējošas vielas, paralīzi izraisošas zāles un halucinogēni, lai radītu ieslodzītajam sajūtu, ka viņš ir pilnīgi nošķirts no sava ķermeņa. Kad viņa prāts sūtīja pavēles locekļiem, lai tie kustētos, nekas nenotika. Šāds "nāves" stāvoklis bija šausminošs jau pats par sevi, taču visvairāk orientāciju zaudēja "atdzimšanas" procesā, kurš, pateicoties spožām gaismām, aukstam gaisam un apdullinošam troksnim, varēja izrādīties ārkārtīgi traumējošs un sāpīgs. Pēc vairākām atdzimšanām un atkārtotām slīcināšanām ieslodzītais tā zaudēja orientāciju, ka vairs nespēja saprast, vai ir dzīvs vai miris… un bija gatavs pateikt pratinātājam pilnīgi visu.

Sato iešāvās prātā, vai tikai nevajadzētu sagaidīt mediķu brigādi, kas izvilktu Lengdonu ārā, taču viņa apzinājās, ka nav laika. Man jāuzzina tas, ko zina viņš.

- Izsledziet gaismu, - viņa pavēlēja. - Un sameklejiet man dažas segas.

Žilbinošā saule bija nozudusi.

Ari seja pagaisusi.

Bija atgriezusies tumsa, taču tagad Lengdons dzirdēja, kā cauri tukšuma gaismas gadiem atbalsojas tāli čuksti. Apslāpētas balsis… nesaprotami vārdi. Bija uzradušās vibrācijas… it kā pasaule grasītos nodrebēdama sašķelties.

Tad tas notika.

Negaidot visums pārplīsa uz pusēm. Tukšumā atvērās milzīgs bezdibenis… it kā telpa būtu izšķidusi pa šuvēm. Pa atveri ieplūda pelēcīga migla, un Lengdons ieraudzīja šausminošu ainu. Pēkšņi pastiepās rēgainas rokas, kas sagrāba viņa ķermeni un centās izraut to no viņa pasaules.

Nē! Lengdons mēģināja atvairīties, taču viņam nebija ne roku… ne dūru. Bet varbūt bija? Pēkšņi viņš atkal sajuta ķermeni. Miesa bija atgriezusies, un to bija satvērušas spēcīgas rokas, kas vilka viņu augšup. Nē! Lūdzu!

Bet bija jau par vēlu.

Kad rokas izcēla viņu ārā, Lengdona krūtis sāka plosīt sāpes. Šķita, ka plaušas ir piepildītas ar smiltim. Es nespēju paelpot! Pēkšņi viņš gulēja uz visaukstākās, viscietākās virsmas, kādu vien varēja iedomāties. Kaut kas spieda uz krūtīm, vēl un vēlreiz, spēcīgi un sāpīgi. Viņš izvēma siltumu.

Es gribu atgriezties.

Lengdons jutās kā tikko dzimis bērns.

Viņš raustījās konvulsijās, atklepoja šķidrumu. Krūtīs un kaklā bija jūtamas sāpes. Mokošas sāpes. Rīkle dega. Cilvēki runāja, pūlējās čukstēt, taču skaņa bija apdullinoša. Lengdons nespēja skaidri redzēt - saskatīt varēja tikai izplūdušus apveidus. Ada bija nejūtīga un nedzīva.

Krūtīs parādījās smagums… spiediens. Es nespēju paelpot!

Atklepojot vēl vairāk šķidruma, Lengdonu pārņēma nomācošs Tīstīšanās reflekss, un viņš ievilka elpu. Plaušās ieplūda auksts gaiss, un viņš sajutās kā jaundzimušais, kurš pirmo reizi ievilcis elpu. ŠI pasaule bija neizturami mokoša. Lengdons vēlējās atgriezties dzemdē.

Robertam Lengdonam nebija ne jausmas, cik daudz laika pagājis. Tagad viņš sajuta, ka guļ uz sāniem, ietīts dvieļos un segās. Cieta grīda. Uz viņu raugās pazīstama seja… taču brīnišķīgās gaismas plūsma pazudusi. Prātā vēl aizvien kavējās tālas skandēšanas atbalsis.

Verbum significatium… Verbum omnificum…

- Profesor Lengdon, - kāds čukstēja. - Vai jūs zināt, kur atroda ties?

Lengdons vārgi pamāja, joprojām klepodams.

Vēl svarīgāk - viņš bija sācis apjaust, kas šovakar īsti notiek.

113.NODAĻA

ietinies vilnas SegЈiS, Lengdons nedroši nostājās kajas un ieskatijās atvērtajā šķidruma tvertnē. Ķermenis bija atgriezies pie viņa, lai gan Lengdons vēlējās, kaut tas nebūtu noticis. Rīkle un plaušas dega. Pasaule šķita skarba un nežēlīga.

Sato nupat bija beigusi skaidrot, kas ir sensorās deprivācijas tvertnes… un piebildusi, - ja viņa nebūtu izvilkusi Lengdonu ārā, viņš būtu miris no bada vai kaut kā vēl ļaunāka. Lengdons ne mirkli nešaubījās, ka arī Pīters pārcietis kaut ko līdzīgu. Solomona kungs atrodas vidējā vietā, tetovētais vīrietis viņam šovakar bija teicis. Viņš atrodas šķīstītavā… Hamistagānā. Ja Pīters pārcietis vairāk nekā vienu šādu piedzimšanas procesu, Lengdons nemaz nebrīnītos, ja Pīters pastāstītu savam nolaupītājam visu, ko tas bija vēlējies zināt.

Pamājusi Sato aicināja Lengdonu iet līdzi, un viņš paklausīja, lēni vilkdamies pa šauru gaiteni aizvien dziļāk šajā neparastajā midzenī, kuru nu bija ieraudzījis pirmo reizi. Viņi iegāja četrstūrainā telpā ar akmens galdu un pārdabisku, krāsainu apgaismojumu. Tur atradās Ketrina, un Lengdons atviegloti nopūtās. Tomēr šī aina uzdzina nemieru.

Ketrina gulēja uz akmens galda. Uz grīdas mētājās ar asinīm piesūkušies dvieļi. Kāds CIP aģents turēja intravenozās infūzijas maisiņu, no kura šķīdums tika ievadits viņai rokā. Ketrina klusi šņukstēja.

Tik tikko spēdams parunāt, Lengdons nogārdza sievietes vārdu.

Viņa pagrieza galvu, izskatīdamās apjukusi un neizpratnes pilna.

-     Robert?! - Viņas acis iepletās neticībā un tad arī priekā. - Bet es… redzēju, kā tu noslīksti!

Viņš panācās uz akmens galda pusi.

Ketrina ar pūlēm piecēlās sēdus, nelikdamās ne zinis ne par infūzijas sistēmu, ne par aģenta iebildumiem. Lengdons pienāca pie galda, un Ketrina pastiepa rokas, cieši apskāva viņu un piespieda sev klāt.

-     Paldies Dievam, - Ketrina čukstēja, noskūpstīdama Lengdonu uz vaiga. Tad izdarīja to vēlreiz un saspieda Lengdonu, it kā neticētu, ka viņš ir dzīvs. - Es nesaprotu… kā…

Sato sāka klāstīt par sensorās deprivācijas tvertnēm un skābekli saturošiem perfluorogļūdeņražiem, taču varēja skaidri redzēt, ka Ketrina neklausās. Viņa tikai turēja Lengdonu savās skavās.

-     Robert, - viņa ieminējās, - Pīters ir dzīvs. - Trīcošā balsi viņa pastāstīja par savu šausminošo tikšanos ar brāli. Ketrina aprakstīja viņa fizisko stāvokli, braucamkrēslu, savādo nazi, mājienus par kaut kādu "upuri". Tāpat viņa pastāstīja, ka atstāta noasiņot kā dzīvs smilšu pulkstenis, lai piespiestu Pīteru sadarboties.

Lengdons gandrīz nespēja parunāt.

-    Vai tev… ir vismaz kaut kāda nojauta… uz kurieni viņi devās?

-    Viņš teica, ka ved Pīteru uz svēto kalnu.

Atrāvies Lengdons cieši paraudzījās uz Ketrinu.

Sievietes acīs bija asaras.

-    Viņš teica, ka ir atšifrējis režģi uz piramīdas pamatnes un piramīda viņam likusi doties uz svēto kalnu.

-    Profesor, - Sato uzstāja, - vai jums tas kaut ko izsaka?

Lengdons papurināja galvu.

-    Itin neko. - Un tomēr viņš sajuta cerību uzplūdu. - Bet, ja viņš ir izpratis informāciju uz piramīdas pamatnes, tad to varam izdarīt arī mēs. - Es viņam pateicu, kā to atrisināt.

Sato papurināja galvu.

-    Piramīdas vairs nav. Mēs jau pārbaudījām. Viņš to paņēmis līdzi.

Mirkli klusējis, Lengdons aizvēra acis un mēģināja atcerēties, ko bija redzējis uz piramīdas pamatnes. Simbolu režģis bija viens no pēdējiem tēliem, ko viņš ieraudzīja pirms slīkšanas, un šādi pārdzīvojumi mēdza atmiņas iededzināt visnotaļ dziļi. Lengdons spēja atsaukt atmiņā daļu režģa; visu ne, bet varbūt ar to pietika?

Viņš pagriezās pret Sato un steidzīgi paziņoja:

-     Iespējams, es varēšu atcerēties pietiekami daudz, taču man kaut kas ir jāuzmeklē internetā.

CIP Drošības pārvaldes direktore izņēma savu BlackBerry.

-     Atrodiet "Astotās pakāpes Franklina kvadrātu".

Sato satrūkusies paskatījās uz viņu, tomēr sāka drukāt, neuzdevusi nevienu jautājumu.

Lengdona redze joprojām bija traucēta, un viņš tikai tagad sāka aptvert neparasto apkārtni. Viņš pamanīja, ka akmens galds, pret kuru viņi bija atbalstījušies, ir klāts ar veciem asiņu traipiem, bet siena pa labi - nolimēta ar aprakstītām lapām, fotogrāfijām, zīmējumiem un kartēm, ko savienoja milzīgs auklu tīkls.

Ak dievs.

Joprojām cieši ietinies segās, Lengdons piegāja tuvāk šai neparastajai kolāžai. Pie sienas bija piesprausts ārkārtīgi ērmīgs informācijas krājums - lapas no seniem tekstiem gan par melno maģiju, gan kristiešu Svētajiem Rakstiem; simbolu un sigilu zīmējumi, izdrukas no internetā par sazvērestības teorijām un Vašingtonas satelītu uzņēmumi, aprak- stiti ar piezīmēm un jautājuma zīmēm. Uz vienas lapas bija garš vārdu saraksts dažādās valodās. Daži Lengdonam bija pazīstami: svēti brīvmūrnieku vārdi, seni maģijas vārdi, ceremoniāli spēka vārdi.

Vai to viņš meklē?

Vārdu?

Vai viss ir tik vienkārši?

Brīvmūrnieku piramīdas eksistencei Lengdons neticēja arī tāpēc, ka tā atklājot Seno mistēriju atrašanās vietu. Šāds atklājums nozīmētu, ka jābūt milzīgai krātuvei, kas pilna ar neskaitāmiem tūkstošiem sējumu, kuri saglabājušies no gadsimtu gaitā zudušajām senajām bibliotēkām. Tik liela krātuve? Zem Vašingtonas? Tomēr tagad, atceroties Pītera lekciju Filipsa Ekseteras akadēmijā un to apvienojot ar šiem maģisko vārdu sarakstiem, bija atklājusies vēl viena satraucoša iespēja.

Lengdons nekādā gadījumā neticēja maģisku vārdu spēkam… un tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka tetovētais vīrietis tam tic. Sirdij iepukstoties straujāk, Lengdons no jauna uzmanīgi nopētīja uzkricelētās piezīmes, kartes, tekstus, izdrukas, līmlapiņas un auklas, kas to visu savienoja.

Patiešām, tur vairākas reizes atkārtojās viens un tas pats.

Ak dievs, viņš meklē to "verbum significatium"… Zudušo vārdu. Lengdons ļāva šai domai pamazām noformulēties, atsaukdams atmiņā Pītera lekcijas fragmentus. Viņš meklē Zudušo vārdu! Viņš uzskata, ka tieši tas ir aprakts šeit, Vašingtonā.

Sato nostājās viņam blakus.

-    Vai to jūs meklējāt? - Viņa pasniedza Lengdonam savu BlackBerri/.

Lengdons paskatījās uz ekrānā redzamo astoņreiz astoņu ciparu

režģi.

-    Tieši to. - Viņš paķēra papīra lapiņu. - Man būs vajadzīga pildspalva.

Direktore izņēma rakstāmo no kabatas un iedeva viņam.

-     Lūdzu, pasteidzieties.

Zinātnes un tehnoloģijas direktorāta pagrabstāva birojā Nola Keja vēlreiz izpētīja rediģēto dokumentu, ko viņai bija atnesis sistēmas drošības speciālists Riks Perišs. Velns parāvis, kāpēc CIP direktorei vajadzīga datne par senām piramīdām un pazemes slēptuvēm?

Viņa paķēra klausuli un uzgrieza numuru.

Sato nekavējoties atsaucās, izklausīdamās saspringta.

-    Nola, es nupat grasījos tev zvanīt.

-     Ir jauna informācija, - Nola paziņoja. - Man īsti nav skaidrs, vai tā noderēs, taču esmu atradusi rediģētu…

-    Lai nu paliek, - Sato pārtrauca Nolu. - Vairs nav laika. Mums neizdevās notvert meklējamo objektu, un man ir pilnīgs pamats uzskatīt, ka viņš grasās piepildīt savus draudus.

Nolai pārskrēja saltas trīsas.

- Labās ziņas ir tādas, ka mēs precīzi zinām, uz kurieni viņš dodas. - Sato dziļi ievilka elpu. - Sliktās ziņas ir tādas, ka viņam līdzi ir portatīvais dators.

114.NODAĻA

Atrazdamies mazāk neka desmit judžu attaluma, Malaks apspraudīja segu ap Pīteru Solomonu un pāri mēness apgaismotam stāvlaukumam aizstūma viņu milzīgas ēkas ēnā. Šai būvei bija tieši trīsdesmit trīs ārējās kolonnas… katra no tām - precīzi trīsdesmit trīs pēdas gara. Milzīgā ēka šajā stundā bija tukša, un neviens viņus šeit nevarēja redzēt. Tam gan nebija nekādas nozīmes. Pa gabalu nevienam nerastos aizdomas, ieraugot pieklājīgu liela auguma vīrieti garā, melnā mētelī, kurš izvedis plikgalvainu invalīdu vakara pastaigā.

Nonācis pie pagalma puses ieejas, Malaks piestūma Pīteru pie pašas kodatslēgas tastatūras. Pīters ietiepīgi skatījās uz to, acīmredzami nemaz negrasīdamies ierakstīt kodu.

Malaks iesmējās.

-    Tu domā, ka esi vests šurp, lai mani ielaistu? Vai tu jau tik ātri esi aizmirsis, ka esmu viens no taviem brāļiem? - Viņš pastiepa roku un ievadīja kodu, ko bija saņēmis pēc iniciācijas trīsdesmit trešajā pakāpē.

Smagās durvis noklikšķēdamas atvērās.

Novaidējies Pīters pūlējās izrauties no krēsla.

-     Pīter, Pīter, - Malaks mīlīgi pārmeta. - Iztēlojies Ketrinu. Esi gatavs sadarboties, un viņa paliks dzīva. Tu vari viņu izglābt. Dodu tev savu goda vārdu.

Malaks iestūma savu gūstekni iekšā un aizslēdza durvis. Tagad Malaka sirds gaidās bija sākusi joņot. Viņš aizstūma Pīteru pa dažiem gaiteņiem līdz liftam un nospieda izsaukuma pogu. Durvis atvērās, un Malaks atmuguriski iegāja pa tām, vilkdams braucamkrēslu līdzi. Tad, pārliecinājies, ka Pīters redz, ko viņš dara, Malaks pastiepa roku un nospieda pašu augšējo pogu.

Solomona izmocītajai sejai pārlaidās vēl lielāku baiļu ēna.

-     Kuš… - Malaks nočukstēja, maigi glāstīdams Pītera noskūto galvu, kamēr lifta durvis aizvērās. - Kā jau tu labi zini… Lielākais noslēpums ir prasme nomirt.

Es nespēju atcerēties visus simbolus!

Lengdons aizvēra acis, visiem spēkiem pūlēdamies atsaukt atmiņā simbolu atrašanās vietu uz akmens piramīdas pamatnes, taču pat viņa

eidētiskā atmiņa nespēja tikt galā ar tādu uzdevumu. Viņš pierakstīja tos dažus simbolus, ko spēja atcerēties, izvietodams katru no tiem Franklina maģiskā kvadrāta norādītajā vietā.

Tomēr pagaidām viņš neredzēja neko tādu, kas šķistu daudzmaz jēdzīgs.

-     Paskaties, - Ketrina mudināja. - Tu noteikti esi uz pareizā ceļa. Visa pirmā rinda sastāv no grieķu burtiem - viena veida simboli tiek sagrupēti kopā!

Ari Lengdons bija to pamanījis, taču nespēja iedomāties nevienu grieķu vārdu, kas atbilstu šādai burtu un atstarpju konfigurācijai. Man vajadzīgs pirmais burts. Viņš vēlreiz uzmeta skatienu maģiskajam kvadrātam, pūlēdamies atsaukt atmiņā burtu, kas bija atradies ar ciparu "viens" apzīmētajā laukumā apakšējā kreisajā stūrī. Domā! Viņš aizvēra acis, cenzdamies iztēloties piramīdas pamatni. Apakšējā rinda… kreisajā stūrī… kāds burts tur atradās?

Uz mirkli Lengdons, šausmu mocīts, atkal atradās tvertnē un cauri organiskajam stiklam uzmanīgi raudzījās uz piramīdas pamatni.

Pēkšņi viņš to ieraudzīja. Smagi elpodams viņš atvēra acis.

-    Pirmais burts ir H!

Lengdons no jauna pievērsās režģim un ierakstīja pirmo burtu. Vārds vēl aizvien nebija pabeigts, taču viņam pietika ar to pašu. Pēkšņi Lengdons saprata, kas tas varētu būt par vārdu.

HepeSoļ.i.'

Sirdij dauzoties, Lengdons iedrukāja BlackBern jaunu meklējamo vārdu. Tas bija ši labi pazistamā grieķu vārda ekvivalents angļu valodā. Parādījās pirmais trāpījums - enciklopēdijas ieraksts. Lengdons to izlasīja un saprata, ka ir uzminējis pareizi.

Heredom - lietv., nozīmīgs vārds brīvmūrniecības augstākajās pakāpēs, nācis no franču Rozes krusta rituāliem, kur ar to apzīmē mītisku kalnu Skotijā, leģendārajā pirmās Sanāksmes atrašanās vietā. Vārds radies no grieķu HepeSoļi jeb hieros domos, kas grieķu valodā nozīmē "svētais nams".

-  Skaidrs! - Lengdons iesaucās neticības pilnā balsī. - Lūk, uz kurieni viņi devās!

Sato, kura bija lasījusi viņam pār plecu, izskatījās samulsusi.

-    Uz mītisku kalnu Skotijā?!

Lengdons papurināja galvu.

-    Nē, uz kādu ēku Vašingtonā, kuras segvārds ir Heredom.

115.NODAĻA

Tempļa nams - brāļu vidu devets par Heredotn - allaž bijis Amerikas brīvmūrnieku Skotu rituāla visdārgākais ipašums. Šī ēka ar piramīdai līdzīgo jumtu bija nosaukta izdomāta Skotijas kalna vārdā. Tomēr Malaks zināja, ka šeit noslēptie dārgumi nemaz nav izdomāti.

Šī ir īstā vieta, viņš prātoja. Brīvmūrnieku piramīda ir parādījusi ceļu.

Kamēr vecais lifts lēni brauca uz trešo stāvu, Malaks izņēma papīra lapu, uz kuras bija pārrakstījis simbolu režģi, ņemot talkā Franklina kvadrātu. Visi grieķu burti tagad bija pārvietojušies uz pirmo rindu… kopā ar vienkāršu simbolu.

Skaidrāks vēstījums nemaz nebija iedomājams.

Zem Tempļa nama.

Heredom ?

Zudušais vārds atrodas kaut kur šeit.

Kaut arī precīzi nezinādams, kā to atrast, Malaks bija pārliecināts, ka atbilde slēpjas režģa atlikušajos simbolos. Par laimi, jautājumā par brīvmūrnieku piramīdas un šis ēkas noslēpumu atklāšanu vislietpratīgākais palīgs bija Pīters Solomons. Pats Godājamais meistars.

Pīters turpināja raustīties braucamkrēslā, cauri lupatai izgrūzdams apslāpētas skaņas.

- Es zinu, ka tu esi noraizējies par Ketrinu, - Malaks aizrādīja. - Taču viss jau ir gandrīz beidzies.

Malakam šķita, ka šīs beigas pienākušas pavisam negaidot. Pēc visiem sāpju, plānošanas, gaidīšanas un meklēšanas gadiem… šis bridis beidzot bija klāt.

Lifts samazināja ātrumu, un Malaku pēkšņi pārņēma satraukums.

Kabīne noraustījusies apstājās.

Bronzas durvis atslīdēja vaļā, un Malaks paskatījās uz grezno telpu savā priekšā. Milzīgā kvadrāta formas telpa bija rotāta ar simboliem un tinās mēness gaismā, kas iespīdēja pa atveri griestos augstu virs galvas.

Esmu veicis pilnu apli, Malaks nodomāja.

Tempļa zāle bija tā pati vieta, kurā Pīters Solomons un viņa brāļi bija tik neapdomīgi iesvētījuši Malaku par vienu no savējiem. Tagad brīvmūrnieku vislielākais noslēpums - kaut kas tāds, kā eksistencei neticēja pat lielākā daļa brāļu, - drīzumā tiks atklāts.

-    Viņš neko neatradis, - Lengdons sacīja, joprojām juzdamies nedrošs un kopā ar Sato un pārējiem pa koka rampu iedams ārā no pagraba. - Nekāda īpaša vārda nav. Tā ir tikai metafora, Seno mistēriju simbols.

Ketrina viņiem sekoja. Divi aģenti palīdzēja novārgušajai sievietei virzīties augšup pa rampu.

Kamēr viņi piesardzīgi izgāja pa sašķaidītajām tērauda durvīm un garām rotējošajai gleznai, lai nonāktu dzīvojamā istabā, Lengdons paskaidroja Sato, ka Zudušais vārds ir viens no brivmūrnieku vissenākajiem simboliem - viens vienīgs vārds, kas uzrakstīts mistiskā valodā un ko vairs nespēj izlasīt neviens cilvēks. Šis Vārds, tāpat kā pašas mistērijas, solīja atklāt savu apslēpto spēku tikai tiem, kuri bija guvuši pietiekamu apgaismību, lai varētu to atšifrēt.

-    Tiek apgalvots, - Lengdons nobeigumā sacīja, - ja Zudušais vārds nonāk cilvēka rīcībā un viņš to saprot… tad viņam atklājas Senās mistērijas.

Sato pameta skatienu uz viņa pusi.

-    Tātad jūs uzskatāt, ka šis vīrietis meklē vārdu?

Lengdons bija spiests atzīt, ka tas izklausās absurdi, un tomēr tā bija atbilde uz daudziem jautājumiem.

-     Paklausieties, es neesmu ceremoniālās maģijas speciālists, - Lengdons teica, - taču, spriežot pēc dokumentiem pie pagraba sienas… un pēc Ketrinas aprakstītā nenotetovētā ādas laukumiņa uz viņa galvas… es teiktu, ka viņš cer atrast Zudušo vārdu un uzrakstit to uz savas miesas.

Viņi tuvojās dzīvojamai istabai. Ārā helikopters iesildīja motoru, tā rotoru lāpstiņas griezās aizvien skaļāk un skaļāk.

Lengdons turpināja stāstīt, gluži kā skaļi domādams:

-    Ja šis puisis patiešām uzskata, ka grasās atklāt Seno mistēriju spēku, tad viņa prātā neviens simbols nebūtu tik iedarbīgs kā Zudušais vārds. Ja viņam izdotos to atrast un uzrakstīt sev galvvidū - vietā, kas pati par sevi ir svēta, - tad viņš neapšaubāmi uzskatītu sevi par pienācīgi izrotātu un gatavu… - Viņš apklusa, ieraudzījis, kā nobāl Ketrina, iedomājusies par Pītera likteni.

-     Bet, Robert, - Ketrina vārgi iebilda balsī, kas helikoptera rēkoņas dēļ gandrīz nebija sadzirdama. - Tas taču ir labi, vai ne? Ja viņš vēlas uzrakstit Zudušo vārdu sev uz galvas un tikai tad upurēt Pīteru, tad mums vēl ir laiks. Viņš nenogalinās Pīteru, kamēr nebūs atradis šo Vārdu. Un, ja nekāda Vārda nav…

Aģenti palīdzēja Ketrinai iesēsties braucamkrēslā. Lengdons pūlējās izskatīties cerību pilns.

-     Diemžēl Pīters vēl aizvien domā, ka tu noasiņo. Viņš uzskata, ka tevi var izglābt, tikai sadarbojoties ar šo vājprātīgo… iespējams, palīdzot viņam atrast Zudušo vārdu.

-    Un kas par to? - viņa nerimās. - Ja šis vārds neeksistē…

-     Ketrina, - Lengdons pārtrauca sievieti, skatīdamies viņai tieši acīs. - Ja es būtu pārliecināts, ka tu mirsti un es varu tevi izglābt, atrodot Zudušo vārdu, tad es sameklētu šim cilvēkam vārdu - jebkādu vārdu - un pēc tam lūgtu Dievu, lai viņš tur savu solījumu.

-     Direktore Sato! - no blakusistabas uzsauca kāds aģents. - Jums to vajadzētu redzēt!

Sato izsteidzās no ēdamistabas un ieraudzīja, ka viens viņas aģents nāk lejā pa kāpnēm no guļamistabas. Viņam rokā bija gaišmataina parūka. Velns parāvis, kas tad tas?

-    Vīrieša parūka, - aģents paziņoja, pasniegdams šo priekšmetu Sato. - Atradu ģērbistabā. Paskatieties uzmanīgāk.

Gaišmatainā parūka izrādījās daudz smagāka, nekā Sato bija gaidījusi. Šķita, ka tās virsdaļa darināta no biezas želejas. Savādi, taču no parūkas rēgojās vads.

-    Galvas ādai pieguloša želejas baterija, - aģents paskaidroja. - Ar tās palīdzību darbojas matos paslēpta optiskās šķiedras minikamera.

-     Ko? - Sato ar pirkstiem sataustīja sīciņo kameras objektīvu, kas bija paslēpts gaišajās šķipsnās. - Tā ir apslēpta kamera?

-     Videokamera, - aģents pārlaboja. - Nofilmētais materiāls tiek saglabāts šajā miniatūrajā kartē. - Viņš norādīja uz galvvidū iestrādāto silīcija četrstūri pastmarkas lielumā. - Droši vien tā aktivizējas, tiklidz kāds sakustas.

Jēzus, Sato nodomāja. Tad tā viņš to darīja.

Šai slepenajai kamerai - "pogcaurumā iespraustas puķes" smalkākajai versijai - izrādījās būtiska loma krīzē, ar kuru šovakar bija sastapusies Drošības pārvaldes direktore. Vēl mirkli nikni pētījusi to, viņa atdeva parūku aģentam.

-    Turpiniet pārmeklēt māju, - Sato pavēlēja. - Man vajag pilnīgi visu informāciju, ko vien jūs varat atrast par šo puisi. Mēs zinām, ka viņa portatīvais dators pazudis, un es gribu precīzi noskaidrot, kā viņš iecerējis sazināties ar ārpasauli. Pārmeklējiet viņa kabinetu, vai tur nav rokasgrāmatas, kabeļi, jebkas tāds, kas varētu mums radīt priekšstatu par viņa rīcībā esošo aparatūru.

-    Jā, kundze. - Aģents aizsteidzās.

Laiks doties prom. Sato dzirdēja, kā helikoptera rotoru lāpstiņas griežas ar pilnu jaudu. Viņa devās uz ēdamistabu, kur Simkinss no helikoptera bija atvedis Vorenu Belami un uzklausīja informāciju par to ēku, uz kuru esot devies meklējamais objekts.

Par Tempļa namu.

-    Ārdurvis ir cieši noslēgtas no iekšpuses, - Belami stāstīja, vēl aizvien tidamies folijas segā un drebinādamies pēc Franklina laukumā pavadītā laika. - Jūs varat iekļūt tikai pa ēkas pagalma puses durvīm. Pie tām ir tastatūra, kurā jāiedrukā tikai brāļiem zināms piekļuves PIN kods.

-    Kāds tas ir? - Simkinss noprasīja, turpinādams pierakstīt.

Belami apsēdās, izskatīdamies pārāk vārgs, lai varētu nostāvēt kājās. Zobiem klabot, viņš nosauca kodu un tad piebilda:

-     Nama adrese ir Sešpadsmitā iela numur 1733, bet jums būs jāatrod piebraucamais ceļš un stāvvieta aiz ēkas. To nav tik viegli izdarīt, bet…

-    Es labi zinu, kur tas atrodas, - Lengdons viņu pārtrauca. - Es jums parādīšu, kad būsim tur nokļuvuši.

Simkinss papurināja galvu.

-    Jūs nebrauksiet līdzi, profesor. Tā ir militāra…

-     Ne velna, braukšu gan! - Lengdons atcirta. - Tur ir Pīters! Un tā ēka ir īsts labirints! Bez pavadoņa jums būs vajadzīgas desmit minūtes, lai nokļūtu augšā uz Tempļa zāli!

-    Viņam taisnība, - Belami pievienojās. - Tas tiešām ir labirints. Tur gan ir lifts, taču tas ir vecs un skaļš un tā durvis atveras pašā Tempļa zāles priekšā. Ja gribat tur iekļūt klusi, jums vajadzēs doties augšā kājām.

-    Jūs nemūžam neatradīsiet ceļu, - Lengdons brīdināja. - No pagalma puses ieejas jums jādodas cauri Regāliju zālei, Goda zālei, vidējam kāpņu laukumam, Ātrijam, tad pa Lielajām kāpnēm…

-    Pietiks, - iejaucās Sato. - Lengdons brauks līdzi.

116.NODAĻA

Spēks vairojās.

Malaks juta, kā tas augumā pulsē augšup un lejup, kamēr viņš stūma Pīteru Solomonu uz altāra pusi. Es iziešu no šīs ēkas bezgala stiprāks nekā biju tad, kad ienācu. Atlika vien atrast pēdējo sastāvdaļu.

-     Verbutn significatium, - viņš pie sevis nočukstēja. - Verbum omnifi- cum.

Novietojis braucamkrēslu līdzās altārim, Malaks pagriezās un attaisīja smago somu, kas bija ielikta Pīteram klēpī. No somas viņš izņēma akmens piramīdu un pacēla to mēnessgaismā, tieši pretī Pītera sejai, lai parādītu viņam apakšā iegravēto simbolu režģi.

-    Visus šos gadus, - viņš ņirdzīgi sacīja, - tu tā arī nesaprati, kā šī piramīda glabā savus noslēpumus. - Malaks uzmanīgi nolika piramīdu uz altāra stūra un atkal atgriezās pie somas. - Un šis talismans, - viņš turpināja, izvilkdams zelta virsotni, - patiešām radīja kārtību no haosa. Tieši tā, kā bija solits. - Viņš rūpīgi uzlika virsotni uz akmens piramīdas un tad atkāpās, lai Pīters varētu to labi redzēt. - Raugies, tavs simbolons ir pabeigts.

Saviebies Pīters veltīgi mēģināja kaut ko pateikt.

-     Labi. Redzu, ka tev ir kaut kas sakāms. - Malaks rupji izrāva lupatu.

Pīters Solomons vairākas sekundes klepoja un elsa, un tad viņam beidzot izdevās pateikt:

-      Ketrina…

-     Ketrinai vairs nav atlicis daudz laika. Ja gribi viņu glābt, iesaku rīkoties tieši tā, kā es lieku. - Malakam bija aizdomas, ka Pītera mā- šele droši vien jau mirusi; ja arī ne, tad nāve ir tuvu. Tas nebija svarīgi. Viņa jau tāpat bija nodzīvojusi pietiekami ilgi, turklāt paguvusi atvadīties no brāļa.

-      Lūdzu, - Pīters saraustīti izgrūda. - Izsauciet viņai ātro palīdzību…

-    Tieši tā es arī darīšu. Bet vispirms tu pastāstisi, kā tikt līdz slepenajām kāpnēm.

Pītera seja parādījās neticība.

-     Ko?!

-     Kāpnes. Brīvmūrnieku leģenda vēsta par kāpnēm, kas ved simtiem pēdu dziļumā uz slepenu vietu, kur noglabāts Zudušais vārds.

Tagad Pīters izskatījās panikas pārņemts.

-     Tu taču zini šo leģendu, - Malaks nerimās. - Slepenas kāpnes, kas meklējamas zem akmens. - Viņš norādīja uz galveno altāri - milzīgo granīta bluķi ar zeltītu uzrakstu ebreju valodā: "DIEVS TEICA: "LAI TOP GAISMA!" UN TAPA GAISMA." - Šī acīmredzot ir īstā vieta. Ieeja kāpņu telpā noteikti slēpjas kādā no apakšējiem stāviem.

-    Šajā ēkā nav nekādu slepenu kāpņu! - Pīters iesaucās.

Malaks pacietīgi pasmaidīja un parādīja augšup.

-     Šī ēka ir veidota kā piramīda. - Viņš norādīja uz četrmalu velvētajiem griestiem, kas slīpi slējās lidz četrstūrainajai atverei pašā centrā.

-    Jā, Tempļa nams ir piramīda, bet kāds tam…

-    Pīter, man nekur nav jāsteidzas. - Malaks nogludināja baltā zida kreklu pār savu nevainojamo ķermeni. - Toties Ketrinai ir. Ja gribi, lai viņa paliek dzīva, izstāsti, kā tikt līdz šīm kāpnēm.

-     Es jau teicu, - Pīters paziņoja, - šajā ēkā nav nekādu slepenu kāpņu!

-     Nav? - Malaks mierīgi izvilka papīra lapu, uz kuras bija pārrakstījis simbolu režģi. - Šis ir brīvmūrnieku piramīdas pēdējais vēstījums. Tavs draugs Roberts Lengdons man palīdzēja to atšifrēt.

Malaks pacēla lapu un pielika to Pīteram pie acīm. Godājamais meistars asi ievilka elpu. Šie sešdesmit četri simboli bija sakārtoti grupās ar nepārprotamu nozīmi… turklāt no haosa bija uzradies arī īsts attēls.

Kāpnes… zem piramīdas.

Pīters Solomons neticīgi raudzījās uz simbolu režģi. Brīvmūrnieku piramīda paaudžu paaudzēs bija glabājusi savu noslēpumu. Tagad tas pēkšņi atklājies, un Pīters dziļi sirdī sajuta saltu priekšnojautu.

Piramīdas pēdējais kods.

Pirmajā acu uzmetienā šo simbolu patiesā nozīme Pīteram vēl aizvien neko neizteica, un tomēr viņš tūdaļ spēja saprast, kāpēc tetovētais cilvēks ir tik pārliecināts savā ticībā.

Viņš domā, ka zem piramīdas, ko sauc par "Heredom", atrodas slepenas kāpnes.

Viņš pārprot šos simbolus.

- Kur tās ir? - tetovētais vīrietis noprasīja. - Pastāsti man, kā atrast šis kāpnes, un es izglābšu Ketrinu.

Kaut es to spētu, Pīters nodomāja. Taču šīs kāpnes patiesībā neeksistē. Mīts par kāpnēm bija tikai un vienīgi simbolisks… daļa no brīvmūrnieku dižajām alegorijām. Tā dēvētās Vītņu kāpnes bija redzamas uz otrās pakāpes "darba paklāja". Tās simbolizēja cilvēka intelektuālo pacelšanos pie Dievišķās patiesības. Tāpat kā Jēkaba kāpnes, arī Vītņu kāpnes simbolizēja ceļu uz debesīm… cilvēka gājienu pie Dieva… pasaulīgās un garīgās jomas saistību. Pakāpieni nozīmēja prāta daudzās spējas.

To viņam vajadzētu zināt, Pīters nodomāja. Viņš ir izturējis visas itiiciā- cijas.

Katrs brīvmūrnieku iesvētāmais uzzināja par šīm simboliskajām kāpnēm, pa kurām viņš var pacelties un kas viņam ļauj "piedalīties cilvēces zināšanu mistērijās". Brīvmūrnieki, tāpat kā noētikas zinātne un Senās mistērijas, godāja cilvēka prāta neizmantotās iespējas, un daudzi brīvmūrnieku simboli bija saistīti ar cilvēka fizioloģiju.

Prāts kā zelta virsotne slejas fiziskā ķermeņa augšgalā. Filozofu akmens. Pa mugurkaula kāpnēm paceļas un nolaižas enerģija, tā cirkulē un savieno dievišķo prātu ar fizisko ķermeni.

Pīters zināja: ne jau kādas sakritības dēļ mugurkaulu veido precīzi trīsdesmit trīs skriemeļi. Brīvmūrniecībā ir trīsdesmit trīs pakāpes. Krustu kaula jeb sacrum nosaukumu burtiski varēja tulkot kā "svētais kauls". Ķermenis patiešām ir templis. Brīvmūrnieki godāja senās zināšanas, jo tās atklāja, kā izmantot šo templi visdižākajiem un cēlākajiem mērķiem.

Diemžēl, izskaidrojot patiesību šim cilvēkam, Ketrinai itin nemaz nebūtu līdzēts. Pīters cieši noskatījās uz simbolu režģi un padevies nopūtās.

-     Jums taisnība, - viņš sameloja. - Zem šīs ēkas patiešām atrodas slepenas kāpnes. Tiklīdz aizsūtīsiet kādu palīgā Ketrinai, es pie tām aizvedīšu.

Tetovētais vīrietis turpināja nekustīgi raudzīties savā gūsteknī.

Solomons izaicinoši vērās pretī.

-    Vai nu izglābiet manu māsu un uzziniet patiesību… vai ar! nogaliniet mūs abus un uz visiem laikiem palieciet neziņā!

Vīrietis klusēdams nolaida papira lapu un papurināja galvu.

-    Tas man nemaz nepatīk, Pīter. Tu neesi izturējis pārbaudījumu. Tu joprojām uzskati mani par muļķi. Vai tu patiešām domā, ka es nesaprotu, ko meklēju? Ka es vēl neesmu aptvēris savas patiesās iespējas?

To teicis, vīrietis uzgrieza viņam muguru un novilka kreklu. Kad baltais zīds noplīvoja uz grīdas, Pīters pirmo reizi ieraudzīja garo tetovējumu, kas stiepās augšup gar nelieša mugurkaulu.

Mīļais Dievs…

Virs baltā gurnauta pa muskuļainās muguras vidu vijās skaistas vītņu kāpnes. Katrs pakāpiens bija izvietots uz atsevišķa skriemeļa. Palicis bez valodas, Pīters ļāva skatienam slīdēt augšup pa kāpnēm līdz pat vīrieša galvaskausa pamatnei.

Tad tetovētais vīrietis atgāza galvu, atklājot kailas ādas apli galvas vidū. Šo vietu ierobežoja viena vienīga aplī saliekusies čūska, kura rij pati savu asti.

Vienotība.

Nu vīrietis lēni iztaisnojās un pagriezās pret Pīteru. Šķita, ka milzīgais, divgalvainais fēnikss uz krūtīm cieši raugās viņā ar mirušām acim.

-     Es meklēju Zudušo vārdu, - nelietis sacīja. - Tu man palīdzēsi… vai arī tev un māsai būs jāmirst.

Tu zini, kā to atrast, Malaks nodomāja. Tu zini kaut ko tādu, ko man nestāsti.

Izvaicāšanas laikā Pīters Solomons bija atklājis tādas lietas, ko tagad droši vien nemaz neatcerējās. Vairākas reizes iegremdēts tvertnē, viņš bija sācis murgot, kļuvis padevīgs un atklājis savas zināšanas. Neticami, taču viss Pītera stāstījumā atbilda leģendai par Zaudēto vārdu.

Zaudētais vārds nav nekāda metafora… tas ir reāls. Šis vārds uzrakstīts senā valodā… un slēpts jau veselu mūžību. Šis Vārds dos neaptveramu varu ikvienam, kurš izpratīs tā patieso nozīmi. Vārds līdz pat šai dienai ir apslēpts… un brīvmūrnieku piramīda spēj to atklāt.

-      Pīter, - Malaks sacīja, cieši raudzīdamies savam gūsteknim acīs, - kad tu skatījies uz to simbolu režģi… tu kaut ko ieraudzīji. Pār tevi nāca atklāsme. Šis režģis tev kaut ko nozīmē. Stāsti!

-    Es neko neteikšu, kamēr nebūsiet aizsūtījis kādu palīgā Ketrinai!

Malaks pasmaidīja.

-    Tici man, mazāk par visu tev tagad vajadzētu raizēties par to, ka vari zaudēt māsu. - Nebilzdams vairāk ne vārda, viņš pagriezās pret Lengdona somu un cēla no tās ārā priekšmetus, ko bija paņēmis savā pagrabā. Tad Malaks sāka tos rūpīgi kārtot uz upurēšanas altāra.

Salocīts zīda auduma gabals. Spoži balts.

Sudraba kvēpināmais trauks. Ēģiptiešu mirres.

Trauciņš ar Pītera asinīm. Sajauktām ar pelniem.

Melnas vārnas spalva. Viņa svētais rakstāmrīks.

Upurēšanas nazis. Dzelzs asmenim ņemta no Kanaānas tuksnesī nokrituša meteorīta.

-    Tu domā, ka man ir bail mirt? - Pīters iekliedzās ciešanu pilnā balsī. - Ja Ketrinas nebūs, man vairs nepaliks nekas! Tu esi noslepkavojis visu manu ģimeni! Tu esi atņēmis man visu!

-    Ne jau visu, - Malaks iebilda. - Vēl ne. - Viņš izcēla no somas savu portatīvo datoru, ieslēdza to un paskatījās uz savu gūstekni. - Baidos, ka tu vēl īsti neesi aptvēris, kāds liktenis tevi sagaida.

117.NODAĻA

Lengdonam Šķita, ka viņa kuņģis apmet kūleni, kad CIP helikopters burtiski palēcās no mauriņa, asi sasvērās un strauji uzņēma ātrumu - tādu viņš nebija gaidījis. Ketrina palika lejā kopā ar Belami, lai atgūtu spēkus, kamēr viens no CIP aģentiem vēl pārmeklēja savrupmāju un gaidīja atbalsta komandu.

Iekams Lengdons devās prom, Ketrina noskūpstīja viņu uz vaiga un nočukstēja:

-     Saudzē sevi, Robert.

Tagad Lengdons turējās ar pēdējiem spēkiem, kamēr militāristu helikopters izlīdzināja gaitu un aizšāvās uz Tempļa nama pusi.

Sēdēdama viņam blakus, Sato sasaucās ar pilotu.

-     Dodieties uz Dipona loku! - viņa pārkliedza apdullinošo troksni. -Tur mēs nolaidīsimies.

Lengdons satrūcies pagriezās pret CIP Drošības pārvaldes direktori.

-     Uz Dipona loku? Tas ir vairāku kvartālu attālumā no Tempļa nama! Mēs varam nolaisties Tempļa stāvlaukumā!

Sato papurināja galvu.

-     Ēkā jāiekļūst klusi. Ja objekts dzirdēs mūs tuvojamies…

-    Mums nav laika! - Lengdons iebilda. - Tas nenormālais grasās noslepkavot Pīteru! Varbūt helikoptera troksnis viņu pārbiedēs un piespiedīs mitēties!

Sato urbās viņā ar ledainu skatienu.

-    Kā jau esmu sacījusi, Pītera Solomona drošība nav mans galvenais mērķis. Manuprāt, esmu to pateikusi pietiekami skaidri.

Lengdonam nebija noskaņojuma klausīties vēl vienu lekciju par valsts drošību.

-    Paklau, es šajā helikopterā esmu vienīgais, kurš zina, kā iziet cauri tai ēkai…

-     Uzmanīgāk, profesor, - direktore brīdināja. - Jūs šeit atrodaties kā manas komandas loceklis, un tāpēc jūsu pienākums ir pilnīgi pakļauties. - Mirkli paklusējusi, viņa piebilda: - Varbūt ir prātīgi jūs tagad informēt, cik nopietna ir mūsu šīvakara operācija.

No sēdekļa apakšas Sato izvilka plānu titāna koferīti un atvēra to, atklājot neparasti sarežģīta izskata datoru. Kad viņa to ieslēdza, ekrānā parādījās CIP emblēma un uzaicinājums pieslēgties sistēmai.

Ievadīdama paroli, Sato painteresējās:

-     Profesor, vai jūs atceraties gaišmataino parūku, ko atradām tā vīrieša mājās?

-Jā.

-    Parūka starp matu šķipsnām bija noslēpta sīciņa optiskas šķiedras kamera…

-     Noslēpta kamera? Es nesaprotu.

Sato izskatījās drūma.

-    Gan sapratīsiet. - Viņa atvēra portatīvajā datorā kādu datni.

LŪDZU, UZGAIDIET.'..

NOTIEK DATNES ATŠIFRĒŠANA…

Atvērās video logs, kas aizpildīja visu ekrānu. Sato ielika koferīti Lengdonam klēpī, lai viņš visu varētu labi redzēt.

Ekrānā uzradās neparasts tēls.

Pārsteigts Lengdons atrāvās. Velns parāvis, kas tad nu?!

Neskaidrajā un tumšajā videofilmā bija redzams cilvēks ar aizsietām acīm. Tērpts kā viduslaiku ķeceris, kuru ved pie karātavām - ap kaklu cilpa, kreisā bikšu stara uzlocīta līdz ceļgalam, labā piedurkne uzrotīta līdz elkonim, krekls atstāts vaļā, atklājot kailās krūtis.

Lengdons neticīgi skatījās ekrānā. Viņš bija pietiekami daudz lasījis par brīvmūrnieku rituāliem, lai lieliski saprastu, ko tagad redz.

Brīvmūrnieku iesvētāmais… gatavs iegūt pirmo pakāpi.

Vīrietis bija ļoti muskuļains un garš, ar pazīstamu, gaišu parūku un tumši iedegušu ādu. Lengdons tūdaļ pazina viņa sejas vaibstus. Tetovējumus acīmredzot sedza bronzas toņa grims. Viņš stāvēja pie liela spoguļa, ar parūkā noslēpto kameru filmēdams savu atspulgu.

Bet… kāpēc?

Ekrāns kļuva melns, bet tad parādījās jauns materiāls. Maza, blāvi apgaismota, četrstūraina telpa. Iespaidīga, šaha galdiņam līdzīga grīda no melnām un baltām flīzēm. Zems koka altāris, ko no trim pusēm ieskauj kolonnas. Uz altāra mirgojot deg sveces.

Lengdonu pārņēma pēkšņas bažas.

Ak dievs!

Filmējot saraustīti kā amatieru mājas video, kamera pārslīdēja visai telpai, atklājot cilvēku grupiņu, kas novēro iesvētāmo. Vīrieši bija ģērbušies brīvmūrnieku rituālu regālijās. Tumsā Lengdons nespēja saskatīt sejas, taču viņam nebija nekādu šaubu par to, kur norisinās šis rituāls.

Tā tradicionāli tiek iekārtotas Ložas zāles it visur pasaulē, taču pelēkzilais, trīsstūrainais zelminis virs meistara krēsla ļāva noprast, ka tā ir senākā brīvmūrnieku loža visā Vašingtonā - Potomakas Loža numur pieci - Džordža Vašingtona un to brīvmūrnieku mājas, kuri bija ielikuši Baltā nama un Kapitolija ēkas stūrakmeņus.

Šī loža darbojās arī mūsdienās.

Pīters Solomons ne vien pārraudzīja Tempļa namu, bet bija arī vietējās ložas meistars. Un tieši šādās ložās parasti sākās brīvmūrnieku iesvētāmo ceļojums… kura laikā viņi ieguva pirmās trīs pakāpes.

- Brāļi, - paziņoja Pīters Solomons, - Lielā Visuma Arhitekta vārdā es atveru šo ložu brīvmūrniecības pirmajai pakāpei!

Skaļi noklaudzēja koka āmuriņš.

Lengdons pilnīgā neticibā noraudzījās videofilmas turpinājumā - kā Pīters Solomons izpilda biedējošus rituālus.

Piespiežot spīdīgu dunci iesvētāmā kailajām krūtīm… draudot viņu uzdurt uz mieta, ja iesvētāmais "nevietā atklātu brīvmūrnieku mistērijas"… aprakstot melnbalto grīdu, kas simbolizē "dzīvos un mirušos"… uzskaitot sodus, starp kuriem bija "rīkles pārgriešana, mēles izraušana ar visu sakni un līķa apglabāšana jūras rupjajās smiltīs"…

Vai es tiešām to visu redzu? Lengdons prātoja. Brīvmūrnieku iniciāci- jas rituāli jau gadsimtiem ilgi glabāti noslēpumā. Vienīgos jebkad atklātībā nonākušos aprakstus bija sacerējuši vairāki padzīti brāļi. Lengdons, protams, bija lasījis šos aprakstus. Taču redzēt šādu iesvētīšanu pašam ar savām acīm… tas bija kaut kas pavisam cits.

It īpaši šādā redakcijā. Lengdonam jau bija skaidrs, ka šī videofilma ir vienpusīgs propagandas darbs, kurā izlaisti visi cēlākie iniciācijas aspekti un izcelti tikai mulsinošākie. Lengdons zināja, ka ši filma vienas nakts laikā kļūtu par internetā sensāciju. Pret brīvmūrniekiem vērstu sazvērestības teoriju piekritēji mestos tai virsū kā haizivis. Masonu organizācija un it īpaši Pīters Solomons tiktu ievilkts pretrunu vētrā un izmisīgi pulētos novērst postu… kaut arī šis rituāls bija nekaitīgs un tīri simbolisks.

Biedējoši, taču šajā videofilmā bija ietverta arī atsauce uz cilvēka upurēšanu Bībelē… "Abraāma pakļaušanās Augstākajai būtnei, upurējot īza- ku, savu pirmdzimto dēlu". Lengdons iedomājās par Pīteru un vēlējās, kaut helikopters spētu lidot vēl ātrāk.

Videoieraksts mainījās.

Tā pati telpa. Cits vakars. Lielāka klātesošo brīvmūrnieku grupa. Pīters Solomons visu vēroja, sēžot meistara krēslā. Tā bija otrā pakāpe. Nu jau spraigāka. Nomešanās ceļos pie altāra… zvērēšana "mūžīgi slēpt mīklas, ko glabā brīvmūrniecība"… piekrišana saņemt sodu, "pārplēšot krūtis un nometot pukstošo sirdi zemē kā iekšas rijīgiem nezvēriem"…

Tagad arī paša Lengdona sirds mežonīgi pukstēja, bet ekrānā parādījās vēl viens vakars. Vēl vairāk cilvēku. Uz grīdas "darba paklājs" zārka formā.

Trešā pakāpe.

Tas bija nāves rituāls - visbargākais no visām pakāpēm - brīdis, kad iesvētāmo piespiež "stāties pretī personīgās nāves pēdējam izaicinājumam". Lengdons gan pārzināja ši rituāla zinātnisko pārstāstu, taču nekādā gadījumā nebija gatavs tam, ko tagad ieraudzīja.

Slepkavība.

Varmācīgos, straujos, aprautos kadros videofilma atklāja stindzinošu, no upura skatpunkta uzņemtu stāstu par nežēlīgu iesvētāmā noslepkavošanu. Tika tēlots, ka viņam sit pa galvu - arī ar mūrnieka veseri. Tikmēr tika sērīgi stāstīts par "atraitnes dēlu" - Hīrāmu Abifu - ķēniņa Zālamana tempļa galveno arhitektu, kurš labāk bija ar mieru mirt, nekā atklāt slepenās gudrības.

Šī nonāvēšana, protams, tika imitēta, taču uz filmas skatītāju atstāja asinis stindzinošu iespaidu. Pēc nāvējošā trieciena iesvētāmais - tagad "zaudējis savu agrāko patibu" - tika ielikts simboliskā zārkā, kur viņam aizvēra acis un rokas sakrustoja kā nelaiķim. Brīvmūrnieku brāļi piecēlās un noskumuši ielenca mirušo, bet ērģeles atskaņoja sēru maršu.

Šaušalīgā aina bija ārkārtīgi satraucoša.

Un tas vēl nebija viss.

Kad apkārtējie sanāca ap nokauto brāli, apslēptā kamera skaidri atklāja viņu sejas. Tagad Lengdons saprata, ka Solomons nav vienīgais slavenais cilvēks tajā telpā. Viens no vīriem, kuri cieši raudzījās uz zārkā guļošo iesvētāmo, gandrīz ik dienu bija redzams televīzijā.

Ietekmīgs Savienoto Valstu senators.

Ak šausmas…

Kadri atkal nomainījās. Ārā… naktī… tas pats saraustītais filmas materiāls… vīrietis soļo pilsētā pa ielu… vējš kamerai priekšā aizpūš gaišu matu šķipsnu…. viņš nogriežas ap stūri… kamera pievēršas kaut kam, ko viņš tur rokā… dolāra banknote… tuvumā filmēts lielais valsts zīmogs… "visu redzošā acs"… nepabeigtā piramīda… tad kamera strauji atraujas, tālumā atklājot līdzīgu apveidu… milzīgu piramīdai līdzīgu ēku… ar slīpām sānu virsmām, kas paceļas līdz nošķeltai virsmai.

Tempļa nams.

Lengdonā līdz pat dvēseles dzīlēm uzviļņojās šausmas.

Videofilma turpinājās… vīrietis steidzas uz ēkas pusi… augšā pa vairākiem kāpņu posmiem… pie milzīgajām bronzas durvīm… starp divām septiņpadsmit tonnas smagām sfinksām, kas sargā ieeju.

Neofīts, kurš ienāk iniciācijas piramīdā.

Tagad tumsa.

Tālumā skanēja varenas ērģeles… un parādījās jauna aina.

Tempļa zāle.

Lengdons ar pūlēm norija siekalas.

Ekrānā redzamajā, milzīgajā telpā valdīja satraukums. Zem jumta loga mēnessgaismā spīdēja melnais marmora altāris. Ap to krēslos ar ģērētas cūkādas sēdekļiem gaidīja nopietni izcilu trīsdesmit trešās pakāpes brīvmūrnieku padomes locekļi - ieradušies, lai kļūtu par lieciniekiem. Tagad videokamera - lēni un apzināti vadīta - slīdēja pār viņu sejām.

Šausmu pārņemts, Lengdons vērās notiekošajā.

Viss, ko viņš redzēja, bija pilnīgi saprotams. Loģiski, ka pasaules varenākajā pilsētā slavenāko un izglītotāko brīvmūrnieku vidū ir daudzi ietekmīgi un labi pazīstami cilvēki. Patiešām, uzvilkuši garus zīda cimdus, apsējuši brīvmūrnieku priekšautus un izrotājušies ar mirdzošiem dārgakmeņiem, pie altāra sēdēja daži no šis valsts varenākajiem vīriem.

Divi Augstākās tiesas tiesneši…

Aizsardzības ministrs…

Pārstāvju palātas spīkers…

Lengdonam kļuva nelabi, kad kamera turpināja slīdēt pār klātesošo sejām.

Trīs ietekmīgi senatori… tai skaitā arī vairākumu ieguvušās partijas vadonis…

Iekšzemes drošības ministrs…

Un…

CIP direktors…

Lai arī kaismīgi vēlēdamies novērsties, Lengdons to nespēja. Šī aina pat viņam šķita ārkārtīgi hipnotizējoša un satraucoša. Vienā mirklī viņš bija sapratis Sato nemiera un raižu iemeslu.

Kadrā parādījās viens vienīgs satriecošs tēls.

Cilvēka galvaskauss… pildīts ar tumši sarkanu šķidrumu. Slaveno caput mortuum - miroņgalvu - iesvētāmajam sniedza Pīters Solomons. Sveču gaismā iemirdzējās brīvmūrnieku zelta gredzens. Šis sarkanais šķidrums bija vīns… un tomēr tas vizēja kā asinis. Iespaids bija baismīgs.

Piektais tosts, atskārta Lengdons, kurš bija lasījis šī sakramenta tiešu pārstāstu Džona Kvinsija Adamsa "Vēstulēs par brīvmūrnieku organizāciju". Taču redzēt, kā tas notiek… redzēt, kā uz to mierīgi noskatās Amerikas visietekmīgākie cilvēki… tik saistošu ainu Lengdons vēl nekad nebija piedzīvojis.

Iesvētāmais saņēma galvaskausu plaukstās… viņa seja atspīdēja vīna gludajā virsmā.

- Lai šis vīns, ko tagad dzeršu, kļūst man par nāvīgu indi, - viņš skaitīja, - ja es kādreiz apzināti vai ar nodomu lauzīšu savu zvērestu.

Bija skaidrs, ka šis iesvētāmais nolēmis lauzt savu zvērestu visneiedomājamākajā veidā.

Lengdons tik tikko spēja aptvert, kas notiktu, ja ši videofilma nonāktu atklātībā. Neviens to nesaprastu. Valdība tiktu gāzta. Radio pārraidītu antimasonu grupu, fundamentālistu un sazvērestības teoriju piekritēju runas, kas spļautu naidu un bailes, no jauna uzsākot puritāniskas raganu medības.

Patiesība tiks izkropļota, Lengdons sprieda. Kā jau allaž noticis, runājot par brīvmūrniekiem.

Bet patiesībā šīs brālības koncentrēšanās uz nāvi faktiski bija pārdroša dzīvības slavināšana. Brīvmūrnieku rituāli bija radīti, lai atmodinātu dziļi sevi snaudošo cilvēku, izceltu viņu no neziņas tumšā zārka, ieceltu gaismā un liktu atvērt acis. Tikai, piedzīvojot nāvi, cilvēks spēj pilnīgi izprast savu dzīvi. Apzinoties, ka dienas šajā saulē ir skaitītas, viņš var aptvert, cik svarīgi šīs dienas nodzīvot godīgi, taisnprātīgi, kalpojot saviem līdzcilvēkiem.

Brīvmūrnieku iesvētīšana šķiet biedējoša, jo tās nolūks ir pārtapšana. Zvēresti ir nežēlīgi, jo tie iecerēti kā atgādinājums, ka gods un viņa "vārds" ir viss, ko cilvēks var paņemt no šīs pasaules. Mācības ir mistiskas, jo iecerētas kā universālas… tās tika pasniegtas visaptverošā simbolu un metaforu valodā, kas stāvēja pāri reliģijām, kultūrām un rasēm… veidojot vienotu brālīgas mīlestības "vispasaules apziņu".

Uz īsu mirkli Lengdonā uzplaiksnīja cerība. Viņš mēģināja sev iegalvot, ja šī videofilma nonāktu atklātībā, tad cilvēki taptu brivi no aizspriedumiem, iecietīgi un saprastu, ka visos reliģiskajos rituālos ietverti aspekti, kas šķiet biedējoši, ja tos izrauj no konteksta, - krustā sišanas tēlojums, apgraizīšanas rituāli ebrejiem, mirušo kristišana mormoņiem, ļauno garu izdzīšana katoļiem, musulmaņu sieviešu nikābs, šamaniskā dziedināšana transa stāvokli, kaporesa ceremonija ebrejiem, pat Kristus miesas un asins ēšana.

Tas ir tikai sapnis, Lengdons domās sprieda, šī videofilma radīs haosu. Viņš spēja iztēloties, kas notiktu, ja kādā filmā parādītos ietekmīgi Krievijas vai islāma pasaules vadoņi, kuri spiež nažus pie kailām krūtīm, dod cietsirdīgus zvērestus, piedalās imitētās slepkavībās, guļ simboliskos zārkos un dzer vīnu no cilvēka galvaskausa. Pasaulē vienā mirklī saceltos visaptveroši protesti.

Lai Dievs stāv mums klāt…

Ekrānā iesvētāmais cēla galvaskausu pie lūpām. Pagāza… Izdzēra asinssarkano vīnu līdz pēdējai lāsei… tādējādi apzīmogojot savu zvērestu. Tad viņš nolaida galvaskausu un cieši paskatījās uz tiem, kas bija sapulcējušies apkārt. Amerikas visietekmīgākie un uzticamākie cilvēki viņam apmierināti pamāja.

- Esi sveicināts, brāli, - Pīters Solomons sacīja.

Kad attēls izgaisa, Lengdons atskārta, ka pārstājis elpot.

Nebilduši ne vārda, Sato pastiepa roku, aizvēra koferiti un izcēla to viņam no klēpja. Lengdons pagriezās, mēģināja kaut ko pateikt, taču nespēja atrast vārdus. Un nevajadzēja ari. Viņa seja skaidri liecināja par izpratni. Sato izrādījās taisnība. Šovakar bija apdraudēta valsts drošība… neiedomājami milzīga krīze.

118.NODAĻA

Tērpies gurnautā, Malaks staigaja šurpu turpu gar Pītera Solomona braucamkrēslu.

-    Pīter, - viņš čukstus sacīja, izbaudīdams katru sava gūstekņa šausmu mirkli, - tu esi aizmirsis, ka tev ir otra ģimene… tavi brīvmūrnieku brāļi. Ja tu man nepalīdzēsi, es iznīcināšu arī viņus…

Viņam klēpī ieliktā portatīvā datora gaismā Solomons izskatījās gandrīz sastindzis.

-     Lūdzu, - pacēlis galvu, viņš beidzot stomīdamies izdvesa. - Ja šī videofilma nonāks atklātībā…

-    Ja? - Malaks iesmējās. - ]a tā nonāks atklātibā? - Viņš pamāja uz mazo šūnu modemu, kas bija iesprausts portatīvā datora sānos. - Es esmu savienots ar visu pasauli.

-    Tu taču ne…

Un kā vēl, Malaks domās atbildēja, izbaudīdams Solomona šausmas.

-     Tavā varā ir mani apturēt, - viņš sacīja. - Un izglābt savu māsu. Tikai pasaki to, ko es gribu uzzināt. Zudušais vārds ir kaut kur paslēpts, Pīter, un es zinu, ka šis režģis precīzi atklāj meklējamo vietu.

Pīters vēlreiz neizteiksmīgi paskatījās uz simbolu režģi.

-     Varbūt tas palīdzēs tev rast iedvesmu. - Malaks pastiepās pāri Pītera pleciem un nospieda dažus portatīvā datora taustiņus. Ekrānā parādījās elektroniskā pasta programma, un Pīters sastinga. Ekrānā bija redzama elektroniskā pasta vēstule, ko Malaks sagatavoja šajā vakarā, - videodatne, kas adresēta neskaitāmiem lielāko plašsaziņas līdzekļu pārstāvjiem.

Malaks pasmaidīja.

-    Manuprāt, ir pienācis laiks dalities, vai ne?

-     Nevajag!

Pastiepis roku, Malaks uzklikšķināja uz programmas nosūtīšanas pogas. Pīters sāka drudžaini raustīties, nesekmīgi pūlēdamies nogrūst datoru uz grīdas.

-     Nomierinies, Pīter, - Malaks čukstēja. - Tā ir milzīga datne. Lai to nosūtītu, būs vajadzīgas dažas minūtes. - Viņš norādīja uz sūtīšanas progresa indikatoru:

SŪTU ZIŅU: 2% NOSŪTĪTI

-    Ja pateiksi man visu, ko es gribu zināt, tad apturēšu šo elektroniskā pasta vēstuli, un neviens to nekad neieraudzīs.

Kad progresa indikators turpināja pieaugt, Pīters kļuva pavisam bāls.

SŪTU ZIŅU: 4% NOSŪTĪTI

Nu Malaks izcēla datoru no Pītera klēpja un nolika uz krēsla ar cūk- ādas sēdekli. Ekrānu viņš pagrieza tā, lai vecais vīrs varētu noskatīties sūtīšanas progresā. Tad viņš atkal pievērsās Piteram un ielika viņam klēpī lapu ar simboliem.

-     Leģendas vēsta, ka brīvmūrnieku piramīda atklās Zudušo vārdu. Šis ir piramīdas pēdējais kods. Es uzskatu, ka tu zini, kā to izlasīt.

Malaks pameta skatienu uz portatīvo datoru.

SŪTU ZIŅU: 8% NOSŪTĪTI

Solomons nekustīgi raudzījās uz viņu, un pelēkajās acis tagad dega naids.

Ienīsti mani, Malaks nodomāja, jo stiprākas būs šīs emocijas, jo spēcīgāka būs enerģija, kas tiks atbrīvota, pabeidzot rituālu.

Lenglijā Nola Keja piespieda ausij klausuli, cauri helikoptera troksnim gandrīz nespēdama saklausīt, ko Sato runā.

-     Viņi teica, ka pārtraukt datnes sūtīšanu nav iespējams! - Nola kliedza. - Lai atslēgtu vietējo internetā pakalpojumu sniedzēju, būs vajadzīga vismaz stunda; ja viņam ir pieejams bezvadu pakalpojumu sniedzējs, kabeļu internetā atslēgšana tik un tā nespēs aizkavēt ziņas nosūtīšanu.

Mūsdienās ir gandrīz neiespējami apturēt digitālās informācijas plūsmu. Internetam varēja piekļūt pārāk daudzos veidos. Paturot prātā visas fiksētās līnijas, Wi-Fi pieejas vietas, mobilos modemus, satelīta telefonus, supertelefonus un ar elektroniskā pasta opciju aprīkotos plaukstdatorus, potenciālu datu noplūdi var novērst tikai tad, ja tiek iznīcināts avota dators.

-      Es izpētīju jūsu UH-60 specifikāciju sarakstu, - Nola turpināja, - un izskatās, ka tas ir aprīkots ar EMI.

Elektromagnētiskā impulsa jeb EMI lielgabali tagad bija plaši izplatīti likumsargājošajās iestādēs un galvenokārt tika izmantoti, lai no droša attāluma apturētu vajātas automašīnas. Raidot ārkārtīgi koncentrētu elektromagnētiskā starojuma impulsu, EMI lielgabals efektīvi izkausē

elektroniku jebkuram mērķim - automašīnām, mobilajiem telefoniem, datoriem. Saskaņā ar Nolas specifikāciju sarakstu, UH-60 uz šasijas bija uzmontēts ar lāzera vizieri aprīkots sešu gigahercu magnetrons ar piecdesmit decibelu pastiprinājuma ragu, kas dod desmit gigavatu impulsu. Izlādējot šādu impulsu tieši uz klēpjdatoru, tas izcep datora mātesplati un vienā mirkli izdzēš visu cietā diska saturu.

-     No EMI nebūs nekāda labuma, - Sato kliedza pretī. - Objekts atrodas mūra ēkā. Viņš nav saredzams, un mūris pilnībā aizšķērso ceļu elektromagnētiskajam impulsam. Vai tev jau ir kāda ziņa par to, ka videofilma izplatīta?

Nola pameta skatienu uz otru monitoru, kurā pastāvīgi tika meklēti jaunākie ziņu izlaidumi par brīvmūrniekiem.

-    Vēl ne, kundze. Ja tā nonāks atklātībā, mums viss būs zināms jau pēc dažām sekundēm.

-    Ziņojiet par jaunumiem. - Sato beidza sarunu. 'i J

Kad helikopters no debesīm sāka strauji laisties lejup uz Dipona loka pusi, Lengdons aizturēja elpu. Pulciņš gājēju pašķīda uz visām pusēm, kad lidaparāts smagi nosēdās starp kokiem mauriņā tieši uz dienvidiem no slavenās divpakāpju strūklakas, ko bija projektējuši tie paši divi vīri, kuri radīja Linkolna memoriālu.

Pēc trīsdesmit sekundēm Lengdons jau sēdēja rekvizētā Lexus džipā, kas pa Ņūhempšīras avēniju joņoja uz Tempļa nama pusi.

Piters Solomons izmisīgi lauzīja galvu, netikdams gudrs, ko lai iesāk. Prātā bija vienīgi ainas, kurās Ketrina noasiņo pagrabā… un videofilma, kuru viņš nupat noskatījās. Pīters lēni pagrieza galvu uz portatīvā datora pusi, kurš bija novietots uz krēsla vairāku jardu attālumā. Progresa indikators bija aizpildīts jau gandrīz par trešdaļu.

SŪTU ZIŅU: 29% NOSŪTĪTI

Tetovētais vīrietis lēni meta lokus ap kvadrāta formas altāri, šūpodams aizdedzinātu kvēpināmo trauku un kaut ko klusi skandēdams. Pret virsgaismu cēlās biezi baltu dūmu mākoņi. Acis iepletis, viņš šķita nonācis dēmoniskā transā. Pīters pievērsa skatienu senajam nazim, kas gaidīja uz baltās zīda drānas, kura bija izklāta pāri altārim.

Pīteram Solomonam nebija nekādu šaubu par to, ka šonakt viņam šajā templi būs jāmirst. Atlika vienīgi noskaidrot, kā īsti tas notiks. Vai viņam izdosies izglābt savu māsu un brālību… vai arī viņa nāve izrādīsies pilnīgi veltīga?

Viņš palūkojās uz simbolu režģi. Pirmo reizi to ieraugot, mirkļa satricinājums bija Pīteru padarījis aklu… neļaujot skatienam izurbties cauri haosa plīvuram… saredzēt satraucošo patiesību. Toties tagad šo simbolu patiesā nozime viņam bija pavisam skaidra. Viņš ieraudzīja šo režģi pilnīgi citā gaismā.

Solomons saprata, kas tieši viņam darāms. Dziļi ievilcis elpu, viņš caur jumta logu cieši paskatījās uz mēnesi. Tad viņš sāka runāt.

Visas ditenās patiesības ir vienkāršas.

Malaks to bija iemācījies jau sen.

Atrisinājums, ko patlaban skaidroja Pīters Solomons, bija tik elegants un pilnīgs, ka Malaks nešaubījās - tas varēja būt vienīgi patiess. Neticami, taču piramīdas pēdējā koda atšifrējums izrādījās daudz vienkāršāks, nekā viņš jebkad bija iztēlojies.

Zudušais vārds bija atradies man tieši acu priekšā.

Vienā mirkli spožs gaismas stars pāršķēla vēstures un mitu biezo tumsu, kas līdz šim skāva Zudušo vārdu. Kā jau solīts, Zudušais vārds patiešām bija rakstīts senā valodā, un tam piemita mistisks spēks ikvienā filozofijā, reliģijā un zinātnē, kādas jebkad zināmas cilvēcei. Alķīmijā, astroloģijā, kabatā, kristietībā, budismā, rozenkreicismā, brīvmūrniecībā, astronomijā, fizikā, noētikā…

Tagad, stāvēdams šajā iniciāciju telpā pašā lielās Heredom piramīdas augšgalā, Malaks cieši raudzījās uz gadiem ilgi meklēto dārgumu un zināja, ka ir lieliski sagatavojies.

Drīz es kļūšu pilnīgs.

Zudušais vārds ir atrasts.

Keloremas augstienē vientuļš CIP aģents stāvēja atkritumu jūrā, ko bija izgāzis no garāžā atrastajām tvertnēm.

- Kejas kundze? - viņš sacīja, runādams pa telefonu ar Sato analītiķi. - Pārmeklēt viņa atkritumus bija laba doma. Es laikam nupat kaut ko atradu.

Tikmēr Ketrina Solomona sajutās aizvien stiprāka. Ringera laktāta šķīduma infuzija bija veiksmīgi paaugstinājusi viņas asinsspiedienu un mazinājusi mokošās galvassāpes. Tagad viņa sēdēja un atpūtās ēdamistabā, saņēmusi nepārprotamus norādījumus nekustēties. Nervi bija sabeigti, un viņa aizvien lielākā satraukumā gaidīja ziņas par savu brāli.

Kur visi palikuši? CIP kriminālistu brigāde vēl nebija ieradusies, un palikušais aģents joprojām pārmeklēja telpas. Belamī pirmīt sēdēja ēdamistabā kopā ar Ketrinu, taču nu ari viņš bija aizklīdis meklēt kādu informāciju, kas varētu palidzēt izlūkošanas pārvaldei izglābt Pīteru.

Nespēdama nosēdēt dīkā, Ketrina piecēlās, sagrīļojās un tad lēni jo lēni devās uz dzīvojamās istabas pusi. Belamī viņa atrada kabinetā. Arhitekts stāvēja pie atvērtas atvilktnes ar muguru pret Ketrinu, acīmredzot pārāk aizrāvies, lai dzirdētu kādu ienākam.

Viņa piegāja Belami klāt.

-    Voren?

Vecais vīrs satrūkās un pagriezās, ar gurnu aši aizbīdīdams atvilktni. Viņa seja bija satricinājuma un bēdu pilna, pār vaigiem plūda asaras.

-    Kas noticis? - Ketrina pameta skatienu uz atvilktni. - Kas tur ir?

Šķita, ka Belamī nespej parunat. Viņš izskatljas pēc cilvēka, kurš nupat kaut ko ieraudzījis un tagad to no visas sirds nožēlo.

-    Kas ir tajā atvilktnē?! - Ketrina neatlaidās.

Belami asaru pilnās acis ilgi un bēdīgi raudzījās viņā. Beidzot Kapitolija Arhitekts ierunājās:

-    Mēs taču netikām gudri, kāpēc… kāpēc šis cilvēks tik ļoti ienīst jūsu ģimeni.

Ketrina sarauca pieri.

-Jā?

-    Nu… - Belamī aizlūza balss. - Es nupat atradu atbildi.

119.NODAĻA

Tempļa nama augšstava zalē tas, kurš deveja sevi par Mala- ku, stāvēja pie lielā altāra un viegli berzēja galvvidus tīro ādu. Verbum significatium, viņš gatavodamies skandēja. Verbum omnificum. Pēdējā sastāvdaļa beidzot bija atrasta.

Vislielākie dārgumi bieži vien ir visvienkāršākie.

Virs altāra no kvēpināmā trauka tagad vijās smaržīgu dūmu strūkliņas. Tās pacēlās cauri mēnessgaismas staram, veidojot augšup vērstu kanālu, pa kuru varētu netraucēti aizslīdēt atbrīvota dvēsele.

Bija pienācis īstais laiks.

Malaks atvēra trauciņu ar Pītera tumšajām asinīm. Sava gūstekņa acu priekšā viņš iemērca vārnas spalvu koši sarkanajā šķidrumā un pacēla to pie svētā miesas apļa savā galvvidū. Viņš mirkli pakavējās… domādams par to, cik ilgi gaidījis šo nakti. Lielā pārtapšana beidzot bija pavisam tuvu. Kad Zudušais vārds tiks ierakstīts cilvēka prātā, viņš būs gatavs saņemt neiedomājamu varu. Tāds bija senais apoteozes solījums. Līdz šim cilvēcei nebija izdevies īstenot šo solījumu, un Malaks bija darījis, ko spējis, lai tā arī paliktu.

Ar drošu roku Malaks pielika spalvas kātu savai ādai. Viņam nebija vajadzīgs ne spogulis, ne palīdzība, tikai tauste un iztēle. Lēni un rūpīgi viņš sāka rakstīt Zudušo vārdu apaļajā Uroborosā uz savas galvas ādas.

Šausmu pārņemts, Pīters Solomons noskatījās notiekošajā.

Beidzis rakstīt, Malaks aizvēra acis, nolika spalvu un izelpoja līdz galam. Pirmo reizi mūžā viņš sajuta kaut ko tādu, ko vēl nekad nebija piedzīvojis.

Es esmu pilnīgs.

Es esmu vienots.

Gadiem ilgi Malaks bija veidojis mākslas darbu - savu ķermeni - un tagad, tuvojoties galigās pārtapšanas mirklim, varēja sajust katru līniju, kas iegravēta viņa miesā. Es esmu īsts meistardarbs. Perfekts un pabeigts.

- Es tev pateicu to, ko tu vēlējies, - viņa domas pārtrauca Pīters. - Aizsūti kādu palīgā Ketrinai. Un apturi datni.

Pasmaidījis Malaks atvēra acis.

-    Mēs ar tevi vēl neesam visu pabeiguši. - Viņš pagriezās pret altāri, paņēma ceremoniālo nazi un pārlaida pirkstu šaurajam dzelzs asmenim. - šo seno nazi pasūtīja pats Dievs, - viņš sacīja, - lai varētu upurēt kādu cilvēku. Tu taču pirmīt to pazini, vai ne?

Solomona pelēkās acis bija stingas kā akmens.

-    Tas ir unikāls, un es esmu dzirdējis šo leģendu.

-     Leģendu? Naža apraksts atrodams Svētajos Rakstos. Tu netici, ka tas ir patiess?

Pīters tikai nekustīgi skatijās uz savu mocītāju.

Malaks bija iztērējis milzu bagātību, lai atrastu un iegūtu šo vērtīgo lietu, šis akedah jeb īzāka upurēšanas nazis pirms vairāk nekā trim tūkstošiem gadu bija izgatavots no dzelzs meteorīta, kurš nokritis uz zemes. Debesu dzelzs, kā to dēvēja senie mistiķi. Tiek uzskatīts, ka tieši šo nazi Abraāms izmantojis, upurējot savu dēlu īzāku Morija zemes kalnā, kā tas aprakstīts Pirmajā Mozus grāmatā, šim nazim ir pārsteidzoša vēsture - tas atradies pāvestu, nacistu mistiķu, Eiropas alķīmiķu un privātu kolekcionāru ipašumā.

Viņi to sargāja un apbrīnoja, Malaks nodomāja, taču neviens neuzdrošinājās atbrīvot šī naža patieso spēku, izmantojot to īstajam mērķim. Šonakt upurēšanas nazis izpildis savu uzdevumu.

Šis nazis brīvmūrnieku rituālos allaž bijis svēts. Jau pašā pirmajā pakāpē brīvmūrnieki godināja "visdiženāko velti, kāda jebkad sniegta Dievam… Abraāma pakļaušanos Augstākās būtnes gribai, ziedojot īzāku, savu pirmdzimto…".

Izjūtot milzu pacilātību, Malaks notupās un ar nesen uzasināto nazi pārgrieza virves, kas saistīja Pīteru pie braucamkrēsla. Saites nokrita uz grīdas.

Pīters Solomons sāpēs saviebās, mēģinādams pakustināt krampju savilktos locekļus.

-    Kāpēc tu ar mani tā dari? Ko tu ceri panākt?

-     Lai nu kam, bet tev vajadzētu to saprast, - Malaks atbildēja. - Tu esi pētījis senās paražas. Tu zini, ka mistēriju spēks ir atkarīgs no upura… kad cilvēka dvēsele atbrīvojas no ķermeņa. Tā bijis kopš pašiem pirmsākumiem.

-    Tu neko nezini par upuriem, - atteica Pīters, kura balsī kūsāja sāpes un naids.

Lieliski, Malaks nodomāja. Izjūti naidu. Tad mums būs daudz vieglāk.

Malaka tukšais vēders rūca, kamēr viņš staigāja šurpu turpu sava gūstekņa priekšā.

-    Cilvēka asiņu izliešanai piemīt milzīgs spēks. To zināja visi, sākot no senajiem ēģiptiešiem un beidzot ar ķeltu druīdiem, ķīniešiem un actekiem. Cilvēka upurēšana ir maģiska, taču mūsdienu cilvēks ir vārgs, pārāk bailīgs, lai tā ziedotos, pārāk trausls, lai atdotu dzīvību, kas nepieciešama garīgai pārtapšanai. Toties senajos tekstos viss ir skaidri uzrakstīts. Tikai tad, ja ziedots vissvētākais, cilvēks drīkst tuvoties visaugstākajai varai.

-    Tu uzskati mani par svētu ziedojumu?

Tagad Malaks skaļi iesmējās.

-    Tu patiešām vēl neko neesi sapratis, vai ne?

Pīters savādi paskatījās uz viņu.

-    Vai tu zini, kāpēc man mājās atrodas tā tvertne? - Malaks iespieda rokas sānos un izvingrināja savu sarežģīti rotāto ķermeni, ko vēl aizvien sedza tikai gurnauts. - Es esmu trenējies… gatavojies… gaidījis to mirkli, kad būšu tikai prāts… kad tikšu atbrīvots no šis mirstīgās čaulas… kad būšu ziedojis šo skaisto ķermeni dieviem kā upuri. Es esmu visdārgākais! Es esmu šķīstais, baltais jērs!

Pārsteigts Pīters pavēra muti, taču nespēja izteikt ne vārda.

-     Jā, Plter, dieviem jāziedo tas, kas cilvēkam ir visdārgākais. Viņa visšķistākā, baltā dūja… viņa visdārgākais un vērtīgākais upuris. Tu man neesi dārgs. Tu neesi cienīgs upuris. - Malaks nikni paskatījās uz viņu. - Vai tad tu nesaproti? Tu neesi upuris, Pīter… tas esmu es. Mana ir tā miesa, kas kļūs par upuri. Es esmu upuris. Paskaties uz mani. Es esmu gatavojies, padarījis sevi par sava pēdējā ceļojuma cienīgu. Es esmu ziedojums!

Pīters joprojām nespēja parunāt.

-    Lielākais noslēpums ir prasme nomirt, - Malaks turpināja. - Brīvmūrnieki to saprot. - Viņš norādīja uz altāri. - Jūs pielūdzat senas patiesības un tomēr esat gļēvuļi. Jūs izprotat upura spēku un tomēr turaties drošā attālumā no nāves, imitējot slepkavības un nāves rituālus bez asinīm. Šonakt jūsu simboliskais altāris kļūs par liecinieku savam patiesajam spēkam… un patiesajam nolūkam.

Malaks cieši satvēra Pltera Solomona kreiso roku un iespieda viņam plaukstā akedah naža spalu. Kreisā roka kalpo tumsai. Arī tas bija ieplānots. Šajā ziņā Pīteram nebūs izvēles. Malaks nespēja iztēloties lielāku un simboliskāku ziedojumu - drīz šis vīrs tieši uz šī altāra iegrūdis īpašo nazi sirdī upurim, kura mirstīgā miesa kā dāvana ietīta mistisku simbolu šķidrautā.

Šādi ziedojot sevi, Malaks ieņems savu vietu dēmonu hierarhijā. Patiesā vara slēpās tumsā un asinīs. To zināja senās tautas un adepti, kuri atbilstoši savai dabai izvēlējās, kurā pusē nostāties. Malaks savu izvēli bija izdarījis prātīgi. Haoss ir visuma dabas likums. Vienaldzība ir entropijas dzinējspēks. Cilvēka apātija ir auglīga zeme, kurā tumšie gari audzē savas sēklas.

Es esmu viņiem kalpojis, un viņi mani uzņems kā dievu.

Pīters nekustējās. Viņš tikai nenovērsdamies raudzījās uz seno nazi, ko cieši turēja plaukstā.

-    Es gribu, lai tu to izdari, - Malaks izsmejoši sacīja. - Es labprātīgi upurēju sevi. Tagad ir zināma tava pēdējā loma. Tu mani pārveidosi. Tu mani atbrīvosi no miesas. Tu to izdarīsi, jo citādi zaudēsi savu māsu un brālību. Tu patiešām paliksi viens. - Viņš apklusa un uzsmaidīja savam gūsteknim. - Uzskati to par savu pēdējo sodu.

-     Nogalināt tevi? Sodīt? - Pīters lēni pacēla galvu un paskatījās uz Malaku. - Tu domā, ka es svārstīšos? Tu noslepkavoji manu dēlu. Manu māti. Visu manu ģimeni.

-    Nē! - Malaks iekliedzās tik spēji, ka pārbiedēja pats sevi. - Tu kļūdies! Es nenoslepkavoju tavas ģimenes locekļus! To izdariji tul Tieši tu izlēmi atstāt Zakariju cietumā! Un ar to viss ari sākās! Tu nogalināji savu ģimeni, Pīter, nevis es!

Pītera pirkstu kauliņi kļuva balti, kad viņš dusmās sažņaudza naža spalu.

-    Tu nezini, kāpēc es atstāju Zakariju cietumā.

-     Es zinu visu! - Malaks cirta pretī. - Es tur biju. Tu apgalvoji, ka centies viņam palīdzēt. Vai tu viņam mēģināji palīdzēt, kad piedāvāji izvēlēties starp bagātību un gudrību? Vai tu viņam mēģināji palīdzēt, kad izvirzīji ultimātu un liki iestāties brīvmūrniekos? Kas tas par tēvu, kurš liek bērnam izvēlēties "bagātību vai gudribu" un cer, ka viņš spēs ar to tikt galā! Kas tas par tēvu, kurš pamet savu dēlu cietumā, nevis aizved viņu mājās, drošībā! - Tagad Malaks nostājās Pīteram priekšā un notupās tā, ka viņa tetovētais vaigs atradās tikai dažu collu attālumā no vecā vīra sejas. - Bet, pats galvenais… kas tas par tēvu, kurš skatās acīs pats savam dēlam… lai arī pēc tik daudziem gadiem… un viņu pat nepazīsti

Šie vārdi vairākas sekundes atbalsojās zāles akmens sienās.

Tad iestājās klusums.

Pēkšņi šķita, ka Pīters Solomons izrāvies no sava transa. Nu viņa seju apēnoja pilnīga neticība.

jā, tēvs. Tas esmu es. Malaks daudzus gadus bija gaidījis šo bridi… lai atriebtos cilvēkam, kurš viņu pametis… lai cieši ieskatītos viņa pelēkajās acīs un atklātu patiesību, ko glabājis visus šos gadus. Tagad šis brīdis bija pienācis, un Malaks runāja lēnām, ilgodamies redzēt, kā viņa vārdu smagums pamazām sadragās Pītera Solomona dvēseli.

-    Tev vajadzētu priecāties, tēvs. Tavs pazudušais dēls ir atgriezies.

Pītera seja bija bāla kā nāve.

Malaks izbaudīja katru mirkli.

-     Paša tēvs izlēma atstāt mani cietumā… un tajā mirkli es nozvērējos, ka tā būs pēdējā reize, kad viņš mani atraida. Es vairs nebiju viņa dēls. Zakarijs Solomons pārstāja eksistēt.

Tēva acīs pēkšņi sariesās divas vizošas asaras, un Malaks nodomāja, ka nekad mūžā nav redzējis kaut ko tik skaistu.

Solomons apvaldīja asaras, lūkodamies acīs Malakam, it kā būtu viņu ieraudzījis pirmo reizi.

-    Cietuma priekšniekam bija vajadzīga tikai nauda, - Malaks turpināja, - taču tu atteicies. Un tev pat prātā neienāca, ka mana nauda ir tikpat zaļa kā tavējā. Cietuma priekšniekam bija vienalga, kurš viņam maksā; galvenais, lai tikai samaksā. Kad es piedāvāju dāsnu atalgojumu, viņš izraudzījās slimīgu ieslodzīto apmēram manā augumā, uzvilka viņam manas drēbes un piekāva nabadziņu līdz nepazīšanai. Tās fotogrāfijas, ko tu redzēji… un slēgtais zārks… tajā nebiju es. Tas bija svešs cilvēks.

Pītera saraudātā seja liecināja par mokām un neticību.

-     Ak dievs… Zakarij.

-    Es vairs neesmu Zakarijs. Iznācis no cietuma, viņš kļuva citāds.

Nenobriedušais augums un bērnišķīgā seja krasi mainījās, kad ķermenis tika piepludināts ar eksperimentāliem augšanas hormoniem un steroīdiem. Pat viņa balss saites tika sabojātas, pārvēršot zēnisko balsi pastāvīgā čukstā.

Zakarijs kļuva par Andru.

Andrs kļuva par Malaku.

Un šonakt… Malaks kļūs par savu diženāko iemiesojumu.

Tobrīd Keloremas augstienē Ketrina Solomona stāvēja pie atvērtās rakstāmgalda atvilktnes un cieši skatījās uz to, ko varēja nodēvēt vienīgi par fetišista krātu vecu avīžrakstu un fotogrāfiju kolekciju.

-     Es nesaprotu, - viņa sacīja, pagriezdamās pret Belamī. - šis vājprātīgais acīmredzot bija kā apsēsts ar manu ģimeni, bet…

-     Skaties tālāk, - mudināja Belamī, apsēzdamies un vēl aizvien izskatīdamies dziļi satriekts.

Ketrina turpināja rakņāties pa avīžrakstiem. Katrs no tiem bija saistīts ar Solomonu ģimeni - Pītera daudzie panākumi, Ketrinas pētījumi, viņu mātes Izabelas šausmīgā slepkavība, Zakarijs Solomons kā narkomāns, ieslodzītais un brutālas nogalināšanas upuris Turcijas cietumā.

Šī mānija kolekcionēt materiālus par Solomonu ģimeni šķita vairāk nekā fanātiska, tomēr Ketrina vēl nebija atradusi neko tādu, kas varētu liecināt par tās iemeslu.

Un tad viņa ieraudzīja fotogrāfijas. Pirmajā Zakarijs bija redzams stāvam līdz ceļiem debeszilā ūdenī, bet fonā vīdēja nobalsinātu māju puduri. Grieķija? Viņa nosprieda, ka šī fotogrāfija uzņemta Eiropā tajos laikos, kad Zaks tik bezatbildīgi lietoja narkotikas. Savādi, taču Zaks izskatījās veselīgāks nekā dzeltenās preses uzņēmumos, kur redzams novārdzis pusaudzis izklaidējamies kopā ar narkotiku lietotājiem. Viņš likās sportiskāks, stiprāks, nobriedušāks. Ketrina nespēja atcerēties, ka būtu redzējusi viņu tik mundru.

Neizpratnes pārņemta, viņa pētīja fotogrāfijas datumu.

Bet tas taču nav… iespējams.

Gandrīz vesels gads pēc Zakarija nāves.

Pēkšņi Ketrina sāka drudžaini pārskatīt fotogrāfiju kaudzi. Visos attēlos bija redzams Zakarijs Solomons… kurš pamazām kļuvis aizvien vecāks. Ši kolekcija līdzinājās no attēliem veidotai autobiogrāfijai, kas apraksta lēnu pārtapšanu. Bet dažās fotogrāfijās Ketrina ieraudzīja iespaidīgas pārmaiņas. Zakarija ķermenis it kā sācis pārveidoties - izspiedušies muskuļi, sejas vaibsti mainījušies acīmredzami pārspīlētas ste- roidu lietošanas dēļ. Šķita, ka viņa augums kļuvis divkārt smagāks un skatienā iezadzies biedējošs niknums.

Es pat nepazīstu šo cilvēku!

Viņš nemaz nelīdzinājās tam Ketrinas jaunajam brāļadēlam, kādu viņa atcerējās.

Nonākusi līdz fotogrāfijai, kurā viņš redzams ar noskūtu galvu, Ketrina sajuta, ka ceļgali saļogās. Tad viņas rokās nonāca kailā ķermeņa attēls… Tajā Zakarija miesu rotāja pirmie tetovējumi.

Viņai gandrīz apstājās sirds.

- Ak dievs…

120.NODAĻA

-        Tagad pa labi! - Lengdons sauca no rekvizēta Lexus džipa aizmugures sēdekļa.

Simkinss strauji nogriezās S ielā un stūrēja pa aleju apdzīvotā rajonā. Kad viņi tuvojās Sešpadsmitās ielas stūrim, pa labi parādījās Tempļa nama apveids.

Aģents uzmanīgi nopētīja lielo ēku. Izskatījās, ka uz Romas Panteo- na kāds būtu uzbūvējis piramīdu. Viņš sagatavojās nogriezties pa labi - Sešpadsmitajā ielā, kur atradās galvenā ieeja ēkā.

-    Nevajag nogriezties! - Lengdons norādīja. - Brauciet taisni! Palieciet S ielā!

Paklausīdams Simkinss turpināja braukt gar ēkas austrumu pusi.

-     Krustojumā ar Piecpadsmito ielu, - Lengdons sauca, - nogriezieties pa labi!

Simkinss rīkojās saskaņā ar norādēm un jau pēc dažiem mirkļiem nonāca pie gandrīz neredzamā, nebruģētā piebraucamā ceļa, kas sadalīja divās daļās dārzus aiz Tempļa nama. Nogriezušies viņi devās tālāk aiz ēkas.

-     Skatieties! - Lengdons uzsauca, rādīdams uz vientuļu automašīnu, kas bija novietota netālu no pagalma puses ieejas. Tas bija liels furgons. - Viņi ir šeit.

Kad Simkinss apturēja džipu un izslēdza motoru, visi klusi izkāpa un sagatavojās doties iekšā. Aģents vērīgi aplūkoja monolīto būvi.

-    Jūs teicāt, ka Tempļa zāle atrodas augšā.

Norādīdams uz ēkas jumta daļu, Lengdons pamāja.

-     Nošķeltās piramīdas augšgalā patiesībā ir virsgaisma.

Simkinss apsviedās pret Lengdonu.

-    Tempļa zālē ir jumta logs?

Lengdons savādi paraudzījās uz viņu.

-     Protams. Acs uz debesim… tieši virs altāra.

UH-60 bija nolaidies Dipona lokā un darbojās brīvgaitā.

CIP Drošības pārvaldes direktore Sato pasažieru sēdekli grauza nagus, gaidīdama ziņas no savas komandas.

Beidzot rācijā iesprakšķējās Simkinsa balss.

-      Direktore?

-    Sato klausās, - viņa noskaldīja.

-    Mēs ejam iekšā, taču man ir jauna ziņa.

-    Klājiet vaļā.

-    Lengdona kungs mani nupat informēja, ka telpā, kurā šobrīd acīmredzot atrodas meklējamais objekts, ir ļoti liels jumta logs.

Sato vairākas sekundes apdomāja šo informāciju.

-    Sapratu. Paldies. Simkinss beidza sarunu.

Izspļāvusi naga gabaliņu, Sato pagriezās pret pilotu.

-    Ceļamies augšā.

121.NODAĻA

Tāpat kā jebkurš tēvs, kurš zaudējis bērnu, Pīters Solomons bija bieži iztēlojies, cik gadu šobrīd būtu viņa zēnam… kā viņš būtu izskatījies… un par ko būtu kļuvis.

Tagad Pīters Solomons bija saņēmis atbildes uz saviem jautājumiem.

Milzīgais, tetovētais radījums viņa priekšā bija nācis pasaulē kā mazītiņš, visu lolots zīdainītis… mazais Zaks saritinājies klūgu gultiņā… sper pirmos nedrošos soļus pa tēva kabinetu… mācās izrunāt pirmos vārdus. Kā nevainīgā, mīlētā bērnā varēja izaugt tāds ļaunums? Tas vēl aizvien bija viens no cilvēka dvēseles paradoksiem. Pīteram jau agri bija nācies samierināties - dēla dzīslās gan plūst tēva asinis, taču sirds, kura šīs asinis pārsūknē, pieder dēlam pašam. Tā bija neatkārtojama un sevišķa… gluži kā visuma izraudzīta.

Mans dēls… viņš nogalināja manu māti, manu draugu Robertu Lengdonu un droši vien arī manu māsu.

Pītera sirdi pārpludināja salts nejutīgums, kad viņš ielūkojās dēlam acīs, meklēdams kādu saikni… kaut ko pazīstamu. Šīs acis gan bija pelēkas kā Pīteram, tomēr šķita pilnīgi svešas un pilnas ar gandrīz pārdabisku naidu un atriebīgumu.

-     Vai tev pietiks spēka? - dēls jautāja izaicinošā tonī, pametis skatienu uz upurēšanas nazi, ko Pīters žņaudza rokā. - Vai tu spēsi pabeigt to, ko esi uzsācis pirms tik daudziem gadiem?

-     Dēls… - Solomons gandrīz nepazina pats savu balsi. - Es… es tevi… mīlēju.

-     Tu divreiz mēģināji mani nogalināt. Tu pameti mani cietumā. Tu sašāvi mani uz Zaķa tilta. Tagad pabeidz to!

Uz mirkli Solomonam šķita, ka viņš peld ārpus sava ķermeņa. Viņš vairs nepazina sevi. Viņam nebija rokas, nebija matu, viņš bija ieģērbts melnā kreklā, sēdēja braucamkrēslā un cieši turēja senu nazi.

-     Pabeidz to! - vīrietis atkal iekliedzās tik spēji, ka tetovējumi uz viņa krūtīm saviļņojās. - Manis nogalināšana būs vienīgais veids, kā izglābt Ketrinu… vienīgais veids, kā izglābt tavu brālību!

Solomona skatiens aizslīdēja pie portatīvā datora un modema.

SŪTU ZIŅU: 92% NOSŪTĪTI

Prāts nespēja atbrīvoties no tēliem, kuros Ketrina noasiņoja lidz nāvei… un kuros bija redzami viņa brīvmūrnieku brāļi.

-     Vēl ir laiks, - vīrietis čukstus sacīja. - Tu zini, ka tā ir vienīgā iespēja. Atbrīvo mani no šīs mirstigās čaulas.

-     Lūdzu, - Solomons izdvesa. - Nedari to…

-     Tu to izdarīji! - vīrietis nošņāca. - Tu piespiedi savu bērnu izdarīt neiespējamu izvēli! Vai tu atceries to vakaru? Bagātība vai gudrība? Tonakt tu mani atstūmi uz visiem laikiem. Taču es esmu atgriezies, tēvs… un šonakt ir tava kārta izvēlēties. Zakarijs vai Ketrina? Kurš? Vai tu nogalināsi savu dēlu, lai glābtu savu māsu? Vai tu nogalināsi dēlu, lai glābtu savu brālību? Savu valsti? Vai ari tu gaidīsi, kamēr būs par vēlu? Kamēr Ketrina būs mirusi… kamēr videofilma nonāks atklātībā… kamēr tu būsi spiests visu atlikušo dzīvi pavadīt ar apziņu, ka varēji novērst šīs traģēdijas. Laika vairs nav daudz. Tu zini, kas jādara.

Pīteram sāpēja sirds. Tu neesi Zakarijs, viņš domās sprieda. Zakarijs miris jau sen, sen. Lai kas tu arī būtu… lai no kurienes tu būtu nācis… es neesmu tevi radījis. Neticēdams pats saviem vārdiem, Pīters Solomons tomēr saprata, ka būs spiests izvēlēties.

Viņam vairs nebija laika.

Uzmeklē Lielās kāpnes!

Roberts Lengdons brāzās pa tumšiem gaiteņiem, joņodams uz ēkas centra pusi. Tērners Simkinss turējās viņam aiz muguras. Kā jau paredzēts, Lengdons ieskrēja ēkas galvenajā Atrijā.

lekšpagalms - astoņas doriešu kolonnas no zaļa granīta, melna marmora statujas, pie griestiem piekārtas sveču lustras, teitoņu krusti, divgalvainu fēniksu medaljoni un sienu svečturi Hermeja galvas formā - līdzinājās grieķu, romiešu un ēģiptiešu kapeņu apvienojumam.

Lengdons pagriezās un aizskrēja pie platajām marmora kāpnēm Āt- rija tālākajā galā.

-     Tās ved tieši uz Tempļa zāli, - viņš čukstus paskaidroja, kopā ar aģentu iedams augšā pa kāpnēm tik ātri un klusi, cik vien bija iespējams.

Pirmajā kāpņu laukumiņā Lengdons nonāca aci pret aci ar slavenā brīvmūrnieka Alberta Paika bronzas krūšutēlu, kurā bija iegravēts viņa slavenākais citāts: "Tas, ko esam darījuši tikai savā labā, nomirst kopā ar mums; tas, ko esam darījuši citu un pasaules labā, paliek un kļūst nemirstīgs."

Tempļa zāles noskaņā Malaks bija samanījis jūtamas pārmaiņas, it kā virspusē būtu izlauzušās visas vilšanās un sāpes, ko Piters Solomons jebkad izjutis… Un tagad tās kā lāzera stars koncentrējās uz Malaku.

jā… ir laiks.

Pīters Solomons bija piecēlies no braucamkrēsla un tagad stāvēja ar seju pret altāri, cieši turēdams rokā nazi.

-    Izglāb Ketrinu, - Malaks mudināja, vilinādams Pīteru uz altāra pusi, kāpdamies atpakaļ un beidzot apguldamies uz baltā šķidrauta, ko jau bija sagatavojis. - Dari to, kas tev jādara.

Juzdamies kā murgā, Pīters lēni virzījās uz priekšu.

Malaks atgūlās uz muguras un cieši raudzījās uz ziemas mēnesi, kas vīdēja jumta logā. Lielākais noslēpums ir prasme nomirt. Ideālāku brīdi bija grūti iedomāties. Greznojies ar laikmetu Zudušo vārdu, es sevi ziedoju caur mana tēva kreiso roku. Malaks dziļi ievilka elpu. Saņemiet mani, dēmoni, jo šī ir mana miesa, kas tiek sniegta jums.

Nostājies līdzās altārim, Pīters Solomons trīcēja. Asaru pilnajās acīs mirdzēja izmisums, šaubas, sāpes. Viņš vēl pēdējo reizi paskatījās uz modemu un portatīvo datoru otrā zāles malā.

-     Izvēlies, - Malaks čukstēja. - Atbrīvo mani no miesas. Dievs to vēlas. Tu to vēlies. - Viņš nolaida rokas gar sāniem un izliecās uz augšu, sniegdams pretī savu krāšņo divgalvaino fēniksu. Palīdzi nomest miesu, kas ietērpj manu dvēseli.

Šķita, ka Pītera asaru pilnās acis raugās Malakam cauri, viņu pat neredzot.

-    Es nogalināju tavu māti! - Malaks čukstēja. - Es nogalināju Robertu Lengdonu! Manis dēļ mirst tava māsa! Es iznīcinu tavu brālību! Dari, kas tev jādara!

Pīters Solomons savilka seju absolūta izmisuma un nožēlas grimasē. Atmetis galvu un ciešanās iekliedzies, viņš pacēla nazi.

Roberts Lengdons un aģents Simkinss aizelsušies pieskrēja pie Tempļa zāles durvīm brīdī, kad aiz tām atskanēja asinis stindzinošs kliedziens. Tā bija Pītera balss. Lengdons par to bija pārliecināts.

Kliedzienā skanēja neapvaldītas mokas.

Esmu ieradies par vēlu!

Nelikdamies ne zinis par Simkinsu, Lengdons satvēra abus rokturus un atrāva vaļā durvis. Šaušalīgā aina, kas pavērās viņa priekšā, apstiprināja Lengdona ļaunākās aizdomas. Blāvi izgaismotās zāles centrā pie lielā altāra stāvēja vīrietis ar noskūtu galvu. Viņam mugurā bija melns krekls, bet rokā cieši satverts liels nazis.

Iekams Lengdons paguva kaut pakustēties, vīrietis iedūra cilvēkam, kas gulēja uz altāra.

Malaks bija aizvēris acis.

Tik skaisti. Tik nevainojami.

Mēnessgaismā iemirdzējās augstu paceltais akedah naža asmens. Virs Malaka gaisā vijās smaržīgu dūmu spirāles, sagatavodamas ceļu viņa dvēselei, kurai drīz jākļūst brīvai. Kad nazis triecās lejup, svētajā telpā vēl aizvien atbalsojās Pītera vientulīgais moku un izmisuma kliedziens.

Es esmu cilvēka upura asiņu un vecāku asaru slacīts.

Malaks gaidīja šo lielisko triecienu.

Viņa pārtapšanas mirklis bija pienācis.

Neticami, taču viņš nejuta sāpes.

Ķermeni piepildīja dimdoša vibrācija, apdullinoša un dobja. Telpa sāka drebēt, un no augšas viņu apžilbināja spoža, balta gaisma. Debesīs plosījās auri.

Un Malaks saprata, ka tas ir noticis.

Tieši tā, kā viņš iecerējis.

Lengdons neatcerējās, ka būtu meties skriet pie altāra, kad virs galvas parādījās helikopters. Viņš neatcerējās arī to, ka būtu ar izstieptām rokām lēcis uz priekšu… steidzies uz melnajā kreklā ģērbtā vīrieša pusi… izmisīgi pūlējies nogāzt viņu zemē, iekams nazis iedurts otro reizi.

Viņš attapās bridi, kad uzgrūdās stāvošajam cilvēkam un ieraudzīja spilgtu gaismu, kas pa jumta logu apspīdēja altāri. Viņš bija domājis, ka uz altāra ieraudzīs Pītera Solomona asiņaino līķi, taču uz gaismā vizošajām kailajām krūtīm vispār nebija asiņu… tikai tetovējuma raksts. Līdzās vīrietim gulēja salauztais nazis, kas acīmredzot bija ietriekts akmens altārī, nevis miesā.

Kopā ar vīrieti melnajās drānās nogāzies uz cietās akmens grīdas, Lengdons ieraudzīja apsaitēto labās rokas stumbeni un samulsis aptvēra, ka nupat nogrūdis zemē Pīteru Solomonu.

Kad abi kopā aizslīdēja pa akmens grīdu, no augšas žilbinoši uzplaiksnīja helikoptera prožektori. Lidaparāts dārdēja zemu, tā sliedes burtiski skāra plato stikla virsmu.

Helikoptera priekšgalā griezās savāds ierocis, mērķēdams lejup cauri stiklam. Lāzera tēmēkļa sarkanais stars izgriezās cauri jumta logam un dejodams aizslīdēja pāri grīdai tieši pie Lengdona un Solomona.

Nē!

Taču no augšas nebija dzirdams neviens šāviens… tikai helikoptera rotoru troksnis.

Lengdons nejuta neko, tikai neparastu enerģijas vilni, kas izšāvās cauri viņa ķermeņa šūnām. Viņam aiz galvas uz krēsla ar cūkādas sēdekli dīvaini nošņāca portatīvais dators. Viņš vēl paguva apsviesties un ieraudzīja, kā datora ekrāns piepeši nozibsnī un izdziest. Diemžēl pēdējā redzamā ziņa bija pietiekami skaidra:

SŪTU ZIŅU: 100% NOSŪTĪTI

Celies augšā! Nolādēts! Augšā!

UH-60 pilots lika rotoriem darboties ar pārslodzi, pūlēdamies panākt, lai sliedes nepieskartos lielā jumta loga stiklam. Viņš zināja, ka rotoru radītais sešus tūkstošus mārciņu lielais pacelšanās spēks jau tāpat draudēja sašķaidīt stiklu. Diemžēl piramīdas slīpums novirzīja šo spiedienu uz sāniem, neļaujot helikopteram pacelties.

Augšā! Ātri!

Pilots sasvēra helikoptera priekšgalu, cenzdamies aizslīdēt prom, taču kreisais statnis atsitās pret stikla centru. Tikai uz mirkli, bet ar to pilnīgi pietika.

Tempļa zāles milzīgais jumta logs izšķīda stikla un vēja virpulī… pāri telpai nogāzās asu šķembu straume.

Zvaigznes, kas krīt no debesīm.

Malaks uzmanīgi vērās skaistajā, baltajā gaismā un redzēja, kā uz viņa pusi birst vizuļojošu dārgakmeņu plīvurs… tas krita aizvien straujāk… it kā steigdamies ieskaut viņu savā krāšņumā.

Piepeši uzradās sāpes.

Visur.

Tās dūra. Dedzināja. Grieza. Naži kā žiletes ieurbās mīkstā miesā. Krūtīs, kaklā, augšstilbos, sejā. Viņa ķermenis vienā rāvienā sastinga. Asinīm pilnā mute iekliedzās, kad sāpes izrāva viņu no transa. Baltā gaisma virs galvas pārveidojās, un pēkšņi kā pēc burvja mājiena gaisā uzradās helikopters, kura dārdošie rotori dzina ledainu vēju Tempļa zālē, stindzinot Malaku līdz pat sirds dziļumiem un izkliedējot vīraka dūmu strūkliņas līdz telpas tālākajiem kaktiem.

Pagriezis galvu, Malaks ieraudzīja upurēšanas nazi, kas salauzts gulēja viņam līdzās, satriekts pret granīta altāri, ko klāja sašķaidīta stikla sega. Pat pēc visa, ko es viņam esmu nodarījis… Pīters Solomons novirzīja nazi. Viņš atteicās izliet manas asinis.

Aizvien pieaugošās šausmās Malaks pacēla galvu un uzmanīgi paskatījās uz savu ķermeni, šim dzīvajam artefaktam vajadzēja kļūt par viņa lielo upuri. Taču tagad tas bija vienās driskās. Viņa ķermenis mirka asinīs… miesā bija sadūrušās neskaitāmas milzīgas stikla šķembas.

Malaks vārgi nolaida galvu atpakaļ uz akmens altāra un uzmanīgi palūkojās augšup. Helikopters bija nozudis, un vietā bija uzradies klusējošs ziemas mēness.

Plati iepletis acis, Malaks gulēja, tverdams pēc elpas… viens pats uz lielā altāra.

122.NODAĻA

Lielākais noslēpums ir prasme nomirt.

Malaks saprata, ka viss nogājis greizi. Nebija nekādas spožas gaismas. Nekādas brīnumainas uzņemšanas. Tikai tumsa un neizturamas sāpes. Pat acīs. Viņš nespēja saskatīt neko un tomēr juta, ka apkārt notiek rosība. Skanēja balsis… cilvēku balsis… savādi, taču viena no tām bija Roberta Lengdona balss. Kā gan tas iespējams?

-     Viņai nekas nekaiš, - Lengdons nemitīgi atkārtoja. - Ar Ketrinu viss ir labi, Pīter. Ar tavu māsu viss ir kārtībā.

Nē, Malaks nodomāja. Ketrina ir mirusi. Viņai jābūt mirušai.

Malaks vairs neko neredzēja un nespēja saprast, vai viņa acis vispār ir vajā. Taču viņš dzirdēja, kā aizlido helikopters. Tempļa zālē pēkšņi iestājās miers. Malaks juta, kā zeme glāsmainā ritmā kļūst nemierīga… it kā okeāna dabiskās plūdmaiņas iztraucētu gaidāma vētra.

Haoss no kārtības.

Tagad klaigāja nepazīstamas balsis - tās aizgūtnēm runāja ar Lengdonu par portatīvo datoru un videodatni. Ir jau par vēlu, Malaks domās iebilda. Posts jau ir nodarīts. Šobrīd videofilma kā meža ugunsgrēks izplatās pa visiem satriektās pasaules stūriem, iznīcinot brālības nākotni. Tie, kuri patiešām spēj izplatīt gudrību, ir jāiznīcina. Tieši cilvēces neziņa palīdz haosam vairoties. Gaismas trūkums uz zemes baroja Malaka gaidošo Tumsu.

Esmu paveicis dižus darbus, un drīz es tikšu uzņemts kā ķēniņš.

Malaks sajuta, ka pie viņa pienācis cilvēks. Viņš zināja, kurš tas ir, - varēja saost svētās eļļas, kas ieberzētas tēva noskūtajā ķermenī.

-     Es nezinu, vai tu vari mani dzirdēt, - Pīters Solomons iečukstēja viņam ausī. - Taču es gribu, lai tu kaut ko zinātu. - Viņš ar pirkstu pieskārās svētajai vietai Malaka galvvidū. - Tas, ko tu te uzrakstīji… - Viņš ieturēja pauzi. - Tas nav Zudušais vārds.

Protams, ka ir, Malaks nodomāja. Tu mani par to neapšaubāmi pārliecināji.

Saskaņā ar leģendu Zudušais vārds bija uzrakstīts valodā, kas ir tik sena un mistiska, ka cilvēce jau gandrīz aizmirsusi, kā to izlasīt. Pīters bija atklājis, ka šī noslēpumainā valoda patiesībā ir senākā pasaulē.

Simbolu valoda.

Izsakoties simboloģijas idiomās, tikai viens simbols ir augstāks par visiem pārējiem. Šis senākais un universālākais simbols apvieno visas senās tradīcijas vienā vienīgā attēlā, kas apzīmē ēģiptiešu saules dieva apgaismību, alķīmijas zelta triumfu, Filozofu akmens gudrību, rozen- kreiciešu rozes šķīstību, Radīšanas mirkli, Visu astroloģiskās saules kundzību un pat visu zinošo, "visu redzošo aci", kas pacēlusies virs nepabeigtās piramīdas.

Circumpunct. Avota simbols. Visu lietu izcelsme.

Tieši tā Pīters viņam pirms brīža bija pateicis. Sākumā Malaks izjutis skepsi, taču tad vēlreiz paskatījies uz simbolu režģi un atskārtis, ka piramīdas zīmējums norāda tieši uz vienīgo circumpunct simbolu - apli ar punktu centrā. Brīvmūrnieku piramīda ir karte, Malaks nodomāja, atcerējies leģendu, kura norāda uz Zudušo vārdu. Šķita, ka tēvs galu galā tomēr sacījis patiesību.

Visas diženās patiesības ir vienkāršas.

Zudušais vārds nav nekāds vārds… tas ir simbols.

Malaks bija dedzīgi uzrakstījis diženo circumpunct simbolu sev uz galvas. To darot, viņš sajuta spēka un gandarījuma uzplūdu. Mans meistardarbs un ziedojums ir pabeigts. Tagad viņu gaidīja tumsas spēki. Viņš tiks atalgots par savu darbu. Nu vajadzēja pienākt viņa slavas mirklim…

Taču pēdējā mirklī viss bija nogājis šaušalīgi greizi.

Pīters vēl aizvien stāvēja dēlam aiz galvas, izrunādams vārdus, ko Malaks tikai ar pūlēm spēja aptvert.

-     Es tev sameloju, - Pīters sacīja. - Man nekas cits neatlika. Ja es būtu atklājis īsto Zudušo vārdu, tu nebūtu man noticējis un nebūtu arī sapiatis.

Zudušais vārds… nav šis simbols ar punktu vidū?

-     Patiesībā, - Pīters turpināja, - Zudušais vārds ir zināms visiem… taču to pazīst tikai daži.

Šie vārdi atbalsojās Malaka prātā.

-     Tu paliksi nepilnīgs, - Pīters sacīja, saudzīgi uzlikdams plaukstu uz Malaka galvvidus. - Tavs darbs vēl nav paveikts. Bet… lai kur tu arī tagad dotos, lūdzu, zini… tu esi mīlēts.

Nez kāpēc šķita, ka tēva rokas maigais pieskāriens izdeg viņam cauri kā spēcīgs katalizators, kas izraisa ķermenī ķīmisku reakciju. Negaidot Malaks sajuta, kā cauri viņa fiziskajai čaulai izšaujas dedzinoša enerģija, it kā tagad ikviena ķermeņa šūna būtu sākusi šķīst.

Vienā mirklī visas viņa pasaulīgās sāpes pagaisa.

Pārtapšana. Tas notiek.

Es cieši raugos uz sevi, uz asiņainas miesas graustu, kas guļ uz svētā granīta bluķa. Mans tēvs nometies ceļos aiz manis, ar savu vienīgo roku turēdams manu nedzīvo galvu.

Mani pārņem niknums… un apmulsums.

Šis brīdis nav domāts līdzcietībai… tas domāts atriebībai, pārtapšanai… un tomēr mans tēvs atsakās padoties, atsakās izpildīt savu pienākumu, atsakās novadīt savas sāpes un dusmas caur naža asmeni manā sirdī.

Esmu iesprostots šeit, karājos gaisā… sapīts ar savu pasaulīgo čaulu.

Tēvs saudzīgi pārlaiž maigu plaukstu manai sejai, lai aizvērtu manas dziestošās acis.

Es jūtu, ka saites ir atrisušas.

Ap mani uzrodas plīvojošs šķidrauts, tas sabiezē un padara blāvāku gaismu, nejaujot saskatīt pasauli. Pēkšņi laiks sāk ritēt ātrāk, un es krītu bezdibenī, kas ir daudz tumšāks, nekā es būtu spējis iedomāties. Šeit, kailajā tukšumā, es dzirdu čukstus… es jūtu, kā vairojas spēks. Tas kļūst varenāks, biedējoši ātri pieaug, tas ieskauj mani. Draudīgs un iespaidīgs. Tumšs un pavēlošs.

Es šeit neesmu viens.

Tas ir mans triumfs, mana svinīgā uzņemšana. Un tomēr - kaut kāda iemesla dēļ mani pilda nevis prieks, bet gan bezgalīgas bailes.

Nemaz nav tā, kā biju gaidījis.

Spēks kūsā, tas valdonīgi savērpjas ap mani, draudot saplosīt mani gabalos. Pēkšņi pavisam negaidot kā milzīgs aizvēsturisks briesmonis savelkas tumsa un paceļas manā priekšā.

Es ieraugu visas tumšās dvēseles, kuras ir aizgājušas pirms manis.

Es kliedzu bezgalīgās šausmās… kad tumsa aprij mani visu.

123.NODAĻA

Prāvests Gelovejs Nacionalās katedrales gaisotne sajuta savādas parmaiņas. Viņš īsti nesaprata iemeslu, taču šķita, ka pagaisusi kāda rēgaina ēna… novēlies smagums… tālu prom, un tomēr tepat līdzās.

Vienatnē sēdēdams pie sava galda, viņš dziļi gremdējās domās. Prāvests īsti nezināja, cik laika pagājis, kad iešķindējās viņa telefons. Zvanīja Vorens Belami.

-     Pīters ir dzīvs, - brīvmūrnieku brālis sacīja. - Es to nupat uzzināju. Es zināju, ka jūs gribēsiet nekavējoties to dzirdēt. Ar viņu viss bus labi.

-     Paldies Dievam. - Gelovejs nopūtās. - Kur viņš ir?

Gelovejs klausījās Belamī stāstā par neparastajiem notikumiem, kas risinājušies pēc viņu aizbraukšanas no katedrāles koledžas.

-    Jums visiem nekas nekaiš?

-     Mēs atgūstam spēkus, jā, - Belamī piekrita. - Tomēr ir vēl kaut kas. - Viņš apklusa.

-jā? '

-     Brīvmūrnieku piramīda… Man šķiet, ka Lengdons atrisinajis tās mīklu.

Prāvests bija spiests pasmaidīt. Nez kāpēc viņš nejutās pārsteigts.

-     Sakiet… Lengdons atklāja arī to, vai piramīda pildījusi savu solījumu? Vai tā ir atklājusi to, kas vēstīts leģendā?

-     Pagaidām nezinu.

Tas notiks, Gelovejs domās nosprieda.

-    Jums vajadzīga atpūta.

-    Tāpat kā jums.

Nē, man jāskaita lūgšana.

124.NODAĻA

Kad atvērās lifta durvis, visas gaismas Tempļa zalē spoži dega.

Ketrina Solomona steidzās uzmeklēt savu brāli, lai gan viņai vēl aizvien viegli ļodzījās kājas. Gaiss šajā milzīgajā telpā bija auksts un oda pēc vīraka. Ieraudzījusi notikušo, Ketrina sastinga.

Brīnumskaistās telpas pašā centrā uz zema akmens altāra gulēja asiņains, tetovēts līķis - ķermeni bija caururbuši stikla šķembu pīķi- Augstu virs galvas jumtā bija pavēries liels caurums.

Ak dievs! Ketrina tūdaļ novērsās, ar skatienu drudžaini meklēdama Pīteru. Izrādījās, ka brālis, mediķu aprūpēts, sēž otrā telpas galā un sarunājas ar Lengdonu un direktori Sato.

-    Pīter! - Ketrina iesaucās, mezdamās pie viņa. - Pīter!

Brālis pacēla galvu, un viņa seju pārpludināja atvieglojums. Viņš tūdaļ pielēca kājās un panāca Ketrinai pretī. Pīters bija ģērbies vienkāršā, baltā kreklā un tumšās biksēs, ko noteikti kāds bija uznesis no viņa kabineta apakšējā stāvā. Labā roka bija pārsieta, tādēļ abu saudzīgais apskāviens bija neveikls, taču Ketrina to gandrīz nemanīja. Viņa gremdējās pazīstamajā mierinājumā - tāpat kā allaž, pat bērnibā, kad vecākais brālis sargājot viņu apskāva.

Kādu brīdi abi klusēja.

Beidzot Ketrina čukstus noprasīja:

-    Vai ar tevi viss kārtībā? Es domāju… pa īstam? - Viņa atlaida brāli un paskatījās uz apsaitēto labo roku. Ketrinas acīs atkal sariesās asaras. - Man ir tik ļoti… ļoti žēl.

Pīters paraustīja plecus, it kā tas nemaz nebūtu svarīgi.

-    Mirstīga miesa. Ķermeņi nav mūžīgi. Galvenais, ka tev nekas nekaiš.

Bezbēdīgā atbilde atsauca Ketrinai atmiņā visus tos iemeslus, kuru dēļ viņa Pīteru mīlēja. Ketrina glāstīja viņa galvu, izjuzdama ģimenes nesaraujamās saites… dzimtas asinis, kas plūda abu vēnās.

Traģiski, taču Ketrina apzinājās, ka šovakar šajā telpā atrodas arī trešais Solomons. Līķis uz altāra piesaistīja Ketrinas skatienu, un viņa stipri nodrebinājās, cenzdamās padzīt no atmiņas redzētās fotogrāfijas.

Novērsusies Ketrina uztvēra Roberta Lengdona skatienu. Tajā bija līdzjūtība, dziļa un saprotoša, it kā Lengdons būtu sapratis, par ko viņa domā. Pīters zina. Ketrinu pāršalca neviltotas izjūtas - atvieglojums, līdzjūtība, izmisums. Viņa juta, ka brāļa augums sāk trīcēt kā bērnam. Visā savā mūžā viņa vēl nekad neko tādu nebija piedzīvojusi.

-     Lai paliek, - viņa nočukstēja. - Būs jau labi. Lai paliek.

Pīters sāka trīcēt vēl vairāk.

Ketrina viņu vēlreiz apskāva un noglāstīja brālim galvu.

-    Pīter, tu allaž esi bijis stiprākais… tu allaž esi bijis man līdzās. Taču tagad es esmu tev līdzās. Viss ir labi. Esmu tepat.

Māsa saudzīgi pieglauda viņa galvu sev pie pleca… un dižais Pīters Solomons šņukstēdams sabruka viņas apskāvienā.

Direktore Sato pagāja tālāk, lai atbildētu uz telefona zvanu.

Tā bija Nola Keja. Pārmaiņas pēc viņa pavēstīja kaut ko labu.

-    Joprojām nekas neliecina par izplatīšanu, kundze. - Viņa izklausījās cerību pilna. - Šķiet, ka jums izdevies visu apturēt.

Pateicoties tev, Nola, Sato nodomāja, palūkojusies uz portatīvo datoru. Paglābāmies par mata tiesu.

Pēc Nolas ieteikuma aģents Keloremas savrupmājā bija pārbaudījis atkritumu tvertnes un atradis nesen iegādāta modema iesaiņojumu. Tiekot pie precīza modeļa numura, Nolai bija izdevies noskaidrot savietojamās nesējfrekvences, joslas platumus un apkalpošanas teritoriju, lai pēc tam izolētu portatīvā datora visticamāko piekļuves mezglu - mazu raidītāju uz Sešpadsmitās un Korkorana ielas stūra - trīs kvartālu attālumā no Tempļa nama.

Nola aši pārstāstīja šo informāciju Sato, kura sēdēja helikopterā. Tuvojoties Tempļa namam, pilots nolaidās nelielā augstumā un raidīja uz piekļuves mezglu elektromagnētiskās radiācijas triecienu. Iekārta sabojājās tikai dažas sekundes pirms tam, kad portatīvais dators pabeidza datu pārraidi.

-     Šovakar esi lieliski strādājusi, - Sato uzslavēja. - Tagad ej un iz- gulies. Tu to esi pelnījusi.

-     Paldies, kundze. - Nola mirkli vilcinājās.

-     Vai tu gribēji teikt vēl kaut ko?

Labu brīdi klusējusi, Nola apsvēra, vai vajadzētu runāt.

-     Neko tādu, ko nevarētu atlikt līdz ritam, kundze. Arlabunakti.

125.NODAĻA

Tempļa nama pirmā stava izsmalcinātās tualetes telpas klusumā Roberts Lengdons ielaida ūdeni flīzētajā izlietnē un nopētīja sevi spogulī. Pat matētajā gaismā viņš izskatījās tieši tā, kā jutās… galīgi pārguris.

Soma atkal atradās plecā, nu jau daudz vieglāka… gandrīz tukša, ja neskaitīja viņa personīgās mantas un dažas saņurcītas lekciju piezīmes. Lengdons bija spiests iesmieties. Šīvakara brauciens uz Vašingtonu, lai nolasītu lekciju, bija izrādījies daudz nogurdinošāks nekā varēja gaidīt.

Taču Lengdonam bija daudz iemeslu justies pateicīgam.

Pīters ir dzīvs.

Un videofilmu izdevās aizkavēt.

Ar saujām mezdams silto ūdeni sev sejā, Lengdons pamazām atkal sajuta mundrumu. Viss vēl aizvien šķita kā miglā tīts, taču adrenalīns organismā beidzot sāka kliedēties… un viņš atkal jutās kā senāk. Noslaucījis rokas, viņš paskatījās savā Mikipeles pulkstenī.

Ak dievs, ir jau vēls!

Izgājis no tualetes telpas, Lengdons devās atpakaļ gar Goda zāles sienu - pie graciozi izliektā gaiteņa sienām bija redzami izcilu brīvmūrnieku portreti… Savienoto Valstu prezidenti, filantropi, slavenības un citi ietekmīgi amerikāņi. Lengdons pakavējās pie Harija S. Trumena eļļas portreta un mēģināja iztēloties, kā šis cilvēks pakļauts ceremonijām, rituāliem un mācībām, lai kļūtu par brīvmūrnieku.

Aiz tā, ko mēs visi redzam, atrodas apslēpta pasaule. Mums visiem.

-    Tu aizlavījies prom, - tālāk vestibilā kāds ierunājās.

Lengdons pagriezās.

Tā bija Ketrina. Viņa šovakar bija pārdzīvojusi īstu elli un tomēr pēkšņi izskatījās starojoša… it kā kļuvusi jaunāka.

-    Kā viņš jūtas? - Lengdons gurdi pasmaidīja.

Pienākusi klāt, Ketrina viņu sirsnīgi apskāva.

-    Kā gan es spēšu tev pateikties?

-     Zini, es jau patiesībā neko neizdarīju, - iesmējies atbildēja Lengdons.

Ketrina labu brīdi turēja viņu apskautu.

-    Ar Pīteru viss būs labi… - Viņa atlaida Lengdonu un ielūkojās viņam dziji acīs. - Un viņš nupat pateica kaut ko neticamu… kaut ko brīnišķīgu. - Ketrinas balss gaidās trīcēja. - Man jāiet un pašai par to jāpārliecinās. Pēc brītiņa būšu atpakaļ.

-    Ko? Uz kurieni tu ej?

-     Tas nebūs ilgi. Bet tagad Pīters grib ar tevi runāt… divatā. Viņš gaida bibliotēkā.

-    Vai viņš neteica, kāpēc?

Iesmējusies Ketrina papurināja galvu.

-    Tu taču pazīsti Pīteru ar visiem viņa noslēpumiem.

-      Bet…

-    Tiksimies pēc brītiņa.

Un projām viņa bija.

Lengdons smagi nopūtās. Viņam šovakar jau pietika noslēpumu. Protams, bija palikuši arī neatbildēti jautājumi - piemēram, par brīvmūrnieku piramīdu un Zudušo vārdu -, taču viņš nojauta, ka šīs atbildes, ja arī atrodamas, nav domātas viņam. Kamēr neesmu kļuvis par brīvmūrnieku.

Saņēmis pēdējos spēkus, Lengdons devās uz brīvmūrnieku bibliotēku. Kad viņš tur iegāja, Pīters viens pats sēdēja pie galda, nolicis sev priekšā akmens piramīdu.

-      Robert? - Pīters pasmaidīja un ar mājienu aicināja viņu ienākt. - Es gribētu ar tevi pārmīt kādu vārdu.

-    Jā, es dzirdēju, ka tev kāds vārds esot pazudis. - Lengdons izmocīja smaidu.

126.NODAĻA

Tempļa nama bibliotēka bija Vašingtonas senākā publiskā lasītava. Tās skaistajos plauktos atradās vairāk nekā ceturtdaļmiljons sējumu, tostarp arī rets Ahiman Rczoti, "Sagatavota brāļa noslēpumu" eksemplārs. Turklāt bibliotēkā bija izstādīti arī vērtīgi brīvmūrnieku dārgakmeņi, rituālu piederumi un pat rets izdevums, ko pašrocīgi iespiedis Bendžamins Franklins.

Tomēr Lengdona visiecienītākais bibliotēkas dārgums bija tas, ko ievēroja tikai daži.

Ilūzija.

Solomons jau sen viņam bija to parādījis. Skatoties no konkrētas vietas, bibliotēkas lasītavas galds un zelta galda lampa radīja nepārprotamu optisku ilūziju… par piramīdu un spožu zelta virsotni. Solomons apgalvoja, ka šī ilūzija viņam allaž kalpojot par vārdos neizteiktu atgādinājumu, ka brīvmūrnieku mistērijas pilnīgi skaidri saskatāmas visiem un ikvienam, ja vien tās aplūkotas pareizā leņķī.

Taču šovakar brīvmūrniecības mistērijas bija materializējušās arī citviet. Lengdons apsēdās pretī Godājamajam meistaram Pīteram Solomonam un brīvmūrnieku piramīdai.

Pīters smaidīja.

-     Tevis pieminētais vārds, Robert, nav nekāda leģenda. Tā ir realitāte.

Lengdons cieši raudzījās pāri galdam un beidzot ierunājās:

-    Bet… es nesaprotu. Kā gan tas iespējams?

-    Ko tev ir tik grūti saprast?

Visu! Tieši tā Lengdonam gribējās paziņot, meklējot senā drauga acīs kaut ko, kas liecinātu par veselo saprātu.

-    Tu gribi teikt, ka Zudušais vārds ir reāls… un tam patiešām piemīt spēks?

-    Milzīgs spēks, - Pīters piekrita. - Tas spēj pārveidot cilvēci, atklājot Senās mistērijas.

-    Vārds? - Lengdons izaicinoši pārvaicāja. - Pīter, es taču nevaru noticēt, ka vārds…

-    Tu noticēsi, - Pīters mierīgi paziņoja.

Lengdons klusēdams skatījās uz viņu.

-    Kā jau tu zini, - Solomons turpināja, pieceldamies un sākdams staigāt šurpu turpu apkārt galdam, - jau sen pareģots, ka pienāks diena, kad Zudušais vārds tiks atrasts… diena, kad viss tiks atklāts… un cilvēce atkal spēs izmantot savu aizmirsto spēku.

Tobrīd Lengdons atcerējās Pītera lekciju par apokalipsi. Kaut ari daudzi cilvēki kļūdaini uzskatīja apokalipsi par pasaules katastrofālu galu, šis vārds burtiski bija tulkojams kā "atklāšana". Senās tautas pareģoja, ka tā būs dižu gudrību atklāšanās. Gaidāmais apgaismības laikmets. Tomēr Lengdons nespēja iedomāties, ka tik milzīgas pārmaiņas varētu izraisīt… vārds.

Pīters norādīja uz akmens piramīdu, kas stāvēja līdzās zelta virsotnei.

-    Brīvmūrnieku piramīda, - viņš sacīja. - Leģendārais simbolons. Šo- vakar tas ir salikts kopā… un pilnīgs. - Viņš bijīgi paņēma zelta virsotni un uzlika uz piramīdas. Smagais zelta gabals klusi noklikšķēja un ieslīdēja savā vietā.

-     Šonakt, mans draugs, tu esi paveicis to, kas līdz šim nekad nav darīts. Tu esi salicis kopā brīvmūrnieku piramīdu, atšifrējis visus tās kodus un beigu beigās atklājis… šo.

Solomons nolika uz galda papīra lapu. Lengdons pazina simbolu režģi, kas pārkārtots ar Franklina kvadrāta palīdzību. Tempļa zālē viņš to bija pavirši nopētījis.

Pīters sacīja:

-    Man gribas zināt, vai tu vari izlasīt šo simbolu virkni. Galu galā tu taču esi speciālists.

Lengdons pētīja režģi.

Heredom, aplītis ar punktu vidū, piramīda, kāpnes…

-     Kā tu droši vien redzi, Pīter, - nopūties iesāka Lengdons, - tā ir alegoriska piktogramma. Skaidrs, ka tās valoda izteikta metaforās un simbolos, nevis saprotama burtiski.

Solomons iesmējās.

-    Ja uzdod simbologam vienkāršu jautājumu… Labi, pastāsti, ko tu redzi!

Pīters patiešām grib to dzirdēt? Lengdons pavilka lapu sev tuvāk.

-     Pirmīt es to aplūkoju un, vienkārši runājot, redzu, ka šis režģis ir attēls… kas ataino debesis un zemi.

Godājamais meistars sarauca pieri, izskatīdamies pārsteigts.

-    Ak tā?

-    Noteikti. Pašā attēla augšā ir vārds heredom - "svētais nams" -, ko es tulkoju kā "Dieva nams"… jeb "debesis".

-     Labi.

-    Lejupvērstā bulta pēc vārda Heredom liecina, ka pārējā piktogramma nepārprotami atrodas pasaulē zem debesīm… un tā ir… zeme. - Tad Lengdona skatiens aizslīdēja pie režģa apakšējās daļas. - Divas apakšējās rindas, kas atrodas zem piramīdas, apzīmē pašu zemi - cietzemi

-     viszemāko no visām pasaulēm. Gluži saprotamā kārtā šajās zemākajās pasaulēs atrodamas divpadsmit senās astroloģiskās zīmes, kas simbolizē to senlaiku cilvēku dvēseļu pirmatnējo reliģiju, kuri debesīs, zvaigžņu un planētu kustībā saskatīja Dieva roku.

Solomons pabīdīja krēslu tuvāk un nopētīja režģi.

-    Kas vēl?

-     Uz astroloģijas pamatiem, - Lengdons turpināja, - no zemes paceļas lielā piramīda… tā stiepjas pretī debesīm… zudušo gudrību pastāvīgajam simbolam. Tā ir pildita ar vēstures dižākajām filozofijām un reliģijām… ēģiptiešu, pitagoriešu, budistu, indiešu, islāma, jūdu un kristiešu, un tā tālāk, un tā joprojām… tās visas virzās augšup, saplūst kopā, paceļas cauri piramīdas pārveidojošajiem vārtiem… kur tās visas beidzot sakūst vienotā cilvēces filozofijā. - Lengdons uz brīdi apklusa.

-     Vienota vispārēja apziņa… kopīgs globāls priekšstats par Dievu… ko reprezentē senais simbols virs pašas virsotnes.

-     Aplītis ar punktu vidū, - Piters minēja. - Universāls Dieva simbols.

-     Pareizi. Vēstures gaitā šis simbols visām tautām nozīmējis visu - tas ir saules dievs Ra, alķīmiķu zelts, "visu redzošā acs", singularitāte pirms Lielā sprādziena…

-     Lielais Visuma Arhitekts.

Lengdons pamāja. Acīmredzot Pīters Tempļa zālē izmantojis šo pašu argumentu, lai iestāstītu, ka circumpunct jeb aplītis ar punktu vidū ir Zudušais vārds.

-     Un visbeidzot? - Pīters neatlaidās. - Kā tad ar kāpnēm?

-     Pīter, tu noteikti tikpat labi kā ikviens cits zini, ka tas ir brīvmūrnieku Vītņu kāpņu simbols… tās ved augšup, no zemes tumsas pretī gaismai… kā Jēkaba kāpnes, pa kurām var nokļūt debesīs… vai kā cilvēka daudzpakāpju mugurkauls, kas savieno mirstīgo ķermeni ar viņa mūžīgo prātu. - Lengdons ieturēja pauzi. - Bet pārējie simboli izskatās pēc debesu spīdekļu, brīvmūrnieku un zinātnes simbolu apvienojuma. Un visi tie ir saistīti ar Senajām mistērijām.

-      Izsmalcināts skaidrojums, profesor. - Solomons paberzēja zodu. - Es piekrītu, ka šo režģi var lasīt kā alegoriju, tomēr… - Viņa acis iezibējās vēl noslēpumaināk. - Šis simbolu krājums vēsta arī par kaut ko citu. Un tas ir daudz izsmeļošāks stāsts.

-    Ak tā?

Solomons atkal sāka soļot šurpu turpu apkārt galdam.

-     Pirmīt Tempļa zālē, kad biju pārliecināts, ka man būs jāmirst, es paskatījos uz šo režģi un nez kā spēju ielūkoties aiz metaforas, aiz alegorijas, pašā vidū tam, ko mums vēsta šie simboli. - Viņš apklusa un strauji pagriezās pret Lengdonu. - Šis režģis precīzi atklāj, kur glabājas Zudušais vārds.

-     Kā, lūdzu? - Lengdons sagrozījās savā krēslā, pēkšņi nobijies, ka pārdzīvojumu dēļ Pīters apjucis un zaudējis spēju domāt saprātīgi.

-    Robert, leģendā allaž apgalvots, ka brīvmūrnieku piramīda ir karte - ļoti konkrēta karte. Tā varētu cienīgajiem parādīt ceļu uz Zudušā vārda slepeno atrašanās vietu. - Solomons uzsita pa Lengdonam priekšā nolikto simbolu režģi. - Es varu garantēt, ka šie simboli ir leģendā apsolītā karte. Konkrēta diagramma, kas precīzi atklāj, kur mēs varam atrast kāpnes, kas ved lejā pie Zudušā vārda.

Apmulsis Lengdons iesmējās un ierunājās ļoti piesardzīgi:

-     Pat tad, ja es ticētu leģendai par brīvmūrnieku piramīdu, šis simbolu režģis nekādi nevar būt karte. Paskaties! Nemaz neizskatās pēc kartes.

Solomons pasmaidīja.

-     Dažkārt vajag tikai mazliet mainīt skatpunktu, lai kaut ko pazīstamu ieraudzītu pavisam jaunā gaismā.

Lengdons palūkojās vēlreiz, taču neieraudzīja neko jaunu.

-    Atļauj uzdot jautājumu, - Pīters turpināja. - Kad brīvmūrnieki liek stūrakmeņus, vai tu zini, kāpēc tas tiek darīts ēkas ziemeļaustrumu stūrī?

-    Jo uz ziemeļaustrumu stūri krit pirmie rīta gaismas stari. Tas simbolizē arhitektūras spēju izkāpt no zemes gaismā.

-    Pareizi, - Pīters atzina. - Tad varbūt tev vajadzētu palūkoties tur, lai ieraudzītu pirmos gaismas starus. - Viņš pamāja uz režģi. - Ziemeļaustrumu stūrī.

Šoreiz Lengdons pievērsa skatienu augšējam labajam jeb ziemeļaustrumu stūrim. Tur atradās simbols

-    Lejupvērsta bulta, - Lengdons secināja, pūlēdamies aptvert, ko Solomons grib pateikt. - Tas nozīmē… zem "Heredom".

-     Nē, Lengdon, ne jau zem, - Solomons iebilda. - Padomā! Šis režģis nav nekāds tēlains labirints. Tā ir karte. Un kartē šāda bultiņa nozīmē…

-     Dienvidus, - Lengdons satrūcies iesaucās.

-    Tieši tā! - Solomons iesaucās, satraukti smaididams. - Uz dienvidiem! Kartē uz leju nozīmē dienvidus. Turklāt kartē vārds Heredom varētu arī nebūt debesu apzīmējums, bet gan ģeogrāfiska vieta.

-     Tempļa nams? Tu gribi teikt… ka šī karte rāda… uz dienvidiem no šīs ēkas?

-      Lai slavēts Dievs! - Solomons iesmējās. - Beidzot ir ataususi gaisma.

-     Bet, Pīter… - Lengdons pētīja režģi. - Pat tad, ja tev ir taisnība, "uz dienvidiem no šīs ēkas" varētu atrasties jebkuros garuma grādos, un tas ir vairāk nekā divdesmit četru tūkstošu jūdžu liels attālums.

-     Nē, Robert. Tu esi aizmirsis par leģendu, kurā teikts, ka Zudušais vārds ir paslēpts Vašingtonā. Tas šo attālumu būtiski samazina. Turklāt vēl leģendā teikts, ka virs kāpnēm atrodas liels akmens… un šajā akmenī iegravēta ziņa senā valodā… kā norāde, lai cienīgie spētu to atrast.

Lengdonam bija grūti to visu uztvert nopietni. Viņš nepazina Vašingtonu pietiekami labi, lai varētu iztēloties, kas atrodas uz dienvidiem no Tempļa nama, tomēr bija pilnīgi pārliecināts, ka tur nav nekāda milzīga akmens ar gravējumu. Un kur nu vēl noslēptas kāpnes.

-     Akmenī iegravētā vēsts, - Piters turpināja, - atrodas tieši mūsu acu priekšā. - Viņš norādīja uz režģa trešo rindu. - Šis ir tas gravējums, Robert! Tu esi atrisinājis mīklu!

Apstulbis Lengdons pētīja šos septiņus simbolus.

Atrisinājis? Lengdonam vispār nebija ne jausmas, ko varētu nozīmēt šie septiņi būtiski atšķirīgie simboli, un viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tādi nav iegravēti nekur šīs valsts galvaspilsētā… it īpaši kādā milzīgā akmenī virs kāpnēm.

-     Pīter, - viņš sacīja. - Es vispār nesaprotu, ko tas mums atklāj. Es Vašingtonā nezinu nevienu akmeni, kurā būtu iegravēta šī… vēsts.

Solomons papliķēja viņam pa plecu.

-     Tu esi tam staigājis garām un ne reizi neesi pamanījis. Tāpat kā mēs visi. Tas ir skaidri un gaiši saredzams, tieši tāpat kā pašas mistērijas. Un šovakar, ieraudzījis tos septiņus simbolus, es tūdaļ sapratu, ka leģenda ir patiesa. Zudušais vārds patiešām ir noslēpts Vašingtonā… un tas tiešām atrodas augstu kāpņu apakšdaļā zem milzīga akmens ar iegravētu uzrakstu.

Arvien vairāk mulsdams, Lengdons turpināja klusēt.

-     Robert, es uzskatu, ka šovakar tu esi izpelnījies tiesības uzzināt patiesību.

Lengdons cieši raudzījās uz Pīteru un centās aptvert, ko nupat dzirdējis.

-    Tu grasies man pastāstīt, kur noslēpts Zudušais vārds?

-     Nē, - Solomons pasmaidīja un piecēlās. - Es tev to parādīšu.

Pēc piecām minūtēm Lengdons piesprādzējās Escalade aizmugurējā sēdekli blakus Pīteram Solomonam. Simkinss apsēdās pie stūres, bet pāri stāvvietai viņiem tuvojās Sato.

-    Solomona kungs? - direktore sacīja, pienākusi klāt un aizsmēķējusi cigareti. - Es nupat piezvanīju. Kā jūs lūdzāt.

-    Un? - Pīters pa atvērto logu jautāja.

-    Pavēlēju viņiem jūs ielaist. Uz neilgu laiku.

-     Paldies.

Sato pētīja viņu. Šķita, ka CIP Drošības pārvaldes direktori pārņēmusi ziņkāre.

-     Man jāteic, ka tas ir ārkārtīgi neparasts lūgums.

Solomons noslēpumaini paraustīja plecus.

Sato rimās, apgāja apkārt mašīnai, nostājās pie durvīm Lengdona pusē un pieklaudzināja.

Lengdons atvēra logu.

-     Profesor, - viņa sacīja bez jebkādas sirsnības. - Šovakar jūsu palīdzība, kaut arī negribīgi sniegta, bija ārkārtīgi būtiska, lai mēs varētu gūt panākumus… par to esmu jums pateicīga. - Viņa dziļi ievilka un tūdaļ slīpi izpūta cigaretes dūmus. - Tomēr vēl pēdējais padomiņš. Nākamreiz, kad kāds CIP augstākā līmeņa vadītājs jums paziņos, ka radusies valsts mēroga krīze… - Viņa nozibināja acis. - Atstājiet savu muldēšanu Kembridžai.

Roberts Lengdons jau grasījās kaut ko sacīt, taču direktore Inoue Sato pagriezās un pāri stāvvietai devās pie gaidošā helikoptera.

Simkinss nesatricināmi atskatījās pāri plecam.

-    Vai jūs, kungi, esat gatavi?

-     Patiesībā, - Solomons sacīja, - vēl tikai mirkli. - Viņš pasniedza Lengdonam nelielu salocītu tumša auduma gabalu. - Robert, es gribētu, lai tu to izdari pirms došanās prom no šejienes.

Lengdons neizpratnē nopētīja audumu. Melns samts. Atlocījis to, viņš saprata, ka tur rokās brīvmūrnieku pārsegu - ar tādu tradicionāli apsedz iesvētāmo pirmās pakāpes iegūšanas rituālā. Ko, pie velna, tas nozīmē?

Pīters paskaidroja:

-    Man labāk patiktu, ja tu neredzētu, uz kurieni mēs braucam.

-    Tu gribi, lai visa brauciena laikā es neko neredzu?

Solomons pasmaidīja.

-    Tas ir mans noslēpums. Un mani noteikumi.

127.NODAĻA

Arā pie CIP galvenas mītnes Lenglija puta auksts vējš. Nola Keja drebinādamās sekoja sistēmas drošības speciālistam Rikām Peri- šam mēness apspīdētajā pārvaldes centrālajā pagalmā.

Uz kurieni Riks mani ved?

Paldies dievam, brīvmūrnieku videofilmas krīze bija novērsta, taču Nola vēl aizvien jutās neomulīgi. Rediģētā datne CIP direktora sadaļā joprojām nebija atšifrēta, un tas nedeva viņai mieru. No rīta vajadzēja tikties ar Sato, un Nola gribēja noskaidrot visus faktus. Beigu beigās viņa bija piezvanījusi Rikām Perišam un lūgusi palīdzību.

Sekodama Rikām uz kādu nezināmu vietu ārpus biroja, Nola nespēja aizgainīt no prāta šos ērmīgos teikumus:

Slepena vieta pazemē, kur… kaut kur Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā, ar koordinātām… ir atklāts sens portāls, kas veda… brīdinājums, ka piramīda ir bīstama… atšifrēt šo iegravēto simbolonu, lai atklātu…

-     Mēs esam vienisprātis, - Perišs pa ceļam iesāka, - ka datorurķis, kurš ar zirnekļprogrammu uzgāja šos vārdus, pavisam noteikti meklēja informāciju par brīvmūrnieku piramīdu.

Acīmredzot, Nola nodomāja.

-    Tomēr izrādās, ka šis datorurķis uzdūries tādai brīvmūrnieku mistērijas šķautnei, ko diez vai bija gaidījis.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-     Nola, tu taču zini, ka CIP direktors atbalsta iekšēju diskusiju forumu aģentūras darbiniekiem, lai viņi varētu dalīties idejās par visdažādākajiem tematiem?

-     Protams. - Šie forumi aģentūras darbiniekiem kalpoja par drošu vietu, kur tiešsaistē papļāpāt par dažādām lietām, un radīja direktoram kaut ko līdzīgu virtuālai pieejai viņa darbiniekiem.

-    Direktora forumi atrodas viņa privātajā sadaļā. Lai tam varētu piekļūt visi darbinieki, forumi izvietoti ārpus direktora slepenā ugunsmūra.

-     Par ko tu īsti runā? - Nola noprasīja, kad abi nogriezās ap stūri netālu no aģentūras kafejnīcas.

-    Ar vienu vārdu sakot… - Perišs norādīja tumsā. - Par to.

Nola pacēla galvu. Laukuma otrā pusē viņiem priekšā slējās milzīga metāla skulptūra, kas spīdēja mēnessgaismā.

Aģentūrā, kura varēja lepoties ar vairāk nekā piecsimt oriģināliem mākslas darbiem, šī skulptūra ar nosaukumu "Kripto" bija pati slavenākā. Grieķu valodā krāptos nozīmē "apslēpts", un šis amerikāņu mākslinieka Džeimsa Senbērna darbs pārvaldē bija kļuvis par kaut ko līdzīgu leģendai.

Tā bija masīva vara plāksne S burta formā, kas nolikta uz malas kā izliekta metāla siena. Tās plašajā virsmā bija iegravēti gandrīz divtūkstoš burti… izvietoti kā mulsinošs kods. It kā ar to būtu par maz, ap šifrēto sienu bija izvietoti daudzi citi skulpturāli elementi - dīvainos leņķos nostādīti granīta bluķi, kompasa rozete, magnētiskas dzelzsrūdas gabals un pat Morzes kodā rakstīta ziņa, kurā ir atsauce uz "skaidru atmiņu" un "neredzamiem spēkiem". Lielākā daļa skulptūras apbrīnotāju uzskata, ka šīs daļas ir kā mājieni, kas varētu atklāt, kā atšifrējama pati skulptūra.

"Kripto" ir mākslas darbs… taču vienlaikus ari mīkla.

Mēģinājumi atšifrēt tās kodēto noslēpumu bija kļuvuši par krip- tologu apsēstību gan CIP, gan ārpus tās robežām. Pirms dažiem gadiem daļa koda tika atšifrēta, un par to tika ziņots visā valstī. Kaut arī lielākā daļa "Kripto" koda līdz pat šai dienai paliek noslēpumā tīta, atšifrētie segmenti ir tik neparasti, ka padara skulptūru vēl noslēpumaināku. Tajos ir atsauces uz nevienam nezināmām pazemes slēptuvēm, portāliem, kas ved uz senām kapenēm, garuma un platuma grādi…

Nola vēl aizvien spēja atcerēties dažas frāzes no atšifrētajiem segmentiem: Informācija savākta un pārraidīta pazemē uz kādu nezināmu vietu… tas bija pilnīgi neredzams… kā gan tas iespējams… viņi izmantoja zemes magnētisko lauku…

Līdz šim Nola nekad nebija pievērsusi īpašu uzmanību šai skulptūrai vai raizējusies par uzrakstu atšifrēšanu. Bet tagad viņa gribēja saņemt atbildes.

-    Kāpēc tu man rādi "Kripto"?

Perišs sazvērnieciski pasmaidīja un teatrāli izvilka no kabatas salocītu papīra lapu.

-     Te būs tas noslēpumainais rediģētais teksts, par kuru tu tā raizējies. Es sadabūju visu tekstu.

Analītiķe satrūkās.

-    Tu iebāzi degunu direktora slepenajā sadaļā?

-     Nē. Tieši to es tev pirmīt centos pateikt. Paskaties. - Perišs iedeva viņai lapu. Nola to paķēra un atlocīja. Ieraudzījusi lapas augšdaļā tradicionālo aģentūras veidlapas rekvizītu zonu, viņa pārsteigta piešķieba galvu.

Šis dokuments nebija slepens. Ne tuvu.

DARBINIEKU DISKUSI|U GRUPA: "KRIPTO" ARHIVĒTA INFORMĀCIJA: PAVEDIENS # 2456282.5

Nola ieraudzīja vairākas ziņas, kas arhivētas vienā lapā, lai tās varētu ērtāk uzglabāt.

-  Tavs dokuments ar atslēgvārdiem, - Riks skaidroja, - ir kaut kādu šifrēšanas fanātiķu pļāpas par "Kripto".

Uzmanīgi pētīdama dokumentu, Nola pamanīja teikumu ar pazīstamajiem atslēgvārdiem.

Džim, skulptūra vēsta, ka tā pārraida informāciju uz slepenu vietu PAZEMĒ, kur paslēpta informācija.

-   Šis teksts ir no direktora tiešsaistes "Kripto" foruma, - Riks paskaidroja. - Šis forums pastāv jau gadiem ilgi. Tajā ir burtiski tūkstošiem ziņu. Nav jābrīnās, ka vienā no tām nejauši atradās visi atslēgvārdi.

Lasīdama tālāk, Nola nonāca līdz vēl vienai ziņai.

Kaut ari Marks teica, ka šī koda platuma/garuma kurss norāda uz vietu kaut kur VAŠINGTONĀ, Kolumbijas apgabalā, ar koordinātām, ko viņš izmantoja, bija radusies viena grāda kļūda - būtībā "Kripto" norāda atpaka| pats uz sevi.

Perišs piegāja pie statujas un pārlaida plaukstu noslēpumainajai burtu jūrai.

-  Liela daļa no šī koda vēl jāatšifrē, un daudzi uzskata, ka šis vēstījums patiesībā saistīts ar seniem brīvmūrnieku noslēpumiem.

Tagad Nola atcerējās dzirdējusi sarunas par "Kripto" saistību ar brīvmūrniekiem, taču parasti viņa šo vājprātīgo apgalvojumu mēdza ignorēt. Tomēr, palūkojusies uz skulptūras atsevišķajām daļām, kas izvietotas pa visu laukumu, viņa atskārta, ka tas ir sadalīts kods - simbolons. Tieši tāpat kā brīvmūrnieku piramīda.

Savādi.

Uz mirkli Nolai šķita, ka spēj iztēloties "Kripto" kā mūsdienīgu brīvmūrnieku piramīdu - daudzdaļigu kodu no atšķirīgiem materiāliem, un katram ir sava īpaša loma.

-  Tu domā, ka "Kripto" un brīvmūrnieku piramīda varētu glabāt vienu un to pašu noslēpumu?

-   Kas zina? - Perišs aizkaitināts paskatījās uz skulptūru. - Šaubos, vai mēs jebkad uzzināsim visu šo vēstījumu. Ja vien kādam neizdosies pierunāt direktoru atslēgt seifu un uzmest aci atrisinājumam.

Nola pamāja. Nu viņa visu atcerējās. Uzstādīšanas laikā "Kripto" bija atvesta kopā ar aizzīmogotu aploksni, kurā atradās pilnīgs skulptūras kodu apraksts. Aizzīmogotais atrisinājums tika uzticēts toreizējam CII' direktoram Viljamam Vebsteram, kurš to ieslēdza sava kabineta seifā. Tika uzskatīts, ka dokuments vēl aizvien atrodas turpat un gadu gaitā viens direktors to nodevis nākamajam.

Dīvaini, taču Viljama Vebstera vārds atsauca Nolai atmiņā vēl vienu daļu no "Kripto" atšifrētā teksta:

TAS IK NOGLABĀTS KAUT KUR TUR.

KURŠ ZINA, KUR IR TĀ VIETA?

TIKAI V. V.

Lai gan neviens īsti nezināja, kas ir noslēpts, lielākā daļa uzskatīja, ka V. V. ir atsauce uz Viljamu Vebsteru. Reiz Nola bija dzirdējusi, ka patiesībā tā esot atsauce uz kādu Viljamu Vistonu - Karaliskās biedrības teologu -, taču nekad nebija tam pievērsusi īpašu uzmanību.

Atkal ierunājās Riks:

-  jāatzīst, ka mākslinieki mani īpaši nesaista, taču es šo Senbērnu uzskatu par īstu ģēniju. Es pirmīt internetā apskatīju viņa "Kirilicas projektoru". Tajā izgaismoti milzīgi krievu burti no kāda VDK dokumenta par prāta kontroli. Baisi.

Nola vairs neklausījās. Viņa pētīja papīra lapu, kur bija atradusi trešo atslēgas frāzi.

Pareizi, tā sadaļa vārds vārdā ņemta no kāda slavena arheologa dienasgrāmatas, kurā stāstīts, ka izrakumu laikā ir atklāts SENS PORTĀLS, kas veda uz Tutanhamona kapenēm.

Šis arheologs patiesībā bija slavenais ēģiptologs Hovards Kārters. Nākamajā ziņā viņš bija nosaukts vārdā.

Es nupat internetā pārskatīju pārējos Kartera darba pierakstus, un izskatās, ka viņš atradis māla plāksni, uz kuras bijis brīdinājums, ka PIRAMĪDA ir bīstama ikvienam, kurš iztraucēs faraona mieru. Lāstu! Vai mums par to vajadzētu uztraukties? ©

-  Rik, Dieva dēļ! - Nola iesaucās drūmā balsī. - Šis idiots visu sajaucis! Tutanhamons nav apglabāts piramīdā. Viņu apglabāja Valdnieku ielejā. Vai tad kriptologi nemēdz skatīties Discovery televīzijas kanālu?

Perišs paraustīja plecus.

-    Tadi jau ir tie cilvēki ar tehnoloģiskam nosliecem.

Tagad Nola ieraudzīja pēdējo atslēgas frāzi.

Puiši, jūs zināt, ka es neesmu sazvērestības teoriju piekritējs, taču Džimam un Deivam vajadzētu atšifrēt šo IEGRAVĒTO SIMBOLONU, lai atklātu tā pēdējo noslēpumu vēl pirms 2012. gada, kad pienāks pasaules gals… Čau.

-   Lai vai kā, - Parišs sacīja, - es nospriedu, ka tu gribēsi uzzināt par "Kripto" forumu, lai nevajadzētu uzbrukt CIP direktoram, ka viņš pie sevis glabā slepenu informāciju par senu brīvmūrnieku leģendu. Nez kāpēc mani māc šaubas, ka CIP direktoram ir laiks noņemties ar tādām lietām.

Nola atcerējās videofilmu par brīvmūrniekiem un visus tajā redzamos ietekmīgos cilvēkus, kuri piedalās senā rituālā. ]a vien Riks spētu iedomāties…

Viņa zināja, ka šim "Kripto" vēstījumam - lai ko tas beigu beigās atklātu - noteikti piemīt kaut kas mistisks. Viņa domīgi noskatījās uz spīdošo mākslas darbu - trīsdimensiju kodu, kas klusi slējās pašā valsts vadošās izlūkošanas pārvaldes sirdī, - un klusībā nodomāja, vai tas vispār kādreiz atklās savu noslēpumu.

Kopā ar Riku iedama atpakaļ, Nola bija spiesta pasmaidīt.

Tas ir noglabāts kaut kur tur.

128.NODAĻA

Neprāts.

Roberts Lengdons sēdēja absolūtā tumsā, kamēr Escalade pa tukšajām ielām joņoja dienvidu virzienā. Pīters Solomons viņam blakus joprojām klusēja.

Uz kurieni viņš mani ved?

Lengdona ziņkāre jaucās ar interesi un bažām, iztēle drudžaini darbojās, pūlēdamās salikt kopā mozaīkas gabaliņus. Pīters nebija atkāpies no sava apgalvojuma. Zudušais vārds? Noglabāts pie kāpnēm, kuras aizsedz milzīgs akmens ar gravējumiem? Neiespējami.

Gravējums, kas it kā iekalts šajā akmenī, vēl aizvien glabājās Lengdona atmiņā… un tomēr, viņaprāt, šiem septiņiem simboliem kopā nebija nekādas jēgas.

Brīvmūrnieku stūrenis: godīguma un "īstuma" simbols.

Burti Au: zinātnisks zelta apzīmējums ķīmijā.

Sigma: grieķu burts S, ar ko matemātikā apzīmē visu daļu kopīgo summu.

Piramīda: ēģiptiešu simbols, kas reprezentē cilvēka tiekšanos uz debesīm.

Delta: grieķu burts D, pārmaiņu matemātiskais apzīmējums.

Dzīvsudrabs: vissenākā alķīmijas simbola atveidojums.

Uroboross: pilnības un vienotības simbols.

Solomons joprojām apgalvoja, ka šie septiņi simboli ir "vēstījums". Ja tā tiešām ir, tad Lengdonam nebija ne jausmas, kā šo vēsti izlasīt.

Escalade pēkšņi samazināja ātrumu un asi pagriezās pa labi. Šķita, ka viņi iebraukuši piebraucamajā vai pievadceļā. Lengdons kļuva modrs un uzmanīgi ieklausījās, vai nedzirdēs kādu mājienu par atrašanās vietu. Ceļā viņi bija pavadījuši mazāk nekā desmit minūtes; domās Lengdons bija centies sekot visam līdzi, taču ātri vien zaudēja spēju orientēties. Tikpat labi varēja izrādīties, ka viņi brauc atpakaļ uz Tempļa namu.

Escalade apstājās, un Lengdons dzirdēja, ka tiek atvērts logs.

-    Aģents Simkinss, CIP, - šoferis paziņoja. - Cik man zināms, jūs esat brīdināts par mūsu ierašanos.

-    Jā, ser, - skarbā balsi atsaucās kāds karavīrs. - Direktore Sato jau zvanīja. Lūdzu, uzgaidiet, kamēr noņemšu drošības aizžogojumu.

Apmulsumam pieaugot, Lengdons nosprieda, ka dodas uz kādu militāru bāzi. Kad automašīna atkal sāka braukt pa neparasti gludu ceļu, viņš pagrieza galvu uz Solomona pusi.

-    Kur mēs esam, Pīter? - viņš jautāja.

-    Neņem nost pārsegu. - Pītera balss skanēja skarbi.

Automašīna veica nelielu ceļa gabalu un atkal samazināja ātrumu,

lai apstātos, šoferis izslēdza motoru. Atkal balsis. Militārpersonu balsis. Kāds pieprasīja Simkinsa dienesta apliecību. Aģents izkāpa un pieklusinātā balsi sāka runāt ar vīriem.

Negaidot durvis Lengdona pusē tika atvērtas, un spēcīgas rokas palīdzēja viņam izkāpt no automašīnas. Gaiss bija auksts. Pūta vējš.

Solomons nostājās viņam blakus.

-     Robert, ļauj, lai aģents Simkinss tevi ieved iekšā.

Lengdons dzirdēja nošķindam metāla atslēgas slēdzenē… un tad nočīkstēdamas atvērās smagas dzelzs durvis. Izklausījās pēc senas starpsienas. Velns parāvis, uz kurieni viņi mani ved?!

Simkinsa rokas vadīja Lengdonu durvju virzienā. Viņi pārkāpa pāri slieksnim.

-     Taisni uz priekšu, profesor.

Piepeši viņi nonāca klusumā. Rāmumā. Tukšumā. Oda savādi - it kā gaiss būtu sterils un apstrādāts.

Tagad Simkinss un Solomons nostājās Lengdonam katrs savā pusē un veda viņu cauri atbalšu pilnam gaitenim. Sajūtas mudināja domāt, ka grīdu klāj akmens plāksnes.

Aiz muguras skaļi aizcirtās metāla durvis, un Lengdons satrūkās. Aizkrita bultas. Tagad viņš zem pārsega bija sācis svīst. Viņa vienīgā vēlēšanās bija to noraut.

Visi apstājās.

Simkinss atlaida Lengdona roku, un atskanēja vairāki elektroniski pīkstieni, kam sekoja negaidīta rīboņa. Lengdons nosprieda, ka automātiski atvērušās kādas durvis.

-    Solomona kungs, jūs ar Lengdona kungu varat turpināt ceļu vieni paši. Es jūs pagaidīšu tepat, - Simkinss paziņoja. - Paņemiet manu kabatas bateriju.

-     Paldies, - Solomons sacīja. - Mēs drīz atgriezīsimies.

Kabatas bateriju?! Lengdona sirds sāka mežonīgi dauzīties.

Pīters saņēma Lengdona roku un paspēra nelielu soli uz priekšu.

-    Nāc man līdzi, Robert.

Viņi lēni pārkāpa vēl vienam slieksnim, un durvis nodārdēdamas aizkrita ciet.

Pēkšņi Pīters apstājās.

-     Vai kaut kas nav kārtībā?

Lengdonam bija uznācis nelabums un noreiba galva.

-     Man laikam jānoņem tas pārsegs.

-    Vēl ne, bet mēs jau esam gandrīz klāt.

-    Gandrīz kur? - Lengdons juta, ka nelabums aizvien pieaug.

-    Es jau teicu, ka parādīšu tev kāpnes, kas ved pie Zudušā vārda.

-     Pīter, tas nav smieklīgi!

-    Atver savu prātu, Robert! Atgādini sev, ka šajā pasaulē ir mistērijas, ko pat tu vēl neesi redzējis. Iekams spersim nākamo soli, lūdzu tevi kaut ko izdarīt manā labā. Es gribu, lai tu notici… tikai uz mirkli… notici tai leģendai. Notici tam, ka tu drīz paskatīsies uz vītņu kāpnēm, kas ved vairāku simtu pēdu dziļumā pie viena no cilvēces lielākajiem zudušajiem dārgumiem.

Pat ļoti vēlēdamies noticēt savam draugam, Lengdons tomēr to nespēja. Viņam reiba galva.

-    Vai vēl tālu? - Samta pārsegs bija izmircis sviedros.

-    Nē. Patiesībā vēl tikai daži soļi. Vēl vienas durvis. Es tās tūlīt atvēršu.

Solomons viņu uz mirkli atlaida. Tanī brīdī Lengdons sagrīļojās. Viņš nedroši pastiepa roku, meklēdams kādu atbalstu, un Pīters tūlīt atgriezās viņam blakus. Priekšā nodārdēja smagas automātiskās durvis. Pīters saņēma Lengdonu aiz rokas, un abi atkal devās tālāk.

-    Turp.

Viņi lēni šķērsoja vēl vienu slieksni, un durvis tūdaļ aizslīdēja ciet.

Klusums. Aukstums.

Lengdons tūdaļ sajuta, ka šī vieta - lai kas tā ari būtu - nekā nav saistīta ar pasauli, kas palika aiz durvīm. Gaiss bija drēgns un auksts kā kapenēs. Telpa likās tumša un šaura. Viņu pārņēma neprātīgs klaus- trofobijas uzplūds.

-    Vēl tikai daži soļi. - Solomons aizveda Lengdonu ap stūri un precīzi nostādīja kādā vietā. Beidzot viņš pavēlēja: - Noņem pārsegu.

Norāvis neciešamo drānas gabalu, Lengdons palūkojās apkārt, taču joprojām nespēja neko saskatīt. Viņš izberzēja acis. Nekā.

-    Pīter, te ir tumšs kā peklē!

-    Zinu. Izstiep rokas uz priekšu. Tur ir margas. Pieķeries tām.

Pataustījies Lengdons atrada dzelzs margas.

-     Tagad skaties. - Bija dzirdams, kā Pīters ar kaut ko noņemas, un pēkšņi tumsu caururba žilbinošs kabatas baterijas stars. Tas apspīdēja grīdu, bet jau nākamajā mirklī Solomons pavērsa kabatas bateriju pāri margām un lejup.

Lengdons ieraudzīja ļoti dziļu šahtu… bezgaligas vītņu kāpnes, kas veda dziļi pazemē. Ak dievs! Ceļgali saļodzījās, un viņš pieķērās margām, lai noturētos kājās. Kāpnes bija veidotas kā tradicionāla stūraina vītne, un Lengdons varēja saskaitīt vismaz trīsdesmit kāpņu laukumiņus - tālāk kabatas baterijas stars pagaisa tumsā. Es pat neredzu, kur tās beidzas!

-    Piter… - viņš sastomījās, - kas šī ir par vietu?

-     Pēc mirkļa es tevi novedīšu lejā pa šim kāpnēm, bet vispirms tev jāredz vēl kaut kas.

Pārāk satriekts, lai spētu iebilst, Lengdons devās lidzi Piteram cauri mazajai, savādajai telpai. Pīters ar kabatas bateriju apspīdināja akmens gridu, tādēļ Lengdons nespēja precīzi novērtēt visu telpu… juta vienīgi to, ka šī telpa ir maza.

Mazītiņš akmens kambarītis.

Drīz vien viņi nonāca pie telpas pretējās sienas, kurā bija iedarināts taisnstūrains stikls. Lengdons nodomāja, ka tas varētu būt logs, aiz kura atrodas nākamā telpa, taču spēja otrā pusē saskatīt vienīgi tumsu.

-    Ej vien, - Piters mudināja. - Paskaties.

-     Kas tur ir? - Lengdons uz mirkli atcerējās pārdomu istabu zem Kapitolija ēkas un to, kā uz mirkli bija noticējis, ka tajā varētu atrasties vārti uz kādu milzīgu pazemes telpu.

-    Paskaties, Robert. - Solomons pastūma viņu uz priekšu. - Un saņemies, jo šī aina tevi noteikti satrieks.

Pat nenojauzdams, ko varētu sagaidīt, Lengdons pagājās tuvāk stiklam. Tobrīd Pīters izslēdza kabatas bateriju, un mazā telpa iegrima pilnīgā tumsā.

Kad acis pierada pie tumsas, Lengdons sāka taustīties sev priekšā, ar rokām atrada sienu, uzmeklēja stiklu.

Otrā pusē joprojām valdīja tumsa.

Viņš paliecās tuvāk… piespieda seju pie stikla.

Tad viņš to ieraudzīja.

Satricinājuma un dezorientācijas vilnis izbrāzās cauri Lengdona ķermenim, ietriecās dziļi jo dziļi un strauji apgrieza otrādi viņa iekšējo kompasu. Viņš gandrīz nokrita atmuguriski, bet prāts pūlējās aptvert pagalam negaidito ainu, kas bija pavērusies viņa priekšā. Pat savos neprātīgākajos sapņos Roberts Lengdons nemūžam nebūtu iedomājies to, kas atradās aiz šī stikla.

Lieliska aina.

Tumsā kā mirdzošs dārgakmens spīdēja spoži balta gaisma.

Tagad Lengdons visu saprata… barjera uz piebraucamā ceļa… apsardze pie galvenās ieejas… smagās metāla ārdurvis… automātiskas durvis, kas dārdot atvērās un aizvērās… nelāgā sajūta vēderā… reibonis… un tagad šis mazītiņais kambarītis.

- Robert, - Pīters viņam aiz muguras čukstēja, - dažkārt pietiek uz kaut ko paskatīties no cita punkta, lai ieraudzītu gaismu.

Palicis bez valodas, Lengdons cieši raudzījās ārā pa logu. Viņa skatiens aizslīdēja nakts tumsā, šķērsojot vairāk nekā jūdzi tukšuma, virzoties zemāk… zemāk… cauri tumsai… kamēr apstājās virs Savienoto Valstu Kapitolija ēkas spoži izgaismotā, koši baltā kupola.

Lengdons vēl nekad nebija redzējis Kapitoliju no šāda skatpunkta - no piecsimt piecdesmit piecu pēdu augstuma, stāvot Amerikas lielā ēģiptiešu obeliska augšgalā. Šonakt viņš pirmo reizi mūžā bija ar liftu uzbraucis mazītiņajā skatu laukumiņā… Vašingtona pieminekļa smailē.

129.NODAĻA

Roberts Lengdons ka apburts staveja pie stikla portālā, uzsūkdams sevi ainavas spēku. Pats to neapzinādamies, viņš bija uzbraucis vairāku simtu pēdu augstumā un tagad apbrīnoja vienu no visiespaidīgākajiem skatiem, kādu jebkad bija redzējis.

Savienoto Valstu Kapitolija mirdzošais kupols kā kalns slējās Nacionālās alejas austrumu galā. Abās ēkas pusēs pretī Lengdonam stiepās divas paralēlas gaismas strēles… Smitsona muzeju izgaismotās fasādes… mākslas, vēstures, zinātnes, kultūras ceļa zvaigznes.

Tagad Lengdons sev par milzīgu pārsteigumu atskārta, ka daudz kas no Pītera apgalvotā ir patiesība… tā tik tiešām ir patiesība. Patiešām pastāv vītņu kāpnes… kas ved simtiem pēdu dziļumā zem liela akmens. SI obeliska milzīgā virsotne atradās tieši virs galvas, un tagad Lengdons atcerējās piemirstu sīkumu, kas, šķiet, bija biedējoši svarīgs: Vašingtona pieminekļa virsotne svēra precīzi 3300 mārciņas.

Atkal skaitlis 33.

Tomēr daudz satraucošāka likās apziņa, ka šīs virsotnes pašu smaili, šī obeliska zenītu rotāja sīciņš, nospodrināts uzgalis no alumīnija - metāla, kas savulaik bijis tikpat dārgs kā zelts. Vašingtona pieminekļa mirdzošā galotne bija tikai apmēram pēdu augsta, tikpat liela kā brīvmūrnieku piramīda. Neticami, taču uz šīs metāla piramīdiņas bija iegravēti slaveni vārdi - ļauts <Aeo - un Lengdons pēkšņi visu saprata. Tāds ir patiesais vēstījums uz akmens piramīdas pamatnes.

Šie septiņi simboli ir transliterācija! Visvienkāršākais kods. Šie simboli ir burti. Brīvmūrnieka stūrenis - L Zelta ķīmiskais elements - AU Grieķu sigma - S Grieķu delta - D Alķīmiķu dzīvsudrabs - E

Čūska, kas iekodusies savā astē, jeb grieķu valodā Ouroboros - O

-    Ļaus Deo, - Lengdons nočukstēja. Šī labi pazīstamā latīņu frāze ar nozīmi "lai slavēts Dievs" bija uzrakstīta Vašingtona pieminekļa virsotnē ar burtiem, kas nav augstāki par collu. Pilnīgi atklāti… un tomēr neviens tos neredzēja.

bļauti šOeo

-     Lai slavēts Dievs, - Pīters viņam aiz muguras sacīja, ieslēgdams telpas blāvo apgaismojumu. - Brīvmūrnieku piramīdas pēdējais kods.

Lengdons pagriezās. Draugs plati smaidīja, un Lengdons atcerējās, ka Pīters pirmīt brīvmūrnieku bibliotēka patiesībā bija izrunājis vārdus "lai slavēts Dievs". Un es tik un tā tos palaidu gar ausīm.

Saltu trīsu pārņemts, Lengdons aptvēra, ka tieši leģendārā brīvmūrnieku piramīda bija parādījusi viņam ceļu šurp…. uz Amerikas lielo obelisku - senās mistiskās gudrības simbolu kas slējās debesīs pašā valsts sirdī.

Apbrīnodams šo ainu, Lengdons pārvietojās pa mazītiņās telpas perimetru pretēji pulksteņa rādītāja virzienam un nonāca pie vēl viena skatu loga.

Ziemeļi.

Pa logu, kas bija vērsts pret ziemeļiem, Lengdons uzmanīgi nopētīja pazīstamo Baltā nama apveidu, kas atradās tieši priekšā. Viņš pacēla acis pret apvārsni, kur Sešpadsmitās ielas taisnā līnija ziemeļu virzienā aizstiepās uz Tempļa nama pusi.

Es atrodos uz dienvidiem no "Heredom".

Viņš turpināja virzīties pa perimetru pie nākamā loga. Palūkojies uz rietumiem, Lengdons ļāva skatienam aizslīdēt pāri atspīdumu pilnā baseina garajam taisnstūrim pie Linkolna memoriāla, kura klasiskās grieķu arhitektūras iedvesmas avots bija Partenons Atēnās, templis, kas celts par godu Atēnai - varoņdarbu dievietei.

Annuit coeptis, nodomāja Lengdons. Dievs atbalsta mūsu darbus.

Piegājis pie pēdējā loga, Lengdons paraudzījās dienvidu virzienā pāri Plūdmaiņu līča tumšajiem ūdeņiem, kur naktī spoži spīdēja Džefer- sona memoriāls. Lengdons zināja, ka viegli noapaļotais kupols būvēts, atdarinot Panteonu, diženo romiešu dievu mājokli.

Paskatījies uz visām četrām pusēm, Lengdons iedomājās par redzētajām Nacionālās alejas aerofotogrāfijām - tās četri atzari no Vašingtona pieminekļa stiepās visos četros debespušu virzienos. Es stāvu Amerikas krustcelēs.

Lengdons atgriezās vietā, kur joprojām stāvēja Pīters. Mentors staroja.

-     Te nu tas ir, Robert. Zudušais vārds. Tas ir noglabāts šeit. Brīvmūrnieku piramīda atveda mūs šurp.

Paskatījies uzmanīgāk, Lengdons atskārta, ka jau gandrīz aizmirsis par Zudušo vārdu.

-     Robert, es nepazīstu nevienu, kam varētu uzticēties vairāk nekā tev. Un es uzskatu, ka pēc tāda vakara kā šis tu esi pelnījis uzzināt patiesību. Kā jau leģenda vēsta, Zudušais vārds patiešām noglabāts vītņu kāpņu apakšā. - Viņš norādīja uz pieminekļa augsto kāpņu pusi.

Beidzot Lengdons bija sācis atgūties, taču nu viņš atkal apmulsa.

Pīters aši iebāza roku kabatā un izņēma mazu priekšmetu.

-    Vai tu to atceries?

Lengdons paņēma kubveida lādīti, ko Pīters pirms krietna laika bija viņam uzticējis.

-    Jā… taču baidos, ka es diez cik labi nepratu to nosargāt.

Solomons iesmējās.

-    Varbūt tai bija pienācis laiks ieraudzīt dienas gaismu.

Pētīdams akmens kubu, Lengdons nesaprata, kāpēc Pīters to viņam

nupat iedevis.

-     Ko tas tev atgādina? - Pīters vaicāja.

Lengdons nopētīja 1514 /OC un atcerējās savu pirmo iespaidu brīdī, kad Ketrina bija atvērusi sainīti.

-     Stūrakmeni.

-    Tieši tā, - Pīters piekrita. - Ir šis tas tāds, ko tu par stūrakmeņiem varbūt nemaz nezini. Pirmkārt, stūrakmens likšanas jēdziens nāk no Vecās derības.

Lengdons pamāja.

-    Tas minēts Psalmos.

-    Pareizi. Un īsts stūrakmens allaž ir aprakts zem zemes - tas simbolizē ēkas pirmo soli augšup ārā no zemes pretī debesu gaismai.

Palūkodamies ārā uz Kapitoliju, Lengdons atcerējās, ka tā stūrakmens ierakts tik dziļi pamatos, ka līdz pat šai dienai to nebija izdevies atrast.

-     Un visbeidzot, - Solomons sacīja, - tāpat kā šī akmens lādīte tavā roka, daudzi stūrakmeņi ir kā mazas glabātavas… tajos ir doba vieta, kur noglabāt apslēptus dārgumus… ja tev tā patīk labāk, tad talismanus, kas simbolizē ceļamās ēkas nākotni.

Šo tradīciju Lengdons labi zināja. Arī mūsdienās brīvmūrnieki iemūrēja stūrakmeņus, kuros ievietoja nozīmīgus priekšmetus - kapsulas ar vēstījumiem nākamajām paaudzēm, fotogrāfijas, uzsaukumus, pat nozīmīgu cilvēku pelnus.

-    Tev vajadzētu skaidri saprast, - Solomons piebilda, - kāpēc es tev to stāstu.

-    Tu domā, ka Zudušais vārds ir paslēpts Vašingtona pieminekļa stūrakmenī?

-    Es nedomāju, Robert. Es zinu. Zudušais vārds tika ievietots šī pieminekļa stūrakmenī 1848. gada 4. jūlijā, veicot pilnu brīvmūrnieku rituālu.

Lengdons cieši raudzījās savā mentorā.

-    Mūsu priekšteči paslēpa vārdu?

Pīters pamāja.

-     Viņi to patiešām izdarīja. Viņi saprata, kāds spēks patiesībā pie- mit tam, ko viņi noglabā.

Visu vakaru Lengdons bija pūlējies aptvert izkliedētus, plašus jēdzienus… Senās mistērijas, Zudušais vārds, Laikmetu noslēpumi. Viņš gribēja kaut ko pārliecinošu, taču… Par spiti Pītera apgalvojumiem, ka atbilde slēpjas stūrakmenī piecsimt piecdesmit piecu pēdu dziļumā zem viņa kājām, Lengdonam tomēr bija ļoti grūti to pieņemt. Cilvēki visu mūžu pēta mistērijas un tomēr nespēj piekļūt spēkam, kas tajās noglabāts. Lengdons pēkšņi atcerējās Direra "Melanholiju I" - sadrūmušā adepta attēlu starp lietām, kas nebija spējušas viņam atklāt alķīmijas mistiskos noslēpumus. ja šos noslēpumus patiešām var atklāt, tad tie netiks atrasti vienuviet!

Lengdons allaž bija uzskatījis, ka jebkura atbilde ir izplatīta pa visu pasauli tūkstošos sējumu… iekodēta Pitagora, Hermeja, Hērakleita, Pa- racelza un simtiem citu autoru rakstos. Šī atbilde bija meklējama noputējušās, aizmirstās grāmatās par alķīmiju, misticismu, maģiju un filozofiju. Šī atbilde slēpās Aleksandrijas senajā bibliotēkā, šumeru māla plāksnītēs un ēģiptiešu hieroglifos.

-     Piedod, Piter, - Lengdons klusi noteica un pašūpoja galvu. - Lai izprastu Senās mistērijas, ir vajadzīgs viss mūžs. Es nespēju iztēloties, ka atslēga varētu slēpties vienā vienīgā vārdā.

Pīters uzlika plaukstu Lengdonam uz pleca.

-     Robert, Zudušais vārds nav tikai "vārds". - Viņš viedi pasmaidīja. - Mēs to saucam par "Vārdu" tikai tāpēc, ka tā to dēvēja senās tautas… pašos pirmsākumos.

130.NODAĻA

Iesākumā bija Vārds.

Prāvests Gelovejs nometās ceļos pie Nacionālās katedrāles krusta centra un sāka lūgt Dievu par Ameriku. Prāvests lūdzās, lai viņa mīļotā valsts drīz aptvertu patieso spēku, kas piemīt Vārdam - visu seno meistaru pierakstīto gudrību krājumam - garīgajām patiesībām, ko bija mācījuši dižie gudrie.

Vēsture bija svētījusi cilvēci ar visviedākajiem skolotājiem, dziļi apgaismotām dvēselēm, kuru izpratne par garīgām un reliģiskām mistērijām pārsniedza jebkuru citu izpratni. Šo adeptu vārdi - Buda, Jēzus, Muhameds, Zaratustra un neskaitāmi citi - bija izgājuši cauri vēsturei vissenākajos un visvērtīgākajos kuģos.

Grāmatās.

Ikvienai tautai zemes virsū bija pašai sava svētā grāmata - Vārds. Katrai tā bija cita, un tomēr visām tās bija vienādas. Kristiešiem šis Vārds bija Bībele, musulmaņiem - Korāns, jūdiem - Tora, indiešiem - Vēdas; un tā līdz bezgalībai.

Vārds apgaismos ceļu.

Amerikas dibinātājiem šis vārds bija Bībele. Un tomēr tikai daži cilvēki pasaulē ir izpratuši tās patieso vēsti.

Šonakt, vienatnē nometies uz ceļiem milzīgajā katedrālē, Gelovejs uzlika rokas uz Vārda - uz sava krietni apdilušā brīvmūrnieku Bībeles eksemplāra. Šajā dārgajā grāmatā, tāpat kā visās brīvmūrnieku Bībelēs, atradās Vecā derība, Jaunā derība un brīvmūrnieku filozofiskie raksti.

Kaut ari Geloveja acis vairs nespēja izlasīt šo tekstu, priekšvārdu viņš zināja no galvas, šo brīnišķīgo vēsti bija lasījuši miljoniem viņa brāļu neskaitāmās valodās visā pasaulē.

Teksts skanēja tā:

LAIKS IR KA UPE… UN GRĀMATAS IR KĀ LAIVAS. DAUDZI

SĒJUMI UZSĀK CEĻU PA ŠO STRAUMI, TAČU TIEK SADRAGĀTI

UN UZ VISIEM LAIKIEM NOZŪD SMILTĪS. TIKAI NEDAUDZAS,

PAVISAM NEDAUDZAS IZTUR LAIKA PĀRBAUDI UN TURPINA

DZĪVOT, LAI NESTU SVĒTĪBU TURPMĀKAJIEM LAIKMETIEM.

Ir kāds iemesls, kura dēļ šīs grāmatas ir izdzīvojušas, kamēr pārējās zudušas. Prāvestam Gelovejam kā ticības pētniekam allaž bija licies pārsteidzoši, ka vissenākie reliģiskie teksti - visvairāk pētītās grāmatas pasaulē - patiesībā ir ari vismazāk izprastie.

Šajās lappusēs jaušams brīnumains noslēpums.

Kādu dienu atausīs gaisma, un cilvēce beidzot sāks aptvert seno mācību vienkāršo, pārveidot spējīgo patiesību… un spers milzīgu soli pretī savas brīnišķīgās dabas izpratnei.

131.NODAĻA

Vītņu kāpnes Vašingtona pieminekli sastav no 896 akmens pakāpieniem, kas vijas ap vaļēju lifta šahtu. Lengdons un Solomons kāpa lejā, un slavenais simbologs vēl aizvien nespēja līdz galam aptvert satraucošo faktu, ko Pīters tikai pirms dažiem mirkļiem bija viņam uzticējis: Robert, šī pieminekļa dobajā stūrakmenī mūsu priekšteči ievietoja vienu vienīgu Vārda - Bībeles - eksemplāru, kas gaida tumsā šo kāpņu apakšā.

Ejot lejā, Pīters kādā kāpņu laukumiņā negaidot apstājās un pievērsa kabatas baterijas staru lielam, sienā iedarinātam akmens medaljonam.

Kas tad nu?! Ieraudzījis šo grebumu, Lengdons satrūkās.

Medaljonā bija attēlots biedējošs, apmetnī tērpts stāvs ar izkapti rokā; tēls bija nometies ceļos līdzās smilšu pulkstenim. Roka pacelta, bet izstieptais rāditājpirksts norādīja tieši uz lielu, atvērtu Bībeli, kā vēlēdamies atgādināt: "Atbilde slēpjas tur!"

Labu brīdi Lengdons pētīja grebumu un tad pagriezās pret Pīteru.

Mentora acis noslēpumaini mirdzēja.

-     Es gribētu, lai tu kaut ko pārdomā, Robert. - Viņa vārdi atbalsojās tukšajā kāpņu šahtā. - Kā tev šķiet, kāpēc Bībele ir pārdzīvojusi daudzus vētrainas vēstures gadu tūkstošus? Kāpēc tā vēl aizvien atrodas šeit? Vai tāpēc, ka tā ir tik aizraujoša lasāmviela? Protams, ka ne… taču tam ir savs iemesls, kura dēļ kristiešu mūki visu mūžu mēģināja atšifrēt Bībeli. Iemesls, kura dēļ jūdu mistiķi un kabalisti pēta Veco derību. Robert, šīs senās grāmatas lappusēs rodami vareni noslēpumi… milzīgs neaptvertas gudrības krājums, kas gaida atklāšanu.

Lengdons bija dzirdējis teoriju, ka Svētajos Rakstos meklējama slēpta nozīme, vēl neatklāts vēstījums, kas aizplīvurots ar alegorijām, simbolismu un parabolām.

-    Pravieši mūs brīdina, - Pīters turpināja, - ka valoda, kurā aprakstītas viņu slepenās mistērijas, ir šifrēta. Marka evaņģēlijs mums vēsta: "Jums ir dots saprast Dieva valstības noslēpumu; bet tiem, kas ārā, tas viss notiek līdzībās." Zālamana pamācības brīdina, ka gudro vārdi ir "miklas", bet vēstulēs korintiešiem tiek runāts par "apslēptu gudrību". Jāņa evaņģēlijs brīdina: "To es jums runāju līdzībās… ar apslēptiem vārdiem."

Senlaiku miklas, Lengdons domās atkārtoja, zinādams, ka šī savādā frāze vairākkārt sastopama gan Zālamana pamācībās, gan 78. psalmā. Es atdarīšu savu muti runai ar sakāmiem vārdiem, stāstīšu senlaiku mīklas. Lengdons bija noskaidrojis, ka tas nenozīmē neko nelāgu - vienīgi to, ka šo vārdu patiesā jēga ir apslēpta.

-     Ja tev vēl palikušas kādas šaubas, - Pīters piebilda, - tad Pāvila 1. vēstulē korintiešiem ir skaidri pateikts, ka sakāmiem vārdiem ir divas nozīmes: "piens bērniem un gaļa vīriem" - kur ar vārdu "piens" domāta atšķaidīta lasāmviela bērnišķīgiem prātiem, bet "gaļa" ir patiesais vēstījums, kas pieejams tikai nobriedušiem prātiem.

Pīters pacēla kabatas bateriju, vēlreiz izgaismojot apmetnī tērpto tēlu, kas uzstājīgi norādīja uz Bībeli.

-     Es zinu, ka tu esi skeptiķis, Robert, taču padomā par to. Ja Bībelē nav slepenu nozīmju, tad kāpēc tik daudzi no vēstures gaišākajiem prātiem - tai skaitā ģeniāli zinātnieki no Karaliskās biedrības - to tik neatlaidīgi pētījuši? Sers īzaks Ņūtons uzrakstīja vairāk nekā miljonu vārdu, mēģinot atšifrēt Svēto Rakstu patieso nozīmi, un starp tiem ir arī ar 1704. gadu datēts manuskripts, kurā apgalvots, ka viņš no Bībeles ieguvis slepenu zinātnisku informāciju!

Lengdons zināja, ka tā ir patiesība.

- Un sers Frānsiss Bēkons, - Pīters turpināja, - ko Anglijas karalis Džeimss nolīga, lai viņš burtiski radītu autorizēto karaļa Džeimsa Bībeli? Šis gudrais bija tik ļoti pārliecināts, ka Bībelē apslēpta šifrēta jēga, ka uzrakstija to pats ar savu kodu, kas tiek pētīts vēl mūsdienās! Protams, kā jau tu zini, Bēkons bija rozenkreicietis un uzrakstīja darbu "Par senajiem gudrajiem". - Pīters pasmaidīja. - Pat dumpīgais dzejnieks Viljams Bleiks ir devis mājienu, ka mums vajadzētu lasīt starp rindiņām.

Lengdons zināja šīs vārsmas:

ABI LASĀM BĪBELI - DIENA VAI NAKTS, BET TU LASI "MELNS", KUR ES LASU "BALTS".

-     Un ne jau tikai Eiropas gudrie, - Pīters turpināja, pielikdams soli un turpinādams ceļu lejup. - Tieši šeit, Robert, šīs jaunās amerikāņu valsts vidū, mūsu priekšteču gaišākie prāti - Džons Adamss, Bens Franklins, Tomass Peins - viņi visi brīdināja par milzīgajām briesmām, kas var draudēt, tulkojot Bībeli burtiski. Patiesībā Tomass Džefersons bija tik pārliecināts par Bībeles apslēpto vēstījumu, ka patiešām sagrieza tās lapas un no jauna salika kopā visu grāmatu; paša vārdiem izsakoties, "mēģinot iznīcināt mākslīgo sastatīšanu un atjaunot patiesās doktrīnas".

Par šo savādo faktu Lengdons labi zināja. Džefersona Bībele tika publicēta arī mūsdienās, un tajā atradās daudzas no viņa pretrunīgajām teksta redakcijām - arī atteikšanās no postulāta par piedzimšanu jaunavai un augšāmcelšanos. Neticami, taču 19. gadsimta pirmajā pusē Džefersona Bībeli dāvanā bija saņēmis katrs jaunpienākušais Kongresa loceklis.

-     Pīter, tu zini, ka šis temats man šķiet aizraujošs. Es varu saprast gaišos prātus, kam varētu likties kārdinoši iztēloties, ka Svētie raksti satur apslēptu jēgu, taču man tas neliekas loģiski. Jebkurš prasmīgs pasniedzējs tev pateiks, ka mācīšana nekad nenotiek šifrētā veidā.

-    Kā, lūdzu?

-    Skolotāji māca, Pīter. Mēs runājam atklāti. Kāpēc gan praviešiem - dižākajiem vēstures skolotājiem - būtu vajadzējis izteikties neskaidri? Ja viņi cerēja mainīt pasauli, kāpēc viņiem vajadzētu runāt šifrēti? Kāpēc nerunāt skaidri un gaiši, lai pasaule saprot?

Turpinot ceļu lejup, Pīters aši atskatījās pāri plecam, šķiet, pārsteigts par šādu jautājumu.

-     Robert, Bībele neizsakās atklāti. Iemesls? Tieši tādēļ paturētas noslēpumā Seno mistēriju skolas… Tieši tādēļ neofīti vispirms piedzīvo iniciāciju un tikai tad apgūst laikmetu slepenās mācības… Tieši tādēļ Neredzamās koledžas zinātnieki atteicās dalīties ar citiem savās zināšanās. Mistērijas ir kā liesmojoša lāpa, kas meistara rokā var apgaismot ceļu, bet vājprātīgā rokā - izdedzināt visu zemi.

Lengdons sastinga. Ko viņš tur runā?

-     Pīter, es runāju par Bībeli. Kāpēc tu runā par Senajām mistērijām?

Solomons pagriezās.

-     Robert, vai tad tu nesaproti? Senās mistērijas un Bībele ir viens un tas pats.

Slavenais simbologs samulsis skatījās uz savu mentoru.

Vairākas sekundes klusēdams, Pīters gaidīja, kamēr Lengdons būs aptvēris viņa vārdus.

-     Bībele ir viena no grāmatām, ar kuras palīdzību mistērijas nodotas tālākajām paaudzēm. Tās lappuses izmisīgi cenšas mums atklāt savu noslēpumu. Vai tad tu nesaproti? Bībeles "senlaiku mīklas" mums stāsta senās tautas, kas klusi dalās savās slepenajās gudrībās.

Lengdons klusēja. Senās mistērijas viņš izprata kā kaut ko līdzīgu cilvēka prāta apslēptā spēka iegrožošanas pamācībai… personīgas apo- teozes recepti. Viņš nekad nebija spējis pieņemt šo mistēriju spēku; doma par to, ka Bībelē varētu slēpties šo mistēriju atslēga, pavisam noteikti nebija iespējama.

-    Pīter, Bībele un Senās mistērijas ir divas pilnīgi pretējas lietas. Mistērijās tiek runāts par dievu cilvēkā… par cilvēku kā dievu. Bībele vēsta par Dievu pār cilvēku… un cilvēku kā bezspēcīgu grēcinieku.

-    Jā! Tieši tā! Tu esi precīzi trāpījis mērķī! Tiklīdz cilvēce nošķīra sevi no Dieva, Vārda patiesā nozīme bija zudusi. Seno meistaru balsis ir nomāktas, tās ir pazudušas to pašpasludināto praktiķu saceltajā haotiskajā troksnī, kuri kliegdami apgalvo, ka tikai viņi vienīgie izprot Vārda nozīmi… ka Vārds ir uzrakstīts tikai viņu valodā un nevienā citā.

Solomons turpināja kāpt lejā.

-     Robert, mēs ar tevi zinām, ka senās tautas pārņemtu šausmas, redzot, kā izkropļotas viņu mācibas… kā reliģija pasludinājusi sevi par maksas caurlaižu punktu uz debesīm… kā visi karavīri dodas kaujā un tic, ka Dievs atbalsta viņu nodomus. Mēs esam zaudējuši Vārdu, un tomēr tā patiesā nozīme vēl aizvien ir aizsniedzama, tā atrodas mums tieši acu priekšā. Tā ir atrodama visos saglabātajos tekstos, no Bībeles līdz "Bhagavadgītai", Korānam un daudz kam citam. Visi šie teksti tiek pielūgti uz brīvmūrnieku altāriem, jo katrs no šiem krājumiem pats savā veidā klusi čukst precīzi vienu un to pašu vēstījumu. - Pītera balsī ieskanējās saviļņojums. - "Vai tad jūs nezināt, ka esat dievi?"

Lengdonu pārsteidza tas, ka šis slavenais senais izteiciens šovakar bija parādījies jau nez kuro reizi. Viņš bija to pārdomājis, runājot ar Ge- loveju, un arī Kapitolija ēkā, cenzdamies izskaidrot "Vašingtona apo- teozi".

Pīters ierunājās čukstus:

-    Buda teica: "Tu pats esi Dievs." Jēzus mums mācīja, ka "Dieva val- stība ir jūsu vidū". Viņš pat solīja: "Tas darīs tos darbus, ko es daru, un vēl lielākus par tiem darīs." Pat pirmais pāvesta pretinieks - Romas Hipolits citēja šo pašu vēstījumu, ko pirmais izteicis gnostiķu skolotājs Monoims: "Atsakieties no Dieva meklējumiem… pieņemiet sevi par sākumu."

Pēkšņi Lengdons atcerējās Tempļa namu, kur brivmūrnieku sarga krēsla mugurpusē bija iegravēts divos vārdos izteikts padoms: IEPAZĪSTI SEVI.

-    Kāds vieds cilvēks man reiz teica, - turpināja Pīters, runādams aizvien klusāk, - vienīgā atšķirība starp mani un Dievu ir tāda, ka es esmu aizmirsis savu dievišķumu.

-    Pīter, es dzirdu, ko tu saki, patiešām. Un es ar lielāko prieku noticētu, ka mēs esam dievi, taču es neredzu nevienu dievu, kas staigātu pa mūsu zemi. Es neredzu nevienu pārcilvēku. Tu gan vari norādīt uz šķietamiem brinumiem Bībelē vai jebkurā citā reliģiskā tekstā, taču tas nav nekas cits, kā vien cilvēka izgudroti un laika izkropļoti seni stāsti.

-    Var jau būt, - Pīters atteica. - Vai ari mums gluži vienkārši vajag pagaidīt, kamēr mūsu zinātne panāk seno tautu gudrību. - Viņš apklusa. - Jocigi… esmu pārliecināts, ka manas māsas pētījumu mērķis ir tieši tāds.

Piepeši Lengdonam atausa atmiņā, ka pirmit Ketrina bija aizsteigusies prom no Tempļa nama.

-    Paklau, uz kurieni viņa vispār aizskrēja?

-    Drīz viņa bus klat, - Pīters pasmaidīja. - Viņa devas pārliecināties par kādu brīnišķīgu veiksmi.

Pieminekļa pakājē Pīters Solomons ieelpoja auksto nakts gaisu un kļuva možāks. Viņš uzjautrināts vēroja, kā Lengdons uzmanīgi nopēta zemi, pakasa galvu un atskatās uz obeliska pamatni.

-    Profesor, - Pīters pajokoja, - stūrakmens ar Bībeli atrodas zem zemes. Grāmatai piekļūt nav iespējams, taču vari man ticēt, ka tā tur atrodas.

-     Es tev ticu, - Lengdons sacīja, šķietami aizdomājies. - Es tikai… kaut ko ievēroju.

Lengdons atkāpās un nopētīja milzīgo laukumu, kurā atradās Vašingtona piemineklis. Apaļo laukumu klāja balts akmens… izņemot divas dekoratīvas tumša akmens joslas, kas ap pieminekli veidoja divus koncentriskus apļus.

-    Aplis aplī, - Lengdons secināja. - Man nekad pat prātā nebija ienācis, ka Vašingtona piemineklis stāv centrā aplim, kas atrodas vēl vienā aplī.

Pīters bija spiests iesmieties. Viņš neko nepalaiž garām.

-      Jā, dižais punkts aplī… universālais Dieva simbols… Amerikas krustcelēs. - Viņš viltīgi paraustīja plecus. - Tā noteikti ir tikai sagadīšanās.

Lengdons likās iegrimis domās un raudzījās debesīs, ļaujot skatienam pacelties pie izgaismotās smailes, kas spoži balta spīdēja melnajās ziemas debesīs.

Bija nojaušams, ka Lengdons šajā veidojumā sācis saskatīt to, kas tas patiesībā ir… mēmu atgādinājumu par senajām gudrībām… apgaismības skarta cilvēka tēlu diženas valsts sirdī. Kaut arī nespēdams saskatīt sīciņo alumīnija smaili pašā augšā, Pīters tomēr zināja, ka tas tur atrodas - cilvēka apgaismotais prāts, kas tiecas pretī debesīm.

Laus Deo.

-    Pīter? - Lengdons pienāca klāt, izskatīdamies kā cilvēks, kurš piedzīvojis mistisku iniciāciju. - Es gandrīz aizmirsu, - viņš sacīja, izņemdams no kabatas Pītera brīvmūrnieku gredzenu. - Visu vakaru grasos tev to atdot.

-     Paldies, Robert. - Pīters pastiepa kreiso roku, saņēma gredzenu un priecīgi to aplūkoja. - Vai zini, visa noslēpumainība un mistērijas, kas ieskauj šo gredzenu un brīvmūrnieku piramīdu… atstājušas milzīgu iespaidu uz manu dzīvi. Kad biju vēl jauns, man tika uzticēta šī piramīda kopā ar solījumu, ka tā glabā mistiskus noslēpumus. Jau tās pastāvēšana vien lika man noticēt, ka pasaulē rodamas dižas mistērijas. Tā iekairināja manu ziņkāri, vairoja spēju brīnīties un iedvesmoja atvērt prātu Senajām mistērijām. - Viņš klusi pasmaidīja un iebāza gredzenu kabatā. - Tagad es saprotu, ka brīvmūrnieku piramīdas patiesais uzdevums bija nevis atklāt atbildes, bet gan drīzāk iedvest apbrīnu.

Abi vīri labu brīdi klusēdami stāvēja pieminekļa pakājē.

Kad Lengdons beidzot ierunājās, viņa balss skanēja nopietni.

-    Es gribu tev kaut ko lūgt, Pīter… kā draugam.

-    Protams. Ko vien vēlies.

Lengdons izteica savu lūgumu… apņēmīgi.

Solomons pamāja, zinādams, ka viņam ir taisnība.

-      Noteikti.

-    Tūlīt pat, - Lengdons piemetināja, rādīdams uz gaidošo Escalade.

-    Labi., bet ar vienu nosacījumu.

Iesmējies Lengdons izteiksmīgi saviebās.

-    Nez kā tev allaž izdodas paturēt pēdējo vārdu.

-    Jā, un patiešām ir vēl kaut kas, ko es vēlos parādīt tev un Ketrinai.

-    Šajā nakts stundā? - Lengdons paskatījās pulksteni.

Solomons sirsnīgi uzsmaidīja savam senajam draugam.

-    Tas ir Vašingtonas visiespaidīgākais dārgums… kaut kas tāds, ko redzējuši tikai daži cilvēki.

132.NODAĻA

Ketrina Solomona steidzas augšup pa kalnu uz Vašingtona pieminekļa pusi, un sirds bija pavisam viegla. Šovakar viņa bija pārcietusi milzīgu satricinājumu un traģēdiju, bet tagad domas pievērsās brīnišķīgajiem jaunumiem, kurus pirmīt paziņoja Pīters… jaunumiem, par kuriem viņa nupat bija pārliecinājusies pati ar savām acīm.

Mani pētījumi ir drošībā. Visi.

Laboratorijas hologrāfisko datu glabātavas šonakt tika iznīcinātas, taču pirmīt Tempļa namā Pīters bija paziņojis, ka slepenībā SMAC administrācijas ēkā glabājis visu viņas noētikas pētījumu dublējumkopi- jas. Tu taču zini, ka tavs darbs man šķiet ārkārtīgi aizraujošs, viņš skaidroja, un es gribēju sekot līdzi taviem panākumiem tā, lai tevi netraucētu.

-    Ketrina? - kāds klusi uzsauca.

Viņa pacēla galvu.

Izgaismotā pieminekļa pakājē slējās vientuļš stāvs.

-    Robert! - Ketrina piesteidzās klāt un apskāva viņu.

-     Dzirdēju labās ziņas, - Lengdons čukstus sacīja. - Tu noteikti jūties atvieglota.

Ketrinas balss saviļņojumā aizlūza.

-     Neiedomājami. - Izglābtie pētījumi bija unikāls zinātnisks sasniegums - milzīga eksperimentu kolekcija, kas pierāda, ka cilvēka doma ir reāls un pasaulē izmērāms spēks. Šie eksperimenti demonstrēja cilvēka domas iespaidu uz visu - sākot no ledus kristāliem un nejaušu notikumu ģeneratoriem un beidzot ar elementārdaļiņu kustību. Šie rezultāti bija pārliecinoši un neapstrīdami, potenciāli spējīgi pārvērst skeptiķus par ticētājiem un atstāt milzīgu ietekmi uz globālo apziņu. - Viss mainīsies, Robert. Viss.

-    Pīters par to ir pārliecināts.

Atskatījusies Ketrina meklēja savu brāli.

-    Slimnīcā, - Lengdons paskaidroja. - Es uzstāju, lai viņš to izdara kā pakalpojumu man.

Ketrina atviegloti izelpoja.

-     Paldies.

-    Viņš lūdza, lai es tevi te sagaidu.

Sievietes skatiens aizslīdēja augšup pa spīdošo, balto obelisku.

-     Brālis jau teica, ka atvedis tevi šurp. Pieminēja kaut ko par Laus Deo. Neko sīkāk nepaskaidroja.

Lengdons gurdi iesmējās.

-     Laikam ari es vēl visu līdz galam nesaprotu. - Viņš pameta skatienu uz pieminekļa virsotni. - Tavs brālis šovakar pateica ļoti daudz ko tādu, kas man ir grūti aptverams.

-    Tūlīt uzminēšu, - Ketrina sacīja. - Senās mistērijas, zinātne un Svētie raksti?

-     Precīzi.

-    Esi sveicināts manā pasaulē. - Viņa piemiedza ar aci. - Pīters man to atklāja jau sen. Tas kalpoja par pamudinājumu daudziem maniem pētījumiem.

-    Intuitīvi šis tas no viņa sacītā izklausījās saprātigi. - Lengdons papurināja galvu. - Taču intelektuāli…

Ketrina pasmaidīja un aplika roku viņam ap vidukli.

-    Zini, Robert, varbūt es tev šajā jautājumā varēšu palīdzēt.

Dziļi Kapitolija ēkā Arhitekts Vorens Belamī soļoja pa tukšu gaiteni.

Šovakar atlicis tikai vēl viens uzdevums, viņš nodomāja.

Iegājis savā kabinetā, viņš izņēma no rakstāmgalda atvilktnes ļoti vecu atslēgu. Tā bija no melnas dzelzs, gara un tieva, ar izbalējušām atzīmēm. Viņš iebāza atslēgu kabatā un sagatavojās sirsnīgi uzņemt savus viesus.

Roberts Lengdons un Ketrina Solomona šobrīd atradās ceļā uz Kapitoliju. Pēc Pītera lūguma Belamī grasījās piedāvāt viņiem ļoti retu izdevību - iespēju aplūkot šīs ēkas visbrīnišķīgāko noslēpumu… kaut ko tādu varēja atklāt vienīgi Kapitolija Arhitekts.

133.NODAĻA

Roberts Lengdons maziem soļiem nervozi virzījās uz priekšu pa apaļo galeriju, kas atradās gandrīz pie pašiem Kapitolija Rotondas kupola griestiem. Viņš piesardzīgi palūkojās pāri margām un noreiba no augstuma. Joprojām bija grūti noticēt, ka vēl nav pagājušas pat desmit stundas no brīža, kad šīs telpas pašā vidū tika atrasta Pītera roka.

Tajā vietā - apmēram simt astoņdesmit pēdas zem Lengdona - tagad kā mazs punktiņš stāvēja Kapitolija Arhitekts. Viņš mierīgi šķērsoja Rotondu un nozuda. Belamī bija pavadījis Lengdonu un Ketrinu augšā uz šo balkonu un atstājis abus tur ar ļoti konkrētiem norādījumiem.

Pītera norādījumiem.

Lengdons nopētīja veco dzelzs atslēgu, ko Belamī bija iedevis. Tad viņš pameta skatienu uz šaurajām kāpnēm, kas veda augšup… vēl augstāk. Lai Dievs man stāv klāt. Arhitekts bija apgalvojis, ka šīs šaurās kāpnes ved pie mazām metāla durvīm, ko var atslēgt ar dzelzs atslēgu, ko Lengdons tagad turēja rokā.

Pīters bija uzstājis, ka Lengdonam un Ketrinai jāredz tas, kas atrodas aiz šīm durvīm. Neko sīkāk Pīters nepaskaidroja, bet atstāja stingrus norādījumus par precīzu laiku, kad šīs durvis jāatver. Mums jāgaida, lai atvērtu tās durvis? Kāpēc?

Lengdons vēlreiz paskatījās pulkstenī un novaidējās.

Iebāzis atslēgu kabatā, viņš paskatījās pāri milzīgajam tukšumam, kas pavērās viņa priekšā balkona tālākajā galā. Ketrina bija aizsoļojusi tālāk, acīmredzot nemaz nebaidīdamās no augstuma. Nu viņa bija veikusi pusi loka, apbrinodama katru Brumidi "Vašingtona apoteozes" collu, kas pletās tieši virs galvas. No šī reti pieejamā, izdevīgā skatpun- kta piecpadsmit pēdas augstie tēli, kas greznoja gandrīz piectūkstoš kvadrātpēdu lielu Kapitolija kupola platību, bija saskatāmi pārsteidzoši detalizēti.

Uzgriezis muguru Ketrinai, Lengdons nostājās ar seju pret ārsienu un ļoti klusi nočukstēja:

- Ketrina, te runā tava sirdsapziņa. Kāpēc tu pameti Robertu?

Acīmredzot Ketrina zināja par kupola pārsteidzošajām akustiskajām īpašībām… jo siena čukstus atbildēja:

-    Tāpēc, ka Roberts ir bailulis. Viņam vajadzētu nākt šurp, pie manis. Līdz brīdim, kad drīkstēsim atvērt durvis, mums vēl ir daudz laika.

Lengdons saprata, ka viņai taisnība, un negribīgi aizsoļoja pa balkonu, cieši turēdamies pie sienas.

-Šie griesti ir tik pārsteidzoši, - Ketrina sacīja, pastiepusi kaklu, lai varētu saskatīt ārkārtīgi krāšņo "Apoteozi". - Mītiski dievi apvienojumā ar zinātniekiem un viņu izgudrojumiem. Ja vēl iedomājas, ka šāda glezna atrodas mūsu Kapitolija pašā centrā…

Roberts Lengdons paskatījās uz milzīgajiem Franklina, Fultona un Morzes tēliem un viņu tehnoloģiskajiem izgudrojumiem. No šiem tēliem liecās spoža varavīksne, un skatiens aizslīdēja pie Džordža Vašingtona, kurš uz mākoņa pacēlās debesīs. Diženais solījums par cilvēka pārtapšanu Dievā.

Ketrina ieminējās:

-     Ir tāda sajūta, ka virs Rotondas plešas visa Seno mistēriju būtība.

Lengdons bija spiests atzīt, ka pasaulē nav daudz tādu fresku, kurās zinātniski izgudrojumi būtu apvienoti ar mītiskiem dieviem un cilvēka apoteozi. Šo griestu efektīgie tēli patiešām bija Seno mistēriju vēstījums, un tas šeit atradās noteikta iemesla dēj. Valsts dibinātāji bija iztēlojušies Ameriku kā neapgleznotu audeklu, auglīgu laiku, kurā iesēt mistēriju sēklas. Šodien šis augstu gaisā planējošais tēls - valsts tēvs, kurš paceļas debesīs, - klusēdams slējās pāri likumdevējiem, vadoņiem un prezidentiem… kā pārdrošs atgādinājums, nākotnes karte, solījums par laiku, kad cilvēks savā attīstībā sasniegs garīgu briedumu.

-     Robert, - Ketrina nočukstēja, joprojām cieši raudzīdamās uz diženo Amerikas izgudrotāju un Minervas milzīgajiem atveidiem. - Patiesībā tas ir pareģojums. Mūsdienās visprogresīvākie atklājumi tiek izmantoti cilvēces vissenāko ideju pētīšanai. Kaut arī noētikas zinātne radusies nesen, patiesībā tā ir vissenākā zinātne pasaulē un pēta cilvēku domas. - Ketrina pagriezās pret Lengdonu, un viņas acīs jautās apbrīna. - Un mēs sākam apjaust, ka senās tautas domu izprata daudz dziļāk, nekā mēs šodien.

-    Pareizi vien ir, - Lengdons piekrita. - Cilvēka prāts ir vienigā tehnoloģija, kas bija seno tautu rīcībā. Senie filozofi to nerimtīgi pētīja.

-    Jā! Senie teksti ir pārpilni ar rakstiem par cilvēka prāta spēku. Vēdās aprakstīta prāta enerģijas plūsma. Pistis Sophia jeb "Sofijas ticība" apraksta universālo apziņu. "Zohara" pēta prāta gara dabu. Šamaņu tekstos pareģota Einšteina "ietekme no attāluma", runājot par dziedināšanu no attāluma! Un nemaz nesāksim runāt par Bībeli.

-    Tu arī? - Lengdons iesmējās. - Tavs brālis centās man iegalvot, ka Bībelē atrodama šifrēta zinātniska informācija.

-    Tā patiešām ir, - Ketrina piekrita. - Ja tu netici Pīteram, tad izlasi kādu no Ņūtona ezoteriskajiem rakstiem par Bībeli. Sācis izprast Bībeles mistiskās līdzības, tu sapratīsi, ka tas ir pētījums par cilvēka prātu.

Lengdons paraustīja plecus.

-     Laikam jau vajadzēs iet mājās un pārlasīt to vēlreiz.

-     Es tev gribu kaut ko pajautāt, - Ketrina sacīja, acīmredzami nosodīdama viņa neticību. - Bībele liek mums "uzcelt Dieva namu"… namu, kas mums jāceļ tā, "ka nedz āmuri, nedz kalti, nedz kādi citi dzelzs darba rīki nebija dzirdami, kamēr to cēla". Kā tev šķiet, par kādu nātnu jeb templi tur runāts?

-    Tekstā sacīts, ka šāds nams ir cilvēka miesa.

-   Jā, Pāvila Pirmajā vēstulē korintiešiem 3:16: "]ūs esat Dieva nams." - Ketrina uzsmaidīja Lengdonam. - Un Jāņa evaņģēlijā teikts tieši tas pats. Robert, Svētie raksti labi apzinās mūsos apslēpto spēku un mudina mūs šo spēku izmantot… mudina mūs uzbūvēt sava prāta templi.

-    Diemžēl man šķiet, ka lielākā daļa ticīgās pasaules gaida, kad tiks uzcelts īsts templis. Tā ir daļa no praviešu pareģojuma.

-    Jā, bet tur palaists garām kaut kas būtisks. Otrā atnākšana ir cilvēka atnākšana - brīdis, kad cilvēce beidzot uzcels sava prāta templi.

-    Nezinu gan, - Lengdons iebilda, paberzēdams zodu. - Es neesmu nekāds Bībeles pētnieks, tomēr jūtos pilnīgi pārliecināts, ka Svētajos rakstos ir sīki aprakstīts reāls templis, kuru nepieciešams uzcelt. Tiek rakstīts, ka šī ēka sastāv no divām daļām - no ārējā tempļa, ko sauc par Svēto vietu, un no iekšējā tempļa, kas ir svētumu svētums. Abas šis daļas šķir plāns šķidrauts.

Ketrina pasmaidīja.

-     Kā skeptiķim tev ir ļoti laba atmiņa. Starp citu, vai tu kādreiz esi redzējis īstas cilvēka smadzenes? Tās sastāv no divām daļām: no ārējās daļas, ko sauc par dura mater jeb cieto smadzeņu apvalku, un iekšējās daļas, ko sauc par pia mater jeb mīksto smadzeņu apvalku. Abas šis daļas nošķir zirnekļa tīklam līdzīgs smadzeņu plīvurapvalks.

Lengdons pārsteigts pielieca galvu.

Pacēlusi roku, Ketrina maigi pieskārās Lengdona deniņiem.

-     Ne jau velti angļu valodā tos sauc par temple, Robert.

Pūlēdamies aptvert Ketrinas vārdus, Lengdons pēkšņi atcerējās gnostisko Marijas evaņģēliju: "Kur ir prāts, tur ir dārgumi."

-     Varbūt tu esi dzirdējis, - Ketrina klusi turpināja, - par jogu smadzeņu ultraskaņas pārbaudi laikā, kad viņi nododas meditācijai? Cilvēka smadzenēs pastiprinātas koncentrēšanās laikā no epifīzes jeb čie- kurveida dziedzera reāli izdalās vaskam līdzīga viela. Šis sekrēts nelīdzinās nekam citam visā ķermenī. Tam piemīt neticama dziedinoša iedarbība, tas spēj burtiski atjaunot šūnas; iespējams, ka tas ir viens no iemesliem, kuru dēļ jogi dzīvo tik ilgi. Tā ir īsta zinātne, Robert. Šai vielai piemīt neaptveramas īpašības, un to var radīt vienīgi ar prātu, kad tas noskaņojies dziļam koncentrēšanās procesam.

-    Atceros, ka pirms pāris gadiem kaut ko lasīju par šo tematu.

-    Starp citu, vai tev ir zināms Bībeles vēstījums par "mannu no debesīm"?

Lengdons nesaprata, kādēļ Ketrina to piemin.

-    Tu runā par to maģisko vielu, kas krita no debesīm, lai paēdinātu izsalkušos?

-    Tieši tā. Tika apgalvots, ka šī viela dziedinājusi slimos, nodrošinājusi mūžīgu dzīvošanu un dīvainā kārtā nav gājusi zudumā. - Ketrina uz brīdi apklusa, it kā gaidīdama, kad viņš sāks saprast. - Robert? Viela, kas krīt no debesīm? - Viņa piesita sev pie deniņiem. - Brīnumaini dziedina ķermeni? Neiet zudumā? Vai tad tu nesaproti? Tie ir šifrēti vārdi, Robert! Templis nozimē ķermeni. Debesis nozīmē prātu. Tavs mugurkauls ir Jēkaba kāpnes. Un matiņa ir tā neparastā smadzeņu sekrēcija. Kad Svētajos Rakstos ieraudzīsi šos vārdus, lasi uzmanīgāk. Ar tiem bieži vien ir iezīmēta daudz dziļāka nozīme, kas nav uzreiz saprotama.

Tagad Ketrina runāja ļoti ātri. Šī maģiskā viela esot pieminēta visās Senajās mistērijās: tas esot dievu nektārs, dzīvības eliksīrs, jaunības avots, filozofu akmens, ambrozija, rasa, odžass, soma. Tad viņa sāka skaidrot, ka smadzeņu čiekurveida dziedzeris ir Dieva visu redzošās acs simbols.

-    Saskaņā ar Mateja evaņģēliju 6:22, - viņa satraukti stāstīja, - "ja nu tava acs ir skaidra, tad visa tava miesa būs skaidra", šis jēdziens saistās arī ar Ādžņas čakru un punktu uz indieša pieres, kas…

Ketrina aprāvās, izskatīdamās vainīga.

-    Piedod… es zinu, ka esmu pārāk aizrāvusies. Bet mani tas viss ļoti uzmundrina. Gadiem ilgi esmu pētījusi seno tautu apgalvojumus par cilvēka prāta spēku, un tagad zinātne mums apliecina, ka tikšana pie šī spēka patiesībā ir fizioloģisks process. Ja smadzenes izmanto pareizi, tās var radīt burtiski pārcilvēcisku spēku. Bībelē, tāpat kā daudzos senos tekstos, sīki aprakstīts vissarežģītākais aparāts, kāds vien jebkad radīts… cilvēka prāts. - Viņa nopūtās. - Neticami, taču zinātne vēl ne tuvu nav izpratusi pat visniecīgāko prāta iespēju daļu.

-    Izklausās, ka tavs darbs noētikā būs milzīgs solis uz priekšu.

-    Vai ari atpakaļ, - viņa atteica. - Senās tautas jau zināja daudzas no tām zinātniskajām patiesībām, ko mēs tagad atklājam no jauna. Jau pēc dažiem gadiem mūsdienu cilvēks būs spiests pieņemt to, kas tagad šķiet neiedomājams: mūsu prāts spēj ģenerēt enerģiju, kas var pārveidot ķermeniskas vielas. - Viņa ieturēja pauzi. - Daļiņas reaģē uz mūsu domām… un tas nozīmē, ka mūsu domām piemīt spēks, kas var pārveidot visu pasauli.

Lengdons klusi pasmaidīja.

-    Veicot savus pētījumus, esmu noticējusi, lūk, kam, - Ketrina turpināja. - Dievs ir ļoti reāls; tā ir gara enerģija, kas caurauž pilnīgi visu. Un mēs kā cilvēciskas būtnes esam radīti pēc šis enerģijas tēla…

-     Kā, lūdzu? - Lengdons pārjautāja. - Radīti pēc… garīgas enerģijas tēla?

-     Tieši tā. Mūsu fiziskie ķermeņi gadsimtu gaitā attīstījušies, taču prāts tika radīts pēc Dieva līdzības. Mēs esam izpratuši Bībeli pārāk burtiski. Mēs zinām, ka Dievs mūs veidoja pēc savas līdzības, taču Dievam līdzinās nevis mūsu fiziskais ķermenis, bet gan prāts.

Tagad Lengdons klusēja, cītīgi klausīdamies.

-    Tāda ir šī diženā velte, Robert, un Dievs gaida, kad mēs to sapratīsim. Cilvēki visā pasaulē cieši raugās debesis, gaidīdami Dievu… un tā arī nesaprot, ka Dievs gaida mūs. - Ketrina uz bridi apklusa, ļaudama Lengdonam aptvert šos vārdus. - Mēs esam radītāji un tomēr naivi tēlojam radīto lomu. Mēs uzskatām sevi par bezpalīdzīgām aitām, ko dzenā apkārt mūs radījušais Dievs. Mēs nometamies ceļos kā pārbiedēti bērni, lūdzam palīdzību, piedošanu, veiksmi. Bet… tiklīdz mēs aptversim, ka patiešām esam radīti pēc Radītāja līdzības, tad sāksim saprast, ka arī mēs noteikti esam Radītāji. Kad mēs to sapratīsim, tad tiks plaši atvērtas durvis cilvēces iespējām.

Lengdons atcerējās kādu filozofa Menlija P. Hola citātu, kas bija uz visiem laikiem palicis viņam prātā: "Ja Dievs nebūtu vēlējies, lai cilvēks ir gudrs, Viņš nebūtu to apveltījis ar spēju zināt." Lengdons no jauna palūkojās uz "Vašingtona apoteozes" attēlu - simbolisku cilvēka pacelšanos, kļūstot par dievību. Radītais… kļūst par Radītāju.

-     Apbrīnojami, - Ketrina turpināja, - bet tiklīdz mēs, cilvēki, sāksim apjēgt paši savu patieso spēku, mums radīsies milzīga vara pār savu pasauli. Mēs varēsim veidot realitāti, nevis tikai reaģēt uz to.

-    Tas izklausās… bīstami. - Lengdons paskatījās lejup.

Ketrina šķita satrūkusies… un cieņas pilna.

-    Jā, tieši tā! Ja domas iespaido pasauli, tad mums ļoti jāuzmanās ar to, kā mēs domājam. Arī destruktīvām domām ir sava ietekme, un mēs visi zinām, ka iznicināt ir daudz vieglāk nekā radīt.

Tagad Lengdons atsauca atmiņā visus nostāstus par to, ka senās gudrības jāpasargā no necienīgajiem un tajās jādalās tikai ar izglītotajiem. Viņš iedomājās par Neredzamo koledžu un dižā zinātnieka Izaka Ņūtona lūgumu Robertam Boilam turēt "vislielākajā noslēpumā" viņu slepenos pētījumus. "Tos nav iespējams izpaust," Ņūtons rakstīja 1676. gadā, "nenodarot milzīgu postu pasaulei."

-     Ir kāds interesants pavērsiens, - Ketrina sacīja. - Ironiski, bet visas pasaules reliģijas jau gadsimtiem ilgi mudina savus sekotājus pieņemt ticības un pārliecības jēdzienus. Un tagad zinātne, kas jau gadsimtiem ilgi izsmējusi reliģiju kā māņticību, ir spiesta atzīt, ka tās nākamā robeža pavisam burtiskā nozimē ir ticības un pārliecības zinātne… koncentrētas pārliecības un nolūka spēks. Tā pati zinātne, kura iznīcināja mūsu ticību brīnumam, tagad ceļ tiltu pār pašas radīto bezdibeni.

Lengdons labu brīdi apdomāja viņas vārdus. Tad atkal lēni paskatījās uz "Apoteozi".

-    Man ir jautājums, - viņš sacīja, no jauna pievērsies Ketrinai. - Pat tad, ja es kaut tikai uz mirkli spētu pieņemt, ka man piemīt spēks, kas ļauj ar prāta palīdzību pārveidot taustāmas lietas un īstenot burtiski visu, ko vēlos… baidos, ka manā dzīvē nekas neliecina par šāda spēka pastāvēšanu.

Ketrina paraustīja plecus.

-    Tad jau tu neskaties pietiekami uzmanīgi.

-     Paklau, man vajadzīga reāla atbilde. Tā bija garīdznieka atbilde. Es gribu, lai tu man atbildi kā zinātniece.

-    Tu gribi reālu atbildi? Lūdzu. Ja es tev iedošu vijoli un paziņošu, ka tev piemīt spēja likt to lietā, lai radītu neticamu mūziku, tie nebūs meli. Tev patiešām piemīt šādas spējas, taču vajadzēs ārkārtīgi ilgi trenēties, lai tās izpaustos. Iemācīties izmantot savu prātu var tieši tāpat, Robert. Domu koncentrēšana ir apgūstama prasme. Lai īstenotu kādu nolūku, vajadzīga koncentrēšanās lāzera asumā, pilnīga sensoriska vi- zualizēšana un absolūta pārliecība. Mēs to esam pierādījuši laboratorijā. Un, tāpat kā vijoļspēlē, ir cilvēki, kuriem piemīt lielāks iedzimts talants nekā pārējiem. Ielūkojies zinātnē! Atceries stāstus par izglītotajiem, kuri veikuši brīnumainus darbus!

-    Lūdzu, nesaki man, ka tu patiešām tici brīnumiem. Tu nopietni domā… ka var pārvērst ūdeni par vīnu un izdziedināt slimos ar rokas pieskārienu?

Ketrina dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja.

-     Es esmu bijusi par liecinieci tam, kā cilvēki pārveido vēža šūnas par veselām šūnām, tikai domājot par tām. Esmu bijusi par liecinieci tam, kā cilvēka prāts neskaitāmos veidos ietekmējis fizisko pasauli. Tiklidz tu būsi redzējis, kā tas notiek, tiklīdz tā būs kļuvusi par daļu no tavas realitātes, tad daži no tiem brīnumiem, par kuriem tu lasi, kļūs tikai par pakāpes jautājumu.

Lengdons kļuva domīgs.

-     Iedvesmojoša pasaules uztvere, Ketrina, taču man tas gluži vienkārši šķiet pārāk neaptverami. Kā jau tu zini, man nekad nav bijis viegli kaut kam noticēt.

-    Tad nedomā par to kā par ticību. Uztver to kā savu uzskatu maiņu un pieņem, ka pasaule nav precīzi tāda, kādu tu to iztēlojies. Vēsturiski ikviens svarīgs zinātnisks atklājums ir sācies ar vienkāršu ideju, kas draudējusi apgāzt mūsu pārliecību. Vienkāršais apgalvojums "zeme ir apaļa" tika izsmiets kā pilnīgi neiespējams, jo lielākā daļa cilvēku ticēja, ka tādā gadījumā okeāni aizplūstu no planētas. Heliocentrisms tika nodēvēts par ķecerību. Sīki prāti allaž uzbrukuši tam, ko nesaprot. Ir tie, kuri rada… un tie, kuri noārda. Šāda dinamika pastāvējusi jau kopš pašiem pirmsākumiem. Taču radītāji beigu beigās sastop ticētājus, un ticētāju skaits sasniedz kritisko masu, un pēkšņi pasaule kļūst apaļa vai Saules sistēma - heliocentriska. Uztvere ir pārveidojusies, un ir dzimusi jauna realitāte.

Joprojām iegrimis domās, Lengdons palocīja galvu.

-    Tu izskaties savāds, - Ketrina aizrādīja.

-    Diez vai tā varētu būt. Es nupat nez kāpēc atcerējos, kā naktīs mēdzu ar laivu iebraukt ezera vidū, gulēt zem zvaigznēm un prātot par šādām lietām.

Viņa saprotoši pamāja.

-     Manuprāt, mēs visi atceramies kaut ko līdzīgu. Kaut ko par gulēšanu uz muguras un skatīšanos debesīs… tas palīdz atvērt prātu. - Ketrina pameta skatienu uz griestiem un tad sacīja: - Iedod man savu žaketi.

-     Ko? - Lengdons iesaucās, tomēr paklausīdams.

Ketrina divreiz pārlocīja žaketi un nolika uz balkona grīdas kā garu spilvenu.

-    Apgulies.

Kad Lengdons apgūlās uz muguras, Ketrina iekārtojās blakus - kā divi bērni, plecu pie pleca uz šaurā balkona, vērīgi raudzīdamies augšup uz Brumidi milzīgo fresku.

-    Labs ir, - Ketrina čukstus sacīja. - Noskaņo sevi tāpat… bērns, kurš guļ laivā… skatās augšup uz zvaigznēm… un viņa prāts ir atvērts un apbrīnas pilns.

Lengdons mēģināja paklausīt, un pēkšņi viņu pāršalca nogurums. Acīm apmiglojoties, viņš virs galvas neskaidri pamanīja kādu apveidu, kas tūdaļ lika viņam atmosties. Vai tas ir iespējams? Neticami, ka viņš to nekad agrāk nebija ievērojis, taču tēli "Vašingtona apoteozē" bija nepārprotami izvietoti divos koncentriskos apļos - viens aplis otrā. Vai tad arī "Apoteoze" ir slavenais circumpunct? Lengdons sāka prātot, ko gan šovakar vēl bija palaidis garām.

-     Es tev gribu pateikt kaut ko svarīgu, Robert. Ir kas… tāds, ko es uzskatu par savu pētījumu vispārsteidzošāko aspektu.

Tas vēl nav viss?

Ketrina atbalstījās uz viena elkoņa.

-     Un es tev apsolu… ja mēs, cilvēki, spēsim patiesi aptvert šo vienkāršo patiesību… tad pasaule pārvērtīsies vienas nakts laikā.

Tagad Lengdons klausījās ļoti uzmanīgi.

-    Vispirms, - Ketrina iesāka, - vajadzētu tev atgādināt brīvmūrnieku mantras: "savākt to, kas ir izkaisīts"… "radīt kārtību no haosa"… "atrast vienotību".

-     Turpini. - Lengdons bija ieintriģēts.

-     Mēs esam zinātniski pierādījuši, - smaidīdama turpināja Ketrina, - ka domas spēks eksponenciāli pieaug atkarībā no to cilvēku skaita, kuri domā tāpat.

Netikdams gudrs, kā viņa šo ideju izvērsīs tālāk, Lengdons klusēja.

-     Es gribu sacīt, ka… divas galvas ir gudrākas par vienu… un tomēr divas galvas nav tikai divreiz gudrākas, tās ir daudzkārt gudrākas. Daudzi prāti, kas darbojas saskaņoti, palielina domas iespaidu… eksponenciāli. Tieši tur slēpjas lūgšanu grupu, dziedināšanas apju, unisona dziedājumu un masu pielūgsmes lielais spēks. Universālās apziņas ideja nav nekāds ēterisks Jaunā laikmeta priekšstats. Tā ir skarba zinātniskā realitāte. Tas ir noētikas zinātnes atklājumu pamats. Vēl vairāk, tas norisinās tieši šobrid. To var sajust visapkārt. Tehnoloģijas mūs sasaista tā, kā mēs pat iztēloties nespējam: ar Tivitter, Google, Wikipedia un citām programmām - tās visas saplūst kopā, veidojot savstarpēji vienotu prātu tīklu. - Ketrina iesmējās. - Un es varu garantēt: tiklīdz būšu publicējusi savu darbu, visi Tzvitter lietotāji sāks sūtīt ziņas ar nosaukumu "uzzināt par noētiku", un interese par šo zinātni eksponenciāli pieaugs.

Lengdona plakstiņi šķita neiespējami smagi.

-    Zini, es vēl neesmu iemācījies sūtīt tviterus.

-     Tvitus, - Ketrina iesmējusies pārlaboja.

-     Kā, lūdzu?

-     Lai nu paliek. Aizver acis. Kad pienāks laiks, es tevi pamodināšu.

Lengdons apķērās, ka jau aizmirsis par veco atslēgu, ko viņiem iedevis Arhitekts… un par to, kāpēc viņi uzkāpuši šajā balkonā. Uzšalca jauns pārguruma vilnis, un viņš aizvēra acis. Tā gulēdams, viņš pieķēra sevi domājam par universālo apziņu… atsaucam atmiņā Platona rakstus par "pasaules prātu" un Dievu… par Junga kolektīvo zemapziņu. Šis priekšstats bija vienlīdz vienkāršs un satraucošs.

Dievs atrodams Daudzu apkopojumā… nevis Vienā.

-    Elohims, - Lengdons pēkšņi ierunājās un strauji atvēra acis, jo negaidīti kaut ko bija sapratis.

-    Kā, lūdzu? - Ketrina joprojām cieši raudzījās uz viņu.

-     Elohims, - viņš atkārtoja. - Ebreji Vecajā derībā tā sauc Dievu! Es vienmēr esmu par to lauzījis galvu.

Ketrina zinoši pasmaidīja.

-    Jā. Šis vārds ir daudzskaitlī.

Tieši tā! Lengdons nekad nebija varējis saprast, kāpēc pašās pirmajās Bībeles daļās Dievs minēts kā daudzskaitļa būtne. Elohims. Visvarenais Dievs Pirmajā Mozus grāmatā aprakstīts nevis kā Viens… bet kā Daudzi.

- Dievs ir daudzskaitli, - Ketrina čukstēja, - jo cilvēku prātu ir daudz.

Tagad Lengdona domas vijās pa spirāli… sapņi, atmiņas, cerības, bailes, atklāsmes… viss virmoja virs viņa Rotondas kupolā. Kad acis atkal sāka vērties ciet, viņš pieķēra sevi cieši raugāmies uz trim latiņu valodas vārdiem, kas bija iegleznoti "Apoteozē".

E PLURIBUS UNUM.

No daudziem viens, viņš nodomāja un ieslīga miegā.

Epilogs

Roberts Lengdons pamazam modās.

Kur es esmu?

Pēc mirkļa viņš atcerējās, kur atrodas, un lēni piecēlās sēdus. Mugura bija stīva no gulēšanas uz cietās balkona grīdas.

Kur palikusi Ketrina?

Lengdons paskatījās savā Mikipeles pulkstenī. Jau gandrīz laiks. Viņš piecēlās un pāri margām piesardzīgi paskatījās lejup, tukšumā.

-    Ketrina? - viņš uzsauca.

Šis vārds atbalsojās Rotondas klusumā.

Pacēlis un nopurinājis savu tvīda žaketi, viņš atkal uzvilka to mugurā. Tad pārbaudīja kabatas. Arhitekta dotā dzelzs atslēga bija pazudusi.

Apgājis apkārt pa balkonu, Lengdons devās pie ieejas, ko Arhitekts viņiem bija parādījis… šaurā tumsā pacēlās stāvas metāla kāpnes. Viņš sāka kāpt. Aizvien augstāk un augstāk. Pamazām kāpnes kļuva aizvien šaurākas un stāvākas. Un tomēr Lengdons nepadevās.

Vēl tikai mazliet augstāk.

Nu jau pakāpieni līdzinājās pieslienamajām kāpnēm, eja kļuva biedējoši šaura. Tad kāpnes beidzās, un Lengdons iznāca mazā laukumiņā. Priekšā atradās smagas metāla durvis. Dzelzs atslēga atradās slēdzenē, bet durvis bija mazliet pavērtas. Lengdons tās pagrūda, un durvis nočīkstēdamas atvērās. Gaiss aiz tām bija auksts. Pāri slieksnim spēris soli drūmā tumsā, Lengdons atskārta, ka atrodas ārā.

-     Nupat grasījos iet tev pakaļ, - Ketrina sacīja un uzsmaidīja. - Ir jau laiks.

Lengdons satraukti ievilka elpu. Viņš stāvēja uz šaurā balkona, kas bija izvietots ap Savienoto Valstu Kapitolija kupola tornīti. Tieši virs galvas uz miegā guļošo galvaspilsētu noraudzījās bronzas Brīvības statuja. Tā bija vērsta uz austrumiem, kur apvārsni iekrāsoja pirmās koši sarkanās saullēkta šļakatas.

Ketrina aizveda Lengdonu tālāk pa balkonu, kamēr viņi nonāca rietumos un stāvēja precīzi vienā linijā ar Nacionālo aleju. Tālumā agrā rīta gaismā slējās Vašingtona pieminekļa siluets. No šī skatpunkta augstais obelisks izskatījās vēl iespaidīgāks nekā līdz šim.

-     Kad to uzcēla, - Ketrina čukstēja, - tā bija visaugstākā būve uz planētas.

Lengdons iztēlojās vecās sēpijas fotogrāfijas, kurās redzami mūrnieki uz sastatnēm, vairāk nekā piecsimt pēdu augstumā. Viņi citu pēc cita mūrēja ķieģeļus.

Mēs esam celtnieki, viņš nodomāja. Mēs esam radītāji.

Jau kopš senseniem laikiem cilvēks bija jutis, ka viņā slēpjas kaut kas īpašs… kaut kas vairāk. Cilvēks bija ilgojies pēc spējām, kas viņam nepiemita. Viņš sapņoja, ka varētu lidot, dziedināt un pārveidot savu pasauli.

Un tieši to viņš arī bija izdarījis.

Šodien cilvēka sasniegumu svētnīcas greznoja Nacionālo aleju. Smit- sona muzeji bija pilni ar cilvēku izgudrojumiem, mākslas darbiem, zinātnes paraugiem un dižo domātāju idejām. Tie vēstīja par cilvēku kā par radītāju - sākot ar akmens darbarīkiem Indiāņu vēstures muzejā un beidzot ar reaktīvajām lidmašīnām un raķetēm Nacionālajā Aviācijas un kosmosa muzejā.

Ja senči mūs šodien redzētu, viņi noteikti uzskatītu mūs par dieviem.

Cauri miglai, kas bija savilkusies pirms saullēkta, Lengdons vērīgi nolūkojās daudzajos muzejos un pieminekļos. Viņa skatiens atkal atgriezās pie Vašingtona pieminekļa. Viņš iztēlojās vientuļo Bībeli šī monumenta stūrakmenī un nodomāja, ka Dieva Vārds patiesībā ir cilvēka vārds.

Viņš domāja par dižo punktu apļa vidū un to, kā tas iedarināts apaļajā laukumā ap pieminekli pašās Amerikas krustcelēs. Pēkšņi Lengdons iedomājās par mazo akmens lādīti, ko Pīters viņam bija uzticējis. Nu viņš aptvēra, ka atvērdamies kubs bija izveidojis precīzi tādu pašu ģeometrisku formu - krustu ar circumpunct pašā centrā. Lengdons bija spiests iesmieties. Pat tā mazā lādīte deva mājienu par šīm krustcelēm.

-     Robert, paskaties! - Ketrina norādīja uz pieminekļa virsotni.

Sākumā Lengdons neko neieraudzīja, bet tad ieskatījās uzmanīgāk.

Alejas otrā pusē milzīgā obeliska visaugstākajā virsotnē atstarojās sīks zelta saules stariņš. Spīdošais kniepadatas galviņas lieluma punkts strauji kļuva spožāks, starojošāks un atspīdēja virsotnes alumīnija galotnē. Lengdons izbrīnīts noraudzījās, kā gaisma pārtop bākā, kas slejas pār ēnās ietinušos pilsētu. Viņš iztēlojās sīko gravējumu alumīnija smailes austrumu pusē un sev par pārsteigumu atklāja, ka pirmais saules stars, kas apmirdz valsts galvaspilsētu, katru dienu vispirms izgaismo divus vārdus:

Laus Deo.

-    Robert, - Ketrina čukstus sacīja. - Saullēkta laikā šeit neviens nekad neuzkāpj. Tieši to Pīters gribēja mums parādīt.

Kad mirdzums pieminekļa virsotnē kļuva spožāks, Lengdons juta, ka sirds sāk pukstēt straujāk.

- Viņš pauda pārliecību, ka tieši tāpēc mūsu priekšteči uzbūvējuši šo pieminekli tik augstu. Es nezinu, vai tā ir taisnība, taču labi zinu, lūk, ko - ļoti sens likums aizliedz mūsu galvaspilsētā būvēt jebko, kas būtu vēl augstāks. Aizliedz uz visiem laikiem.

Saule viņiem aiz muguras lēnām pacēlās virs apvāršņa, un gaisma slīdēja aizvien zemāk pa virsotni. Noskatīdamies uz to, Lengdons teju sajuta, kā debesu sfēras kustas savās mūžigajās orbītās cauri kosmosam. Viņš iedomājās par Lielo Visuma Arhitektu un Pītera vārdiem, ka dārgumus, ko viņš gribējis parādit Lengdonam, var atklāt vienīgi Arhitekts. Tobrid Lengdons bija nospriedis, ka mentors runā par Vorenu Belamī. Par citu Arhitektu.

Saules stariem pieņemoties spožumā, zeltainais mirdzums ieskāva visu trīstūkstoš trīssimt mārciņas smago virsotni. Cilvēka prāts… saņem apgaismību. Pēc tam gaisma pamazām sāka slīdēt lejup pa pieminekli - šo pašu ceļu tā veica ik rītu. Debesis virzās pretī zemei… Dievs saskaras ar cilvēku. Lengdons saprata, ka vakarā viss noritēs pretējā virzienā. Saule nolaidīsies rietumos, un gaisma no zemes atkal pacelsies debesīs… gatavojoties jaunai dienai.

Ketrina nodrebinājās un pavirzījās tuvāk. Lengdons aplika roku viņai ap pleciem. Kamēr abi klusēdami stāvēja cieši blakus, Lengdons domāja par visu, ko šovakar bija uzzinājis. Viņš domāja par Ketrinas pārliecību, ka drīz viss mainīsies. Par Pītera ticību, ka apgaismības laikmets ir pavisam tuvu. Un atcerējās kāda diža pravieša vārdus, kurš bija drosmīgi paziņojis: "Jo nekas nav paslēpts, kas netaptu redzams, nedz apslēpts, kas netaptu zināms un nenāktu gaismā."

Kamēr pāri Vašingtonai uzausa saule, Lengdons paskatījās debesīs, kur izbalēja pēdējās zvaigznes. Viņš domāja par zinātni, par ticību, par cilvēkiem. Viņš domāja par to, ka visās kultūrās, visās valstīs, visos laikos allaž bijis kaut kas kopīgs. Mums visiem ir savs Radītājs. Mēs to saucam dažādos vārdos, piedēvējam tam citādu seju un skaitām dažādas lūgšanas, taču Dievs cilvēkam visā pasaulē ir nemainīgs. Dievs ir tas simbols, kas mums visiem ir kopīgs… visu to dzīves mistēriju simbols, ko mēs nespējam izprast. Senās tautas bija slavējušas Dievu kā bezgalīgo cilvēcisko iespēju simbolu, taču šis senais simbols laiku gaitā zudis. Līdz šim brīdim.

Šajā mirklī, stāvot Kapitolija virsotnē, kur viņu apņēma saules siltums, Roberts Lengdons dziļi sevī sajuta spēcīgu emociju uzplūdu. Tas bija saviļņojums, ko viņš vēl nekad mūžā nebija piedzīvojis tik pilnīgi.

Cerība.

viss

Dens Brauns

ZUDUŠAIS SIMBOLS

Redaktore Liene Akmens Korektore Anija Brice Maketētāji Ilze Kalēja un Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130.

Apgr. formāts 150x226. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

D. Brauns

Br 195 Zudušais simbols/ No angļu vai. tulk. Dina Kārkliņa - R., "Apgāds "Kontinents"" - 512 lpp.

"Apgāda "KONTINENTS"" internetā grāmatnīca

Pirmais internetā grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Brauns Dens Zudušais simbols

DENS BRAUNS ZUDUŠAIS SIMBOLS

Prologs

1.NODAĻA

2.nodaļa

3.nodaļa

4. NODAĻA

5.NODAĻA

8. NODAĻA

9.NODAĻA

10.NODAĻA

11.NODAĻA

12.NODAĻA

13.NODAĻA

14.NODAĻA

15.NODAĻA

16.NODAĻA

17.NODAĻA

18.NODAĻA

19.NODAĻA

20.NODAĻA

21.NODAĻA

22.NODAĻA

23.NODAĻA

24.NODAĻA

25.NODAĻA

26.NODAĻA

27.NODAĻA

28.NODAĻA

29.NODAĻA

30.NODAĻA

31.NODAĻA

32.NODAĻA

33.NODAĻA

34.NODAĻA

35.NODAĻA

36.NODAĻA

37.NODAĻA

38.NODAĻA

39.NODAĻA

40.NODAĻA

41.NODAĻA

42.NODAĻA

43.NODAĻA

44.NODAĻA

45.NODAĻA

46.NODAĻA

47.NODAĻA

48.NODAĻA

49.NODAĻA

50.NODAĻA

51.NODAĻA

52.NODAĻA

53.NODAĻA

54.NODAĻA

55.NODAĻA

56.NODAĻA

57.NODAĻA

58.NODAĻA

59.NODAĻA

60.NODAĻA

61  nodaĻa

62.NODAĻA

63.NODAĻA

64.NODAĻA

65.NODAĻA

66.NODAĻA

67.NODAĻA

68.NODAĻA

69.NODAĻA

70.NODAĻA

71.NODAĻA

72.NODAĻA

73.NODAĻA

74.NODAĻA

75.NODAĻA

76.NODAĻA

77.NODAĻA

78.NODAĻA

79.NODAĻA

80.NODAĻA

81.NODAĻA

82.NODAĻA

83.NODAĻA

84.NODAĻA

85.NODAĻA

86.NODAĻA

87.NODAĻA

89.NODAĻA

90.NODAĻA

90.NODAĻA

91.NODAĻA

92.NODAĻA

93.NODAĻA

94.NODAĻA

95.NODAĻA

96.NODAĻA

97.NODAĻA

98.NODAĻA

99.NODAĻA

100.NODAĻA

101.NODAĻA

102.NODAĻA

103.NODAĻA

104.NODAĻA

105.NODAĻA

106.NODAĻA

107.NODAĻA

108.NODAĻA

109.NODAĻA

110.NODAĻA

111.NODAĻA

112.NODAĻA

113.NODAĻA

114.NODAĻA

115.NODAĻA

116.NODAĻA

117.NODAĻA

118.NODAĻA

119.NODAĻA

120.NODAĻA

121.NODAĻA

122.NODAĻA

123.NODAĻA

124.NODAĻA

125.NODAĻA

126.NODAĻA

127.NODAĻA

128.NODAĻA

129.NODAĻA

130.NODAĻA

131.NODAĻA

132.NODAĻA

133.NODAĻA

Epilogs

viss