Hovijs Hjū

Elevatora sāga-1. Vilna

Hjū Hovijs

Vilna

attēli Elevatora (Bunkura) sāgas pirmajai grāmatai Wool (Vilna Очистка)

.

.

.

.

.

1

Bērni spēlējās, kamēr Holstons kāpa pretī savai nāvei; viņš dzirdēja tos klaigājam tā, kā to prot tikai laimīgi bērni. Kamēr viņi tur augšā neprātīgi dauzījās, Holstons nemaz nesteidzās; viņš smagi un sistemātiski spēra katru soli augšup pa izliektajām spirālveida kāpnēm, veco zābaku zolēm atskanot pret metāla pakāpieniem.

Pakāpieni, gluži tāpat kā viņa tēva zābaki, bija manāmi nodiluši. Drupanās plēksnēs no tiem lobījās krāsa, lielākoties stūros un zem tiem, kur tos neskāra gājēju soļi. Cilvēku kustība kaut kur zemāk uz kāpnēm sacēla mazus putekļu mākonīšus. Holstons juta, vibrējam margas, no kurām līdz pat gludajam metālam bija nodilusi krāsa. Tas viņam vienmēr bija šķitis tik apbrīnojami: kā gadsimtu garumā kailas plaukstas un šļūcoši soļi varēja nodeldēt cieto metālu. Pa vienai molekulai vien, viņš secināja. Katrs cilvēks dzīves laikā noārdījis pa kārtai, kamēr elevators nodeldējis šī cilvēka dzīvi.

Katrs pakāpiens no paaudzēm ilgas staigāšanas bija viegli ieliecies, mala noapaļojusies kā uzmesta lūpa. Vidū gandrīz vairs nebija ne miņas no mazajiem, reljefajiem rombiņiem, kas kādreiz bija darījuši pakāpienus neslīdīgus. To kādreizējo eksistenci, varēja noteikt pēc raksta pakāpienu malās — mazi piramīdas formas izciļņi pacēlušies virs līdzenā tērauda, atlikušajai krāsai asi iezīmējot izciļņu kontūras.

Holstons lika veco zābaku pret veco pakāpienu, atspērās un atkārtoja kustību. Viņš aizmirsās tajā, ko nodarījuši neskaitāmie gadi molekulu un dzīvju erozijā, sairdinot kārtu kārtas smalkos putekļos.

Viņš iedomājās, un ne jau pirmo reizi, ka ne dzīvas būtnes, ne šīs kāpnes bija paredzētas tādai eksistencei. Garā, šaurā spirāle, kas kā salmiņš glāzē sniedzās līdz pat pašiem elevatora dziļumiem, netika būvēta šādam nolūkam. Kā daudz kas cits viņu cilindriskajā mājvietā, kāpnes likās celtas citam mērķim, citām sen aizmirstām funkcijām. Kāpnes tagad kalpoja par galveno ceļu tūkstošiem cilvēku, ik dienas kāpelējošiem augšup un lejup bez apstājas. Holstonam tās šķita radītas tikai ārkārtas gadījumiem, un, iespējams, vien pāris dučiem cilvēku.

Garām paslīdēja vēl viens stāvs — kopmītņu telpas, kas pēc formas atgādināja pīrāgu. Kāpjot augšup caur dažiem pēdējiem līmeņiem, pēdējo reizi dzīvē sperot soļus uz šiem pakāpieniem, no augšas pār Holstonu arvien skaļāk bira trokšņi, kas pauda bērnišķīgu prieku. Tur smējās bērni, dvēseles, kas vēl nebija aptvērušas, kur dzīvoja, kas no visām pusēm nejuta zemes spiedienu un nepavisam nejutās apbedītas, bet gan dzīvas. Dzīvi un erozijas neskarti, to treļļi lija lejup pa pakāpieniem, čalas tik pretējas Holstona rīcībai, viņa lēmumam un apņēmībai mirt.

Tuvojoties augšējam līmenim, kāda bērna balss skanēja skaļāk nekā citas, un Holstons atcerējās savu bērnību elevatorā — mācības un rotaļas. Toreiz sasmakušais betona cilindrs ar saviem stāvu stāviem, pilniem dzīvokļu, darbnīcu, hidroponikas dārzu un attīrīšanas telpu cauruļu mudžekļiem likās kā nebeidzams visums, plašs izplatījums, ko cilvēks nekad nespētu pilnībā izpētīt, kā labirints, kurā viņš un viņa draugi varētu apmaldīties uz visiem laikiem.

Taču no šīm dienām viņu šķīra vairāk nekā trīsdesmit gadu. Likās, ka Holstona bērnība piedzīvota kaut kad pirms divām vai trim dzīvēm, likās, ka to izbaudījis kāds cits. Ne viņš. Kā šerifs viņš bija nodzīvojis veselu dzīvi, kas nu smagi gūlās uz viņa pleciem un aizmigloja skatu uz pagātni. Un pavisam nesen sākās viņa dzīves trešais posms — slepena dzīve ārpus bērnības atmiņām un šerifa pienākumiem. Tās bija viņa pēdējās kārtas, kas saira putekļos — trīs gadi pacietīgi gaidot to, kas nekad nenotiks, un katra diena garāka nekā jebkurš mēnesis viņa laimīgajos laikos.

Vītņu kāpņu galā margas zem Holstona plaukstas beidzās. Apaļā, nodeldētā tērauda josla aprāvās, kāpnēm ievedot gājēju visa elevatora kompleksa plašākajās telpās — kafetērijā un tai blakus esošajā atpūtas zonā. Nu draiskās klaigas skanēja viņam tieši pretī, uzplaiksnīdamas košos tērpos starp izgrūstītajiem krēsliem un spēlēdamas ķerenes. Daži pieaugušie centās haosu apvaldīt. Holstons redzēja, kā Donna lasīja pa nosmērētajām flīzēm izbārstīto krītu un krāsu zīmuļus. Viņas vīrs Klārks sēdēja pie galda, noklāta ar sulas glāzēm un bļodām ar kukurūzas miltu cepumiem. Viņš pamāja Holstonam no telpas pretējās puses.

Holstonam nenāca ne prātā pamāt pretī — nebija ne vēlēšanās, ne spēka. Viņš lūkojās garām pieaugušajiem un rotaļā aizrautajiem bērniem uz neskaidro, tālo ainavu, kas tika projicēta uz kafetērijas sienas. Tas bija lielākais, neaizsegtais skats uz viņu neviesmīlīgo pasauli. Rīta ainava. Rītausmas nespodrā gaisma lija pār tuksnesīgajiem pakalniem, kas palikuši gandrīz nemainīgi kopš laika, kad Holstons vēl bija zēns. Tie tur stāvēja, kā stāvējuši veselu mūžību, kamēr viņš no ķereņu spēlētāja starp kafetērijas galdiņiem, bija kļuvis par šo nenosakāmo tukšo radījumu, kas bija tagad. Un aiz šo pakalnu iespaidīgajām korēm blāvi mirguļoja ausmas stari, aizķērušies pazīstamā apvāršņa lēni grūstošā silueta virsotnēs. Tālumā vīdēja senas stikla un tērauda konstrukcijas, kurās, kā tika uzskatīts, cilvēki reiz dzīvojuši virs zemes.

Kāds bērns, izsprādzis no bariņa kā komēta, uzskrēja viņam virsū. Holstons palūkojās lejup un pacēla roku, lai bērnam — Sūzenas zēnam — pieskartos, bet, gluži kā komēta, viņš jau bija prom, klaigādams un ierauts orbītā atpakaļ pie pārējiem.

Pēkšņi Holstons iedomājās par loteriju, kurā viņš un Elisona bija laimējuši togad, kad viņa nomira. Loterijas biļete joprojām bija saglabāta; viņš to visur nēsāja līdzi. Starp šiem mazajiem varētu būt bijis viņu bērns — varbūt nu tam jau būtu divi gadi un tas klumburotu pakaļ vecākajiem bērniem. Kā jau visi vecāki, viņi bija sapņojuši, par dubultu laimi — dvīnīšiem. Protams, ka viņi mēģināja. Pēc tam, kad viņa vairs nelietoja kontracepciju, tika pavadīta viena skaista nakts pēc otras, cenšoties iegūt loterijas biļetes solīto balvu, kamēr pārējie vecāki vēlēja viņiem veiksmi, bet citi uz loteriju cerošie klusībā lūdzās, lai šis gads paietu tukšā.

Zinādami, ka viņu rīcībā bija tikai viens gads, un meklēdami jebkādu palīdzību, viņš un Elisona ķērās pie māņticības. Viņi piekopa tādus jokus kā ķiploku karināšanu virs gultas, kas it kā vairoja auglību, divas desmit centu monētas paliktas zem matrača, lai piedzimtu dvīņi, rozā lente Elisonas matos, zilas krāsas svītras zem Holstona acīm — tas viss bija tik muļķīgi, izmisīgi un jautri. Vēl trakāk būtu to visu nemēģināt, atstājot kādu rituālu vai ticējumu nepārbaudītu.

Taču tam nebija lemts notikt. Pat vēl pirms viņu gads beidzās, loterija tika nodota kādam citam pārim. Tas nebija tādēļ, ka viņi nemēģināja; tas bija tādēļ, ka nebija laika. Pēkšņi vairs nebija sievas.

Holstons novērsās no rotaļām un neskaidrās ainavas un devās uz savu kabinetu, kas atradās starp kafetēriju un elevatora gaisa slūžām. Ejot garām, viņa domas atgriezās pie cīņas, kas šeit bija notikusi, rēgu cīņas, par ko domāja ik dienu pēdējo triju gadu garumā. Un viņš zināja — ja tagad pagrieztos un izpētītu plašo ainavu uz sienas — ja sakoncentrētu skatienu caur miglainās kameras lēcas un piesārņojuma rādītāju, arvien pieaugošajiem traucējumiem, ja viņš sekotu tai tumšajai ielocei augšup kalnā, rievai, kas pār piegružoto kāpu veda uz pilsētu aiz tās, viņš varētu izšķirt viņas nekustīgo apveidu. Tur uz tā kalna varēja redzēt viņa sievu. Viņa tur gulēja kā akmens, saliekusi rokas zem galvas, gaisam un toksīniem noārdot viņas ķermeni.

Varbūt.

Viņam bija grūti saskatīt, sarežģīti izšķirt pat tad, kad traucējumi vēl nebija atsākušies. Turklāt šai ainai bija grūti uzticēties. Patiesībā tajā bija daudz apšaubāma. Tāpēc Holstons vienkārši izvēlējās neskatīties. Viņš izgāja cauri rēgainajai sievas cīņas vietai, kas mūžam būs apzīmogota ar sliktām atmiņām, viņas pēkšņā ārprāta ainai, un iegāja savā birojā.

„Paskat, kas tik agri piecēlies!” smaidīdams teica Mārnss.

Holstona vietnieks aizvēra metāla dokumentu skapi, tā senajām eņģēm nedzīvi iedziedoties. Viņš cēla pie lūpām kūpošu krūzīti, bet tad pamanīja Holstona drūmo noskaņojumu. „Vai ar tevi viss kārtībā, priekšniek?”

Holstons pamāja. Viņš norādīja uz atslēgu pakaramajiem aiz rakstāmgalda. „Izmeklēšanas izolatoru,” viņš teica.

Vietnieka smaids sašķiebās apjukušā grimasē. Viņš nolika krūzi un pagriezās, lai pasniegtos pēc atslēgas. Kamēr Mārnss bija aizgriezies, Holstons vēl pēdējo reizi sajuta plaukstā aso, vēso tēraudu, tad nolika zvaigzni uz galda. Mārnss pagriezās un pasniedza atslēgu. Holstons to paņēma.

„Vai gribi, lai paķeru grīdas lupatu?”

Vietnieks Mārnss ar īkšķi norādīja uz kafetēriju. Ja neviens nebija apcietināts, viņi kamerā gāja tikai, lai to iztīrītu.

„Nē,” Holstons teica. Viņš pameta galvu kameras virzienā, aicinādams vietnieku sekot.

Aiz Mārnsam rakstāmgalda, viņam pagriežoties un pieceļoties, lai sekotu Holstonam, iečīkstējās krēsls. Abi turpināja ceļu. Atslēga viegli ieslīdēja slēdzenē. Asi noklikšķēja labi veidotais un rūpīgi uzturētais durvju mehānisms. Klusi iedziedājās eņģes, apņēmības pilns solis uz priekšu, grūdiens, durvis aizcirtās un smagais pārbaudījums bija galā.

„Bos?”

Holstons caur restēm pasniedza atslēgas. Mārnss apjucis uz tām lūkojās, tomēr viņa plauksta pasniedzās tās paņemt.

„Bos, kas notiek?”

„Sameklē mēru!” teica Holstons. Viņš izelpoja — to smago nopūtu, ko bija turējis sevī trīs gadus.

„Pasaki viņai, ka es gribu iet ārā!”

2

Skats no izmeklēšanas izolatora nebija tik miglains kā kafetērijā, un Holstons savu pēdējo dienu elevatorā pavadīja par to prātodams.

Vai varētu būt, ka tajā pusē kamera bija pasargātāka no indīgā vēja?

Vai katrs nāvei nolemtais tīrītājs rūpīgāk centās saglabāt tieši to ainu, ko vēroja savā pēdējā dienā? Vai varbūt papildu centība bijusi dāvana nākamajam tīrītājam, kas arī pavadīs savu pēdējo dienu šajā kamerā?

Holstons deva priekšroku šim pēdējam izskaidrojumam. Tas lika viņam ar ilgām atcerēties sievu. Tas atgādināja, kāpēc viņš bija te, nepareizajā pusē šīm restēm, turklāt brīvprātīgi.

Domām aizklīstot pie Elisonas, viņš sēdēja un lūkojās uz mirušo v pasauli, ko mantojumā atstājušas kādas senas tautas. Tas nebija pats labākais skats uz ainavu ap viņu pazemes bunkuru, bet arī ne sliktākais. Tālumā vīdēja zemi, pauguraini pakalni, glīti brūni kā kafijas maisījums ar tieši tādu daudzumu cūkas piena, lai garšotu kā vajag. Debesis virs mākoņiem bija tikpat blāvi pelēkas kā viņa bērnībā un viņa tēva, un arī vectēva bērnībā. Vienīgais kustīgais ainavas elements bija mākoņi. Masīvi un tumši tie svērās pār pakalniem un brīvi klejoja kā zvēru ganāmpulki bilžu grāmatās.

Skats uz mirušo pasauli aizpildīja veselu viņa kameras sienu, tāpat kā visas sienas elevatora augstākajos līmeņos — katru aizpildīja citi, viens par otru neskaidrāki tālās postažas fragmenti. Holstona fragments stiepās no stūra blakus lāvai līdz pat griestiem un otrai sienai un lejup līdz tualetes podam. Un par spīti miglainajam attēlam, it kā uz lēcas būtu izsmērējusies eļļa, tā izskatījās pēc ainas, kurā varētu vienkārši ieiet, kā telpisks un aicinošs caurums sienā, savādi novietots tieši pretī draudīgajām cietuma restēm.

Tomēr ilūzija bija pārliecinoša tikai pa gabalu. Pieliecies tuvāk, Holstons uz milzīgā ekrāna varēja saskatīt vairākus mirušus pikseļus.

Uz brūno un pelēko toņu fona tie izcēlās balti kā cukura graudiņi. Spīdēdams niknā spilgtumā, katrs pikselis (Elisona bija tos saukusi par „iestrēgušajiem” pikseļiem) bija kā četrstūrains lodziņš uz kādu

gaišāku vietu, caurumiņš cilvēka mata diametrā, kas šķita izstarojam kādu labāku pasauli. Ieskatījies tuvāk, viņš redzēja, ka tādu bija dučiem. Holstons iedomājās, vai elevatorā bija kāds, kas prata tos salabot — vai bija pieejami tik smalkam darbam nepieciešamie instrumenti? Vai arī tie bija miruši uz visiem laikiem kā Elisona? Vai ar laiku izdzistu visi pikseļi? Holstons iztēlojās to dienu, kad puse pikseļu būtu balti un tad pāris paaudzes vēlāk būtu atlikuši tikai daži pelēkie un brūnie, un tad labi, ja ducis. Pasaule būtu izmainījusies, cilvēki elevatorā domātu, ka ārpasaule deg un vienīgos patiesos pikseļus uzskatītu par bojātiem.

Vai varbūt Holstons un viņa cilvēki jau tagad bojātos uzskatīja par patiesajiem?

Viņam aiz muguras kāds nokremšļojās. Holstons pagriezās un ieraudzīja mēru Džensu, kas stāvēja restu otrā pusē, rokas salikusi darba kombinezona kabatās. Viņa drūmi pamāja uz lāvas pusi.

„Naktīs, kad kamera ir tukša un jūs ar vietnieku Mārnsu esat devušies prom, es dažreiz tur sēžu un vēroju tieši šo ainavu.”

Holstons pagriezās, lai uzmestu acis dubļainajai, nedzīvajai apkārtnei. Nomācoša tā izskatījās tikai tad, ja to salīdzināja ar attēliem bērnu grāmatās — vienīgajās grāmatās, kas palikušas pāri pēc sacelšanās. Vairums cilvēku apšaubīja krāsas, kas tajās redzamas, tāpat kā to, ka jebkad pastāvējuši rozā putni un violeti ziloņi, tomēr Hol-stonam bija sajūta, ka tie bija patiesāki nekā vieta viņa priekšā. Viņš, tāpat kā daži citi, lūkojoties apdilušajās lappusēs, kas suloja no zaļās un zilās krāsas pārbagātības, juta kaut ko pirmatnēju un dziļu. Tik un tā, salīdzinot ar smacīgo elevatoru, pat dubļainā, pelēkā ainava tur ārā likās kā atpestīšana, ka āra gaiss ir tieši tāds kādu cilvēks dzimis elpot.

„Šeit tas vienmēr šķiet nedaudz skaidrāks,” teica Džensa. „Es domāju — skats.”

Holstons klusēja. Viņš vēroja, kā atdalījās kāda mākoņa daļa un melni pelēkos virpuļos aizpeldēja citā virzienā.

„Tu vari izveleties, ko ēdīsi vakariņās,” mērs teica. „Tā ir tradīcija...”

„Jums nav man jāstāsta, kas tagad notiks,” Holstons viņu pārtrauca. „Ir pagājuši tikai trīs gadi, kopš tieši šeit pasniedzu Elisonai pēdējo maltīti.” Viņš pasniedzās, lai aiz paraduma pagrozītu pirkstā vara gredzenu, aizmirsis, ka pats to pirms vairākām stundām bija atstājis guļamistabā uz kumodes.

„Neticami, ka jau pagājis tik ilgs laiks,” Džensa nomurmināja. Holstons pagriezās un ieraudzīja, kā viņa samiegtām acīm vēroja pār sienu slīdam mākoņus.

„Vai jums viņas pietrūkst?” Holstons indīgi pajautāja. „Vai vienkārši nepatīk, ka netīrumi uz lēcām krājušies jau tik ilgu laiku?”

Uz mirkli Džensas acis nozibsnīja viņa virzienā, tad skatiens palika piekalts grīdai. „Tu zini, ka es to nevēlos, nevienas ainavas dēļ. Bet likumi paliek likumi...”

„Ne jau jūs esat vainīga,” Holstons teica, cenzdamies nomierināties. „Es likumus zinu labāk nekā lielākā daļa šejieniešu.” Viņa roka pavisam nedaudz sakustējās uz trūkstošā šerifa žetona pusi — arī pamesta tāpat kā gredzens. „Pie velna, es šos likumus īstenoju lielāko daļu savas dzīves, pat tad, kad sapratu, ka tie visi ir slima suņa murgi.” Džensa ieklepojās. „Nu, es nejautāšu, kāpēc tu gribi to darīt. Es vienkārši pieņemšu, ka te tu būtu nelaimīgāks.”

Viņu skatieni sastapās, un Holstons pamanīja miklumu sievietes acīs, pirms viņa paguva novērsties. Džensa izskatījās tievāka nekā parasti, komiska savā milzīgajā kombinezonā. Līnijas uz kakla un ap acīm izskatījās dziļākas nekā viņam bija palicis prātā. Tumšākas. Un viņam šķita, ka aizlūzusī balss liecināja par patiesu nožēlu, nevis tikai vecuma vai tabakas devas sekām.

Pēkšņi Holstons caur Džensas acīm ieraudzīja sevi — sagrautu vīru sēžam uz apdiluša sola, āda pelēka no tālās, mirušās pasaules izstarotā blāvā mirdzuma — un šis skats lika sareibt galvai. Viņa galva griezās, prātam meklējot kaut ko saprātīgu, pie kā pieķerties, kaut ko jēgpilnu. Tā likās kā sapnis, šis nepatīkamais stāvoklis par, ko bija pārvērtusies viņa dzīve. Neviens no pēdējiem trim gadiem nelikās īsts. Nekas vairs nelikās īsts.

Viņš atkal pagriezās pret brūnganajiem pakalniem. Ar acs kaktiņu, kā likās, viņš redzēja izdziestam vēl vienu pikseli, kas kļuva pilnīgi balts. Atvēries vēl viens mazs lodziņš, vēl viens skaidrs skats cauri ilūzijai, ko viņš bija sācis apšaubīt.

Rīt es būšu atpestīts, Holstons nežēlīgi nodomāja, pat ja tur ārā miršu.

„Esmu bijusi mērs pārāk ilgi,” Džensa teica.

Holstons uzmeta skatienu Džensai un redzēja, ka viņas krunkainās plaukstas bija satvērušas aukstās tērauda restes.

„Tu zini, mūsu ieraksti nesniedzas līdz pašam sākumam. Tajos nav ziņu par tālāku pagātni kā sacelšanās pirms pusotra gadsimta, bet kopš tās nav bijis neviena mēra, kas būtu nosūtījis tīrīšanā vairāk cilvēku nekā es.”

„Atvainojiet, ka jūs apgrūtinu!” Holstons sausi noteica.

„Man tas nekādu prieku nesagādā. Tas ir viss, kas man sakāms. Nekādu prieku.”

Holstons pamāja ar roku pret milzīgo ekrānu. „Bet jūs būsiet pirmā, kas rītvakar vēros skaidru saulrietu, vai ne?” Viņam riebās, kā izskanēja šie vārdi. Holstons nedusmojās par savu nāvi vai dzīvi, vai to, kas sekotu pēc rītdienas, bet nožēla par Elisonas likteni nelika viņam mieru. Viņš joprojām uzskatīja, ka no pagātnes neizbēgamajiem notikumiem būtu bijis iespējams izvairīties pat vēl pēc tam, kad akmens jau bija sācis ripot.

„Rīt jūs visi priecāsieties par skatu,” viņš teica; vairāk gan sev nekā mēram.

„Tas nepavisam nav godīgi,” Džensa iebilda. „Likums ir likums. Tu to pārkāpi. Tu zināji, ka to pārkāp.”

Holstons palūkojās uz saviem zābakiem. Viņi ļāva klusumam ieilgt. Tad ierunājās mērs Džensa.

„Tu vēl neesi piedraudējis to nedarīt. Daži no pārējiem uztraucas, ka tu netīrīsi, jo neesi teicis, ka to nedarīsi.”

Holstons sāka smieties. „Vai viņi justos labāk, ja es teiktu, ka nenotīrīšu sensorus?” Viņš pašūpoja galvu, dzirdot šo ačgārno loģiku.

„Visi, kas te sēž, atsakās to darīt,” Džensa viņam teica, „tomēr tad viņi notīra. Pie tā mēs ar laiku esam pieraduši...”

„Elisona nekad nedraudēja to nedarīt,” Holstons viņai atgādināja, lai gan zināja, ko mērs ar to bija domājusi. Viņš pats toreiz bija pārliecināts, ka Elisona nenoslaucīs lēcas. Un nu likās, ka viņš saprata, kas viņai bijis jāpiedzīvo, sēžot uz šī paša sola. Bija svarīgākas lietas, par ko domāt nekā tīrīšana. Vairums cilvēku, kas tika izsūtīti ārā, bija pieķerti kādā pārkāpumā un attapās šajā kamerā tikai dažas stundas pirms viņu liktenis tika izlemts. Sakot, ka to nedarīs, viņiem prātā bija atriebība. Taču Elisonai un tagad arī Holstonam bija jāuztraucas par kaut ko vairāk. Tas, vai viņi tīrīs, bija nebūtiski; viņi šeit bija nonākuši, jo kādā vājprāta pakāpē bija gribējuši šeit atrasties. Palika tikai zinātkāre par to visu. Ārpasaules brīnums aiz projicētā sienu ekrānu priekškara.

„Tad vai tu domā to darīt vai nē?” Džensa manāmi izmisusi pajautāja.

„Jūs pati taču teicāt,” Holstons paraustīja plecus. „Visi to izdara. Jābūt taču kādam iemeslam, vai ne?”

Holstons izlikās, ka viņam vienalga, ka viņu neinteresē iemesli kāpēc tīrīt, lai gan tas viņu bija mocījis lielāko daļu dzīves un it sevišķi pēdējos trīs gadus. Šis jautājums viņu darīja traku. Un Holstonam nebūtu nekādu iebildumu, ja viņa nevēlēšanās atbildēt sāpinātu tos, kas nogalinājuši viņa sievu.

Džensa nervozi slidināja plaukstas augšup un lejup pa restēm. „Vai varu viņiem teikt, ka tu to izdarīsi?” viņa jautāja.

„Vai arī, ka neizdarīšu. Man vienalga. Izklausās, ka abas atbildes viņiem tik un tā nozīmēs vienu un to pašu.”

Džensa neatbildēja. Holstons palūkojās augšup uz mēru, un viņa pamāja.

„Ja tu pārdomā par maltīti, paziņo vietniekam Mārnsam! Viņš būs pie sava galda visu nakti, tāda ir tradīcija..”

Tas bija lieki. Atceroties šo savu bijušo darba pienākumu daļu, Holstonam sariesās acīs asaras. Viņš bija sēdējis pie šī galda pirms divpadsmit gadiem, kad tīrīšanā tika nosūtīta Donna Pārkinsa, pirms astoņiem gadiem, kad pienāca Džeka Brenta laiks. Un viņš bija pavadījis visu nakti iekrampējies restēs, pilnīgi sagrauts gulēdams uz grīdas pirms trim gadiem, kad bija viņa sievas kārta.

Mērs Džensa pagriezās, lai ietu.

„Šerifs,” Holstons norūca, kamēr Džensa viņu vēl varēja sadzirdēt.

„Kā, lūdzu?” Džensa uzkavējās restu otrā pusē, viņas sirmās, biezās uzacis smagi gūlās virs viņas acīm.

„Tagad šerifs ir Mārnss,” Holstons atgādināja, „viņš vairs nav vietnieks.”

Džensa viegli ar dūri uzsita pa tērauda restēm. „Apēd kaut ko!” viņa teica. „Un droši vien nepūlēšos tevi aizvainot sakot, lai mēģini pagulēt.”

3

Pirms trim gadiem

„Tas laikam ir joks\” Elisona teica. „Mīļais, paklausies šo te! Tu neticēsi! Vai tu zināji, ka ir bijusi vairāk nekā viena sacelšanās?”

Holstons pacēla skatienu no mapes, kas gulēja atvērta viņam klēpī. Viņam visapkārt gultu sedza izkaisītas papīru kaudzes, kas pēc izskata atgādināja ielāpu segu — grēdu grēdas vecu krimināllietu, ko izšķirot, un jaunas sūdzības, ko izskatīt. Elisona sēdēja gultas galā pie sava mazā rakstāmgalda. Viņi abi dzīvoja vienā no elevatora dzīvokļiem, kas visu šo desmitgažu laikā sīkāk sadalīti tikai divas reizes. Tas nozīmēja, ka pietika vietas tādām greznībām kā rakstāmgaldi un platas vienstāvu gultas.

„Un kā es to būtu varējis zināt?” viņš jautāja. Viņa sieva pagriezās un aizlika aiz auss matu šķipsnu. Holstons pavicināja mapi pret viņas datora monitoru. „Visu dienu tu te atklāj simtiem gadu vecus noslēpumus un, izrādās, man tie ir jāzina pirms tevis"

Viņa parādīja mēli. „Tas ir tāds izteiciens. Tā es tevi informēju. Un kāpēc tu neesi ziņkārīgāks? Vai maz dzirdēji, ko tikko teicu?”

Holstons paraustīja plecus. „Es nekad neesmu domājis, ka mums zināmā sacelšanās bija pirmā — tikai to, ka tā ir visnesenākā. Ja kaut ko esmu iemācījies savā darbā, tad tas ir fakts, ka ikviens noziegums vai satrakojies pūlis nav nekas jauns vai neatkārtojams.” Viņš atšķīra kādu mapi, kas bija nolikta pie viņa ceļgala. „Vai tev šķiet, ka šis ir pirmais ūdens zaglis šajā elevatorā? Vai, ka viņš būs pēdējais?”

Elisonas krēsla kājas noskrapstēja pret grīdas flīzēm un viņa pagriezās ar seju pret vīru. Uz galda monitorā mirguļoja informācijas druskas un fragmenti, ko viņa bija izvilkusi no elevatora vecajiem serveriem — sen izdzēstas un neskaitāmas reizes pārrakstītas datu paliekas. Holstons nesaprata, kā darbojas atgūšanas process vai arī kādēļ šī sieviete, kas bija gana gudra, lai to izdomātu, bija tik dumja, lai mīlētu viņu, tomēr abas šīs lietas viņš pieņēma kā patiesību.

„Es lieku kopā virkni vecu ziņojumu,” viņa teica. „Ja tie ir patiesi, tas nozīmē, ka sacelšanās, līdzīgas iepriekšējai, ir notikušas regulāri. Apmēram katrā paaudzē pa vienai.”

„Ir daudz lietu, ko mēs nezinām par laikiem pirms mums,” teica Holstons. Viņš izberzēja acis un domāja par darbu ar neskaitāmajiem dokumentiem, kas šobrīd tika kavēts. „Iedomājies, varbūt viņiem nebija sensoru tīrīšanas sistēmas! Varu saderēt, ka toreiz skats augšstāvos kļuva arvien neskaidrāks un neskaidrāks, līdz cilvēki satrakojās, sarīkoja dumpi vai kaut ko tamlīdzīgu un tad galu galā izsūtīja dažus ārā, lai visu izlabotu. Vai varbūt tā notika populācijas kontrole pirms tika izgudrota loterija.”

Elisona noraidoši pašūpoja galvu. „Es tā nedomāju. Man drīzāk sāk likties...” viņa apklusa un palūkojās uz dokumentu klājienu ap Holstonu. Šķita, ka skats uz visiem šiem reģistrētajiem pārkāpumiem lika viņai uzmanīgi izsvērt sakāmo. „Es nevienu netiesāju un nesaku, ka kāds rīkojies pareizi vai nepareizi — nekā tamlīdzīga. Man tikai ir ienācis prātā, ka varbūt serverus sacelšanās laikā nenodzēsa dumpinieki. Katrā ziņā ne tā, kā mums vienmēr ticis stāstīts.”

Tas piesaistīja Holstona uzmanību. Tukšo serveru noslēpums un viņu priekšteču pagātne elevatorā kā rēgs vajāja viņus visus. Izdzēšana nebija nekas vairāk par nekonkrētu leģendu. Viņš aizvēra atvērto mapi un nolika to malā. „Kā tev liekas, kas to izraisīja?” viņš jautāja sievai. „Vai tu domā, ka tas bija negadījums? Ugunsgrēks vai enerģijas padeves kļūda?” Viņš uzskaitīja visbiežāk dzirdētās teorijas.

Elisona sarauca uzacis. „Nē,” viņa teica. Viņa pieklusināja balsi un nedroši palūkojās apkārt. „Es domāju, ka mēs izdzēsām cietos diskus. Es domāju mūsu senči, nevis dumpinieki.” Viņa pagriezās un pievērsās monitoram, ar pirkstu vilkdama līdzi skaitļu virknei, ko Holstons no gultas nespēja izšķirt. „Divdesmit gadi,” viņa teica. „Astoņpadsmit. Divdesmit četri.” Viņas pirksts ar troksni slīdēja pa ekrāna stiklu. „Divdesmit astoņi. Sešpadsmit. Piecpadsmit.”

Likdams lietas atpakaļ kaudzēs, Holstons izveidoja sev taciņu caur dokumentu klājumu līdz sievas rakstāmgaldam. Viņš apsēdās gultas galā, uzlika roku uz sievas skausta un pāri viņas plecam ielūkojās monitorā.

„Vai tie ir datumi?” viņš jautāja.

Elisona pamāja. „Apmēram ik pēc divdesmit gadiem notiek liela sacelšanās. Šajā ziņojumā tās ir uzskaitītas. Un tā ir viena no datnēm, kas izdzēsta visnesenākās sacelšanās laikā. Mūsu sacelšanās laikā.”

Viņa teica „mūsu”, it kā kāds no viņiem vai viņu draugiem tolaik jau būtu bijis piedzimis. Tomēr Holstons saprata, ko viņa ar to bija domājusi. Šīs sacelšanās ēnā viņi bija uzaudzināti, šķita, ka no tās viņi cēlušies — lielā sadursme, kas apēnojusi viņu bērnību un arī viņu vecāku un vecvecāku bērnību. Tā bija sacelšanās, kas skanēja klusos čukstos un vīdēja zaglīgi mestos skatienos.

„Un kas tev liek domāt, ka tie bijām mēs, ka tie bija labie puiši, kas izdzēsa serverus?”

Viņa tik tikko pagriezās pret viņu un drūmi pasmaidīja: „Un kas tev liek domāt, ka mēs esam labie puiši?”

Holstons sastinga. Viņš noņēma roku no sievas pleciem. „Nesāc! Nesaki neko, kas varētu...”

„Es ākstos,” viņa teica, tomēr šī nebija tēma, par ko ākstīties. Tas bija divus soļus no nodevības, no tīrīšanas. „Mana teorija ir,” viņa aši piebilda, uzsverot vārdu „teorija”. „Apvērsumi rodas ik paaudzes, vai ne? Es domāju, kādus simt gadus, varbūt pat ilgāk. Regulāri kā pēc pulksteņa,” viņa norādīja uz datumiem. „Bet tad, lielās sacelšanās laikā — vienīgās, par ko zinām — kāds nodzēš serverus. Ko izdarīt, teikšu godīgi, nav tik vienkārši kā nospiest dažas podziņas vai piešaut kaut kam uguni. Tur ir dublējumi kas, savukārt, arī tiek dublēti. Lai to paveiktu nepieciešams pamatīgs, saskaņots darbs nevis negadījums, kaut kāds sasteigts darbiņš vai vienkārša kaitniecība...”

„Bet tas jau nepierāda, kas ir vainīgs,” iebilda Holstons. Bez šaubām, viņa sieva veica brīnumus ar datoriem, tomēr pēdu dzīšana bija viņa lauciņš.

„Man šķiet zīmīgi,” viņa turpināja, „ka visu laiku notika sacelšanās, bet kopš tās reizes nav bijis nevienas.” Elisona iekoda sev lūpā.

Holstons iztaisnoja muguru. Viņš pavērās uz istabu sev apkārt un ļāva sievas novērojumam iegrimt dziļāk viņa pārdomās. Pēkšņi Holstons gandrīz vai juta, kā Elisona izgrūž viņu no pēddziņa lauciņa un pati nostājas viņa vietā.

„Vai tu gribi teikt, ka...” viņš berzēja zodu un apdomāja šo varbūtību. „Vai tu gribi teikt, ka kāds izdzēsa mūsu vēsturi, lai mēs to vairs neatkārtotu?”

„Vai vēl ļaunāk,” viņa pasniedzās un saņēma Holstona plaukstu savējās. Viņas sejas izteiksme vairs nebija nopietna, nu tā kļuva baisa. „Ja nu cietajos diskos bija sacelšanās iemesli? Ja nu daļa mūsu vēstures, kāda informācija no ārpasaules vai zināšanas par to, kas sen, sen atpakaļ lika cilvēkiem te apmesties dzīvot—ja nu šī informācija radīja tādu spriedzi, ka lika cilvēkiem izšaut korķus, pa taisno nojūgties vai vienkārši gribēt izkļūt ārā? ”

Holstons pašūpoja galvu. „Es negribu, lai tu sāc šādi domāt,” viņš brīdināja.

„Es nesaku, ka viņiem bija jānojūdzas,” viņa piebilda, atkal kļuvusi uzmanīga. „Bet šī ir mana teorija, ņemot vērā to, ko līdz šim esmu atradusi.” Holstons pameta uz ekrānu neuzticības pilnu skatienu. „Varbūt tev to nevajadzētu darīt,” viņš teica. „Es pat nesaprotu, kā tev tas sanāk, bet varbūt nevajag.”

„Bet, mīļais, re, kur informācija! Ja es to nesavilkšu kopā, tad kāds cits to kaut kad izdarīs. Tu nevari iegrūst džinu atpakaļ pudelē.” „Ko tu ar to gribi teikt?”

„Es jau esmu publicējusi rokasgrāmatu par izdzēstu un pārrakstītu datņu atguvi. Pārējā IT nodaļa to izplata, lai palīdzētu cilvēkiem, kas negribot izdzēsuši kaut ko vajadzīgu.”

„Es tik un tā domāju, ka tev tas jāizbeidz,” viņš teica. „Tā nav laba doma. Nedomāju, ka no tā var sanākt kaut kas labs...”

„No patiesības nevar sanākt nekas labs? Zināt patiesību vienmēr ir labi. Un labāk, lai to atklājam mēs, nevis kāds cits, vai ne?”

Holstons paskatījās uz krimināllietu mapēm. Pagājuši pieci gadi, kopš pēdējās tīrīšanas. Skats uz ārpasauli līdz ar katru dienu bija kļuvis arvien sliktāks, un viņš kā šerifs izjuta spiedienu atrast kādu, kas to varētu nospodrināt. Spriedze pieauga un kā tvaiks piepildīja elevatoru, gatavībā kaut ko izspert ārā. Jūtot, ka tas brīdis tuvojās, cilvēki kļuva nervozi. Tas bija kā viens no tiem pareģojumiem, kas paši no sevis piepildījās — līdz kādam neizturēja nervi un viņš eksplodēja vai izmeta kādu frāzi, ko pēc tam nācās nožēlot, attopoties kamerā un vērojot savu pēdējo miglaino saulrietu.

Holstons šķirstīja sev apkārt izmētātās mapes, vēlēdamies, kaut tajās kaut kas atrastos. Viņš jau rīt nolemtu cilvēku nāvei, ja tas nozīmētu, ka tvaiks tiktu nolaists. Viņa sieva bakstīja ar adatu kādu lielu, pārpildītu balonu un Holstons gribēja no tā izlaist gaisu, pirms viņa pagūst iedurt pārāk dziļi.

4

Tagadne

Holstons sēdēja uz vientulīga tērauda sola gaisa slūžās, viņa smadzenes bija notrulinājušās no bezmiega un apziņas par gaidāmo. Tīrīšanas laboratorijas vadītājs Nelsons nometās ceļos viņa priekšā un ievilka Holstona pēdu baltā aizsargtērpā.

„Nedaudz paeksperimentējām ar locītavu izolāciju un pievienojām vēl vienu pulverizācijas virskārtu,” skaidroja Nelsons. „Tai vajadzētu jums tur ārā dot vairāk laika, nekā jebkuram citam pirms tam.”

Šie vārdi atbalsojās Holstona prātā un viņš atcerējās, sevi vērojam sievu, kā tā ķērās pie tīrīšanas. Tīrīšanu laikā elevatora augstākais stāvs, kurā bija lielie ekrāni, parasti bija tukšs. Cilvēki te iekšā nespēja noskatīties uz to, ko izdarījuši — vai varbūt viņi gribēja uznākt augšā un izbaudīt jauko skatu, nedomājot, cik augsta cena par to samaksāta. Taču Holstons toreiz skatījās; viņš ne mirkli nešaubījās, ka to darīs. Viņš neredzēja Elisonas seju caur sudraboto ķiveres stiklu, nevarēja saskatīt viņas slaidās rokas caur masīvo aizsargtērpu, kamēr viņa berza un berza ar saviem vilnas spilventiņiem, tomēr viņš pazina viņas gaitu un žestus. Holstons noskatījās, kā viņa rūpīgi un nesteidzoties pabeidza darbu, atkāpās, ielūkojās kamerā vēl pēdējo reizi, pamāja viņam un tad pagriezās, un aizgāja. Tāpat kā pārējie pirms viņas, Elisona bija devusies uz tuvāko pakalnu un sākusi tajā rāpties — klupdama, krizdama raususies pie apvāršņa redzamo, pussagruvušo senās un grūstošās pilsētas smaiļu virzienā. Visu šo laiku Holstons nebija izkustējies. Pat tad, kad viņa, saķērusi savu ķiveri, nokrita kalna malā un locījās sāpēs, kamēr toksīni vispirms noēda pulverizēto aizsargtērpa virskārtu, tad aizsargtērpu un tad viņas ķermeni, Holstons nepakustējās.

„Otru kāju.”

Nelsons uzsita pa viņa potīti. Holstons pacēla pēdu un ļāva, lai tehniķis ievīsta viņa apakšstilbus aizsargtērpā. Palūkojies uz savām plaukstām, uz melno oglekļa apakštērpu, kas klāja viņa ādu, Holstons iztēlojās, kā tas viss izšķīst un nolobās no viņa ķermeņa kā sažuvušu netīrumu plēksnes no ģeneratora caurules, kamēr no viņa porām izsprāgst asinis un krājas nedzīvajā aizsargtērpā.

„Ja jūs pieķertos pie stieņa un pieceltos...”

Nelsons veica procedūru, ko Holstons pirms tam bija redzējis divreiz. Vienreiz ar Džeku Brentu, kas līdz pat beigām bija izaicinošs un naidīgs, tādēļ Holstonam kā šerifam bija jāstāv sardzē pie sola. Un vienreiz ar viņa sievu, kuras gatavošanos doties ārā, viņš vēroja caur mazo gaisa slūžu iluminatoru. Holstons zināja, kas jādara, tomēr bez teikšanas nepakustējās. Viņa domas klejoja citur. Pasniedzies augšup, viņš satvēra virs galvas trapecveidīgo stieni un piecēlās stāvus. Nelsons saņēma tērpa malas un uzvilka tās līdz Holstona jostasvietai. Katrā pusē nokarājās pa tukšai piedurknei.

„Kreiso roku šeit.”

Holstons mēmi paklausīja. Atrasties pretējā pusē likās tik sirreāli — tajā pusē, kurā nolemtie soļo mehāniskā nāves gājienā. Holstons bija bieži prātojis, kāpēc cilvēki tam ļāvās, kāpēc viņi neiebilda. Pat Džeks Brents bija darījis, ko viņam lika, lai cik rupji un aizvainojoši vārdi bija biruši pār viņa lūpām. Elisona bija to darījusi klusi, gluži kā tas notika tagad, Holstons nodomāja, ievilkdams piedurknēs vispirms vienu, tad otru roku. Tērps savilkās ap viņu un Holstons iedomājās, ka varbūt cilvēki pakļāvās, jo nespēja noticēt, ka tas notika ar viņiem. Tas viss bija pārāk nereāli, lai pretotos. Viņa prāta dzīvnieciskā daļa tam nebija paredzēta — tikt mierīgi pavadītai līdz pilnīgi apzinātai nāvei.

„Pagriezies!”

Viņš pagriezās.

Rāviens muguras lejasdaļā un tad rāvējslēdzējs skaļi uzbrauca līdz pat kaklam. Vēl viens rāviens, vēl viens slēdzis. Divas bezjēdzīgas kārtas. Līmlente visam pāri. Viegli uzsitieni un pārbaudes vēl vienu reizi. Holstons dzirdēja, no plaukta noslīdam tukšo ķiveri; kamēr Nelsons pārbaudīja kupola iekšpusi, viņš palocīja mīkstajos cimdos ietērptos pirkstus.

„Izrunāsim procedūru vēl vienu reizi.”

„Tas nav nepieciešams,” Holstons klusi atbildēja.

Nelsons pameta skatienu uz gaisa slūžu durvīm, kas veda elevatorā. Holstonam nemaz nebija jāskatās, lai saprastu, ka no turienes viņi, visticamāk, tika vēroti. „Nedaudz pacietieties!” Nelsons teica. „Man jāseko instrukcijām!”

Holstons pamāja, lai gan zināja, ka nekādu „instrukciju” nebija. No visām mistiskajām mutvārdu tradīcijām, kas elevatorā tika nodotas no paaudzes paaudzē, nevienas nelīdzinājās kultam līdzīgajai stingrībai, ko piekopa aizsargtērpu izgatavotāji un tīrīšanas tehniķi. Un pārējie viņiem to ļāva. Tīrītāji īstenoja fizisko procesu, bet tehniķi bija cilvēki, kas to padarīja iespējamu. Tie bija sievietes un vīrieši, kas uzturēja skatu uz plašo pasauli aiz elevatora nospiedošajām robežām.

Nelsons nolika ķiveri uz sola. „Te ir jūsu beržamie.” Viņš uzsita pa bārkstainajiem vilnas spilventiņiem, kas bija piestiprināti tērpa priekšpusē. Atskanot plēšanas troksnim, Holstons vienu paņēma rokās, palūkojās uz rupjā materiāla vijumiem un līkumiem un atlika to vietā.

„Pirms beržat ar vilnu, divreiz izsmidziniet no tīrīšanas līdzekļa pudeles, tad nosusiniet ar šo dvieli un, visbeidzot, uzlieciet ablatīvās plēves!” Viņš pareizajā secībā uzsita pa katru no kabatām, lai gan uz tām bija skaidri saskatāmas birkas un numuri — vērsti otrādi, lai Holstons tos varētu izlasīt — turklāt tās bija arī iezīmētas noteiktās krāsās.

Holstons pamāja un pirmo reizi sastapās viņu skatieni. Viņš bija pārsteigts ieraudzīt tehniķa acīs bailes — bailes, ko bija labi iemācījies atpazīt ilgo darba gadu laikā. Viņš gandrīz pajautāja Nelsonam, kas par lietu, taču saprata: šis vīrs uztraucās, ka visas instrukcijas izrādīsies veltīgas, ka Holstons viņus pametīs — par to elevatorā baidījās visi — un nepaveiks savu pienākumu. Netīrīs cilvēkiem, kuru likumi, kas aizliedza sapņot par kādu labāku vietu, bija nolēmuši viņu nāvei. Vai arī Nelsons uztraucās, ka dārgais un darbietilpīgais aprīkojums, ko viņš un viņa kolēģi izveidojuši, izmantojot noslēpumus un tehnikas, kas nodoti no paaudzes paaudzē ilgi vēl pirms sacelšanās, tiks iznests no elevatora un iznīcināts, nenesis nekādu labumu?

„Viss kārtībā?” jautāja Nelsons. „Vai nekas nav par šauru?” Holstons palūkojās visapkārt. Mana dzīve ir par šauru, viņam gribējās teikt. Mana āda ir par šauru. Sienas ir par šauru.

Viņš vienkārši pašūpoja galvu.

„Esmu gatavs,” viņš nočukstēja.

Tā bija taisnība. Dīvainā kārtā Holstons patiešām bija ļoti gatavs iet. Un pēkšņi viņš atcerējās, cik gatava tam bijusi arī viņa sieva.

5

Pirms trim gadiem

„Es gribu iet ārā. Es gribu iet ārā! Esgribuietārā!”

Holstons ieradās kafetērijā skriešus. Viņa rācija joprojām čerkstēja, vietnieks Mārnss kliedza kaut ko par Elisonu. Holstons pat nebija tērējis laiku, lai atbildētu, vienkārši uzskrējis pa trīs kāpņu posmiem līdz notikuma vietai.

„Kas te notiek?” viņš jautāja. Viņš izspraucās cauri pūlim, kas bija sapulcējies pie durvīm un ieraudzīja savu sievu lokāmies pa kafetērijas grīdu un cenšamies izrauties no Konora un divu citu ēdināšanas darbinieku tvēriena. „Laidiet viņu vaļā!” Viņš uzsita pa viņu rokām, lai tie atlaistu viņa sievas apakšstilbus, un par to gandrīz dabūja ar viņas zābaku pa zodu. „Nomierinies!” viņš teica. Viņš sniedzās pēc viņas plaukstas locītavām, kas locījās, lai izrautos no pieaugušo vīriešu izmisīgā tvēriena. „Mīļā, kas, pie velna, notiek?”

„Viņa skrēja uz gaisa slūžām,” piepūlē elsdams, atbildēja Konors. Persijs savaldīja viņas kājas, kas nemitējās spārdīties, un šoreiz Hol-stons viņu neapturēja. Tagad viņš saprata, kāpēc bija vajadzīgi trīs vīri. Viņš pieliecās pie Elisonas sejas, lai viņa varētu viņu redzēt. Viņas skatiens, kas vīdēja caur izspūrušajiem matiem, izskatījās mežonīgs. „Elisona, mīļā, tev jānomierinās!”

„Es gribu laukā, es gribu laukā,” viņas balss bija pieklususi, bet vārdu birums nestājās.

„Nesaki tā!” Holstons viņai teica. Dzirdot briesmīgos vārdus, pār viņa ķermeni pārskrēja aukstas tirpas. Viņš saņēma viņas seju plaukstās. „Mīļā, nesaki tā!”

Taču daļa viņa jau acumirklī zināja, ko tas nozīmē. Viņš saprata, ka bija jau par vēlu. Pārējie bija dzirdējuši. Visi bija dzirdējuši. Viņa sieva bija parakstījusi sev nāves spriedumu.

Telpa ap Holstonu griezās, viņam lūdzoties, lai Elisona apklustu. Viņš jutās kā ieradies briesmīga negadījuma vietā — kādas nelaimes vietā mehāniskajā darbnīcā — un atradis mīļoto cilvēku ievainotu. Kā redzot viņu dzīvu un pie apziņas, bet zinot, ka ievainojums bijis nāvējošs.

Mēģinot atglaust matus no viņas sejas, Holstons juta slīdam lejup pa vaigiem karstas asaras. Viņa beidzot ieskatījās viņam acīs, beidza drudžaino raustīšanos un saprātīgi lūkojās uz viņu. Un uz mirkli, tikai uz sekundi, pirms viņš iedomājās, vai sievu kāds bija sazāļojis vai citādi nodarījis pāri, Holstons ieraudzīja mierīgas skaidrības un saprāta dzirksti. Aukstu nodomu. Tad viņa samirkšķināja acis, skatiens kļuva mežonīgs un viņa atkal un atkal lūdzās, lai viņu laistu laukā.

„Pieceliet viņu!” Holstons teica. Holstona — Elisonas vīra acis aizmigloja asaras, kamēr viņš ļāva Holstonam — šerifam pildīt savus pienākumus. Nekas nebija līdzams. Atlika vien ieslēgt viņu kamerā, lai gan iekšēji viņš gribēja kliegt. „Uz to pusi,” viņš norādīja Konoram, kas bija sagrābis Elisonu aiz padusēm. Viņš pameta ar galvu uz sava kabineta pusi un aizturēšanas kameru aiz tā. Halles galā vīdēja masīvās gaisa slūžu durvis, uz tām izcēlās spilgti dzeltenais krāsojums, mēmi draudīgs, kluss un gaidošs.

Nokļuvusi kamerā, Elisona tūlīt pat nomierinājās. Viņa sēdēja uz sola, vairs necīnījās un neizdvesa ne skaņas, it kā būtu vienkārši piesēdusi, lai atpūstos un papriecātos par ainavu. Tagad nervozais grausts bija Holstons. Viņš soļoja šurpu turpu gar restēm un caur asarām dvesa jautājumus, uz ko neviens neatbildēja, kamēr vietnieks Mārnss un mērs veica viņa procesuālo darbu. Abi pret Holstonu un viņa sievu izturējās kā pret pacientiem. Un pat tagad, kad Holstona prāts mēģināja aptvert pagājušās pusstundas šausmas, viņa šerifa zemapziņa, kas vienmēr juta elevatorā pieaugošo spriedzi, drūmi apzinājās šoku un baumas, kas vibrēja dzelzsbetona sienās. Milzīgais spiediens, kas šeit bija sakrājies, tagad klusi čukstēdams izsīca pa vīlēm.

„Mīļum, tev ar mani jārunā!” viņš arvien no jauna lūdzās. Viņš pārstāja soļot un ar plaukstām ieķērās restēs. Elisona sēdēja ar muguru pret viņu. Viņa skatījās sienas ekrānā, lūkojās uz brūnajiem pakalniem, pelēkajām debesīm un tumšajiem mākoņiem. Ik pa laikam pacēla roku, lai atglaustu no sejas matus, bet citādi viņa nepakustējās un nerunāja. Vienīgi, kad Holstona atslēga ieslīdēja slēdzenē, neilgi pēc tam, kad viņi Elisonu tur bija ievilkuši un aizvēruši durvis, atskanēja viens vienīgs „nē”, kas bija viņu pārliecinājis atslēgu nolikt.

Kamēr viņš lūdzās, bet viņa klusēja, elevatorā pulsēja tuvojošās tīrīšanas sagatavošanas darbi. Gaitenī atskanēja tehniķu rībināšanās, piemērojot un sagatavojot aizsargtērpu. Gaisa slūžās tika sagatavoti tīrīšanas rīki. Kaut kur šņāca gāzes tvertne, pildot argonu izplūdes kamerās. Tas viss brīžiem klusāk, brīžiem skaļāk atskanēja aizturēšanas kamerā, kur Holstons stāvēja un skatījās uz sievu. Dodoties viņiem garām, tērgājošie tehniķi pēkšņi kļuvi mēmi kā kaps; šķita, 1 lolstona klātbūtnē tie pat neelpoja.

Stundas ritēja, bet Elisona joprojām klusēja — arī tas izsauca zināmu trauksmi elevatorā. Holstons ar asarām acīs visu dienu pavadīja lūgdamies pie restēm, viņa prāts bija kā pārkarsis no apjukuma un mokām. Tas bija noticis vienā mirklī — bija iznīcināts viss, kas viņam tuvs. Viņš mēģināja to aptvert, kamēr Elisona sēdēja kamerā, lūkojās uz drūmo zemi tur ārā, it kā būtu apmierināta ar savu neapskaužamo tīrītājas stāvokli.

Tikai pēc tam, kad bija iestājusies tumsa, viņa beidzot ierunājās — pēc tam, kad beidzamo reizi bija klusēdama atteikusies no pēdējās maltītes, pēc tam, kad tehniķi bija beiguši darbu gaisa slūžās, aizverot dzeltenās durvis un nomodā sagaidot rītu. Pēc tam, kad vietnieks, divreiz uzsitis Holstonam pa plecu, bija devies mājās. Šķita, vairākas stundas pēc tā visa, kad Holstons grasījās zaudēt samaņu nespēkā no raudāšanas un aizsmakušiem mēģinājumiem sievu pierunāt, ilgi pēc tam, kad dūmakainā saule bija nogrimusi aiz kalniem, kas redzami kafetērijā un atpūtas telpā — aiz kalniem, kas slēpa neredzamo tālās, grūstošās pilsētas daļu. Tumšajā iepriekšējās izmeklēšanas izolatora krēslā, Elisona gandrīz nedzirdami iečukstējās: „Tas nav īsts.”

Vismaz Holstonam, likās, ka viņa tā teica. Viņš iztrūkās.

„Mazā?” viņš ieķērās restēs un uz ceļiem pietrausās tupus. „Dārgā!” viņš čukstēja, slaucīdams no vaigiem nožuvušo asaru pēdas.

Viņa pagriezās. It kā saule būtu pārdomājusi un pacēlusies virs kalniem. Viņš juta sevī cerību. Tā neļāva ievilkt elpu, ļāva domāt, ka tas viss bijis kāda slimība, drudzis, kaut kas, kam ārsts varētu uzrakstīt zīmi, lai attaisnotu visu, ko viņa teikusi. Viņa to nekad nav gribējusi. Viņa bija glābta pamostoties no tā un Holstons bija glābts, vienkārši redzot, ka viņa pagriežas pret viņu.

„Nekas, ko tu redzi, nav īsts,” viņa klusi teica. Viņas ķermenis bija mierīgs, lai gan vājprāts turpinājās un lika viņai izteikt aizliegtus vārdus.

„Nāc, parunā ar mani!” Holstons teica. Viņš pamāja, aicinot

vinu tuvāk.

Elisona pašūpoja galvu. Viņa uzsita pa plāno gultas matraci sev līdzās.

Holstons ielūkojās pulkstenī. Apmeklētājiem paredzētais laiks sen bija beidzies. Viņu varētu nosūtīt tīrīšanā tikai par to vien, ko viņš grasījās darīt.

Ne mirkli nevilcinoties, viņš ielika atslēgu slēdzenē.

Metāla klikšķis atskanēja tik bezgalīgi skaļi.

Holstons iegāja pie sievas un apsēdās viņai blakus. Viņš vai mira aiz vēlēšanās viņai pieskarties, apskaut vai aizvilkt viņu uz kādu drošu vietu, atpakaļ uz viņu gultu, kur viņi varētu izlikties, ka tas viss bijis tikai slikts sapnis.

Taču viņš neuzdrīkstējās pakustēties. Viņš sēdēja salicis rokas klēpī, kamēr viņa čukstēja:

„Tam nav jābūt īstam. Jebkam no šī visa. Nekam no šī visa.” Viņa paskatījās uz ekrānu.

Holstons pieliecās tik tuvu, ka varēja sajust viņas sviedru smaržu, kas bija iesūkusies viņas apģērbā pēc dienas cīniņa. „Mīļā, kas notiek?”

Viņa elpa sakustināja viņas matus. Viņa pasniedzās un paberzēja satumstošo displeju, sajūtot zem pirkstiem pikseļus.

„Tagad varētu būt rīts un mēs varētu to pat nenojaust. Ārā varētu būt cilvēki.” Viņa pagriezās un ieskatījās viņa sejā. „Varbūt viņi mūs novēro,” viņa draudīgi pasmīnēja.

Holstons vēroja viņas acis. Viņa nepavisam nelikās traka, ne tāda kā pirms tam. Viņas teiktais bija vājprāts, bet viņa pati tāda nelikās. „No kurienes tev tādas domas?” viņš jautāja. Viņam likās, ka zina, bet viņš tomēr pajautāja. „Vai tu kaut ko atradi cietajos diskos?” Viņš bija dzirdējis, ka viņa no laboratorijas skrējusi tieši uz gaisa slūžām, jau tad izkliedzot savu ārprātu. Kaut kas bija noticis darbā. „Ko tu atradi?”

„Izdzēsts ir daudz kas vairāk nekā tikai sacelšanās,” viņa čukstēja. „Protams, ka tā. Izdzēsts ir viss. Arī nesenas lietas.” Viņa iesmējās. Viņas balss pēkšņi kļuva skaļa un skatiens satumsa. „Varu saderēt, ka arī e-pasti, ko tu man sūtīji!”

„Mīļā!” Holstons uzdrīkstējās pasniegties pēc Elisonas plaukstām un viņa tās neatrāva. Viņš tās saņēma savējās. „Ko tu atradi? Vai tā bija e-pasta vēstule? No kā tā bija?”

Viņa pašūpoja galvu. „Nē. Es atradu programmas, ko viņi izmanto. Tās, kas uz ekrāniem taisa attēlus, kas izskatās tik īsti” Viņa pagriezās atpakaļ pret strauji tumstošo krēslu. „IT,” viņa teica. „1. Tē. Viņi. Viņi zina. Tas ir noslēpums, ko zina tikai viņi.” Viņa atkal pašūpoja galvu.

„Kāds noslēpums?” Holstons nevarēja saprast, vai tās bija muļķības vai kaut kas svarīgs. Viņš zināja tikai to, ka sieva beidzot ar viņu runāja.

„Bet tagad zinu es. Un tu arī zināsi. Es atnākšu pēc tevis, es zvēru. Šoreiz būs citādāk. Mēs pārrausim šo loku, tu un es. Es atgriezīšos pēc tevis un mēs aiziesim pār to kalnu kopā.” Viņa iesmējās. „Ja tas tur ir,” viņa skaļi teica. „Ja tas kalns tur ir, un tas ir zaļš, mēs pār to iesim kopā.”

Viņa pagriezās pret vīru.

„Nav nekādas sacelšanās, ne gluži, ir tikai pakāpeniskas noplūdes. Tikai cilvēki, kas zina, kas grib laukā,” viņa smaidīdama teica. „Viņi tiek laukā,” viņa piebilda. „Viņi dabū to, ko gribējuši. Es zinu, kāpēc viņi tīra, kāpēc viņi saka, ka to nedarīs, bet tomēr dara. Es zinu. Es zinu. Un viņi nekad neatgriežas, viņi gaida un gaida, un gaida, bet es negaidīšu. Es uzreiz nākšu atpakaļ. Šoreiz būs citādāk.”

Holstons saspieda viņas plaukstas. Pār viņa vaigiem ritēja asaras. „Mīļā, kāpēc tu to dari?” Viņam šķita, ka tobrīd, kad elevators bija kļuvis tumšs un viņi palikuši divatā, Elisona vēlējās izskaidrot savu rīcību.

„Es zinu par dumpjiem,” viņa teica.

Holstons pamāja. „Es zinu. Tu man teici. Bija citas...”

„Nē,” Elisona pasēdās tālāk no viņa, bet tikai tāpēc, lai starp viņiem būtu vieta un viņa varētu ieskatīties viņam acīs. Viņas skatiens vairs nebija mežonīgs.

„Holston, es zinu, kāpēc notika sacelšanās! Es zinu, kāpēc” Elisona kodīja apakšlūpu. Holstons sasprindzis gaidīja.

„Tas vienmēr bija šaubu, aizdomu dēļ, ka ārpasaulē viss nav tik slikti kā šķiet. Tu taču arī esi tā juties, ka mēs varētu būt jebkur un dzīvot melos, vai ne?”

Holstons zināja, ka nedrīkst atbildēt, nedrīkst pat ievilkt elpu, lai kaut ko teiktu. Skarot šo tēmu, bija jārēķinās ar tīrīšanu. Viņš sēdēja kā sastindzis un gaidīja.

„Tās droši vien bija jaunākās paaudzes,” Elisona teica. „Apmēram ik pēc divdesmit gadiem. Man šķiet, viņi gribēja uzzināt vairāk, gribēja izpētīt. Vai tu nekad neesi jutis tādu vēlmi? Vai tu to nejuti, kad biji jaunāks?” Viņas skatiens aizmiglojās. „Vai varbūt tie bija pāri, jaunlaulātie, kas saniknojās, kad viņiem pateica, ka viņiem nedrīkst būt bērnu šajā mūsu nolādētajā, ierobežotajā pasaulē. Varbūt šīs iespējas dēļ viņi bija gatavi riskēt ar visu...”

Viņas skatiens koncentrējās uz kaut ko tālumā. Varbūt viņa redzēja loterijas biļeti, kā balvu viņi vēl nebija paguvuši iegūt un tagad nekad vairs neiegūtu. Viņa pagriezās pret Holstonu. Viņš prātoja, vai varētu tikt nosūtīts tīrīšanā par klusēšanu vien, par to, ka nebija kliedzis uz sievu, lai tā apklustu, pie katra viņas izteiktā aizliegtā vārda.

„Tie varēja būt pat vecākie iedzīvotāji,” viņa teica, „iesprostoti pārāk ilgi un bezbailīgi lielā vecuma dēļ, varbūt viņi gribēja izvākties un dot vietu citiem, saviem nedaudzajiem mīļajiem mazbērniem. Lai kas tas bija, lai kas — katra sacelšanās notika šo šaubu dēļ, šīs sajūtas, ka mēs šeit esam sliktā vietā.” Viņa pavērās visapkārt uz kameras sienām.

„Tu tā nedrīksti teikt!” Holstons čukstēja. „Tas ir vislielākais noziegums...”

Elisona piekrītoši pamāja. „Izteikt jebkādu vēlmi doties prom. Jā. Lielākais noziegums. Vai tad tu neredzi, kāpēc? Kāpēc tas ir tik stingri aizliegts? Tāpēc, ka visas sacelšanās sākās ar šo vēlmi, lūk, kāpēc!”

„Tu dabū to, ko prasi,” Holstons citēja — šie vārdi bija iekalti viņa prātā kopš agras jaunības. Viņa vecāki bija viņu brīdinājuši, savu vienīgo un dārgo bērnu, lai viņš nekad negribētu tikt ārā no elevatora. Lai nekad par to pat nedomātu. Neļautu tam ienākt prātā. Tā bija tūlītēja nāve, šī doma, un tā iznīcinātu viņu vienīgo dēlu.

Viņš ieskatījās sievas sejā. Un joprojām nesaprata viņas ārprātīgo lēmumu. Tātad viņa bija atradusi izdzēstas programmas, kas varēja likt pasaulēm datoru ekrānos izskatīties īstām. Ko tas nozīmēja? Kāpēc šādi jārīkojas?

„Kāpēc?” viņš viņai jautāja. „Kāpēc šādi? Kāpēc tu nenāci pie manis? Ir jābūt labākam veidam, kā uzzināt, kas notiek. Mēs varētu sākt, stāstot cilvēkiem, ko tu atradi tajos diskos...”

„Un būt tiem, kas iesāk nākamo lielo sacelšanos?” Elisona sāka smieties. Viņā joprojām bija trakums vai varbūt tā bija sakāpināta neapmierinātība un vārošas dusmas. Varbūt vērienīga nodevība paaudžu garumā bija viņu salauzusi. „Nē, paldies!” viņa teica, smiekliem noplokot. „Es izdzēsu visu, ko atradu. Es negribu, lai viņi zina. Lai viņi nolādēti, ja reiz paliek šeit! Es atgriezīšos tikai pēc tevis'

„No tā neatgriežas,” Holstons dusmīgi teica. „Vai tu domā, ka izsūtītie joprojām ir tur? Vai tu domā, ka viņi izlemj neatgriezties, jo jūtas nodoti?”

„Kā tev šķiet, kāpēc viņi tīra?” Elisona jautāja. „Kāpēc viņi ņem rokās vilnu un bez vilcināšanās ķeras pie darba?”

Holstons nopūtās. Viņš juta, kā dusmas izsīkst. „Neviens nezina, kāpēc,” viņš teica.

„Bet, kā tev liekas?”

„Mēs par to esam runājuši,” viņš teica. „Cik reižu mēs to esam apsprieduši?” Viņš bija drošs, ka visi pāri vienatnē sačukstas par savām teorijām. Atceroties tos laikus, viņš lūkojās garām Elisonai. Viņš uzmeta skatienu sienai, ieraudzīja mēnesi un pēc tā stāvokļa noteica nakts stundu. Viņiem atvēlētais laiks tuvojās beigām. Rīt viņa sievas vairs nebūs. Šī vienkāršā doma ik pa brīdim satrieca viņu kā zibens no negaisa mākoņiem.

„Teorijas ir visiem,” viņš teica. „Par savām esam bezgalīgi runājuši. Labāk vienkārši...”

„Bet tagad tu zini kaut ko jaunu,” Elisona viņam teica. Viņa palaida vaļā vīra roku un atglauda matus no sejas. „Mēs ar tevi zinām kaut ko jaunu un tagad viss iegūst citu jēgu. Tagad viss ir skaidrs. Un rīt es par to pārliecināšos,” Elisona smaidīdama teica. Viņa noglauda Holstona galvu, it kā viņš būtu mazs zēns. „Un kādu dienu, mans mīļais, arī tu to zināsi!”

6

Tagadne

Pirmo gadu bez viņas Holstons bija gaidījis, uzticējies viņas neprātam un pieņēmis, ka tur uz kalna redzamā aina nebija īsta, cerējis, ka viņa atgriezīsies. Pirmo viņas nāves gadadienu viņš pavadīja, beržot iepriekšējās izmeklēšanas izolatoru, mazgājot dzeltenās gaisa slūžu durvis, mēģinot saklausīt kādu skaņu, klauvējienu, kas nozīmētu, ka viņa sievas rēgs atgriezies, lai viņu atbrīvotu.

Kad tas nenotika, viņš sāka apdomāt alternatīvu — doties viņu meklēt. Viņš bija pavadījis pietiekami daudz dienu, nedēļu un mēnešus, pārskatīdams viņas datorā atrodamās datnes, lasīdams to, ko viņa bija atjaunojusi un, saprazdams tikai apmēram pusi no tā, pats kļūdams pusjucis. Viņš pārliecinājās, ka viņa pasaule bija meli un bez Elisonas tajā viņam tik un tā nebija iemesla dzīvot, pat ja tā būtu īsta.

Gads pēc viņas aiziešanas otrās gadadienas bija viņa gļēvulības gads. Viņš bija gājis uz darbu ar indīgajiem vārdiem uz mēles — savu vēlmi iet laukā, — bet katrreiz tos norijis pēdējā brīdī. Tajā dienā viņš gāja patrulēt kopā ar vietnieku Mārnsu, un viņā vārījās šis noslēpums par to, cik tuvu nāvei viņš nonācis. Tas bija garš gļēvulības gads, to redzot, Elisona justos viņā vīlusies. Pirmais gads bija viņas izgāšanās, otrais gads — viņa. Taču nu vairs ne.

Tagad, vēl vienu gadu vēlāk, viņš stāvēja viens gaisa slūžās, mugurā uzvilktu tīrītāja tērpu un sirdi pilnu šaubu un pieņēmumu. Elevators viņam aiz muguras bija liegts, biezās, dzeltenās durvis cieši noslēgtas, un Holstonam ienāca prātā, ka tādu viņš nebija iztēlojies savu nāvi, un ka kļūs par šādu cilvēku. Viņš bija domājis, ka paliks elevatorā uz visiem laikiem, barības vielas no viņa nonāks turpat, kur viņa vecāki — astotā stāva dārzu augsnē. Likās, pagājusi vesela dzīve, kopš viņš sapņojis par ģimeni, par bērnu, fantazējis par dvīņiem vai vēl vienu veiksmīgu loteriju, sievu, ar ko kopā novecot...

Aiz dzeltenajām durvīm atskanēja brīdinājuma signāls, liekot visiem, izņemot viņu, pamest telpas. Viņam bija jāpaliek. Citur vairs nebija kur iet.

Sāka šņākt argona tvertnes, piepildot telpu ar inerto gāzi. Pēc minūtes Holstons juta gaisa spiedienu, kas ielocīja un saspieda tīrītāja aizsargtērpu ap viņa locītavām. Viņš elpoja skābekli, kas cirkulēja ķiverē, un nostājās pie otrām durvīm, pie aizliegtajām durvīm, tām, kas veda uz šausmīgo ārpasauli, un gaidīja.

Kaut kur dziļi sienās metāliski ievaidējās virzuļi. Upurējamie plastmasas aizkari, kas klāja gaisa slūžu iekšieni, sačervelējās pieaugošā argona spiediena ietekmē. Sie aizkari gaisa slūžās sadegs, kamēr Holstons ārā tīrīs. Vēl pirms pienāks vakars, šī zona jau būs dezinficēta, izberzta spodra un gatava nākamajai tīrīšanai.

Milzīgās metāla durvis nodrebēja un tad starp tām parādījās plaša telpa, kas pletās arvien lielāka, durvīm lēni ievelkoties sienās. Tās neatvērās līdz galam, lai gan reiz bija paredzēts, lai tā notiktu — bija līdz minimumam jāsamazina saindēšanās risks, ko radīja no āra ieplūstošais gaiss.

Šņāca argona straume, kas spiedās caur spraugu, un tai kļūstot lielākai, šņākoņa pārgāja trulā rēkoņā. Holstons piespiedās tuvāk, šausmās par to, ka nepretojās līdzīgi kā citi tīrītāji pirms viņa. Tolaik viņu tas bija mulsinājis. Tomēr labāk iet laukā, ieraudzīt pasauli savām acīm vēl vienu reizi, nekā sadegt dzīvam kopā ar plastmasas aizkariem. Labāk izdzīvot vēl pāris mirkļus.

Kolīdz sprauga starp durvīm bija pietiekami plata, Holstons spiedās tai cauri, aizsargtērpam ķeroties un beržoties gar durvīm. Viņš stāvēja miglas ielenkts, jo argons kondensējās zemāka spiediena gaisā. Holstons akli spēra pirmos soļus, taustīdamies gaisīgajā mākonī.

Migla vēl nebija izgaisusi, kad ārdurvis ierībējās un sāka vērties ciet. Biezās tērauda plāksnes, cieši saslēdzoties kopā, aprija brīdinājuma sirēnas gaudas, atstājot viņu un toksīnus ārā, kamēr gaisa slūžās sāka ārdīties attīrošas liesmas, iznīcinot jebkuru indi, kas paguvusi ieplūst iekšā.

Pēkšņi Holstons attapās, ka stāvēja betona rampas apakšgalā, un ni rampa veda augšup. Laika bija maz. Viņa prātā pulsēja nepārtraukts atgādinājums, Ātrāk! Ātrāk! Viņa dzīves laiks iztecēja. Viņš lempīgi slāja pa rampu, apjucis, ka uzreiz nebija virszemē, jo bija tik ierasts redzēt pasauli un horizontu no kafetērijas un atpūtas telpām, kas bija vienā līmenī ar gaisa slūžām.

Holstons šļūcošiem soļiem gāja augšup pa šauro rampu. Viņam abas pusēs bija apdrupuša betona sienas. Ķiveres sejsegs pieplūda ar mulsinoši spilgtu gaismu. Sasniedzis rampas virsotni, Holstons redzēja paradīzi, uz ko bija izsūtīts par savu vienkāršo grēku — cerību. Viņš griezās uz visām pusēm, vērodams horizontu un galva apdulla no visa Ai zaļuma!

Zaļi pakalni, zaļa zāle, zaļš, mīksts paklājs viņam zem kājām. I lolstons aiz prieka iekliedzās savā ķiverē. Prāts no šī skata bija kā elektrizēts. Un pār visu zaļumu liecās tieši tāda zilgme, kā bērnu grāmatās, tīri, balti mākoņi, gaisā spārnus vēzēja dzīvas būtnes.

Holstons griezās uz riņķi, vēl un vēl, to visu uzsūkdams. Viņš pēkšņi atcerējās, ka viņa sieva arī tā bija darījusi; viņš bija vērojis, kā viņa neveikli, lēni griezās, kā apmaldījusies vai nesapratusi, vai vispār veikt tīrīšanu.

Tīrīšana!

Holstons pasniedzās un noplēsa vilnas spilventiņu no tērpa priekšpuses. Tīrīšana! Kāpēc, kāpēc — nu viņš zināja, reibinošajā mirklī, apziņas uzplūdā, Kāpēd.

Viņš palūkojās uz to pusi, kur cerēja ieraudzīt augsto apaļā elevatora pēdējā stāva sienu, bet, protams, ka šī siena bija zem zemes. Viņam ni/. muguras bija tikai neliels betona kupols, tornītis, ne augstāks par astoņām vai deviņām pēdām. Vienā pusē uz tā varēja uzkāpt pa metāla kāpnēm; virsotnē slējās dažnedažādas antenas. Un šajā pusē, no kuras viņš nāca — visās pusēs, kā bija redzams, pienākot tuvāk — bija izvietotas lielās, ieliektās jaudīgo elevatora kameru platleņķa lēcas.

Holstons, turēdams rokās vilnas kumšķi, devās pie pirmās. Viņš 1/tēlojās, kāds skats uz viņu pavērās kafetērijā, kuras virzienā viņš slampāja un kļuva neiespējami milzīgs. Pirms trīs gadiem viņš tā bija redzējis savu sievu. Viņš atcerējās, kā Elisona pamāja — toreiz viņam likās, lai noturētu līdzsvaru, bet varbūt Elisona viņam bija gribējusi kaut ko pavēstīt. Vai arī viņa, aizslēpusies aiz sudrabotā sejsega, bija smaidījusi kā tāda muļķīte, tikpat plati kā tagad viņš? Vai viņas sirds bija salēkusies muļķīgā cerībā, kamēr viņa smidzināja, berza, noslaucīja un uzlīmēja? Holstons zināja, ka kafetērija bija tukša; nebija palicis vairs neviena, kas mīlētu viņu tik ļoti, lai skatītos, bet viņš pamāja tik un tā. Un viņš netīrīja aklās dusmās, kā, kādreiz likās, citi bija darījuši. Tā nebija apziņa, ka tie, kas palika elevatorā, bija nolemti, bet nolemtie tika atbrīvoti; tā nebija nodevības izjūta, kas lika vilnai viņa rokā slīdēt pār lēcu sīkām apļveida kustībām. Tas bija žēlums. Tas bija tīrs žēlums un bezgalīgs prieks.

Pasaule aizmiglojās, bet labā nozīmē, jo Holstona acīs saskrēja asaras. Viņa sievai bija taisnība: skats no iekšpuses bija meli. Kalni bija tie paši — visus šos gadus uz tiem lūkojies, viņš tos atpazītu acumirklī — tikai krāsas bija nepareizās. Ekrāni elevatorā, programmas, ko viņa sieva bija atradusi, kaut kādā veidā lika dzīvīgi zaļajam izskatīties pelēkam un apslēpa visas dzīvības pazīmes. Pārsteidzošās dzīvības!

Holstons pulēja netīrumus no kameras lēcas un prātoja, vai pakāpeniskā attēla aizmiglošanās arī nebija tikai ilūzija. Tomēr netīrumi bija īsti. Tīrot lēcu, tie bija redzami. Taču vai tie bija vienkārši putekļi, nevis toksiski gaisa nesti netīrumi? Vai programma, ko Elisona atklāja, varēja izmainīt tikai to, kas jau bija redzams? Holstona prātā šaudījās tik daudz jaunu faktu un ideju. Viņš bija kā pieaudzis bērns, kas iemests plašā pasaulē — tik daudz kas jāsaprot, ka viņa galva dunēja.

Notīrot pēdējos smērējumus no otrās lēcas, viņš secināja, ka aizmiglošanās notika pa īstam. Tā bija kā virskārta, kā mākslīgi pelēkais un brūnais, ko programmas izmantoja, lai pārklātu šo zaļojošo lauku un šīs zilās debesis, kurās peldēja pūkaini balti mākoņi. Tās slēpa no cilvēkiem tik brīnumaini skaistu pasauli, ka Holstonam nācās piepūlēties, lai vienkārši neapstātos un neblenztu uz to.

Viņš strādāja pie otrās no četrām kamerām un domāja par šīm nepatiesajām sienām zem viņa kājām, kas bija sagrābušas viņiem redzamo un izmainījušas to. Viņš prātoja, cik elevatorā bija cilvēku, kas par šo zināja. Vai vispār kāds zināja? Cik fanātiska nodošanās vajadzīga, lai uzturētu šo nomācošo ilūziju? Vai varbūt šis noslēpums radies pirms pēdējās sacelšanās? Vai tie bija nevienam nezināmi meli, kas pakļāvuši cilvēkus paaudzēm ilgi — saujiņa nodevīgu programmu, kas, nevienam nezinot turpināja darboties kaut kur dziļi elevatora datoros? Jo, ja kāds zināja, ja viņi varēja kaut ko parādīt, kādēļ nerādīt kaut ko jauku?

Sacelšanās! Varbūt tas tika darīts, lai novērstu to atkārtošanos. I lolstons pārklāja otro sensoru ar ablatīvo plēvi un prātoja, vai ļaunie meli par nepatīkamo ārpasauli bija kāds slimīgs mēģinājums atturēt cilvēkus no vēlēšanās tikt ārā. Vai kāds varētu būt izlēmis, ka atklāt patiesību bija sliktāk nekā zaudēt varu, zaudēt kontroli? Vai arī tas bija kaut kas dziļāks un ļaunāks? Bailes no netraumētiem, brīviem bērniem ģimenēs, kur to drīkst būt, cik vien vecāki vēlas? Tik daudz šausminošu iespējamību.

Un kā ar Elisonu? Kur viņa ir? Holstons apgāja apkārt betona torņa stūrim pie trešās lēcas, un skatam pavērās pazīstamie, tomēr svešādie tālās pilsētas debesskrāpji. Tikai tagad tur bija vairāk ēku nekā pierasts redzēt. Katrā pusē bija vēl pāris ēkas, un priekšpusē vīdēja kāda, ko viņš agrāk nebija redzējis. Pārējās, tās, ko viņš zināja 110 galvas, bija veselas un saulē mirdzošas, nevis robainas un sašķiebušās. Holstons lūkojās uz zaļojošā uzkalna kori un iztēlojās, ka pār to kuru katru mirkli nāks Elisona. Taču tas bija smieklīgi. Kā gan viņa varētu zināt, ka viņš izraidīts tieši šodien? Vai viņa atcerētos gadadienu? Pat pēc tam, kad viņš divas iepriekšējās palaidis garām? Holstons nolādēja savu gļēvulību un vējā aizlaistos gadus. Viņš izlēma, ka būs jāiet pie viņas.

Viņu pārņēma pēkšņs impulss tieši to arī izdarīt — noraut ķiveri un plato aizsargtērpu un jozt augšup pa kalnu vienā oglekļa apakš-tērpā, lieliem malkiem ievelkot plaušās dzidro gaisu un smejoties visu ceļu līdz sievai, kas gaida viņu kādā lielā, neaptveramā ļaužu un klaigājošu bērnu pilnā pilsētā.

Taču, nē, bija jāprotas, jāuztur ilūzija! Viņš nezināja, kādēļ, bet tieši to bija darījusi viņa sieva un visi pārējie tīrītāji pirms viņas. Tagad Holstons bija šī kluba biedrs, viens no āra grupas. Bija vēstures spiediens, precedents, kas jāievēro! Viņi bija zinājuši, kā bija labāk. Viņš pabeigs priekšnesumu, par godu grupai, kam tikko piebiedrojies. Viņš īsti nezināja, kādēļ, tomēr katrs no tīrītājiem bija to darījis, un, paskat tik uz šo noslēpumu, ko viņš ar tiem dalīja! Šis noslēpums bija kā spēcīga narkotika. Viņš darīja to, kas viņam likts, sekojot sanumurēto kabatu kārtībai un mehāniski tīrot, kamēr apdomāja šīs neaptveramās pasaules ietekmi — tā bija tik liela, ka cilvēks nenodzīvotu tik ilgi, lai paspētu to visu izpētīt, izelpot visu gaisu, izdzert visu ūdeni, apēst visu pārtiku.

Par to Holstons domāja, kamēr cītīgi berza trešo lēcu, noslaucīja, pielīmēja plēvi, uzsmidzināja un devās pie pēdējās kameras. Pulss zvanīja viņa ausīs; krūtis dunēja ierobežojošajā tērpā. Drīz, drīz, viņš sev teica. Viņš izmantoja otro vilnas spilventiņu un nopulēja netīrumus no pēdējās lēcas. Noslaucīja un uzlīmēja, un uzsmidzināja vēl pēdējo reizi, tad salika darbarīkus numurētajās kabatās, jo negribēja piemētāt krāšņo un lekno zemi sev zem kājām. Pabeidzis, Holstons atkāpās, pēdējo reizi paskatījās uz tiem, kas viņu nevēroja kafetērijā un atpūtas telpā, tad uzgrieza muguru tiem, kas tāpat bija novērsušies no Elisonas un visiem pārējiem pirms viņas. Holstons prātoja par to, ka bija iemesls, kādēļ neviens neatgriezās pēc cilvēkiem tur iekšā, tāpat kā bija iemesls, kādēļ visi tīrīja pat tad, ja bija teikuši, ka to nedarīs. Viņš bija brīvs, viņš piebiedrosies pārējiem; un tā nu Holstons, sekodams sievas pēdās, soļoja pretī tumšajai ielocei, kas veda augšup kalnā, apzinādamies, ka kāds pazīstams ilgi gulējis izcilnis tur vairs nebija redzams. Arī tas, kā Holstons nosprieda, būs bijis nekas vairāk kā kārtējie nežēlīgie, pikseļotie meli.

7

Holstons bija ticis pārdesmit soļus augšup kalnā, joprojām brīnīdamies par košo zāli pie kājām un burvīgajām debesīm virs galvas, kad viņa vēderu sagrāba pirmais sāpju vilnis. Tas bija ass dūriens, līdzīgs kā ilgstoša izsalkuma gadījumā. Sākumā viņš uztraucās, ka, varbūt, gāja pārāk ātri — vispirms tīrīšana un tagad nepacietīgā raušanās kalnā šajā apgrūtinošajā tērpā. Viņš negribēja to vilkt nost, līdz nebūtu kalna otrā pusē, prom no redzesloka, saglabājot ilūziju, ko uzturēja kafetērijas sienas. Viņš koncentrēja skatienu uz debesskrāpju virsotnēm un piespieda sevi iet lēnāk un nomierināties. Soli pa solim. Šim vajadzētu būt niekam salīdzinājumā ar gadiem ilgo skraidīšanu pa trīsdesmit kāpņu posmiem.

Vēl viens dūriens, šoreiz spēcīgāks. Holstons saliecās un apstā-jas, gaidot, kad tas pāries. Kad viņš pēdējo reizi bija ēdis? Ne vakar. Stulbenis. Kad viņš pēdējo reizi bija uz labierīcībām? Atkal nevarēja atcerēties. Iespējams, ka tērpu vajadzēs novilkt agrāk, nekā viņš bija plānojis. Kad sliktā dūša pārgāja, viņš spēra vēl dažus soļus, cerēdams sasniegt kalna virsotni pirms nākamās sāpju lēkmes. Viņš pagāja vēl t ikai duci soļu, pirms sāpes atsākās, šoreiz vēl spēcīgāk, ļaunāk kā jebkas, ko viņš bija jutis agrāk. No spēcīgajām sāpēm Holstons sāka rīstīties un tagad tukšais kuņģis bija kā svētība. Viņš saķēra vēderu, ceļiem vājumā saliecoties. Holstons nokrita ceļos un ievaidējās. Vēders dega, krūtīs svilināja. Kaut kā viņš parāpoja vēl pāris pēdu, sviedru lāsēm pilot no pieres un atsitoties ķiveres iekšpusē. Gar acīm lēca dzirksteles; visa pasaule vairākas reizes kļuva spilgti balta kā zibens. Apjucis un bez sajēgas, ar mokām kustēdamies, viņš joprojām rāpās augšup, prāts panikā koncentrējās uz pēdējo skaidro mērķi — sasniegt šī kalna kori.

Skats mirgoja atkal un atkal, aiz sejsega raustījās spilgti balta gaisma un atkal nozuda. Kļuva grūti jebko saskatīt. Holstons uzgrūdās kaut kam savā priekšā, viņa roka saliecās un plecs atsitās pret zemi. Viņš mirkšķināja acis un vērās uz priekšu, augšup kalnā, gaidot, kad varēs kaut ko skaidri saskatīt, bet redzēja tikai neregulārus zaļas zāles zibšņus.

Un tad viņa redze pazuda pavisam. Iestājās pilnīga tumsa. Hol-stons ķēra ar rokām pie sejas par spīti tam, ka vēderu no jauna sarāva mokošā čokurā. Viņš redzēja spīdumu un mirgošanu, tāpēc zināja, ka nebija akls. Taču šķita, ka mirgoja ķiveres iekšpusē. Akls pēkšņi bija kļuvis viņa sejsegs, nevis viņa acis.

Holstons taustījās pēc slēdžiem ķiveres mugurpusē. Viņš iedomājās, ka varbūt bija iztērējis visu gaisu. Vai viņš smaka? Saindējies ar paša izelpu? Protams! Kāpēc gan lai tie dotu viņam vairāk gaisa, nekā vajadzīgs tīrīšanai? Viņš taustījās pēc slēdžiem ar biezajos cimdos ietērptajiem pirkstiem. Cimdi tam nebija paredzēti. Tie bija daļa no viņa aizsargtērpa, bet tas, savukārt, bija veidots vienā gabalā, divreiz aizvilkts ar slēdzi mugurpusē un noslēgts ar līmlenti. To nebija paredzēts novilkt, ne jau pašrocīgi. Holstons tajā nomirs, noindēs sevi, nosmaks paša gāzēs. Tagad viņš zināja īstas bailes no saindēšanās, patieso klaustrofobiju. Elevators salīdzinājumā ar šo bija nieks — viņš cīnījās, lai atbrīvotos un locījās sāpēs tieši viņam pašūtā zārkā. Viņš locīja un dauzīja slēdžus, bet polsterētie pirksti bija par lieliem. Aklums padarīja visu vēl ļaunāku — tas lika justies saspiestam un ieslodzītam. Ķermeni atkal plosīja sāpes. Viņš saliecās, izpleta rokas smiltīs un caur cimdu sajuta pie rokas asu priekšmetu.

Viņš taustījās pēc šī priekšmeta un satvēra robainu akmeni. Darbarīku. Holstons centās nomierināties. Atgriezās gadiem krātā pieredze saglabāt mieru, mierināt citus, nest stabilitāti haosa apstākļos. Viņš uzmanīgi satvēra akmeni, šausmās nodrebēdams iedomājoties, ka būdams akls varētu to izlaist no pirkstiem, un trieca to pret ķiveri. Pavīdēja acumirklīga iedoma ar akmeni nogriezt cimdus, bet viņš šaubījās, ka viņa saprāts vai atlikušais gaiss to sagaidītu. Asāko akmens galu viņš grūda pret aizsargtērpa cieto kaklu, kur vajadzētu būt slēdzim. Akmenim atsitoties, viņš izdzirdēja krakšķi. Krakš! Krakš! Apstājies, lai pataustītu, atkal rīstīdamies, Holstons nomērķēja uzmanīgāk. Šoreiz krakšķa vietā atskanēja klikšķis. Vienai pusei atveroties, ķiverē ieslīdēja plāna gaismas strēle. Holstons smaka no savas izelpas, no sasmakušā un izlietotā gaisa ķiverē. Viņš saņēma akmeni ar otru roku un nomērķēja uz otru slēdzīti. Vēl divi krakšķi, pirms tas trāpīja, un ķivere nonāca nost.

Holstons varēja redzēt. Viņa acis svila no piepūles, no elpas trūkuma, bet viņš varēja redzēt. Viņš mirkšķināja, lai atbrīvotos no asarām un centās dziļi ievilkt malku dzidra, zila gaisa, kas atgrieztu spēkus.

Tā vietā viņš saņēma kā ar bomi pa krūtīm. Holstons norīstījās. Viņš izvēma siekalas un kuņģa skābi, iekšas nāca uz augšu. Pasaule ap viņu bija kļuvusi brūna. Brūna zāle un pelēkas debesis. Nekā zaļa. Nekādas zilgmes. Nekādas dzīvības.

Viņš sabruka uz sāniem, uz viena pleca. Ķivere gulēja zemē viņa priekšā, sejsegs melns un nedzīvs. Holstons apjucis tvēra pēc tā. Scjsega ārpusi klāja sudrabainas krāsas kārta, otrā pusē nebija nekā. Nekāda stikla. Tikai raupja virsma. Vadi no ķiveres un uz to. Satumsis displejs. Miruši pikseļi.

Viņš atkal izvēmās. Drebošu roku slaucīdams muti, viņš skatījās lejup no kalna un redzēja pasauli ar savām acīm tādu, kāda tā bija — kādu to bija pazinis. Izpostīta un kaila. Viņš atlaida ķiveri, nometot zemē melus, ko bija paņēmis sev līdzi no elevatora. Viņš mira. Tok-sini viņu saēda no iekšienes. Viņš samirkšķināja acis pret melnajiem mākoņiem virs galvas, tie virpuļoja strauji kā nezvēri. Viņš pagriezās, lai redzētu, cik tālu bija ticis, cik daudz bija atlicis līdz kalna galam un tad ieraudzīja to, pret ko bija atdūries rāpojot. Kā guļošs laukakmens. Tas nebija redzams viņa sejsegā, nebija bijis daļa no mazā ekrāniņa meliem, ko radīja viena no Elisonas atrastajām programmām.

Holstons pasniedzās un aizskāra apveidu savā priekšā, baltajam aizsargtērpam sairstot kā drūpošām smiltīm. Viņš vairs nevarēja noturēt galvu. Holstons aiz sāpēm pievilka ceļus pie krūtīm. Sāpes bija sākums lēnai nāvei. Viņš turēja rokās savas sievas mirstīgās atliekas un ar pēdējo mokošo ieelpu domāja, kā viņa nāve izskatījās tiem, kas to redzēja — saraušanās un izdzišana brūna, nedzīva kalna tumšajā ielocē, pār ko slējās pūstoša, klusa un pamesta pilsēta.

Ko būtu redzējuši viņi — tie, kas būtu izvēlējušies skatīties?

8

Viņas adāmadatas glabājās ādas maciņā pa pāriem — divas vienādas koka nūjiņas, līdzās viena otrai kā smalki plaukstas locītavas kauli, ko apņem izpuvusi un sena miesa. Koks un āda. Senlietas kā mājieni nodoti no paaudzes paaudzē, it kā viņu senči miermīlīgi piemiegtu ar aci — nekaitīgi priekšmeti kā bērnu grāmatas un kokgriezumi, kas pārdzīvojuši sacelšanos un tīrīšanas. Katrs mājiens pateica priekšā mazu daļiņu pasaules, kas stāvēja pāri viņu dzīvei, pasaules, kurā ēkas slējās virs zemes kā tās grūstošās drupas, kas redzamas pār pelēkajiem un nedzīvajiem pakalniem.

Rūpīgi pārdomājusi, mērs Džensa izvēlējās adatu pāri. Viņa vienmēr izvēlējās rūpīgi, jo pareizais mērs bija ārkārtīgi svarīgs. Pārāk smalka adata un adīt būtu grūti, rezultātā džemperis būtu pārāk ciešs un ierobežotu kustības. No otras puses, pārāk liela adata radītu apģērba gabalā lielus caurumus. Adījums būtu vaļīgs. Tam varētu redzēt cauri.

Izvēlējusies un izņēmusi koka kaulus no to ādas locītavas, Džensa sniedzās pēc liela kokvilnas dzijas kamola. Pasvārstot rokā šo satīto šķiedru mezglu, bija grūti noticēt, ka viņa no tā varētu izgatavot kaut ko sakārtotu, kaut ko lietderīgu. Viņa meklēja pavediena galu, gremdēdamās pārdomās par to, kā viss radās. Šobrīd viņas džemperis bija tikai nedaudz vairāk kā mudžeklis un doma. Paveroties pagātnē, tas bija zemes dārzos plaukstošas gaišas kokvilnas šķiedras, noplūktas, attīrītas un savītas garos pavedienos. Vēl senāk, un paša kokvilnas

auga rašanos varēja saistīt ar tām dvēselēm, kas guldītas mūža miegā zemē, kurā augs sakņojies, un barojušas augu ar savu ādu, kamēr gaiss virs tā silis no spēcīgo fotosintēzes lampu varenības.

Džensa papurināja galvu par savu slimīgo domāšanu. Jo vecāka viņa kļuva, jo biežāk prāts aizklīda līdz nāvei. Beigās domas vienmēr atdūrās pret nāvi.

Ietrenētā rūpībā viņa apmeta dziju ap vienas adatas galu un ar pirkstiem izveidoja trijstūrveida tīklu. Adatas gals dejoja pa šo trijstūri, uzmezdams dziju. Viņai visvairāk patika uzmest pirmos valdziņus. Viņai patika sākumi. Pirmā rinda. No nekā rodas kaut kas. Tā kā rokas zināja, kas darāms, viņa varēja pacelt galvu un pavērot, kā rīta vēja brāzma dzenāja putekļu mutuļus lejup pa kalna nogāzi. Šodien mākoņi bija zemi un draudīgi. Kā norūpējušies vecāki tie peldēja virs mazajiem, straujajiem vēja nesto smilšu mākonīšiem, kas kūleņoja kā smejoši bērni, virpuļodami un izšķīzdami, plūzdami pa ieplakām un ielejām uz dziļu ieloci, kur divi uzkalni saplūda vienā. Džensa skatījās, kā putekļu mākoņi sašķīda pret diviem mirušajiem, draiskulīgie putekļu dvīņi izgaroja kā rēgi, rotaļīgie bērni zaudēja apveidus un atkal pārvērtās sapņos un izkaisītās smiltīs.

Mērs Džensa atspiedās pret sava izbalējušā plastmasas krēsla atzveltni un vēroja, kā svārstīgie vēji skraida pa aizliegto pasauli tur ārā. Veiklas kustības iestrādāja dziju rindās, un uz rokām palūkoties vajadzēja tikai ik pa laikam, lai pārliecinātos, ka viss bija savās vietās. Bieži vien putekļi viļņiem triecās elevatora sensoros, un katra no šīm kārtām lika viņai sarauties, it kā tie tiktu pūsti viņai sejā. Novērot šos netīrumu uzbrukumus, kas aizmigloja attēlu uz sienas, nekad nebija viegli, tomēr sevišķi sāpīgi tas bija nākamajā dienā pēc tīrīšanas. Katrs putekļu pieskāriens, aizmiglojot lēcas, bija apgānīšana, kā netīram vīram aizskarot kaut ko šķīstu. Džensa atcerējās šo sajūtu. Un pēc šiem sešdesmit gadiem viņa dažkārt brīnījās vai netīrumi, kas aizmiglo šīs lēcas, un cilvēka upuris, kas nepieciešams, lai uzturētu tās tīras, nesagādā vēl lielākas ciešanas tieši viņai.

„Kundze?”

Mērs Džensa novērsās no skata, kurā uz nedzīvajiem pakalniem gulēja viņas tikko mirušais šerifs. Viņa pagriezās, lai sev līdzās ieraudzītu vietnieku Mārnsu.

„Jā, Mārns?”

„Jūs lūdzāt atnest.”

Mārnss uz kafetērijas galda nolika trīs kartona mapes un pabīdīja tās uz viņas pusi caur izkaisītām drupačām un izžuvušiem sulas traipiem, kas palikuši pāri no iepriekšējās nakts svinībām par godu tīrīšanai. Džensa nolika adīkli malā un negribīgi sniedzās pēc mapēm. Patiesībā viņa šobrīd gribēja palikt vienatnē nedaudz ilgāk un pavērot, kā no valdziņu rindām kaut kas izveidojas. Viņa gribēja izbaudīt šī skaidrā saullēkta mieru un klusumu, pirms to notrulina putekļi un gadi, pirms pamostas pārējie elevatora augšdaļas iemītnieki, izberzē miegu no acīm, melnumus no sirdsapziņas un nāk augšā pulcēties ap viņu ar saviem plastmasas krēsliem, un atņem viņai to visu.

Taču pienākums sauca — viņa bija mērs pēc pašas gribas un elevatorā bija vajadzīgs šerifs. Tāpēc Džensa atlika savas vēlmes malā un paņēma klēpī mapes. Noglāstījusi pirmo vāku, viņa lūkojās lejup uz savām plaukstām ar jūtām, kas svārstījās starp sāpēm un samierināšanos. To virspuses izskatījās tikpat sausas un sakrunkojušās kā raupjais papīrs, kas glabājās mapēs. Viņa palūkojās uz vietnieku Mārnsu, kā baltajās ūsās vēl bija redzams pa kādai melnai svītrai. Viņa atcerējās laiku, kad viņa tumšajās ūsās bija redzams pa retam sudrabainam pavedienam, kad viņa garais, slaidais stāvs izstaroja spēku un jaunību nevis pieaugošu trauslumu. Viņš joprojām bija izskatīgs, bet tikai tādēļ, ka Džensa viņu pazina jau sen, tādēļ, ka viņas vecās acis to atcerējās.

„Vai zināt?” viņa ieteicās. „Šoreiz mēs varētu darīt citādāk. Jūs man varētu ļaut paaugstināt jūs par šerifu, nolīgt jums vietnieku un izdarīt to, kā pienākas.”

Mārnss iesmējās. „Kundze, esmu bijis vietnieks gandrīz tikpat ilgi, cik jūs — mērs! Man nekā cita nav padomā, kā vienu dienu vienkārši nomirt.”

Džensa pamāja. Viens no iemesliem, kāpēc viņai patika būt Mārnsa tuvumā, bija tas, ka viņa domas varēja būt tik melnas, ka viņas prātojumi, salīdzinot ar Mārnsa domām, spīdēja kā pelēks sudrabs. „Baidos, ka šī diena strauji tuvojas mums abiem,” viņa noteica.

„Patiesāk par patiesu, es teiktu. Nekad nedomāju pārdzīvot tik daudzus. Skaidrs kā diena, ka neredzu sevi nodzīvojam ilgāk par jums.” Mārnss pabraucīja ūsas un sāka pētīt skatu uz ārpasauli. Džensa viņam uzsmaidīja, atvēra augšējo mapi un sāka lasīt pirmo lietu.

„Tur ir trīs atbilstoši kandidāti,” Mārnss teica. „Tieši, kā jūs prasījāt. Būtu laimīgs strādāt ar jebkuru no viņiem. Džuljeta, šķiet, viņa ir te pa vidu, būtu mana pirmā izvēle. Strādā lejā Mehāniskajā. Uz augšu daudz nenāk, bet mēs ar Holstonu...” Mārnss aprāvās un nokremšļojās.

Džensa pameta skatienu un redzēja, ka vietnieka skatiens aizklīdis līdz tumšajai ielocei pakalnā. Mārnss piesedza muti ar kaulaino dūri un izlikās, ka noklepojas.

„Lūdzu, atvainojiet!” viņš teica. „Kā es jau minēju, mēs ar šerifu pirms pāris gadiem tur strādājām melnām mutēm. Šī Džuljeta — man šķiet, ka viņa mudināja sevi saukt par Džūlu -, ja tā padomā, bija īsts tīrradnis. Cilvēks ar gaišu galvu. Ļoti palīdzēja šajā lietā, vērīga uz sīkumiem, prot apieties ar cilvēkiem, diplomātiska, bet stingra, un tamlīdzīgi. Nedomāju, ka viņa uzkāpj augstāk par astoņdesmitajiem stāviem. Cilvēks no dziļumiem, kā likts, un tāda mums labu laiku nav bijis.”

Džensa pārlapoja Džuljetas mapi, izpētīja viņas dzimtas koku, kuponu vēsturi, tagadējo algu žetonos. Viņa bija ierakstīta kā maiņas vadītāja, rādītāji bija labi. Loterijā nav piedalījusies.

„Nav precējusies?” Džensa jautāja.

„Nē. Tāda kā neaizskarama. Prot par sevi pastāvēt, vai ziniet! Mēs tur lejā bijām nedēļu, redzējām, kā puiši pret viņu izturējās. Viņa būtu varējusi izvēlēties jebkuru no viņiem, bet negribēja. Tāds cilvēks, kas atstāj iespaidu, bet priekšroku dod vienatnei.”

„Skaidrs, ka uz jums iespaidu viņa ir atstājusi,” Džensa teica, tūlīt pat sacīto nožēlodama. Viņai nepatika greizsirdīgais tonis pašas balsī.

Mārnss pārnesa svaru uz otru kāju. „Nu jūs jau mani pazīstat, mēr! Es vienmēr pienācīgi novērtēšu kandidātus. Jebko, lai netiktu paaugstināts.”

Džensa pasmaidīja. „Un kā ar abiem pārējiem?” Viņa pārbaudīja pārējo vārdus, prātodama, vai cilvēks no dziļumiem bija laba doma. Vai varbūt nedaudz uztraucās, ka Mārnsam viņa iepatikusies. Viņa atpazina vārdu, kas bija rakstīts uz virsējās mapes. Pīters Billingss. Viņš strādāja dažus stāvus zemāk Juridiskajā par ierēdni vai tiesneša ēnu.

„Ja godīgi, kundze...! Viņi ir sarakstā, lai kopā sanāktu trīs kandidāti. Kā jau teicu, es ar viņiem strādātu, bet domāju, ka Džūla ir īstā meitene šim darbiņam. Sen mums nav bijusi meiča par šerifu. Būtu laba izvēle uz vēlēšanām.”

„Ne tādēļ mēs viņu ņemsim,” Džensa teica. „Cilvēks, ko izvēlēsimies, droši vien te paliks vēl ilgi pēc tam, kad mūsu vairs nebūs...” Viņa aprāvās, atcerējusies, ka to pašu viņa bija teikusi par Holstonu toreiz, kad tika izvēlēts viņš.

Džensa aizvēra mapi un pievērsās sienas ekrānam. Kalna pakājē bija izveidojies neliels virpuļviesulis, savāktie putekļi virpuļoja organizētā trakumā. Mazais smilšu stabs uzkrāja spēkus un pieauga augstumā, griežoties uz šaudīgā gala kā rotaļu vilciņš un skrēja pret sen-soriem, kas viegli mirgoja no skaidrajiem austošās saules stariem.

„Domāju, mums vajadzētu viņu apciemot,” Džensa beidzot teica. Viņa sēdēja, mapes klēpī salikusi, un ar pirkstiem, kas atgādināja sarullētu pergamentu, rotaļājās ar rokām darinātā, raupjā papīra malām.

„Kundze? Labāk pasauksim viņu te augšā. Intervēsim jūsu kabinetā, kā vienmēr esam darījuši. Līdz viņai garš ceļš lejup un vēl garāks atpakaļ.”

„Paldies par rūpēm, vietniek, patiesi! Bet tik ilgs laiks pagājis, kopš esmu bijusi zemāk par četrdesmito. Mani ceļi nav nekāds attaisnojums neiet apraudzīt manus ļaudis...” Mērs apklusa. Putekļu virpuļviesulis sašūpojās, pagriezās un devās taisni viņiem pretī. Tas auga un auga — lēcas platais leņķis padarīja to briesmonī, kas izskatījās daudz lielāks un niknāks nekā patiesībā — un viņa to zināja, — tad tas skrēja pāri sensoru rindai, liekot visai kafetērijai uz mirkli ieslīgt tumsā, līdz aiztraucās garām; atpūtas telpas ekrānā tas sarāvās arvien mazāks, atkāpjoties tālumā un aiz sevis atstājot skatu uz pasauli, kas pārvilkts ar vieglu putekļu tīklu.

„Lai viņi nolādēti!” vietnieks Mārnss izspieda, sakodis zobus. Pistoles maksts vecā āda iečīkstējās, viņam uzliekot roku uz ieroča roktura, un Džensa iztēlojās, kā vecais vietnieks skraida un ķer vēju tur ārā, ar lodēm caurumodams gaistošu putekļu mākoni.

Kādu brīdi abi sēdēja klusu, novērtēdami kaitējumu. Beigās Džensa ierunājās.

„Šis nebūs vēlēšanu ceļojums, Mārnss! Tas nebūs arī tādēļ, lai iegūtu balsis. Cik man zināms, es atkal būšu vienīgā kandidāte. Tāpēc mēs necelsim lielu ažiotāžu un dosimies ceļā viegli un klusi. Es gribu redzēt savus cilvēkus, bet viņiem palikt neredzama.” Viņa paskatījās uz Mārnsu un ieraudzīja, ka Mārnss viņu vēro. „Es to darīšu sevis dēļ. Neliela vides nomaiņa.”

Viņa pagriezās pret monitoru.

„Dažreiz... Dažreiz man vienkārši liekas, ka pārāk ilgi esmu bijusi te augšā. Mēs abi. Domāju, mēs pārāk ilgi esam bijuši jebkur...”

Viņa apklusa, pa vītņu kāpnēm izdzirdējusi atskanam soļus, un viņi abi pagriezās pretī dzīvības skaņai, jaunas dienas skaņai. Mērs zināja, ka laiks izmest no prāta miroņus. Vai vismaz laiks tos uz kādu brīdi aprakt.

„Iesim lejā un noņemsim šai Džuljetai kārtīgu mēru, jūs un es! Jo dažreiz te sēžot un skatoties, ko pasaule liek mums darīt, man dziļi sirdī ieduras adata, Mārns! Tā izduras man taisni cauri.”

PĒC brokastīm viņi satikās Holstona vecajā kabinetā. Džensa joprojām par to domāja kā par viņa kabinetu — bija pagājusi viena diena. Pārāk īss laiks, lai to varētu uzskatīt par kāda cita kabinetu. Viņa stāvēja aiz abiem rakstāmgaldiem un vecajiem dokumentu skapjiem un lūkojās tukšajā iepriekšējās izmeklēšanas izolatorā, kamēr vietnieks Mārnss sniedza pēdējās instrukcijas Terijam, kādam druknam apsargam no IT, kas bieži vien pieskatīja posteni, kamēr Mārnss un Holstons devās risināt kādu lietu. Aiz Terija apzinīgi stāvēja jauna tumšmataina meitene mirdzošām acīm vārdā Mārša, kas kalpoja par mācekli IT darbā. Viņa bija Terija ēna; tādas bija gandrīz pusei elevatora darbinieku. Viņu vecums svārstījās no divpadsmit līdz divdesmit gadiem, un viņi bija kā vienmēr un visur esoši sūkļi, apgūdami mācības un tehnikas, kas elevatoram ļautu darboties vismaz vēl vienu paaudzi.

Vietnieks Mārnss atgādināja Terijam, cik trokšņaini kļūst cilvēki pēc tīrīšanas. Kolīdz spriedze bija mazinājusies, cilvēkiem parādījās tieksme nedaudz uzdzīvot. Vismaz pāris mēnešus viņi domāja, ka drīkst atļauties vairāk.

Brīdinājumi bija gandrīz lieki — caur aizvērtām durvīm varēja dzirdēt līksmošanos blakus telpā. Vairums pirmo četrdesmit stāvu iemītnieku jau bija sapulcējušies kafetērijā un atpūtas telpā. Dienas gaitā vēl simtiem cilvēku no vidus līmeņiem un lejas plūdīs augšup, palūguši brīvu brīdi darbā vai iesnieguši savas brīvdienu kartītes, lai tikai redzētu gandrīz skaidro skatu uz ārpasauli. Daudziem tas bija kā svētceļojums. Daži vairāku gadu laikā uznāca augšā tikai reizi, pastāvēja kādu stundu, nomurminājuši, ka izskatās tieši tā, kā viņi to atceras, tad pasauca savus bērnus, lai tie kāpnēs ietu viņiem pa priekšu un devās lejup, cīnoties ar cilvēku straumi, kas plūda pretējā virzienā.

Terijam tika atstātas atslēgas un pagaidu žetons. Mārnss pārbaudīja savas rācijas baterijas, pārliecinājās, ka kabineta aparāta skaņa bija ieslēgta un pārbaudīja savu ieroci. Viņš paspieda Terijam roku un novēlēja veiksmi. Džensa saprata, ka nu pienācis laiks doties, un novērsās no tukšās kameras. Viņa atvadījās no Terija, pamāja ar galvu Māršai un sekoja Mārnsam ārā pa durvīm.

„Vai tas nekas, ka dodamies uzreiz pēc tīrīšanas?” viņa pajautāja, ieejot kafetērijā. Mērs zināja, cik trokšņains te taps vēlāk vakarā un cik viegli izaicināms kļūs pūlis. Likās, ka šis bija ārkārtīgi nepiemērots laiks atraut viņu no pienākumu pildīšanas, lai dotos lielākoties personīgās darīšanās.

„Jūs jokojat? Man tas ir vajadzīgs. Man jātiek prom.” Viņš palūkojās uz sienas ekrānu, ko aizsedza cilvēku pūļi. „Joprojām nesaprotu, kas Holstonam bija prātā, neaptveru, kāpēc viņš nekad nerunāja ar mani par to, kas darījās viņa galvā. Varbūt, kad atgriezīsimies, es vairs nejutīšu viņa klātbūtni kabinetā, jo tagad es tur pat elpu nevaru ievilkt.”

Par to domājot, Džensa spiedās caur pieblīvēto kafetēriju. Augļu sulu sajaukumi šļakstēja plastmasas glāzītēs un uzvēdīja pašdarināta alkohola smarža, bet viņa to ignorēja. Cilvēki vēlēja viņai labu, teica, lai sarga sevi, solīja balsot. Ziņas par viņu gājienu bija izplatījušās ātrāk nekā tika izdalītas spirtotā punša glāzes, par spīti tam, ka gandrīz nevienam nekas netika teikts. Vairums domāja, ka tas bija labas gribas gājiens. Kampaņa atkārtotai ievēlēšanai. Jaunākie elevatora iemītnieki, kas kā vienīgo šerifu atcerējās Holstonu, jau sveica Mārnsu un piešķīra godājamo titulu viņam. Visi, ap kā acīm tīklojās krunkas, zināja labāk. Viņi pamāja abiem, kad tie devās cauri kafetērijai un novēlēja citādu, vārdos neizteiktu veiksmi. Lai mēs turpinātos, teica viņu acis. Izdariet tā, lai mani bērni nodzīvo tikpat ilgi kā es! Neļaujiet tam izirt, vēl ne!

Džensai bija jātiek galā ar šīm grūtībām, ar šo nastu, kas smagi nospieda kaut ko vairāk nekā tikai viņas ceļus. Dodoties uz centrālajām kāpnēm, viņa klusēja. Daži dzīrotāji sauca pēc runas, bet atsevišķās balsis neguva atbalstu. Pārējie šīm balsīm nepiebiedrojās, un Džensa izjuta atvieglojumu. Ko gan viņa būtu teikusi? Ka nezina, kādēļ tas viss turas kopā? Ka viņa nesaprot pat savu adīkli —ja uzmet valdziņus un izdara to pareizi, viss vienkārši izdodas? Vai viņa tiem teiktu, ka pietiek ar vienu sīku iegriezumu un tas viss izirst? Viens grieziens, un vari raut un raut, un pārvērst apģērba gabalu diegu kaudzītē. Vai viņi tiešām domā, ka mērs kaut ko saprot? Lai gan viņa tikai pakļaujas likumiem, un tas ir vienīgais, ko viņa dara, un kaut kā tas izdodas gadu pēc gada.

Jo viņa tiešām nesaprata, kas to saturēja kopā. Un viņa nesaprata iemītnieku noskaņojumu, šīs svinības. Vai viņi dzēra un klaigāja, jo bija drošībā? Jo liktenis viņus pasaudzējis, pasargājis no tīrīšanas? Viņas ļaudis līksmojās, kamēr labs cilvēks, viņas draugs, viņas biedrs, kas palīdzējis uzturēt viņus sveikus un veselus, gulēja miris uz kalna blakus savai sievai. Ja viņa teiktu runu un tajā nebūtu nekā no aizliegtā, runa skanētu šādi: nav bijis divu krietnāku cilvēku, kas brīvprātīgi devušies tīrīšanā — ko tas liecina par daudziem klātesošajiem, kas palikuši šeit?

Šis nebija īstais brīdis runām. Vai dzeršanai. Vai līksmošanai. Šis bija laiks klusām pārdomām, un tas bija viens no iemesliem, kādēļ Džensa juta, ka jātiek prom. Kaut kas bija mainījies. Ne jau dienas laikā, bet gan garu gadu laikā. Viņa to redzēja labāk nekā citi. Varbūt vecā dāma Maknīla lejā Apgādē to zināja un bija paredzējusi. Cilvēkam bija jānodzīvo krietns laiks, lai par to pārliecinātos, un viņa to bija izdarījusi. Un laikam ejot, nesot viņas pasauli uz priekšu, arvien ātrāk un ātrāk, līdz soļi vairs netika līdzi, mērs Džensa zināja, ka drīz tā aizskries, atstājot viņu iepakaļ. Un viņas vislielākās bailes, neizteiktas, bet ik dienas klātesošas, bija, ka saviem spēkiem viņu pasaule bez viņas, visticamāk, nekur tālu netiks.

9

Saskāries ar Džensas spieķi, izteikti iezvanījās katrs metāla pakāpiens. Drīz tas kļuva par viņu gājiena metronomu, mērīdams kāpņu mūzikas takti, ko piepildīja drūzmainā un vibrējošā nesenās tīrīšanas enerģija. Šķita, ka visi, izņemot viņus abus, virzījās uz augšu. Viņi spiedās pret plūsmu, elkoņiem saskaroties, viņus pavadīja uzsaucieni „Sveicināta, mēr!” un atzinīgi pamātas galvas Mārnsam. Džensa to redzēja viņu sejās — kārdinājumu saukt Mārnsu par šerifu, ko apspieda cieņa pret viņa iespējamā paaugstinājuma nomācošo iemeslu.

„Cik stāvus zemāk jūs domājat nokāpt?” Mārnss jautāja.

„Kas tad nu, vai jau nogurāt?” Džensa pār plecu pasmīnēja un ieraudzīja, ka Mārnsa kuplās ūsas jau smaidīja viņai pretī.

„Iet lejā man nav nekādu problēmu. Bet, lūk, kāpt atpakaļ augšā es neciešu!”

Viņu rokas uz mirkli saskārās uz vītņu kāpņu izliektajām margām — Džensas roka iepakaļ aiz viņas un Mārnsa roka sniedzoties uz priekšu. Viņai gribējās teikt, ka nepavisam nejūtas nogurusi, tomēr bija jūtams pēkšņs nogurums, drīzāk garīgs nekā fizisks nespēks. Prātā nāca bērnišķīga jaunības laiku vīzija — Mārnss paceļ viņu uz rokām un nes lejup pa kāpnēm. Nodot spēku un atbildību otra rokās, paļauties uz otra varu bija tik saldi, nevajadzēja izlikties stiprākai nekā patiesībā. Tās nebija pagātnes atmiņas; tā bija nākotne, kas nekad nebija notikusi. Un to iedomājoties vien, Džensa jutās vainīga. Viņa juta līdzās savu vīru, viņas domas darīja tā rēgu nemierīgu...

„Mēr? Cik stāvu jums padomā?”

Abi apstājās un piespiedās margām, kad smagiem soļiem augšup aizslampāja nesējs. Džensa atpazina šo puisi, Konoru, vēl tikai pusaudzi, bet jau ar platu muguru un spēcīgu gaitu. Uz pleciem viņš nesa vairākus kopā sasietus saiņus. Viņa nicinošā sejas izteiksme neliecināja par nogurumu vai sāpēm, bet gan par aizkaitinājumu. Kas bija visi šie cilvēki, pēkšņi saradušies uz viņa kāpnēm? Šie tūristi! Džensa domāja pateikt kaut ko iedrošinošu, kādu nelielu vārdisku atlīdzību šiem cilvēkiem, kas

darīja darbu, ko viņas ceļgali nekad nespētu izturēt, taču puisis jau bija prom, savu spēcīgo, jauneklīgo kāju nests, stiepdams pārtiku un citus krājumus no elevatora dziļumiem. Viņa gaitu piebremzēja tikai cilvēku satiksme, kas drūzmējās un centās izlocīties caur elevatoru, lai mirkli palūkotos uz skaidro un plašo skatu uz ārpasauli.

Starp kāpņu posmiem abi ar Mārnsu uz mirkli atvilka elpu. Mārnss sniedza viņai savu blašķi, un viņa pieklājīgi iedzēra vienu malciņu, pirms atdeva to atpakaļ.

„Šodien es gribētu noiet pusi,” viņa beidzot atbildēja. „Bet pa ceļam gribu piestāt pāris vietās.”

Mārnss iemalkoja ūdeni un aizskrūvēja vāciņu. „Mājas vizītes?” „Uz to pusi. Es gribu iegriezties divdesmitā stāva dzemdību namā.” Mārnss iesmējās. „Bučot zīdaiņus? Mēr, neviens jūs neizbalsos! Ne jau jūsu vecumā.”

Džensa nesmējās. „Paldies!” viņa atteica, savilkusi seju mākslotā sāpju izteiksmē. „Bet, nē, ne jau bučot zīdaiņus.” Viņa pagriezās un atsāka iet; Mārnss sekoja. „Nav tā, ka es neuzticētos jūsu kā profesionāļa viedoklim par šo Džūlu. Kopš esmu mērs, jūs ne reizi neesat kļūdījies savā izvēlē.”

„Pat ne...?” Mārnss pārtrauca.

„It sevišķi ar viņu,” Džensa teica, zinādama, par ko ceļabiedrs runā. „Viņš bija labs cilvēks, bet viņa sirds bija salauzta. Šī iemesla dēļ krīt pat labākie no labākajiem.”

Mārnss piekrītoši noņurdēja. „Tad ko mēs darīsim dzemdību namā? Cik atminos, Džuljeta nepiedzima divdesmitajā...”

„Nē, bet tur tagad strādā viņas tēvs. Iedomājos, ja reiz iesim garām, varētu palūkoties kāds ir šis vīrs, paklausīties, kas viņam sakāms par meitu.”

„Lai tēvs raksturotu savu meitu?” Mārnss iesmējās. „Nedomāju, ka tur dzirdēsiet sevišķi objektīvu stāstu.”

„Es domāju, ka būsiet pārsteigts,” Džensa atbildēja. „Palūdzu Alisei nedaudz paokšķerēt, kamēr kravāju mantas. Viņa atrada kaut ko interesantu.”

Ja?”

„Sī Džuljeta nav iemainījusi nevienu brīvdienu kartīti, ko nopelnījusi.”

„Starp mehāniķiem tas nav nekāds retums,” Mārnss teica. „Viņi daudz strādā virsstundas.”

„Viņa ne tikai nekur neiziet, bet arī neuzņem viesus.”

„Es joprojām nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt.”

Džensa pagaidīja, līdz pagāja garām kāda ģimene. Mazs zēns, sešus vai septiņus gadus vecs, sēdēja tēvam uz pleciem, pieliecis galvu, lai neatsistos pret augšējiem pakāpieniem. Aiz viņiem gāja māte, pār plecu pārmetusi somu ar nakšņošanai nepieciešamajām lietām, rokās nesdama sedziņā sasegtu zīdaini. Ideāla ģimene, Džensa nodomāja. Dod tik, cik paņem. Divi pret diviem. Tieši tā, kā paredzēts loterijā, un dažreiz tas arī piepildījās.

„Nu tad es pastāstīšu, ko ar to gribu pateikt,” viņa atsāka. „Gribu atrast šīs meitenes tēvu, ielūkoties viņa acīs un pajautāt, kādēļ gandrīz divdesmit gadu laikā, kopš viņa pārcēlusies uz Mehānikas nodaļu, viņš nav apciemojis meitu. Ne reizi.”

Viņa atskatījās uz Mārnsu, kas lūkojās pretī, drūmi saraucis uzacis. „Un kādēļ viņa ne reizi nav uzkāpusi augšā, lai apraudzītu tēvu,” viņa piebilda.

KĀPJOT zemāk uz padsmitajiem stāviem un atstājot aiz muguras augšstāvu dzīvokļus, satiksme uz kāpnēm kļuva retāka. Ar katru lejup sperto soli, Džensa noraizējusies iedomājās, ka šis pats solis būs jāsper arī pretējā virzienā. Viņa sev atgādināja, ka šī bija vieglākā daļa. Ceļš lejup izritinājās kā tērauda atspere, kas stūma viņu arvien dziļāk. Tas Džensai atgādināja murgus par slīkšanu. Muļķīgus murgus, ja ņēma vērā, ka viņa nekad nebija redzējusi tik lielu ūdenstilpni, kurā varētu pilnībā iegremdēties, kur nu vēl tādu, no kuras nevarētu piecelties, lai ieelpotu. Taču tie līdzinājās citiem šad tad redzētiem sapņiem, kuros viņa krita no liela augstuma — kāds mantojums no seniem laikiem, sīki fragmenti, kas uzpeldēja viņu guļošajos prātos un vēstīja: Mēs neesam paredzēti šādai dzīvei.

Un tā kāpšana lejup, nolaišanās pa metāla spirāli arvien dziļāk, šķita pielīdzināma slīkšanai, kas viņu aprija naktīs. Galā nenovēršami gaidīja bezizeja. Kā svars, kas vilka viņu dziļāk, un apziņa, ka viņa nekad vairs nevarēs izrauties virspusē. Tagad viņi devās garām apģērbu nodaļai, pasaulei, kas pilna daudzkrāsainiem darba kombinezoniem, un vietai, kur viņa bija dabūjusi dzijas kamolus. Kāpņu laukumā viņus apņēma krāsu un citu ķimikāliju smaržas. Pa lodziņu, kas izgriezts ieliektajos sārņu betona blokos, varēja ielūkoties mazā pārtikas veikaliņā, kas darbojās nodaļas stūri. Pūļi bija iztukšojuši pārtikas veikaliņu, pārgurušajiem gājējiem un papildu satiksmei pēc tīrīšanas bija pārsteidzoši liels pieprasījums pēc precēm, un tā aiz sevis bija atstājusi tukšus plaukts. Vairāki nesēji ar smagiem saiņiem rokās aizsprostoja ceļu, cenzdamies, cik varēdami pieprasījumu apmierināt, un Džensa atskārta šausminošu patiesību par vakardienas tīrīšanu: šī barbariskā prakse nesa ne vien psiholoģisku atvieglojumu, ne tikai skaidru skatu uz ārpasauli — tā arī stiprināja elevatora ekonomiku. Pēkšņi ļaudīm bija iemesls ceļot. Iemesls tirgoties. Un baumām izplatoties un ģimenēm, seniem draugiem atkal tiekoties pirmo reizi vairāku mēnešu vai pat gadu garumā, visu elevatoru pārņēma dzīvība. Tas bija kā vecs ķermenis, kas izstaipījās un atbrīvoja locītavas, un asinis ar jaunu sparu varēja pieplūst ekstremitātēm. Vārgais organisms no jauna atdzīvojās.

„Mēr!”

Viņa pagriezās un ieraudzīja, ka Mārnss gandrīz vairs nebija redzams aiz kāpņu spirāles viņai virs galvas. Džensa apstājās, vērodama viņa soļus, kas steidzīgi tuvojās pa pakāpieniem, līdz ceļabiedrs viņu panāca.

„Mierīgāk,” viņš teica. „Es netieku līdzi, ja jūs tā skrienat.”

Džensa atvainojās. Viņa nebija pamanījusi, kurā mirklī gaita paātrinājusies. Nokāpjot līdz otrajam dzīvokļu līmenim, kas sākās zem sešpadsmitā stāva, Džensa saprata, ka ienākusi teritorijā, ko nebija redzējusi gandrīz gadu. Šeit kāpņu laukumā bija dzirdama sīku kāju dipoņa, ko piebremzēja lēnākie kāpēji. Augšējās trešdaļas pamatskola atradās tieši virs dzemdību nama. Spriežot pēc soļu skaņām un balsīm, nodarbības skolā šodien nenotika. Džensa iedomājās — tas tādēļ, ka bija zināms, cik maz skolēnu ieradīsies uz stundām (jo vecāki ņēma līdzi bērnus skatīties ainavu), kā arī, cik maz skolotāju vēlēsies to darīt. Viņi pagāja garām kāpņu laukumam, kas veda uz skolu. To bija izraibinājusi pūļa drūzmēšanās, izsmērējot bērnu ar krītiņiem zīmētās spēles. Tur bērni sēdēja, apķēruši margas un saliekuši kaulainos ceļgalus, šūpodami kājas pār izvirzītā kāpņu laukuma malām un pieaugušo klātbūtnē skaļus izsaucienus un kliedzienus pārvērsdami slepenos čukstos.

„Prieks, ka esam gandrīz klāt, man jāatpūšas,” teica Mārnss, viņiem riņķojot lejup pa pēdējo kāpņu posmu līdz dzemdību namam. „Es tikai ceru, ka šim zellim būs brīvs brīdis, lai ar mums tiktos.”

„Būs,” Džensa noteica. „Alise no mana biroja uzrakstīja viņam par mūsu vizīti.” Viņi šķērsoja satiksmi pie dzemdību nama kāpņu laukuma un atvilka elpu. Kad Mārnss padeva savu blašķi, Džensa kārtīgi padzērās un tad pārglauda roku pār viļņainajiem matiem, lūkodamās blašķē kā spogulī.

„Jūs izskatāties labi,” viņš teica.

„Mēriski?”

Viņš iesmējās. „Un vēl labāk.”

Džensai šķita, ka sakot šos vārdus, viņa vecajās, brūnajās acīs kaut kas nozibsnīja, bet droši vien tas bija tikai gaismas atspīdums no blašķes, ko viņš lika pie lūpām.

„Divdesmit stāvi nedaudz vairāk nekā nieka divās stundās. Tādu ātrumu es neieteiktu, bet prieks, ka esam tikuši jau tik tālu.” Viņš notrausa ūdens lāses no ūsām un pasniedzās atpakaļ, lai mēģinātu ieslidināt blašķi mugursomā.

„Pagaidiet!” Džensa teica. Viņa paņēma no viņa rokām blašķi un somas mugurpusē ieslidināja to tīklota materiāla kabatā. „Un ļaujiet runāt man!” viņa atgādināja. Mārnss padevies pacēla rokas, it kā citas domas viņam ne prātā nebūtu nākušas. Viņš pagāja garām Džensai un atvēra vienas no smagajām metāla durvīm, nedzirdēdams pierasto ierūsējušu eņģu čīkstoņu. Džensu pārsteidza klusums. Viņa bija radusi dzirdēt vecu durvju skrapstēšanu tām atveroties un aizveroties visu elevatora kāpņu garumā. Tā bija šo kāpņu versija par dzīvo dabu, kas atrodama laukos — vienmēr klātesoša un dzirdama. Taču šīs eņģes bija ieeļļotas un tika rūpīgi uzturētas kārtībā. Zīmes uz uzgaidāmās telpas sienām šo novērojumu apstiprināja. Tās pieprasīja klusumu. Uz tām ar trekniem burtiem un attēliem bija redzami lūpām pārlikti pirksti un pārsvītrotas atvērtas mutes. Kā redzams, dzemdību namā klusumu uztvēra nopietni.

„Neatceros šeit redzējis tik daudz zīmju, kad te viesojos pēdējo reizi,” nočukstēja Mārnss.

„Varbūt bijāt pārāk aizņemts ar pļāpāšanu, lai pamanītu,” 1 )žensa atbildēja.

Caur stikla lodziņu uz viņiem palūkojās medmāsa un Džensa ar elkoni piebikstīja Mārnsam.

„Mērs Džensa pie Pītera Nikolsa,” viņa teica sievietei.

Medmāsa aiz stikla lodziņa nesamirkšķināja ne aci. „Es zinu, kas jūs esat. Es pārjums balsoju.”

„Ak, protams! Paldies jums!”

„Lūdzu, nāciet šeit!” Sieviete nospieda kādu pogu uz galda, un durvis viņai blakus tikko sadzirdami iesanējās. Mārnss tās atvēra, un I )žensa viņam sekoja.

„Lūdzu, uzvelciet šos!”

Medmāsu, spriežot pēc pašrocīgi rakstītās zīmītes uz apkakles, sauca Margareta. Viņa izsniedza divus rūpīgi salocītus balta auduma uzsvārčus. Džensa tos paņēma un pasniedza vienu Mārnsam.

„Somas varat atstāt pie manis.”

Atteikt Margaretas piedāvājumam nedrīkstēja. Džensa, kolīdz bija izgājusi pa klusi dūcošajām durvīm, uzreiz sajuta, ka bija nonākusi sis ievērojami jaunākās sievietes pasaulē un pakļautībā. Viņa atbalstīja spieķi pret sienu, noņēma un nolika uz grīdas mugursomu, tad pārvilka pār galvu uzsvārci. Mārnsam tas tik veikli neizdevās, un Margareta viņam palīdzēja, pieturot vietā vienu piedurkni. Viņš pārvilka uzsvārci pār savu raupjā kokvilnas auduma kreklu un turēja jostas saites brīvos galus nesaprašanā, ko ar tiem iesākt. Mārnss vēroja, Džensu tās sasienam ap uzsvārci, un beigu beigās no saitēm izveidoja tādu mudžekli, kas kaut nedaudz, tomēr saturēja uzsvārci kopā.

„Kas ir?” viņš prasīja, ieraudzījis, kā Džensa uz viņu skatījās. „Priekš tā man ir rokudzelži. Tāpēc neesmu iemācījies sasiet mezglu, kas tad ir?”

„Sešdesmit gadu laikā.” Džensa noteica.

Margareta nospieda vēl kādu pogu uz sava galda un norādīja uz gaiteņa galu. „Doktors Nikolss ir inkubatoru telpā. Es viņam paziņošu, ka jūs nākat.”

Džensa gāja pa priekšu. Mārnss sekoja, jautādams: „Kāpēc par to tā jābrīnās?”

„Patiesībā man tas šķiet piemīlīgi.”

Mārnss nosprauslojās. „Tas ir šausmīgs vārds, ko teikt par vīru manā vecumā.”

Džensa pie sevis pasmaidīja. Gaiteņa galā viņa apstājās pie divviru durvīm un tad tās nedaudz pavēra. Aiz tām vīdēja nespodra gaisma. Viņa pavēra durvis plašāk, un abi iegāja trūcīgi mēbelētā, bet tīrā uzgaidāmajā telpā. Viņa atcerējās, ka līdzīgu telpu redzējusi vidējos līmeņos, kur reiz kopā ar draudzeni gaidījusi, kad tā varēs vest uz mājām savu bērnu. Caur stikla sienu varēja ielūkoties telpā, kurā stāvēja vairākas bērnu gultiņas un šūpulīši. Džensas roka noslīdēja līdz gurnam. Viņa paberzēja nu jau nevajadzīgā implantāta cieto galu, kas tika ieoperēts viņā uzreiz pēc dzimšanas un nekad, ne reizi netika izņemts. Šī telpa viņai atgādināja visu, ko viņa bija zaudējusi, visu, ko bija ziedojusi savam darbam. Saviem rēgiem.

Inkubatorā bija pārāk tumšs, lai varētu saskatīt, vai kādā no mazajām gultiņām gulēja jaundzimušie. Protams, viņai tika paziņots par katru jaundzimušo. Kā mērs viņa parakstīja apsveikuma vēstuli vecākiem un katra bērna dzimšanas apliecību, bet, dienām ejot, viņu vārdi sajuka. Tie bija reti izņēmumi, kad viņa spēja atcerēties, kurā līmenī dzīvoja vecāki, vai tas bija viņu pirmais vai otrais bērns. Viņai bija skumji to atzīt, tomēr apliecības bija kļuvušas par vēl vienu parastu darbu ar dokumentiem. Vēl vienu iekaltu pienākumu.

Starp mazajām gultiņām slīdēja ēnains pieaugušā stāvs, novērošanas telpas apgaismojumā nozibsnīja dokumentu planšetes spīdīgā skava un metāla pildspalvas kāts. Tumšais stāvs bija acīmredzami gara auguma, tam piemita vecāka vīrieša uzbūve un gaita. Viņš nesteidzīgi kaut ko atzīmēja, pārliecies pār kādu gultiņu veica kādu piezīmi, krēslā no jauna uzzibsnīja abi metāla priekšmeti. Pabeidzis darbu, vīrietis šķērsoja telpu un iznāca pa platajām durvīm, lai uzgaidāmajā īelpā piebiedrotos Mārnsam un Džensai.

Džensa pārliecinājās, ka Pīters Nikolss bija iespaidīgs cilvēks. Garš un slaids, bet ne kā Mārnss, kā kustības šķita nepārliecinātas un saraustītas. Pīters bija kā pieredzējis sportists, kā daži Džensai pazīstami nesēji, kas varēja kāpt pa kāpnēm, izlaižot katru otro pakāpienu un izskatīties tā, it kā tās būtu būvētas tieši šādai kāpelēšanai. Garais augums piešķīra pārliecību. Džensa to juta, saņemot Pītera pasniegto roku un ļaujot viņam to stingri paspiest.

„Jūs atnācāt,” doktors Nikolss vienkārši noteica. Tas bija vēss novērojums. Tikko jaušams mājiens, ka viņš jutās pārsteigts. Viņš paspieda Mārnsa roku, tomēr skatiens atgriezās pie Džensas. „Jūsu sekretārei jau paskaidroju, ka nevarēšu diez ko palīdzēt. Baidos, ka neesmu redzējis I )žuljetu, kopš viņa pirms divdesmit gadiem kļuva par ēnu.”

„Patiesībā tieši par to es gribēju ar jums parunāt.” Džensa palūkojās uz mīkstajiem krēsliem, uz kuriem, kā viņa iztēlojās, sēdējuši neskaitāmi vecvecāki, tantes un onkuļi, gaidot, kamēr laimīgajiem vecākiem atdos viņu jaundzimušos. „Vai mēs varētu piesēst?”

Doktors Nikolss pamāja un lūdza viņus apsēsties.

„Es ļoti nopietni izsveru katru amata kandidātu,” apsēdusies pretī ārstam, skaidroja Džensa. „Manā vecumā es pieņemu, ka vairums tiesnešu un likumsargu, ko ieceļu amatā, tajā paliks vēl pēc manis, tāpēc izvēlos tos rūpīgi.”

„Bet ne vienmēr, vai ne tā?” doktors Nikolss pielieca galvu, viņa gludi skūtajā sejā nebija pilnīgi nekādas izteiksmes. „Tas ir, ne vienmēr viņi jūs pārdzīvo.”

Džensa norija siekalas. Mārnss krēslā viņai blakus sakustējās.

„Jums droši vien ir tuvas ģimenes vērtības,” Džensa teica, nomainījusi tēmu, jo viņai šķita, ka arī šis bija vienkāršs novērojums bez jebkāda zemteksta. „Esat ēnojis tik ilgi un izvēlējies tik atbildīgu nozari.” Nikolss pamāja.

„Kādēļ jūs nekad netiekaties ar Džuljetu? Ne reizi divdesmit gadu laikā. Viņa ir jūsu vienīgais bērns.”

Nikolss viegli pielieca galvu, skatiens aizklīda līdz sienai. Uz mirkli Džensas uzmanību novērsa kustība aiz stikla, kāda medmāsa veica apgaitu. Vēl kādas divviru durvis veda uz telpām, ko viņa uzskatīja par dzemdību palātām, kurās, iespējams, kāda atvieglota, jauna māmiņa gaidīja, kad viņas rokās nonāks vislielākais dārgums pasaulē.

„Man bija arī dēls,” teica doktors Nikolss.

Džensa juta, ka automātiski sniedzas pēc somas, lai paņemtu mapes, bet soma bija atstāta citur. Šo informāciju viņa bija palaidusi garām — brālis.

„Jūs nebūtu varējuši to zināt,” Nikolss teica, pareizi nolasījis pārsteigumu mēra Džensas sejā. „Viņš neizdzīvoja. Tehniski viņš nepiedzima. Loterija tika nodota tālāk.”

„Man ļoti žēl...”

Viņa pretojās vēlmei pasniegties un satvert Mārnsa roku. Kopš viņi ar nolūku viens otram bija pieskārušies, pat nevainīgi, bija pagājuši vairāki desmiti gadu, bet pēkšņās skumjas, kas pārņēma telpu, lika šo starplaiku aizmirst.

„Viņa vārds būtu bijis Nikolass — tā sauca manu tēva tēvu. Viņš piedzima priekšlaicīgi. 680 gramu smags.”

Klīniskā precizitāte viņa balsī šķita izstarojam dziļākas skumjas. Dziļākas nekā to būtu spējušas atklāti paustas emocijas.

„Viņu intubēja, pārvietoja uz inkubatoru, bet radās... sarežģījumi.” Doktors Nikolss lūkojās uz savām plaukstām. „Džuljetai toreiz bija trīspadsmit. Viņa bija tikpat priecīga kā mēs, iedomājoties par to, ka viņai būs mazs brālītis. Bija atlicis vēl gads, līdz viņa būtu sākusi ēnot savu māti, kas strādāja par akušieri.” Nikolss paskatījās uz viņiem. „Ne šeit, bet vecajā vidējo līmeņu dzemdību namā, kur mēs abi strādājām. Toreiz es vēl biju interns.”

„Un Džuljeta?” Mērs Džensa joprojām neredzēja saistību.

„Inkubators bija bojāts. Kad Nikolass...” Ārsts pavērsās sānis un ar plaukstu gribēja piesegt acis, tomēr savaldījās. „Atvainojiet! Es viņu joprojām tā saucu.”

„Tas nekas.”

Mērs Džensa turēja vietnieka Mārnsa roku. Viņa nezināja, kad un kā bija to satvērusi. Likās, ka ārsts to pat neievēroja, vai, visticamāk, viņam bija vienalga.

„Nabaga Džuljeta.” Viņš papurināja galvu. „Viņa bija satriekta. Vispirms viņa vainoja Rodu, pieredzējušu akušieri, kas bija darījusi visu, kas viņas spēkos, lai dotu mūsu zēnam to nelielo iespēju, kas viņam bija dota. Es viņai to paskaidroju. Es domāju, ka Džuljeta zināja. Viņai vienkārši bija vajadzīgs kāds, pret ko vērst naidu.” Viņš pamāja ar galvu Džensai. „Saprotiet, meitenes tajā vecumā!”

„Ticat vai nē, bet es atceros,” Džensa ar piespiešanos pasmaidīja, un doktors Nikolss atbildēja smaidam. Viņa juta, Mārnsu paspiežam viņas plaukstu.

„Kad nomira viņas māte, Džuljeta sāka vainot inkubatoru, kas nebija darbojies, kā nākas. Pareizāk sakot, nevis inkubatoru, bet gan tā slikto tehnisko stāvokli. Vispārējo slikto stāvokli, kādā bija apkārtējās lietas.”

„Vai jūsu sieva mira no komplikācijām?” Vēl viens sīkums viņa lietā, ko Džensa bija palaidusi garām.

„Pēc nedēļas mana sieva izdarīja pašnāvību.”

Džensa nespēja just līdzi viņa zaudējumam. Viņa prātoja, vai tas bija aizsardzības mehānisms, kas sācis darboties pēc pēdēja laika notikumiem, vai arī jau iepriekš eksistējusi personības iezīme.

„Šķiet, ka to es būtu atcerējies,” teica vietnieks Mārnss; tie bija pirmie vārdi, ko viņš izteica, kopš bija sākusies viņu saruna.

„Miršanas apliecību izrakstīju es pats, tā ka varēju tajā ierakstīt jebkādu iemeslu...”

„Un jūs to atzīstat?” Izskatījās, ka Mārnss bija gatavs pielēkt stāvus. Ko viņš iesāktu pēc tam, Džensai nebija ne jausmas. Viņa turēja tā roku, lai nekas tamlīdzīgs nenotiktu.

„Pēc visa šī laika? Protams. Es to atzīstu. Tik un tā tie bija bezjēdzīgi meli. Džuljeta bija gudra jau tajā vecumā. Viņa zināja. Un tieši tas noveda viņu..Vīrietis aprāvās.

„Noveda viņu kur?” jautāja mērs Džensa. „Vājprātā?”

„Nē,” doktors Nikolss pašūpoja galvu. „To es negrasījos teikt. Tas viņu aizveda prom no manis. Viņa pārdomāja un pieteicās uz profesijas nomaiņu. Pieprasīja, lai ļauju pārcelties lejā uz Mehānisko, kļūt par ēnas metēja ēnu darbnīcā. Viņa tam bija gadu par jaunu, bet es piekritu. Es devu atļauju. Man likās, viņa ies, nomainīs vidi, atgriezīsies. Es biju naivs. Likās, ka brīvība nāks viņai par labu.”

„Un kopš tā laika neesat viņu redzējis?”

„Vienu reizi. Pēc dažām dienām viņas mātes bērēs. Viņa uzkāpa augšā viena pati, bija bērēs, apskāva mani un tad atkal nokāpa lejā. Ne reizi neapstājoties, lai atpūstos, cik esmu dzirdējis. Es cenšos sekot līdzi viņas gaitām. Dziļajā dzemdību namā man ir kolēģis, kas šad tad atsūta kādus jaunumus. Viņa ir tik ļoti koncentrējusies darbam.”

Nikolss apklusa un iesmējās.

„Ziniet, kad viņa bija maziņa, es viņā saskatīju līdzību ar savu sievu, bet tagad viņa ir kļuvusi ļoti līdzīga man!”

„Vai jums ir zināms jebkas tāds, kas varētu izslēgt viņu kā kandidāti vai padarīt nepiemērotu elevatora šerifa darbam? Jūs taču zināt, ar ko šis darbs saistīts?”

„Zinu,” Nikolss palūkojās uz Mārnsu, un viņa skatiens ceļoja no vara žetona, kas bija redzams caur atvērto, vaļīgi apsieto uzsvārci, līdz pistoles makstij, kas spiedās caur apģērbu pie vietnieka sāniem. „Visiem mazajiem elevatora likumsargiem vajadzīgs priekšnieks no augšas, kāds, kas dod pavēles, vai ne tā?”

„Vairāk vai mazāk, jā,” atbildēja Džensa.

„Kāpēc tieši viņa?”

Mārnss nokremšļojās. „Viņa mums vienreiz palīdzēja izmeklēšanā...”

„Džūla? Viņa bija šeit augšā?”

„Nē, mēs bijām lejā.”

„Viņa nav to mācījusies.”

„Neviens no mums to nav mācījies,” iebilda Mārnss. „Tas drīzāk ir tāds... politisks amats. Pilsonim.”

„Viņa nepiekritīs.”

„Kādēļ?” Džensa jautāja.

Nikolss paraustīja plecus. „Es domāju, jūs paši par to pārliecināsieties.” Viņš piecēlās. „Kaut es varētu veltīt jums vairāk laika, bet man patiešām vajadzētu atgriezties pie darba.” Viņš palūkojās uz divviru durvīm. „Drīz ieradīsies viena ģimene...”

„Es saprotu,” Džensa piecēlās un paspieda viņa roku. „Paldies, ka piekritāt ar mums tikties!”

Viņš iesmējās. „Vai tad man bija izvēle?”

„Protams.”

„Kaut es būtu zinājis to agrāk.”

Nikolss smaidīja, un Džensa saprata, ka viņš jokoja vai vismaz centās to darīt. Atvadījušies viņi devās atpakaļ pa gaiteni, lai paņemtu savas mantas un atdotu uzsvārčus, un Džensa atskārta, ka Mārnsa ieteiktā kandidatūra viņu intriģēja arvien vairāk. Tas nebija viņam raksturīgi — sieviete no dziļumiem. Cilvēks ar smagu pagātni. Mērs prātoja, vai vietnieka viedokli ietekmējuši citi faktori. Un brīdī, kad viņš pieturēja viņai durvis, kas veda uz galveno uzgaidāmo telpu, I )žensa iedomājās, ka varbūt bija Mārnsa pusē, jo arī viņas viedokli ietekmēja personīgi apsvērumi.

10

Kaut gan bija pusdienlaiks, neviens no viņiem nebija īpaši izsalcis. Džensa skrubināja kukurūzas tāfelīti, un lepojās ar to, ka ēda kā nesēji — kāpjot pa kāpnēm. Ik pa laikam viņi kāpnēs satika kādu šī amata pārstāvi un Džensas cieņa pret viņu profesiju tikai palielinājās. Pēkšņi viņu pārņēma dīvaina vainas sajūta par to, ka viņa devusies lejup ar tik vieglu nesamo, kamēr šie vīrieši un sievietes kāpa augšup, nokrāvušies ar smagām nastām. Un viņi kustējās tik ātri. Viņi abi ar Mārnsu piespiedās margām, kamēr kāds nesējs atvainodamies aizslāja garām. Viņa ēna, piecpadsmit vai sešpadsmit gadu veca meitene, tipināja cieši aiz viņa, nesdama kaut ko, kas izskatījās pēc atkritumu maisiem, ko stiepa otrreizējās pārstrādes centram. Džensa nolūkojās kā jaunā meitene, garo, gludo un spēcīgo kāju nesta, nozuda skatienam aiz kāpņu līkuma, un pēkšņi viņa sajutās ļoti veca un nogurusi.

Abi ieņēma raitu ritmu. Katrs solis tika pacelts virs nākamā pakāpiena. Sajūtas tādas, it kā sabruktu kauli, padodoties gravitācijas likumiem, kritiens uz pēdas, roka pasniegusies uz priekšu, spieķis izstiepts nākamajam solim, un atkal viss no jauna. Ap trīsdesmito stāvu Džensas sirdi sāka mākt šaubas. Kas, saulei austot, likās labs piedzīvojums, tagad izskatījās pēc milzīga uzdevuma. Katrs solis tika sperts ar nepatiku, zinot, cik grūti būs izcīnīt ceļu augšup.

Viņi pagāja garām augšējai ūdens attīrīšanas iekārtai trīsdesmit otrajā stāvā un Džensa saprata, ka viņas acīm pavērās elevatora daļas, kas viņai praktiski jau bija svešas. Kauns atzīt, bet bija pagājusi vesela mūžība, kopš viņa bija nokāpusi tik dziļi. Pa šo laiku daudz kas bija mainījies. Notika jauni būvniecības darbi un remonti. Sienas bija citā krāsā, nekā palicis viņas prātā. Taču, no otras puses, uz savu atmiņu ne vienmēr varēja paļauties. Tuvojoties IT līmeņiem, satiksme uz kāpnēm kļuva retāka. Šie bija vismazāk apdzīvotie elevatora stāvi, kuros savā mazajā karaļvalstī strādāja pārdesmit cilvēku — vairāk gan vīriešu nekā sieviešu. Elevatora serveri aizņēma gandrīz veselu stāvu — tajos lēni uzkrājās nesenā vēsture, jo senākā pēdējās sacelšanās laikā tika

pilnībā izdzēsta. Tagad pieeja serveriem tika ārkārtīgi ierobežota, un, ejot gar trīsdesmit trešā stāva kāpņu laukumu, Džensa varēja apzvērēt, ka dzirdēja kā trinkšķ milzīgais elektrības daudzums, ko tie patērē. Lai kas šis elevators bija agrāk, lai kam tas bija sākotnēji paredzēts, viņa bez jautāšanas zināja, ka šīs dīvainās iekārtas kaut kādā veidā bija tā darbības pamats. Budžeta plānošanas tikšanos laikā to enerģijas patēriņš bija regulāru strīdu iemesls. Taču vajadzība pēc tīrīšanām, bailes pat no ārpasaules pieminēšanas un visi bīstamie tabu, kas ar tiem saistīti, sniedza IT neiedomājamas privilēģijas. Viņu pārraudzībā bija laboratorijas, kas veidoja aizsargtērpus, izgatavotus un speciāli pašūtus cilvēkam, kas sēdēja iepriekšējās izmeklēšanas izolatorā, un tas vien viņus nošķīra no pārējām nodaļām.

Nē, Džensa sev teica, tas nav vienkārši tīrīšanas tabu vai bailes no ārpasaules. Tā bija cerība. Neizteikta, nāvējoša cerība katrā no elevatora iedzīvotājiem. Smieklīga, fantastiska cerība. Varbūt ne viņiem, bet viņu bērniem vai bērnu bērniem atkal būs iespēja dzīvot ārpusē, ka to paveiks IT, un iespējamu padarīs masīvie aizsargtērpi, kas tika veidoti viņu laboratorijās.

Džensa nodrebēja par to iedomādamās vien. Dzīvot ārpusē. Kopš bērnības saņemtie brīdinājumi bija stipri iesakņojušies. Varbūt 1 )ievs izdzirdēs viņas domas un nodos viņu. Viņa iztēlojās sevi tīrīšanas tērpā, turklāt šī doma viņu piemeklēja biežāk nekā varētu iedomāties — tā lika uzvilkt elastīgo zārku, kam viņa bija nolēmusi tik daudz citu cilvēku.

Trīsdesmit ceturtajā viņa apstājās kāpņu laukumā. Mārnss ar blašķi rokā viņai pievienojās. Džensa pamanīja, ka visu dienu bija dzērusi no viņa blašķes un savējo pat nebija izņēmusi no mugursomas. Tajā bija kaut kas bērnišķīgs un romantisks, bet reizē arī praktisks. Savu ūdeni aizsniegt bija grūtāk, nekā paņemt to no ceļabiedra mugursomas.

„Jums vajag pārtraukumu?” Viņš pasniedza blašķi, kurā bija atlikuši divi malki. Džensa iedzēra vienu.

„Šī ir mūsu nākamā pieturvieta,” viņa teica.

Viņa atšķīra Holstona mapi. Aiz biogrāfijas šķirkļ

„Un viņš saka — mans joks esot patiesība,” teica D

„Man ir vajadzīgs kāds, kam jau ir pieeja serverie

„Re, kur esam mēs!” teica Solo. Viņš norādīja uz k

Nežēlīgs dārdiens lika sasisties žokļiem un izrāva

Džuljetas sejas atspulgs naža asmenī lika satraukt

Lūkass pagriezās pret Pīteru.

„Šī ir mūsu nākamā pieturvieta,” viņa teica.

Mārnss palūkojās uz izbalējušo skaitli, kas ar šablonu bijis uzkrāsots virs durvīm. Viņš zināja, kurā stāvā viņi atrādas, bet sajuta vēlmi pārliecināties vēlreiz.

Džensa atdeva blašķi. „Agrāk es vienmēr viņiem rakstīju, lai saņemtu piekrišanu par kandidātiem. Pirms manis to bija darījis mērs Hamfrijs un pirms viņa — mērs Džeferss.” Viņa paraustīja plecus. „Tā bija ierasts.”

„Es nezināju, ka vajadzīga viņu piekrišana.” Viņš norija pēdējo malku, viegli uzsizdams Džensai pa muguru, un ar pirkstu norādīja, lai viņa pagrieztos.

„Viņi nav ne reizi noraidījuši kādu no manis izvirzītajiem kandidātiem.” Džensa juta, ka viņas blašķe tika izvilkta no somas kabatas un tās vietā ielikta Mārnsa blašķe. Mugursoma kļuva nedaudz vieglāka. Mērs saprata, ka Mārnss gribēja nest viņas ūdeni un dalīties, līdz arī tas būtu beidzies. „Es domāju, ka šī nerakstītā likuma mērķis ir rūpīgi apsvērt katru tiesnesi un likumsargu, zinot, ka pastāv arī sava veida neformāla kontrole.”

„Bet šoreiz jūs to darāt personīgi.”

Viņa pagriezās ar seju pret Mārnsu, lai ielūkotos vietnieka sejā. „Ja reiz esam tuvumā...” Viņa ieturēja pauzi, kamēr garām aizsteidzās kāds jauns pāris, kas sadevušies rokās skrēja, atsperoties pret katru otro pakāpienu. „Turklāt vēl uzkrītošāk būtu, ja mēs neiegrieztos atskaitīties.”

„Atskaitīties,” Mārnss noteica. Džensa jau teju gaidīja, ka viņš nospļausies pār margām; viņa tonim tas piederētos. Pēkšņi viņa juta, ka atklājusi vēl vienu no savām vājībām.

„Uzskatiet to par labas gribas žestu!” viņa teica dodamās uz durvju pusi.

„Es to uzskatīšu par faktu ievākšanu,” viņai sekodams, nomurmināja Mārnss.

DŽENSA uzreiz varēja pateikt, ka atšķirībā no dzemdību nama šeit neviens viņiem neļautu iet caur dūcošām durvīm un paklaiņot pa noslēpumainajiem IT nodaļas dziļumiem. Kamēr abi gaidīja kādu, kas atnāktu pretī, viņa vēroja, kā pat personāla pārstāvis, ko varēja atpazīt pēc sarkanā kombinezona, tika iztaustīts un pārmeklēts tikai, lai varētu iziet no spārna un doties uz kāpnēm. Vīram ar metāla detektoru — IT iekšējās drošības daļas darbiniekam — šķita, bija jāpārbauda katrs, kas grasījās iziet caur metāla vārtiem. Tomēr vārtu ārpusē sēdošās reģistratores attieksme bija cieņas pilna un izskatījās, ka viņa jūtas pagodināta par mēra vizīti. Viņa izteica līdzjūtību par neseno tīrīšanu, ko, lai cik dīvaini, Džensai no elevatora iemītniekiem būtu gribējies dzirdēt biežāk. Viņus ieveda nelielā sanāksmju zālē, kas bija savienota ar galveno vestibilu, vietā, kurā, kā Džensa pieņēma, tika ievesti dažādu nodaļu pārstāvji, lai viņi nebūtu jāapgrūtina ar drošības pārbaudēm.

„Palūk’ tik uz visu šo platību!” Mārnss nočukstēja, kolīdz viņi bija telpā palikuši divatā. „Vai jūs redzējāt, cik tas vestibils ir milzīgs?” Džensa pamāja. Skatiens slīdēja pār sienām un griestiem, meklējot kādu kameru, kaut ko, kas apstiprinātu nepatīkamo sajūtu, ka viņa tika novērota. Viņa nolika malā somu un spieķi un sagurusi iegrima vienā no mīkstajiem krēsliem. Kad tas izkustējās, Džensa saprata, ka krēsls bija uz ritenīšiem. Kārtīgi ieeļļotiem ritenīšiem.

„Vienmēr esmu gribējis uzmest acis šai vietai,” Mārnss teica. Viņš paskatījās caur stikla logu, kas atklāja skatu uz plašo vestibilu. „Ikreiz, kad gāju te garām — un tas bijis vien kādu duci reižu vai tuvu i am — esmu gribējis zināt, kā te izskatās.”

Džensa gandrīz palūdza viņam apklust, bet uztraucās, ka tas viņu aizvainotu.

„Vecīt, viņš nu gan steidzas! Droši vien jūsu dēļ.”

Džensa pagriezās un caur logu ieraudzīja, ka viņiem tuvojas llernards Holands. Tuvojoties durvīm, viņš pazuda skatienam, rokturis pagriezās, un telpā steidzīgiem soļiem ienāca īsa auguma vīrietis, kā galvenais uzdevums bija uzturēt veiksmīgu IT nodaļas darbību. „Mēr!”

Bernards plati smaidīja, priekšējie zobi bija šķībi. Viņam bija planas ūsas, ar ko tika neveiksmīgi mēģināts šo trūkumu apslēpt. īsa auguma, patukls, brillēm uzsēdinātām uz mazā deguna — viņš izskatījās kā īsts eksperts tehnikas lietās. Kas vissvarīgākais, vismaz Džen-sai, viņš izskatījās gudrs.

Viņš pastiepa roku sveicienam, un Džensai atspiežoties pret roku balstiem, lai pieceltos no krēsla, sasodītā mēbele spēji aizstūmās prom.

„Uzmanīgi,” Bernards teica, saņēmis mēru aiz elkoņa, lai viņa nenokristu. „Vietniek!” viņš pamāja Mārnsam, kamēr Džensa atguva līdzsvaru. „Liels gods jūs šeit lejā redzēt. Zinu, ka šādos ceļojumos nedodaties bieži.”

„Paldies, ka bijāt ar mieru mūs nekavējoties uzņemt!” teica Džensa. „Bet, protams. Lūdzu, iekārtojieties!” Viņš pārlaida ar plaukstu pār lakoto sanāksmju galdu. Izskatījās jaunāks nekā galds mēra birojā, lai gan Džensa sevi mierināja ar domu, ka tas bija tik spīdīgs, jo tika daudz retāk izmantots. Viņa uzmanīgi apsēdās, tad pasniedzās pēc somas un izvilka no tās dokumentu mapi. „Kā vienmēr uzreiz ķeraties pie lietas,” Bernards teica, apsēzdamies viņai blakus. Viņš piestūma mazās, apaļās brillītes tuvāk acīm un pabīdīja krēslu uz priekšu, līdz viņa apaļīgais vēders atdūrās pret galdu. „Vienmēr esmu to jūsos augsti vērtējis. Mēs, kā varat iedomāties, pēc vakardienas skumjajiem notikumiem esam aizņemtāki nekā jebkad. Daudz datu, ko izskatīt.” „Un, kā veicas?” izkārtodama sev priekšā materiālus, jautāja Džensa. „Daži pozitīvi, citi negatīvi — kā vienmēr. Dažu sensoru rādītāji liecina par uzlabojumiem. Astoņu toksīnu līmenis no mums zināmajiem ir samazinājies, lai gan ne ievērojami. Divu koncentrācija ir pieaugusi. Vairums palicis bez izmaiņām.” Viņš atmeta ar roku. „Tās ir ļoti garlaicīgas, tehniskas nianses, bet viss būs lasāms manā ziņojumā. Tas tiks uznests augšā vēl pirms atgriezīsieties savā birojā.” „Tas būtu ļoti labi,” Džensa teica. Viņa gribēja piebilst vēl kaut ko, uzslavēt viņa nodaļas paveikto, pateikt, ka pēdējā tīrīšana bijusi veiksmīga, Dievs vien zina, kāpēc. Bet tur ārā izgāja Holstons, vienīgais cilvēks, ko viņa jebkad būtu varējusi saukt par savu ēnu, vienīgais cilvēks, ko viņa varētu iztēloties savā amatā pēc tam, kad būtu mirusi un barotu augļu koku saknes. Bija par agru to pat pieminēt, kur nu vēl priecāties.

„Parasti es jums par šādām lietām rakstu,” viņa sacīja, „bet, tā kā nācām garām, un jūs neuznāksiet augšā līdz pat nākamajai komitejas sapulcei, kas būs, cik tad nu bija, pēc trim mēnešiem?”

„Gadi paskrien ātri,” Bernards piebilda.

„Es iedomājos, ka par šo mēs varētu neformāli vienoties jau tagad, lai varu mūsu labākajai kandidātei piedāvāt vietu.” Viņa palūkojās uz Mārnsu.

„Kad viņa piekritīs, pabeigsim kārtot dokumentus pa ceļam uz augšu, ja neiebilstat.” Viņa pastūma mapi Bernarda virzienā un bija ļoti pārsteigta, kad tā vietā, lai to paņemtu, viņš izvilka pats savu mapīti.

„Izskatīsim, kas mums te ir,” Bernards teica. Viņš atvēra savu mapi, nolaizīja īkšķi un pāršķīra dažas labas kvalitātes papīra lapas. „Par jūsu vizīti mums tika paziņots, bet jūsu kandidātu saraksts uz mana galda nonāca tikai šorīt. Žēl, ka tā — es būtu mēģinājis aiztaupīt jums šo kāpšanu augšā, lejā.” Viņš izvilka gludu papīra lapu. Tā pat neizskatījās balināta. Džensa brīnījās, kur IT tās ņem. Viņas biroju kopā saturēja vien kukurūzas miltu pasta. „No trīs šeit uzskaitītajiem vārdiem domāju, ka īstais cilvēks ir Billingss.”

„Mēs varētu apsvērt viņu kā nākamo kandidātu...” iesāka vietnieks Mārnss.

„Es domāju, ka jāapsver tagad!” Viņš paslidināja papīra lapu uz Džensas pusi. Tas bija darbā pieņemšanas līgums. Apakšā viens aiz otra jau bija uzlikti paraksti. Viena līnija bija palikusi tukša, zem tās glīti uzdrukāts vīdēja mēra vārds.

Džensai vajadzēja ievilkt elpu.

„Vai jūs par to jau esat runājis ar Pīteru Billingsu?”

„Viņš piekrita. Tiesneša talārs viņam būtu bijis nedaudz par stīvu, ņemot vērā, cik viņš ir jauns un pilns enerģijas. Man šķita, ka Pīters tam amatam bija ļoti piemērots, bet šobrīd vēl piemērotāks viņš ir šerifa darbam.”

Džensa atsauca atmiņā, kā Pīters tika nominēts juridiskajam darbam. Tā bija viena no tām reizēm, kad viņa bija piekritusi Bernarda ieteikumam, uzskatot to par apmaiņu pret iespēju nākošreiz izvēlēties savu kandidātu. Viņa vēroja parakstu uz līguma, Pītera rokrakstu, kas bija pazīstams no dažādajām piezīmēm, sūtītām tiesneša Vilsona vārdā, kā pakļautībā viņš šobrīd ēnoja. Viņa iztēlojās, kā viens no nesējiem, kas todien kāpnēs bija atvainodamies skrējis viņiem garām, bija steidzīgi nesis tieši šo papīra lapu.

„Baidos, ka mūsu sarakstā Pīters šobrīd ir trešajā vietā,” mērs Džensa beidzot ierunājās. Viņas balss pēkšņi izklausījās nogurusi. Plašajā un izšķērdīgajā pārmērīgi lielās sanāksmju telpas tukšumā tā skanēja trausli un vārgi. Viņa palūkojās uz Mārnsu, kas skatījās uz līgumu te sasprindzinādams, te atbrīvodams žokli.

„Es domāju, mēs abi zinām, ka Mērfija vārds sarakstā ir tikai tāpēc, lai viņam paglaimotu. Viņš šim darbam ir par vecu...”

„Jaunāks par mani,” pārtrauca Mārnss. „Es turos tīri tā neko.” Bernards pielieca galvu. „Jā, nu, baidos, ka jūsu pirmā izvēle vienkārši neies cauri.”

„Kādēļ tā?” jautāja Džensa.

„Nezinu, cik... pamatīgi esat izpētījuši šo gadījumu, bet ar šo kandidāti mums bijis tik daudz problēmu, ka es pat atpazinu viņas vārdu. Lai gan viņa ir no Apkopes.”

Pēdējo vārdu Bernards izteica tā, it kā tas būtu pilns naglu, un sadurtu viņu no iekšpuses, ja netiktu izspļauts.

„Kādas problēmas?” gribēja zināt Mārnss.

Džensa pameta vietniekam brīdinošu skatienu.

„Ņemiet vērā — nekas tāds, lai mēs jums par to ziņotu!” Bernards pagriezās pret Mārnsu. Mazā vīreļa skatiens bija indes pilns, tajā vīdēja atklāts naids pret vietnieku vai varbūt pret zvaigzni pie viņa krūtīm. „Nekas tāds, lai būtu jāiesaista likums. Bet no viņas nodaļas ir bijuši daži... radoši pieprasījumi, mums paredzēti resursi, kas pārvirzīti viņiem, neatbilstošas pretenzijas uz pieprasījumu prioritāti un tamlīdzīgi.” Bernards dziļi ievilka elpu un salika rokas uz mapes savā priekšā. „Es neuzdrošinātos to saukt par zagšanu kā tādu, bet esam iesnieguši sūdzības Dīganam Noksam kā Mehāniskās vadītājam, lai informētu viņu par šīm... neprecizitātēm. ”

„Un tas ir viss?” Mārnss rūca. „Pieprasījumi?”

Bernards sarauca pieri. Rokas uz mapes sakustējās. „Un tas ir viss? Vai jūs vispār dzirdējāt, ko teicu? Tā sieviete ir praktiski zagusi preces, pārvirzījusi lietas no manas nodaļas. Nav pat skaidrs, vai tas bijis izmantošanai elevatora labā. Tas varētu būt darīts, lai gūtu personīgu labumu. Dievs mans liecinieks, tā sieviete izmanto vairāk elektrības, nekā viņai pienākas. Varbūt viņa to iemaina pret žetoniem...”

„Vai tā ir oficiāla apsūdzība?” jautāja Mārnss. Viņš nospēlēja teātri, izvilkdams no kabatas bloknotu un noklikšķinādams savu mehānisko pildspalvu.

„Ak, nē! Kā jau teicu, nevēlējāmies apgrūtināt jūsu biroju. Bet, kā redzat, šādai personai nav vietas augstāko līmeņu likumsarga amatā. Turklāt, ja godīgi, tas arī bija gaidāms no Mehānikas nodaļas pārstāves, un baidos, ka šai kandidātei tur arī vajadzētu palikt.” Viņš viegli uzsita pa mapi, it kā izbeigdams šo tēmu.

„Tāds ir jūsu ieteikums,” noteica mērs Džensa.

„Tieši tā. Un es domāju — tā kā mums ir tik labs kandidāts, kas jau dzīvo augšējos...”

„Ņemšu jūsu ieteikumu vērā.” Džensa paņēma no galda svaigo līgumu un tīšām pārlocīja to uz pusēm, ar nagiem pārvilkdama pār locījuma vietu visā tās garumā. Bernardam šausmās noskatoties, viņa iebāza papīru vienā no savām mapēm.

„Un, tā kā jums nav oficiālu sūdzību par mūsu pirmo kandidāti, uzskatīšu to par klusu piekrišanu mūsu nolūkam runāt ar viņu par šo piedāvājumu.” Džensa piecēlās un paņēma savu somu. Viņa ieslidināja mapes somas ārējā kabatā un nostiprināja pārloku, tad paņēma savu spieķi, kas bija atbalstīts pret sanāksmju galda malu.

„Paldies, ka piekritāt ar mums tikties!”

„Jā, bet...” Bernards atstūmās no galda un steidzās pakaļ Džen-sai, kas jau gāja uz durvju pusi. Mārnss piecēlās un smaidīdams sekoja.

„Ko man teikt Pīteram? Viņš domā, ka varēs uzsākt darbu jebkurā mirklī!”

„Jums viņam vispār nekas nebija jāsaka,” Džensa teica. Vestibilā viņa apstājās un nikni uzlūkoja Bernardu. „Es jums uzticēju savu sarakstu. Jūs šo uzticību pievīlāt. Nepārprotiet, esmu pateicīga par visu, ko darāt elevatora labā! Mums ir ilga miermīlīgas sadarbības vēsture, pārraugot laiku, par ko pārticīgāku mūsu cilvēki, iespējams, nav redzējuši...”

„Tieši tādēļ...” Bernards iesāka.

„Tieši tādēļ es šo pārkāpumu piedodu,” pabeidza mērs Džensa. „Šis ir mans pienākums. Mani ļaudis. Viņi mani ievēlēja, lai es pieņemtu šādus lēmumus. Tādēļ es un mans vietnieks nu dosimies ceļā. Ļoti rūpīgi intervēsim mūsu pirmo kandidāti. Un pa ceļam uz augšu es noteikti iegriezīšos gadījumā, ja būs kaut kas parakstāms.”

Bernards kā padodamies papleta rokas. „Labi,” viņš teica. „Es atvainojos. Tikai gribēju paātrināt procesu. Tagad es lūdzu, nedaudz atpūtieties, jūs esat mūsu viesi. Ļaujiet sagādāt jums kaut ko ēdamu, varbūt augļus?”

„Mēs iesim,” Džensa teica.

„Kā vēlaties.” Viņš pamāja. „Varbūt vismaz ūdeni? Papildināt jūsu blašķes?”

Džensa atcerējās, ka viena no tām bija tukša, bet viņiem priekšā vēl vairāki kāpņu posmi.

„Tas būtu ļoti jauki no jūsu puses,” viņa piekrita. Džensa padeva zīmi Mārnsam pagriezties, lai viņa varētu paņemt blašķi no viņa somas. Tad pagriezās pati, lai viņš varētu aizsniegt viņas somu. Bernards pamāja vienam no saviem darbiniekiem, lai tas paņemtu blašķes un aiznestu uzpildīt, tomēr visu šo laiku viņš nenovērsa acis no šīs neparastās un intīmās kooperēšanās.

11

Kad Džensa beidzot varēja skaidri padomāt, viņi bija nokāpuši gandrīz jau līdz piecdesmitajiem stāviem. Viņa juta, kā Pītera Billingsa līguma svars vilka somu uz leju. Pāris pakāpienus aiz viņas Mārnsam bija pašam savas sūdzības, ko murmināt. Viņš gaudās par Bernardu un centās neatpalikt, taču Džensa bija iegrimusi domās. Nogurumu augšstilbos un lielos papildināja pieaugošā sajūta, ka šis ceļojums bijis vairāk nekā kļūda: tas, visticamāk, būs izrādījies veltīgs. Tēvs, kas brīdina, ka viņa meita nepiekritīs. IT nodaļas spiediens izvēlēties citu. Tagad bailēs viņa spēra katru soli lejup. Baidīdamās un tomēr ar jaunu pārliecību, ka Džuljeta bija īstais cilvēks šim darbam. Viņiem būs jāpārliecina šo sievieti no Mehānikas nodaļas stāties amatā tādēļ vien, lai parādītu Bernardam garu degunu, lai šis grūtais gājiens neizrādītos veltīgi izšķērdēts laiks.

Džensa bija veca un par mēru bija strādājusi jau ilgu laiku, daļēji tādēļ, ka panāca, lai viss notiek, daļēji arī tādēļ, ka panāca, lai nenotiek kaut kas sliktāks, bet lielākoties tādēļ, ka ar cilvēkiem lieki neķildojās. Šķita, ka pienācis īstais laiks — tagad, kad viņa bija pietiekami veca, lai sekām nebūtu nozīmes. Viņa pār plecu pameta skatienu uz Mārnsu un zināja, ka tas attiecās arī uz viņu. Viņu laiks bija gandrīz iztecējis. Labākais un svarīgākais, ko viņi vēl varēja izdarīt elevatora labā, bija pārliecināties, ka viņu iesāktais tiktu turpināts. Nekādas sacelšanās. Nekādas ļaunprātīgas varas izmantošanas. Tieši tādēļ dažu pēdējo vēlēšanu laikā viņai nebija bijis konkurentu. Taču tagad bija sajūta, ka viņa tuvojās finišam, kamēr viņu apsteigt gatavojās spēcīgāki un jaunāki skrējēji. Cik tiesnešus viņa bija iecēlusi amatā pēc Bernarda lūguma? Un tagad arī šerifu? Cik laika paies, līdz Bernards kļūs par mēru?

Vai ļaunāk: par leļļu meistaru, kā pirksti būs savienoti ar aukliņām, kas izvītas viscaur elevatoram.

„Mierīgāk!” Mārnss pūta.

Džensa saprata, ka kāpa pārāk ātri. Viņa palēnināja gaitu.

„Tas maitas gabals jūs pamatīgi sadusmojis,” viņš teica.

„Un jums arī vajadzētu tā justies,” viņa nošņāca pretī.

„Palaidīsiet garām dārzus.”

Džensa uzmeta acis uz kāpņu laukuma numuru un saprata, ka viņam taisnība. Ja viņa būtu bijusi uzmanīgāka, tad būtu sajutusi smaržu. Kad nākamajā kāpņu laukumā atvērās durvis, pa tām iznāca nesējs, uz katra pleca turēdams maisus ar augļiem. Nesējam sekoja sulīgo un mitro augu smarža, kas pilnībā atbruņoja Džensu.

Vakariņu laiks jau bija garām, un smarža bija gluži vai reibinoša. Nesējs, lai gan rokas viņam bija aizņemtas ar smagiem, lieliem maisiem, ievēroja, ka viņi pamet kāpņu laukumu, un ar kāju pieturēja durvis.

„Mēr!” viņš sveicienā nolieca galvu un tad pamāja arī Mārnsam.

Džensa viņam pateicās. Vairums nesēju viņai šķita pazīstami: viņa tos bieži bija redzējusi stiepjam dažādas kravas. Tomēr viņi nekad neuzkavējās vienuviet pietiekami ilgi, lai viņa varētu izdibināt un atcerēties viņu vārdus, lai gan parasti viņai tas grūtības nebija sagādājis. Abiem ar ceļabiedru ieejot hidroponiskajos dārzos, viņa prātoja, vai nesēji katru vakaru varēja paspēt nokļūt mājās pie savām ģimenēm. Vai viņiem vispār bija ģimenes? Varbūt viņi bija kā mācītāji? Viņa bija pārāk veca un pārāk zinātkāra, lai šādas lietas nezinātu. Taču varbūt bija nepieciešama šī viena diena uz kāpnēm, lai novērtētu nesēju darbu, lai viņus pilnībā ievērotu. Nesēji bija kā gaiss, ko viņa elpoja, vienmēr klātesoši, vienmēr gatavi pakalpot, tik nepieciešami, ka kļuva nemanāmi un tika pieņemti kā pašsaprotami. Taču tagad nogurdinošais kāpiens lejup bija pilnībā ļāvis viņus uztvert. Kā pēkšņs svaiga gaisa malks, kas lika to pilnībā novērtēt.

„Pasmaržojiet apelsīnus!” izrāvis Džensu no pārdomām, teica Mārnss. Izejot caur zemajiem dārza vārtiem, viņš ievilka nāsīs gaisu. Pamādams, viņus pie sevis aicināja darbinieks zaļā kombinezonā. „Somas, lūdzu, šeit, mēr!” viņš sacīja, norādot uz sienu ar plauktiņiem, kuros šur un tur pavīdēja plecu somas un sainīši.

Džensa paklausīgi atstāja savu mugursomu vienā no plauktiņiem. Mārnss pastūma viņas mantas dziļāk un ielika savējās tajā pašā plauktā. Nebija nozīmes tam, vai viņš to darīja vietas taupīšanas

nolūkos vai aiz ieraduma pasargāt. Taču Džensai šis žests likās tikpat patīkams kā gaiss dārzos.

„Mums ir rezervācijas vakaram,” Džensa teica darbiniekam. Viņš pamāja. „Istabas ir vienu stāvu zemāk. Man šķiet, jūsējās vēl tiek sagatavotas. Vai esat ieradušies tikai atpūsties vai arī paēst?” „Gan atpūsties, gan paēst.”

Jaunais vīrietis pasmaidīja. „Ap to laiku, kad būsiet iekoduši, arī jūsu istabām vajadzētu būt kārtībā.”

Istabas, Džensa nodomāja. Viņa pateicās jaunajam vīrietim un sekoja Mārnsam dziļāk dārzu labirintā.

„Cik laika pagājis, kopš pēdējās ciemošanās reizes?” viņa jautāja vietniekam.

„Vai! Krietns laiciņš. Aptuveni četri gadi?”

„Ak, pareizi!” Džensa iesmējās. „Kā es varēju to aizmirst? Gadsimta laupīšana.”

„Man prieks, ka jūs tas uzjautrina,” Mārnss sacīja.

Gaiteņa galā hirdroponisko dārzu spirāle aizvijās uz abām pusēm. Galvenais tunelis vijās cauri diviem elevatora līmeņiem, līkumojot kā labirintam līdz pat tālajām malām, kur tas atdūrās pret betona sienām. Nepārtrauktā, no caurulēm pilošā ūdens skaņa savādi nomierināja, burbuļošanai atbalsojoties pret zemajiem griestiem. Tunelis bija atvērts abās pusēs, atklādams bagātīgi zaļoksnus augus, dārzeņus un nelielus kociņus, kas auga starp baltiem plastmasas cauruļu režģiem — visur bija nosietas auklas, pie kā pieķerties vīteņaugiem un stublājiem. Augus kopa zaļos kombinezonos tērpti strādnieki un to jaunās ēnas. Viņiem kaklā bija uzkārti maisi ar šīs dienas ražu, un grieznes, kas likās kā dabisks viņu roku turpinājums. Tās šņakstēja kā mazas spīles. Atza-rošanu viņi veica tik hipnotizējoši veikli un nepiespiesti kā darbību, kas praktizēta un atkārtota diendienā, nedēļu pēc nedēļas un gadu no gada.

„Vai jūs nebijāt pirmais, kas izteicās, ka zaglis varētu būt kāds no darbiniekiem?” Džensa jautāja, pie sevis joprojām smiedamās. Viņi abi sekoja norādēm, kas rādīja ceļu uz degustācijas un ēdināšanas zālēm. „Vai mēs tiešām tagadiņ par to runāsim?”

„Es nesaprotu, kāpēc jums tas šķiet apkaunojoši. Jums vajadzētu par to smieties.”

„Ar laiku.” Viņš apstājās un caur nožogojuma režģiem lūkojās uz tomātu stādu. Nobriedušo dārzeņu smarža lika ierūkties Džensas vēderam.

„Toreiz mēs bijām neizsakāmi gatavi kādu arestēt,” Mārnss klusi teica. „Visu šo laiku Holstons bija kā pārņemts. Katru vakaru viņš man rakstīja un prasīja jaunumus. Nekad agrāk nebiju redzējis, ka viņš tik ļoti grib saņemt kādu ciet. It kā tas viņam būtu ļoti vajadzīgs, vai saprotat?” Viņš ieāķēja pirkstus aizsargrežģī un skatījās pāri dārzeņiem, it kā ielūkodamies aizgājušajos gados. „Atskatoties pagātnē, šķiet, viņš zināja, ka ar Elisonu kaut kas nebija kārtībā. Viņš it kā juta, ka vājprāts tuvojas.”

Mārnss pagriezās pret Džensu. „Vai atceraties, kā bija pirms viņas tīrīšanas? Bija pagājis tik ilgs laiks. Visi balansēja uz naža asmens.”

Džensa vairs nesmaidīja. Viņa nostājās cieši blakus Mārnsam. Viņš atkal palūkojās uz augiem un vēroja, kā kāda strādniece nogrieza gatavu, sarkanu tomātu un ielika to grozā.

„Man liekas, Holstons gribēja pilnīgi visus pārmeklēt, vai saprotat? Es domāju, ka viņš gribēja nākt lejā un pats izmeklēt zādzības. Katru dienu prasīja jaunumus, it kā no tā būtu atkarīga dzīvība.”

„Piedodiet, ka atsaucu to atmiņā!” Džensa teica, uzlikusi roku viņam uz pleca.

Mārns pagriezās un paskatījās uz viņas rokas virspusi. Zem viņa ūsām bija redzama apakšlūpa. Džensa iztēlojās, Mārnsu noskūpstām viņas roku. Džensa atlaida viņa plecu.

„Ir jau labi,” viņš teica. „Bez visa fona tas patiesībā ir diezgan smieklīgi.” Viņš pagriezās un devās tālāk pa eju.

„Vai viņi atklāja, kā tas te bija nonācis?”

„Uzlēcis pa trepēm,” teica Mārnss. „Tā vajadzētu būt. Lai gan dzirdēju versiju par to, ka bērns vienu nozadzis, lai turētu kā mājdzīvnieku, un tad izlaidis šeit.”

Džensa smējās. Viņa neko nevarēja padarīt. „Viens trusis,” viņa teica, „samulsināja mūsu laika labāko izmeklētāju un aizlaidās ar zaļumiem gada algas tiesas apmērā.”

Mārnss nošūpoja galvu un klusi iesmējās. „Ne labāko,” viņš teica. „Tas nekad neesmu bijis es.” Viņš skatījās ejas tālumā un nokremšļojās; Džensa lieliski zināja, ko viņš ar to bija domājis.

PĒC bagātīgām un sātīgām pusdienām viņi devās uz viesu istabām, kas atradās līmeni zemāk. Džensai bija aizdomas, ka viņu uzņemšana prasījusi liekas rūpes. Visas istabas bija pilnas, daudzās 110 tām bija divi vai pat trīs nakšņotāji. Un, tā kā tīrīšana tika izsludināta krietni pirms šī viņu spontānā intervijas piedzīvojuma, Džensai bija aizdomas, ka dažu istabu iemītniekus nācies izmitināt kopējā numuriņā, lai atbrīvotu vietu. Tas, ka viņiem bija piešķirtas atsevišķas istabas, turklāt mēra istabā bija divas gultas, sajūtu padarīja vēl nelāgāku. Un pie vainas nebija tikai nelietderīgi izmantotās telpas, bet arī to iekārtojums. Džensa bija cerējusi, ka viņiem būs vairāk... neērtību.

Un droši vien Mārnss jutās tāpat. Tā kā līdz gulētiešanas laikam bija vēl vairākas stundas, un no gardās maltītes un labā vīna abi jutās lieliski, viņš uzaicināja Džensu uz savu mazo istabiņu parunāties, kamēr, tuvojoties vakaram, dārzos viss nomierinās.

Viņa istaba bija gaumīga un mājīga. Tajā bija tikai viena divvietīga gulta, toties jauki iekārtota. Augšējo līmeņu dārzi bija viens no apmēram desmit lielajiem privātuzņēmumiem. Visas izmaksas par viņu viesošanos segs viņas biroja ceļojumiem atvēlētā budžeta daļa, un šī nauda, tāpat kā līdzekļi, ko ienesa citi ceļotāji, palīdzēs uzņēmumam atļauties labākas lietas, piemēram, smalkāk austus palagus un matračus, kas nečīkst.

Džensa apsēdās gultas galā. Mārnss noņēma revolvera maksti, nolika to uz kumodes un apsēdās uz cieta soliņa netālu no viņas. Džensai nospērot no kājām zābakus un berzējot savas sūrstošās pēdas, viņš, glauzdams ūsas, nebeidza vien runāt par ēdienu un izšķērdību ierādīt viņiem atsevišķas istabas.

Džensa ar īkšķiem berzēja sūrstošos papēžus. „Man ir tāda sajūta, ka vajadzēs lejā kādu nedēļu atpūsties, pirms sākt ceļu augšup,” viņa teica kādā klusuma brīdī.

„Nebūs tik traki,” Mārnss viņai teica. „Jūs redzēsiet. No rīta sūrstēs, bet, kolīdz izkustēsieties, sapratīsiet, ka esat kļuvusi stiprāka nekā šodien. Un tas pats būs arī ejot augšup. Vienkārši speriet soļus un, pirms paspēsiet attapties, būsiet jau mājās!”

„Es ceru, ka jums taisnība.”

„Turklāt mēs to izdarīsim četrās dienās, nevis divās. Uzskatiet to par piedzīvojumu!”

„Ticiet man!” Džensa teica. „Es tā arī daru.”

Kādu brīdi viņi sēdēja klusējot, Džensa, spilvenos gulēdama, atpūtināja muguru, Mārnss sēdēja un skatījās tukšumā. Viņa bija pārsteigta, aptverot, cik tas šķita nomierinoši un dabiski, vienkārši būt istabā kopā ar viņu. Nebija vajadzības runāt. Viņi varēja vienkārši būt. Nekāda žetona, nekāda biroja. Divi cilvēki.

„Jūs jau pie mācītāja neejat, vai ne?” beidzot jautāja Mārnss. „Nē,” viņa pašūpoja galvu. „Un jūs?”

„Neesmu bijis. Bet sāku par to domāt.”

„Holstons?”

„Daļēji.” Viņš noliecās uz priekšu un ar plaukstām berzēja augšstilbus, it kā izspiezdams no tiem sāpes. „Es gribētu dzirdēt, kas viņiem sakāms par to, kurp devusies viņa dvēsele.”

„Tā joprojām ir ar mums,” teica Džensa. „Katrā ziņā viņi tā teiktu.” „Un kā jums šķiet?”

„Man?” Viņa piecēlās no spilveniem un atspiedās pret elkoni, vērodama, kā viņu vēroja Mārnss. „Es patiešām nezinu. Esmu pārāk aizņemta, lai domātu par tādām lietām.”

„Kā jums liekas, vai Donalda dvēsele joprojām ir šeit ar mums?” Džensa juta, ka nodreb. Viņa nevarēja atcerēties pēdējo reizi, kad kāds pieminējis viņa vārdu.

„Viņa nav starp mums ilgāk nekā viņš bijis mans vīrs,” viņa teica. „Ilgāk esmu bijusi precējusies ar viņa rēgu nekā viņu pašu.”

„Neliekas, ka tā runāt būtu pareizi.”

Džensa pavērās lejup uz gultu, pasaule kļuva miglaina. „Nedomāju, ka viņam būtu iebildumu. Un, jā, viņš joprojām ir ar mani. Katru dienu viņš mani motivē būt par labu cilvēku. Jūtu, ka viņš mani visu laiku vēro.”

„Es arī,” teica Mārnss.

Džensa paskatījās augšup un ieraudzīja, Mārnsu viņu cieši vērojam.

„Vai domājat, ka viņš būtu gribējis, lai esat laimīga? Es domāju, visās jomās?” Viņš pārtrauca berzēt kājas un vienkārši sēdēja, rokas uz ceļiem salicis, līdz bija spiests novērsties.

„Jūs bijāt viņa labākais draugs,” Džensa teica. „Kā jums liekas, ko viņš būtu gribējis?”

Viņš paberzēja seju un lūkojās uz aizvērtajām durvīm, kamēr pa gaiteni, grīdai rībot, aizskrēja kāds smejošs bērns. „Es domāju, viņš tikai to vien gribēja — lai jūs būtu laimīga. Tāpēc viņš jums bija īstais.”

Kamēr Mārnss bija novērsies, Džensa izslaucīja acis un izbrīnīta lūkojās uz saviem mitrajiem pirkstiem. „Kļūst vēls,” viņa teica. Viņa aiz-rāpās līdz mazās gultas malai un pasniedzās pēc saviem zābakiem. Pie durvīm viņu gaidīja soma un spieķis. „Un es domāju, ka jums ir taisnība. No rīta droši vien nedaudz smelgs, bet ar laiku es jutīšos spēcīgāka.”

12

Otrajā un pēdējā dienā, kad viņi kāpa lejup elevatora dziļumos, nepierastais pamazām kļuva pats par sevi saprotams. Lielo vītņu kāpņu klaudzēšana un dunēšana kļuva ritmiska. Džensa beidzot varēja aizmirsties domās un nomoda sapņos tik viegli, ka paveroties uz stāvu numuriem — septiņdesmit divi, astoņdesmit četri — varēja pabrīnīties, kur palicis ducis kāpņu posmu. Pat dīvainā sajūta viņas kreisajā celī bija pazudusi, un viņa nezināja, vai tā palikusi nejutīga no noguruma vai patiešām pārgājusi. Arī spieķi viņa nu izmantoja mazāk, sapratusi, ka tas viņu tikai aizkavē, jo bieži ieslīdēja un ieķērās starp pakāpieniem. Pasists padusē, tas šķita lietderīgāks. Kā vēl viens kauls viņas skeletā, kas saturēja kopā viņas ķermeni.

Dodoties garām deviņdesmitajam stāvam, kurā valdīja mēslojuma smaka un cūkas, un citi dzīvnieki, kas šos noderīgos atkritumus saražoja, Džensa pielika soli, izlaizdama plānoto apskati un pusdienas, vienīgi uz mirkli iedomādamās par mazo trusi, kas kaut kādā veidā bija izbēdzis no citas saimniecības, nepamanīts nonācis divdesmit stāvus augstāk un trīs nedēļas ēdis pilnu vēderu, kamēr puse elevatora brīnījusies, kur paliek raža.

Tehniski viņi jau bija elevatora dziļumā, kad sasniedza deviņdesmit septīto stāvu. Apakšējā trešdaļa. Tomēr, lai gan elevators bija matemātiski sadalīts trijās daļās, katrā no tām pa četrdesmit deviņiem stāviem, viņas prāts to tā neuztvēra. Simtais stāvs šķita labāks nošķī-rējs. Tas bija kā robežzīme. Kāpjot lejup, viņa skaitīja līmeņus, līdz ceļinieki bija sasnieguši pirmo kāpņu laukumu, kas apzīmēts ar trim cipariem, un apstājušies, lai atpūstos.

Viņa ievēroja, Mārnsu smagi elpojam, taču pati jutās lieliski. Dzīva un kā no jauna piedzimusi — tieši tā, kā bija cerējusi, šo ceļojumu uzsākot. Vakardienas tukšuma sajūtas, bailes un nogurums bija izgaisis. Palika vien mazs šaubu dūriens par to, ka šīs izjūtas varētu atgriezties, ka pāri plūstošā pacilātība būs īslaicīga un, ja viņa apstāsies

un par to padomās pietiekami ilgi, noskaņojums noplaks un atkal padarīs viņu nomāktu un drūmu.

Viņi sadalīja uz pusēm mazu maizes kukulīti, sēdēdami uz platā kāpņu laukuma režģu grīdas, ar elkoņiem atspiedušies pret margām un kājas šūpodami tukšumā, gluži kā divi bērni, kas aizlaidušies no stundām. Simtais stāvs bija pilns ar cilvēkiem, kas nāca un gāja bez mitas. Viss stāvs bija tirgus, vieta, kur tika mainītas preces — darbā nopelnītie žetoni tika iemainīti pret jebko citu, kas nepieciešams vai iekārots. Nāca un gāja strādnieki, kam cieši sekoja viņu ēnas. Ģimeņu locekļi sasaucās, lai nepazaudētu viens otru ņudzošajā pūlī. Tirgotāji sauca, reklamēdami labākos piedāvājumus. Durvis bija atstutētas, lai nekavētu nepārtraukto satiksmi, ļaujot smaržām un skaņām izplūst ārā līdz pat kāpņu laukumam, kas bija divtik lielāks nekā pārējie un kā grīda drebēja no aizrautīgās kustības.

Džensa tīksminājās par pūļa sniegto anonimitāti. Viņa iekodās savā kukulītī, izbaudīdama no rīta ceptās maizes svaigumu un jutās kā cits cilvēks. Jaunāks cilvēks. Mārnss nogrieza viņai gabaliņu siera un ābola šķēli un saspieda tās kopā. Pasniedzot to, viņu rokas saskārās. Pat maizes drupatas viņa ūsās bija daļa no šī perfektā mirkļa.

„Esam krietni apsteiguši savu plānu,” teica Mārnss un nokoda kumosu ābola. Tas bija tikai patīkams novērojums. Kā atzinīgs uzsitiens pa viņu vecajām mugurām. „Tā vien rādās, ka simt četrdesmito sasniegsim līdz vakariņu laikam.”

„Tagad vairs nebaidos kāpt augšup,” teica Džensa.

Viņa iebāza mutē pēdējos siera un ābola gabalus un apmierināti košļāja. Džensa nosprieda, ka pa ceļam viss garšoja labāk. Vai arī patīkamā sabiedrībā, vai arī klausoties mūziku, kas nāca no tirgus dziļumiem, kur kāds ubags, trinkšķinot savu havajiešu ģitāru, pārspēja pūļa murdoņu.

„Kādēļ mēs nenokāpjam lejā biežāk?” viņa jautāja.

Mārnss noņurdējās. „Jo jākāpj simts stāvus zemāk? Turklāt mums ir skats, atpūtas telpa, Kipera bārs. Cik daudz šejienes cilvēku nāk uz kaut vienu no tiem biežāk nekā reizi pāris gados?”

Džensa gremoja gan šo domu, gan pēdējo maizes kumosu.

„Vai jums liekas, ka tas ir dabiski? Neaizmaldīties pārāk tālu no mūsu dzīvesvietas?”

„Nesaprotu,” Mārnss ieteicās, košļādams ēdienu.

„Iedomājieties, ņemiet vērā, tikai hipotētiski, ka tajos senajos virszemes elevatoros, kas redzami virs uzkalniem, dzīvoja cilvēki! Jums taču nešķiet, ka viņi tik maz pārvietojās? Ka palika tajā pašā elevatorā? Nekad neaizklīda līdz šejienei vai simts stāvus augšup vai lejup?”

„Es par to nedomāju,” teica Mārnss. Džensa uztvēra to kā mājienu, ka arī viņai nevajadzētu par to domāt. Dažkārt nebija iespējams zināt, ko drīkstēja teikt par ārpasauli, bet ko bija labāk paturēt pie sevis. Sīs bija precētu pāru sarunas. Varbūt viņu bija ietekmējusi pastaiga un vakar kopā pavadītā diena. Vai varbūt viņa bija tikpat uzņēmīga pret pēctīrīšanas reibumu kā visi pārējie. Pret šo sajūtu, ka dažus likumus varēja neuztvert tik nopietni, ļauties pāris kārdinājumiem, aizbildinoties ar noņemto spriedzi elevatorā, pavadīt mēnesi, tīksmi grozoties paša ādā.

„Vai iesim?” Mārnsam beidzot ēst maizi, jautāja Džensa.

Viņš pamāja, abi piecēlās un savāca savas mantas. Kāda garāmgājēja pagriezās un paskatījās, sejā uz mirkli bija redzams, ka viņa atpazina gājējus, bet tad viņa pagriezās, lai panāktu savus bērnus.

Džensa nodomāja, ka te lejā valdīja cita pasaule. Pārāk ilgi viņa nebija apmeklējusi elevatora dziļāko daļu. Un, pat soloties sev, ka tas vairs neatkārtosies, viņa juta — kā sarūsējusi mašīna, kas izjuta savu vecumu — šis ceļojums viņai būs pēdējais.

STĀVI tuvojās un atkal attālinājās. Zemākie dārzi, lielā saimniecība simt trīsdesmitajos, asā ūdens attīrīšanas stacijas smaka zem tiem. Džensa aizmirsās domās, atcerēdamās vakardienas sarunu ar Mārnsu, šo domu, ka Donalds bija dzīvojis viņai līdzās ilgāk atmiņās nekā īstenībā; viņi nonāca pie vārtiem simt četrdesmitajā.

Viņa pat nebija pamanījusi izmaiņas satiksmē, ka nu pa kāpnēm pārsvarā kursēja cilvēki tērpti zilos džinsa kombinezonos un nesēji, kas vairāk nesa rīkus un detaļas, nevis apģērbu, pārtiku vai personiskus sūtījumus. Taču pūlis pie vārtiem norādīja viņai, ka viņa ieradusies Mehānikas nodaļas augšējos līmeņos. Pie ieejas pulcējās strādnieki vaļīgos, zilos kombinezonos, ko izraibināja mūžveci pleķi. I )žensa gandrīz varēja uzminēt viņu profesijas pēc darbarīkiem, ko viņi nesa. Tuvojās pievakare, un viņa nosprieda, ka vairums strādnieku atgriezās mājās no remontdarbiem, ko veikuši dažādās elevatora daļās. Viņu satrieca doma par to, ka šie cilvēki kāpa augšup tik daudz stāvus un pēc tam vēl tur strādāja. Un tad viņa atcerējās, ka grasījās darīt to pašu.

Tā vietā, lai izmantotu savu posteni vai Mārnsa pilnvaras, viņi gaidīja rindā, kamēr strādnieki reģistrējās pie vārtiem. Nogurušajiem cilvēkiem atzīmējoties pie vārtiem un atskaitoties par darba stundām un paveikto, Džensa domāja par laiku, ko velti iztērējusi garajā kāpienā lejup, apcerot savu dzīvi — laiku, ko viņai būtu vajadzējis izmantot, pārdomājot taktikas, kā iepatikties šai Džuljetai. Rindai leni slīdot uz priekšu, viņa juta vēderu nervozi saraujamies. Strādnieks pirms viņiem, parādīja savu identifikācijas karti. Mehānikas nodaļas pārstāvjiem tā bija zila. Viņš uzskribelēja savu informāciju uz apputējušas tāfeles. Pienākot viņu kārtai, abi izgāja caur ārējiem vārtiem un parādīja savas zeltītās identifikācijas kartes. Stacijas sargs pacēla uzacis un tad šķita, atpazīstam mēru.

„Jūsu godība,” viņš teica un Džensa viņa teikto neizlaboja. „Negaidījām jūs šajā maiņā.” Viņš pamāja ar viņu ID kartēm, lai atbrīvotu ceļu un pasniedzās pēc krīta gabaliņa. „Ļaujiet man!”

Džensa noskatījās, kā viņš pagrieza tāfeles otru pusi un rūpīgi uzrakstīja viņu vārdus, rokai pakāpeniski kļūstot baltākai no vecās krīta kārtas putekļiem. Par Mārnsu viņš vienkārši uzrakstīja „Šerifs”, un atkal Džensa neiebilda.

„Es zinu, ka viņa mūs gaidīja uz vēlāku laiku,” Džensa teica, „bet, vai būtu iespējams tikties ar Džuljetu Nikolsu jau tagad?”

Stacijas sargs pagriezās un palūkojās uz digitālo pulksteni sev aiz muguras; tas rādīja pareizu laiku. „Viņa strādās pie ģeneratora vēl veselu stundu. Pazīstot viņu, varbūt pat divas. Jūs varētu iet uz ēdnīcu un pagaidīt.”

Džensa paskatījās uz Mārnsu, kas paraustīja plecus. „Gluži vēl izsalcis neesmu,” viņš teica. „Kā būtu, ja mēs apraudzītu viņu darba vietā? Būtu jauki redzēt, ar ko viņa nodarbojas. Mēs patiešām centīsimies netraucēt.”

Sargs paraustīja plecus. „Jūs esat mērs. Nevaru jums atteikt.” Viņš norādīja ar krīta gabalu uz gaiteņa otru galu, aiz vārtiem rindā gaidošie cilvēki nepacietīgi mīņājās. „Runājiet ar Noksu! Viņš dabūs jums kādu, kas novedīs lejā.”

Mehāniskās vadītāju bija grūti nepamanīt. Nokss pilnībā aizpildīja lielāko kombinezonu, kādu Džensa jebkad bija redzējusi. Viņa prātoja vai papildu džinsa auduma metri izmaksājuši viņam vairāk žetonu, un kā šis vīrs pamanījās uzturēt tādu vēderu pilnu. Kuplā bārda padarīja viņu vēl iespaidīgāku. Nebija iespējams noteikt, vai viņiem tuvojoties, viņš smaidīja vai viebās. Nokss tur stāvēja nekustīgs kā betona siena.

Džensa izskaidroja, kādēļ viņi nākuši. Mārnss sasveicinājās, un viņa saprata, ka abi noteikti tikušies, kamēr viņš pēdējo reizi viesojies lejā. Nokss klausījās, pamāja un tad ieaurojās tik rupjā balsī, ka nebija iespējams izšķirt vārdus. Taču kādam tie kaut ko nozīmēja, jo viņam aiz muguras iznira puišelis, tāds kā nedaudz apbružājies, turklāt ar neparasti koši rudiem matiem.

„Novedšosteuzlejupiedžūlas,” Nokss norūca; pauzes starp vārdiem bija tikpat šauras kā sprauga bārdas ērkulī, kur vajadzēja būt viņa mutei.

Puika, pārāk jauns, lai būtu pat ēna, aicinot pamāja ar roku un aiztraucās prom. Mārnss pateicās Noksam, kas pat nepakustējās, un abi ceļabiedri devās nopakaļ zēnam.

Džensa redzēja, ka gaiteņi Mehāniskajā bija pat šaurāki nekā citur elevatorā. Caur tiem spiedās maiņu beigusī satiksme; betona bloki abpus gājējiem bija nogruntēti, bet ne krāsoti, un raupji berzās gar viņas plecu. Virs galvas atklājās paralēlas un savītas caurules un izolācijas vadi. Džensa juta vēlēšanos pieliekties par spīti brīvajai vietai virs galvas; viņa ievēroja, ka daudzi no augumā garākajiem strādniekiem staigāja saliekušies. Gaismas pie griestiem bija blāvas un atstatu viena no otras, radot nepārvaramu sajūtu, ka tunelis ievijas arvien dziļāk un dziļāk pazemē.

Jaunā ēna ar rudajiem matiem veda viņus garām vairākiem pagriezieniem, šķietami ierastā pārliecībā par ejamo ceļu. Viņi nonāca pie kāpnēm — taisnstūrainām, no kurām, ejot uz leju, varēja nogriezties pa labi — un nokāpa vēl divus līmeņus zemāk. Viņiem kāpjot, 1 )žensa dzirdēja, kā pieņemas spēkā no kaut kurienes skanoša dārdoņa. Pametuši kāpnes simt četrdesmit otrajā, viņi pagāja garām kādai dīvainai iekārtai, kas atradās plašā, atklātā telpā gaiteņa galā. Tērauda roka vairāku cilvēku garumā kustējās augšup un lejup, caur betona grīdu dzīdama milzīgu virzuli. Džensa palēnināja gaitu, lai pavērotu tās ritmisko riņķošanu. Gaiss oda pēc kaut kā ķīmiska, kaut kā puvuša. Viņa nevarēja noteikt, kas tas bija.

„Vai šis ir ģenerators?”

Mārnss iesmējās aizbildnieciskos, vien vīriešiem raksturīgos smieklos.

„Tas ir sūknis,” viņš teica. „Naftas urbums. Pateicoties tam, varat naktī lasīt.”

Ejot garām iekārtai, Mārnss paspieda viņas plecu, un Džensa uzreiz piedeva, ka viņš pasmējies par viņu. Viņa steidzās nopakaļ Mārnsam un Noksa gados jaunajai ēnai.

„Troksni, ko dzirdat rada ģenerators,” sacīja Mārnss. „Sūknis pumpē naftu, apstrādes stacijā pāris stāvus zemāk viņi tai kaut ko izdara, un tad tā ir gatava dedzināšanai.”

Džensa par šeit notiekošo procesu zināja ļoti aptuveni, iespējams, no kādas komitejas sanāksmes. Jau atkal viņa bija pārsteigta par to, cik liela daļa elevatora viņai bija sveša, viņai, kam vismaz teorētiski vajadzēja to visu vadīt.

Viņiem tuvojoties gaiteņa galam, pieauga spēkā caur sienām dzirdamā, nepārtrauktā rūkoņa. Zēnam ar rudajiem matiem atgrūžot vaļā durvis, dārdoņa kļuva neizturama. Džensa baidījās iet tālāk, un pat Mārnss apstājās kā iemiets. Puika enerģiski māja, lai viņi dotos dziļāk, un Džensa piespieda sevi atraut pēdas no zemes un iet trokšņa virzienā. Pēkšņi viņai ienāca prātā, vai tikai viņi netika vesti ārā. Tā bija neloģiska un bezjēdzīga iedoma, radusies, iedomājoties visbīstamāko, iespējamo draudu, ar ko viņi varētu saskarties.

Viņa sekoja Mārnsam caur durvju aili, noslēpusies aiz viņa muguras, bet puika ļāva durvīm aizkrist ciet, iesprostojot viņus rēkoņas pārņemtajā telpā. Viņš paņēma bezvadu austiņas no statīva pie sienas. Džensa sekoja viņa paraugam un arī uzlika uz ausīm austiņas. Skaņa tika nobloķēta, to varēja just tikai krūtīs un nervu galos. Viņa brīnījās, kādēļ, kāda iemesla vadīti, strādnieki novietojuši austiņu statīvu aiz ieejas telpā nevis pirms tās.

Puišelis māja un teica kaut ko, bet viņi redzēja tikai lūpu kustības. Abi sekoja zēnam pa šauru eju, kas bija izklāta rievota tērauda plāksnēm. Telpas grīda atgādināja kāpņu laukumus pie katra elevatora stāva. Aiz ejas mestā līkuma viena tās siena izbeidzās, un tās vietā skatam atklājās margas, kas sastāvēja no trim horizontāliem stabiņiem. Otrā pusē rēgojās neaptverami milzīga iekārta. Tā bija tik liela kā mēra dzīvoklis un birojs salikti kopā. Sākumā šķita, ka tā bija nekustīga, nebija nekā, kas izskaidrotu satricināto gaisu, dunoņu, kas drebēja viņas krūtīs un skrēja pār ādu. Līdz brīdim, kad skatam atklājās iekārtas otrs gals, no kā slējās tērauda stienis, kas spēji rotēja un savienoja milzīgo iekārtu ar citu masīvu metāla mašīnu, no kā pret griestiem cēlās kabeļi, tik plati kā pieauguša vīra viduklis.

Spēks un enerģija telpā bija burtiski sataustāmi. Nonākuši pie otrās iekārtas gala, Džensa beidzot ieraudzīja pie tās strādājam vienu vienīgu stāvu. Jauneklīga izskata sievieti kombinezonā ar ķiveri galvā, no tās vīdēja brūna bize — viņa atspiedās pret uzgriežņu atslēgu, kas bija gandrīz tikpat gara, ka pati strādniece. Salīdzinājums ar šo stāvu piešķīra mašīnām šausminošus apmērus, tomēr neizskatījās, ka viņa no tām baidītos. Sieviete no visa spēka atspiedās pret uzgriezni, un viņas ķermenis bija šausminoši tuvu rēcošajam agregātam, atgādinot

Džensai senu bērnu pasaku, kurā pele izvilka ērkšķi no kāda izdomāta nezvēra, saukta par ziloni. Doma par to, ka šī mazā sieviete varēja salabot tāda apmēra mašīnu, šķita absurda. Taču Džensa skatījās, kā sieviete strādā, kamēr jaunā ēna izspruka caur vārtiem un pieskrēja pie viņas, lai paraustītu aiz kombinezona.

Sieviete neizbijās, pagriezās un samiedza acis, lai skaidrāk saskatītu Džensu un Mārnsu. Viņa noslaucīja pieri ar delnas virspusi, ar otru roku šūpodama uzgriežņa atslēgu, ko bija atslējusi pret plecu. Viņa paplikšķināja pajaunās ēnas rudo cekulu un devās viņiem pretī. Džensa ievēroja, ka sievietes rokas bija kalsnas, bet izteikti muskuļotas. Viņa nevalkāja apakškreklu, tikai zilu kombinezonu, kas bija piegriezts augstu virs krūtīm un atklāja tikai nelielu laukumu sviedros mirdzošas olīvkrāsas ādas. Viņas āda bija tikpat tumša kā dārzu darbiniekiem, kas strādāja zem fotosintēzes lampām, tomēr, ja ņemtu vērā viņas džinsa kombinezona stāvokli, tā varēja būt tumša arī no eļļām un netīrumiem.

Viņa apstājās netālu no Džensas un Mārnsa un pamāja ar galvu. Atpazinusi Mārnsu, viņa pasmaidīja. Roku viņa nesniedza, un Džensa par to bija pateicīga. Jaunā sieviete norādīja uz stikla nodalījuma durvīm, un tad pati devās to virzienā.

Mārnss kā kucēns sekoja viņai pa pēdām, Džensa cieši aiz viņa. Viņa pagriezās, lai pārliecinātos, ka neuzgrūdīsies ēnai, un redzēja, kā viņš, matiem liesmojot blāvajās ģeneratora telpas gaismās, aizsteidzas virzienā, no kura viņi bija atnākuši. Acīmredzot, viņa uzdevums šeit bija izpildīts.

Mazajā vadības telpā troksnis tika apslāpēts. Cieši aizverot biezās durvis, tas gandrīz izzuda. Džuljeta novilka savu ķiveri un ausu sargus un nometa tos uz plaukta. Džensa nedaudz pacēla savējos, lai pārbaudītu, dzirdot, ka rēkoņa pārvērtusies tālā dūkoņā, noņēma tos pavisam. Telpa bija šaura un pilna metāla virsmām ar mirgojošām gaismām — ko tādu mērs redzēja pirmo reizi. Džensai likās ļoti dīvaini, ka viņa bija arī šīs telpas mērs, telpas, par kā eksistenci viņa pat nebija zinājusi un ko pilnīgi noteikti nevarētu vadīt.

Kamēr zvanīšana Džensas ausīs norimās, Džuljeta pieregulēja dažas grozāmas pogas, vērodama, kā aiz stikla lodziņiem trīcēja mazās rādītāju bultiņas. „Man likās, mēs to darīsim rīt no rīta,” viņa teica, uzmanīgi koncentrējusies darbam.

„Mēs ieradāmies ātrāk nekā paši cerējām.”

„Džensa palūkojās uz Mārnsu, kas abās rokās bija saņēmis ausu sargus un neveikli mīņājās no vienas kājas uz otru.

„Prieks tevi atkal redzēt, Džūla!” viņš teica.

Džuljeta pamāja un pieliecās, lai caur biezo stikla rūti paskatītos uz gigantiskajām iekārtām tur ārā. Viņas rokas traucās pār lielo kontroles paneli nemaz neskatoties, pieregulējot lielus, melnus rokturus atbilstoši izbalējušām, baltām atzīmēm.

„Izsaku līdzjūtību par jūsu partneri,” Džuljeta teica, lūkodamās uz veselu lērumu rādītāju. Viņa pagriezās un lūkojās Mārnsam sejā; Džensa redzēja, ka zem sviedriem un putekļiem slēpjas skaistas sievietes seja. Tā bija kalsna un stingra, acis spodras. Viņai piemita ass prāts, ko varēja just jau pa gabalu. Un Džuljeta lūkojās uz Mārnsu ar visdziļāko līdzjūtību — starp viņas uzacīm iegūlās rieva. „Patiešām,” viņa teica. „Man ļoti žēl. Viņš likās tik labs cilvēks.”

„Vislabākais,” izmocīja Mārnss, balsij aizlūstot.

Džuljeta piekrītoši pamāja, norādīdama, ka nebija nepieciešams vēl jebko piebilst. Viņa pagriezās pret Džensu.

„Vibrācija, ko jutāt grīdā, mēr, tas ir savienojums, kas novirzījies tikai apmēram divus milimetrus. Ja šķiet, ka traki ir šeit, jums vajadzētu uzlikt rokas uz pārsega. Ne sekunde nepaies, un jūsu pirksti būs sakratīti nejutīgi. Paturēsiet ilgāk, un kauli sāks grabēt, it kā jūs juktu laukā.” Viņa pagriezās un iespraucās starp Džensu un Mārnsu, lai piespiestu milzīgu slēdzi, tad atkal pievērsās kontroles panelim. „Tagad iedomājieties, kas jāiztur tam ģeneratoram, tā kratoties visu laiku! Transmisijā zobi sāk griezties kopā, eļļā cirkulē mazas metāla skaidiņas kā smilšpapīra smiltis. Daudz nemaz nevajag, lai viss tērauds eksplodētu un mums būtu vien tik elektrības, cik spēj atgremot rezerves.” Džensa noelsās.

„Vai pasaukt kādu palīgā?” jautāja Mārnss.

Džuljeta iesmējās. „Tas nav nekas jauns vai citādāks kā jebkurā citā maiņā. Ja rezerves ģenerators netiktu izjaukts pa rezerves daļām, un mēs varētu vienu nedēļu ražot pusi pašreizējā enerģijas daudzuma, es varētu pavilkt to uzmavu, noregulēt stiprinājumus, un viņš man griestos kā vilciņš.” Viņa pameta skatienu uz Džensu. „Bet, tā kā mums ir norādīts bez pārtraukuma strādāt uz pilnu jaudu, tas nenotiek. Tāpēc es turpināšu aizšaut aizbīdņus, kamēr vien tie mēģinās atnākt vaļā, un mēģināšu šeit piemeklēt pareizos apgriezienus, lai uzturētu to pie dzīvības.”

„Man nebija ne jausmas, kad parakstīju to pavēli...”

„Un man jau likās, ka savu ziņojumu uzrakstīju pietiekami vienkāršā valodā, lai tas taptu skaidrs,” teica Džuljeta.

„Pēc cik ilga laika šī avārija notiks?”

Džensa pēkšņi aptvēra, ka viņa neintervēja šo sievieti. Prasības tika vērstas pretējā virzienā.

„Pēc cik ilga?” Džuljeta pasmējās un papurināja galvu. Viņa noregulēja pēdējo rādītāju un, rokas uz krūtīm sakrustojusi, pagriezās pret viņiem. „Tas var notikt tūlīt. Tas var notikt pēc simt gadiem. Galvenais ir — tas notiks, un mums ir visas iespējas to novērst. Mērķim nevajadzētu būt uzturēt to dūcošu, kamēr dzīvi esam mēs — viņa lūkojās tieši uz Džensu — vai kamēr beidzas mūsu termiņš amatā. Ja mērķis nav visa mūžība, tikpat labi varam kravāt mantiņas jau tagad.”

Džensa ievēroja, kā, dzirdot šos vārdus, Mārnss saspringa. Viņa juta pašas ķermeņa reakciju — pār ādu pārskrēja auksti drebuļi. Pēdējais teikums bija bīstami tuvs nodevībai. Metafora to glāba tikai daļēji.

„Es varētu pasludināt elektroenerģijas atslodzes dienu,” ieminējas Džensa.

„Mēs varētu to veltīt tīrītāju piemiņai.” Viņai šī ideja iepatikās. „Tās laikā varētu paveikt vairāk nekā tikai jūsu iekārtu apkopi. Mēs varētu...”

„Labu veiksmi piedabūjot IT izslēgt savus sūdus,” viņu pār-l rauca Džuljeta. Viņa ar delnas virspusi noslaucīja zodu un noslaucīja roku kombinezonā. Tad paskatījās uz netīrumiem, kas rotāja viņas džinsa ietērpu. „Piedodiet par izteicieniem, mēr!”

Džensa gribēja atbildēt, ka tas nekas, bet šīs sievietes attieksme un tvēriens viņai pārāk atgādināja sevi jaunībā — personu, ko viņa gandrīz nespēja atcerēties. Jaunu sievieti, kas neizplūda pieklājības frāzēs un dabūja, ko gribēja. Viņa attapās, ka lūkojās uz Mārnsu. „Kādēļ izceļat tieši viņu nodaļu? Es domāju, elektrības dēļ.”

Džuljeta iesmējās un nolaida rokas. Viņa pameta rokas pret griestiem. „Kāpēc? Tāpēc, ka IT pieder, cik, trīs stāvi no simt četrdesmit četriem? Bet viņi iztērē vairāk nekā ceturtdaļu visas mūsu saražotās enerģijas. Es varu izrēķināt jūsu vietā...”

„Būs jau labi.”

„Un neesmu dzirdējusi, ka kaut viens serveris kādreiz būtu kādu pabarojis, izglābis kādam dzīvību vai aizlāpījis caurumu kāda biksēs.” Džensa smaidīja. Pēkšņi viņa redzēja, kas Mārnsam šajā sievietē patika. Viņa arī zināja, kas viņam bija paticis jaunajā Džensā, pirms tā apprecēja viņa labāko draugu.

„Un ja nu šīs nedēļas laikā IT varētu paši veikt kādus apkopes darbus? Varbūt tas nostrādātu?”

„Man likās, mēs nācām lejā, lai nolīgtu viņu citā amatā,” Mārnss norūca.

Džuljeta pameta skatienu uz viņu. „Un man likās, es teicu jums vai jūsu sekretārei, lai nepūlaties. Nav jau tā, ka man būtu kādi iebildumi pret to, ko darāt, bet es esmu vajadzīga šeit lejā.” Viņa pacēla roku un skatījās uz kaut ko, kas bija aplikts ap plaukstas locītavu. Tas bija laikrādis. Taču viņa to pētīja tā, it kā tas joprojām darbotos.

„Klau, es ar prieku parunātos vēl kādu brīdi!” Viņa paskatījās uz Džensu. It sevišķi, ja varat nodrošināt to elektrības atslodzes dienu, bet man vēl šis tas jāpieregulē un jau tagad strādāju virsstundas. Nokss satrakojas, ja nostrādāju par daudz lieku maiņu.”

„Mēs nemaisīsimies jums pa kājām,” teica Džensa. „Vēl neesam pavakariņojuši, tāpēc varbūt varam ar jums parunāt vēlāk? Kad esat izrakstījusies un sakopusies?”

Džuljeta palūkojās uz sevi, it kā lai pārbaudītu, vai viņai vispār vajadzētu sakopties.

„Jā, protams,” viņa noteica. „Vai viņi jūs izmitinās kopmītnēs?”

Mārnss pamāja.

„Labs ir. Vēlākjūs atradīšu. Un neaizmirstiet austiņas!” Viņa norādīja uz savām ausīm, ieskatījās Mārnsam acīs, pamāja un tad atgriezās pie darba, liekot saprast, ka saruna, vismaz pagaidām, bija galā.

13

Līdz ēdnīcai Mārnsu un Džensu pavadīja Marks, mehāniķis, kas tikko bija beidzis otro maiņu. Likās, ka Mārnss jūtās apvainots par to, ka viņiem piešķirts pavadonis. Vietniekam piemita vīriešiem izteiktā tieksme izlikties, ka pilnīgi skaidri zināja, kur atradās, pat ja tā nebija. Mēģinādams to pierādīt, Mārnss gāja pāris soļus viņiem pa priekšu, apstādamies pie katra krustojuma, jautājoši norādot vienā vai otrā virzienā, liekot Markam smejot norādīt pareizo ceļu.

„Bet te viss izskatās vienādi,” Mārnss norūca, turpinādams iet pa priekšu.

Džensa smējās par vīrišķīgo izrādīšanos un nesteidzīgi izklaušināja jauno mehāniķi, kas, kā izrādās, strādāja Džuljetas maiņā. Viņš smaržoja pēc elevatora dziļumiem; šī smarža pavadīja katru mehāniķi, kas nāca augšā salabot kaut ko viņas kabinetos. Šis sajaukums dzima viņu darbā — sviedru, eļļas un nenosakāmas ķīmijas aromāts, taču Džensa bija iemācījusies to neņemt vērā. Viņa redzēja, ka Marks bija labsirdīgs un uzmanīgs cilvēks, kas saņēma viņu aiz rokas ikreiz, kad garām strauji aiztraucās ratiņi, pilni ar grabošām detaļām, un kas sveicināja katru, ko viņi satika krēslainajos gaiteņos, kā griestos vīdēja apaļas caurules un nokarājās vadu mudžekļi. Džensa nodomāja, ka viņš bija krietnāks nekā citi līdzcilvēki. Viņš izstaroja pārliecību par sevi. Un pat tumsa nevarēja aizēnot viņa smaidu.

„Cik labi jūs pazīstat Džuljetu?” viņa jautāja, kolīdz grabošie rati vairs nebija dzirdami.

„Džūlu? Pazīstu viņu kā māsu. Mēs visi šeit lejā esam viena liela ģimene.”

Viņš to pateica tā, it kā uzskatītu, ka pārējā elevatora daļā tā nebūtu. Pie nākamā krustojuma Mārnss viņiem priekšā kasīja pakausi un šoreiz virzienu uzminēja pareizi. Sapulcējušies pie stūra, kas veda pretējā virzienā, iesmējās pāris mehāniķu. Tie ar Marku pārmija dažus vārdus, kas Džensai izklausījās pēc kādas svešas valodas. Viņai radās aizdomas, ka, iespējams, Markam bija taisnība, iespējams, elevatora dziļumos viss notika citādāk. Likās, ka cilvēki šeit lejā neslēpa savus viedokļus un izjūtas, bet gan teica tieši to, ko domāja, gluži kā caurules un vadi, kas malu malās vijās atklāti un kaili.

„Uz šejieni,” teica Marks, pār plašu zāli norādīdams virzienā, no kura plūda sarunu skaņas un nažu, un dakšiņu švīksti pa metāla šķīvjiem.

„Vai ir kas tāds, ko jūs mums varētu pastāstīt par Džūlu?” jautāja Džensa. Viņa uzsmaidīja Markam, kad viņš pieturēja durvis un palaida viņu pa priekšu. „Kaut kas tāds, ko jūsuprāt, mums vajadzētu zināt?” Abi sekoja Mārnsam vairāku tukšu sēdvietu virzienā. Virtuves personāls šaudījās pa zāli, pasniegdams ēdienu, nevis likdams mehāniķiem stāvēt pēc tā rindās. Vēl pirms viņi bija iekārtojušies uz izsēdētajiem alumīnija soliem, parādījās zupas bļodas, ūdens glāzes ar burbuļojošām laima šķēlītēm un maizes gabaliem, kas, nolauzti no klaipiem, tika nolikti tieši uz apskrambātās galda virsmas.

„Vai gribat, lai galvoju par viņu?” Marks apsēdās un pateicās būdīgajam vīram, kas izdalīja viņu porcijas un karotes. Džensa lūkojās pēc salvetes, bet tad ievēroja, ka vairums strādnieku izmantoja netīrās lupatas, kas karājās tiem pār plecu vai no krūšu kabatām.

„Vienkārši kaut ko interesantu,” viņa teica.

Mārnss pētīja savu maizi, paostīja to un iemērca vienu stūri zupā. Pie blakus galda eksplodēja smiekli kāda joka vai stāsta iespaidā.

„Es zinu to, ka viņa var paveikt jebkuru darbu, kas viņai uzdots. Vienmēr ir varējusi. Bet pieņemu, ka man nevajag jūs pierunāt darīt kaut ko, ja jau tāpat esat veikuši tik tālu ceļu. Šķiet, ka esat jau izlēmuši.”

Viņš iemalkoja karoti zupas. Džensa pacēla savu galda piederumu un redzēja, ka tas bija apskrambāts un ieliekts, karotes ārmala saskrāpēta, it kā ar to kaut kas būtu grebts.

„Cik ilgi jūs viņu pazīstat?” jautāja Mārnss. Vietnieks košļāja savu izmirkušo maizi un varonīgi centās saplūst ar apkārtējo vidi un izskatīties, it kā šeit iederētos.

„Es piedzimu šeit lejā,” Marks viņiem teica, paceldams balsi, lai tā nepazustu ēdnīcas šķindoņā. „Kad uzradās Džūla, es ēnoju Elektriskajā. Viņa bija gadu jaunāka par mani. Domās devu viņai divas nedēļas, pirms viņa lūgsies, lai varētu tikt no šejienes prom. Esam pieredzējuši prāvus pulkus cilvēku, kas aizmūk vai tiek novirzīti citur, sīkie no vidus līmeņiem, kas iedomājas, ka šeit problēmas viņus neatradīs...”

Viņš aprāvās, acīm iedegoties, kad blakus Mārnsam galda otrā pusē klusi apsēdās kāda kautrīga sieviete. Jaunpienācēja noslaucīja savā lupatā rokas, iebāza to krūšu kabatā un pieliecās, lai noskūpstītu Marku uz vaiga.

„Mīļā, atceries šerifa vietnieku Mārnsu?” Marks viegli norādīja uz Mārnsu, kas ar plaukstu slaucīja ūsas. „Sī ir mana sieva Sērlija.” Viņi sarokojās. Tumšie traipi uz Sērlijas pirkstu kauliņiem šķita nenotīrāmi, tetovējums, kas liecināja par viņas darbu.

„Un mūsu mērs. Sī ir Džensa.” Arī abas sievietes sarokojās. Džensa pie sevis priecājās, ka varējusi atbildēt uz stingro rokasspiedienu, neuztraucoties par eļļainajām plaukstām.

„Ļoti patīkami,” Sērlija teica. Viņa apsēdās. Iepazīstināšanas laikā nez no kurienes bija uzradies viņas ēdiens, zupas virsma vēl viļņojās, un no tās cēlās garaiņi.

„Vai izdarīts kāds noziegums, policista kungs?” nolauzdama gabaliņu maizes, Sērlija uzsmaidīja Mārnsam, liekot saprast, ka tas bija joks.

„Viņi atnākuši pierunāt Džūlu, lai tā kopā ar viņiem pārceļas uz augšu,” savai sievai teica Marks, un Džensa ievēroja, ka viņš bija pacēlis vienu uzaci.

„Vēlu veiksmi,” viņa noteica. „Ja tā meitene pārcelsies kādu līmeni, tad tas būs lejā uz raktuvēm.”

Džensa gribēja jautāt, ko viņa ar to domājusi, bet Marks pagriezās un turpināja savu stāstu.

„Tātad, kad viņa uzradās, es strādāju Elektriskajā...”

„Tu garlaiko viņus ar stāstiem par savām ēnu dienām?” jautāja Sērlija.

„Es viņiem stāstu par Džūlas ierašanos šeit.”

Viņa sieva pasmaidīja.

„Tolaik es mācījos vecā Voka pakļautībā. Tas bija toreiz, kad viņš vēl staigāja apkārt, šad un tad kaut kur devās un kaut ko darīja...” „Ak, jā, Vokers!” Mārnss pakratīja karoti Džensas virzienā. „Zelta rokas cilvēkam. Nekad nepamet savu darbnīcu.”

Džensa pamāja, cenzdamās izsekot stāstam. Daži no blakus galda līksmotājiem piecēlās, lai dotos prom. Sērlija un Marks sveicinot pamāja un pārmija pāris vārdus ar viņiem, un tad atkal pievērsās blakussēdētājiem.

„Kur es paliku?” Marks jautāja. „Ak, jā, tātad, pirmoreiz Džūlu satiku, kad viņa ieradās Voka darbnīcā ar kaut kādu sūkni!” Marks iemalkoja no savas ūdens glāzes. „Viena no pirmajām lietām, ko viņi tai lika darīt, turklāt paturiet prātā, ka tā bija tikai maza meitene, ja? Divpadsmit gadus veca. Tieva kā skals. Tikko atnākusi no vidienes vai augstāka līmeņa.” Viņš atmeta ar roku, it kā „tur augšā” viss būtu viens un tas pats. „Viņi bija likuši viņai vilkt tos milzīgos sūkņus augšā pie Voka, lai viņš pārtītu motoru spoles — praktiski attītu turpat divus kilometrus stieples un satītu to atkal atpakaļ.” Marks pārtrauca un iesmējās. „Pareizāk sakot, lai viņš liktu visu darbu izdarīt man. Saprotiet, tā ir tāda kā iniciācija! Visi taču liek savām ēnām kaut ko tādu darīt, vai ne? Lai mazliet aplauztu spārniņus?”

Ne Džensa, ne Mārnss nepakustējās. Marks paraustīja plecus un turpināja. „Lai nu kā, šie sūkņi ir smagi, vai saprotat? Tie droši vien svēra vairāk nekā viņa pati. Varbūt pat divreiz vairāk. Un viņai tās uzpariktes kaut kā bija jāiedabū ratos un augšā pa četriem kāpņu posmiem...”

„Pagaidiet! Kādā veidā?” Džensa jautāja, mēģinot iztēloties šāda vecuma meiteni stumjam metāla blāķi, kas par viņu smagāks divas reizes.

„Nav svarīgi. Trizuļi, virves, kukuļošana — kā vien vēlas. Tur jau tā sāls, vai saprotat? Un šie bija viņai atlikuši desmit sūkņus, ko piegādāt...”

„Desmit,” Džensa atkārtoja.

„Jā, un to starpā varbūt divi, ko tiešām bija jāpārtin,” piebilda Sērlija.

„Ja vispār kāds,” smējās Marks. „Tā nu mēs ar Voku slēdzām derības uz to, cik ilgi būs jāgaida, pirms viņai piegriezīsies un muks atpakaļ pie sava vecā.”

„Es devu viņai nedēļu,” sacīja Sērlija.

Marks maisīja savu zupu un papurināja galvu. „Galvenais — pēc tam, kad viņa darbu paveica, nevienam no mums nebija ne jausmas, kā viņa to izdarījusi. Tikai pēc vairākiem gadiem viņa mums izstāstīja.” „Mēs sēdējām tur pie tā galda,” norādīja Sērlija. „Savu mūžu nebiju tik gardi smējusies.”

„Ko viņa jums izstāstīja?” jautāja Džensa. Viņa bija aizmirsusi par zupu. Garaiņi no tās jau labu laiku necēlās.

„Skaidrs bija tas, ka tonedēļ pārtinu desmit sūkņu spoles. Visu šo laiku gaidīju, ka viņa salūzīs. Pat cerēju uz to. Mani pirksti bija jēli. Nevarēja būt, ka viņa varējusi pārbīdīt tos visus.” Marks šūpoja galvu. „Nu nevarēja tā būt! Bet es turpināju tīt, viņa turpināja tos vilkt prom un pēc brītiņa stiept atkal jaunus vietā. Sešās dienās apstrādājām visus desmit. Mazā puņķu tapa devās pie Noksa, kas toreiz bija tikai maiņas vecākais, un prasīja, vai drīkst paņemt brīvu dienu.”

Sērlija pētīja savu zupu un smējās.

„Gan jau viņa bija dabūjusi kādu, kas varēja palīdzēt,” teica Mārnss. „Kādam droši vien palika viņas žēl.”

Marks izslaucīja acis un nošūpoja galvu. „Ak, pie velna, nē! Kāds būtu redzējis, būtu kaut ko teicis. It sevišķi, ja gribēja zināt Nokss. Vecais gandrīz uzsprāga, prasīdams, ko viņa izdarījusi. Džūla vienkārši tur stāv, mierīga kā tukša baterija, un rausta plecus.”

„Kā viņa to izdarīja?” Džensa jautāja. Nu viņa mira aiz ziņkāres. Marks pasmaidīja. „Viņa pārvietoja tikai vienu sūkni. Gandrīz izlaida garu, stiepdama to augšā, bet pārvietoja tikai vienu.”

„Jā, un tu to pārtini desmit reizes,” teica Sērlija.

,,Ei, tev man tas nav jāstāsta!”

„Pag’!” Džensa pacēla roku. „Bet kā tad pārējie?”

„Sataisīja pati. Es vainoju Voku, kas nevarēja vien rimties pļāpāt, kamēr viņa tajā pirmajā vakarā slaucīja darbnīcu. Viņa uzdeva dažādus jautājumus, izprašņāja mani un skatījās, kā strādāju pie tā pirmā sūkņa. Kad pabeidzu, viņa aizstūma sūkni pa gaiteni, nemaz nedomāja to nest pa kāpnēm lejā un ar visiem ratiem noglabāja krāsu noliktavā. Tad viņa nogāja lejā, ņēma nākamo sūkni un ievilka to darbarīku glabātavā aiz stūra. Visu nakti pavadīja tur, mācīdamās, kā pārtīt motoru.”

,,Ā!” Džensa novilka, saprazdama, no kuras puses vējš pūš. „Un nākamajā rītā viņa jums atveda iepriekšējās dienas sūkni, kas bija noslēpts turpat aiz stūra.”

„Tieši tā. Tad viņa devās četrus līmeņus zemāk un pārtina vara stiepli, kamēr es augšā darīju to pašu.”

Mārnss izplūda smieklos un uzsita pa galdu tā, ka bļodas un maize salēcās.

„Tonedēļ dienā vidēji pārtinu divus motorus, un tas ir zvērīgs ātrums.”

„Tehniski tas bija tikai viens motors,” smiedamās norādīja Sērlija. „Jā. Turklāt viņa turējās man līdzi. Visus aizstūma atpakaļ pie sava apmācību vadītāja, kad līdz termiņam bija atlikusi viena diena — tā, ko viņa palūdza brīvu.”

„Diena, ko viņa arī dabūja, ja pareizi atceros,” piebilda Sērlija. Viņa nošūpoja galvu. „Brīvdiena ēnai. Traks var palikt.”

„Kas ir galvenais — sākumā nebija pat paredzēts, ka šis uzdevums vispār tiks izpildīts.”

„Gudra meitene,” Džensa smaidīdama teica.

„Pārāk gudra,” novilka Marks.

„Un ko viņa pasāka savā brīvdienā?” jautāja Mārnss.

Marks ar pirkstu iebakstīja laima šķēli zem ūdens līmeņa un kādu brīdi to tur paturēja.

„Viņa pavadīja dienu pie mums ar Voku, slaucīdama un uzkopdama darbnīcu, prašņādama, kā te viss notiek, kur ved šie vadi, kā

ios

palaist vaļīgāk skrūves un kā tikt kaut kam klāt un tamlīdzīgi.” Viņš iedzēra ūdeni. „Domāju, tas, ko gribu jums pateikt, ir —ja gribat dot Džūlai darbu, esiet ļoti uzmanīgi!”

„Kādēļ?” jautāja Mārnss.

Marks palūkojās uz vadu un cauruļu mudžekli pie griestiem.

„Jo viņa darbu padarīs sasodīti labi. Pat, ja tā īsti to nemaz negaidīsiet.”

14

Pēc maltītes Šērlija un Marks pastāstīja viņiem, kā nokļūt līdz kopmītnēm. Džensa noskatījās, kā saskūpstās precētais pāris. Marks savu maiņu bija tikko beidzis, savukārt Sērlijai tā vēl tikai sāksies. Maltīte, ko viņi ēda kopā, vienam bija brokastis, bet otram — vakariņas. Džensa abiem pateicās par viesiem veltīto laiku un paslavēja ēdienu, tad kopā ar Mārnsu gāja prom no ēdnīcas, kas bija gandrīz tikpat skaļa kā ģeneratoru telpa, un pa līkumotiem gaiteņiem devās uz viņiem paredzētajām naktsmītnēm.

Mārnsam bija piešķirta vieta kopmītņu istabā, kas paredzēta jaunākajiem pirmās maiņas mehāniķiem. Viņam bija saklāta neliela saliekamā gulta, kas, kā Džensa pie sevis sprieda, bija kādu sprīdi par īsu. Ejot pa gaiteni gar kopmītnēm, varēja nokļūt līdz nelielajam dzīvoklītim, kas bija rezervēts Džensai. Abi izlēma gaidīt tur, sēdēja divatā, berzēdami sūrstošās kājas un apspriezdami, cik šeit lejā viss bija citādi, līdz pie durvīm atskanēja klauvējiens. Džuljeta tās pavēra un ienāca iekšā.

„Abi esat ielikti vienā istabā?” viņa pārsteigta jautāja.

Džensa iesmējās. „Nē, vietnieks gulēs kopmītņu istabā. Un arī man nebūtu bijis iebildumu gulēt tur pie pārējiem.”

„Aizmirstiet!” Džuljeta sacīja. „Iesācējus un ģimenes, kas atnākušas ciemos, viņi šeit izmitina visu laiku. Tas nav nekas īpašs.”

Džensa vēroja, kā Džuljeta paņēma mutē matu auklu, tad savāca no dušas joprojām mitros matus uz augšu un sasēja zirgastē. Viņai mugurā bija cits kombinezons, un Džensa nosprieda, ka traipi uz tiem bija neiztīrāmi, jo šis izskatījās mazgāts un gatavs jaunām darba stundām.

„Tātad, cik drīz mēs varētu izsludināt to enerģijas atslodzi?” 1 )žuljeta jautāja. Viņa beidza kārtot matus un, uz krūtīm sakrustotām rokām, ar muguru atspiedās pret sienu turpat pie durvīm. „Pieņemu, k a gribēsiet izmantot pēctīrīšanas perioda noskaņojumu, vai ne?”

„Cik drīz jūs varat sākt?” Džensa jautāja. Pēkšņi viņa saprata, ka vēlas šo sievieti par šerifu tādēļ, ka viņa šķita tik neaizsniedzama.

Džensa pameta skatienu uz Mārnsu un iedomājās, cik liela bija iespēja, ka viņa aizraušanās ar Džensu bija tās pašas motivācijas vadīta toreiz pirms daudziem gadiem, kad viņa bija jauna un kopā ar Donaldu.

„Varu sākt rīt,” Džuljeta teica. „Rezerves ģenerators līdz rītam būs ierindā. Šonakt varu nostrādāt vēl vienu maiņu, lai pārliecinātos, ka paplāksnes un virzuļu gredzeni...”

„Nē,” Džensa teica, pacēlusi roku. „Cik drīz varat sākt pildīt šerifa pienākumus?” Viņa rakājās pa atvērto somu, izklādama mapes uz gultas un meklēdama līgumu.

„Es esmu... Es domāju, ka to jau izrunājām. Es neesmu ieinteresēta strādāt par...”

„Tie izrādās vislabākie,” teica Mārnss. „Tie, kas nav ieinteresēti to darīt.” Viņš stāvēja Džuljetai pretī, ieāķējis īkšķus kombinezona kabatās un atspiedies pret vienu no mazā dzīvoklīša sienām.

„Man žēl, bet te lejā nav neviena, kas varētu tā vienkārši ieņemt manu vietu,” šūpodama galvu, teica Džuljeta. „Es nedomāju, ka jūs abi pilnībā saprotat visu, ko mēs darām...”

„Es nedomāju, ka jūs saprotat, ko darām mēs tur augšā,” Džensa viņu pārtrauca. „Vai, piemēram, to, kādēļ esat mums vajadzīga.”

Džuljeta atmeta galvu un iesmējās. „Klau, man te lejā ir iekārtas, ko jūs nekādā veidā...!”

„Un ko tās dod?” jautāja Džensa. „Ko šīs iekārtas dara?”

„Tās uztur visu šo sasodīto elevatoru pie dzīvības!” Džuljeta paziņoja. „Skābeklis, ko elpojat? To mēs te lejā pārstrādājam. Toksīni, ko izelpojat? Tos mēs iesūknējam atpakaļ zemē. Gribat, lai uzrakstu sarakstiņu ar visu, ko gatavojam no naftas? Katru plastmasas gabalu, katru drusku gumijas, visus šķīdinātājus un tīrītājus, un es pat nerunāju par enerģiju, ko tā saražo, bet par visu pārējo!”

„Un tomēr tas viss te jau bija pirms jūs piedzimāt,” norādīja Džensa.

„To nu es jums pateikšu, ka ilgi tas nebūtu izturējis. Ne jau tādā stāvoklī, kādā tas bija, kad atnācu.” Viņa atkal sakrustoja rokas un atspiedās pret sienu. „Nedomāju, ka saprotat, kādās nepatikšanās mēs luītu bez šīm iekārtām.”

„Un es nedomāju, ka jūs saprotat, cik aparāti ir bezjēdzīgi bez visiem šiem cilvēkiem.”

Džuljeta novērsās. Tā bija pirmā reize, kad Džensa redzēja, I )žuljetu izvairāmies no atbildes.

„Kādēļ jūs nekad neapciemojat savu tēvu?”

Džuljeta strauji pagrieza galvu un nu skatījās otrā sienā. Viņa atglauda no pieres atrisušu matu šķipsnu. „Ejiet, ieskatieties manā darba grafikā!” viņa teica. „Un pasakiet, kurā brīdī varu to paspēt!” Pirms Džensa paguva atbildēt, teikt, ka tā taču bija ģimene, ka laiku vienmēr varēja atrast, Džuljeta pagriezās un ieskatījās viņas sejā. „Jūs domājat, ka man nerūp cilvēki? Vai tā? Tādā gadījumā jūs kļūdāties. Man rūp katrs cilvēks šajā elevatorā. Un šie vīrieši un sievietes šeit lejā, aizmirstajos Mehāniskās stāvos, viņi ir mana ģimene. Viņus es apciemoju katru dienu. Vairākas reizes dienā dalos ar viņiem savā maizē. Mēs strādājam, dzīvojam un mirstam viens otram līdzās.” Viņa pievērsās Mārnsam „Vai tā nav? Jūs to esat redzējis.”

Mārnss neatbildēja. Džensa prātoja, vai nāvi viņa pieminējusi ar nolūku.

„Vai jautājāt viņam, kādēļ viņš nenāk apciemot mani?” Jo viņam laika ir gana. Tur augšā viņam neviena nav.”

„Jā, mēs viņu satikām. Likās, ka jūsu tēvs ir ļoti aizņemts cilvēks. Tikpat mērķtiecīgs kā jūs.”

Džuljeta novērsās.

„Un tikpat stūrgalvīgs.” Džensa atstāja dokumentus uz gultas un nostājās pie durvīm, tikai soli no Džuljetas. Viņa varēja sajust ziepju smaržu, kas plūda no jaunās sievietes matiem. Varēja redzēt viņas nāsis trīsam no straujās un satrauktās elpas.

„Dienas sakrājas un padara mazus lēmumus smagus, vai ne tā? Lēmumu neapmeklēt. Dažas pirmās dienas aizslīd gana viegli, tās spēcina jaunības enerģija un dusmas. Bet tad tās sakrājas kā nepārstrādāti atkritumi. Vai ne tā?”

Džuljeta atmeta ar roku. „Es nesaprotu, par ko jūs runājat.”

„Es runāju par dienām, kas kļūst par nedēļām, kas kļūst par mēnešiem, kas kļūst par gadiem.” Viņa gandrīz pateica, ka pati tam gājusi cauri, turklāt krāj tās joprojām, bet istabā bija Mārnss un klausījās. „Pēc kāda laika tu joprojām paliec dusmīgs, tikai lai attaisnotu vecu kļūdu. Tad tā ir vairs tikai spēle. Divi cilvēki, kas skatās katrs uz savu pusi un atsakās palūkoties pār plecu, un baidās būt pirmie, kas uzņemas šo risku...” „Tā nebija,” Džuljeta teica. „Es negribu jūsu darbu. Esmu droša, ka ir daudz citu cilvēku, kas to gribētu.”

„Ja jūs atsakāties, tad šo amatu ieņems kāds, kam diez vai varu uzticēties. Vairs nevaru.”

„Tad dodiet to nākamajai meitenei rindā.” Viņa pasmaidīja.

„Vai nu jūs vai viņš. Un, man šķiet, ka viņš saņems vairāk padomu no trīsdesmitajiem nekā no manis vai Pakta.”

Likās, ka uz šo Džuljeta reaģē. Uz krūtīm sakrustotās rokas atlaidās. Viņa pagriezās un ieskatījās Džensas acīs. Mārnss to visu vēroja no istabas otra gala.

„Kas notika ar pēdējo šerifu — Holstonu?”

„Viņš devās tīrīt,” teica Džensa.

„Viņš pieteicās brīvprātīgi,” aizsmacis piebilda Mārnss.

„Es zinu, bet kāpēc?” viņa sarauca pieri. „Dzirdēju, ka tas bijis viņa sievas dēļ.”

„Dzirdēt var dažādas versijas...”

„Atceros, kā viņš par sievu stāstīja, kad abi bijāt nonākuši lejā izmeklēt Džordža nāvi. Sākumā man šķita, ka viņš ar mani flirtē, bet, kad vien varēja, visu laiku runāja tikai par savu sievu.”

„Kamēr viņš bija lejā, viņi piedalījās loterijā,” Mārnss atgādināja. „Jā, pareizi.” Viņa kādu brīdi pētīja gultu. Uz tās bija izklāti dokumenti. „Es nezināšu, kā šo darbu darīt. Es protu tikai labot lietas.”

„Tas ir tas pats,” Mārnss viņai teica. „Tu mums ļoti palīdzēji atrisināt to lietu šeit lejā. Tu zini, kā viss darbojas. Kā atrast sakarības. Mazus pavedienus, ko citi cilvēki palaiž garām.”

„Tu runā par mašīnām,” viņa teica.

„Cilvēki nemaz tik ļoti neatšķiras,” Mārnss viņu mierināja.

„Es domāju, ka jūs to jau zināt,” teica Džensa. „Patiesībā, es domāju, ka jums piemīt pareizā attieksme. Pareizais raksturs. Šis amats ir politisks tikai nedaudz. Attālums nāks par labu.”

Džuljeta nošūpoja galvu un atkal palūkojās uz Mārnsu. „Tātad tu mani tam izvirzīji, vai ne tā? Es jau brīnījos, kas pielicis pirkstu. Šķita, kā no zila gaisa.”

„Tu to paveiktu labi.” Mārnss viņai teica. „Es domāju, ka jebko, kam pievērsies, vari paveikt sasodīti labi. Un šis darbs ir svarīgāks nekā vari iedomāties.”

„Un es dzīvotu augšā?”

„Jūsu birojs ir pirmajā līmenī. Blakus gaisa slūžām.”

Šķita, ka Džuljeta apdomāja piedāvājumu. Džensa bija sajūsmā par to vien, ka viņa uzdeva jautājumus.

„Samaksa ir lielāka, nekā nopelnāt šobrīd, pat ieskaitot visas papildu maiņas.”

„Jūs pārbaudījāt?”

Džensa pamāja. „Pirms nācām lejā, atļāvos veikt dažus priekšdarbus.”

„Piemēram, runāt ar manu tēvu.”

„Tieši tā. Ziniet, viņš priecātos jūs redzēt! Ja jūs nāktu mums līdzi.” Džuljeta pētīja savu zābaku purngalus. „Neesmu par to pārliecināta.”

„Ir vēl kāda lieta,” teica Mārnss, saskatījies ar Džensu. Viņš palūkojās uz dokumentiem gultā. To virspusē stāvēja stingri pārlocītais līgums ar Pīteru Billingsu. „IT nodaļa,” viņš atgādināja Džensai. Džensa uzreiz saprata, ko Mārnss ar to vēlējās pateikt.

„Pirms piekrītat, ir vēl kāda lieta, ko mums vajadzētu noskaidrot.” „Es neesmu droša, ka piekrītu. Es gribētu dzirdēt vairāk par enerģijas atslodzes dienu, noorganizēt darba maiņas šeit lejā...”

„Saskaņā ar tradīciju, IT apstiprina visus amatos pieņemtos kandidātus.”

Džuljeta nobolīja acis un smagi nopūtās. „IT.”

„Jā, un mēs ar viņiem runājām pa ceļam uz šejieni, lai izlīdzinātu šādas tādas nesaskaņas.”

„Nemaz nešaubos,” noteica Džuljeta.

„Runa ir par tiem pieprasījumiem,” Mārnss iestarpināja. Džuljeta pagriezās pret viņu.

„Mēs zinām, ka tas droši vien nav nekas svarīgs, bet varētu tikt pieminēts...”

„Pagaidiet, vai runa ir par hermētisko līmlenti?”

„Hermētisko līmlenti?”

„Jā,” Džuljeta sarauca pieri un nošūpoja galvu. „Tie maitas.” Džensa saspieda starp pirkstiem piecus centimetrus gaisa. „Viņiem bija tik bieza mape pārjums. Viņi apgalvoja, ka jūs esot pārvirzījusi viņiem domātus materiālus.”

„Nē, tas nevar būt! Vai jūs jokojat?” Viņa norādīja uz durvīm. „Mēs nevaram dabūt neko no vajadzīgajiem materiāliem viņu dēļ. Kad man bija vajadzīga hermētiskā līmlente — pirms pāris mēnešiem siltummainī bija radusies sūce — mēs to nevarējām dabūt, jo Apgāde mums teica, ka visa rezerves līmlente ir aizrunāta. Toreiz pasūtījumu bijām veikuši jau pirms krietna laika un tad no viena mūsu nesēja uzzināju, ka tā tiks sūtīta uz IT, ka viņiem tā ir uzkrāta kilometriem priekš visu testa tērpu pārklājumiem.”

Džuljeta dziļi ieelpoja.

„Tā es panācu, ka kāda daļa tiek novirzīta.” To atzīstot viņa skatījās uz Mārnsu. „Paklau, es uzturu elektroapgādi, lai viņi varētu nodarboties ar to, ko nu viņi tur dara, un man tiek liegts pats nepieciešamākais! Un pat, ja es to iegūstu, kvalitāte ir draņķīga, droši vien neizpildāmu kvotu dēļ, kas steidzina ražošanas procesu...”

„Ja jums šie materiāli patiešām bija nepieciešami,” Džensa viņu pārtrauca, „tad es saprotu.” Viņa palūkojās uz Mārnsu, kas smaidīja un berzēja zodu, it kā teikdams, ka viņš jau teicis, ka šī sieviete esot kā radīta šerifa amatam.

Džensa viņu ignorēja. „Patiesībā man ir prieks dzirdēt jūsu variantu par notikušo,” viņa teica Džuljetai. „Un es vēlētos, kaut šādā ceļojumā varētu doties biežāk, lai cik ļoti sāpētu kājas. Augšā mēs daudz ko uztveram kā pašsaprotamu, lielākoties tādēļ, ka trūkst dziļākas izpratnes. Tagad redzu, ka mūsu nodaļām jāuztur ciešāki sakari un biežāk jāsazinās, līdzīgi kā to darām ar IT.”

„Es to esmu teikusi gandrīz divdesmit gadus,” piebilda Džuljeta. Te lejā mēs jokojam, ka Mehāniskā iekārtota tieši šeit, lai turētu mūs pa gabalu. Un dažreiz tiešām šķiet, ka tā ir.”

„Ja nāksiet mums līdzi augšā, ja ieņemsiet šo amatu, cilvēki jūs sadzirdēs. Jūs varētu būt pirmais šīs pārvaldes struktūras posms.”

„Un kurā vietā būtu IT?”

„Pretošanās būs, bet darbā ar viņiem tas ir ierasts. Esmu ar to tikusi galā jau agrāk. Uzrakstīšu savam birojam, lai sagatavo dažas ārkārtas izmaiņas piegāžu kārtībā. Tām būs atpakaļejošs datums, un jūsu ieguvumi kļūs godīgi un caurskatāmi.” Džensa pētīja jaunās sievietes seju. „Ja vien varat galvot, ka katrs no novirzītajiem materiāliem bijis patiešām nepieciešams.”

Džuljeta neizvairījās no šī izaicinājuma. „Tā bija,” viņa teica. „Bet nav svarīgi, jo tas, ko ieguvām, bija mēsls. Nebūtu izjukusi labāk, ja tieši tam būtu paredzēta. Ziniet — beidzot saņēmām sūtījumu no Apgādes un mums ir lieka līmlente! Es ar lielāko prieku pa ceļam uz augšu uzstieptu kādu daļu kā miera izlīgumu. Mūsu izstrādātā ir patiešām labāka...”

„Pa ceļam uz augšu?” jautāja Džensa, lai pārliecinātos, ka pareizi sapratusi Džuljetas sacīto — viņas piekrišanu piedāvājumam.

Džuljeta saskatījās te ar vienu, te otru. Un pamāja. „Jums būs jādod man nedēļa, lai varu sakārtot ģeneratoru. Turu pie vārda par to enerģijas atslodzi. Un atcerieties, ka vienmēr uzskatīšu sevi par vienu 110 Mehāniskās un piekrītu to darīt daļēji tādēļ, ka esmu redzējusi, kas notiek, ja problēmas tiek ignorētas! Šeit lejā esmu panākusi, ka t iek novērtēta profilaktiskās apkopes nozīme. Vairs negaidīt, līdz lietas salūzt, lai varētu tās remontēt, bet gan rīkoties un uzturēt labā kārtībā, kamēr tās vēl darbojas. Tiek ignorēts pārāk daudz problēmu, un situācija tikai pasliktinās. Un, ja elevatoru varam salīdzināt ar vienu lielu dzinēju, tad mēs te lejā esam kā netīra eļļas panna, kam jāpievērš dažu cilvēku uzmanība.” Viņa sniedza Džensai roku. „Noorganizējiet man to enerģijas atslodzi, un es esmu ar mieru!”

Džensa smaidīdama paspieda viņas roku, apbrīnodama drošā tvēriena spēku un siltumu.

„Ķeršos pie tā jau rīt no rīta,” viņa teica. „Un, paldies, jums! Laipni lūdzam uz klāja!”

Mārnss šķērsoja istabu, lai arī paspiestu Džuljetas roku.

„Prieks tevi uzņemt mūsu pulkā, bos!”

Saņemot viņa roku, Džuljeta pasmīnēja. „Nesteigsimies notikumiem pa priekšu. Domāju, ka man vēl daudz kas jāapgūst, pirms varēsi mani tā saukt.”

15

Likās pareizi, ka viņu ceļš augšup tiks veikts elektroenerģijas atslodzes laikā. Džensa juta, kā izsīkdama līdz ar katru smago soli, jaunā dekrēta prasībām pielāgojās arī viņas enerģija. Lejupceļa mokas tagad likās kā sīkums — diskomforts no nepārtrauktajām kustībām bija šķitis kā fiziskas slodzes radīts nogurums. Taču tagad viņas trauslie muskuļi tiešām bija pielikti pie darba. Viņai bija jācīnās, lai spertu katru soli. Viņa cēla zābaku pret nākamo pakāpienu, atspiedās ar roku pret celi un uzvilka sevi vēl par divdesmit centimetriem augstāk pa kāpnēm, kas likās aizviļamies vēl miljons metru uz augšu.

Kāpņu laukums pa labi no viņas rādīja numuru piecdesmit astoņi. Šķita, ka katrs no šiem numuriem nezūd no redzesloka veselu mūžību. Ne tā kā lejupceļā, kad viņa varēja iegrimt domās un attapties tikai pēc vairākiem stāviem. Tagad tie pavērās skatam aiz ārējām margām un palika tur, kaitinādami gājējus zaļo rezerves gaismu blāvumā, kamēr abi ceļinieki trausās augšup, sperot vienu smagu un nestabilu soli pēc otra.

Mārnss gāja viņai līdzās, roku uzlicis uz iekšējām margām, Džensas roka slīdēja pa ārējām margām, un spieķis klaudzēja uz vientulīgajiem pakāpieniem starp viņiem. Ik pa laikam viņu rokas saskārās. Nepameta sajūta, ka viņi bijuši prom mēnešiem ilgi, prom no darba, no pienākumiem, no vēsās familiaritātes starp abiem. Piedzīvojums, dodoties sarunāt jaunu šerifu, bija izvērties citādi, nekā Džensa bija iztēlojusies. Viņa bija sapņojusi par atgriešanos jaunībā, bet tā vietā attapusies senu rēgu ielenkumā. Viņa bija cerējusi rast jaunu sparu, bet tā vietā juta gadu nastu, kas bija jānes gan ceļiem, gan mugurai. Ceļojums, kam vajadzēja kļūt par pamatīgu viesošanos elevatorā, bija aizvadīts nosacīti anonīmi un tagad mērs brīnījās, vai tā darbībai un uzturēšanai viņa vispār bija vajadzīga. Pasaule ap viņu bija noslāņojusies. Viņa to redzēja arvien skaidrāk. Augšdaļa raizējās par aizmiglotu ainavu, svaigi spiestu brokastu sulu uzskatīdama par pašsaprotamu. Cilvēki, kas dzīvoja zemāk un strādāja dārzos vai tīrīja dzīvnieku krātiņus, par savas pasaules centru uzskatīja augsni, zaļumus un mēslojumu. Skats uz ārpasauli viņiem bija vienaldzīgs, līdz brīdim, kad pienāca laiks tīrīšanai. Un zem tiem bija dziļumi — mašīnbūves cehi un ķīmijas laboratorijas, sūknētā nafta un ritošie zobrati, praktiskā pasaule ar netīrumiem aiz nagiem un smaga darba dvaku. Šiem cilvēkiem ārpasaule un pārtika, kas plūda lejup, bija vien baumas un uzturs ķermenim. Cilvēku mērķis elevatorā bija uzturēt iekārtas pie dzīvības, lai gan Džensa visu savu garo dzīvi bija domājusi, ka ir tieši otrādi.

Caur tumšu miglu parādījās piecdesmit septītā stāva kāpņu laukums. Uz tērauda grīdas sēdēja maza meitene, kājas pievilkusi pie krūtīm, ar rokām apņēmusi ceļgalus un vājajā gaismā, kas plūda no spuldzes viņai virs galvas, lūkojās plēvītē ievākotā bērnu grāmatā. Džensa vēroja meiteni, kas sēdēja pilnīgi nekustīga, ja neņēma vērā skatienu, kas šaudījās pār krāsainajām lappusēm. Meitene ne reizi nepalūkojās augšup, lai paskatītos, kas dodas garām dzīvokļu stāvam. Viņa palika aiz muguras un pamazām iegrima tumsā, kamēr Džensa un Mārnss joprojām rāpās augšup, pārguruši no triju dienu kāpiena; nekādu vibrāciju un soļu radītu trokšņu ne virs, ne zem viņiem. Elevators bija kluss un biedējoši nedzīvs, atbrīvojot uz kāpnēm gana vietas, lai divi seni draugi, divi biedri varētu plecu pie pleca slāt pa nolobītās krāsas pakāpieniem, šad tad šūpojot rokas, kas retu reizi saskārās.

TONAKT viņi palika vidus līmeņu šerifa vietnieka iecirknī, jo viņš bija uzstājis, lai ceļinieki pieņem viņa viesmīlību, un Džensa gribēja stiprināt atbalstu vēl vienam šerifam, kas iecelts amatā no citas darbības jomas. Pēc aukstajām vakariņām gandrīz pilnīgā tumsā, ko pavadīja pietiekami daudz tukšu pļāpu, lai gandarītu namatēvu un viņa sievu, Džensa devās uz vietnieka kabinetu, kurā salokāms dīvāns bija padarīts pēc iespējas ērtāks. Viesu uzņēmēji no kāda turīgāka kaimiņa bija aizņēmušies gultas veļu, kas smaržoja pēc divu kartīšu vērtām ziepēm. Mārnsam bija uzklāta lāva iepriekšējās izmeklēšanas izolatorā, kurā joprojām smaržoja pēc pašdarināta džina un dzērāja, kas pēc notikušās tīrīšanas bija pārāk aizrāvies.

Nebija iespējams noteikt, kad izdziest lampas, jo tās jau tāpat bija tik blāvas. Džensa tumsā atpūtās dīvānā, muskuļi pulsēja, izbaudot ķermeņa nekustīgumu, pēdas savilkās krampjos cietas kā krams, bet mugura sāpēja un alka izstaipīties. Tomēr viņas prāts turpināja darboties. Tas atgriezās pie noguruma māktajām sarunām, kurās aizritēja pēdējās kāpšanas dienas stundas.

Likās, ka viņi ar Mārnsu riņķo viens ap otru, pārbaudot atmiņas par senajām simpātijām, caurdurot jutīgās, vecās rētas, meklējot kādu vājo vietu, kas saglabājusies starp trauslajiem un nogurušajiem ķermeņiem, uz krunkainās un sausās ādas un sirdīs, ko nocietinājuši likumi un politika.

Donalda vārds tika pieminēts bieži un ar nolūku, kāds ir bērnam, kas ielavījies vecāku gultā, liekot piesardzīgajiem mīlniekiem izbrīvēt vietu gultas vidū. Džensa jau atkal sēroja pēc sava sen zaudētā vīra. Pirmo reizi dzīvē viņa sēroja par vientulībā pavadītajām desmitgadēm. Tas, ko viņa allaž bija izjutusi kā savu aicinājumu — dzīvošanu nošķirtībā un kalpošanu augstākam mērķim — nu šķita kā lāsts. Dzīve viņai bija atņemta. Samalta mīkstā masā. Un viņas pūliņu un ziedoto gadu sula bija pilējusi lejup pa elevatoru, kā iemītnieki, jau četrdesmit līmeņus zemāk, par to gandrīz neko nezināja un viņiem nebija nekādas daļas.

Ceļojuma skumjākā daļa bija izlīgums ar Holstona rēgu. Tagad viņa varēja to atzīt — nozīmīgs šī gājiena iemesls, un, iespējams, pat iemesls, kādēļ vēlējās, lai Džuljeta kļūtu par šerifu, bija vēlme ienirt pašos dziļumos, prom no sirdi plosošā skata, kurā divi cilvēki, kas viens otru mīlējuši, sakļāvušies kopā gulēja kalna ielocē, kamēr vējš izsijāja nebūtībā visu viņu velti ziedoto jaunību. Viņa bija devusies ceļā, lai izvairītos no Holstona, bet tā vietā bija uzskrējusi viņam virsū. Tagad viņa zināja, ja ne to noslēpumu, kāpēc visi, kas aizsūtīti tīrīt, to arī izdarīja, tad vismaz to, kāpēc tlaži nelaimīgie uzdrīkstējās uz to pieteikties brīvprātīgi. Labāk piebiedroties rēgiem, nekā ļaut, lai tie tevi vajā. Labāk nedzīvot, nekā dzīvot tukšu dzīvi...

Vietnieka kabineta durvis iečīkstējās — to eņģes bija tā nolietotas, ka ieeļļošana vairs nelīdzētu. Džensa centās piecelties sēdus un kaut ko saskatīt tumsā, bet viņas muskuļi sāpēja pārāk stipri, un acis bija pārāk vecas. Viņa gribēja runāt, sacīt nama saimniekiem, ka viss kārtībā un viņai nekas nav vajadzīgs, bet tā vietā viņa klausījās.

Uz nodeldētā paklāja bija saklausāmi gandrīz nedzirdami soļi. Nebija ne skaņas, tuvojoties gultai iečīkstējās vien vecas locītavas, tika pacelts dārgais un smaržīgais palags, un klusumā jautās sapratne starp diviem dzīviem rēgiem.

Džensai krūtīs aizsitās elpa. Viņas roka tvēra pēc plaukstas, kas bija pacēlusi viņas palagus. Viņa pabīdījās gultā sāņus un novilka viņu sev blakus.

Mārnss viņu apskāva, patrausās zem viņas, līdz Džensa gulēja uz viņa sāna, kāju pārlikusi viņa kājai, rokas aplikusi ap kaklu. Viņa juta Mārnsa ūsas skrāpējamies pie vaiga un lūpu pieskārienus, skūpstot viņas mutes kaktiņu.

Džensa, saņemdama plaukstās viņa vaigus, piekļāva seju viņa plecam. Viņa raudāja kā skolniece, kā jauna ēna, kas jutās apmaldījusies un nobijusies sveša un biedējoša darba jūklī. Viņa raudāja aiz bailēm, bet tās drīz vien aprima. Bailes izzuda kā sāpes viņas mugurā, ko mazināja viņa roku pieskārieni. Tās izplūda no viņas, atstādamas vienīgi nejutību un tad pēc teju vai mūžības trīsošu šņukstu, viņu pārņēma sajūtas.

Džensa savā ādā jutās dzīva. Viņa juta trīsas, viņu ķermeņiem saskaroties, savu apakšdelmu pret viņa cietajām ribām, savas rokas uz viņa pleca, viņa rokas uz saviem gurniem. Un tad asaras kļuva kā priekpilns atvieglojums, daļa no tām sēroja pēc zudušajiem laikiem, daļa sveica mirkli, kas tik ilgi atlikts, bija nu beidzot pienācis — mirkli, ko viņa cieši apskāva abām rokām.

Viņa aizmiga, nogurdināta no kaut kā smagāka nekā kāpiens, bet nekā vairāk kā dažiem trīsošiem skūpstiem, kopā sakļautiem pirkstiem un maiguma, un apbrīnas pilniem čukstiem. Miegs viņu ierāva tumšā dzelmē, nespēkam kaulos un locītavās padodoties snaudai, ko viņa negribēja, bet kas bija ļoti nepieciešama. Pirmo reizi vairāku desmitu gadu laikā viņa gulēja apskāvusi vīrieti un pamodās pazīstami tukšā gultā, bet ar neierasti pilnu sirdi.

CETURTĀS un pēdējās atpakaļceļa dienas vidū viņi sasniedza IT nodaļu, kas atradās trīsdesmito stāvu vidū. Džensa ievēroja, ka pa ceļam biežāk apstājas, lai padzertos un paberzētu muskuļus ne jau pārguruma dēļ, bet aiz nepatikas pret šo pieturvietu un tikšanos ar Bernardu, aiz bailēm, ka viņu ceļojums drīz beigsies.

Viņiem sekoja tumšās un dziļās ēnas, ko radīja elektroenerģijas atslodze, satiksme bija reta, jo vairums tirgotāju elevatorā nestrādāja valdošās krēslas dēļ. Džuljeta, kas palika iepakaļ, lai pārraudzītu remontdarbus, bija brīdinājusi Džensu par rezerves ģeneratora radītiem enerģijas padeves traucējumiem. Tomēr tik un tā ņirbošās gaismas garā kāpiena laikā viņu bija izvedušas no pacietības. Nepārtrauktā apgaismojuma mirgošana viņai atgādināja par nekvalitatīvo spuldzi, ko pēc stāšanās amatā bija nācies paciest pirmā termiņa lielāko daļu. Divi dažādi tehniķi no Elektriskās bija nākuši to pārbaudīt. Abi bija nosprieduši, ka tā tomēr darbojās, tādēļ nomaiņa nebija nepieciešama. Toreiz, lai nomainītu spuldzi, pat viņa bija spiesta rakstīt lūgumu Apgādes vadītājai Makleinai.

Džensa atcerējās, kā Makleina pati atnesusi viņai spuldzi. Viņa pavisam nesen bija sākusi strādāt par Apgādes vadītāju un visus tos stāvus uzkāpusi, lai Džensai slepus atnestu spuldzīti. Jau toreiz Džensa bija viņu apbrīnojusi, šo sievieti, kas uzņēmusies tik daudz varas un atbildības. Viņa atminējās to reizi, kad Makleina viņai jautājusi, kādēļ Džensa nebija darījusi to, ko daudzi citi — vienkārši sabojājusi spuldzi līdz galam.

Sākumā Džensu bija nomācis tas, ka viņai nebija ienākusi prātā tāda doma, līdz sapratusi, ka varēja lepoties ar šo kļūmi; līdz viņa iepazinusi Makleinu tik labi, lai saprastu, ka šis jautājums bijis kompliments un pašrocīgā piegāde — atzinības apliecinājums.

Kad viņi bija sasnieguši trīsdesmit ceturto, Džensu pārņēma sajūta, it kā abi atkal būtu mājās — atpakaļ pazīstamās vietās, atpakaļ uz galvenā IT kāpņu laukuma. Viņa gaidīja, atbalstījusies pret margām un spieķi, kamēr Mārnss atvēra durvis. Tām atveroties, blāvā gaisma atkāpās kāpņu dziļumā, dodot vietu no nodaļas telpām plūstošajam apgaismojumam. Tas netika plaši izziņots, bet stingro elektroenerģijas ierobežojumu iemesls citos līmeņos bija pamatīgās privilēģijas, kas tika piešķirtas IT. Lai tās panāktu, Bernards bija pasteidzies Paktā atrast vairākus punktus, kas to atbalstīja. Džuljeta bija niknojusies, ka serveriem nevajadzētu būt svarīgākiem par fotosintēzes lampām, taču samierinājās, lai saņemtu iespēju noregulēt galveno ģeneratoru. Džensa bija ieteikusi Džuljetai uzskatīt to par pirmo mācību stundu, kā panākt kompromisu politikā. Džuljeta bija atbildējusi, ka uzskatīja to par vājuma izrādīšanu.

Bernards viņus jau gaidīja ar tādu seju, it kā tikko būtu iekodies citronā. Viņiem ienākot, ātri noklusa saruna starp vairākiem IT nodaļas darbiniekiem, kas stāvēja malā, liekot Džensai nemaz nešaubīties par to, ka viņu tuvošanās pamanīta jau iepriekš un nodaļā viņus gaidījuši.

„Bernard!” viņa sacīja, cenzdamās mierīgi elpot. Džensa negribēja, lai viņš manītu viņas nogurumu. Gribēja, lai viņš domātu, ka viņa te ienākusi vienkārši pa ceļam no dziļumiem, it kā tas nebūtu nekas sevišķs.

„Marī!”

Tā bija apzināta necieņa. Viņš pat nepalūkojās uz Mārnsu un neizrādīja, ka šerifa vietnieks vispār atrastos telpā.

„Vai vēlaties tos parakstīt šeit? Vai varbūt sanāksmju telpā?” Viņa parakājās somā, lai izņemtu līgumu, uz kā bija rakstīts Džuljetas vārds.

„Kas tās par spēlītēm, Marī?”

Džensa juta karstuma vilni. Pulciņš IT darbinieku sudrabotos kombinezonos vēroja notiekošo. „Spēlītēm?” viņa pārjautāja.

„Jums šķiet, ka šīs jūsu enerģijas brīvdienas ir kaut kas asprātīgs? Veids, kā man ieriebt?”

„Ieriebt...?”

„Man te ir serveri, Marī...!”

„Jūsu serveriem piešķirts ierastais enerģijas daudzums,” nedaudz pacēlusi balsi, atgādināja Džensa.

„Bet tie tiek dzesēti tieši no Mehāniskās, un, ja temperatūra pieaugs, mums nāksies daļu atslēgt, kas nekad nav bijis jādara!”

Starp abiem nostājās Mārnss un pacēla rokas.

„Mierīgāk,” viņš vēsi teica, nenolaizdams skatu no Bernarda.

„Pievaldiet savu mazo ēnu!” Bernards noteica.

Džensa uzlika plaukstu uz Mārnsa rokas.

„Bernard, paktā viss ir skaidri rakstīts! Tā ir mana izvēle. Mana kandidāte. Mums ir laba sadarbības vēsture, esam parakstījušies viens par otra...”

„Un es jums teicu, ka šī meitene no remontbedres nederēs...”

,,Viņadabūjatodarbu,”pārtraucaMārnss.Džensaievēroja,kaviņa rokanoslīdējusilīdzpistolesrokturim. Viņanebijadroša,vaiarīBernards t o ievērojis, bet viņš apklusa. Tomēr Bernards nenolaida acis no Džensas.

„Es to neparakstīšu.”

„Tad nākamreiz es nejautāšu.”

Bernards smaidīja. „Vai esat iedomājusies, ka pārdzīvosiet vēl vienu šerifu?” Viņš pagriezās pret darbiniekiem stūrī un pamāja, lai viens no tiem nāk tuvāk. „Kāpēc tas manī rada šaubas?”

Viens no tehniķiem pameta čukstošo pulciņu un pienāca klāt. I )žensa pazina jauno vīrieti no kafetērijas, jo bija redzējusi viņu augšā vakaros, kad bija palikusi darbā ilgāk. Ja atmiņa viņu nevīla, puisi sauca I /ūkass. Viņš paspieda viņas roku un, neveikli smaidot, sasveicinājās.

Bernards ar plaukstu nepacietībā grieza gaisu. „Paraksti, kas viņai vajadzīgs! Es atsakos. Un nokopē! Parūpējies par pārējo!” Viņš kā atvairīdamies pamāja, pagriezās un vēl pēdējo reizi noskatīja Mārnsu un Džensu, it kā viņam riebtos viņu stāvoklis, vecums, ieņemtie amati vai vēl kaut kas. „Ak, jā, un liec Simsam papildināt viņu blašķes! Skaties, lai viņiem pietiek pārtikas, lai uzstreipuļotu līdz mājām! Vienalga ko, lai viņu sagrabējušās kājas varētu aizvilkties no šejienes prom, kur tām vieta.”

To pateicis, Bernards aizsoļoja restoto vārtu virzienā, kas veda tieši IT nodaļas sirdī, atpakaļ uz saviem spilgti apgaismotajiem kabinetiem, kuros priecīgi dūca serveri, temperatūrai ceļoties mazkustīgajā gaisā kā saniknota radījuma miesā, kurā kapilāri sašaurinājušies un asinis tajos gatavas vārīties.

16

Ceļiniekiem tuvojoties mājām, līmeņi slīdēja garām daudz ātrāk. Kāpņu tumšākajos posmos starp klusiem elevatora stāviem, kuros cilvēki sēdēja un gaidīja ierastās ikdienas atgriešanos, vecas rokas sadevās kopā un šūpojās starp diviem kāpējiem — nekaunīgā un atklātā tvērienā, kamēr neaizņemtās rokas slīdēja pa margu auksto tēraudu.

Ik pa laikam Džensa atlaidās, lai pārbaudītu vai spieķis droši turas pie mugursomas, vai ari lai paņemtu no Mārnsa somas blašķi un padzertos. Viņi dzēra viens otra ūdeni, jo to aizsniegt bija vieglāk nekā blašķi no savas mugursomas. Turklāt tam piemita arī savs jaukums — nest otram vajadzīgo, apmainīties un parūpēties par otru tāpat, kā tas par tevi. Lai palīdzētu, bija vērts atlaist rokas. Vismaz uz mirkli.

Džensa iemalkoja, uzskrūvēja ķēdītē piestiprināto metāla vāciņu un ielika blašķi atpakaļ Mārnsa somas ārējā kabatā. Viņa ar nepacietību vēlējās zināt, vai viss būs citādi, kad abi atgriezīsies. No mājām viņus šķīra tikai divdesmit stāvu. Kas vakar šķita kā nepārvarams attālums, nu likās kā nieks, ko varētu pat nepamanīt. Vai viņiem ierodoties, pazīstamā apkārtne liktu atgriezties pazīstamajās lomās? Vai pagājusī nakts vēl vairāk šķistu kā sapnis? Vai arī vecie rēgi atgrieztos un atkal vajātu viņus abus? Viņa gribēja jautāt par visu šo, bet tā vietā runāja par dažādiem sīkumiem. Kad Džūla, kas uzstāja, lai viņu tā sauc, varēs sākt pildīt šerifa pienākumus? Kuras lietas Mārnss ar Hol-stonu atvēruši, lai tagad risinātu? Kādā jomā nāksies piekāpties, lai izlīgtu ar IT un nomierinātu Bernardu? Un kā viņi tiks galā ar Pītera Billingsa vilšanos? Kādu ietekmi tā varētu atstāt uz lēmumiem, ko viņš kādu dienu pieņems jau būdams tiesnesis?

Par to runājot, Džensa juta vēderā lidojam tauriņus. Vai arī šīs sajūtas radās, satraucoties par lietām, par ko viņa neuzdrīkstējās runāt. Tēmu bija tik daudz kā smilšu graudu ārpasaules gaisā, un tās tieši tāpat izkaltētu viņas muti un padarītu mēli mēmu. Viņa attapās, ka arvien vairāk un vairāk dzēra no viņa blašķes, kamēr mugursomā viņas ūdens šļakstēja blašķē un vēders arvien vairāk vilkās čokurā pēc katra kāpņu laukuma, katra numura, kas atpakaļgaitā skaitīja attālumu līdz viņu ceļojuma beigām — piedzīvojuma, kas daudzējādā ziņā izrādījies ļoti veiksmīgs.

Iesākumam, viņiem nu bija šerifs — ugunīga meitene no dziļumiem, kas šķita tieši tik pārliecinoša un iedvesmojoša, kā Mārnss bija stāstījis. Tādos cilvēkos kā viņa Džensa redzēja elevatora nākotni. Cilvēkos, kas uzlūkoja lietas ilgtermiņā, plānoja un plānoto paveica. Bija precedenti, kad šerifi kļuvuši par mēriem. Viņai šķita, ka ar laiku 1 Jžuljeta kļūtu par lielisku kandidāti.

Runājot par kandidēšanu, ceļojums bija sniedzis enerģiju arī viņas mērķiem un ambīcijām. Gaidāmās vēlēšanas radīja viņā priecīgu satraukumu kaut arī, ja viņa izrādītos vienīgā kandidāte. Pa ceļam uz augšu viņa pat bija sacerējusi vairākas īsas runas. Viņa zināja, kā darboties sekmīgāk, kā veikt pienākumus rūpīgāk un kā iepūst jaunu dzī-vibu elevatora vecajos kaulos.

Taču vislielākās pārmaiņas bija tas, kas uzplaucis starp viņu un Mārnsu. Tikai pēdējo stundu laikā viņai pat bija ienāca prātā, ka, iespējams, īstais iemesls, kādēļ viņš nekad neuzņēmās šerifa pienākumus bija viņa. Strādājot par šerifa vietnieku, Mārnss atstāja starp viņiem gana daudz brīvas vietas, lai uzturētu cerību, nepiepildāmo sapni turēt viņu savos apskāvienos. Ja Mārnss būtu šerifs, tas nedrīkstētu notikt — pārāk liels interešu konflikts, pārāk tuva pozīcija pārvaldes hierarhijā. Šī teorija slēpa sevī tik daudz skumju un apbrīnas pilna mīļuma. Par to domājot, viņa paspieda Mārnsa roku vēl ciešāk, sajūtot sevī dziļu tukšumu, kas sarāva vēderu krampī, domājot par visu, ko šis cilvēks klusējot ziedojis, par milzīgo parādu, kas jāatdod neatkarīgi no tā, kas notiks.

Viņi tuvojās kāpņu laukumam, kas veda uz dzemdību namu, taču bez nodoma tur iegriezties, lai satiktu Džuljetas tēvu un mudinātu viņu pa ceļam uzņemt ciemos meitu, kas dosies augšā, tomēr I )žensa pārdomāja, jo juta, ka pūslis nepielūdzami liek sevi manīt.

„Man diezgan traki vajag uz tualeti,” viņa teica Mārnsam, kā bērns nokaunējusies par to, ka vairs ilgāk nespēj paciesties. Mute bija sausa un vēders burbuļoja no milzīgā šķidruma daudzuma vai varbūt no bailēm nokļūt mājās. „Man nebūtu nekas pretī arī satikt Džuljetas tēvu,” viņa piebilda.

No šāda aizbildinājuma Mārnsa ūsu gali pacēlās uz augšu.

„Tad apstāsimies,” viņš teica.

Uzgaidāmā telpa bija tukša, zīmes atgādināja ceļiniekiem ievērot klusumu. Džensa ieskatījās pa stikla lodziņu un ieraudzīja, ka pa tumšo gaiteni viņiem pretī nāk medmāsa, kuras dusmīgā grimase, atpazīstot apmeklētājus, pārvērtās smaidā.

„Mēr!” viņa nočukstēja.

„Es atvainojos, ka iepriekš nepabrīdinājām, bet cerēju, ka ir iespēja satikt doktoru Nikolsu. Un, ja nav iebildumu, izmantot jūsu labierīcības?”

„Protams,” durvis nodūca un medmāsa ielaida viņus iekšā. „Kopš jūsu iepriekšējā apmeklējuma mums bijušas divas dzemdības. Ar visu šo ģeneratora jucekli šeit ir kā trako mājā...”

„Elektroenerģijas atslodzi,” Mārnss izlaboja, balsij atskanot rupjāk un skaļāk nekā abām sievietēm.

Medmāsa uzmeta viņam aizkaitinātu skatienu, bet pamāja ar galvu, it kā pieklājīgi piekrizdama. Viņa paņēma no pakaramajiem divus uzsvārčus, sniedza tos viesiem un teica, lai tie atstātu mantas pie viņas galda.

Uzgaidāmajā telpā viņa norādīja uz soliņiem un lūdza pagaidīt, kamēr atradīs dakteri. „Tualetes ir tur.” Viņa norādīja uz kādām durvīm, uz kurām uzkrāsotā, vecā zīme bija tik tikko saskatāma.

„Tūlīt būšu atpakaļ,” Džensa sacīja Mārnsam. Viņa apspieda vēlmi pasniegties un saņemt viņa plaukstu savējā — tik pierasts jau bija kļuvis tumsā slēptais ieradums.

Tualetē valdīja pustumsa. Džensa taustījās ap nepazīstama veida slēdzi pie kabīnes durvīm, vēderam trokšņaini saraujoties klusi nolamājās, tad beidzot atrāva durvis un steidzīgi apsēdās. Atvieglojoties likās, ka vēders deg kā ugunīs. Ilgi gaidītā atvieglojuma un pārāk ilgās kavēšanās radītās dedzināšanas sajūtas sajaukums aizcirta elpu. Kājām nevaldāmi drebot, viņa tur sēdēja, kā likās, veselu mūžību un saprata, ka ceļā uz augšu būs pārpūlējusies. Doma par vēl divdesmit stāviem lika iekšām šausmās sarauties. Pabeigusi viņa pārsēdās uz bidē, lai nomazgātos, tad noslaucījās ar vienu no papīra dvielīšiem. Pēc tam nospieda noskalošanās pogas. Lai to visu izdarītu, vajadzēja taustīties tumsā šajā telpā, kuras iekārtojums viņai bija svešs, atšķirībā no mēra dzīvokļa un biroja, kuros tumsa nesagādātu sevišķas raizes.

Viņa izstreipuļoja no tualetes trīsošām kājām, prātodama, vai vajadzēs kaut kur pavadīt vēl vienu nakti, gulēt kādā dzemdību gultā un nogaidīt līdz rītam, pirms veikt atlikušos stāvus līdz birojam. Paverot durvis un atgriežoties uzgaidāmajā telpā pie Mārnsa, viņa gandrīz vairs nejuta kājas.

„Vai ir labāk?” viņš jautāja. Mārnss sēdēja uz viena no soliņiem, uzkrītoši atstājis brīvu vietu sev līdzās. Džensa pamāja un smagi nosēdās viņam blakus. Viņa sekli elpoja un uztraucās, vai Mārnss uzskatīs viņu par vārguli, ja viņa atzīs, ka šodien tālāk vairs nevarēs paiet.

„Džensa? Vai ar tevi viss kārtībā?”

Mārnss noliecās uz priekšu. Viņš neskatījās uz Džensu, bet uz grīdu. „Džensa! Kas, pie velna, tikko notika?”

„Ne tik skaļi,” viņa pačukstēja.

„Ārst!” viņš kliedza. „Māsiņ!”

Aiz miglainā inkubatora stikla parādījās stāvs. Džensa atspieda muguru pret krēsla atzveltni, mēģinādama dabūt pār lūpām vārdus, lai pateiktu viņam, ka jāuzvedas klusāk.

„Džensa, mīļumiņ, ko tu izdarīji?”

Viņš bija saņēmis viņas plaukstu un glaudīja tās virspusi. Tad pakratīja viņas roku. Džensa gribēja vienīgi gulēt. Kāds skrēja viņu virzienā. Gaismas uzzibsnīja neatļautā spilgtumā. Māsa kaut ko izkliedza. Atskanēja pazīstama balss — Džuljetas tēvs, ārsts. Viņš ierādīs viņai guļvietu. Viņš šo pārgurumu sapratīs...

Tika runāts par asinīm. Kāds pārbaudīja viņas kājas. Mārnss raudāja, asaras bira viņa baltajās ūsās, ko šur tur caurvija melni pavedieni. Viņš purināja viņu aiz pleciem, skatījās viņai acīs.

„Man nekas nekaiš,” Džensa centās izteikt.

Viņa nolaizīja lūpas. Tik sausas. Mute tik sasodīti izkaltusi. Viņa lūdza ūdeni. Mārnss sataustīja savu blašķi, lika to viņai pie lūpām, šļakstīdams ūdeni mutē un uz sejas.

Džensa centās norit, bet nespēja. Viņi noguldīja viņu uz sola, ārsts iztaustīja viņas ribas, spīdināja acis gaismu, taču viss tik un tā grima tumsā.

Mārnss satvēra blašķi vienā rokā un ar otru atglauda viņas matus. Viņš šņukstēja. Nez kādēļ tik skumji. Viņam bija daudz vairāk enerģijas nekā viņai. Džensa Mārnsam uzsmaidīja un pārcilvēciskās pūlēs pasniedzās pēc viņa rokas. Satvēra viņa plaukstu un teica, ka mīl. Ka mīlējusi, kopš sevi atceras. Viņas prāts bija noguris, atlaidis tvērienu, kas slēdza viņas noslēpumus, un izteica to vārdos, kamēr pār viņa vaigiem ritēja asaras.

Viņa redzēja Mārnsa acis, grumbu ieskautas un gaišas tās lūkojās pretī, tad pievērsās blašķei viņa rokā.

Blašķei, ko viņš bija nesis.

Ūdenim, indei, kas bija paredzēta viņam; viņa saprata.

17

Ģeneratora telpā bija neierasti daudz cilvēku un valdīja rēgains klusums. Dziļi aiz norobežojošām margām stāvēja mehāniķi novalkātos kombinezonos un vēroja, kā strādā pirmās maiņas komanda. Viņu klātbūtni Džuljeta neizjuta tik izteikti, kā neierasto klusumu.

Viņa noliecās pār ierīci, ko pati bija izgatavojusi — augstu plat-lormu, kas bija piemetināta pie metāla grīdas un kurā rindojās spoguļi un sīkas rievas, kas pār visu telpu atstaroja gaismu. Šī gaisma atdūrās pret spoguļiem, kas piestiprināti ģeneratoram un tā milzīgajai dinamomašīnai, palīdzot Džuljetai tos pilnīgi precīzi izlīdzināt. Visvairāk viņu uztrauca abas iekārtas savienojošā vārpsta, garais tērauda stienis cilvēka platumā, kas sadegošās degvielas enerģiju pārvērta elektrībā. Viņa cerēja noregulēt abas iekārtas, ko šis stienis savienoja, ar precizitāti līdz milimetra simtdaļai. Bet tas, ko viņi šobrīd darīja, elevatorā bija kas nepieredzēts. Darbības bija izplānotas steigā, strādājot caurām naktīm, kamēr darbojās rezerves ģenerators. Tagad viņa spēja tikai koncentrēties uz to, cerēt, ka astoņpadsmit stundu ilgās maiņas būs nesušas kādu labumu, un paļauties uz plāniem, kas veidoti toreiz, kad viņai bija iespēja pienācīgi atpūsties un domāt ar skaidru galvu.

Kamēr Džuljeta noregulēja pēdējās nianses, pūlis ap viņu stāvēja mēms kā kaps. Viņa deva zīmi, un Marks ar savu komandu pievilka vairākas no masīvajām bultskrūvēm pie jaunās gumijas grīdas apdares. Klektroenerģijas atslodze ilga jau ceturto dienu. Līdz rītam ģeneratoram bija jābūt darba kārtībā un jāstrādā uz pilnu jaudu līdz nākamās dienas vakaram. Tā kā tajā tik daudz kas bija izmainīts — jaunas paplāksnes un virzuļu gredzeni, cilindru pulēšana, ko bija veikušas mazās ēnas, nolaižoties nezvēra rīklē, — Džuljeta uztraucās, ka tas varētu vienkārši vairs nedarboties. Viņas dzīves laikā ģenerators nekad nebija pilnībā izslēgts. Vecais Nokss atcerējās vienu reizi, kad tas noticis kāda negadījuma dēļ, vēl tolaik, kad viņš pats bijis vien ēna, bet visiem pārējiem tā dārdēšana vienmēr šķitusi tikpat nepārtraukta un neatņemama kā pašu sirdspuksti. Džuljeta izjuta ārkārtīgu spiedienu par to, lai viss izdotos. Viņa bija tā, kas ierosinājusi šo pārregulēšanu. Viņa mierināja sevi ar domu, ka viņi rīkojās pareizi un sliktākajā gadījumā enerģijas atslodzi nāktos pagarināt, līdz visas problēmas tiktu atrisinātas. Tas būtu daudz pieņemamāk nekā katastrofāla avārija pēc dažiem gadiem.

Marks deva signālu, ka bultskrūves pievilktas, kontruzgriežņi nostiprināti. Džuljeta nolēca no pašdarinātās platformas un aizgāja līdz ģeneratoram, lai viņam piebiedrotos. Viņai bija grūti uzvesties mierīgi, kamēr viņu vēroja tik daudz skatienu. Viņa nespēja noticēt, ka šis trokšņainais bars, šī viņas paplašinātā un disfunkcionālā ģimene spēja būt tik klusa. Bija sajūta, ka viņi visi aizturējuši elpu, prātojot, vai dažu pēdējo dienu mokošais grafiks bijis veltīgs.

„Gatavi?” viņa jautāja Markam.

Viņš pamāja, slaucīdams rokas netīrajā lupatā, kas, šķita, vienmēr karājusies viņam pār plecu. Džuljeta ieskatījās savā pulkstenī. Viņu vienmēr nomierināja sekunžu rādītāja nepārtrauktā tikšķēšana. Ikreiz, kad viņa šaubījās, vai kaut kas darbosies, viņa ielūkojās rokas pulkstenī. Ne jau, lai redzētu pareizu laiku, bet gan, lai paskatītos uz tikšķošo pulksteni, ko bija salabojusi. Šis darbs bija licies tik sarežģīts un neiespējams — viņa gadiem ilgi bija tīrījusi un likusi kopā smalkās, gandrīz neredzamās detaļas, — ka šī brīža uzdevums, lai kāds tas būtu, salīdzinot ar to, likās sīkums.

„Grafikā iekļaujamies?” Marks smīnēdams jautāja.

„Nav ne vainas.” Viņa pameta ar galvu uz kontroles kabīnes pusi. Pūli pāršalca čukstu vilnis, jo ļaudis saprata, ka tuvojās pārstartēšanas mirklis. Dučiem cilvēku lika uz ausīm kaklā uzkārtās skaņu slāpējošās austiņas. Džuljeta un Marks piebiedrojās Šērlijai kontroles kabīnē.

„Kā veicas?” Džuljeta jautāja otrās maiņas vadītājai, jaunai, smalkai un enerģiskai sievietei.

„Kā pa diedziņu,” atbildēja Šērlija, joprojām darbodamās pie kontroles paneļa un nullējot visus daudzos labojumus. Viss atkal sāksies no nulles, netiks izmantoti vecie iestatījumi un labojumi, kas slēpa arvien jaunus simptomus. Jauns sākums. „Varam sākt,” viņa teica.

Šērlija atkāpās no vadības pults un nostājās līdzās savam vīram. Žests bija acīmredzams — šis bija Džuljetas projekts, iespējams, pēdējais, ko viņa jebkad centīsies salabot Mehānikas nodaļas dziļumos. Viņai pienācās viss gods un arī visa atbildība iedarbināt ģeneratoru.

Džuljeta nostājās pie pults un palūkojās uz pogām un skalām, ko varētu atrast pat piķa melnā tumsā. Viņai bija grūti noticēt, ka šis dzīves posms beidzies un sāksies jauns. Doma par došanos augšā biedēja viņu vairāk nekā šis projekts jebkad spētu. Domas par to, ka jāpamet draugi un ģimene, jāstrādā politiskā amatā nešķita tik saldas, kā sviedri un netīrumi uz viņas lūpām, bet vismaz viņai tur augšā bija sabiedrotie. Ja tādi cilvēki kā Džensa un Mārnss varēja tur iztikt un izdzīvot, viņai likās, ka nebūs tik traki.

Ar drebošu roku, drīzāk no pārguruma nekā uztraukuma, Džuljeta ieslēdza iedarbināšanas motoru. Mazais elektriskais dzinējs skaļi ievaidējās, cenšoties iekustināt masīvo dīzeļģeneratoru. Likās, ka tas prasa veselu mūžību, bet Džuljetai nebija ne jausmas, kā vajadzētu izklausīties tā normālai darbībai. Marks stāvēja pie pavērtām durvīm, lai viņi labāk dzirdētu, ja kāds sauktu, ka jāpārtrauc. Viņš paskatījās uz Džuljetu, kas nebija atlaidusi roku no aizdedzes; blakus telpā vaidēja un rūca iedarbināšanas dzinējs, un Marks šaubās sarauca pieri.

Ārpusē kāds vēcināja abas rokas, mēģinot Džuljetai signalizēt caur stiklu.

„Slēdz ārā, slēdz ārā!” Marks teica. Sērlija piesteidzās pie kontroles pults, lai palīdzētu.

Džuljeta atlaida aizdedzi un pasniedzās uz avārijas slēdža pusi, bet tomēr to nenospieda. Ārpusē bija dzirdams troksnis. Spēcīga dūkoņa. Viņai šķita, ka tā jūtama grīdā, bet citādāka nekā vecā vibrācija.

„Tas jau darbojas!” kāds iesaucās.

„Tas jau darbojas,” Marks smiedamies atkārtoja.

Mehāniķi ārā gavilēja. Dažs labs norāva ausu aizsargus un meta tos gaisā. Džuljeta aptvēra, ka iedarbināšanas dzinējs bijis skaļāks nekā atjaunotais ģenerators, ka turējusi aizdedzes slēdzi, kamēr ģenerators jau darbojies.

Šērlija un Marks apskāvās. Džuljeta pārbaudīja temperatūru un spiedienu atjaunotajos rādītājos un redzēja, ka nav nekā daudz, ko savest kārtībā, bet par to nevarēja būt pilnīgi droša, kamēr ģenerators nebija iesilis. Viņa noelsās, atbrīvodamās no emociju aizžņaugtās rīkles. Darbinieki lēca pār margām un pulcējās ap atjaunoto nezvēru. Daži, kas ģeneratora telpā iegriezās reti, pasniedzās, lai tam pieskartos gandrīz godbijīgā apbrīnā.

Džuljeta izgāja no kontroles kabīnes, lai vērotu viņus, lai ieklausītos perfekti strādājošās mašīnas, noregulētās iekārtas vienmērīgajā dūkoņā. Viņa nostājās pie margām, uzlikusi rokas uz tērauda stieņiem, kas kādreiz ģeneratora iespaidā drebinādamies grabēja, un skatījās, kā darba vietā, no kuras cilvēki mēdza izvairīties, notika neparastas svinības. Dūkoņa bija lieliska. Enerģija, kas viņus vairs neapdraudēja, steidzīga darba un plānošanas kulminācija.

Izdošanās deva viņai jaunu pārliecību par nākotni, un to, kas sagaida viņu augšā. Viņa bija tik labā noskaņojumā un tā koncentrējusies uz jaudīgajām un uzlabotajām iekārtām, ka nepamanīja telpā ieskrienam jaunu nesēju ar pelnu pelēku seju, un krūtīm, kas vai plīsa no garā un drudžainā skrējiena elsām. Viņa teju manīja, kā ziņa ceļoja no mutes mutē pār visu telpu un izplatījās starp mehāniķiem, līdz viņu acīs pavīdēja bailes un skumjas. Tikai tad, kad pavisam apklusa priecīgie saucieni, un pār telpu nolaidās citāds klusums, ko ik pa brīdim pārtrauca šņuksti, neticības pilnas elsas, un pieaugušu vīru vaimanas, Džuljeta saprata, ka notikusi nelaime.

Kaut kas bija noticis. No ierindas bija izgājis kaut kas liels un spēcīgs.

Un tam nebija nekāda sakara ar viņas ģeneratoru.

18

Kabatas bija sanumurētas. Džuljeta varēja palūkoties uz savām krūtīm un izlasīt numurus, un tad viņa saprata, ka tie droši vien uzdrukāti otrādi. Tie tur bija, lai viņa tos izlasītu un neviens cits. Džuljeta uz tiem truli blenza caur ķiveres sejsegu, kamēr aiz viņas noslēdzās durvis. Priekšā vīdēja vēl vienas durvis, tās, kas aizliegtas. Tās klusi un nekustīgi gaidīja, kad tiks atvērtas.

Džuljeta jutās apmaldījusies šajā tukšumā starp abām dur-vim, iesprostota šajās gaisa slūžās, pilnās spilgtu cauruļu, kas vijās gar sienām un griestiem, visam pārējam ņirbot aiz plastmasas pārklājiem.

Telpā ieplūstošā argona šņākoņa caur ķiveri skanēja slāpēti. Tā ziņoja, ka gals bija tuvu. Ceļoties spiedienam, plastmasas aizkari sakrokojās ap solu un sienām, cieši aptinās caurulēm. Viņa juta spiedienu savā tērpā, kā vieglu neredzamas rokas pieskārienu.

Džuljeta zināja, kas tagad notiks, un daļa viņas brīnījās, kā viņa šeit nokļuvusi — meitene no Mehāniskās, kam ārpasaule nekad nav interesējusi pat ne uz mirkli, kas pārkāpusi tikai sīkus likumus, un kas būtu apmierināta, ja varētu visu atlikušo dzīvi pavadīt zemes dzīlēs klāta netīrumiem un labot sabojātas lietas, neuztraucoties par plašo miroņu pasauli, kas viņu ielenca...

19

Pirms dažām dienām

Džuljeta sēdēja uz iepriekšējās izmeklēšanas izolatora grīdas, atspiedusi muguru pret augstajām tērauda restēm; viņas priekšā uz sienas ekrāna bija redzama nemīlīga aina uz pasauli. Pēdējās trīs dienas, kopš viņa mēģināja iemācīties būt par elevatora šerifu, viņa bija pētījusi šo ainavu un brīnījusies, par ko īsti viss šis tracis.

Viss, ko viņa tur redzēja bija neizteiksmīgas kailas zemes nogāzes, pelēki uzkalni, kas pacēlās pret vēl pelēkākiem mākoņiem caur, kuriem spraucās reti saules stari, kas to visu diezgan neveiksmīgi mēģināja izgaismot. Pāri visam traucās šausmīgs vējš, spējās brāzmās pūzdams mazus smilšu mākonīšus, vijumos un līkumos, kas dzenāja viens otru pa šo viņiem vien paredzēto ainavu.

Šajā skatā nebija nekā tāda, kas Džuljetai šķistu iedvesmojošs, nekā tāda, kas rosinātu viņas interesi. Neapdzīvojama postaža, kurā nebija atrodams pilnīgi nekas lietderīgs. Nebija nekādu resursu, izņemot sabojāto, brūkošo torņu tēraudu, kas vīdēja aiz pakalniem — tēraudu, ko, bez šaubām, būtu daudz dārgāk atgūt, transportēt, izkausēt un attīrīt nekā vienkārši iegūt jaunu raktuvēs zem elevatora.

Viņa redzēja, ka aizliegtie sapņi par ārpasauli bija skumji un tukši. Tie bija miruši sapņi. Cilvēki šeit augšā, kas pielūdza šo skatu, saprata visu ačgārni — nākotne bija lejā. No turienes nāca nafta, kas nodrošināja viņiem enerģiju, minerāli, kas pārtapa noderīgās lietās, slāpeklis, kas atjaunoja zemi viņu dārzos. To zināja katrs, kas ēnojis metalurģijā un ķīmijā. Tie, kas lasīja bērnu grāmatas un mēģināja atjaunot zaudētās un neizdibināmās pagātnes noslēpumu, maldījās tumsā.

Vienīgais, ar ko varēja izskaidrot viņu apsēstību, bija pati atklātā telpa kā tāda, ainavas īpatnība, kas, ja godīgi, Džuljetu biedēja. Varbūt tieši ar viņu kaut kas nebija kārtībā, jo viņai patika elevatora sienās, patika ierobežotā telpa tā dziļumos. Vai visi pārējie bija jukuši,

Jti loloja cerības par izglābšanos no šejienes? Vai arī ar viņu kaut kas nebija kārtībā?

Džuljeta novērsa skatienu no izkaltušajiem uzkalniem un smilšu miglas un palūkojās uz visapkārt izsvaidītajām mapēm. Tas bija viņas priekšgājēja nepabeigtais darbs. Uz viņas ceļgala gulēja spīdīga zvaigzne, kas vēl ne reizi nebija piesprausta pie krūtīm. Uz vienas no mapēm bija nolikta blašķe, droši iepakota otrreiz izmantojamā plastmasas maisiņā, kas paredzēts pierādījumiem. Tagad, savu nāvējošo darbu jau paveikusi, tā tur stāvēja un izskatījās gana nekaitīga. Vairāki a r melnu tinti rakstītie numuri uz maisiņa jau bija nosvītroti — lietas, kas jau sen atrisinātas vai atstātas novārtā. Uz viena sāna bija jauns numurs, lietas numurs, atbilstošs lietai, kā šeit nebija, mapei, kas pilna lappušu lappusēm ar liecībām un piezīmēm par mēra nāvi, ko visi bija mīlējuši, bet kāds nogalinājis.

Dažas no šīm piezīmēm Džuljeta bija redzējusi, bet tikai pa gabalu. Tās bija rakstītas ar šerifa vietnieka Mārnsa roku, rokām, kas neatlaida mapi, kas to bija sagrābušas kā vājprātā. Sēžot pretī viņa galdam, Džuljeta bija vairākkārt uzmetusi acis šai mapei un redzējusi asaras, kas izsmērējušas atsevišķus vārdus un sakrokojušas papīru. Rokraksts starp šīm asarām bija ķeburains, ne tik rūpīgs kā viņa piezīmes citās mapēs. Tas, ko viņa varēja redzēt, nikni rāpoja pār lappusēm, vārdi dusmās izsvītroti un tad aizstāti ar citiem. Tas bija tas pats niknums, ko šobrīd vietnieks Mārnss izrādīja visu laiku, verdošās dusmas, kas bija likušas Džuljetai pamest rakstāmgaldu un doties uz izolatoru, kur viņa varēja pastrādāt. Viņa uzskatīja par neiespējamu sēdēt pretī šai salauztajai dvēselei un skaidri domāt. Skats uz ārpasauli, kas rēgojās viņas priekšā, lai cik skumīgs, nomāca viņu daudz mazāk.

Iepriekšējās izmeklēšanas izolatorā viņa nosita laiku starp neskaidrajiem izsaukumiem, kas skanēja rācijā un gājieniem lejup uz notikumu vietām. Bieži vien viņa vienkārši sēdēja, šķiroja un pāršķiroja mapes pēc to saturēto pārkāpumu smaguma. Viņa bija visa elevatora šerifs — šim darbam viņa nebija ēnojusi, bet sāka to pamazām izprast. Viena no pēdējām lietām, ko viņai bija teikusi mērs Džensa,

bija izrādījusies patiesāka nekā viņa iedomājusies — cilvēki bija kā mašīnas. Viņi sabruka. Viņi grabēja. Viņi varēja tevi apdedzināt vai sakropļot, ja nebiji gana piesardzīgs. Viņas darbs bija ne tikai izdomāt, kāpēc tas noticis un kas vainīgs, bet arī ieklausīties zīmēs, kas liecināja, ka tas varētu notikt. Būt par šerifu bija līdzīgi kā būt par mehāniķi — smalkā prasme novērst iespējamos negadījumus bija tikpat svarīga kā māka visu sakopt pēc avārijas.

Uz grīdas izkaisītajās mapēs bija iegrāmatoti pēdējā laika notikumi: sūdzības par nesavaldīgiem kaimiņiem, ziņojumi par zādzībām, bija jāmeklē indīgas pašdarināta džina partijas avots, vēl dažas lietas, kas saistītas ar šī džina izraisītām sekām. Katra mape no viņas gaidīja jaunus atradumus, vairāk staigāšanas, vairāk kāpienu lejup pa vītņu kāpnēm, kur jāiesaistās piņķerīgos dialogos, mēģinot izšķirt melus no patiesības.

Gatavojoties darbam, Džuljeta bija divas reizes izlasījusi Pakta likumu sadaļu. Gulēdama savā gultā elevatora dziļumos, pārgurusi no galvenā ģeneratora regulēšanas darbiem, viņa bija studējusi lietu reģistrācijas kārtību, nepatiesu liecību sagādātās problēmas — tas viss bija tik loģisks un savā ziņā atsaucās uz viņas veco mehāniķes darbu. Tuvošanās nozieguma vietai vai iekarsušam strīdam neatšķīrās no ienākšanas sūkņu telpā, kurā kaut kas bija salūzis. Kāds vai kaut kas vienmēr bija pie vainas. Viņa zināja, ka jāklausās, jāvēro, jāuzdod jautājumi par ikvienu, kam varētu būt bijusi darīšana ar bojāto iekārtu vai izmantotajiem darbarīkiem, un jāseko notikumu virknei līdz pat atrisinājumam. Vienmēr pastāvēja mulsinoši mainīgie faktori — tu nevari noregulēt tikai vienu skalu, neaizlaižot pa pieskari kaut ko citu, — taču Džuljetai piemita šī prasme, talants, saprast, kas bija svarīgs un ko drīkstēja ignorēt.

Viņa pieņēma, ka tieši šo talantu viņā sākotnēji bija redzējis vietnieks Mārnss, šo pacietību un skepsi, ko viņa izmantoja, lai pajautātu vēl vienu stulbu jautājumu un galu galā atdurtos pret atbildi. Viņas pārliecību vairoja tas, ka reiz jau bija izdevies palīdzēt atrisināt lietu. Toreiz viņa to neapzinājās, jo vairāk domāja par vienkāršu taisnīgumu un savām personīgajām bēdām, bet šis gadījums bija kalpojis vienlaicīgi gan par darba interviju, gan darba apmācību.

Viņa pacēla tieši šīs pirms daudziem gadiem risinātās lietas mapi, bāli sārts zīmogs uz tās bieziem, masīviem burtiem vēstīja: „SLĒGTA”. Viņa atplēsa lentu, kas saturēja kopā tās vāku malas un pašķirstīja piezīmes. Daudzas no tām bija veiktas Holstona kārtīgajā rokrakstā, līdzenās, slīpās rindās tas kārtojās uz gandrīz visa, kas atrodams viņas rakstāmgaldā un uz tā — rakstāmgaldā, kas kādreiz piederējis viņam. Viņa lasīja Holstona piezīmes par sevi, atsauca atmiņā lietu, kas bija šķitusi kā acīmredzama slepkavība, bet beigās izrādījusies nelaimīgu sagadīšanos virkne. Atgriešanās pie tā, no kā viņa līdz šim bija izvairījusies, uzplēsa vecās, sāpīgās rētas. Tomēr viņa atminējās, cik nomierinoši bijis novērst savu uzmanību dzenot pēdas. Viņa atcerējās atrisinātas problēmas sniegto pacilājumu, apmierinājumu no iegūtajām atbildēm, kas kompensēja tukšumu, ko sirdī atstājusi mīļotā cilvēka nāve. Process bija līdzīgs kā labot iekārtu papildu maiņu laikā. Ķermenis sāpēja no piepūles un noguruma, taču sāpes remdēja apziņa, ka grabošā detaļa bija piegriezta.

Viņa nolika mapi malā, nebūdama gatava to visu vēlreiz izdzīvot. Viņa pacēla rokās citu mapi un nolika klēpī, vienai rokai noslīdot līdz vara zvaigznei uz ceļgala.

Pār sienas ekrānu pārskrēja ēna, kas novērsa viņas uzmanību. Džuljeta pacēla galvu un redzēja, kā lejup pār kalnu aizslīd zema smilšu siena. Šķita, ka šis kvēpu mākonis vējā trīcēja, slīdēdams pretī scnsoriem, kas, kā viņai tika iemācīts, bija svarīgi; šie sensori ļāva skatīt ārpasauli, un viņa, vēl būdama bērns, tika iebiedēta domāt, ka to vērts redzēt.

Taču tagad, kad viņa bija pietiekami veca, lai spriestu patstāvīgi un atradās pietiekami tuvu, lai pati to aplūkotu, Džuljeta par to vairs nebija tik pārliecināta. Augšējo līmeņu apsēstība ar tīrīšanu tik tikko skāra elevatora dziļumus, kuros tika veikta īsta tīrīšana, lai elevators darbotos un cilvēki šeit varētu dzīvot. Taču pat tur lejā viņas draugiem no Mehāniskās kopš dzimšanas tika mācīts par ārpasauli nerunāt. Tā kā viņiem to nenācās redzēt, tas nebija grūts uzdevums, bet tagad, ejot tai garām uz darbu, sēžot un lūkojoties prātam neaptveramajā plašumā, viņa juta, kā neizbēgamie jautājumi radās paši no sevis. Viņa saprata, kādēļ varētu būt svarīgi dažas idejas iznīcināt jau saknē, pirms cilvēki rindās sāk soļot uz izeju, pirms jautājumi veļas pār viņu neprāta pārņemtajām lūpām un iznicina viņus visus.

Viņa atšķīra Holstona mapi. Aiz biogrāfijas šķirkļa bija bieza kaudzīte ar piezīmēm par viņa pēdējām dienām šerifa amatā. Viņa nozieguma apraksts neaizņēma pat puslappusi, atlikusi daļa bija tukšs un izšķērdēts papīrs. Vienīgajā rindkopā bija vienkārši paskaidrots, ka viņš pieteicies augšējā līmeņa aizturēšanas kamerā un izteicis interesi par ārpasauli. Un tas arī viss. Pāris rindiņas vēstīja, ka cilvēks nolemts nāvei. Pirms pāršķirt lappusi, Džuljeta to pārlasīja vairākas reizes.

Aiz tās bija Mēra Džensas piezīme, kurā lūgts, lai Holstonu piemin nevis vienkārši kā vēl vienu tīrītāju, bet godinot viņa darbu elevatora labā. Džuljeta izlasīja šo vēstuli, ko rakstījis kāds, kas arī nesen miris. Bija dīvaini domāt par cilvēkiem, ko viņa nekad vairs neredzēs. Visus šos gadus no sava tēva viņa bija izvairījusies daļēji tādēļ, ka viņš, vienkārši sakot, joprojām bija te. Nepastāvēja draudi, ka viņa nevarētu pārdomāt. Taču ar Holstonu un Džensu bija citādi — viņi bija prom uz visiem laikiem. Un Džuljeta bija tik ļoti pieradusi atjaunot iekārtas, ko neviens vairs necerēja salabot, ka likās, ja viņa pietiekami koncentrētos vai veiktu darbības pareizajā secībā, viņai vajadzētu spēt atgriezt aizgājējus dzīvē, atjaunot viņu iznīcinātos apveidus. Taču Džuljeta zināja, ka tas nebija iespējams.

Viņa šķirstīja Holstona mapi un uzdeva sev aizliegtus jautājumus, dažus pat pirmo reizi dzīvē. Kas bija šķitis triviāls dzīvojot lejā, kur noplūdusi gāze varētu nosmacēt vai sabojāti drenāžas sūkņi noslīcināt visus, ko viņa pazina, nu šķita ļoti nozīmīgs. Kas īsti bija šī dzīve, ko viņi dzīvoja iesprostoti pazemē? Kas atradās tur, aiz tiem kalniem? Kāpēc un kādā nolūkā viņi šeit bija? Vai tālumā brūkošos elevatorus būvējuši cilvēki? Kādēļ? Un vissatraucošākais no visiem — ko tāds saprātīgs cilvēks kā Holstons vai viņa sieva domājuši, lai vēlētos doties ārā?

Divas mapes, ar ko kavēt laiku, abas ar uzrakstu „SLĒGTA”. Abām vajadzētu atrasties mēra birojā, kurā tās tiktu aizzīmogotas un ievietotas arhīvā, taču Džuljeta bez mitas juta vēlēšanos atgriezties pie tām nevis ķerties pie daudz steidzamākām lietām mapēs viņas priekšā. Vienā no šīm mapēm glabājās dzīve, ko dzīvojis vīrietis, ko viņa mīlējusi, kā mīklaino nāvi elevatora dziļumos viņa palīdzējusi atšķetināt. Otrā mājoja cilvēks, ko viņa bija cienījusi un kā darbu nu bija uzņēmusies. Džuljeta nezināja, kādēļ tik daudz pārdomu veltīja šim divām mapēm, ja vienlaicīgi nespēja nolūkoties, kā Mārnss, bezcerīgi nokāris galvu, skatījās uz savu zaudējumu, pētīdams mēra Džensas nāves apstākļus, atkal un atkal pārlūkodams liecības, pārliecināts, ka zināja, kas bija slepkava, bet nespēdams gūt pierādījumus, lai iedzītu viņu stūrī.

Kāds pieklauvēja pie restēm virs Džuljetas galvas. Viņa pacēla galvu, domādama, ka ieraudzīs vietnieku Mārnsu, kas teiks, ka darba diena galā, bet tā vietā lūkojās uz svešu vīrieti, kas uz viņu skatījās no augšas.

„Serif?” viņš jautāja.

Džuljeta nolika mapes malā un saņēma plaukstā zvaigzni. Viņa piecēlās un pagriezās, lai ielūkotos sejā šim mazajam vīram ar apaļo vēderu, uz deguna noslīdējušām brillēm un viņa pieguloši pašūto, svaigi gludināto, sudraboto IT nodaļas kombinezonu.

„Kā varu jums palīdzēt?” viņa jautāja.

Vīrietis caur restēm pasniedza roku sveicienam. Džuljeta pārlika zvaigzni otrā rokā un atbildēja uz sveicienu.

„Atvainojiet, ka tik ilgi neuzkāpu līdz jums!” viņš iesāka. „Tik daudz darāmā ar visām ceremonijām, ģeneratora misēkli un juridiskajām ķildām. Esmu Bernards, Bernards Holands.”

Džuljeta juta, kā dzīslās sastingst asinis. Vīrieša plauksta bija tik maza, ka likās — tai trūkst viena pirksta. Par spīti tam, viņa tvēriens bija stingrs. Viņa centās atvilkt roku, bet viņš to neatlaida.

„Esmu drošs, ka jūs kā šerifs Paktu jau zināt kā savus piecus pirkstus, tādēļ esat informēta, ka būšu mēra vietas izpildītājs, vismaz kamēr nebūs notikusi balsošana.”

„Jā, esmu dzirdējusi,” Džuljeta vēsi atteica. Viņa brīnījās, kā šis cilvēks ticis garām Mārnsa galdam bez kaut nelielas dūru vicināšanas. Viņas priekšā bija viņu galvenais aizdomās turamais Džensas nāvē — tikai viņš stāvēja nepareizajā restu pusē.

„Skatos, ka kārtojat krimināllietas?” Viņš atbrīvoja tvērienu, un Džuljeta atvilka savu roku. Viņš pētīja dokumentu klājumu uz grīdas un šķita, ka skatiens aizkavējas pie blašķes plastmasas maisiņā, taču Džuljeta nebija pilnīgi pārliecināta.

„Vienkārši iepazīstos ar mūsu aktuālajām lietām,” viņa teica. „Seit ir nedaudz vairāk vietas, lai... nu, padomātu.”

„Ak, esmu pārliecināts, ka šajā telpā pārcilāts daudz dziļu domu!” Bernards pasmaidīja, un Džuljeta ievēroja, ka viņam bija šķībi zobi — viens no tiem daļēji aizsedza otru. Zobu dēļ viņš tai atgādināja peles sūkņu telpās, ko viņa mēdza ķert slazdos.

„Jā, domāju, esmu atradusi piemērotu vietu, lai sakārtotu domas, iespējams, jums ir taisnība. Turklāt,” viņa nolaida skatienu uz viņu, „nedomāju, ka tā ilgi paliks tukša. Kolīdz tā būs aizņemta, visas dziļās domas uz dienu vai divām varēšu atstāt mierā, līdz kādu pieliks pie tīrīšanas...” „Es uz to pārāk nepaļautos,” teica Bernards. Un atkal nozibināja savus šķībos zobus. „No lejas dzirdēju runas, ka nabaga mērs, lai viņai vieglas smiltis, bija sevi pārpūlējusi sava trakā kāpiena laikā. Ja nemaldos, viņa kāpa lejā, lai satiktu jūs, vai ne tā?”

Džuljeta juta asu dūrienu plaukstā. Viņa palaida misiņa zvaigzni vaļīgāk — abu roku kauliņi bija kļuvuši balti no ciešā satvēriena.

Bernards piekārtoja savas brilles. „Bet tagad, kā dzirdēju, jūs izmeklējat pretlikumīgu rīcību?”

Džuljeta joprojām skatījās viņam acīs, cenzdamās ignorēt nedzīvo kalnu atspulgus viņa briļļu lēcās.” Es domāju — jums, kā mēra vietas izpildītājam vajadzētu zināt, ka mēs pilnā nopietnībā attiecamies pret to kā pret slepkavību,” viņa teica.

„Ak, vai!” viņa acis iepletās, lūpām vārgi smaidot. „Tātad baumas ir patiesas. Kurš gan būtu spējīgs uz ko tādu?” Smaids pletās platumā, un Džuljeta atskārta, ka viņai bija darīšana ar cilvēku, kas jutās neievainojams. Šī nebija pirmā reize, kad viņai nācās saskarties ar netīru un uzpūstu patmīlību kāda piemita viņam. Viņas ēnošanas laiks dziļumos tika pavadīts tādu ielenkumā.

„Domāju — atklāsies, ka vainīgā persona būs bijusi tā, kas no tā visvairāk ieguvusi,” viņa sausi noteica. Un pēc mirkļa piebilda: „Mēr!”

Šķībais smaids izdzisa. Bernards atlaida restes un atkāpās, rokas sabāzis kombinezona kabatās. „Lai nu kā, prieks jūs beidzot iepazīt vaigā, ne tikai pēc vārda. Saprotu, ka neesat pavadījusi īpaši daudz laika augstākos elevatora līmeņos un, godīgi sakot, pats arī esmu pārāk noslēdzies savā birojā, bet drīz šeit viss mainīsies. Es ar jums kā mērs ar šerifu daudz strādāsim kopā.” Viņš palūkojās uz mapēm Džuljetai pie kājām. „Tādēļ vēlos, lai ziņojat man. Par visu.”

To pateicis, Bernards pagriezās un aizgāja, bet Džuljetai nācās apzināti piepūlēties, lai atslābinātu dūrēs savilktās plaukstas. Kad viņa beidzot bija nolobījusi pirkstus no zvaigznes, atklājās, ka tās asās malas iegrauzušās viņas plaukstā līdz asinīm. Gaismā atmirdzēja daži pilieni uz misiņa zvaigznes stara, atgādinādami mitru rūsu. Džuljeta noslaucīja zvaigzni jaunajā kombinezonā — aiz ieraduma, kas bija izveidojies iepriekšējā dzīvē, dzīvojot starp putekļiem un eļļām. Ieraudzījusi tumšo asiņaino pleķi uz jaunajām drēbēm, viņa sevi nolamāja. Pagriezusi zvaigzni otrādi, Džuljeta pētīja tajā iespiesto zīmotni. Tajā bija redzami trīs elevatora trijstūri virs, kuriem bija izliekti iegravēts „Šerifs”. Viņa to pagrieza vēlreiz un saņēma pirkstos skaviņu, kas turēja aso piespraudes adatu. Tā atvērās, un adata brīvi kustējās eņģītēs. Gadu gaitā tā bijusi vairākkārt saliekta un iztaisnota, tādēļ tagad izskatījās kā pašdarināta. Tā turpu un šurpu šūpojās eņģītē, tāpat kā Džuljeta svārstījās par lēmumu to beidzot piespraust.

Taču izdzirdējusi aizejošā Bernarda soļus un to, ka viņš kaut ko saka vietniekam Mārnsam, Džuljeta juta, kā nervi no jauna saspringst aizkaitinājumā. Sajūta bija līdzīga kā mēģinot atvērt ierūsējušu durvju

aizbīdni, kas negrib izkustēties. Nepanesamais stīvums, pretošanās izkustēties aizsvila Džuljetā jaunu uguni. Viņa bija pieradusi, ka nebija tādas aizdares, ko viņa nevarētu atvērt — bija iemācījusies ar tām tikt galā, izmantojot smērvielas un uguni, gan visur iekļūstošo eļļu, gan vienkārši fizisku spēku. Rūpīga plānošana un neatlaidība panāca, ka tās vienmēr padevās. Beigu beigās.

Viņa iedūra nelīdzeno adatu sava kombinezona krūtīs un aizdarīja saspraudi. Skats uz zvaigzni bija mazliet sirreāls. Pie viņas kājām bija ducis mapju, kam vajadzēja pievērsties, un pirmo reizi pēc ierašanās elevatora augšējos līmeņos, Džuljeta juta, ka šis darbs ir kā radīts viņai. Viņas darbs Mehāniskajā nu bija pagātne. Viņa bija to pametusi daudz labākā stāvoklī, nekā tas bija, kad viņa bija ieradusies, un viņa bija palikusi pietiekami ilgi, lai dzirdētu gandrīz nedzirdamo salabota ģeneratora dūkoņu, lai redzētu, kā rotēja ass, noregulēta tik precīzi, ka nebija iespējams noteikt, vai tā vispār kustējās. Un tagad viņa bija atnākusi uz augšējiem līmeņiem, lai šeit atklātu graboņu, spiedienu un berzi cita veida mehānismos, kas deldēja elevatora īsto dzinēju, gluži kā bija brīdinājusi Džensa.

Atstājusi pārējās mapes uz grīdas, viņa pacēla Holstona mapi — lietu, kurā viņa nedrīkstētu pat ielūkoties, bet ko nespēja nolikt malā — un atvēra kameras durvis. Tā vietā, lai dotos uz sava kabineta pusi, viņa pagriezās pretējā virzienā uz gaisa slūžu dzeltenās tērauda ieejas pusi. Lūkodamās pa trīskāršā stikla lodziņu jau neskaitāmo reizi šo dienu laikā, viņa iztēlojās, kā tur iekšā stāv vīrs, kā amatu viņa tagad bija ieņēmusi, ietērpts vienā no tiem bezjēdzīgi masīvajiem tērpiem, gaidīdams, kad atvērsies tālākās durvis. Kas notiek cilvēka prātā, kamēr viņš viens pats gaida, kad tiks izraidīts uz visiem laikiem? Tās nevarēja būt tikai bailes, to Džuljeta zināja, jo tās bija izjutusi gana daudz. Tam vajadzēja būt kaut kam pilnīgi citam, agrāk neizjustam — mieram, kas stāv pāri bailēm vai nejutībai, kas izdzēš šausmas. Viņa secināja, ka iztēle nespēj atainot nebijušas un svešas izjūtas. Iztēle spēja vien nomākt vai pastiprināt pazīstamās sajūtas. Tas būtu, kā stāstīt kādam sajūtas, kas izjustas seksa vai orgasma laikā. Neiespējami! Taču, kolīdz tu pats tās esi izjutis, vari iztēloties šis jaunās izjūtas dažādas pakāpes.

Līdzīgi kā ar krāsām. Vari raksturot jaunu krāsu, tikai atsaucoties uz iepriekš redzētiem toņiem. Vari sajaukt zināmus toņus, bet nevari radīt kaut ko jaunu no nekā. Tādēļ varbūt tikai paši tīrītāji saprata, kāda bija sajūta tur stāvēt drebot — vai varbūt, nebaidoties ne drusciņas — un gaidot savu nāvi.

Apsēstība ar šo kāpēc izskanēja čukstos viscaur elevatoram — cilvēki gribēja zināt, kāpēc tīrītāji darījuši to, ko darīja, kādēļ atstājuši mirdzošu un nopulētu dāvanu tiem, kas viņus izraidījuši — bet Džuljetu tas nepavisam neinteresēja. Viņa domāja — varbūt tie redzēja jaunas krāsas, juta neaprakstāmo, varbūt piedzīvoja reliģisku atklāsmi, kas iespējama, tikai ielūkojoties sejā nāvei. Vai nebija gana ar to, ka zināms — tas izdarīts bez starpgadījumiem? Problēma atrisināta. Uztvert to, kā aksiomu. Pievērsties īstajam jautājumam, piemēram, kā jutās cilvēks, kam tas jāpiedzīvo. Tas bija tabu lielais trūkums — ne jau aizliegums tiekties pretī ārpasaulei, bet gan aizliegums pat just līdzi tīrītājiem nedēļās pēc viņu aiziešanas, prātot, kas viņiem bijis jāpārcieš, pienācīgi izteikt pateicību vai nožēlu.

Džuljeta uzsita pa dzeltenajām durvīm ar Holstona mapes stūri, atceroties šo vīru labākos laikos, kad viņš bija iemīlējies, uzvarējis loterijā un stāstījis Džuljetai par savu sievu. Viņa pamāja ar galvu I lolstona rēgam un atkāpās no draudīgajām metāla durvīm ar mazo biezā stikla lodziņu. Viņa juta saikni ar šo cilvēku, strādādama viņa amatā, tagad nēsājot viņa zvaigzni, pat sēžot viņa kamerā. Viņa bija mīlējusi un zināja, kā tas ir. Viņa bija mīlējusi slepenībā, neiesaistot elevatoru viņu attiecībās un neņemot vērā Paktā noteikto. Un tāpēc arī viņa zināja, kā ir zaudēt tuvu cilvēku. Džuljeta varēja iedomāties —ja viņas mīļotais būtu bijis tur uz tā kalna, sairis visu acu priekšā nevis barojis saknes dārzā, viņa būtu gribējusi iet tīrīt un redzēt jaunās krāsas savām acīm.

Viņa atkal atvēra Holstona mapi, atgriezdamās pie sava rakstāmgalda. Pie viņa rakstāmgalda. Tur bija sēdējis cilvēks, kas zināja par viņas slepeno mīlestību. Kad lieta elevatora dziļumos bija atrisināta, Džuljeta bija viņam izstāstījusi, ka mirušais vīrietis, kā slepkavības lietu viņa bija palīdzējusi atrisināt, bijis viņas mīļotais. Varbūt to iespaidoja, tas, kā viņš dienām ilgi bija stāstījis par savu sievu. Varbūt pie vainas bija viņa uzticību viesošais smaids, kas padarīja viņu par tik labu šerifu un radīja nepārvaramu vēlmi atklāt noslēpumus. Lai kāds būtu bijis iemesls, viņa likumsargam bija atklājusi faktu, pilnīgi nereģistrētu sakaru, izaicinošu nepakļaušanos Paktam, kas viņai būtu varējis izraisīt nepatikšanas; bet viss, ko viņš bija pateicis, šis vīrs, kam uzticēts pārstāvēt šos likumus, bija: „Izsaku līdzjūtību.”

Viņš juta līdzi par viņas zaudējumu. Un bija viņu apskāvis. It kā zinādams, ko viņa slēpa sevī — šīs slepenās sēras, kas bija iegūlušas tur, kur reiz bija vieta mīlestībai.

Un par to viņa Holstonu bija cienījusi.

Tagad viņa sēdēja pie viņa galda, viņa krēslā, pretī viņa vecajam vietniekam, kas galvu rokās saķēris nekustīgi lūkojās lejup uz atvērtu mapi, kuras lappuses izraibinājušas asaras. Džuljetai pietika tikai uzmest skatienu, lai nojaustu, ka starp viņu un šīs mapes saturu arī gūlās apslēpta mīlestība.

„Ir pieci,” Džuljeta teica, cik vien iespējams klusi un maigi.

Mārnss pacēla galvu. Viņa piere bija sarkana no ilgās atbalstīšanās pret plaukstām. Acis bija asinīm pieplūdušas, sirmajās ūsās mirdzēja asaru lāses. Viņš izskatījās daudz vecāks nekā pirms nedēļas tur lejā, kad bija atnācis aicināt Džuljetu darbā. Pagriežoties vecajā koka krēslā, krēsla kājām iečīkstoties kā pārsteigumā par pēkšņo kustību, viņš palūkojās uz sienas pulksteni sev aiz muguras un vēroja laiku, kas iesprostots aiz tā vecā un apdzeltējušā plastmasas kupola. Mārnss klusēdams pamāja rādītāja tikšķiem, piecēlās, mugurai uz mirkli saliecoties, lai viņš varētu to pilnībā iztaisnot. Viņa rokas pārslīdēja pār kombinezonu, pasniedzās pēc mapes, saudzīgi to aizvēra un ielika padusē.

„Rīt,” viņš nočukstēja, pamādams Džuljetai ar galvu.

„Līdz rītam,” viņa teica, Mārnsam grīļīgi izejot ārā uz kafetērijas pusi.

Džuljeta noskatījās, kā viņš aiziet, un viņai bija žēl Mārnsa. Viņa atpazina mīlestību, ko slēpa viņa zaudējums. Viņai bija sāpīgi iztēloties, kā viņš savā mazajā dzīvoklītī sēž vienvietīgā saliekamajā gultā un apraud šo mapi, līdz beidzot ieslīgst saraustītā miegā.

Palikusi viena, viņa nolika Holstona mapi uz galda un pievilka t uvāk datora tastatūru. Krāsa no taustiņiem bija nodilusi jau sen, bet pēdējo gadu laikā kāds ar melnu tinti bija rūpīgi atjaunojis burtus. I agad arī šie ar roku rakstītie simboli bija sākuši izzust un arī tos drīz nāktos atjaunot. Džuljetai būtu par to jāparūpējas—viņa neprata drukāt, neskatoties uz taustiņiem, kā to darīja visi tie biroju darbinieki.

Viņa lēni uzbakstīja lūgumu, ko nosūtīt lejā uz Mehānisko. Ilija pagājusi vēl viena diena, kuras laikā izdarīts tik maz; vēl viena diena, kad viņas uzmanību bija novērsis Holstona lēmuma noslēpums, un Džuljeta bija sapratusi, ka nekādi nevarēs veikt šī cilvēka darbu, kamēr nezinās, kādēļ viņš uzgriezis muguru darbam un arī pašam elevatoram. Tā bija kā uzmācīga graboņa, kas neļāva pievērsties citām problēmām. Tādēļ, tā vietā, lai mēģinātu sevi apmuļķot, viņa nopietni pievērsīsies šim izaicinājumam. Tas, savukārt, nozīmēja, ka jāuzzina kaut kas vairāk, nekā bija izlasāms viņa mapē.

Džuljeta nebija droša par to, kā iegūt nepieciešamās lietas, kā tām kaut vai piekļūt, bet viņa pazina cilvēkus, kas to varētu. Tieši tā viņai šeit augšā pietrūka visvairāk. Dziļumos viņi bija kā ģimene, katrs ar citādām lietderīgām prasmēm, kas pārklājās un papildināja viena otru. Džuljeta viņu labā darītu visu, ko spētu. Un viņa zināja, ka tie darītu to pašu, kļūtu pat par viņas armiju. Tā bija sajūta, kas viņai skaudri pietrūka — drošības spilvens, kas nu šķita jau pārāk tāls.

Nosūtījusi lūgumu, viņa atkal pievērsās Holstona mapei. Lūk, cilvēks, labs vīrs, kas zinājis viņas lielākos noslēpumus! Vienīgais, kas jebkad zinājis. Un drīz, ja Dievs dos, Džuljeta uzzinās, ko slēpis viņš.

20

Kad Džuljeta piecēlās no rakstāmgalda, bija jau krietni pāri desmitiem. Acis sūrstēja pārāk stipri, lai viņa varētu vēl ilgāk vērties monitorā, un pati bija pārāk nogurusi, lai izlasītu vēl kaut vienu piezīmi par jebkuru lietu. Viņa nolika mapes vietās, izslēdza datoru un apgaismojumu un no ārpuses aizslēdza biroja durvis.

Liekot atslēgas kabatā, ierūcās vēders, un gaistošā sautētas truša gaļas smarža Džuljetai atgādināja, ka viņa atkal palaidusi garām vakariņas. Nu jau trešo vakaru pēc kārtas. Trīs vakari, kad viņa tik pamatīgi koncentrējusies darbam, ko tikko zināja, kā darīt, un kurā neviens viņai nepalīdzēja ar padomu, ka bija atstājusi novārtā ēšanu. Viņa vēl varētu sev to piedot, ja birojs neatrastos tieši blakus trokšņainai, smaržu pārpilnai kafetērijai.

Džuljeta izvilka no kabatas atslēgas un šķērsoja blāvi apgaismoto telpu, līkumodama starp krēslā gandrīz nesaskatāmiem krēsliem, kas bija nevīžīgi atstāti starp galdiem. Prom devās kāds pusaudžu pārītis, kas pirms komandantstundas iestāšanās, sienas ekrāna krēslā nozadzis dažus slepenus mirkļus. Džuljeta viņiem uzsauca, lai iet uzmanīgi, bet tikai tādēļ, ka šķita — šerifam pienāktos tā darīt, un pusaudži ķiķinādami nozuda kāpnēs. Viņa iztēlojās, ka abi jau iet rokās sadevušies un nepalaidīs garām iespēju saskūpstīties, pirms šķirsies un dosies katrs uz savu dzīvokli. Pieaugušie zināja par šādām neatļautām draudzībām, bet neiejaucās — tā bija kā dāvana, ko katra paaudze sniedza nākamajai. Tomēr Džuljetas gadījums bija citāds. Viņa bija darījusi to pašu, būdama pieaugusi — mīlējusi neatļauti, tādēļ viņas liekulība šajā gadījumā bija jo izteiktāka.

Tuvojoties virtuvei, viņa pamanīja, ka kafetērija nav gluži tukša. Dziļajās ēnās pie ekrāna sienas sēdēja vientulīgs stāvs un lūkojās tintes melnajos, naksnīgajos mākoņos, kas svērās pār aptumšotajiem kalniem.

Šķita, ka tas ir tas pats cilvēka siluets, kas te sēdēja arī iepriekšējā naktī un vēroja, kā pamazām izdzisa saules gaisma, kamēr Džuljeta

viena strādāja savā kabinetā. Viņa izvēlējās iet uz virtuvi tā, lai paietu garām viņam aiz muguras. Visu dienu skatījusies mapēs, kas pilnas sliktu nodomu, viņa jutās viegli sabiedējama. Reiz Džuljeta bija apbrīnojusi cilvēkus, kas izcēlās citu vidū, bet nu to klātbūtne lika justies neomulīgi.

Džuljeta gāja starp sienas ekrānu un tuvāko galdu, apstādamās, lai pastumtu nost no ceļa krēslus — to metāla kājas skrāpējās pret flīzēm. Viņa nenolaida acis no sēdošā vīrieša, bet viņš ne reizi nepagriezās trokšņa virzienā. Viņš vienkārši skatījās mākoņos, kaut ko turēdams klēpī, zodu atbalstījis pret roku.

Džuljeta pagāja viņam tieši garām, sperdama soļus starp galdu un viņa krēslu, kas bija piebīdīts dīvaini tuvu sienas ekrānam. Viņa atvairīja vēlmi ieklepoties vai viņam kaut ko pajautāt. Tā vietā Džuljeta devās tālāk, šķindinādama lielo atslēgu pret atslēgu gredzenu, kas bija pilns citām atslēdziņām — vēl vienu viņas jaunā darba piederumu.

Ejot līdz virtuves durvīm, viņa vēl divas reizes palūkojās pār plecu. Vīrietis nepakustējās.

Viņa iegāja virtuvē un uzsita pa vienu no gaismas slēdžiem. Mirkšķinādamas ieslēdzās griestu lampas un apžilbināja pie pustumsas pieradušās acis. Iegājusi vienā no milzīgajiem ledusskapjiem, viņa iznesa lielu sulas pudeli un paņēma tīru glāzi no trauku žāvēšanas statīva. Iegājusi atpakaļ ledusskapī, viņa atrada atdzisušu, pārklātu ar pārtikas plēvi sautējumu un iznesa ārā arī to. Viņa ielika bļodā divus kausus un parakņājās atvilktnē pēc kādas karotes. Liekot lielo katlu atpakaļ vēsajā plauktā, viņa tikai uz mirkli iedomājās, ka varētu uzsildīt ēdienu.

Džuljeta atgriezās kafetērijā, rokās nesdama bļodiņu un sulas glāzi, ar elkoni izslēgdama apgaismojumu un ar kāju aizgrūzdama ciet durvis. Apsēdusies ēnā, pie viena no garajiem galdiem, viņa strēba savu ēdienu, nenolaizdama acis no svešā vīrieša, kas, kā izskatījās, lūkojās tumsā, it kā tur varētu kaut ko saredzēt.

Pēc kāda laika Džuljetas karote atdūrās pret tukšās bļodiņas dibenu, un viņa izdzēra pēdējo sulas malku. Visas maltītes laikā vīrietis ne reizi nebija novērsies no ekrāna. Nespējusi vairs ilgāk apvaldīt ziņkārību, viņa trokšņaini pastūma no sevis prom traukus. Ja vien tā nebija sakritība, apveids uz to reaģēja. Viņš paliecās uz priekšu un pastiepa roku pret ekrānu. Džuljetai izskatījās, ka viņš rokā tur kādu rādāmkociņu vai nūjiņu, bet bija pārāk tumšs, lai izšķirtu precīzāk. Pēc kāda brīža viņš salieca muguru, un Džuljeta izdzirdēja ogli švīkstam uz papīra, kas izklausījās visai padārgs. Viņa piecēlās, vīrieša sakustēšanos uztvērusi, kā izdevību uzsākt sarunu, un devās viņa virzienā.

„Revidējam pieliekamo?” viņš pajautāja.

Pēkšņi izdzirdot vīrieša balsi, viņa satrūkās.

„Darbā nepaēdu vakariņas,” Džuljeta sastostījās, it kā viņai būtu vajadzējis paskaidrot savu rīcību.

„Droši vien jauki, ja ir virtuves atslēgas,”

Viņš joprojām nenovērsās no ekrāna, un Džuljeta sev atgādināja, ka pirms aiziešanas jāaizslēdz virtuves durvis.

„Ko jūs darāt?” viņa jautāja.

Vīrietis pasniedzās sev aiz muguras un, paķēris tuvāko krēslu, pagrieza to pret ekrānu. „Vai gribat redzēt?”

Džuljeta uzmanīgi tuvojās, saņēma atzveltni un tīšām pastūma krēslu tālāk no šī vīrieša. Telpā bija pārāk tumšs, lai izšķirtu viņa vaibstus, bet balss piederēja gados jaunam cilvēkam. Viņa norāja sevi par to, ka nav ievērojusi vīrieša seju iepriekšējā vakarā, kad bija daudz gaišāks. Nāksies kļūt daudz vērīgākai, ja viņa gribēs šajā darbā kaut ko sasniegt.

„Uz ko tieši mēs skatāmies?” Džuljeta jautāja. Viņa uzmeta ašu skatienu viņa klēpim, kur no kāpņu puses plūstošajā gaismā vāri blāvoja liela, balta papīra loksne. Viņš to turēja izklātu uz ceļiem, un izskatījās, ka zem tās palikts dēlis vai kāds cits ciets pamats.

„Domāju, ka tie divi tūlīt pašķirsies. Skatieties te!”

Vīrietis norādīja uz sienas ekrānā redzamo melno toņu sajaukumu, tik tumšu, ka likās — tas bija viens liels, melns plankums. Kontūras un ēnainās toņu pārejas Džuljetai šķita gandrīz kā acu apmāns — tikpat īstas kā spoki. Tik un tā viņa ar acīm sekoja vīrieša pirkstam, prātodama, vai šis cilvēks bija traks vai piedzēries, un samierinājās ar nomācošo klusumu, kas sekoja pēc tam.

„Tur,” viņš nočukstēja, viņa elpā trīsot satraukumam.

Džuljeta redzēja, kā kaut kas uzzibsnī. Mazu gaismas punktiņu. It kā kāds ar kabatas bateriju dotu signālu tumšas ģeneratoru telpas otrā galā. Un tad tas izdzisa.

Viņa pielēca no krēsla un nostājās pie ekrāna, brīnīdamās, kas tur ārā notika.

Vīrieša ogle atsāka slīdēt pa papīru.

„Kas, pie velna, tas bija?” Džuljeta prasīja.

Vīrietis iesmējās. „Zvaigzne,” viņš atbildēja. „Ja pagaidīsiet, varbūt atkal to ieraudzīsiet. Šonakt ir plāni mākoņi un liels vējš. Lūk, tas tur drīz paslīdēs garām!”

Džuljeta pagriezās, lai atrastu savu krēslu un ieraudzīja, ka vīrietis izstieptajā rokā tur pagaru ogles zīmuli un vienu aci pievēris lūkojas punktā, kur tikko bija izdzisusi gaismiņa.

„Kā jūs tur kaut ko izšķirat?” viņa jautāja, atsēzdamās atpakaļ plastmasas krēslā.

„Jo ilgāk to dari, jo labāk redzi tumsā,” viņš noliecās pār papīru un atkal kaut ko tajā iezīmēja. „Un es ar šo nodarbojos jau pasen.”

„Ar ko tieši jūs nodarbojaties? Vienkārši blenžat uz mākoņiem?” Viņš iesmējās. „Pārsvarā, jā. Diemžēl. Bet es cenšos saskatīt, kas ir aiz tiem. Skatieties, varbūt redzēsim atkal!”

Viņa skatījās apmēram tur, kur izdzisa pēdējā gaismiņa. Pēkšņi tā atkal parādījās, kā kniepadatas galviņa, kā signāls no kalna virsotnes. „Cik jūs redzējāt?” viņš jautāja.

„Vienu,” viņa atbildēja. Jaunā skata neparastums gandrīz laupīja elpu. Viņa zināja, kas ir zvaigznes — tās bija viņas vārdu krājumā — bet viņa nekad iepriekš tādu nebija redzējusi.

„Tai blakus bija vēl viena, blāvāka. Ļaujiet, es parādīšu!” Atskanēja kluss klikšķis, un pār vīrieša klēpī ielikto papīru nolaidās sarkana gaisma. Džuljeta redzēja, ka viņš kaklā uzkāris

kabatas bateriju. Tās gals bija nosiets ar sarkanu plēvi. Tā lika lēcai kvēlot kā ugunīs, tomēr arī izstarot saudzīgu gaismu, kas neapžilbi-nāja kā virtuves lampas.

Gaismā vīdēja lielā papīra loksne, kas bija kā nosēta punktiem. Tie bija salikti juku jukām, ap tiem tīklā savilktas dažas pilnīgi taisnas līnijas. Pa visu lapu bija izkaisītas sīkas piezīmes.

„Problēma ir tajā, ka tās kustas,” viņš pastāstīja. „Ja šovakar šī atrodas te,” viņš uzsita ar pirkstu pa vienu no punktiņiem, „tad tajā pašā laikā rīt tā būs nedaudz pavirzījusies uz šo pusi.” Kad viņš pagriezās pret Džuljetu, viņa redzēja, ka vīrietis ir jauns, visticamāk, vecums tuvojās trīsdesmit gadiem, un diezgan izskatīgs tādā tīrā, biroja darbinieka manierē. Viņš pasmaidīja un piebilda: „Pagāja ilgs laiks, līdz to sapratu.”

Džuljetai gribējās viņam teikt, ka viņš vēl nav tik ilgi nodzīvojis, bet atcerējās, ko jutusi ēnojot, kad cilvēki līdzīgā veidā atbildēja uz viņas idejām.

„Kāda no tā jēga?” viņa pajautāja un ievēroja, ka vīrieša smaids izdzisa.

„Kāda jēga no jebkā?” Viņš pievērsa skatienu sienai un izslēdza lukturīti. Džuljeta saprata, ka uzdevusi nepareizo jautājumu un viņu sarūgtinājusi. Un tad iedomājās, vai šajā viņa vaļaspriekā varētu būt kaut kas pretlikumīgs — vai tas nepārkāpa kādu no aizliegumiem? Vai vākt informāciju par ārpasauli bija tas pats, kas vienkārši sēdēt un skatīties uz pakalniem? Viņai jāatceras to pajautāt Mārnsam. Vīrietis tumsā atkal pievērsās viņai.

„Mans vārds ir Lūkass,” viņš teica. Džuljetas acis bija pietiekami pieradušas pie tumsas, lai pamanītu, ka viņš pasniedzis roku sveicienam.

„Džuljeta,” viņa atbildēja, paspiezdama viņa plaukstu.

„Jaunais šerifs.”

Tas nebija jautājums, un, protams, viņš zināja, kas viņa bija. Šeit augšā, šķita, zināja visi.

„Ar ko jūs nodarbojaties, kad neesat šeit augšā?” viņa jautāja. Džuljeta bija diezgan pārliecināta, ka šis nav viņa darbs. Neviens nevarētu nopelnīt žetonus vienkārši blenžot mākoņos.

„Es dzīvoju augstākajos vidus līmeņos,” teica Lūkass. „Pa dienu Itrādāju pie datoriem. Un augšā nāku tikai tad, ja sagaidāma laba redzamība.” Viņš atkal ieslēdza kabatas lukturīti un pagriezās pret 1 )/,uljetu tā, ka bija skaidrs — zvaigznes viņam vairs nešķita tik svarīgas. „Manā līmenī dzīvo čalis, kas šeit strādā vakariņu maiņā. Kad viņš atgriežas mājās, tad pastāsta man, kādi pa dienu bijuši mākoņi. )a, pēc viņa teiktā spriežot, labi — es nāku augšā mēģināt kaut ko miskatīt.”

„Un jūs veidojat zvaigžņu shematisko karti?” Džuljeta norādīja uz lielo papīra loksni.

„Mēģinu. Tas droši vien prasīs vairākus mūžus.” Viņš aizlika ogles zīmuli aiz auss, izvilka no kombinezona lupatu un noslaucīja no pirkstiem melnos putekļus.

„Un ko pēc tam?” jautāja Džuljeta.

„Nu, cerams, es ar šo kaiti aplipināšu kādu jaunu ēnu, un viņš vai viņa turpinās no tās vietas, kur es būšu beidzis.”

„Tātad burtiski vairākus mūžus.”

Lūkass iesmējās, un Džuljeta juta, ka viņai šie smiekli bija patīkami. „Vismaz,” viņš piebilda.

„Tad jau es netraucēšu,” viņa teica, pēkšņi sajutusies vainīga par to, ka runājusi ar šo cilvēku. Viņa piecēlās un pasniedza sveicienam roku, ko viņš saņēma siltā tvērienā. Otru plaukstu viņš uzlika viņas plaukstas virspusē un paturēja ilgāk, nekā viņa būtu gaidījusi.

„Prieks iepazīties, šerifi”

Viņš pasmaidīja. Un Džuljeta pati vairs nesaprata ne vārda no tā, ko atbildot bija nomurminājusi.

21

Nākošajā rītā Džuljeta darbā ieradās agri, lai gan bija paspējusi pagulēt tikai mazliet vairāk nekā četras stundas. Līdzās datoram viņu jau gaidīja nolikta paciņa — mazs sainītis, ietīts otrreiz pārstrādātā celulozes papīrā un aptīts ar baltiem plastmasas savilcējiem. Par šo pēdējo žestu viņa pasmaidīja un pasniedzās kombinezona kabatā pēc sava atvāžamo darbarīku komplekta. Atvāzusi rīka vissmalkāl asmeni, viņa to aizbāza aiz vienas no savilcēja sprādzītēm un lēni izvilka no tās pēc sprūdrata principa veidoto siksniņu tā, ka savil-cēju bija iespējams lietot vēlreiz. Viņa atminējās, kādās nepatikšanās bija iekūlusies, kā mehāniķa ēna todien, kad viņu pieķēra, pārgriežot savilcējus kādā elektrosadales skapī. Vokers, kas jau pirms tiem divdesmit gadiem bija vecs īgņa, bija kliedzis uz viņu par izniekoto materiālu un tad rādījis, kā izmānīt siksniņu no saķeres, lai to būtu iespējams izmantot vēlreiz.

Pagāja gadi, un, kad viņa pati bija jau daudz vecāka, šo pašu viņai nācās iemācīt citai ēnai vārdā Skotijs. Toreiz viņš bija jauns zēns, bet Džuljeta bija viņam kārtīgi sadevusi par to, ka tas pieļāvis to pašu bezrūpīgo kļūmi, ko agrāk viņa pati. Viņa atminējās, kā nobiedējusi nabaga puiku galīgi bālu kā sārņu betona kluci, turklāt pēc tam viņš tās klātbūtnē nervozējis vēl mēnešiem ilgi. Džuljeta viņam pievērsa vairāk uzmanības turpmāko mācību laikā varbūt tieši šīs dusmu lēkmes dēļ. Laikam ejot, abi satuvinājās. Viņš ātri vien izauga un kļuva par spējīgu jaunieti, īstu meistaru elektronikā, kas varēja ieprogrammēt sūkņa darbības periodu mikroshēmu ātrāk nekā viņa varēja šo sūkni izjaukt un salikt atkal kopā.

Viņa atbrīvoja paciņu arī no otra savilcēja un zināja, ka tā bija no Skotija. Pirms dažiem gadiem viņu noalgoja IT un viņš pārcēlās uz trīsdesmitajiem. Kā izteicās Nokss, viņš bija kļuvis „pārāk gudrs priekš Mehāniskās”. Džuljeta nolika plastmasas saitītes malā un iztēlojās, kā jaunais vīrietis sagatavojis viņai šo paciņu. Lūgums, ko viņa pagājušā naktī nosūtījusi lejā uz Mehānisko, visticamāk, pārsūtīts

Skotijam, un viņš visu nakti pavadījis, apzinīgi veikdams šo pakalpojumu viņas labā.

Džuljeta uzmanīgi atlocīja papīru. Gan tas, gan plastmasas saites būs jāatdod atpakaļ; tie bija pārāk vērtīgi, lai viņa tos paturētu, un pietiekami viegli, lai nesējs par to nogādāšanu neprasītu daudz. Atverot paciņu, viņa ievēroja, ka Skotijs bija ielocījis malas un to stūrus nolocījis vienu zem otra — šo triku bērni iemācījās, lai varētu ietīt zīmītes, neizmantojot ne līmi, ne līmlenti. Viņa rūpīgi izjauca locījumu, un papīrs beidzot atbrīvojās. Tajā bija ietīta plastmasas kastīte, līdzīga tām, kuras mazos darbiņos lejā Mehāniskajā izmantoja uzgriežņu un skrūvju šķirošanai.

Viņa pacēla vāciņu un ieraudzīja, ka paciņa nav tikai no Skotija — tā būs aizsūtīta līdz viņam kopā ar viņas lūguma kopiju. Acīs saskrēja asaras, jo no kastītes pacēlās Mammas Džīnas auzu un kukurūzas miltu cepumu smarža. Viņa pacēla vienu no tiem pie deguna un dziļi ieelpoja. Varbūt tikai izlikās, bet no vecās kastītes cēlās arī šķietama eļļas vai smērvielas smarža — tā smaržoja mājas.

Džuljeta uzmanīgi salocīja ietinamo papīru un uzlika uz tā cepumus. Viņa iedomājās par cilvēkiem, ar ko tajos padalīsies. Protams, tas būs Mārnss, bet arī Pema no kafetērijas, kas bija tik laipni palīdzējusi viņai iekārtoties jaunajā dzīvoklī. Un Alise, Džensas jauniņā sekretāre, kas bēdādamās bija staigājusi apsārtušām acīm vairāk nekā nedēļu. Viņa izņēma pēdējo cepumu un tikai tad trauka dibenā pamanīja mazu datu uzglabāšanas ierīcīti — mazu kumosiņu, ko tieši viņai uzcepis Skotijs un noslēpis starp drupatām.

Džuljeta noņēma tās plastmasas vāciņu. Viņa uzpūta metāla galam, lai tajā nepaliktu nekādi gruži, un iesprauda to tam paredzētajā vietā datora priekšpusē. Darbā ar datoriem Džuljetai neveicās priekšzīmīgi, tomēr rīkoties ar tiem viņa prata. Mehāniskajā nevarēja paveikt pilnīgi neko, neiesniedzot pieprasījumus, ziņojumus, lūgumus vai vēl kādas citas muļķības. Turklāt datori noderēja, lai regulētu sūkņu darbību, slēgtu tos iekšā vai ārā, diagnosticētu to stāvokli un tamlīdzīgi.

Tiklīdz atmiņas kartes korpusā nomirkšķināja gaismiņa, viņa ieraudzīja ekrānā tās ikonu. Iekšā glabājās mapes un datnes; šķita, ka mazā atmiņas karte ar tiem bija piegrūsta līdz malām. Džuljeta prātoja, vai Skotijs pa nakti vispār bija gulējis.

Mapīšu rindas augšpusē bija datne ar nosaukumu „Džūla”. Viņa uz tās uzklikšķināja, un atvērās īsa zīmīte — acīmredzami no Skotija un tikpat acīmredzami neparakstīta:

Dž—/

Neļauj, ka tevi ar šo pieķer, labi? Tas viss ir no šerifa kunga datoriem, gan darba, gan mājas, pēdējie pieci gadi. Pilns ar visu ko, bet nebiju drošs, ko tieši tev vajadzēja, turklāt šādi bija vieglāk apkopot.

Saites paturi — man te tādu ir daudz.

(Un es paņēmu vienu cepumiņu. Cerams, tev nav iebildumu.)

Džuljeta pasmaidīja. Viņa juta vēlēšanos pasniegties un noglāstīt ar pirkstiem vārdus, bet tie nebija rakstīti uz papīra, un sajūta nebūtu tā pati. Viņa aizvēra zīmīti, tad izdzēsa to un iztukšoja datora atkritni. Pat viņas vārda sākumburti uzrunā šķita jau pārāk bīstama informācija.

Džuljeta novērsās no rakstāmgalda un ielūkojās kafetērijā, kas izskatījās tumša un tukša. Vēl nebija pieci no rīta, un augšējais stāvs vēl kādu brīdi būtu viņas rīcībā. Vispirms viņa izmantoja iespēju pārlūkot direktorijas struktūru, lai saprastu, ar kāda veida datiem būs darīšana. Katrai mapītei bija precīzs nosaukums. Izskatījās, ka viņas rīcībā bija abu Holstona datoru darbības vēsture, katrs taustiņa piesitiens, katra diena mazliet vairāk nekā piecu gadu garumā, viss sakārtots pēc datumiem un laika. Džuljetu nomāca milzīgais informācijas apjoms — tas bija daudz vairāk nekā viņa varētu izskatīt visas dzīves laikā.

Taču vismaz nu viņai tas bija. Atbildes, ko viņa meklēja, bija kaut kur tur starp šīm datnēm. Un nu nez kādēļ sajūta bija labāka, viņa jutās labāk zinot, ka atminējums šai mīklai, Holstona lēmumam doties tīrīšanā, tagad bija ietilpināms viņas plaukstā.

IZSKATOT datus, bija pagājušas jau vairākas stundas, kad ieradās kafetērijas personāls, lai sakoptu vakar vakarā atstāto nekārtību un pagatavotu brokastis. Viena no lietām, pie kurām augšējos līmeņos bija visgrūtāk pierast, bija precīzais grafiks, ko visi ievēroja. Nebija trešās maiņas. Pat otrā maiņa bija nosacīta, izņemot vienīgi vakariņu personālu. Lejā dziļumos mašīnas negulēja, tādēļ arī strādnieki to darīja visai maz. Darba komandas bieži vien palika strādāt vairākas maiņas, un Džuljeta bija pieradusi naktī pagulēt tikai dažas stundas, (lalvenais bija prast šad tad izslēgties no pārguruma vien, piecpadsmit minūtes atpūsties aizvērtām acīm, atspiežoties pret kādu sienu, gana ilgi, lai atgaiņātu miegu.

Bet tas, kas reiz bijusi izdzīvošana, tagad bija grezna dzīve. Spēja izvairīties no miega rītos un vakaros deva viņai laiku sev — laiku, ko ieguldīt sīkās izmeklēšanās vēl papildus tām lietām, pie kā viņai vajadzētu strādāt. Tāpat tas deva iespēju iemācīties, kā šo sasodīto darbu veikt, jo Mārnss bija kļuvis pārāk nomākts, lai spētu palīdzēt viņai uzņemt apgriezienus.

Mārnss...

Džuljeta palūkojās pulkstenī virs viņa rakstāmgalda. Bija desmit minūtes pāri astoņiem, un siltas auzu tumes katli un kukurūzas kraukšķu bļodas jau pildīja kafetēriju ar brokastu aromātiem. Mārnss kavēja. Džuljeta ar viņu bija strādājusi kopā mazāk nekā nedēļu, bet vēl nekad, ne reizi nebija redzējusi, ka viņš kaut ko kavētu. Sī atkāpe no ierastā bija kā zobsiksna, kas izstaipījusies, virzulis, kas sācis klaudzēt. Džuljeta izslēdza savu monitoru un atgrūdās no galda. Ēdamzālē sāka pildīties pirmā brokastu maiņu, porciju kartītes šķindēja lielā spainī pie vecā turniketa. Viņa izgāja no biroja un devās pretī burzmai, kas plūda no kāpņu puses. Maza meitenīte, kas stāvēja rindā, paraustīja mātes kombinezonu un parādīja ar pirkstu uz garāmejošo 1 )žuljetu. Viņa dzirdēja, kā māte norāj bērnu par nepieklājību.

Par viņas stāšanos amatā pēdējo dienu laikā bijis diezgan daudz dažādu runu — viņa bija sieviete, kas bērnībā pazudusi Mehāniskās dzīlēs un pēkšņi atkal atgriezusies, lai aizstātu vienu no visu laiku iemīļotākajiem elevatora šerifiem. Džuljeta sarāvās no šīs uzmanības izpausmes un steidzās lejup pa kāpnēm. Viņa veica ceļu pa pakāpieniem veikli kā nesējs ar vieglu nastu, pēdas atrāvās no katra pakāpiena arvien ātrāk un ātrāk, gandrīz jau bīstami strauji. Četrus kāpņu posmus zemāk, izspraukusies starp nesteidzīgu pārīti un kādu ģimeni, kas devās augšā brokastot, viņa uzlēca uz dzīvokļu stāva kāpņu laukuma tikai līmeni zemāk par savējo un steidzās cauri divviru durvīm.

Gaitenis, kas pavērās skatam, bija pilns rīta skatu un skaņu — svilpjoša tējkanna, bērnu spalgās balsis, soļu dipoņa virs galvas, ēnas, kas steidzās satikt savus vadītājus pirms došanās viņiem līdzi darba gaitās. Mazāki bērni negribīgi soļoja uz skolu; durvīs saskūpstījās vīri un sievas, kamēr mazuļi raustīja viņu kombinezonus un mētāja rotaļlietas un plastmasas glāzītes.

Džuljeta vairākas reizes nogriezās, līkumodama caur gaiteņiem un ap galvenajām kāpnēm uz līmeņa otru galu. Šerifa vietnieka dzīvoklis atradās tālākajā galā, gandrīz pašā aizmugurē. Viņa pieņēma, ka gadu gaitā Mārnss noteikti kvalificējies vairākiem uzlabojumiem, bet atteicies no tiem. Toreiz, kad viņa bija apjautājusies par Mārnsu Džensas bijušajai sekretārei Alisei, tā bija paraustījusi plecus un izstāstījusi, ka viņš nekad nav gribējis vai gaidījis neko vairāk kā spēlēt otro vijoli. Džuljeta toreiz pieņēma, ka Alise ar to domā, ka Mārnss nekad nav gribējis būt par šerifu, bet viņa bija sākusi prātot, uz cik daudzu citu viņa dzīves jomu attiecās šī filozofija.

Kad viņa sasniedza gaiteni, kurā atradās Mārnsa dzīvoklis, rokās sadevušies garām paskrēja divi bērni, kas kavēja skolu. Ķiķinādami un klaigādami viņi nozuda aiz stūra, atstādami Džuljetu gaitenī vienu. Viņa prātoja, ko teikt Mārnsam, lai attaisnotu šo nācienu lejā, lai izskaidrotu savas raizes. Varbūt tagad būtu īstais laiks prasīt no viņa to mapi, no kā viņš nespēja šķirties. Viņa varētu teikt, lai viņš paņem brīvdienu, lai ļauj viņai parūpēties par darbiem, kamēr viņš mājās atpūstos, vai varbūt nedaudz samelot viņam sakot, ka bijusi šajā apkārtnē kādas izmeklēšanas dēļ.

Viņa apstājās pie durvīm un pacēla roku, lai pieklauvētu. Cerams, Mārnss to neuzskatītu par autoritātes izrādīšanu. Džuljeta vienkārši uztraucās par viņu. Tas arī viss.

Viņa pāris reizes piesita pie tērauda durvīm un gaidīja, kad viņš aicinās iekšā, iespējams, viņš to jau darīja. Pēdējo dienu laikā Mārnsa balss bija sairusi trulā un klusā ķērkšanā. Viņa pieklauvēja vēlreiz, turklāt skaļāk.

„Vietniek?” viņa sauca. „Vai viss kārtībā?”

Kādās gaiteņa durvīs pavīdēja sievietes seja. Džuljeta viņu pazina, jo skolas garos starpbrīžus bija pavadījusi kafetērijā, un bija diezgan droša, ka sievieti sauca Glorija.

„Sveiki, šerif!”

„Sveika, Glorij!; šorīt gadījumā neesat redzējusi vietnieku Mārnsu?”

Sieviete papurināja galvu, ielika mutē metāla stienīti un sāka tīt savus garos matus mezglā. „Nēsmu vis,” viņa nomurmināja. Paraustījusi plecus, viņa izvija metāla adatu cauri matu mezglam, un tie palika kā ieveidoti. „Vakar viņš bija kāpņu laukumā, izstījās izkults kā nekad.” Viņa sarauca pieri. „Neaizgāj’ uz darb’?”

Džuljeta pievērsās durvīm un pamēģināja pagrozīt rokturi. Tas atvērās ar vieglu klikšķi, radot iespaidu, ka bijis rūpīgi kopts. Viņa pavēra durvis uz iekšpusi. „Vietniek? Te Džūla. Tikai gribēju pārbaudīt, vai viss kārtībā.”

Durvis tumsā atvērās līdz galam. Vienīgā gaisma dzīvoklī ieplūda no gaiteņa, taču ar to nepietika.

Džuljeta pagriezās pret Gloriju. „Izsauciet doku Hiksu!... Nē, velns...” Viņa joprojām domāja kā dziļumos. „Kas te augšā ir tuvākais ārsts? Sauciet viņu šurp!”

Nesagaidījusi atbildi, viņa ieskrēja telpā. Mazajā dzīvoklītī nebija daudz vietas, kur pakārties, bet Mārnss bija izdomājis, kā to izdarīt. Viņa josta bija apžņaugta ap kaklu, sprādze iespiesta vannas istabas durvju augšmalā. Kājas bija uz gultas, bet tādā leņķī, lai nespētu noturēt viņa svaru. Dibens karājās zemāk par pēdām. Seja vairs nebija sarkana. Josta cieši apžņaugusies kaklam.

Džuljeta apķēra Mārnsu ap vidukli un cēla viņu augšā. Viņš bija smagāks nekā izskatījās. Viņa izspēra viņa kājas no gultas un tās atdūrās pret grīdu, atvieglojot svaru, kas viņai bija jātur. Pie durvīm kāds nolamājās. Dzīvoklī ieskrēja Glorijas vīrs un palīdzēja Džuljetai noturēt vietnieka svaru. Abi taustījās pēc jostas, mēģinādami izraut to no durvīm. Džuljeta beidzot atvilka durvis vaļā, un jostas gals atbrīvojās.

„Uz gultas,” viņa elsa.

Abi iecēla viņu gultā un noguldīja uz muguras.

Glorijas vīrs atbalstīja plaukstas pret ceļiem un smagi elsoja. „Glorij, skrien pēc daktera O’Nīla!”

Džuljeta pamāja ar galvu un atbrīvoja Mārnsa kaklu no jostas. Zem tās miesa bija violeta. Viņa taustīja pēc pulsa, atcerēdamās, ka Džordžs bija izskatījies tieši šādi, kad viņa to pilnīgi nekustīgu un nereaģējošu bija atradusi Mehāniskajā. Viņai vajadzēja kādu brīdi, lai aptvertu, ka jau otro reizi dzīvē skatījās uz mirušu cilvēku.

Un tad apsēdusies, svīzdama un gaidīdama ārsta ierašanos, Džuljeta iedomājās, vai šis darbs, ko viņa uzņēmusies, nenozīmēja to, ka šī nebūs pēdējā reize.

22

Aizpildījusi ziņojumus, atklājusi, ka Mārnsam nebija neviena tuva radinieka, zemes dārzos parunājusi ar izmeklētāju un atbildējusi uz ziņkārīgu kaimiņu jautājumiem, Džuljeta beidzot veica garu un vientulīgu ecļu augšup pa astoņiem kāpņu posmiem atpakaļ uz savu tukšo biroju. Atlikušajā dienas daļā viņa paveica ļoti maz un turēja durvis uz kafetēriju atvērtas — nelielā telpa bija pārāk pilna ar rēgiem. Atkārtoti viņa mēģināja aizmirsties Holstona datoru datnēs, bet Mārnsa trūkums bija neizsakāmi skumdinošāks nekā viņa grūtsirdīgā klātbūtne jebkad bijusi. Viņa nespēja noticēt, ka Mārnsa vairs nav. Tas šķita gandrīz vai aizvainojoši — atvest viņu šeit un tad pēkšņi atstāt pilnīgi vienu. Un Džuljeta zināja, ka šādi justies bija briesmīgi un savtīgi, un vēl sliktāk bija to atzīt.

Domām klejojot, viņa ik pa laikam palūkojās pa atvērtajām dur-vim uz mākoņiem, kas slīdēja attālajā sienas ekrānā. Viņa prātoja, vai l ie ir viegli vai biezi; vai šonakt būs piemērots laiks, lai vērotu zvaigznes. Arī šī doma iesvīla krūtīs vainas apziņu, bet viņa jutās patiešām vientuļa — lai gan vienmēr bija bijusi sieviete, kas lepojās ar to, ka viņai neviens nebija vajadzīgs.

Viņa vēl nedaudz pamaldījās datņu labirintos, kamēr kafetērijā i/.sīka skatienam aizsegtās saules gaisma, kamēr ap viņu mutuļoja un lad norima divas pusdienu un divas vakariņu maiņas, un tas viss vērojot negantās debesis un bez kāda konkrēta iemesla cerot uz vēl vienu netīšu tikšanos ar vakarnakts savādo zvaigžņu mednieku.

Un pat sēžot tur, dzirdot skaņas un jūtot smaržas, kamēr paēda visi četrdesmit astoņu augšējo stāvu iemītnieki, Džuljeta pati aizmirsa kaut ko iekost. Tikai tad, kad otrās maiņas personāls devās prom, atstājot degam tikai ceturto daļu gaismu, pie viņas ienāca Pema ar bļodiņu zupas un cepumu. Džuljeta pateicās un iebāza roku kombinezona kabatā, lai izvilktu pāris žetonus, bet Pema atteicās tos pieņemt. Jaunās sievietes acis, sasarkušas no raudāšanas, apstājās pie Mārnsa tukšā krēsla, un Džuljeta saprata, ka kafetērijas personālam šerifa vietnieks bijis tuvāks nekā jebkurš cits.

Neteikusi ne vārda, Pema devās prom, un Džuljeta ēda, piespiezdama sevi izjust kaut nelielu apetīti. Viņai prātā ienāca vēl viens veids, kā varētu mēģināt veikt meklēšanu Holstona datnēs, izmantojot vispārēju pareizrakstības pārbaudi, kas meklētu vārdus, kas varētu kalpot par norādēm; visbeidzot, viņa arī saprata, kā to ieslēgt. Tikmēr viņas zupa bija atdzisusi. Kamēr dators sāka pārcilāt datu kalnus, Džuljeta paņēma savu bļodu un dažas mapes un devās apsēsties pie viena no kafetērijas galdiem sienas ekrāna tuvumā.

Viņa ar acīm vienatnē meklēja zvaigznes, kad blakus, neteicis ne vārda, uzradās Lūkass. Viņš piebīdīja krēslu, apsēdās ar savu dēlīti un papīru un lūkojās uz plašo satumsušās ārpasaules ainavu.

Džuljeta nespēja noteikt, vai viņš uzvedās pieklājīgi, nepārtraucot viņas klusumu, vai arī nepieklājīgi, nesasveicinoties. Beigās viņa izlēma par labu pirmajam variantam, un ar laiku klusums šķita normāls. Kopējs. Miers pēc patiesi drausmīgas dienas.

Pagāja vairākas minūtes. Vairāk nekā desmit. Zvaigznes nebija redzamas un nekas netika teikts. Lai pirkstiem būtu, kur pieķerties, Džuljeta klēpī turēja mapi. No kāpnēm atskanēja attāla skaņa — zemāk starp dzīvokļu līmeņiem kaut kur gāja bariņš smejošu cilvēku — un tad atkal iestājās klusums.

„Izsaku līdzjūtību par jūsu partneri,” Lūkass beidzot teica. Viņa plaukstas nogludināja uz dēlīša uzlikto papīru. Šovakar viņš tajā nebija neko atzīmējis.

„Es to novērtēju,” teica Džuljeta. Viņa nebija droša, kāda būtu pieklājīga atbilde, bet šī vismaz nešķita nepareiza.

„Es mēģināju ieraudzīt zvaigznes, bet neviena nav parādījusies,” viņa piebilda.

„Jūs neredzēsiet. Ne šonakt.” Viņš ar roku pamāja pret sienas ekrānu: „Šie ir vissliktākie mākoņi.”

Džuljeta tos nopētīja, tik tikko spēdama izšķirt tumstošās krēslas pēdējā mirdzumā. Tie izskatījās tādi paši kā vienmēr.

Lūkass gandrīz nemanāmi pagriezās krēslā. „Tā kā jūs pārstāvat likumu, gribēju atzīties kādā lietā.”

Džuljetas roka pasniedzās, lai satvertu zvaigzni pie krūtīm. Bieži vien viņa piemirsa, kas viņa bija.

,Jā?”

„Es zināju, ka mākoņi šonakt būs slikti. Bet uzkāpu augšā tik

. - n

un ta.

Džuljeta cerēja, ka tumsa apslēpj viņas smaidu.

„Neesmu droša, vai paktā ir daudz kas teikts par šādu divkosību,” viņa tam teica.

Lūkass iesmējās. Viņai bija dīvaini dzirdēt šos smieklus, kas jau tagad likās tik pazīstami, bet viņai tie bija ļoti vajadzīgi. Džuljetu pārņēma pēkšņa vēlēšanās sagrābt viņu, atspiest zodu pret viņa kaklu un raudāt. Viņa gandrīz juta, kā ķermenis īsteno šīs kustības — lai gan viņa pat neizkustējās. Tas nedrīkstēja notikt. Džuljeta to zināja, kaut šī sajūta joprojām trīsēja viņā. Tā bija tikai vientulība, šausmas, turot Mārnsu rokās, jūtot nedzīvo, smago ķermeni, kas bija zaudējis visu, kas to darījis par cilvēku. Viņa izmisīgi vēlējās ar kādu parunāt, un šis svešinieks bija vienīgais cilvēks, ko viņa tik labi nepazina, un tāpēc vēlējās to labot.

„Kas notiks tālāk?” viņš jautāja, kad smiekli bija pieklusuši.

Džuljeta neapzināti gandrīz izmeta, starp mums?” Taču Lūkass viņu izglāba.

„Vai zināt, kad būs bēres? Un kur?” viņš jautāja.

Viņa tumsā pamāja.

„Rīt. Nav neviena piederīgā, kas varētu nākt augšup, nav iemesla sākt izmeklēšanu.” Džuljeta norija asaras. „Testamentu viņš neatstāja, tādēļ sagatavošanas darbus viņi atstāja manā ziņā. Es izlēmu guldīt viņu līdzās mēram.”

Lūkass skatījās ekrānā. Par atvieglojumu, bija pietiekami tumšs, lai tīrītāju ķermeņi nebūtu redzami. „Kur viņam arī pienākas būt,” viņš noteica.

„Man liekas, viņi slepenībā mīlēja viens otru,” Džuljeta izmeta. „Ja ne mīlnieki, tad tikpat tuvi.”

„Tādas runas ir dzirdētas,” viņš piekrita. „Es tikai nesaprotu, kādēļ tas jātur noslēpumā. Nevienam nebūtu nekādu iebildumu.”

Sēžot tumsā, blakus pilnīgam svešiniekam šķita vieglāk runāt par šīm lietām nekā lejā dziļumos ar draugiem.

„Varbūt viņiem būtu iebildumi, ka citi zina,” viņa skaļi prātoja. „Džensa pirms tam bija precējusies. Pieņemu, ka viņi izvēlējās godāt šo faktu.”

„Jā?” Lūkass uzskrāpēja kaut ko uz savas papīra lapas. Džuljeta palūkojās uz ekrānu, bet bija droša, ka zvaigzne tajā nebija parādījusies. „Nevaru iedomāties, kā ir mīlēt kādu tādā slepenībā,” viņš teica.

„Es nevaru iedomāties, kā ir prasīt kāda atļauju vispār mīlēt, piemēram, Pakta vai meitenes tēva atļauju.” Džuljeta atbildēja.

„Nē? Kā citādi tas darbotos? Vienkārši divi cilvēki, kad labpatiktos?”

Viņa neatbildēja.

„Kā tādā gadījumā kāds varētu piedalīties loterijā?” viņš jautāja, turpinādams savu domu gājienu. „Nevaru iedomāties, ka tas netiek atklāts. Tie ir kā svētki, jums tā nešķiet? Tiek veikts šis rituāls — vīrietis lūdz meitenes tēvam atļauju...”

„Vai tu pats esi ar kādu kopā?” Džuljeta pajautāja, viņu pārtraucot. „Es domāju... Es tikai jautāju, jo izskatās, ka tev ir stingrs viedoklis par šo tēmu, bet varbūt nav...”

„Vēl nē,” Lūkass atbildēja, atkal viņu izglābdams. „Manī atlicis pavisam maz spēka izturēt mammas pārmetumus. Viņai katru gadu patīk man atgādināt, cik daudzas loteriju esmu palaidis garām, un ko tas vispār nodarījis viņas izredzēm uz mazbērnu bariņu. It kā es pats nezinātu labāk. Bet, vai nav vienalga, man ir tikai divdesmit pieci.”

„Tas arī viss,” Džuljeta noteica.

„Un kā ir ar tevi?”

Viņa gandrīz pateica. Tūlīt, nemaz nevilcinoties, būtu izspļāvusi savu noslēpumu. It kā šis vīrietis, šis puisis, pilnīgs svešinieks, būtu uzticams.

„Nekad neesmu satikusi īsto cilvēku,” viņa meloja.

Atkal atskanēja viņa jauneklīgie smiekli. „Nē, es domāju, cik tu esi veca? Vai arī tas ir nepieklājīgs jautājums?”

Pār Džuljetu pārskrēja atvieglojuma vilnis. Viņai likās, ka Lūkass jautā par attiecībām ar kādu.

„Trīsdesmit četri,” viņa atbildēja. „Un man ir teikts, ka ir nepieklājīgi to jautāt, bet nekad neesmu bijusi par noteikumu ievērošanu.”

„Teica mūsu šerifs,” piebilda Lūkass un iesmējās par savu joku.

Džuljeta pasmaidīja. „Šķiet, ka pie tā man vēl jāpierod.”

Viņa pagriezās pret sienas ekrānu un abi izbaudīja klusumu, kas nolaidās pār telpu. Viņai šķita ļoti dīvaini sēdēt kopā ar šo vīrieti. Viņa tuvumā Džuljeta jutās jaunāka un nez kādēļ arī drošībā. Vismaz ne tik vientuļa. Viņa pieņēma, ka ari Lūkass bija vientuļnieks, savāda izmēra paplāksne, kas nederēja nevienai standarta skrūvei. Un viņš te ir bijis, elevatora otrā galā, meklējis zvaigznes, kamēr viņa visu iespējamo brīvo laiku pavadījusi raktuvēs, cik dziļi vien iespējams, un meklējusi spīdīgus akmentiņus.

„Izskatās, ka nevienam no mums šī nebūs īsti produktīva nakts,” viņa, visbeidzot, teica, pārtraukdama klusumu un paberzēdama klēpi neatvērto mapi.

„Nu, es nezinu,” Lūkass atbildēja. „Tas atkarīgs no tā, kādēļ tu šurp atnāci.”

Džuljeta pasmaidīja. Un pār plašo telpu, tik tikko sadzirdams, no viņas kabineta atskanēja datora pīkstiens. Meklētājs bija beidzot izskatījis visus Holstona datus un sniedzis rezultātus.

23

Nākošajā rītā tā vietā lai kāptu augšā uz biroju, Džuljeta devās piecus kāpņu posmus zemāk uz augšējiem zemes dārziem, kur notika Mārnsa bēres. Nebūs Mārnsa lietas, netiks veikta viņa nāves apstākļu izmeklēšana. Viņa veco un nogurušo ķermeņi guldīs dziļi zemē, kur tas sadalīsies un baros augu saknes. Tā bija dīvaina doma — tā stāvēt šajā pūlī un domāt par to, vai viņa dzīve tiks vai netiks iekļauta mapītē. Vēl pat nedēļa nebija pagājusi šajā darbā, un viņa jau redzēja cietā papīra vāciņus kā slēpņus dažādiem rēgiem. Vārdi un lietu numuri. Dzīves koncentrētas uz apmēram divdesmit lappusēm otrreiz pārstrādāta celulozes papīra, daudzkrāsaini pavedieni un papīra frag-mentiņi ievīti zem melnā tintē rakstītiem vārdiem, kas īsumā atklāja to skumjos stāstus.

Ceremonija bija gara, lai gan paskrēja vienā mirklī. Blakus joprojām bija redzams uzkalniņš, kur apglabāta Džensa. Drīz abi savienosies augos, un šie augi baros elevatora iedzīvotājus.

Džuljeta paņēma vienu no gatavajiem tomātiem, ko pūlī dalīja mācītājs un viņa ēna. Ietērpti sarkanos talāros, abi iedami skandēja lūgšanu, viņu balsis bija skanīgas un papildināja viena otru. Džuljeta iekodās auglī, ļaujot sulai nedaudz notecēt uz viņas kombinezona, tad sakošļāja un norija. Viņai bija grūti no sirds izbaudīt tā garšu, taču tīri mehāniski juta, ka tas bija gards.

Kad pienāca laiks aizrakt kapu, Džuljeta vēroja atnākušos. Nepilnas nedēļas laikā augšējos līmeņos miruši divi cilvēki. Citviet elevatorā bija miruši vēl divi, kas iezīmēja šo nedēļu kā ļoti neveiksmīgu.

Vai arī veiksmīgu, atkarībā no tā, kas tu biji. Viņa ievēroja, kā pāri, kam nebija bērnu, ar lielām alkām iekodās savos augļos, rokām sadodoties kopā, klusībā aprēķinot izredzes. Džuljeta uzskatīja, ka bija nepieklājīgi rīkot loterijas tik drīz pēc nāvēm. Viņa vienmēr bija uzskatījusi, ka tām vajadzētu notikt tajos pašos datumos pēc gada, lai izskatītos, ka tās tāpat būtu notikušas, neatkarīgi no tā, vai kāds nomiris vai nē.

Taču ķermeņa nolaišana augsnē un nobriedušo augļu plūkšana tieši virs apbedījuma vietas tieši to arī simbolizēja — lūk, dzīvības un nāves cikls, no tā nevar izbēgt, to var tikai pieņemt, godāt un novērtēt! Kāds dodas prom, lai aiz sevis atstātu veltes — augļus, dzīvību. Lai atbrīvotu vietu nākamajai paaudzei. Mēs piedzimstam, esam ēnas, tad metam paši savas ēnas un, visbeidzot, dodamies prom. Viss, uz ko varam cerēt, ir tas, ka mūs atcerēsies vēl pēc divām ēnu paaudzēm.

Pirms bedre tika pilnībā aizrakta, ceremonijas dalībnieki sastājās ap to un iemeta tajā augļu atlikumus. Džuljeta paspēra soli uz priekšu un iemeta atlikušo tomāta daļu krāsaino mizu un apkosto tomātu jūklī. Akonīts atspiedās pret savu milzīgo lāpstu un nolūkojās, kā bedrē iekrīt pēdējie augļu gabali. Tos, kas nebija trāpīti, viņš iestūma iekšā kopā ar tumšo, bagātīgo augsni, beigās atstājot uzkalniņu, kas ar laiku pēc dažām laistīšanas reizēm nosēstos.

Pēc bērēm Džuljeta kāpa augšup uz biroju. Viņai bija grūti kāpt, lai gan lepojās ar labu fizisko formu. Staigāšana un kāpšana sagādāja cita veida slodzi. Tas nebija tas pats, kas griezt uzgriežņu atslēgu vai atbrīvot iestrēgušu skrūvi, šī slodze prasīja cita veida izturību nekā vienkārši paliekot nomodā un modrai vēl vienu papildu maiņu. Viņa secināja, ka cilvēki nebija paredzēti šādai kāpelēšanai. Džuljeta šaubījās, ka cilvēki vispār radīti, lai ceļotu augšup vai lejup pa elevatora līmeņiem. Taču tad viņai garām lejā pa kāpnēm aizskrēja vēl viens nesējs, ar smaidu un mirklīgu sveicienu jauneklīgajā sejā, pēdām kā dejojot pa tērauda pakāpieniem, un viņa iedomājās, ka varbūt to vienkārši varēja apgūt.

Kad viņa beidzot atgriezās kafetērijā, bija pusdienlaiks, un telpā zumēja trokšņainas sarunas un dakšiņu šķindi pret metāla bļodām. Salocīto zīmīšu kaudzīte ārpusē pie viņas biroja durvīm bija kļuvusi lielāka. Tur stāvēja arī plastmasas spainītī iestādīts augs, apavu pāris, no krāsainiem vadiem izveidota neliela figūriņa. Džuljeta apstājās un palūkojās uz raibo kaudzīti. Tā kā Mārnsam nebija ģimenes, viņa pieņēma, ka viņai tas viss būs jāizšķiro un jāpārliecinās, ka šīs lietas nonāk pie cilvēkiem, kam tās varētu noderēt vislabāk. Viņa pieliecās un pacēla vienu no kartītēm. Ieraksts bija veikts ar krāsu krītiņiem bērnišķīgā rokrakstā. Viņa iztēlojās, kā todien augšējās trešdaļas sākumskolā rokdarbu stunda pavadīta gatavojot kartītes šerifa vietniekam Mārnsam. Tas Džuljetu skumdināja daudz vairāk nekā jebkura no visām bēru ceremonijām. Viņa noslaucīja asaras un nolādēja skolotājus, kas iedomājušies ievilkt bērnus šajās sērās.

„Lieciet viņiem mieru!” Džuljeta pie sevis nočukstēja.

Viņa nolika kartīti atpakaļ un nomierinājās. Džuljeta iedomājās, ka vietniekam Mārnsam būtu paticis to redzēt. Viņu nebija grūti izprast; Mārnss bija viens no tiem cilvēkiem, kas novecoja, bet tikai ne sirdī — orgānā, ko viņš nekad nebija nolietojis, jo nebija uzdrīkstējies to izmantot.

Birojā Džuljetu pārsteidza apciemojums. Pie vietnieka Mārnsa rakstāmgalda sēdēja kāds svešinieks. Viņš palūkojās augšup no datora monitora un viņai uzsmaidīja. Džuljeta grasījās jautāt, kas viņš būtu, kad Bernards — ko viņa atteicās uzskatīt pat par pagaidu mēru — ar kādu mapi rokā, smaidīdams iznāca viņai pretī no iepriekšējās izmeklēšanas izolatora.

„Kā pagāja izvadīšana?” viņš pajautāja.

Džuljeta šķērsoja telpu un izrāva viņam no rokas mapi. „Lūdzu, nesajauciet neko!” viņa teica.

„Sajaukt?” Bernards iesmējās un sakārtoja uz deguna brilles. „Tā ir slēgta lieta. Grasījos nest to atpakaļ uz savu biroju un ievietot arhīvā.”

Džuljeta palūkojās uz mapi un ieraudzīja, ka tā bija Holstona lieta.

„Jūs taču zināt, ka jums par visu jāziņo man, vai ne? Jums vajadzēja vismaz izšķirstīt Paktu, pirms Džensa jūs iecēla amatā.”

„Es to paturēšu, paldies!” Džuljeta atstāja viņu pie atvērtajām kameras durvīm un devās pie sava rakstāmgalda. Viņa iegrūda mapi augšējā atvilktnē, pārbaudīja, vai zibatmiņa joprojām bija savā vietā, pievienota viņas datoram, un palūkojās uz tipu, kas sēdēja viņai pretī.

„Un jūs būtu?”

Viņš piecēlās, vietnieka Mārnsa krēslam iečīkstoties pazīstamajā balsī. Džuljeta centās piespiest sevi vairs nedomāt par to, kā par Mārnsa krēslu.

„Pīters Billingss, kundze!” Viņš pasniedza roku sveicienam. Džuljeta to paspieda. „Mani tikko iecēla amatā.” Viņš saņēma savu jau piesprausto zvaigzni aiz viena stara un pastiepa to pret Džuljetu, lai viņa labāk varētu redzēt.

„Pīters patiesībā bija gatavs veikt jūsu darbu,” Bernards piebilda. Džuljeta prātoja, ko viņš grib ar to pateikt vai kāda vispār bija jēga to pieminēt. „Vai jūs kaut ko vēlējāties?” viņa tam jautāja. Viņa norādīja uz savu rakstāmgaldu, kas iepriekšējās dienas laikā bija noklāts ar dokumentu kaudzi, kamēr Džuljeta lielāko daļu laika bija pavadījusi kārtojot visu, kas saistīts ar Mārnsu. „Jo, ja jums nepieciešams, lai kaut ko izdaru, tad varu to ierindot šo te kaudžu apakšā.” „Jebkas, ko es jums dodu, nonāk šo kaudžu virspusē,” Bernards noteica, uzsizdams mapei uz, kā bija uzrakstīts Džensas vārds. „Turklāt es izdaru jums pakalpojumu, uznākdams augšā un noturēdams šo sanāksmi te, nevis likdams jums kāpt lejā uz manu biroju.”

„Kas šī ir par sanāksmi?” Džuljeta jautāja. Viņa neskatījās uz Bernardu, bet nodarbināja sevi, šķirojot dokumentus. Cerībā, ka viņš redzētu, cik viņa aizņemta un aizvāktos, lai viņa varētu sākt skaidrot Pīteram to mazumiņu, ko pati par šo darbu bija sapratusi.

„Kā jūs zināt, pēdējo nedēļu laikā šeit ir notikusi diezgan paliela... kadru maiņa. Agrāk nepieredzēta, patiesi, vismaz kopš sacelšanās. Un, baidos, ka tas ir bīstami, ja visi nespēlējam pēc vienām notīm.” Viņš uzlika pirkstu uz mapes, ko Džuljeta grasījās paņemt, piespiezdams to pie galda. Viņa uzmeta viņam skatienu.

„Cilvēki vēlas nepārtrauktību. Viņi grib zināt, ka rītdiena būs tāda pati, kā vakardiena. Viņi grib tam apliecinājumu. Mums tikko ir bijusi tīrīšana, un esam zaudējuši dažus cilvēkus, tādēļ dabiski, ka noskaņojums ir nedaudz noplacis.” Viņš pamāja uz mapēm un raupjā papīra lapām, kas no Džuljetas rakstāmgalda kaudzēs jau bija pārliktas arī uz Mārnsa galda. Izskatījās, ka jaunais vīrietis viņai pretī šo grēdu novēroja ar zināmu piesardzību, it kā pamazām uz viņa galda varētu nonākt arvien vairāk mapju, spiežot viņu tās izskatīt. „Tādēļ es grasos izsludināt piedošanas moratoriju. Ne tikai, lai spēcinātu noskaņojumu visā elevatorā, bet ari, lai palīdzētu jums abiem sākt no baltas lapas, lai nepārstrādājaties, kamēr vēl tikai mācāties veikt savus pienākumus.”

„No baltas lapas?” Džuljeta pārjautāja.

„Tieši tā. Visus šos dzērumā sastrādātos pārkāpumus. Par ko ir šis?” Viņš pacēla kādu mapi un izlasīja vārdu uz vāka. „Ak, protams, ko tad Pikenss šoreiz sastrādājis?”

„Viņš apēda kaimiņa žurku,” Džuljeta teica. „Ģimenes mīluli.” Plters Billingss mēģināja apvaldīt smieklus. Džuljeta pašķielēja uz viņa pusi, prātodama, kādēļ viņa vārds šķita tik pazīstams. Tad viņa atskārta, atcerēdamās kādu viņa rakstītu dienesta vēstuli, ko bija redzējusi vienā no mapēm. Džuljeta atcerējās, ka šis jaunietis, praktiski vēl puika, ēnojis kādu elevatora tiesnesi. Palūkojoties uz viņu, to bija grūti iedomāties. Viņš vairāk izskatījās pēc IT tipa.

„Man likās, ka turēt žurkas kā mājdzīvniekus ir pretlikumīgi,” teica Bernards.

„Tā ir. Viņš ir prasītājs. Šī ir pretprasība,” viņa pašķīra savas mapes, „lūk, šai te!”

„Paskatīsimies,” Bernards sacīja. Viņš paņēma otru mapi, paturēja tās sev priekšā un tad iemeta abas papīrgrozā, izkaisot un sajaucot visus rūpīgi sakārtotos dokumentus un piezīmes juceklīgā kaudzē virs citiem papīra gabaliem, kas paredzēti atkārtotai pārstrādei.

„Piedodiet un aizmirstiet!” viņš teica, saberzēdams kopā plaukstas. „Tas būs mans vēlēšanu moto. Cilvēkiem tas ir vajadzīgs. Tas nesīs jaunu sākumu, aizmirsīsim pagātni šajā trauksmainajā laikā un skatīsimies nākotnē!” Viņš uzsita Džuljetai pa muguru, turklāt stipri, pamāja ar galvu Pīteram un devās uz durvju pusi.

„Vēlēšanu moto?” viņa pārjautāja, pirms viņš bija paguvis aiziet. Un pēkšņi atskārta, ka vienā no mapēm, kas pēc viņa ieteikuma tiks apžēlotas, viņš pats bija galvenais aizdomās turamais.

„Jā,” Bernards uzsauca pār plecu. Satvēris durvju aplodu, viņš, prom ejot, palūkojās uz Džuljetu. „Pēc ilgām pārdomām esmu izlēmis, ka nav neviena, kas šim darbam būtu labāk kvalificēts par mani.

Nesaskatu nekādas grūtības turpināt veikt savus pienākumus IT, kamēr esmu mēra amatā. Faktiski es to jau daru!” Viņš piemiedza ar aci. „Nepārtrauktība, vai saprotat?” Un prom viņš bija.

ATLIKUŠO pēcpusdienu, vēl krietni pēc tā, ko Pīters Bil-lingss uzskatīja par „saprātīgu darba laiku”, Džuljeta pavadīja, stāstot viņam, kas un kā darāms. Vairāk par visu viņai bija vajadzīgs kāds, kas noformētu sūdzības un atbildētu uz radio. Tas bija Holstona vecais darbs — patrulēt augšējos četrdesmit astoņos stāvos un atsaukties, ja radās kādas nekārtības. Vietnieks Mārnss bija cerējis, ka Džuljeta, ar savām jaunākām un veiklākām kājām, varēs pildīt šo darba daļu. Viņš bija arī uzskatījis, ka glīta sieviete varētu „drusku uzlabot sabiedrisko domu”. Džuljeta par viņa nolūkiem bija citās domās. Viņai bija aizdomas, ka Mārnss bija gribējis tikt no viņas vaļā, lai varētu pavadīt laiku ar savu mapi un tās rēgu. Un viņa šo vēlēšanos bija ļoti labi sapratusi. 'Tādēļ pēc tam, kad bija aizsūtījusi Pīteru Billingsu mājās ar dzīvokļu un tirgotāju sarakstu, kam nākamajā dienā jāpiezvana, viņai beidzot bija laiks apsēsties pie datora un aplūkot iepriekšējās nakts meklēšanas rezultātus.

Meklētājā atrastie rezultāti bija interesanti. Viņa bija cerējusi atrast konkrētus vārdus, bet atrada lielus teksta blokus, kas šķita kodēti — nesaprotami virknējumi ar dīvainu interpunkciju, sākuma rindām un iegultiem vārdiem, ko viņa varēja izlasīt, bet kas likās esam nevietā. Milzīgie paragrāfi bija atrodami Holstona mājas datorā, kur tie pirmoreiz parādījušies pirms trim gadiem. Tas atbilda vajadzīgajam laika periodam, bet visvairāk Džuljetas uzmanību piesaistīja tas, cik bieži šie dati parādījās ligzdotās direktorijās, dažkārt pat viena iekš otras bija saliktas divpadsmit mapes. Radās iespaids, ka kāds pamatīgi centies šos datus noslēpt, bet tai pašā laikā gribējis noglabāt vairākas kopijas, ārkārtīgi baidoties tos pazaudēt.

Džuljeta pieņēma — lai kas tas būtu, tas bija kodēts un svarīgs. Viņa lauza kumosiņus no neliela maizes klaipiņa un ēda, mērkdama tos kukurūzas krēmā, kamēr savāca un nokopēja visus šos virknējumus, lai vēlāk aizsūtītu lejā uz Mehānisko. Tur bija daži puiši, piemēram, Vokers, kas varētu būt gana gudri, lai atkostu šo kodu. Viņa košļāja ēdienu un nākamās stundas pavadīja vēlreiz izsekojot pēdas, ko bija izdevies sadzīt Holtona dažos pēdējos darba gados. Džuljetai bija grūti sašaurināt uzmanības loku līdz noteiktām darbībām un izšķirt, kas bija nozīmīgs, bet kas mazsvarīgs, taču viņa tam bija pievērsusies tikpat loģiski kā jebkuram nobrukušam mehānismam. Džuljeta pie sevis bija pieņēmusi, ka tieši ar to arī nodarbojās. Ar sabrukumu. Pakāpenisku un pilnīgu. Gandrīz nenovēršamu. Sievas zaudējums būs bijis kā plaisa virzuļa gredzenā vai paplāksnē. Visu, kas Holstona dzīvē nekontrolēti izgājis no ierindas, bija iespējams gandrīz mehāniski sasaistīt ar viņas nāvi.

Viena no pirmajām lietām, ko Džuljeta saprata, bija tas, ka darba datorā Holstons neglabāja nekādus noslēpumus. Viņš acīmredzami bija kļuvis par nakts dzīvnieku, gluži kā viņa, stundām ilgi sēdēdams nomodā savā dzīvoklī. Tā bija vēl viena saikne, ko viņa juta starp sevi un šo cilvēku, un kas vēl vairāk stiprināja Džuljetas apsēstību ar Holstonu. Pievēršanās mājas datoram nozīmēja, ka viņa varēja atmest vairāk nekā pusi datu. Tāpat kļuva acīmredzams, ka lielāko daļu laika viņš pavadījis, pētot savas sievas darbības, tāpat, kā Džuljeta šobrīd okšķerēja par viņa aktivitātēm. Sī bija viņu, Džuljetas un Holstona, dziļākā saikne. Te nu viņa bija, pētīdama pēdējo brīvprātīgo tīrītāju tāpat kā viņš bija pētījis savu sievu, cerēdams atklāt, kāds mokošs iemesls varētu novest cilvēku pie izvēles doties ārā aizliegtajā ārpasaulē.

Un tieši tad Džuljeta uzgāja pēdas, kas viņu saistību padarīja gandrīz baisu. Izskatījās, ka Holstona sieva Elisona bija atklājusi veco serveru noslēpumus. Tā pati metode, kas sniedza Džuljetai pieeju Holstona datiem, kaut kad bija atklājusi kādu noslēpumu Elisonai un pēc tam arī Holstonam. Koncentrēdamās uz izdzēsto e-pastu saraksti starp abiem laulātajiem draugiem un ievērodama kraso tās biežuma palielināšanos ap to laiku, kad Elisona bija publicējusi dokumentu, kurā detalizēti raksturota kāda datu atguves metode, Džuljeta uzgāja pavedienu, kas, likās, veda pretī patiesībai. Viņa arvien vairāk pārliecinājās par to, ka Elisona serveros bija kaut ko atradusi. Grūtības sagādāja noteikt, ko tieši — un vai viņa pati to atpazītu, pat ja atrastu.

Viņa izvērtēja vairākas iespējas, pat domu, ka Elisonu saniknojusi vīra neuzticība, bet Džuljeta bija pietiekami labi pazinusi Hol-stonu, lai saprastu, ka tā noteikti nebija. Un tad viņa pamanīja, ka katra darbību secība šķietami atkal nonāca pie nesaprotamajām teksta rindkopām, pie atbildes, ko Džuljeta visu laiku gribēja atmest kā nederīgu, jo gluži vienkārši to nesaprata. Kāpēc Holstons un it sevišķi Elisona, pavadījuši tik daudz laika, skatoties uz visiem šiem nesaprotamajiem virknējumiem? Darbības žurnālu ieraksti rādīja, ka tie bijuši atvērti stundām ilgi, it kā izmētātie burti un simboli būtu izlasāmi. Džuljetai tā izskatījās pēc pilnīgi nepazīstamas valodas.

Tad, kas bija tas iemesls, kāpēc Holstons un viņa sieva devās tīrīt? Elevatorā vispārpieņemtais uzskats bija, ka Elisonai sākušies apziņas traucējumi, viņa kļuvusi traka pēc ārpasaules un Holstons ar laiku padevies savām bēdām. Taču Džuljeta šim variantam nekad nebija ticējusi. Viņai nepatika nejaušas sakritības. Kad viņa izjauca iekārtu, lai to salabotu, un pēc pāris dienām uzradās jauna problēma, viss, ko parasti nācās darīt, bija izsvērt visus soļus, kas veikti pēdējā remonta laikā. Atbilde vienmēr bija tur. Un šo mīklu Džuljeta redzēja līdzīgā gaismā — ja viņus abus ārā izraidījis viens un tas pats — diagnoze bija daudz vienkāršāka.

Džuljeta vienkārši nespēja ieraudzīt, kas tas varēja būt. Daļa viņas baidījās, ka uzzinot, arī viņa varētu sajukt prātā.

Viņa izberzēja acis. Kad viņa atkal palūkojās uz galdu, skatiens aizķērās pie Džensas mapes. Uz tās bija uzlikts ārsta ziņojums par Mārnsu. Viņa nolika to malā un pasniedzās pēc zīmītes, kas bija zem tā, pēc lapiņas, ko Mārnss bija uzrakstījis un atstājis uz naktsgaldiņa pie gultas:

Tam vajadzēja būt man.

Džuljeta domāja par to, cik tajā maz vārdu. Taču no otras puses viņam elevatorā nebija palicis neviena, kam kaut ko teikt. Viņa pētīja šo īso teikumu, bet no tā neko daudz nevarēja atšķetināt. Tā bija viņa blašķe, kas bija saindēta, nevis Džensas. Patiesībā tas viņas nāvi padarīja par slepkavību bez iepriekšēja nodoma, kas Džuljetai bija jauns termins. Mārnss par likumiem bija izskaidrojis vēl šo to: ļaunākais pārkāpums, kurā viņi varētu kādu apsūdzēt, bija neveiksmīgais slepkavības mēģinājums pret viņu, nevis liktenīgais negadījums, kura dēļ gāja bojā mērs. Un tas, savukārt, nozīmēja — ja vainīgo atklātu, viņu varētu nosūtīt tīrīšanā par to, ko viņam nebija izdevies izdarīt ar Mārnsu, kamēr par Džensas nejaušo nāvi tiktu piespriesti pieci gadi nosacīta cietumsoda un elevatora darbu. Džuljetai likās, ka tieši šis sašķobītais likuma taisnīgums nomocīja nabaga Mārnsu vairāk par visu citu. Ne mirkli nebija cerības uz taisnu tiesu, dzīvību pret dzīvību. Šie savādie likumi un apziņa, ka viņš pats nesis uz muguras indi, bija Mārnsu nāvīgi ievainojuši. Viņam bija jādzīvo ar domu, ka bijis indes nesējs, sāpīgi apzinoties, ka izpalīdzēšana, kopīgs ceļojums pārrāvis viņa mīļotā cilvēka dzīvību.

Džuljeta turēja pirkstos pirmsnāves zīmīti un nolādēja sevi par to, ka nebija paredzējusi notikušo. Tam vajadzēja būt paredzamam sabrukumam, problēmai, ko varētu atrisināt ar nelielas iepriekšējas apkopes palīdzību. Džuljeta būtu varējusi ar viņu vairāk runāt, kaut kā sniegt atbalstu, taču viņa bija pārāk aizņemta, mēģinot noturēties virs ūdens tās dažas pirmās dienas, un nepamanīja, ka vīrs, kas viņu atvedis uz augšējiem līmeņiem, izdzisa viņas acu priekšā.

Šīs drūmās domas pārtrauca ienākošā pasta ikonas iemirdzēša-nās. Viņa pasniedzās pēc peles un nolamāja sevi. Lielais datu apjoms, ko viņa pirms dažām stundām nosūtījusi lejā uz Mehānisko, droši vien bija atraidīts. Varbūt tas bija par lielu nosūtīšanai vienā piegājienā. Taču tad viņa ieraudzīja, ka tā bija ziņa no Skotija, viņas drauga no IT, kas bija sagatavojis viņai zibatmiņu.

Tajā bija teikts: Nāc tūlīt!

Cik dīvains lūgums. Neskaidrs, bet biedējošs, it sevišķi, ja ņēma vērā, cik vēlā stundā sūtīts. Džuljeta izslēdza monitoru, paķēra zibat-miņu no datora gadījumam, ja uzrastos vēl kādi viesi, un uz mirkli apsvēra domu pielikt pie jostas Mārnsa seno pistoli. Viņa brīdi pastāvēja, tad piegāja pie atslēgu skapīša un ar roku noglāstīja novalkāto jostu, aptaustīdama robu mīkstajā ādā, kurā sprādze vienā un tajā pašā vietā nēsāta gadu desmitiem. Viņa atkal iedomājās par Mārnsa kodolīgo zīmīti un palūkojās uz viņa tukšo krēslu. Beigās Džuljeta izlēma atstāt pistoli, kur tā bijusi. Viņa pamāja ar galvu Mārnsa rakstāmgaldam, pārliecinājās, ka bija paņēmusi atslēgas, un izsteidzās pa durvīm.

24

Līdz IT bija jāskrien trīsdesmit četrus līmeņus zemāk. Džuljeta lēca lejā pa pakāpieniem tik ātri, ka nācās stingri turēties pie iekšējām margām, lai neieskrietu augšup kāpējos, kas ik pa brīdim nāca pretī. Sestajā stāvā viņa aizskrēja garām nesējam, kas izskatījās ļoti pārsteigts par to, ka ticis apdzīts. Pie desmitā stāva no nepārtrauktās riņķošanas sāka reibt galva. Viņa prātoja, kā Holstons un Mārnss atbildējuši uz steidzamiem izsaukumiem. Abi pārējie vietnieku iecirkņi — viens vidus līmeņos un otrs dziļumos — bija izvietoti katrs savu četrdesmit astoņu stāvu sektora vidū, un šāds izkārtojums bija daudz saprātīgāks. Viņa sasniedza divdesmitos stāvus, domājot par to, ka viņas biroja atrašanās vieta bija nepiemērota, lai reaģētu uz izsaukumiem sektora dziļākajā daļā. Tā vietā tas atradās pie gaisa slūžām un aizturēšanas kameras, tuvumā elevatora augstākā soda mēra izpildes vietai. Iedomādamās par garo un smago kāpienu atpakaļ, viņa nolādēja tos, kam ienācis prātā to iekārtot tur.

Augstākajos divdesmitajos viņa gandrīz apgāza kādu vīrieti, kas neskatījās, kur iet. Džuljeta apķēra viņu ar vienu roku, bet ar otru pieturējās pie margām, lai paglābtu abus no nelāga kritiena. Viņš atvainojās, savukārt viņa norija pāris lamuvārdus. Un tad Džuljeta ieraudzīja, ka tas bija Lūkass, savu zīmēšanas paliktni piestiprinājis pie muguras — no kombinezona kabatām rēgojās ogles zīmuļi.

„Vai!” viņš teica. „Sveika!”

Viņu atpazinis, Lūkass pasmaidīja, bet viņa lūpu kaktiņi noslīdēja drūmā grimasē, kolīdz saprata, ka Džuljeta steigusies pretējā virzienā.

„Atvaino!” viņa teica. „Man jāskrien!”

„Protams.”

Viņš pakāpās nost no ceļa, un Džuljeta beidzot atlaida roku no viņa ribām. Nezinādama, ko īsti teikt, viņa pamāja, visas domas koncentrējusi uz Skotiju, un tad turpināja skrējienu lejup, traukdamās pārāk ātri, lai paspētu atskatīties.

Beidzot nonākusi trīsdesmit ceturtajā, Džuljeta apstājās kāpņu laukumā, lai atgūtu elpu un pagaidītu, kamēr pāriet reibums.

Pārbaudījusi savu kombinezonu — zvaigzne bija vietā un zibatmiņa joprojām kabatā — viņa atgrūda vaļā IT nodaļas galvenās durvis un centās iet tā, it kā te iederētos.

Viņa ātri pārlaida skatienu vestibila telpai. Pa labi caur stikla logu varēja redzēt sanāksmju telpu. Gaismas bija ieslēgtas, lai gan bija nakts vidus. Caur stiklu bija saskatāmas dažas galvas, notika kaut kāda tikšanās. Viņai šķita, ka caur durvīm dzird Bernarda balsi, skaļu un nazālu.

Viņas priekšā bija zemi drošības vārti, kas veda uz IT dzīvokļu, kabinetu un darbnīcu labirintu. Džuljeta varēja iztēloties stāvu plānu; viņa bija dzirdējusi, ka šiem trim līmeņiem esot daudz kopēja ar Mehānisko, tikai te neesot tik jautri.

„Vai varu jums palīdzēt?” stāvēdams aiz vārtiem, jautāja jauns vīrietis sudrabotā kombinezonā.

Viņa pienāca tuvāk.

„Šerifs Nikolsa,” Džuljeta teica. Viņa novicināja savu ID karti viņam gar degunu un tad izlaida to caur vārtu lāzera skeneri. Gaisma kļuva sarkana un no vārtiem atskanēja nikns dūciens. Tie neatvērās. „Esmu šeit, lai satiktu Skotiju, vienu no jūsu tehniķiem.” Viņa ņēma karti un mēģināja vēlreiz, bet rezultāts bija tāds pats.

„Vai jums ir norunāta tikšanās?” jautāja vīrietis.

Džuljeta skatījās uz viņu samiegtām acīm.

„Es esmu šerifs. Kopš kura laika man jāsarunā tikšanās?” Atkal karte, un atkal uz viņu dūca vārti. Jaunais vīrietis nepakustējās, lai palīdzētu.

„Lūdzu, nedariet tā!” viņš teica.

„Paklau, dēls, es te veicu izmeklēšanu! Un tu kavē manu darbu.”

Jauneklis viņai uzsmaidīja. „Esmu drošs, ka jūs esat informēta par ekskluzīvo stāvokli, kāds šeit ir mūsu nodaļai, un ka jūsu pilnvaras šeit...”

Džuljeta iemeta savu ID kabatā un pasniedzās, lai ar abām rokām sagrābtu puiša kombinezona lences. Viņa gandrīz pārvilka jaunekli pāri vārtiem, uz rokām izspiežoties spēcīgiem muskuļiem, kas bija atgriezuši neskaitāmas milzīgas skrūves.

„Paklau, tu, sasodītais punduri, es eju pa šiem vārtiem vai arī eju tiem pāri un tad pār tevi! Tavai zināšanai, es par visu ziņoju tieši Bernardam Holandam, mēra vietas izpildītājam un tavam nolāpītajam priekšniekam. Vai es skaidri izteicos?”

Jaunekļa acis bija platas un zīlītes milzīgas. Viņš papurināja zodu uz augšu un leju.

„Nu tad kusties!” viņa teica, ar grūdienu palaidusi vaļā puiša kombinezonu.

Viņš nervozi taustījās pēc sava ID un izlaida to caur skeneri. Džuljeta izspraucās caur rotējošo turniketu un pagāja viņam garām. Tad apstājās.

„Hm, uz kuru pusi?”

Rokām trīcot, puisis joprojām mēģināja ID ielikt atpakaļ krūšu kabatā. „Ta-tat-at-āpuse, kundze!” Viņš norādīja pa labi. „Otrais gaitenis, griezieties pa kreisi! Pēdējais kabinets.”

„Labs puika,” viņa teica. Uzgriezusi viņam muguru, Džuljeta pie sevis pasmaidīja. Izskatījās, ka tas pats tonis, kas atvēsināja kašķīgus mehāniķus mājās, tīri labi iedarbojās arī šeit. Un viņa smējās par argumentu, ko bija izmantojusi — tavs boss ir ari mans boss, tāpēc ver va/āl Bet nabagam ar tik platām acīm un tādu izbīli, viņa būtu varējusi šādā tonī nolasīt Mammas Džīnas maizīšu recepti un tāpat tikt iekšā pa vārtiem.

Pagājusi garām diviem pretimnācējiem IT sudrabotajos tērpos, viņa iegriezās otrajā gaitenī. Abi pagriezās un noskatījās, kā viņa aiziet. Gaiteņa galā viņa abās pusēs redzēja kabinetu durvis, bet nezināja, aiz kurām bija Skotijs. Vispirms Džuljeta ieskatījās pa pavērtajām durvīm, bet gaisma tur bija izslēgta. Tad pagriezās pret otrām un pieklauvēja.

Sākumā neviens neatsaucās, bet tad gaisma zem durvīm aizēnojās, it kā kāds pie tām būtu piegājis.

„Kas tur ir?” caur durvīm čukstēja pazīstama balss.

„Ver vaļā sasodītās durvis!” teica Džuljeta. „Tu zini, kas te ir.”

Rokturis pagriezās un durvis noklikšķēdamas atvērās. Džuljeta iespraucās iekšā, un Skotijs aiz viņas aizvēra un aizslēdza durvis.

„Vai tevi kāds redzēja?” viņš jautāja.

Džuljeta uz viņu neticīgi skatījās. „Vai mani kāds redzēja? Protams, ka mani redzēja! Kā, tavuprāt, es tiku iekšā? Te visur ir pilns ar cilvēkiem.”

„Bet vai viņi redzēja, ka tu ienāc šeit” viņš čukstēja.

„Skotij, kas, ellē ratā, notiek?” Džuljetu sāka nomākt sajūta, ka viņa visu šo ceļu steigusies velti. „Tu man atsūti ziņu, kas pati par sevi, šķiet, ir gana izmisīga, bet tad vēl arī raksti, lai tūlīt nāku lejā. Tad te nu es esmu.”

„Kur tu šo dabūji?” Skotijs jautāja. Viņš no galda paķēra izprin-tētu virknējumu rulli un turēja to savās drebošajās rokās.

Džuljeta nostājās viņam līdzās. Viņa uzlika plaukstu uz Skotija rokas un paskatījās uz papīriem. „Tikai nomierinies!” viņa klusi teica. Džuljeta mēģināja izlasīt pāris rindiņu un uzreiz atpazina nenosakāmos rakstus, ko todien bija nosūtījusi uz Mehānisko.

„Kā tu pie tiem tiki?” viņa jautāja. „Es tikko pirms pāris stundām to nosūtīju Noksam.”

Skotijs pamāja. „Un viņš to pārsūtīja man. Bet viņam nevajadzēja tā darīt. Par šo es varu iekļūt milzīgās nepatikšanās.”

Džuljeta iesmējās. „Tu taču joko, vai ne?”

Taču bija redzams, ka viņš nejokoja.

„Skotij, pirmkārt, tu esi tas, kas man to sadabūja!” Viņa atkāpās un cieši ielūkojās Skotija sejā. „Pag, tu zini, kas ir tās muļķības, vai ne? Tu vari tās izlasīt?”

Viņš kā atvairīdamies pakratīja galvu. „Džūla, tobrīd es pats nezināju, ko tev nosūtu! Tā bija kaudze visādu mēslu. Es uz to neskatījos. Tikai paņēmu un pārsūtīju tālāk...”

„Kāpēc tas viss ir tik bīstams?” viņa prasīja.

„Es pat nedrīkstu par to runāt,” Skotijs atbildēja. „Es neesmu radīts tīrīšanai, Džūla! Es neesmu.” Viņš sniedza viņai rulli. „Se! Man pat nevajadzēja to printēt, bet es gribēju izdzēst to vēstuli. Tev tas ir jāņem! Dabū to laukā no šejienes! Mani nedrīkst ar to pieķert!”

Džuljeta paņēma rulli, bet tikai, lai viņu nomierinātu. „Skotij, apsēdies! Lūdzu! Paklau, es saprotu, ka tev ir bail, bet man vajag, lai tu apsēdies un izstāsti man par to! Tas ir ļoti svarīgi.”

Viņš pašūpoja galvu.

„Skotij, pie velna, tūlīt pat apsēdies!” Viņa norādīja uz krēslu un puisis mēmi paklausīja. Džuljeta piesēda uz viņa rakstāmgalda stūra, bet tad ievēroja, ka kāds nesen gulējis uz lāvas telpas otrā galā, un sajuta žēlumu pret jauno vīrieti.

„Lai kas tas arī būtu,” viņa pašūpoja papīra rulli, „tas ir iemesls pēdējām divām tīrīšanām.”

Viņa to pasniedza nevis kā nesen radušos teoriju, bet gan kā faktu, par ko bija pārliecināta. Iespējams, ka pie vainas bija bailes puiša acīs, bet Džuljeta juta stingru vēlēšanos izturēties droši un pārliecināti, lai varētu viņam palīdzēt nomierināties. „Skotij, man jāzina, kas tas ir! Paskaties uz mani!”

Viņš paskatījās.

„Vai tu redzi šo zvaigzni?” Viņa ar pirkstu uzsita pa to, likdama metālam slāpēti iezvanīties.

Viņš pamāja ar galvu.

„Es vairs neesmu tava maiņas vadītāja, puis’! Es esmu likums, un šī lieta ir ļoti svarīga. Nezinu, vai tu to zini, bet tu nevari iekļūt nekādās nepatikšanās, ja atbildi uz maniem jautājumiem. Patiesībā, uz tiem atbildēt ir tavs pienākums.”

Skotijs paskatījās uz viņu, un skatienā jautās cerība. Bija skaidrs — viņam nav ne jausmas, ka Džuljeta to visu izdomājusi. Viņa gan nemeloja par to, ka Skotiju nenodotu, pat, ja no tā būtu atkarīga visa elevatora darbība, bet viņa bija diezgan pārliecināta, ka tāda lieta kā imunitāte nepastāvēja. Nevienam.

„Kas man ir rokā?” viņa jautāja, pavicinājusi izprintēto lappušu rulli. „Tā ir programma,” viņš čukstēja.

„Tu domā, kā takts shēma? Kā...”

„Nē, tā domāta datoram. Programmēšanas valoda. Tā ir..Viņš novērsās. „Es negribu teikt. Ak, Džūla, es gribu atpakaļ uz Mehānisko! Es gribu, kaut nekas no tā nebūtu noticis.”

Šie vārdi nāca kā ledaina ūdens šalts. Skotijs nebija vienkārši nobijies — viņš drebēja šausmās. Par savu dzīvību. Džuljeta noslīdēja no galda un notupās viņam blakus, uzlikusi plaukstu viņa rokai, kas bija uzlikta uz nervozi trīcošā ceļgala.

„Ko šī programma dara?” viņa pajautāja.

Viņš iekoda lūpā un pašūpoja galvu.

„Viss ir kārtībā. Mēs šeit esam drošībā. Pastāsti man, ko tā dara!” „Tā domāta displejam,” viņš beidzot izgrūda. „Bet ne rādījumam, LED vai pikseļu matricai. Tur ir man zināmi algoritmi. Katrs tos varētu...”

Viņš apklusa.

„Sešdesmit četru bitu krāsa,” viņš čukstēja, skatīdamies viņai acīs. „Sešdesmit četru bitu. Kāpēc gan kādam būtu vajadzīgs tik daudz krāsu”

„Paskaidro man saprotamākā valodā!” teica Džuljeta. Izskatījās, ka Skotijam daudz netrūka, lai sajuktu prātā.

„Tu taču esi to redzējusi? Skatu augšējā līmenī?”

Viņa vienreiz pamāja. „Tu zini, kur es strādāju.”

„Es arī esmu to redzējis, vēl pirms sāku visas maltītes ēst šeit, nostrādādams pirkstus jēlus līdz kaulam.” Viņš izbrauca ar pirkstiem caur izspūrušajiem, smilšbrūnajiem matiem. „Šī programma, Džūla, tas, ko tu turi rokā, var likt kaut kam tādam kā skats sienas ekrānā izskatīties īstam)" Džuljeta to sagremoja, bet tad iesmējās. „Bet pagaidi, vai tad tas to jau nedara? Skotij, tur ir sensori! Tie vienkārši paņem to skatu, ko redz, un tad ekrānam tas jāattēlo, vai ne? Nopietni, tu mani tagad samulsināji.” Viņa pavicināja izdrukāto virknējumu rulli. „Vai tad tas vienkārši nedara to, ko es jau teicu? Uzliek to bildi uz ekrāna?”

Skotijs saspieda kopā plaukstas. „Tam tev nekas tamlīdzīgs nebūtu vajadzīgs. Tu runā par attēla pārraidīšanu. Es tādu kodu varētu uzrakstīt. Nē, šis attēlus veido. Tas ir daudz sarežģītāk.”

Viņš saķēra Džuljetas roku.

„Džūla, tas var uztaisīt pilnīgi jaunus skatus! Tas tev varētu parādīt, ko vien vēlies.”

Viņš ievilka elpu, un uz mirkli laiks starp abiem sastinga — pauze, kamēr sirdis sastinga, un acis nepamirkšķinājās.

Džuljeta piesēdās tupus, balansēdama uz savu veco zābaku purngaliem. Beigās viņa apsēdās uz grīdas un atspieda muguru pret Skotija kabineta metāla paneļu sienu.

„Tagad tu saproti...” Skotijs iesāka, bet Džuljeta pacēla roku, viņu apklusinādama. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka ainava varētu būt safabricēta. Bet kādēļ gan ne? Un kāda tam būtu jēga?

Viņa iztēlojās, ka to atklājusi Holstona sieva. Viņa droši vien bija vismaz tikpat gudra kā Skotijs — viņa bija tā, kas izgudroja tehniku, kuru izmantojot, viņš šo informāciju vispār bija atradis, vai ne tā? Ko gan viņa būtu varējusi izdarīt ar šo atklājumu? Pateikusi kaut ko skaļi un izraisījusi dumpi? Izstāstījusi savam vīram šerifam? Ko tieši?

Džuljeta zināja tikai to, ko pati šādā situācijā darītu, ja būtu gandrīz pārliecināta. Viņa pēc dabas bija pārāk ziņkārīga, lai šaubītos par to. Tas būtu viņu tracinājis kā graboņa noslēgtas iekārtas iekšpusē vai neatvērtas ierīces darbības noslēpums. Viņai vienkārši būtu jāpaņem skrūvgriezis un uzgriežņu atslēga un jāuzmet tai acs...

„Džūla!”

Viņa atkal atgaiņājās. Atmiņā uzpeldēja dažādas detaļas no Holstona mapes. Piezīmes par to, kā Elisona pēkšņi sajukusi prātā, gluži kā no zila gaisa. Droši vien ziņkārība bija viņu tur novedusi. Ja vien... Ja vien Holstons nebija zinājis. Ja vien tas viss bijis teātris. Ja vien Elisona bija mēģinājusi pasargāt viru, visu noslēpdama aiz mākslota vājprāta aizsega.

Taču vai tiešām Holstonam būtu vajadzīgi trīs gadi, lai saprastu to, ko viņa atklājusi vienas nedēļas laikā? Vai varbūt viņš jau zināja, tikai viņam bija vajadzīgi trīs gadi, lai sadūšotos doties pēc viņas? Vai Džuljetai bija kāda priekšrocība, kā viņam bija trūcis? Viņai bija Skotijs. Un, visbeidzot, viņa bija sekojusi maizes drupatām, ko atstājis kāds, kas sekojis vēl citām maizes drupatām — šāds ceļš bija daudz vienkāršāks un pamanāmāks.

Viņa pacēla galvu pret draugu, kas norūpējies viņu vēroja.

„Tev tie jādabū prom no šejienes,” viņš teica, skatīdamies uz izdrukām.

Džuljeta pamāja. Viņa piecēlās no grīdas un aizbāza rulli aiz kombinezona krūtežas. Tas jāiznīcina; viņa tikai nezināja, kā.

„Es izdzēsu savas kopijas no visa, ko tev nosūtīju,” viņš teica. „Es uz tām vairs neskatīšos. Un tev vajadzētu darīt tāpat.”

Džuljeta uzsita pa krūšu kabatu un sajuta tajā cieto zibatmiņas korpusu.

„Un, Džūla, vai vari izdarīt man pakalpojumu?”

„Ko vien vēlies.”

„Lūdzu, paskaties, vai nav kāda iespēja, kā man pārcelties atpakaļ uz Mehānisko! Es vairs negribu atrasties te augšā.”

Viņa pamāja un paspieda puiša plecu. „Skatīšos, ko varu darīt lietas labā,” viņa apsolīja, juzdama pakrūtē dūrienu par to, ka iesaistījusi nabaga puisi šajā visā.

25

Nākamajā rītā Džuljeta darbā ieradās pārgurusi un ar kavēšanos, kājas un mugura sāpēja no negulēšanas un naksnīgā kāpiena lejā uz IT. Visu nakti viņa bija pavadījusi mētādamās un grozīdamās gultā, prātodama, vai bija atradusi kasti, ko labāk atstāt neatvērtu, uztraukdamās, ka sākusi uzdot jautājumus, kas nesolīja neko citu, kā vien nelāgas atbildes. Ja viņa izietu kafetērijā un palūkotos virzienā, kurā parasti izvairījās skatīties, viņa redzētu abus pēdējos tīrītājus gandrīz kā apskāvušos guļam pakalna ielocē. Vai šie abi cilvēki, kas mīlēja viens otru, ziedoja sevi pūstošajiem vējiem meklēdami to pašu, ko šobrīd Džuljeta? Bailes, ko viņa bija redzējusi Skotija acīs, lika aizdomāties, ka varbūt viņa nebija pietiekami piesardzīga. Viņa paskatījās pār rakstāmgaldu uz jauno šerifa vietnieku, vēl zaļāku šajā darbā nekā viņa, kamēr viņš ievadīja datorā informāciju no kādas mapes.

„Klau, Pīter?”

Viņš pacēla skatienu. „Jā?”

„Pirms tam tu biji Juridiskajā, vai ne? Ēnoji tiesnesi?”

Viņš pielieca galvu uz vienu sānu. „Nē, es biju tiesneša palīgs. Patiesībā pirms pāris gadiem ēnoju vidus līmeņu vietnieka iecirknī. Es gribēju to darbu, bet neradās iespēja.”

„Vai tu uzaugi tur? Vai arī augšā?”

„Vidū.” Viņa rokas no tastatūras nolaidās klēpī. Viņš smaidīja. „Mans tēvs bija santehniķis hidroponiskajos. Pirms dažiem gadiem viņš nomira. Mana mamma strādā dzemdību namā.”

„Patiešām? Kā viņu sauc?”

„Rebeka. Viņa ir viena no...”

„Es viņu pazīstu. Kad biju maza, viņa vēl ēnoja. Mans tēvs...” „Viņš strādā augšējā dzemdību namā, es zinu. Negribēju neko teikt...”

„Kādēļ ne? Ja tu uztraucies, ka nekļūsi par manu mīluli, tad tā ir mana vaina. Tu tagad esi mans vietnieks, un mēs abi esam komanda.”

„Nē, runa nav par to. Es tikai negribēju, lai tu kaut ko par mani padomā. Es zinu, ka jūs ar tēvu ne...”

Džuljeta kā atgaiņājoties atmeta ar roku. „Viņš joprojām ir mans tēvs. Mēs vienkārši atsvešinājāmies. Nodod savai mammai sveicienu no manis!”

„Nodošu,” Pīters pasmaidīja un atkal pievērsās datoram.

„Klau, man tev ir jautājums! Kaut kas, ko nevaru saprast.” „Protams,” viņš teica, paskatījies uz Džuljetu, „Es klausos.”

„Vai tu zini, kādēļ lētāk ir nosūtīt kādam papīra zīmīti ar nesēju nekā vienkārši uzrakstīt ziņu datorā?”

„Protams,” viņš pamāja. „Ceturtdaļžetons par simbolu, ja gribi kādam uzrakstīt. Tā jau ātri sakrājas!”

Džuljeta iesmējās. „Nē, es zinu, cik tas maksā. Bet arī papīrs nav lēts. Tāpat kā nesēja pakalpojumi. Bet liekas, ka nosūtīt e-pastu varētu praktiski par velti, vai tev tā nešķiet? Tā taču ir tikai informācija. Tā neko nesver.”

Viņš paraustīja plecus. „Kopš sevi atceros, vienmēr bijis ceturtdaļžetons par simbolu. Es nez’. Pie tam mums šeit ir piecdesmit žetonu rezerve dienā, turklāt neparedzēti gadījumi ir par brīvu. Es par to nesatrauktos.”

„Es nesatraucos, esmu vienkārši apmulsusi. Ar to gribu teikt — es saprotu, kādēļ visiem nevar būt rāciju, kādas mēs nēsājam — jo vienlaicīgi pārraidīt var tikai viens cilvēks, līdz ar to frekvence jātur brīva ārkārtas gadījumiem, bet vajadzētu taču būt, ka mēs visi varam sūtīt un saņemt tik daudz e-pastu, cik gribam.”

Pīters uzlika elkoņus uz galda un atspieda zodu pret dūrēm. „Nu, padomā par serveru uzturēšanas izmaksām, par elektrību, kas nepieciešama, lai sadedzinātu naftu, un visu tehnisko apkopi un dzesēšanu, un ko tik vēl ne! It sevišķi, ja daudz tiktu pārraidīts. Salīdzini šo ar izmaksām, kas nepieciešamas, lai sapresētu celulozi, ļautu tai nožūt, mazliet uzkricelētu kaut ko ar tinti un nodotu cilvēkam, kas šā vai tā kāpj augšā uz to pusi! Nav brīnums, ka tas ir lētāk.”

Džuljeta pamāja, bet lielākoties tikai viņa dēļ. Viņa īsti nepiekrita. Viņa negribēja skaļi izteikt savus argumentus, bet nespēja sevi apvaldīt.

„Bet ja nu tas ir cita iemesla dēļ? Ja nu kāds to padarīja dārgu ar

nolūku?”

„Ko? Lai pelnītu naudu?” Plters uzsita knipi. „Lai nesējiem būtu darbs, nēsājot zīmītes!”

Džuljeta pašūpoja galvu. „Nē, ja nu tas ir tādēļ, lai apgrūtinātu savstarpēju saziņu? Vai vismaz padarītu to dārgu. Saproti, lai mūs nošķirtu vienu no otra, liktu mums savas domas paturēt pie sevis!”

Plters sarauca pieri. „Kāpēc lai kāds tā darītu?”

Paraustījusi plecus, Džuljeta pievērsās datora ekrānam, roka lēnām slīdēja pie papīru ruļļa, ko viņa bija ielikusi klēpi. Viņa sev atgādināja, ka vairs nedzīvo starp cilvēkiem, kam var nešaubīgi uzticēties. „Es nezinu,” viņa teica. „Aizmirsti! Tā ir tikai muļķīga doma.”

Viņa pievilka tastatūru sev tuvāk un nebija vēl paspējusi pavērties augšup uz savu ekrānu, kā Plters pirmais pamanīja trauksmes ikonu.

„Oho! Vēl viena trauksme,” viņš izsaucās.

Džuljeta sāka spiest uz mirgojošās ikonas, kad izdzirdēja, kā Plters jau noelšas.

„Kas, pie velna, te pēdējā laikā notiek?” viņš jautāja.

Džuljeta atvēra ziņojumu ekrānā un ātri to izlasīja, neticēdama savām acīm. Noteikti, šis darbs nevar būt tāds. Cilvēki noteikti nemira tik bieži. Vai arī agrāk viņa vienkārši par to neuzzināja, savu degunu mūžīgi iebāzusi kādā karterī vai zem eļļas pannas?

Virs ziņojuma mirgojošo koda numuru viņa pazina, pat neieskatoties kodu atšifrējumu sarakstā. Numurs bija kļuvis nomācoši pazīstams. Vēl viena pašnāvība. Upura vārds nebija minēts, bet kabineta numurs gan. Un viņa zināja stāvu un adresi. Kājas joprojām sāpēja no kāpiena lejup.

„Nē...” viņa teica, saķērusi sava galda malu.

„Vai gribi, lai es...” Plters sniedzās pēc savas rācijas.

„Nē, sasodīts, nē!” Džuljeta purināja galvu. Viņa atgrūdās no galda, apgāzdama papīrgrozu, no kā izvēlās visas apžēloto lietu mapes. Papīra rullis no viņas klēpja iejuka starp tām.

„Es varu...” Pīters iesāka.

„Es tikšu galā,” viņa atbildēja, atmetusi ar roku. „Nolādēts!” Viņa papurināja galvu. Kabinets griezās ap viņu, pasaule kļuva miglaina. Viņa streipuļoja uz durvju pusi, izpletusi rokas, lai nezaudētu līdzsvaru, kad Pīters metās atpakaļ pie sava monitora, bīdīdams tievajā vadā piestiprināto peli, un uzklikšķināja uz kaut kā.

,,Ē, Džuljeta...?”

Taču viņa jau bija laukā pa durvīm, mēģinādama saņemties garam un sāpīgam skrējienam lejup.

„Džuljeta!”

„Viņa pagriezās un ieraudzīja, ka Pīters skrien aiz viņas, ar roku pieturēdams jostai piestiprināto rāciju.”

„Kas ir?” viņa jautāja.

„Atvaino...! Tas ir... Es nezinu, kā tas jādara...”

„Spļauj laukā!” viņa nepacietīgi iesaucās. Viss, par ko Džuljeta varēja padomāt, bija mazais Skotijs. Pakārts. Viņas iztēlē tie bija elektrības vadu žņaugi. Tā nomoda murgs, slimīgās iedomas atainoja viņas galvā puiša nāves ainu.

„Vienkārši es tikko saņēmu privātu ziņu un...”

„Nāc līdzi, ja gribi, bet man jātiek tur lejā!” Viņa pagriezās pret kāpnēm.

Pīters sagrāba viņu aiz rokas. Rupji. Spēcīgā tvērienā.

„Piedodiet, kundze, bet man jūs jāaiztur...!”

Viņa pagriezās un ieraudzīja, cik nepārliecināts viņš par sevi

jutās.

„Ko tu teici?”

„Es tikai pildu savu pienākumu, šerif, es zvēru!” Pīters pasniedzās pēc saviem metāla rokudzelžiem.

Džuljeta neticēdama blenza uz viņu, kamēr Pīters aizvēra vienu no aprocēm ap viņas plaukstas locītavu un taustījās pēc otras.

„Plter, kas notiek? Man jaredz mans draugs, lai...!”

Viņš pašūpoja galvu. „Datorā teikts, ka jūs, kundze, esat aizdomās turamā! Es tikai daru to, ko man liek.”

Līdz ar šiem vārdiem noknikšķēja arī aproce ap otru roku, un Džuljeta skatījās uz tām apstulbusi, nespēdama no prāta izdzēst skatu, kurā lēni šūpojas pakārtais jaunietis.

26

Džuljetai bija ļauts uzņemt vienu apmeklētāju, bet kam gan viņa būtu ļāvusi sevi redzēt šādā stāvoklī? Nevienam. Viņa sēdēja, atspiedusi muguru pret restēm, vērodama, kā nemīlīgā ārpasaules aina, austot neredzamai saulei, palēnām kļuva gaišāka. Grīda pie viņas kājām bija tukša — ne mapju, ne rēgu. Džuljeta bija viena, viņai atņemts darbs, ko viņa tā īsti nekad nebija gribējusi, kā laikā radusies vesela kaudze līķu un kas izārdījis viņas vienkāršo un viegli saprotamo dzīvi pa vīlēm.

„Esmu drošs, ka tas pāries,” viņai aiz muguras atskanēja balss. Džuljeta paliecās nost no restēm un pagriezusies ieraudzīja, ka aiz viņas, rokas apķēris ap metāla stieņiem, stāv Bernards.

Džuljeta pavirzījās tālāk no viņa un apsēdās uz lāvas, uzgriezusi pelēkajai ainavai muguru.

„Jūs zināt, ka es to neizdarīju,” viņa teica. „Viņš bija mans draugs.”

Bernards sarauca uzacis. „Kā jums šķiet, kāpēc esat aizturēta? Puisis izdarīja pašnāvību. Izskatās, ka viņu satriekušas nesenās traģēdijas. Šāds gadījums nav nekas neparasts, ja cilvēks pārceļas uz jaunu elevatora daļu, prom no draugiem un ģimenes, lai uzņemtos darbu, kam nav īsti piemērots...”

„Tad kādēļ es tieku šeit turēta?” jautāja Džuljeta.

Viņa pēkšņi saprata, ka beigu beigās varbūt dubulttīrīšanas nemaz nebūs. Gaiteņa gala vienā pusē, viņa ieraudzīja Pīteru, kas soļoja šurpu turpu, it kā fiziska barjera liegtu viņam tuvoties.

„Neautorizēta ieeja trīsdesmit ceturtajā,” Bernards teica. „Draudu izteikšana elevatora iedzīvotājam, iejaukšanās IT darbā, IT īpašuma iznešana no apsargātām telpām...”

„Tās ir pilnīgas muļķības,” iebilda Džuljeta. „Mani izsauca viens no jūsu darbiniekiem. Man bija visas tiesības tur atrasties!”

„To mēs vēl noskaidrosim,” teica Bernards. „Pareizāk sakot, lūk, Pīters to izdarīs! Baidos, ka viņam nācās konfiscēt jūsu datoru, lai

savāktu pierādījumus. Mani cilvēki lejā ir vislabāk kvalificēti, lai pārliecinātos, ka...”

,Jūsu cilvēki? Vai jūs mēģināt būt mērs vai IT vadītājs? Jo es papētīju dziļāk, un Paktā skaidri norādīts, ka jūs nevarat būt gan viens, gan otrs...”

„Par to drīz būs balsošana. Pakts ir mainīts arī agrāk. Tas pieļauj izmaiņas, ja apstākļi to spiež.”

„Un tādēļ gribat mani novākt no sava ceļa,” Džuljeta pienāca tuvāk, lai redzētu Pīteru Billingsu un viņš — viņu. „Cik saprotu, jums jau no paša sākuma bija jābūt tam, kas ieņems manu amatu? Vai tā ir?” Pīters pazuda skatienam.

„Džuljeta! Džūla!” Bernards šūpoja galvu un klakšķināja mēli. „Es negribu jūs novākt no ceļa. Es tā nerīkotos ne pret vienu no elevatora iedzīvotājiem. Es gribu, lai cilvēki ir savās vietās. Kur viņi iederas. Skotijs nebija radīts darbam IT. Tagad es to redzu. Un man šķiet, ka jūs neesat radīta darbam augstākajos līmeņos.”

„Tad, ko, tieku izsūtīta atpakaļ uz Mehānisko? Tas tagad notiek? Par kaut kādām sīkām apsūdzībām?”

„„Izsūtīta” skan tik briesmīgi. Esmu drošs, ka tā negribējāt teikt. Un vai tad jūs nevēlaties atgriezties vecajā darbā? Vai tur nebijāt laimīgāka? Šeit augšā ir tik daudz, ko mācīties, un jūs to neesat ēnojusi. Un cilvēki, kas uzskatīja, ka jūs šim darbam esat vislabāk piemērota, kas, esmu drošs, cerēja jūs tajā apmācīt...”

Tad viņš apklusa, un tas, ka teikums palika karājamies gaisā, liekot Džūlai pašai iedomāties tā nobeigumu, likās daudz briesmīgāk nekā ļaut viņai to vienkārši dzirdēt. Viņa iztēlojās dārzos divus svaigas zemes uzkalniņus, uz kā uzmestas dažas sēru augļu paliekas.

„Es ļaušu jums savākt mantas — tās, kas nav vajadzīgas pierādījumiem — un tad ļaušu atgriezties lejā. Ja pa ceļam uz leju atskaitīsieties maniem vietniekiem un ziņosiet par atgriešanos, mēs apsūdzības atsauksim. Uzskatiet to par manu mazo... piedošanas svētku pagarinājumu!”

Bernards pasmaidīja un iztaisnoja uz deguna brilles.

Džuljeta grieza zobus. Viņa pēkšņi aptvēra, ka nekad, ne reizi dzīvē nebija iesitusi kādam pa seju.

Un tikai bailes, ka viņa netrāpīs, ka neizdarīs to pareizi un atsitis dūri pret vienu no tērauda restēm, atturēja Džuljetu no sitiena, kas pārtrauktu viņas miermīlīgās uzvedības vēsturi.

BIJA pagājusi tikai apmēram nedēļa kopš Džuljetas ierašanās elevatora augšējos līmeņos, un viņa jau devās prom, līdzi nesot vēl mazāk mantu nekā nākdama augšā. Viņai bija sagādāts zils Mehāniskās kombinezons, kas bija daudz par lielu. Pīters pat neatvadījās, un, kā Džuljetai šķita, vairāk aiz kauna nekā dusmu vai vainas izjūtas dēļ. Viņš caur kafetēriju pavadīja Džuljetu līdz kāpņu augšgalam un, kad viņa pagriezās, lai sniegtu viņam roku, ieraudzīja, ka Pīters skatās lejup uz zābaku purngaliem, īkšķus ieāķējis kombinezona kabatās, šerifa zvaigznei šķībi piespraustai vīdot kreisajā pusē pie krūtīm.

Džuljeta uzsāka garu kāpienu lejup cauri elevatora serdei. I'iziski tas būtu mazāk nogurdinošs nekā ceļš augšup, tomēr citādi daudz mokošāks. Kas tieši noticis ar elevatoru un kādēļ? Džuljeta neko nevarēja padarīt — viņa jutās tajā visā iesaistīta un daļēji līdzvainīga. Nekas no tā visa nebūtu noticis, ja būtu atstāta Mehāniskajā, ja viņi nekad nebūtu nākuši viņu satikt. Viņa joprojām sūkstītos par ģeneratora izlīdzināšanu un naktīs negulētu, gaidot neizbēgamo avāriju un iegrimšanu haosā, ko viņiem visiem nāktos piedzīvot, mācoties izdzīvot no rezerves elektroenerģijas tās desmitgades, ko prasītu ģeneratora atjaunošana. Tā vietā viņa bija pieredzējusi cita veida avāriju, kurā izdzisa nevis spuldzītes, bet gan cilvēku dzīvības. Visvairāk viņa pārdzīvoja par nabaga Skotiju — tik talantīgu zēnu ar daudzsološu nākotni, kas nu nekad vairs nepiepildīsies.

Viņa bija šerifs tikai uz īsu brīdi, zvaigzne pie viņas krūtīm mirdzēja vēl īsāku laiku, tomēr Džuljeta juta neiedomājami lielu vēlēšanos izmeklēt Skotija nāvi. Tajā, ka viņš izdarījis pašnāvību, kaut kas likās aizdomīgs. Protams, zināmas pazīmes bija. Viņam bija bail iziet no sava kabineta, bet, no otras puses, viņš bija ēnojis pie Vokera un, iespējams, ieradumu būt noslēgtam bija aizguvis no vecā vira. Tāpat Skotijs bija glabājis noslēpumus, kas bija pārāk vērienīgi priekš viņa jaunā prāta, bija gana nobijies, lai lūgtu Džuljetu steidzami ierasties — bet viņa pazina puisi kā savus piecus pirkstus un bija droša, ka viņš nebija spējīgs to izdarīt. Pēkšņi viņa iedomājās, vai Mārnss būtu bijis spējīgs to izdarīt. Ja Džensa soļotu viņai līdzās, vai vecais mērs kliegtu uz viņu, lai tā izmeklē abu vīriešu nāves? Teiktu, ka nekas no tā neiet kopā?

„Es nevaru,” Džuljeta nočukstēja rēgam, liekot uz augšu skrienošam nesējam atskatīties.

Tālākās domas viņa paturēja pie sevis. Nokāpusi līdz tēva dzemdību namam, viņa kāpņu laukumā apstājās, ilgāk un pamatīgāk nekā turpceļā apdomādama, vai iet viņu satikt. Pirmajā reizē viņu bija atturējis lepnums, bet šoreiz kauns lika soļiem viņu nest tālāk, pa spirāli nolaižoties dziļumā prom no tēva, pārmetot sev, ka aizdomājusies par pagātnes rēgiem, kas jau sen bija izdzēsti no atmiņas.

Trīsdesmit ceturtajā stāvā, pie ieejas IT nodaļā, viņa atkal apdomāja, vai neapstāties. Skotija kabinetā noteikti bija norādes, varbūt pat tādas, ko viņi nebija iznīcinājuši. Viņa nošūpoja galvu. Prātā radās jaunas sazvērestības teorijas. Un, lai cik grūti bija atstāt nozieguma vietu aiz muguras, Džuljeta zināja, ka tik un tā netiks pielaista biroja tuvumā.

Viņa turpināja ceļu lejup, un, domādama par IT nodaļas atrašanās vietu elevatorā, saprata, ka arī tā nevar būt sakritība. Lai nokļūtu līdz pirmajam šerifa vietniekam, pie kā viņai jāiegriežas elevatora vidus līmeņos, bija jāveic vēl trīsdesmit divi stāvi. Šerifa birojs bija trīsdesmit trīs stāvus virs viņas. Tādējādi IT bija, cik vien iespējams, tālu no jebkura vietnieka iecirkņa elevatorā.

Viņa pakratīja galvu, lai atbrīvotos no šādas paranoiskas domas. Diagnozes tā nenosaka. Viņas tēvs tā būtu teicis.

Ap dienas vidu, paviesojusies pie pirmā šerifa vietnieka un pieņēmusi no viņa maizes gabalu un augļus līdz ar atgādinājumu kaut ko ieēst, Džuljeta viegli mēroja turpmāko ceļu caur vidējiem līmeņiem;

ejot gar augšējiem dzīvokļiem, viņa iedomājās par to, kurā līmenī dzīvo Lūkass un vai viņš vispār zina par viņas arestu.

Šķita, ka pagājušās nedēļas svars velk viņu lejup, gravitācija iesūc viņas zābakus, šerifa pienākumu uzliktais spiediens, attālinoties no biroja, mazinās. Arvien tuvojoties Mehāniskajai, to nomainīja karsta vēlēšanās atgriezties pie draugiem, pat ja ar kaunu.

Simt divdesmitajā līmenī viņa piestāja, lai tiktos ar Henku, šerifa vietnieku elevatora dziļumos. Džuljeta viņu pazina jau ilgus gadus, un ceļā jau sāka parādīties pazīstamas sejas, cilvēki, kas sveicinot māja, tomēr noskaņojums bija drūms, it kā viņi zinātu katru sīkumu par viņas prombūtnes laikā notikušo. Henks centās pierunāt viņu palikt ilgāk un nedaudz atpūsties, bet Džuljeta uzkavējās tik ilgi, cik prasīja pieklājība, uzpildīja savu blašķi un devās tālāk, lai veiktu atlikušos divdesmit stāvus līdz vietai, kur viņa patiešām iederējās.

Izskatījās, ka Nokss bija sajūsmā par viņas atgriešanos. Viņš apskāva Džuljetu kaulus krakšķinošā tvērienā, paceldams viņas pēdas virs zemes un saskrāpēdams viņas seju ar savu bārdu. Viņš smaržoja pēc smēreļļām un sviedriem — šo sajaukumu Džuljeta te lejā nekad nebija tā īsti jutusi, jo tas vienmēr bija nācis līdzi viņai pašai.

Gājienu līdz viņas vecajai istabai pavadīja uzsitieni pa muguru, laba vēlējumi, jautājumi par augšu; cilvēki jokodamies sauca viņu par šerifu un izstrādāja citas parupjas muļķības, pie kurām viņa šeit bija pieradusi. Tas viss Džuljetu skumdināja vairāk nekā pārējais. Viņa bija devusies prom, lai kaut ko izdarītu, un bija izgāzusies. Bet tik un tā draugi bija vienkārši priecīgi par viņas atgriešanos.

Šērlija no otrās maiņas, ieraudzījusi viņu ejam pa gaiteni, pavadīja pārējā ceļā līdz istabai. Viņa pastāstīja par ģeneratora stāvokli un jaunā naftas urbuma jaudu, it kā Džuljeta tikai uz īsu brīdi pabijusi brīvdienās. Pie istabas durvīm Džuljeta viņai pateicās, iegāja iekšā un izstūma sev taciņu caur daudzajām zīmītēm, kas bija pabāztas pa durvju spraugu. Pārcēlusi pār galvu somas siksnu, viņa somu nometa uz grīdas un tad iekrita gultā, pārāk pārgurusi un pārāk dusmīga uz sevi, lai pat raudātu.

Viņa pamodās nakts vidū. Mazais displeja terminālis rādij;i laiku zaļiem stūrainiem cipariem: 02:14.

Džuljeta apsēdās uz savas vecās gultas malas tērpta kombinē-zonā, kas nebija viņas, un apsvēra savu stāvokli. Viņa izlēma, ka dzīve vēl nav galā. Tā bija tikai tāda sajūta. Rīt, pat ja pārējie vēl to negaidīs, viņa atgriezīsies darbā, rūpēsies, lai elevators turpinātu dūkt, darīs to, ko pieprot vislabāk. Viņai vajadzēja atmodināt prātu šajā realitāte un nolikt malā citas idejas un pienākumus. Tie jau tagad šķita tik tāli. Viņa šaubījās pat, vai ies uz Skotija bērēm, ja vien viņa ķermenis netiks nosūtīts lejā, lai tiktu apglabāts tur, kur pienākas.

Džuljeta pasniedzās pēc sienas plauktā noliktās tastatūras. Viņa redzēja, ka visu klāj netīrumu kārta. Nekad agrāk viņa to nebija ievērojusi. Taustiņi bija melni ar netīrumiem, ko viņa pēc katras maiņas bija nesusi sev līdzi. Monitora stiklu izraibināja plankumi. Viņa apspieda vēlmi noslaucīt ekrānu un aizsmērēt pa malām spīdīgo, eļļaino kārtu, bet viņa nolēma, ka būs mazliet pamatīgāk jāiztīra dzīvesvieta. Nu viņa uz visu skatījās skaidrāk un krietni kritiskāk.

Tā vietā, lai velti pūlētos aizmigt, viņa ieslēdza monitoru, lai pārbaudītu rītdienas darba žurnālus — jebko, kas novērstu domas no pagājušās nedēļas notikumiem. Taču pirms Džuljeta paguva atvērt uzdevumu plānotāju, ienākošajā pastā viņa ieraudzīja apmēram duci saņemtu ziņu. Tik daudz vienlaicīgi viņa agrāk nebija redzējusi. Parasti cilvēki vienkārši pabāza viens otram zem durvīm uz pārstrādāta papīra rakstītas zīmītes. Taču no otras puses, kad cilvēkus sasniedza ziņa par Džuljetas arestu, viņa bija tālu prom, turklāt kopš tā brīža viņai nebija radusies iespēja piekļūt datoram.

Viņa iegāja savā e-pasta kontā un atvēra visnesenāko vēstuli. Tā bija no Noksa. Vienkārši kols un iekaviņas — pusžetonu vērts smaidiņš.

Džuljeta neko nevarēja padarīt — viņai bija jāpasmaida pretī. Viņa joprojām juta Noksa aromātu un saprata, ka pēc lielā mežoņa domām visi čuksti par viņu, kas piesūcināti ar nepatikšanām un problēmām, atplūduši lejā pa kāpnēm, nobālēja, salīdzinot ar ziņām par viņas atgriešanos. Ļaunākais, kas ar Noksu atgadījies pagājušās nedēļas laikā, droši vien bija Džuljetas aizvietotāja meklējumi pirmajai maiņai.

Džūla pievērsās nākamajai ziņai, kurā trešās maiņas vadītājs sveica viņu ar atgriešanos mājās — droši vien tādēļ, ka viņa komandai bijis jāiegulda papildu laiks, lai palīdzētu Džuljetas vecajai maiņai.

Bija vēl. Dienas algas vērta vēstule no Sērlijas, kas vēlēja veiksmīgu mājupceļu. Viņi visi bija cerējuši, ka šīs ziņas Džuljeta saņems augšā, lai ceļš lejup nebūtu tik smags, vēlējušies, lai viņa nešausta sevi, nejūtas pazemota vai izgāzusies. Džuljeta juta, ka acīs saskrien asaras par draugu smalkjūtību. Prātā ienāca skats ar viņas rakstāmgaldu, Holstona rakstāmgaldu, uz kā nebija nekā, izņemot atvienotus vadus no viņas aiznestā datora. Nebija pat mazākās iespējas, ka viņa būtu varējusi šīs ziņas saņemt tad, kad nosūtītāji bija gribējuši, lai viņa tās izlasa. Viņa izslaucīja acis un centās neuztvert nosūtītās ziņas kā velti iztērētu naudu, bet gan drīzāk kā vērtīgu atgādinājumu par nodibinātajām draudzībām šeit lejā.

Lasot katru ziņu, viņa centās neizplūst asarās, tādēļ pēdējā vēstule, ko viņa atvēra, bija divtik saviļņojoša. Tajā bija vairākas rindkopas. Sākumā Džuljeta pieņēma, ka tas bija kāds oficiāls dokuments, varbūt viņas pārkāpumu saraksts, tiesas lēmums viņas lietā. Šādas vēstules viņa bija redzējusi tikai mēra biroja datoros, parasti brīvdienās — tās tika izsūtītas katram elevatora iedzīvotājam. Taču tad viņa ieraudzīja, ka tā bija no Skotija.

Džuljeta izslējās savā krēslā un centās domāt skaidri. Viņa sāka lasīt no paša sākuma, sodīdamās par asarām, kas joprojām apmigloja acis.

Dž-

Es sameloju. Nespēju to izdzēst. Atradu vēl. Tā līmlente, ko tev sadabūju? Tavs joks par to bija patiess. Un programma — NE priekš lielā ekrāna. Pxl blīvums cits. 32768 x 8192! Neesmu drošs, kas tas par izmēru. 20 x 5 cm?Ja tā, ļoti daudzpxl.

Meklēšu tālāk, kas te ir. Neuzticos nesējiem, tāpēc rakstu. Pie velnu maksu, raksti man atpakaļ! Vajag pārcelšanu uz Mehān.

Te nav droši.

-S

Džuljeta to pārlasīja vēlreiz un šoreiz jau raudādama. Šī bija īsta rēga balss, kas viņu par kaut ko brīdināja, bet bija jau par vēlu. Un tā nebija balss, kas plānoja atņemt sev dzīvību. Par to viņa bija droša. Viņa pārbaudīja, cikos nosūtīta vēstule; tā bija nosūtīta vel pirms viņa iepriekšējā dienā bija atgriezusies birojā, tieši pirms Sko-tijs nomira.

Pirms viņš tika nogalināts, Džuljeta sevi izlaboja. Viņi noteikti atklāja, ka viņš kaut ko pētījis, vai varbūt viņu uzmanību piesaistījis Džuljetas apmeklējums. Viņa prātoja par to, ko IT varētu redzēt, ja ielauztos viņas e-pasta kontā, un vai viņi to vispār varētu izdarīt. Vēl tas nebija noticis, jo tādā gadījumā šī ziņa viņu nebūtu sagaidījusi.

Pēkšņi Džuljeta no gultas metās pie durvīm un paķēra vienu no salocītajām zīmītēm uz grīdas. Izrakuši no savas ceļasomas ogles zīmuli, viņa atkal apsēdās uz gultas. Džuljeta norakstīja visu vēstuli, katru neparasto saīsinājumu, divreiz pārbaudīja katru skaitli un tad izdzēsa ziņu no e-pasta. Kad viņa pabeidza, pa rokām skraidīja aukstas tirpas, it kā viņai strauji tuvotos kāds neredzamais ar mērķi ielauzties viņas datorā, pirms viņa atbrīvojas no pierādījumiem. Džuljeta prātoja, vai Skotijs bijis gana piesardzīgs, lai izdzēstu vēstuli no nosūtītajām, un pieņēma — ja viņš to rakstījis ar skaidru galvu, tad tas noteikti bija izdarīts.

Džuljeta sēdēja gultā, rokās turēdama norakstīto vēstuli, domas par nākamās dienas darbu pilnīgi pagaisušas no prāta. Tā vietā viņa apdomāja draudīgo haosu, kas, novirpuļojis lejup pa elevatora sirdi, nu griezās ap viņu. Nekas nebija kārtībā, sākot ar augšu un beidzot ar dziļumiem. No ierindas bija izgājuši vareni mehānismi. Viņa dzirdēja pagājušās nedēļas troksni — šo dunoņu un klaudzēšanu, šo mašīnu, kas stiprinājumu vietās bruka un pakājē atstāja miroņus.

Un Džuljeta bija vienīgā, kas to spēja saklausīt. Viņa bija vienīgā, kas zināja. Un viņai nebija ne jausmas, kam uzticēties un lūgt palīdzību visu šo izlabot. Taču viņa zināja — lai visu atkal noregulētu, vajadzēs atslēgt enerģijas padevi, bet šoreiz to nekādi nevarēs nosaukt par „atslodzi”.

27

Uz Vokera elektronikas darbnīcu Džuljeta aizgāja piecos, baidīdamās, ka atradis viņu aizmigušu uz savas saliekamās gultas, bet tā vietā jau gaiteņa galā saoda izteiktu kūstošas lodalvas smaržu. Ieejot viņa pieklauvēja pa atvērtajām durvīm, un Vokers pacēla acis no vienas no savām daudzajām zaļajām mikroshēmām, kamēr no viņa lod-lampas gala vijās dūmu spirāllte.

„Džūla!” Vokers iesaucās. Viņš no savas sirmās galvas noņēma palielināmo stiklu un līdz ar lodlampu nolika to uz tērauda darbagalda. „Es jau dzirdēju, ka esi atgriezusies. Gribēju aizsūtīt zīmīti, bet...” Viņš paskatījās visapkārt uz detaļu kaudzēm ar piestiprinātām pasūtījumu etiķetēm. „Super aizņemts,” viņš paskaidroja.

„Aizmirsti!” Džuljeta teica. Viņa Vokeru apskāva, sajuzdama viņam un Skotijam raksturīgo elektrisko dzirksteļu smaržu.

„Es jau tāpat jutīšos vainīga, tagad tērējot tavu laiku,” viņa teica.

„Ak, tā?” Viņš atkāpās un nopētīja Džuljetu, raižpilni saraucot kuplās, baltās uzacis un grumbaino pieri. „Kaut ko gribēji no manis?” Vokers noskatīja viņu no galvas līdz kājām, meklēdams rokās kaut ko salūzušu — paradums, kas izveidojies no mūža pavadīta darba vietā, uz kurieni visi nesa salabot nelielas ierīces.

„Patiesībā es tikai gribēju pakonsultēties.” Viņa apsēdās uz viena no ķeblīšiem pie darbagalda, un Vokers viņai sekoja.

„Klāj vaļā!” viņš aicināja. Vokers ar piedurkni noslaucīja pieri, un Džuljeta ievēroja, cik ļoti viņš novecojis. Viņa atcerējās Vokeru, kā matos nebija tik daudz sarmas, bet sejā — grumbu un plankumu. Viņa atcerējās Vokeru un viņa ēnu.

„Tas saistīts ar Skotiju,” viņa brīdināja.

Vokers pagrieza galvu sānis un pamāja. Viņš centās kaut ko teikt, pāris reizes uzsita ar dūri pa krūtīm un nokremšļojās. „Sasodīti žēl,” bija viss, ko viņš izgrūda. Kādu brīdi vecais vīrs lūkojās grīdā.

„Varu pagaidīt,” Džuljeta ieminējās. „Ja tev vajadzīgs laiks.

„Es pārliecināju viņu ņemt to darbu,” Vokers teica, galvu šūpodams. „Atceros, kad nāca piedāvājums, baidījos, ka viņš to noraidīs. Manis dēļ, vai saproti? Ka viņš baidīsies — man nepatiks viņa aiziešana, un viņš te paliks uz visiem laikiem — tādēļ mudināju viņu to pieņemt.” Viņš pacēla galvu un, asarās mirdzošām acīm, lūkojās uz Džuljetu. „Es tikai gribēju, lai Skotijs zina, ka viņam ir tiesības izvēlēties. Es negribēju viņu atgrūst.”

„Tu viņu neatgrūdi,” teica Džuljeta. „Tā neviens nedomā, un arī tev tā nevajadzētu domāt.”

„Vienkārši liekas, ka viņš tur augšā nebija laimīgs. Tās nebija viņa mājas.”

„Nu, bet viņš bija pārāk gudrs priekš mums. Neaizmirsti to! Mēs tā allaž teicām.”

„Viņš tevi mīlēja,” Vokers piebilda, izslaucīdams acis. „Sasodīts, kā viņš tevi apbrīnoja.”

Džuljeta juta, ka pašai atkal acīs sariešas asaras. Viņa iebāza roku kabatā un izvilka vēstuli, ko bija pārrakstījusi zīmītes otrā pusē. Viņai nācās sev atgādināt, kādēļ bija atnākusi, un nomierināties.

„Tikai tāda aiziešana galīgi neizskatās pēc viņa...” Vokers nomurmināja.

„Nē, neizskatās vis,” viņa teica. „Voker, tas, par ko gribu ar tevi runāt, nedrīkst pamest šo telpu!”

Viņš iesmējās. Šķita, ka lielākoties tādēļ, lai neiešņukstētos. „It kā es kādreiz pamestu šo telpu,” viņš jokoja.

„Par to nedrīkst runāt ne ar vienu citu. Nevienu. Labi?”

Viņš pakratīja galvu.

„Es nedomāju, ka Skotijs atņēma sev dzīvību.”

Vokers strauji aizklāja ar plaukstām seju. Viņš saliecās uz priekšu un drebēdams sāka raudāt. Džuljeta piecēlās, devās pie viņa un aplika roku ap viņa drebošajiem pleciem.

„Es to zināju,” viņš šņukstēja plaukstās. „Es zināju, es zināju.” Viņš pacēla seju pret Džuljetu — asaras ritēja caur vairākas dienas neskūtās, baltās bārdas rugājiem. „Kas to izdarīja? Viņi samaksās par to, vai ne? Pasaki man, kas to izdarīja, Džūla!”

„Lai kas tas bija, nedomāju, ka viņam bija jāiet tāls ceļš līdz Sko-tijam,” viņa teica.

„IT? Lai viņi nolādēti!”

„Voker, lai to noskaidrotu, man vajadzīga tava palīdzība! Skotijs man atsūtīja vēstuli neilgi pirms viņš... pirms, es domāju, viņš tika nogalināts.”

„Nosūtīja tev vēstuli?”

„Jā. Lieta tāda, ka todien es ar viņu tikos. Viņš man lūdza nākt lejā satikties.”

„Lejā uz IT?”

Viņa pamāja. „Es biju kaut ko atradusi pēdējā šerifa datorā...” „Holstona,” viņš palocīja galvu. „Pēdējā tīrītāja. Jā, Nokss man iedeva kaut ko no tevis. Izskatījās pēc programmas. Teicu viņam, ka Skotijs zinās labāk par visiem, tādēļ sūtījām to tālāk.”

„Nu, tev bija taisnība.”

Vokers noslaucīja vaigus un pamāja. „Viņš bija gudrāks par mums visiem.”

„Es zinu. Viņš man teica, ka tā esot programma, kas spēj veidot ļoti detalizētus attēlus. Kā tos, kuros mēs redzam ārpasauli...”

Džuljeta mirkli nogaidīja, lai redzētu, kā viņš reaģēs. Vairumā gadījumu pat šī vārda izteikšana bija tabu. Vokers nereaģēja. Kā viņa jau bija cerējusi, viņš bija pietiekami vecs, lai atmestu bērnības bailes, un droši vien pietiekami vientuļš un noskumis, lai viņam tas rūpētu.

„Bet viņa nosūtītajā e-pasta vēstulē bija teikts kaut kas par pārāk lielu p-x-l blīvumu.” Džuljeta parādīja Vokeram vēstules kopiju. Viņš paķēra savu palielināmo stiklu un aplika to ap galvu.

„Pikseļi,” viņš nošņaukājies teica. „Viņš runā par mazajiem punktiņiem, kas veido attēlu. Tie visi ir pikseļi.” Vokers paņēma rokās papīru un lasīja tālāk. „Viņš rakstīja, ka tur neesot droši,” viņš paberzēja zodu un nošūpoja galvu. „Lai viņi nolādēti!”

„Voker, kāds ekrāns varētu būt divdesmit reiz piecus centimetrus liels?” Džuljeta skatījās apkārt uz pultīm, displejiem un vadu spolēm, kas bija izmētātas viņa darbnīcā. „Vai tev te kaut kas tāds varētu būt?” „Divdesmit reiz pieci? Varbūt kāds rādītāju ekrāns, piemēram, servera vai kaut kā tamlīdzīga. Piemērots izmērs, lai parādītu pāris rindas teksta, iekšējo temperatūru, pulksteņu ciklus...” Viņš pašūpoja galvu. „Bet tādu nekad netaisītu ar tik lielu pikseļu blīvumu. Pat ja varētu, tam nebūtu jēgas. Tava acs nespētu atšķirt, kur sākas viens pikselis un kur beidzas otrs, pat, ja tie būtu tev degungalā.”

Viņš paberzēja savas bārdas rugājus un vēl nedaudz papētīja zīmīti. „Kas tās par muļķībām par līmlenti un joku? Ko tas nozīmē?” Džuljeta nostājās viņam blakus un ieskatījās zīmītē. „Arī par to es brīnos. Viņš noteikti domā hermētisko līmlenti, ko man pirms kāda laika sagādāja.”

„Šķiet, kaut ko tādu es atceros.”

„Vai atceries, kādas mums ar to bija problēmas? Izplūdes caurule, ko tajā ietinām, gandrīz aizsvilās. Tā lente bija pilnīgs mēsls. Man liekas, viņš bija atsūtījis zīmīti un jautājis, vai līmlente tikusi līdz mums, un es atceros, ka laikam uzrakstīju — paldies, saņēmām, bet lente nebūtu varējusi labāk izirt, pat, ja tieši tādēļ būtu izgatavota'."

„Tas bija tavs joks?” Vokers, sēdēdams augstajā ķeblī, apgriezās ap savu asi un ar elkoņiem atspiedās pret darbagalda virsmu. Viņš turpināja lūkoties ar ogli vilktajos burtos, it kā tie būtu Skotija seja — viņa mazās ēnas seja, kas vēl pēdējo reizi skatījās uz viņu, lai pastāstītu kaut ko svarīgu.

„Un viņš saka — mans joks esot patiesība,” teica Džuljeta. „Pēdējās trīs stundas esmu nomodā, domādama par to, un mirstu no vēlmes ar kādu par to parunāt.”

Vokers paskatījās uz viņu pār plecu un pacēla uzacis.

„Es neesmu šerifs, Vok! Neesmu dzimusi, lai tāda būtu. Nevajadzēja iet. Bet tikpat skaidri kā ikviens es zinu — tam, ko teikšu, vajadzētu mani nosūtīt tīrīšanā...”

Vokers nekavējoties piecēlās un gāja prom no viņas. Džuljeta nolādēja sevi par to, ka atnākusi, par to, ka atvērusi muti, nevis vienkārši ierakstījusies pirmajā maiņā un triekusi to visu ellē ratā...

Vokers aizvēra un aizslēdza savas darbnīcas durvis. Viņš paskatījās uz Džuljetu un pacēla pirkstu, piegāja pie kompresora un izrāva kādu cauruli. Tad viņš uzsita pa ieslēgšanas pogu un iedarbināja motoru, kas krāja un pa izrauto cauruli izpūta spiedienu, radot vienmērīgi skaļu šņākoņu. Viņš atgriezās pie sava ķebļa, šausmīgās kompresora motora klaboņas pavadīts, un apsēdās. Platās acis lūdza, lai Džuljeta turpinātu.

„Tur augšā ir kalns ar ieloci,” viņa Vokeram teica, nedaudz pacēlusi balsi. „Es nezinu, kad tu pēdējo reizi redzēji to kalnu, bet uz tā kopā guļ divu cilvēku mirstīgās atliekas — vīra un sievas. Ja ieskatās ciešāk, pār visu ainavu izkaisīts daudz tādu apveidu — visi ir tīrītāji, visi dažādās sadalīšanās stadijās. Vairums, protams, ir jau izgaisuši. Garo gadu laikā sairuši putekļos.”

Vokers purināja galvu, domādams par viņas uzburto ainavu. „Cik gadus viņi ir mēģinājuši uzlabot tos tērpus, lai tīrītājiem būtu kāda cerība? Simtiem gadu?”

Viņš pamāja.

„Un tomēr neviens netiek tālāk. Un ne reizi izraidītajiem nav pietrūcis laika tīrīšanai.”

Vokers ieskatījās viņas acīs. „Tavs joks ir patiesība,” viņš teica. „Hermētiskā līmlente. Tā ir paredzēta sairšanai.”

Džuljeta saknieba lūpas. „Es tā domāju, bet tas nav viss. Atceries tās blīves pirms pāris gadiem? Tās, ko mums no IT piegādāja kļūdas pēc, un ko izmantojām ūdens sūkņiem?”

„Smējāmies par IT kā par muļķiem un stulbeņiem...”

„Bet muļķi esam bijuši mēs,” pabeidza Džuljeta. Un bija tik laba sajūta to uzticēt otram cilvēkam. Tik labi, ka viņas jaunās idejas tika izteiktas vārdos. Un Džuljeta zināja, ka viņai bija taisnība arī par e-pasta vēstuļu sūtīšanas maksu, ka viņi negribēja, lai cilvēki savā starpā sazinātos. Domāt drīkstēja; cilvēku varēja apbedīt kopā ar visām viņa domām, bet nekādas sadarbības, nekādas organizēšanās grupās, nekādas ideju apmaiņas.

„Tu domā, ka viņi mūs tur te lejā, lai mēs būtu tuvāk naftai?” viņa jautāja Vokeram. „Man tā neliekas. Vairs ne. Es domāju, ka ikvienu, kam piemīt kaut mazākā tehniskā domāšana, viņi tur no sevis pa gabalu, cik tālu vien iespējams. Pastāv divas apgādes ķēdes, tiek izgatavotas dažādas detaļu partijas, viss pilnīgā slepenībā. Un kas viņus apšaubīs? Kas gan riskētu tikt nosūtīts tīrīšanā?”

„Tu domā, ka viņi nogalināja Skotiju?” Vokers jautāja.

Džuljeta pamāja. „Vok, man liekas, ir vēl ļaunāk!” Viņa pieliecās tuvāk — kompresors grabēja, telpu piepildīja saspiestā gaisa šņākoņa. „Es domāju, ka viņi nogalina visus.”

28

Džuljeta pieteicās pirmajā maiņā, kas uzsāk darbu sešos. Viņa nepārtraukti domāja par sarunu ar Vokeru. Dispečera zālē ienākot, viņu pavadīja ilgstoši un apkaunojoši dažu tehniķu aplausi. Nokss, stūri stāvot, vien nikni raudzījās uz viņu, izturēdamies skarbi. Viņš jau bija Džulje sveicis ar atgriešanos, un lai viņš nolādēts, ja darīs to vēlreiz.

Džuljeta sasveicinājās ar cilvēkiem, ko nebija satikusi iepriekšējā vakarā, un pārskatīja darbu sarakstu. Vārdi uz tāfeles bija saprotami, tomēr viņai bija grūti tos uztvert. Tajā pašā laikā Džuljeta domāja par nabaga Skotiju, apjukušu cīnāmies, kamēr kāds, kas bija par viņu daudz lielāks vai kādi, kas bija pārspēkā, žņaudza viņu līdz nāvei. Viņa domāja par viņa mazo ķermeni, ko droši vien no vienas vietas klāja pierādījumi, bet kas drīz baros saknes zemes dārzos. Viņa domāja par precēto pāri, kas gulēja kopā uz kalna, nesaņēmuši iespēju tikt tālāk un redzēt, kas atradās aiz horizonta.

Viņa sarakstā izvēlējās kādu darbu, kas neprasītu īpašu prāta piepūli, un domāja par nabaga Džensu un Mārnsu un to, cik traģiska bijusi viņu mīlestība, ja vien Džuljeta bija pareizi sapratusi Mārnsa uzvedību. Kārdinājums to izkliegt pa visu telpu bija mokošs. Džuljeta palūkojās apkārt uz Meganu un Rikšu, uz Dženkinsu un Marku, un iedomājās par mazu, ciešu brālību, ko viņa varētu sapulcēt kā armiju. Elevators bija sapuvis līdz serdei; ļauns cilvēks bija mēra vietas izpildītājs, marionete aizņēma vietu, kur strādājis labs šerifs, un visi labākie cilvēki bija miruši.

Bija komiski to iztēloties — kā mehāniķu banda ar viņu priekšgalā dodas triecienuzbrukumā augstākajiem līmeņiem, lai labotu ļaunumu. Un ko pēc tam? Vai šī būtu sacelšanās, par ko viņiem mācīja bērnībā? Vai šādi tās sākās? Viena smieklīga, ugunīga sievietīte uzkurina sirdis muļķu leģionam?

Viņa turēja muti ciet un devās uz sūkņu telpu, iejukdama citu rīta mehāniķu pūlī, vairāk domādama par to, ko vajadzētu darīt augšā, nevis par to, kas labojams te lejā. Viņa nokāpa pa vienām no sānu kāpnēm, iegriezās darbarīku telpā, lai paņemtu rīku komplektu, un stiepa smago somu uz vienu no dziļajām bedrēm, kurās nepārtraukti darbojās sūkņi, lai elevatora dziļākā daļa nepiepildītos līdz pusei ar ūdeni.

Pie bedru baseiniem strādāja Kerila, sieviete, kas no trešās maiņas bija pārgājusi uz pirmo, un lika ielāpus izdrupušajā cementā. Viņa pamāja ar savu liekšķeri — Džuljeta pameta viņai ar galvu un piespieda sevi pasmaidīt.

Bojātais sūknis stāvēja nenodarbināts pie sienas, tam blakus vareni cīnījās rezerves sūknis, uz visām pusēm šļakstīdams ūdeni pa sausajām un saplaisājušajām blīvēm. Džuljeta ielūkojās baseinā, lai noteiktu ūdens līmeņa augstumu. Virs tā tumšās virsmas bija tik tikko saredzams uzkrāsots 3. Džuljeta ātri parēķināja, zinādama baseina diametru un to, ka tas gandrīz triju metru dziļumā bija pilns ar ūdeni. Labā ziņa bija tā, ka, pirms zābaki kļūtu slapji, paietu vēl vismaz diena. Sliktākajā gadījumā viņi aizvietotu sūkni ar kādu no rezerves daļās atjaunotajiem un varētu klausīties, kā Hendrikss lādējas par to, ka izrakstīts jauns tā vietā, lai salabotu esošo.

Izjaucot sabojāto sūkni un mirkstot ūdenī, ko šķieda tā mazais un caurais kaimiņš, Džuljeta apdomāja savu dzīvi perspektīvā, ko pavēra šī rīta atklājumi. Viņa vienmēr bija uztvērusi elevatoru kā pašsaprotamu. Mācītāji bija teikuši, ka tas te vienmēr bijis un, ka to ar mīlestību radījis kāds gādīgs dievs un ielicis tajā visu, kas viņiem jebkad būtu nepieciešams. Džuljetai bija grūti noticēt šim stāstam. Pirms dažiem gadiem viņa bija pirmās komandas rindās, kas ieurbās pazemē dziļāk par trīs kilometriem un atrada jaunas naftas rezerves. Džuljeta ļoti labi apjauta apmēru un mērogu pasaulei zem viņiem. Un viņa bija savām acīm redzējusi skatu uz ārpasauli — ar tās rēgainajiem dūmu vāliem, ko viņi sauca par mākoņiem, un kas peldēja gaisā neticamos augstumos. Viņa bija redzējusi pat zvaigzni, kas pēc Lūkasa teiktā atradās vienkārši neaptverami tālu. Kāds dievs radītu tik daudz klinšu pazemē un gaisu virs zemes, bet vidū — tikai mazu, nožēlojamu elevatoru?

Un vēl taču bija grūstošā pilsēta un attēli bērnu grāmatās, kas, šķita, arī par kaut ko liecināja. Mācītāji, protams, teica, ka pilsēta bija liecība tam, ka cilvēkam nebija lemts pārkāpt savas robežas. Un grāmatas ar izbalējušajām, raibajām lappusēm? Dīvainas autoru fantāzijas, kas bija aizliegtas, jo iedvesmojušas tik daudz neprātību.

Taču Džuljeta šajās grāmatās neredzēja savādas iztēles augļus. Viņa bija pavadījusi bērnību dzemdību namā, neskaitāmas reizes pārlasot katru no tām, kad vien tās bija pieejamas, un tajās rakstītais un tirgus brīnumu lugās spēlētais viņai likās saprātīgāks nekā šis irstošais cilindrs, kurā viņi dzīvoja.

Viņa atbrīvoja pēdējo no ūdens šļūtenēm un sāka atdalīt sūkni no tā motora. Tērauda skaidas liecināja par ierautu lāpstiņriteni, kas nozīmēja, ka būs jāizvelk ass. Automātiski strādādājot un veicot darbu, ko darījusi neskaitāmas reizes pirms tam, viņa aizdomājās par dzīvniekiem, kas mita šajās grāmatās, un lielāko daļu no tiem, ko neviens dzīvs cilvēks nebija redzējis. Vienīgā dīvainība bija tas, ka tie runāja un uzvedās kā cilvēki. Vairākās no grāmatām bija arī peles un vistas, kas veica šādus trikus, un viņa zināja, ka šīm sugām nepiemita runas spējas. Visiem pārējiem dzīvniekiem bija kaut kur jāeksistē, vai arī tie kādreiz bija eksistējuši. Kaut kur savā būtībā viņa to juta, jo tie nemaz nešķita tik fantastiski. Šķita, ka katrs veidots pēc vienota plāna, gluži kā elevatora sūkņi. Varēja pat teikt, ka viens bija radies no otra. Tiem piemita kopējas īpatnības un tas, kas bija radījis vienu, bija radījis tos visus.

Elevators likās daudz neloģiskāks. To nebija radījis kāds dievs, to droši vien radījusi IT. Tā bija jauna teorija, bet Džuljeta par to jutās arvien pārliecinātāka. Viņi kontrolēja visas svarīgākās daļas. Tīrīšana bija augstākais likums un dziļākā reliģija — tie abi mijiedarbojās un tika uzturēti aiz IT noslēpumainajām sienām. Vēl bija izvietojums attiecībā pret Mehānikas nodaļu un šerifa vietnieku iecirkņiem — vēl pāris liecības. Nemaz nerunājot par punktiem Paktā, kas praktiski nodrošināja viņiem imunitāti. Un tagad otras apgādes ķēdes atklāšana, materiāli, kas veidoti, lai neveiktu savu funkciju, iemesls, kādēļ izdzīvošanas laiks ārpasaulē nebija ilgs. IT šo vietu bija uzbūvējuši un turēja viņus šeit ieslodzītus.

Džuljeta bija tik satraukta, ka gandrīz salauza skrūvi. Viņa pagriezās, lai sameklētu Kerilu, bet jaunākā sieviete bija jau prom, atstājusi tumšu pielabotā cementējuma pleķi, kas pēc laika nožūtu un saplūstu ar pārējo. Paskatījusies augšup, Džuljeta pētīja sūkņu telpas griestus, kur caur sienām spraucās un kopā vijās cauruļu un vadu mudžekļi. Vairākas tvaika caurules bija nodalītas malā, lai tās neiz-kausētu citus vadus; no vienas caurules bija atnākusi vaļā un karājās hermētiskā līmlente. Džuljeta nodomāja, ka to drīz vajadzētu mainīt. Tā līmlente varētu būt aptīta pirms desmit vai divdesmit gadiem. Viņa atcerējās nozagto līmlenti, kas bija izraisījusi lielu daļu piedzīvoto nepatikšanu, un, ka labākajā gadījumā tā tur augšā noturētos divdesmit minūtes.

Un tieši šajā mirklī Džuljeta saprata, kas viņai jādara. Plāns, kas izkliedētu miglu, kas visiem tiek pūsta acīs, pakalpojums nākamajam muļķim, kam paslīdētu kāja vai kas uzdrīkstētos izteikt savas cerības skaļi. Un tas būtu tik vienkārši. Džuljetai pašai nevajadzētu neko darīt — viņi visu izdarītu viņas vietā. Tas prasītu nedaudz pierunāšanas, bet to viņa prata ellīgi labi.

Noņemot no bojātā sūkņa salauzto lāpstiņriteni, viņa smaidīdama prātā veidoja sarakstu ar nepieciešamajām daļām. Viss, kas vajadzīgs šīs problēmas risināšanai, bija viena vai divas rezerves daļas. Tas būtu ideāls veids, kā atkal iekustināt elevatora darbību pareizajā virzienā.

DŽULJETA nostrādāja divas pilnas maiņas, līdz muskuļi sāka truli sūrstēt, tad nodeva darbarīkus un iegāja dušā. Virs dušas telpas izlietnes viņa iztīrīja nagus ar cietu birstīti, nolēmusi tos uzturēt tikpat tīrus kā augšējos līmeņos. Viņa devās ēdnīcas virzienā, nevarēdama sagaidīt pilnu šķīvi ar spēcinošu ēdienu, nevis vājo truša sautējumu no pirmā stāva kafetērijas. Iegājusi Mehāniskās vestibilā, viņa ieraudzīja Noksu runājam ar šerifa vietnieku Henku. Pēc tā, kā viņi pagriezās un skatījās, bija skaidrs, ka runa bija par viņu. Džuljetai sagriezās vēders. Pirmā doma bija par viņas tēvu. Tad par Pīteru. Kuru dārgu cilvēku viņi vēl būtu varējuši viņai atņemt? Lūkasa dēļ viņi ar to nesazinātos, lai ko viņš Džuljetai nozīmētu.

Viņa strauji pagriezās un devās viņu virzienā, lai gan abi jau gāja viņai pretim. Viņu sejas izteiksmes apstiprināja visas viņas bailes. Bija noticis kas šausmīgs. Džuljeta pat nepamanīja, kā Henks sniedzas pēc saviem roku dzelžiem.

„Piedod, Džūla!” viņš teica, pienācis klāt.

„Kas noticis?” Džuljeta jautāja. „Tētis?”

Henks apjukumā sarauca uzacis. Nokss šūpoja galvu un košļāja savu bārdu. Uz vietnieku viņš skatījās tā, it kā būtu gatavs viņu apēst.

„Noks, kas notiek?”

„Džūla, man ļoti žēl!” Viņš šūpoja galvu. Izskatījās, ka viņš vēlējās teikt vēl kaut ko, bet nespēja. Džuljeta juta, ka Henks tvēra pēc viņas rokas.

„Jūs tiekat arestēta par smagiem noziegumiem pret elevatoru.”

Viņš citēja vārdus kā skumju dzejoli. Ap viņas rokas locītavu noklikšķēja tērauds.

„Jūs tiksiet tiesāta, un jums tiks piespriests sods saskaņā ar Paktu.”

Džuljeta palūkojās augšup uz Noksu. „Ko tas nozīmē?” viņa jautāja. Vai viņu tiešām atkal arestē?

„Ja jūs atzīs par vainīgu, jums tiks dota iespēja ar godu izpirkt grēkus.”

„Ko tu gribi, lai daru?” čukstēja Nokss, milzīgajiem muskuļiem saspringstot zem kombinezona auduma. Viņš saspieda kopā rokas skatoties, kā ap Džuljetas otru roku saslēdzas otra metāla aproce. Lielais Mehānikas nodaļas vadītājs, šķita, bija noskaņots uz vardarbību — vai ko ļaunāku.

„Mierīgi, Noks!” teica Džuljeta. Skatīdamās Noksam acīs, viņa papurināja galvu. Doma, ka viņas dēļ varētu ciest vēl kāds cilvēks, bija nepanesama.

„Ja cilvēce izraidīs jūs no šīs pasaules,” aizlūzušu balsi, acīm mitrām aiz kauna, Henks turpināja citēt.

„Lai paliek!” Džuljeta teica Noksam. Viņa palūkojās milzenim aiz muguras, kur, atgriezdamies no otrās maiņas, pulcējās citi strādnieki, lai noskatītos šo izrādi, kurā viņu pazudusī meita atkal tika saslēgta rokudzelžos.

„Lai izraidīta jūs savus grēkus berztu un noberztu nebijušus,” Henks pabeidza. Asarām slīdot lejup pa seju, viņš skatījās uz Džuljetu, ar vienu roku satvēris ķēdi starp viņas plaukstu locītavām.

„Piedod!” viņš teica.

Džuljeta viņam pamāja. Viņa saņēmās un pamāja arī Noksam.

„Ir jau labi,” viņa teica. Džuljeta turpināja apstiprinoši māt ar galvu. „Ir jau labi, Noks! Lai paliek!”

29

Kāpienam augšup bija jāilgst trīs dienas. Ilgāk, nekā nepiecic šams, bet bija jāievēro protokols. Pa dienu bija paredzēts ceļojums augšā uz Henka biroju, nakts kamerā pie viņa, un nākamajā rītā no vidus līmeņiem Džuljetai pakaļ bija jānāk vietniekam Māršām, lai pavadītu viņu vēl piecdesmit līmeņus augstāk, kur atradās viņa birojs.

Šīs otrās dienas laikā viņa vairs neko nejuta, garāmgājēju skatieni no viņas noslīdēja kā ūdens no ieeļļotas virsmas. Viņai bija grūti satraukties par savu dzīvi — viņa bija pārāk aizņemta, uzskaitot visus pārējos, kas zuduši, un daži no tiem viņas dēļ.

Māršs, tāpat kā Henks, centās ar viņu patērzēt, bet vienīgais, ko Džuljeta gribēja teikt bija, ka viņi strādā nepareizās puses labā. Ka ļaunums skrien amoka skrējienā. Taču viņa turēja muti ciet.

Vidus līmeņu vietnieka iecirknī viņai ierādīja jau agrāk redzētu kameru, kas daudz neatšķīrās no tās, kas bija dziļumos Henka birojā. Nekāda ekrāna, tikai gruntēta izdedžu betona siena. Viņa sabruka uz lāvas vēl pirms tika aizslēgtas durvis, un gulēja tur, kā šķita, stundām ilgi, gaidot, kad pienāks nakts un pārtaps atkal jaunā dienā, kad pēc viņas ieradīsies Pītera jaunais vietnieks, lai pavadītu viņu pēdējā ceļa posmā.

Viņa bieži lūkojās uz plaukstas locītavu, bet Henks viņas pulksteni bija konfiscējis. Viņš droši vien pat nezināja, kā to uzgriezt. Beigās tas apstātos un atkal kļūtu par parastu nieku, bezjēdzīgu lietu, ko kāds nēsātu, otrādi aplicis ap roku, tikai glītās siksniņas dēļ.

Tas Džuljetu skumdināja vairāk nekā vajadzētu. Viņa paberzēja kailo plaukstas locītavu, tik ļoti gribēdama zināt, cik pulkstenis, kad atgriezās Māršs un pateica viņai, ka ieradies apmeklētājs.

Džuljeta piecēlās sēdus uz lāvas un pārmeta kājas uz otru pusi. Kurš no Mehāniskās būtu nācis pie viņas uz vidus līmeņiem?

Kad restu otrā pusē parādījās Lūkass, gandrīz tika pārrauts dambis, kas aizturēja visas viņas emocijas. Viņa juta, kā kaklā iemetas kamols un žokļi sāk sāpēt, mēģinot aizturēt elsas, sāpīgs tukšums rāva krūtis vai pušu. Viņš satvēra restes un atspieda galvu pret tām, deniņi saskārās ar gludo tēraudu un sejā parādījās skumīgs smaids.

„Sveika!” viņš teica.

Džuljeta viņu tikko pazina. Viņa bija radusi Lūkasu redzēt tumsā, bija ļoti steigusies, kad viņi toreiz saskrējās kāpnēs. Viņš bija ļoti izskatīgs vīrietis, skatiens šķita vecāks nekā seja, gaiši brūnie mati bija atglausti atpakaļ un mitri no sviedriem. Džuljeta pieņēma, ka viņš skrējis lejup.

„Tev nevajadzēja nākt,” viņa klusi un lēni teica, lai nesāktu raudāt. Visvairāk Džuljetu apbēdināja tas, ka viņu šādā stāvoklī redzēja kāds, kas, viņa tikko sāka apjaust, varētu būt viņai svarīgs. Šis negods bija pārāk liels.

„Mēs pret šo cīnāmies,” viņš teica. „Tavi draugi vāc parakstus. Nepadodies!”

Džuljeta nošūpoja galvu. „Tas nelīdzēs,” viņa Lūkasam teica. „Lūdzu, nelolojiet veltas cerības!” Viņa piegāja pie restēm un saņēma tās dažus centimetrus zem viņa plaukstām. „Tu mani pat nepazīsti.” „Es zinu, ka šis viss ir muļķības...” Lūkass novērsās, un pa vaigu noritēja asara. „Vēl viena tīrīšana?” viņš ievaidējās. „Kādēļ?”

„Viņi tā grib,” teica Džuljeta. „Viņus nevar apturēt.”

Lūkasa rokas noslīdēja zemāk pa restēm un saņēma viņas plaukstas. Džuljeta nevarēja tās atbrīvot, lai noslaucītu vaigus. Viņa pielieca galvu, lai plecā noslaucītu asaras.

„Todien es gāju augšā, lai tevi satiktu...” Lūkas pašūpoja galvu un dziļi ievilka elpu. „Es nācu uzaicināt tevi...”

„Nevajag!” viņa teica. „Lūkas, nedari tā!”

„Es par tevi izstāstīju savai mammai.”

„Ak, Dieva dēļ, Lūkas...!”

„Tas nedrīkst notikt,” viņš teica. Viņš papurināja galvu. „Tas nedrīkst! Tu nedrīksti iet!”

Kad viņš atkal pacēla skatienu, Džuljeta redzēja, ka tajā bija vairāk baiļu nekā juta viņa pati. Džuljeta atbrīvoja vienu roku, un ar to atrāva viņa otru plaukstu no savējās. Viņa tās atgrūda. „Tev tas ir jāaizmirst!” viņa teica. „Man ļoti žēl. Vienkārši atrodi kādu! Nedari, kā es! Negaidi...”

„Man likās, ka esmu jau kādu atradis,” viņš teica, balsī smeldzot sāpēm.

Džuljeta pagriezās, lai noslēptu seju.

„Ej!” viņa nočukstēja.

Un viņa nekustīgi stāvēja, juzdama Lūkasa klātbūtni restu otrā pusē, juta šo puisi, kas zināja daudz ko par zvaigznēm, bet pilnīgi neko par viņu. Un Džuljeta gaidīja, klausīdamās, kā viņš elsoja, pie sevis klusi raudādama, līdz beidzot, izdzirdēja, kā viņš šļūcošiem soļiem, skumīgā gaitā devās prom.

TOVAKAR viņa atkal stundām ilgi sēdēja uz auksta sola, pavadīdama vēl vienu vakaru, kurā neviens viņai nepateica, kādēļ viņa arestēta, vēl vienu vakaru, kurā skaitīja, cik cilvēkus bija negribot sāpinājusi. Nākošajā rītā sākās pēdējais kāpiens augšup cauri svešinieku jūrai, aiz muguras atskanot čukstiem par dubultu tīrīšanu, viņai atkal iekrītot prātu paralizējošā transā, automātiski sperot vienu soli aiz otra.

Nokļuvuši galapunktā, viņu ieveda jau pazīstamā kamerā, garām Pīteram Billingsam un viņas vecajam rakstāmgaldam. Viņas pavadonis iegāzās vietnieka Mārnsa čīkstošajā krēslā un sūdzējās par nogurumu.

Džuljeta juta čaulu, kas ap viņu bija izveidojusies šo triju dienu laikā — cieto nejūtības un neticības emalju. Cilvēki nerunāja klusāk, tie tikai tā izklausījās. Viņi nestāvēja nostāk — tikai likās tālāki. Viņa sēdēja uz vientulīgā sola un klausījās, kā Pīters Billingss apsūdzēja viņu sazvērestībā. Nošļukušā plastmasas maisiņā karājās zibatmiņa kā akvārija zivtiņa, kas izdzērusi visu ūdeni un nu bija beigta. Tas kaut kā bija izvilkts no dedzinātavas. Malas nomelnējušas. Rullis bija attīts, tikai daļēji bojāts. Tika sīki uzskaitīta viņas datora meklēšanas vēsture. Džuljeta zināja, ka lielākā daļa datu bija par Holstonu, ne par viņu. Viņa nebija droša, vai bija jēga viņiem to teikt. Ar to, ko viņi atraduši, pietiktu vairākām tīrīšanām.

Kamēr tika uzskaitīti viņas grēki, Pīteram blakus stāvēja tiesnesis melnā kombinezonā, it kā tiešām kāds būtu te ieradies izlemt viņas likteni. Džuljeta zināja, ka lēmums jau bija pieņemts, un kas to bija pieņēmis.

Tika minēts Skotija vārds, bet viņa neuztvēra kontekstu. Iespējams, atklāta tā e-pasta vēstule viņa kontā. Iespējams, katram gadījumam viņa nāvē tiek vainota Džuljeta. Kauli aprakti pie kauliem, noglabājot abu noslēpumus drošībā.

Viņa tajos vairs neieklausījās, bet lūkojās pār plecu, kā līdzenumā izveidojās mazs virpuļviesulis un aizskrēja uzkalnu virzienā. Ietriecies lēzenajā nogāzē, tas galu galā izšķīda, kā daudzie tīrītāji, pamesti kodīgajām brāzmām un atstāti izzušanai.

Bernards tā arī neparādījās. Džūlai nebija ne jausmas — pārāk nobijies vai pārāk gandarīts. Viņa lūkojās lejup uz savām rokām un plāno smērvielu svītriņu dziļi zem nagiem un zināja, ka ir jau mirusi. Un nez kādēļ tam pat nebija nozīmes. Pirms viņas bija līķu rinda, un pēc viņas tā turpināsies. Viņa bija tik vien kā pārejošā tagadne, zobrats iekārtā, kas grieza savus metāla zobiņus, līdz kaut viens no tiem nodila, līdz sāka birt metāla skaidas, kas nodarīja vēl lielāku kaitējumu, un viņu vajadzēja izņemt, pārkausēt un aizvietot ar kādu citu.

Pema no kafetērijas atnesa Džuljetas mīļāko ēdienu. Auzu tumi un ceptus kartupeļus. Bļodiņa kūpēdama palika aiz restēm. Visu dienu no Mehāniskās tika nestas zīmītes un nodotas viņai. Viņa priecājās, ka neviens no draugiem nekāpa viņu apciemot. Ar viņu klusajām balsīm bija vairāk nekā pietiekami.

Džuljetas acis raudāja, bet pārējais ķermenis bija pārāk nejutīgs, lai drebētu vai šņukstētu. Viņa lasīja mīļās zīmītes, un asaras bira klēpī. Nokss atsūtīja vienkāršu atvainošanos. Viņa iztēlojās, ka viņš labāk būtu nogalinājis un kaut ko darījis — pat, ja tādēļ tiktu izraidīts — nekā bezspēcīgi noskatījies, par ko zīmītē rakstīja, ka nožēlos visu atlikušo dzīvi. Citi sūtīja garīgus novēlējumus, solījumus tikties otrā pusē, citātus no grāmatām, ko iemācījušies. Varbūt Sērlija pazina viņu vislabāk, tādēļ bija atsūtījusi informāciju par ģeneratora darbību un jauno rafinēšanas centrifūgu. Viņa rakstīja, ka viss saglabāsies laba stāvoklī un, galvenokārt, pateicoties Džuljetai. To izlasījusi, Džuljeta vārgi iešņukstējās. Viņa berzēja ogles burtus ar pirkstiem, uzņemdama sevī draugu skumjās rakstītos vārdus.

Pēdējā zīmīte bija no Vokera, un tā bija vienīgā, ko viņa nesaprata. Saulei grimstot dziļāk aiz skarbās ainavas robežām, vējam pirms nakts mazinoties un ļaujot putekļiem nosēsties, viņa arvien no jauna pārlasīja Vokera rakstīto, mēģinot saprast, kas ar to domāts.

Džūla!

Nebaidies! Tagad jāsmej. Patiesība ir joks, un tu esi Apgādāta labi.

Voks

Viņa neatcerējās, kā aizmigusi — tikai to, ka pamodusies redzēja zīmītes izkaisītas ap lāvu kā atlupušas krāsas plēksnītes, un pa nakti caur restēm bija samestas jaunas. Džuljeta pagrieza galvu un skatījās tumsā, kad saprata, ka tur kāds stāvēja. Aiz restēm bija vīrietis. Kad viņa sakustējās, viņš atrāvās, un kā tērauds pret tēraudu, atsities pret restēm, iezvanījās laulību gredzens. Džuljeta strauji piecēlās un notirpušām kājām steidzās pie restēm. Viņa saķēra tās ar drebošām rokām un skatījās uz stāvu, kas izplūda tumsā.

„Tēt...?” viņa iesaucās sniegdamās caur tērauda stieņiem.

Taču viņš nepagriezās. Garais stāvs paātrināja gaitu, jau ieslīdēdams melnumā kā mirāža un senas bērnības atmiņas.

TORIT saullēkts bija ievērības cienīgs. Zemie, tumšie mākoņi neierasti pašķīrās, ļaujot redzamiem zeltītu putekļu stariem slīpi slīdēt pār uzkalniem. Džuljeta gulēja uz savas lāvas, vaigu atbalstījusi pret plaukstu, vērodama, kā mijkrēslis pāriet gaismā; no restu otras puses vēdīja aukstas, neaiztiktas auzu tumes smarža. Viņa domāja par cilvēkiem no IT, kas pēdējās trīs naktis strādājuši, lai izveidotu tieši viņai paredzētu tērpu no sasodītajām daļām, kas uznestas no Apgādes. Ar tērpu pietiks, lai viņa izdzīvotu līdz tīrīšanas beigām, bet ne ilgāk.

Visu smago ceļu, kamēr viņa roku dzelžos saslēgta kāpa augšup, gan naktis, gan dienas pārņemta ar nejutīgu samierināšanos, Džuljeta ne reizes nebija iedomājusies par pašu tīrīšanu, līdz pat šim brīdim, pāris stundas, pirms viņai tas būtu jādara. Džuljeta bija pilnīgi droša, ka netīrīs. Viņa zināja, ka tā saka visi tīrītāji un, ka viņi visi to tik un tā izdara, uz nāves robežas piedzīvojuši kādu maģisku, iespējams, garīgu pārvērtību. Taču viņai te augšā nebija neviena, kā dēļ to darīt. Viņa nebija pirmā tīrītāja no Mehāniskās, toties apņēmusies būt pirmā, kas to nedarīs.

To pašu Džuljeta teica, kad Pīters izlaida viņu no kameras un veda uz dzeltenajām durvīm. Iekšā gaidīja tehniķis no IT, veikdams pēdējos labojumus viņas tērpam. Džuljeta klausījās viņa instrukcijās ar aukstu atsvešinātību. Viņa redzēja visus trūkumus tērpa uzbūvē. Džuljeta iedomājās, ja nebūtu bijusi tik aizņemta strādājot divās maiņās Mehāniskajā, lai novērstu plūdus, sūknētu naftu un uzturētu elektroenerģijas ražošanu, viņa būtu varējusi izgatavot labāku tērpu kaut ar aizsietām acīm. Viņa pētīja izolāciju un blīves, kas bija tādas pašas, kā tie, ko izmanto sūkņiem, taču, kā viņa zināja, paredzēti, lai sairtu. Viņa zināja, ka spīdīgā hermētiskās līmlentes virskārta, kas vairākās kārtās salīmēta veidoja tērpa virsmu, bija speciāli izgatavota, lai neizturētu. Viņa to gandrīz vai norādīja tehniķim, kas ap viņu darbodamies solīja jaunākos un labākos sasniegumus. Viņš uzvilka Džuljetai cimdotās piedurknes, aizvilka rāvējslēdzēju uz muguras, palīdzēja ar zābakiem un izskaidroja sanumurētās kabatas.

Džuljeta galvā kā mantru skaitīja Vokera zīmītes saturu: Nebaidies! Nebaidies! Nebaidies!

Tagad jāsmej. Patiesība ir joks, un tu esi Apgādāta labi.

Tehniķis pārbaudīja viņas cimdus un līmlentes pārklājumu virs rāvējslēdzējiem, kamēr Džuljeta prātoja par Vokera zīmīti. Kāpēc viņš „Apgādāt” bija rakstījis ar lielo burtu? Vai viņa vispār pareizi atcerējās zīmītes tekstu? Tagad Džuljeta vairs nebija pārliecināta. Līmlente tika aptīta ap vienu zābaku, tad ap otru. Džuljeta smējās par šo teātri. Tas viss bija tik bezgalīgi bezjēdzīgi. Viņiem vajadzēja apglabāt viņu zemes dārzos, kur no viņas ķermeņa vismaz būtu kāds labums.

Pēdējā bija ķivere, pret kuru izturējās acīmredzami uzmanīgi. Tehniķis lika viņai to paturēt, kamēr pieregulēja apaļo metāla lokveida apkakli. Viņa paskatījās uz savu atspulgu sejsegā — acis iegrimušas un daudz vecākas nekā viņa atcerējās, tomēr jaunākas nekā viņa jutās. Beigu beigās tika uzlikta arī ķivere. Caur tumšo stiklu telpa izskatījās neskaidrāka. Tehniķis atgādināja par argona plūsmu un uguni, kas tai sekos. Viņai bija ātri jāiet ārā vai arī jāmirst daudz briesmīgākā nāvē tepat gaisa slūžās.

Viņš devās prom, atstādams Džuljetu to apdomāt. Dzeltenās durvis viņai aiz muguras aizvērās, to rats iekšpusē griezās, it kā to kustinātu rēgs.

Džuljeta prātoja, vai viņai vienkārši nepalikt gaisa slūžās un padoties liesmām, nedodot garīgajai atklāsmei iespēju pārliecināt tīrīt. Ko gan teiktu Mehāniskajā, kad šis stāsts pa vītņu kāpnēm viscaur elevatoram nonāktu lejā? Viņa zināja, ka daži lepotos, ka viņa nav pakļāvusies. Citi būtu šausmās par šādu aiziešanu — kaulus pārogļojošā peklē. Varbūt daži pat domātu, ka viņai pietrūcis drosmes spert pirmo soli ārā pa durvīm, ka viņa izniekojusi iespēju redzēt ārpasauli pašas acīm.

Argonam ieplūstot telpā, viņas tērps piekļāvās ādai, uzkrājot pietiekami lielu spiedienu, lai uz mirkli atturētu āra toksīnus no ieplūšanas elevatorā. Džuljeta saprata, ka kājas gandrīz pret pašas gribu viņu nes uz durvju pusi. Kad tās ierībējās, plastmasas aizkari telpā piekļāvās katrai caurulei un zemajam solam, un Džuljeta zināja, ka beigas bija tuvu. Durvis viņas priekšā pavērās, elevators ieplaisāja kā zirņa miza, atklājot skatu uz ārpasauli caur kondensētu tvaiku mākoni.

Caur šo plaisu izslīdēja viens zābaks, tad otrs. Un Džuljeta devās ārā pasaulē, izlēmusi to pamest, kā pati vēlēsies, pat, ja tikai caur šo ierobežojošo ķiveres lodziņu; un viņa pēkšņi aptvēra — šo apmēram piecus reiz divdesmit centimetrus lielo stikla plāksni.

30

Bernards vēroja tīrīšanu no kafetērijas, kamēr viņa tehniķi sanesa Pītera birojā darbarīkus. Viņam piemita paradums vērot šos pasākumus vienatnē — tehniķi piebiedrojās reti. Viņi savāca piederumus no biroja un taisnā ceļā devās uz kāpnēm. Bernardam dažkārt bija kauns no māņticības un bailēm, ko viņš bija ieaudzinājis pat savos vīros.

Virszemē vispirms parādījās ķiveres kupols un tad viss spīdīgajā tērpā ieslodzītais Džuljetas Nikolsas stāvs. Viņa svārstoties kāpa augšā pa rampu, kustības bija stīvas un nedrošas. Bernards paskatījās pulkstenī virs sienas un pasniedzās pēc savas sulas glāzes. Viņš atgāzās atzveltnē, lai noskatītos vēl viena tīrītāja reakcijā uz to, ko tas redzēja: skaidru pasauli, gaišu un tīru, pilnu kūsājošas dzīvības, zāli, kas viļņojas liegā vējiņā, mirdzošu akropoli, kas slejas aiz uzkalniem.

Savā laikā viņš bija redzējis gandrīz duci tīrīšanu, vienmēr izbaudīdams to pirmo riņķi, ko viņi apgriež ap savu asi, aptverdami apkārt esošo. Viņš bija redzējis, kā vīri, kas atstājuši te lejā savas ģimenes, dejo sensoru priekšā, mādami, lai mīļie nāktu viņiem piebiedroties, mēģinot pantomīmā parādīt visus viltotos labumus, ko redz sejsegu ekrānos, un viss velti, jo nav neviena, kas skatītos. Viņš bija redzējis, kā cilvēki neprātā sniedzas pēc lidojošiem putniem, kļūdaini uzskatīdami tos par kukaiņiem, kas bija daudz tuvāk viņu sejām. Viens tīrītājs pat bija gājis atpakaļ un, visticamāk, dauzījis pa durvīm, lai signalizētu, līdz beidzot pievērsies tīrīšanai. Kas gan bija šīs dažādās reakcijas, ja ne dižens pierādījums tam, ka sistēma darbojas? Ka neatkarīgi no katra indivīda psiholoģiskajām īpatnībām, skats uz visām šīm maldīgajām cerībām, kas, it kā īstenojušās, galu galā, lika viņiem izdarīt to, ko bija solījušies nedarīt.

Varbūt tieši tādēļ mēram Džensai nekad nepietika drosmes to noskatīties. Viņai nebija ne jausmas, ko viņi redzēja, juta, uz ko reaģēja. Nākamajā rītā viņa ar sliktu dūšu nāca un gremdējās saullēktā, pa savam sērodama, kamēr pārējais elevators sniedza viņai mirkli vienatnē. Taču Bernards par visvērtīgāko uzskatīja šo pārvērtību, šos maldus, ko viņš un viņa priekšteči bija noslīpējuši līdz ideālam. Viņš smaidīja un iemalkoja svaigo augļu sulu, vērodams, kā šī Džuljeta griezās riņķī, aprazdama ar saviem maldinātajiem jutekļiem. Uz sensoru lēcām bija niecīga putekļu kārtiņa, ko pat nebūtu vajadzīgs stipri berzt, bet pēc pagātnes dubultajām tīrīšanām viņš zināja, ka viņa to tāpat izdarīs. Neviens vēl nekad nebija aizgājis nenotīrījis.

Viņš iedzēra vēl vienu malku, un pagriezās pret šerifa biroju, lai redzētu, vai Pīters būs sadūšojies atnākt paskatīties, bet durvis bija tikai mazliet pavērtas. Viņš lika augstas cerības uz šo zēnu. Šodien šerifs, bet varbūt kādu dienu mērs. Kādu brīdi Bernards varētu šo amatu ieņemt, varbūt uz vienu vai diviem termiņiem, bet viņš zināja, ka viņa īstā vieta bija IT, un šis darbs nebija paredzēts viņam. Vai, pareizāk sakot, citu aizvietotāju viņa pienākumu veikšanai atrast nebija tik viegli.

No Pītera biroja viņš atkal pievērsās ekrānam un gandrīz izmeta no rokas savu papīra sulas glāzi.

Sudrabotais Džuljetas Nikolsas stāvs jau rausās augšup kalnā. Putekļi uz lēcām stāvēja nenotīrīti.

Bernards pielēca kājās, apgāzdams krēslu. Viņš paspēra pāris soļu pretim ekrānam, gandrīz kā gribēdams dzīties viņai pakaļ.

Un tad viņš mēmā šokā noskatījās, kā viņa devās augšup pa tumšo ieloci un uz mirkli apstājās pie nekustīgā divu citu tīrītāju apveida. Bernards vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Tagad kuru katru mirkli. Kuru katru. Viņa sabruks un ķers pēc savas ķiveres. Viņa vārtīsies pa smilšaino zemi, saceldama putekļu mākoni, slīdēdama lejup pa nogāzi, līdz sastings nāves mierā.

Taču sekunžu rādītājs neapstājās tāpat kā Džuljeta. Viņa atstāja abus tīrītājus aiz muguras, kustībās joprojām jautās spēks — noteiktā gaitā viņa nonāca ieloces augstākajā punktā, kur apstājās, palūkodamās uz Dievs vien zina ko, un, kas šķita pilnīgi neiespējami, pazuda

skatienam otrā kalna pusē.

*

STEIDZOTIES lejā pa kāpnēm, Bernarda roka bija lipīga no sulas. Viņš bija noskrējis trīs līmeņus, saspiesto sulas glāzi turēdams sažņaugtu rokā, līdz panāca savus tehniķus un meta to pret viņu mugurām. Papīra bumbiņa atsitās un kūleņodama aizlidoja nekurienē, kur tai bija lemts piezemēties uz kāda tāla kāpņu laukuma kaut kur dziļumā. Bernards nolamāja apjukušos vīriešus un skrēja garām, būdams bīstami tuvu tam, lai pakluptu pats aiz savām pēdām. Vēl pēc apmēram desmit stāviem viņš gandrīz saskrējās ar pirmajiem augšup kāpējiem, kas cerēja ieraudzīt otro skaidro saullēktu pēdējo nedēļu laikā.

Aizelsies un sāpošām kājām, viņš beidzot nonāca trīsdesmit ceturtajā, brilles slīdēja nost no sviedriem klātā deguna. Viņš metās cauri divviru durvīm un kliedza, lai nekavējoties tiktu atvērti vārti. Sargs pārbijies izpildīja pavēli, noskenēdams savu ID karti mirkli pirms Bernards izbrāzās cauri zemajam metāla šķērslim. Viņš praktiski skrēja pa gaiteni, divreiz nogriežoties, pirms nonāca pie vispamatīgāk nocietinātajām durvīm visā elevatorā.

Izlaidis caur lasītāju savu karti un iebakstījis drošības kodu, viņš metās iekšā, garām biezai tīra tērauda sienai. Serveriem pilnajā telpā bija karsts. Identiskās, melnās kastes rindojās uz flīžu grīdas kā pieminekļi visam, kas vien iespējams, cilvēka prasmīgumam un inže-niermākslai. Bernards gāja tiem garām; uzacīs krājās sviedri, gar acīm dzirksteļoja, virslūpa bija mitra no sviedriem. Viņš ar roku pārskrēja pār mašīnu paneļiem, kuros mirdzošās gaismiņas kā priekpilnas acis centās izkliedēt viņa dusmas, elektrības dūkšana kā mierinoši čuksti viņu pavēlniekam.

Tomēr to pūles viņu nomierināt bija veltas. Viss, ko Bernards juta, bija baiļu uzplūdi. Viņš vēl un vēlreiz izsvēra, kas bija varējis noiet greizi. Nebija jau tā, ka Džuljeta izdzīvos. Tas vienkārši nebija iespējams, bet viņa uzdevums, otrais pēc datu saglabāšanas šajās mašīnās, bija nekad neizlaist nevienu no redzeslauka. Tā bija augstākā pavēle. Viņš zināja, kāpēc, un nodrebēja no sekām, ko izraisīs šī rīta kļūme.

Nokļuvis līdz serverim zāles tālākajā galā, viņš nolādēja šeit valdošo karstumu. Virs galvas izvietotie ventilatori no elevatora dziļumiem pūta aukstu gaisu un uzkrāja to serveru telpā. Aizmugurē lieli fēni iesūca karsto gaisu un pa citām caurulēm sūknēja to lejup pa elevatoru, kur uzturēja tā aukstos, netīros un pretīgos trīs cipariem apzīmētos līmeņus cilvēkam pieņemami siltus. Bernards paskatījās uz ventilatoriem, atcerēdamies elektroenerģijas atslodzes laiku, nedēļu, kad temperatūra kāpa, apdraudēdama viņa serverus, un viss tikai kaut kāda ģeneratora dēļ. Viss šīs sievietes dēļ. Sievietes, ko viņš tikko bija izlaidis no acīm. To iedomājoties, zem apkaklītes pārskrēja karstuma vilnis. Viņš nolādēja šo sistēmas trūkumu, kas kontroli pār šiem ventilatoriem atstāja Mehāniskās rokās, to netīro mērkaķu, necivilizēto skrūvētāju rokās. Viņš domāja par neglītajām un skaļajām mašīnām tur lejā, par izplūdes gāzu un degošas naftas smakām. To visu viņam nācās skatīt tikai vienu reizi — lai kādu nogalinātu, — bet šī viena reize jau bija par daudz.

Pietika ar salīdzinājumu starp tiem trokšņainajiem motoriem un šiem cēlajiem serveriem, lai viņš nekad negribētu pamest IT. Šeit sili-kona integrētās shēmas, čirkstošu datu noslogoti, izplatīja sev raksturīgo smaržu. Šeit varēja saost gumiju, kas sedza vadus, paralēli sakārtotus, rūpīgi atdalītus, marķētus un kodētus, vadus, pa kuriem ik sekundi plūda gigabiti brīnišķīgu datu. Šeit viņš pārraudzīja iepriekšējās sacelšanās laikā izdzēsto datu atjaunošanu cietajos diskos. Šeit cilvēks varēja domāt, un visapkārt bija mašīnas, kas klusi darīja to pašu.

Tomēr kaut kur lejā aiz šiem ventilatoriem valdīja netīrības smaka. Bernards notrausa no pieres sviedrus un noslaucīja rokas sava kombinezona sēžā. Doma vien par to sievieti, kas vispirms bija zagusi no viņa, tad no Džensas puses tika apbalvota ar augstāko likumsarga amatu, un nu uzdrīkstējās netīrīt un vienkārši kaut kur aizblandīties, bīstami paaugstināja viņa temperatūru.

Bernards sasniedza rindas pēdējo serveri un iespiedās spraugā starp to un sienu. Atslēga, ko viņš turēja pakārtu kaklā, ieslīdēja ieeļļotajās slēdzenēs. Katrreiz to pagriežot, Bernards sev atgādināja, ka viņa nevarētu būt tālu tikusi. Un cik nozīmīgas patiesībā varētu būt sekas? Kas vēl svarīgāk — kurā mirklī viss novirzījies no plāna? Viņai atvēlētajam laikam vajadzēja iztecēt bez kļūdām. Tā vienmēr bija noticis.

Panelis servera aizmugurē atvērās, atklādams gandrīz tukšo iekšpusi. Bernards aizbāza atslēgu aiz apkakles un, tik tikko pieskardamies neizturami karstajam metālam, nolika melno tērauda plāksni malā. Servera vēderā bija piestiprināts auduma maisiņš. Bernards pacēla pārloku un iebāza tajā roku, lai izvilktu plastmasas austiņas. Viņš uzlika tās uz ausim, pieregulēja mikrofonu un attina vadu.

Viņš domāja, ka spētu šo situāciju kontrolēt. Viņš bija IT vadītājs. Viņš bija mērs. Pīters Billingss bija viņam lojāls. Cilvēkiem patika mierīga dzīve, un viņš spēja uzturēt ilūziju par to. Viņi baidījās no pārmaiņām, un viņš spēja tās noslēpt. Tā kā Bernards bija abos amatos, kas gan varētu stāties viņam pretī? Kas būtu labāk kvalificēts? Viņš visu paskaidros. Viss būs kārtībā.

Tomēr atrodot pareizo ligzdu un iespraužot vadu, viņš juta ārkārtīgi milzīgas un nebijušas bailes. Automātiski izveidojoties savienojumam, austiņās nekavējoties atskanēja pīkstiens.

Viņš joprojām varētu pārraudzīt IT no attāluma, nodrošināt to, ka nekas tamlīdzīgs vairs nekad neatkārtotos, un rūpīgāk veikt ziņojumus. Viss tiktu kontrolēts. Viņš sev to teica, mirklī, kad austiņās atskanēja klikšķis, un pīkstēšana aprāvās. Viņš zināja, ka kāds bija pieslēdzies otrā galā, pat ja šis kāds nesasveicinājās. Viņš klusumā juta aizkaitinājumu.

Arī Bernards iztika bez pieklājības frāzēm. Viņš uzreiz iesāka ar to, kas viņam bija sakāms.

„Elevators viens? Šeit elevators astoņpadsmit.” Viņš nolaizīja sviedrus no lūpām un pieregulēja mikrofonu. Plaukstas pēkšņi likās vēsas un lipīgas, un viņam gribējās čurāt.

„Mums šeit, ēē... mums varētu būt radusies, hm... neliela problēma...”

31

Gājiens bija ilgs, bet vēl ilgāks tas šķita viņas prātam. Lai gan ar savām mazajām kājiņām Džuljeta bija paspērusi tikai dažus soļus, likās, it kā viņa un viņas vecāki būtu ceļojuši jau nedēļām. Nepacietīgam bērnam šķita, ka viss ilga veselu mūžību un jebkāda gaidīšana bija īstas mokas.

Viņa sēdēja tēvam uz pleciem, ar rokām apķērusies viņa zodam, kājas apvijusi ciešā tvērienā ap kaklu. Sēžot tik augstu, viņai nācās pieliekt galvu, lai izvairītos no augšējiem pakāpieniem. Virs galvas no svešinieku zābakiem klaudzēja kāpnes, un acis šad tad iebira rūsas putekļu mākonīši.

Džuljeta samirkšķināja acis un paberzēja seju tēva matos. Lai cik viņai bija interesanti, tēva plecu šūpošanās, kāpjot lejup, neizbēgami lika meitenei ieslīgt miegā. Kad tēvs sāka sūdzēties par muguras sāpēm, māte dažus līmeņus nesa meitu uz gurna, Džuljetai apķerot viņas kaklu un miegā klanot mazo galvu.

Viņai patika ceļojuma skaņas — soļu atbalss kāpnēs un mātes un tēva klusās sarunas par pieaugušo lietām te ieaijāja viņu miegā, te atkal pamodināja, kļūstot skaļākām.

Ceļojums kļuva par miglainu atmiņu fragmentu virpuli. Viņa uz mirkli pamodās, kad caur kādām atvērtām durvīm izdzirdēja urkšķam cūkas. Tik tikko apjauta un atcerējās, ka tika nesta cauri dārzam, taču saldās maltītes smarža pamodināja viņu pavisam — pusdienas vai vakariņas — viņa nebija pārliecināta. Tonakt, no tēva rokām ieslīdējusi kādā tumšā gultā, viņa nogulēja gandrīz neizkustējusies.

Nākamajā rītā viņa pamodās blakus nepazīstamai māsīcai kādā dzīvoklī, kas bija gandrīz tāds pats kā viņas ģimenes miteklis. Bija nedēļas nogale. To viņa noteica pēc tā, ka vecākie bērni trokšņaini spēlējās gaiteņos, nevis gatavojās doties uz skolu.

Pēc aukstām brokastīm viņa kopā ar vecākiem atgriezās uz kāpnēm un jūtās, it kā viņi būtu ceļojuši visu mūžu, nevis tikai vienu dienu. No jauna uzsākot ceļu, ilgās snaudas atgriezās, maigi izdzēsdamas garo laiku.

Nogājuši vēl vienu dienu, viņi ieradās elevatora neaptveramo dziļumu simtajā kāpņu laukumā. Pēdējos soļus viņa spēra pati, un katrā pusē pie rokas mamma un tētis stāstīja, cik tas bija svarīgi. Tagad viņa bija nonākusi līdz vietai, par ko vecāki bija stāstījuši. „Dziļumos”. Apakšējā trešdaļā. Viņi pieturēja meiteni, kamēr viņas miegainās kājas negribēja klausīt, un kamēr viņa nedroši nokāpa no pēdējā deviņdesmit devītā stāva pakāpiena un nonāca simtā stāva kāpņu laukumā. Viņas tēvs norādīja uz lielu skaitli, kas sastāvēja no apbrīnojamiem trim cipariem un bija uzkrāsots virs atvērtajām durvīm, pa kurām cilvēki plūda iekšā un ārā:

Šie divi riņķi saistīja Džuljetas uzmanību. Tie bija kā plaši atvērtas acis, kas pirmo reizi skatījās pasaulē. Viņa teica tēvam, ka jau protot tik tālu aizskaitīt.

„Es zinu, ka tu proti,” viņš teica. „Tas tādēļ, ka esi tik gudra.”

Viņa sekoja mātei tirgū, ar abām savām roķelēm pieķērusies pie tēva stiprās un raupjās plaukstas. Visur bija cilvēki. Apkārt valdīja troksnis, bet tas bija patīkams. Gaisu pildīja mundri saucieni, cilvēkiem paceļot balsis, lai viņus sadzirdētu — gluži kā klasē pēc tam, kad skolotājs bija izgājis.

Džuljetai bija bail apmaldīties, tādēļ viņa turējās tēva tuvumā. Viņi gaidīja, kamēr mamma kaulējās par pusdienām. Lai iegūtu mazumiņu vajadzīgo lietu, viņi apstājās, kā likās, pie dučiem stendu.

Džuljetas tēvs pierunāja kādu viru ļaut viņai caur žogu noglaudīt trusi. Tā kažoks bija tik mīksts, ka likās — zem pirkstiem nekā nebija. Kolīdz dzīvnieks pagrieza galvu, Džuljeta bailēs atrāva roku, bet trusis tikai kaut ko košļāja un garlaikoti skatījās uz viņu.

Likās, ka tirgus bija nebeidzami liels. Tas turpinājās tālumā un malu nemaz nebija iespējams saskatīt pat tad, ja daudzkrāsainās pieaugušo kājas pašķirtos, lai viņa varētu redzēt. Malās pavērās šaurākas ejas uz citiem stendiem un teltīm, kas jaucās kopā krāsu un skaņu mozaīkā, bet pa tām Džuljetai nebija ļauts iet. Viņa turējās līdzās vecākiem, līdz viņi nonāca pie taisnstūrveida kāpnēm, kādas Džuljeta savā īsajā dzīvē vēl nekad nebija redzējusi.

„Tagad uzmanīgi!” māte viņai teica, palīdzēdama uzkāpt.

„Es varu pati,” viņa stūrgalvīgi atteica, bet tik un tā satvēra mammas roku.

„Divas pieaugušo un vienu bērnu,” kādam kāpņu augšgalā teica viņas tēvs. Džuljeta dzirdēja, kā kādā kastē, kas jau šķita ar tiem pilna, nograbēja žetoni. Tēvam izejot pa vārtiem, viņa ieraudzīja, ka pie kastes stāvēja vīrietis ģērbts raibās drēbēs ar smieklīgu, nošļukušu cepuri galvā, kas izskatījās viņam par lielu. Meitene mēģināja viņu aplūkot pamatīgāk, bet mamma veda cauri vārtiem, uzlikusi roku viņai uz muguras un, čukstot, mudināja, lai Džuljeta neatpaliktu no tēva. Džentlmenis pagriezās, cepures zvaniņiem nošķindot, un savilka seju smieklīgā grimasē, rādīdams uz sāniem izkārtu mēli.

Džuljeta iesmējās, bet tik un tā baidījās no dīvainā vīra, taču vecāki jau bija atraduši vietu, kur apsēsties un paēst. Tēvs no somas izvilka plānu segu un izklāja to uz viena no platajiem soliem. Pirms kāpt uz segas, Džuljetas mamma lika meitai noaut apavus. Viņa pieturējās pie tēva pleca un lūkojās lejup pār slīpumā izvietotajiem soliem un krēsliem uz plašo un tukšo telpu to priekšā. Tēvs pastāstīja, ka tukšo telpu saucot par „skatuvi”. Šeit dziļumos visu sauca citādāk.

„Ko viņi dara?” meitene jautāja tēvam. Uz skatuves stāvēja vairāki vīrieši, tērpti tikpat krāsaini kā vīrs pie vārtiem, un meta gaisā bumbiņas — neskaitāmi daudz — un neviena no tām nenokrita zemē.

Viņas tēvs iesmējās. „Viņi žonglē. Viņi ir šeit, lai mūs izklaidētu, līdz sāksies izrāde.”

Džuljeta nebija īsti droša, vai gribēja, lai tā sāktos. Taču, lūk, šī bija lieta, ko viņa gribēja redzēt! Žonglieri pamīšus mētāja bumbiņas un riņķus. Viņus vērodama, Džuljeta atskārta, ka viņas rokas bija sākušas sekot līdzi žonglieru kustībām. Viņa centās saskaitīt riņķus, bet tie kustējās pārāk ātri.

„Ēd savas pusdienas!” māte viņai atgādināja, padevusi mazus augļu sviestmaizes gabaliņus.

Džuljeta bija kā apburta. Kad žonglieri nolika bumbiņas un riņķus un sāka viens otru tvarstīt, krizdami gar zemi un muļķodamies, meitene smējās tikpat skaļi kā citi bērni. Viņa visu laiku pārbaudīja, vai mamma un tētis arī skatījās. Džuljeta raustīja viņu piedurknes, bet vecāki tikai māja ar galvu un turpināja runāties, ēst un dzert. Kad tuvumā apsēdās vēl kāda ģimene, un zēns, kas šķita nedaudz vecāks par viņu, arī smējās par žonglieru izdarībām, Džuljetai pēkšņi likās, ka nu viņa bija atradusi kompāniju. Viņa sāka spiegt vēl skaļāk. Šie žonglieri bija spilgtākais, ko Džuljeta savā dzīvē bija redzējusi. Viņa būtu varējusi tos vērot kaut mūžību.

Taču tad izdzisa gaismas un sākās izrāde, un, salīdzinot ar nupat redzēto, tā likās garlaicīga. Tā sākās labi, ar satraucošu zobenu cīņu, bet tad varoņi sāka runāt daudz nesaprotamu vārdu. Vīrietis un sieviete skatījās viens uz otru tāpat kā to darīja viņas vecāki, turklāt runāja kaut kādā dīvainā valodā.

Džuljeta aizmiga. Viņa sapņoja, ka lido caur elevatoru, un ap viņu riņķo simts krāsainu bumbiņu un riņķu, kurus nevar aizsniegt. Riņķi bija apaļi kā cipari virs ieejas tirgus līmenī — un tad viņu pamodināja svilpieni un aplausi.

Viņas vecāki stāvēja kājās un kliedza, kamēr dīvainajos kostīmos tērptie cilvēki uz skatuves vairākas reizes paklanījās. Džuljeta nožāvājās un palūkojās uz zēnu, kas sēdēja uz blakus sola. Ar pavērtu muti viņš bija aizmidzis savas mammas klēpī, un viņa pleci kratījās, kamēr viņa nebeidza aplaudēt.

Viņi salocīja segu, un tēvs nonesa Džuljetu lejā pie skatuves, kur zobenu cīnītāji un dīvainie runātāji spieda rokas un sasveicinājās ar skatītājiem. Džuljeta gribēja satikt žonglierus. Viņa gribēja iemācīties, kā likt riņķiem karāties gaisā. Taču tā vietā viņas vecāki gaidīja, līdz radīsies izdevība parunāt ar vienu no dāmām. Sievieti, kam mati bija sapīti un savīti krītošās lokās.

„Džuljet!” tēvs meitai teica, uzceldams viņu uz skatuves. „Es gribu, lai tu iepazīsties ar... Džuljetu.” Viņš ar žestu sveicināja sievieti kuplajā kleitā ar dīvaino frizūru.

„Vai tas ir tavs īstais vārds?” jautāja dāma, notupusies un sniegdama Džuljetai roku.

Meitene atrāva savu rociņu, it kā dāma būtu vēl viens trusis, kas varētu viņai iekost, bet pamāja ar galvu.

„Jūs bijāt brīnišķīga,” viņas mamma teica dāmai. Viņi sarokojās un iepazinās.

„Vai tev patika izrāde?” jautāja lēdija ar dīvainajiem matiem.

Džuljeta pamāja. Viņa juta, ka tā jādara un šoreiz drīkst arī samelot.

„Mēs ar viņas tēvu bijām uz šo izrādi pirms daudziem gadiem, kad sākām satikties,” stāstīja Džuljetas māte. „Mūsu pirmo bērnu gribējām saukt vai nu par Romeo, vai Džuljetu.”

„Tad priecājieties, ka jums piedzimusi meitene!” smaidīdama teica dāma.

Viņas vecāki smējās, un Džuljeta jau vairs tik ļoti nebaidījās no šīs sievietes, kam bija tāds pats vārds kā viņai.

„Vai mēs varētu palūgt jūsu autogrāfu?” Tēvs atlaida Džuljetas plecu un sāka rakāties somā. „Man te kaut kur ir programmiņa.”

„Kāpēc gan neuzdāvināt manuskriptu šai jaunajai Džuljetai?” dāma viņai uzsmaidīja. „Vai tu jau mācies burtus?”

„Es varu aizskaitīt līdz simtam!” Džuljeta lepni paziņoja.

Sieviete apklusa un pasmaidīja. Džuljeta vēroja, kā viņa piecēlās un šķērsoja skatuvi, kleitai viļņojoties tā, kā kombinezons nekad nevarētu. Dāma atgriezās no aizkulisēm, rokās turēdama nelielu papīra grāmatiņu, iesietu misiņa saspraudēs. Viņa paņēma no

Džuljetas tēva ogles zīmuli un pāri vākam lieliem, izvītiem burtiem uzrakstīja savu vārdu.

Sieviete iespieda papīra sējumiņu Džuljetas mazajās rociņās. „Lūdzu, pieņem šo, Džuljeta no elevatora!”

Viņas māte protestēja. „Ak, mēs nevaram! Tik daudz papīra...” „Viņai ir tikai pieci gadi,” teica Džuljetas tēvs.

„Man ir vēl viena,” lēdija centās viņus nomierināt. „Mēs paši tās izgatavojam. Es gribu, lai tā paliktu viņai.”

Viņa pasniedzās un pieskārās Džuljetas vaigam, un šoreiz meitene neatrāvās. Viņa bija pārāk aizņemta, šķirstot lappuses, aplūkojot vītā rokrakstā sarakstītās piezīmes lappušu malās, blakus drukātajiem vārdiem. Viņa ievēroja, ka viens vārds no visiem atkal un atkal bija apvilkts. Lielāko daļu vārdu meitene nesaprata, bet šo viņa prata izlasīt. Tas bija viņas vārds. Ar to iesākās tik daudz teikumu: Džuljeta.

Tā bija viņa. Meitene paskatījās augšup uz dāmas seju un uzreiz saprata, kādēļ vecāki viņu bija šurp atveduši, kāpēc viņi bija tik ilgi un tālu ceļojuši.

„Paldies!” viņa teica, atcerēdamās, ka jāuzvedas pieklājīgi.

Un tad, nedaudz apdomājusies: „Piedodiet, ka aizmigu!”

32

Briesmīgākais tīrīšanas rīts Lūkasa mūžā bija pienācis — un pirmo reizi viņš apsvēra domu iet uz darbu un neizmantot apmaksāto brīvdienu, izliekoties, it kā šī diena būtu tāda pati kā citas. Viņš sēdēja gultas kājgalī, mēģinādams saņemties un pakustēties; klēpī gulēja viena no viņa daudzajām zvaigžņu kartēm. Ar pirkstiem viņš viegli, lai neizsmērētu zīmējumu, noglāstīja vienas īpašas zvaigznes kontūru.

Šī zvaigzne nebija kā pārējās. Citas zvaigznes bija vienkārši punkti precīzā tīklā, pie kuriem bija pierakstīts to skatīšanas datums, atrašanās vieta un intensitāte. Šī nebija tāda veida zvaigzne — tā nebija mirdzējusi ne tuvu tik ilgi. Tai bija pieci stari, un tai bija šerifa nozīmītes forma. Viņš atcerējās to vakaru, kamēr sarunājoties ar viņu, bija uzvilcis šīs zvaigznes kontūru. Tērauds pie viņas krūtīm viegli mirdzējis, atstarodams no kāpnēm plūstošo gaismu. Lūkass atcerējās, ka viņas balss bijusi maģiska, veids, kā viņa sevi pasniegusi, — apburošs, un viņas parādīšanās Lūkasa vienmuļajā ikdienā tikpat negaidīta kā mākoņu pašķiršanās naktī.

Lūkass atcerējās arī to, kā kamerā pirms divām naktīm viņa bija novērsusies un, atgrūžot viņu, centusies aiztaupīt viņam sāpes.

Lūkasa acīs vairs nebija asaru. Lielāko daļu nakts viņš bija pavadījis, lejot tās par šo sievieti, ko tikpat kā nepazina. Un nu viņš prātoja, ko iesākt ar šo dienu, ar savu dzīvi. Doma par to, ka viņa atradās tur ārā, kaut ko darot viņu labā — tīrot — uzdzina nelabumu. Viņš prātoja, vai tādēļ viņam nu jau divas dienas bija pazudusi ēstgriba. Vēders čukstēja priekšā, ka nespēs pārstrādāt pārtiku, pat ja viņš sevi piespiedīs ēst.

Lūkass nolika zvaigžņu karti malā un iespieda seju plaukstās. Viņš tur gulēja, tik noguris, mēģinot pierunāt sevi vienkārši piecelties un iet uz darbu. Ja viņš dotos uz darbu, vismaz viņa domas būtu novērstas. Lūkass mēģināja atcerēties, kas pagājušonedēļ bijis pēdējais darbs, ko viņš serveru telpā darījis. Vai tas bijis serveris numur astoņi, kas atkal nestrādāja? Samijs bija ieteicis nomainīt kontroles

plati, bet Lūkasam bija aizdomas, ka pie vainas bojāts kabelis. Tad, lūk, ko viņš bija darījis, nu viņš atcerējās — izzvanījis tikla kabeļus. To viņam vajadzētu darīt tieši tagad, tieši šodien. Jebko, lai nebūtu brīvdienā jāsēž bezdarbībā, jūtoties tā, it kā viņš būtu fiziski saslimis sievietes dēļ, par ko bija tik vien, kā pastāstījis savai mātei.

Lūkass nostājās uz kājām un uzvilka to pašu kombinezonu, ko bija vilcis iepriekšējā dienā. Kādu bridi viņš tur pastāvēja, blenzdams uz savām basajām kājām, brīnīdamies, kādēļ piecēlies. Uz kurieni viņš dodas? Viņa prāts bija pilnīgi tukšs, ķermenis nejutīgs. Viņš iedomājās, vai varētu tā nostāvēt pilnīgi nekustīgs ar čokurā savilktu vēderu visu savu atlikušo dzīvi? Viņu taču kāds atrastu, vai ne? Taisni stāvam, beigtu un sastingušu līķa statuju.

Lūkass pakratīja galvu, lai no tās izbirtu šis tumšās domas, un sāka meklēt zābakus. Viņš tos atrada; tas bija sasniegums. Apģērbjoties, Lūkass bija kaut ko paveicis.

Viņš izgāja no savas istabas un vieglā gaitā devās uz kāpņu laukuma pusi, apiedams bērnus, kas klaigādami bēga no vēl vienas dienas skolā, kamēr vecāki centās viņus apvaldīt un uzvilkt kombinezonus un zābakus. Lūkasam šī kņada bija vien fona troksnis. Tā bija kā attāla dūkšana, kā sāpes viņa kājās no garā kāpiena lejup, lai satiktu viņu, un no vēl garākā kāpiena augšup. Lūkass iznāca uz dzīvokļu stāva kāpņu laukuma un juta ierastu impulsu doties augšā uz kafetēriju. Viss, par ko viņš varēja padomāt, bija tas, ko domājis visu pagājušo nedēļu — izvilkt vēl vienu dienu, lai varētu doties augšā un, iespējams, redzēt viņu.

Pēkšņi Lūkass aptvēra, ka joprojām to varēja darīt. Saullēkti viņam nepatika — viņš deva priekšroku krēslai un zvaigznēm — bet, ja Lūkass gribēja viņu redzēt, bija tikai jāuzkāpj līdz kafetērijai un jāizpēta ainava. Tur būtu redzams jauns līķis, jauns, spīdīgs tērps, kas joprojām mirdzētu tajos blāvajos staros, ko nu saule spētu izspiest cauri sasodītajiem mākoņiem.

Viņš spēja skaidri iztēloties ainu, kā viņa tur guļ izstiepusies neērtā pozā — kājas sapinušās, roka atmesta atpakaļ, ķivere pagriezta uz sāniem ar skatu uz elevatoru. Kas vēl skumjāk, viņš iedomājās sevi pēc desmitiem gadu, kā vientuļu vecu vīru sēžam tā pelēkā sienas ekrāna priekšā un zīmējam nevis zvaigžņu kartes, bet ainavas. Vienas un tās pašas visu laiku, veroties uz iznīcināto „kā būtu ja būtu”, skicējot to pašu sastingušo pozu un raudot asaras, kas pil uz papīra, pārvēršot ogli dubļos.

Viņš kļūtu kā Mārnss, tas nabaga vīrs. Un domājot par šerifa vietnieku, kas nomira, un nebija neviena tuvinieka, kas viņu apglabātu, viņš atcerējās pēdējos vārdus, ko Džuljeta viņam bija teikusi. Viņa bija lūgusi, lai viņš kādu atrastu, lai nekļūtu kā viņa, lai nepaliktu viens.

Lūkass satvēra piecdesmitā kāpņu laukuma aukstās margas un pārliecās tām pāri. Veroties lejup, varēja redzēt, kā kāpnes ievijas dziļi zemē. Lejā bija redzams tikai piecdesmit sestais kāpņu laukums, jo pārējie starp tiem izvijās leņķos un tādēļ bija apslēpti skatienam. Attālumu bija grūti noteikt, bet viņš nosprieda, ka tas esot pietiekams. Nebija vajadzības iet lejā līdz astoņdesmit otrajam, kam vairums lēcēju deva priekšroku, jo tas pavēra garu un netraucētu ceļu lejā līdz deviņdesmit devītajam.

Pēkšņi viņš iztēlojās sevi kritienā, kūleņojot lejup, ar izplestām rokām un kājām. Lūkasam šķita, ka viņš droši vien netrāpītu uz kāpņu laukuma. Viņš aizķertos kaut kur aiz margām, un tās viņu pārgrieztu teju uz pusēm. Vai varbūt, ja viņš spēcīgāk atspertos, ja notēmētu ar galvu pa priekšu, tad izbeigtu to ātri.

Lūkass iztaisnojās, sajuzdams pakrūtē baiļu dūrienu un adrenalīna pieplūdumu, tik dzīvi iztēlojoties kritienu un beigas. Viņš pameta skatienu apkārt, lai paskatītos, vai kāds no rīta gājējiem viņu nevēro. Viņš bija redzējis, kā citi pieaugušie skatās pāri margām. Lūkass vienmēr bija nospriedis, ka viņu prātos ienākušas sliktas domas, jo, uzaudzis elevatorā, viņš zināja, ka, ejot pa kāpnēm, fiziskas mantas nometa tikai bērni. Kļūstot vecākam, cilvēks zināja, ka stingri jāturas pie visa, kas tam ir. Galu galā no viņa rokām bija izslīdējis un pazaudēts kaut kas cits, kas kūleņoja lejup pa elevatora sirdi, likdams apsvērt, vai mesties tam pakaļ...

Kāpņu laukums nodrebēja no kāda steidzīga nesēja soļiem; tad Lūkass izdzirdēja, kā pa spirāles tērauda pakāpieniem tuvojas basu kāju dipoņa. Lūkass atkāpās no margām un mēģināja koncentrēties uz šodien darāmo. Varbūt viņam vajadzētu vienkārši ierāpties atpakaļ gultā un aizmigt, nosist dažas stundas bezsamaņā.

Kamēr viņš mēģināja sevi kaut nedaudz motivēt, steidzīgais nesējs paskrēja garām, un Lūkass ieraudzīja viņa raizēs savilkto seju. Pat tad, kad nesējs jau ātrā un pārdrošā gaitā bija pazudis skatienam, redzētā sejas izteiksme dzīvi atbalsojās Lūkasa prātā.

Un Lūkass zināja. Zēna straujo kāju dipoņai nogrimstot dziļāk zemē, viņš zināja, ka šorīt kaut kas noticis, augšā noticis kaut kas ievērojams, un tas bijis saistīts ar tīrīšanu.

Cerības aizmetnis. Kaut kur dziļi viņā sāka dīgt cerības sēkliņa, kuras eksistenci viņš negribēja atzīt, lai nepieļautu tai sevi saindēt vai nožņaugt. Varbūt tīrīšana nebija notikusi. Vai bija iespējams, ka viņas izraidīšana tika atcelta? Mehānikas nodaļas ļaudis bija nosūtījuši uz augšu petīciju. Simtiem drosmīgu parakstu, riskējot ar savām galvām, lai glābtu viņu. Vai neprātīgais žests no dziļumiem varētu būt iežēlinājis tiesnešus? Mazā cerības sēkliņa iesakņojās. Kā vītenis tā auga Lūkasa krūtīs, pildīdama viņu ar vēlēšanos uzskriet augšā un paskatīties savām acīm. Viņš pameta margas un sapni mesties tām pāri pēc savām bēdām, un caur rīta burzmu sāka virzīties augšup.

Pēc tam, kad nesējs bija aizskrējis, viņš ievēroja, ka atskan arvien vairāk čukstu. Lūkass nebija vienīgais, kas bija pamanījis.

Ieniris satiksmē, kas virzījās uz augšu, viņš pamanīja, ka sāpes kājās no iepriekšējo dienu kāpiena bija pazudušas. Viņš gatavojās paiet garām kādai lēnai ģimenei, kas gāja pa priekšu, kad aiz muguras izdzirdēja skaļu radio šņācienu.

Lūkass pagriezās un dažus pakāpienus zemāk ieraudzīja šerifa vietnieku Māršu, kas ar sviedriem norasojušu pieri, piespiedis pie krūtīm nelielu kartona kasti, taustījās pēc savas rācijas, kas bija piestiprināta pie jostas. Lūkass apstājās un pieturējās pie margām, pagaidīdams, kamēr vidus līmeņu vietnieks viņu sasniegs.

„Mārš!”

Vietnieks beidzot nogrieza radio skaņu klusāk un palūkojās augšup. Viņš pameta Lūkasam ar galvu. Abi piespiedās pie margām, kamēr viņiem garām pagāja kāds strādnieks un viņa ēna, kas bija ceļā uz augšu.

„Kas jauns?” jautāja Lūkass. Viņš vietnieku labi pazina, un zināja, ka viņš jaunumos padalīsies par brīvu.

Māršs notrausa sviedrus no pieres un iespieda kasti otrā padusē. „Tas Bernards šorīt nudie’ svilina manu pēcpusi,” viņš sūdzējās. „Sone-dēļ jau gana esmu kāpelējis!”

„Nē, kā ar tīrīšanu" jautāja Lūkass. „Nupat nesējs paskrēja garām, it kā būtu redzējis spoku.”

Vietnieks Māršs skatījās augšup uz pakāpieniem. „Man pateica, lai cik vien ātri varu, aiznesu viņas mantas uz trīsdesmit ceturto. Henks gandrīz izlaida garu, stiepdams šamās pusceļā pie manis.” Viņš sāka kāpt pa kāpnēm, it kā nevarēdams ilgāk uzkavēties. „Klau, man nudien jākust, ja negribu pazaudēt darbu!”

Lūkass satvēra viņa roku, un aiz abiem radās sastrēgums, aizkaitinātiem kāpējiem spiežoties garām un atduroties pret citiem ceļiniekiem, kas devās lejup. „Vai tīrīšana notika vai nē?” Lūkass pieprasīja atbildi.

Māršs atstutējās pret margām. Pa viņa rāciju atskanēja klusa balstiņa.

„Nē,” viņš nočukstēja, un Lūkass pēkšņi jutās kā spārnos. Viņš varētu uzlidot augšā tepat gaisa telpā starp kāpnēm un elevatora betona serdi, varētu planēt gar kāpņu laukumiem, vienā rāvienā pacelties piecdesmit līmeņus augstāk...

„Viņa izgāja ārā, bet nenotīrīja,” klusā balsī teica Māršs, bet vārdiem, kas kā naži sagraizīja Lūkasa sapņus lupatās. „Viņa aizgāja prom aiz kalniem...”

„Pagaidi! Ko?”

Māršs pamāja ar galvu, sviedriem nopilot no viņa deguna. „Galīgi prom no acīm,” viņš nošņāca kā rācija, kam nogriezta skaņa. „Tagad man jādabū šīs te mantas augšā līdz Bernar...”

„Es to izdarīšu,” teica Lūkass, izstiepdams rokas. „Tāpat eju uz trīsdesmit ceturto.”

Māršs pasvārstīja kasti rokās. Likās, ka nabaga vietnieks kuru katru mirkli varētu pārgurumā sabrukt. Lūkass viņam lūdzās, tāpat kā pirms pāris dienām bija lūdzies, lai tas ļautu apmeklēt Džuljetu viņas ieslodzījuma vietā. „Ļauj man tās uznest augšā tavā vietā!” viņš sacīja. „Tu zini, ka Bernards neiebildīs. Mēs ar viņu esam labi draugi, tāpat kā mēs ar tevi vienmēr esam bijuši...”

Šerifa vietnieks Māršs noslaucīja lūpas un apdomājis Lūkasa vārdus, viegli pamāja.

„Klau, es šā vai tā došos augšup!” Lūkass atkārtoja. Viņš piefiksēja, ka lēni izņem kasti no pārgurušā Mārša rokām, lai gan dažādo emociju viļņi paša ķermenī traucēja koncentrēties. Satiksme uz kāpnēm bija kļuvusi par fona troksni. Doma, ka Džuljeta vēl varētu būt elevatorā, bija izgaisusi, bet ziņa, ka viņa nebija tīrījusi, ka tikusi pāri kalniem — tā pildīja viņu ar citām izjūtām. Tā aizskāra viņā to daļu, kas kartēs alka zīmēt zvaigznes. Tas nozīmēja, ka neviens nekad neredzēs, kā viņa tur sapūst.

„Tu ar šo uzmanīgi,” teica Māršs. Viņa acis bija pievērstas kastei, ko tagad jau turēja rokās Lūkass.

„Glabāšu kā paša dzīvību,” Lūkass viņam teica. „Uzticies man!” Māršs pamāja, likdams saprast, ka uzticas. Un Lūkass steidzās augšup pa kāpnēm, garām tiem, kas devās svinēt tīrīšanu, juzdams, kā kastē, ko bija cieši piespiedis pie krūtīm, viegli grabēja Džuljetas lietas.

33

Elektriķis Vokers noliecās pār nokrauto darbagaldu un pieregulēja savu palielināmo stiklu. Lielā lēca ar apaļo vēderu bija piestiprināta pie viņa galvas ar gumijas lentu, kas būtu likusies neērta, ja vien viņš to nebūtu valkājis lielāko daļu savas sešdesmit divu gadu ilgās dzīves. Noliecis stiklu pareizajā stāvoklī, mazā, melnā mikroshēma uz zaļās tekstolīta plāksnes kļuva kristālskaidra. Viņš varēja saskatīt katru sudrabotā metāla kājiņu, kas izliecās no viena punkta kā zirnekļa ceļgali, un kuru mazās pēdiņas bija šķietami iestigušas sudrabotās, sastinguša tērauda peļķītēs.

Ar sava smalkākā lodāmura palīdzību Vokers viegli piedūrās sudraba punktam, kamēr ar pēdu darbināja dzesētāju. Metāls ap mikroshēmas kājiņas mazo pēdiņu izkusa un tika iesūkts smalkā caurulītē — viena no sešpadsmit mazajām kājelēm bija atbrīvota.

Viņš grasījās pievērsties nākamajai — Vokers bija nomodā visu nakti, atbrīvodams piedegušas mikroshēmas, lai novērstu domas no citām lietām — kad savā gaitenī izdzirdēja jaunā nesēja vieglos soļus.

Vokers uz darbagalda nometa plātni un karsto lodāmuru un steidzās atvērt durvis. Pieturēdamies pie aplodas, viņš izliecās pa tām mirklī, kad garām skrēja puika.

„Nesēj!” viņš nobļāvās, un puišelis negribīgi apstājās. „Kas par jaunumiem, puis’?”

Puika smaidīja, atklādams bērna baltos zobus. „Man ir lieli jaunumi,” viņš teica. „Jums gan tas maksās žetonu.”

Vokers riebumā norūca, bet iebāza roku kombinezona kabatā. Viņš pamāja, lai zēns nāktu tuvāk.

„Tu esi tas Samsonu puika, vai ne?”

Zēns pakratīja galvu, matiem viļņojoties ap jauneklīgo seju.

„Ēnoji Glorijas vadībā, ne tā?”

Puika atkal pamāja, bet viņa acis sekoja sudrabainajam žetonam, kas iznira no Vokera grabošajām kabatām.

„Vai zini, Glorija mēdza pažēlot tādu vecu vīru kā mani bez ģimenes un bez dzīves! Viņa padalījās ar jaunumiem par brīvu.” „Glorija ir mirusi,” pastiepis plaukstu, sacīja puika.

„Ir gan,” smagi nopūzdamies, piekrita Vokers. Viņš iemeta žetonu bērna pastieptajā plaukstā un tad pavicināja savu veco un plankumaino roku, mudinādams zēnu atklāt ziņas. Viņš vai mira no vēlēšanās visu uzzināt un ar prieku būtu maksājis kaut desmit žetonu. „Detaļas, bērns! Neizlaid sīkumus!”

„Nekādas tīrīšanas, Vokera kungs!”

Vokera sirds salēcās. Puika jau pagriezās, lai skrietu tālāk. „Stāvi, puika! Ko tu ar to gribi teikt — nekādas tīrīšanas? Viņu atbrīvoja?”

Nesējs pašūpoja galvu. Viņa mati bija gari, mežonīgi un šķita kā radīti, lai viļņotos, skrienot augšup un lejup pa kāpnēm. „Nēkungs! Viņa nenotīrīja!”

Bērna skatiens šķīla dzirksteles, un smīns, zinot šādus jaunumus, izpletās plats jo plats. Viņa dzīves laikā un arī Vokera mūžā vēl neviens nebija atteicies tīrīt. Varbūt pat nekad. Vokers juta, kā sirdī uzbango lepnums par viņa Džuljetu.

Zēns vēl mirkli pagaidīja. Izskatījās, ka viņš ļoti vēlas skriet

tālāk.

„Vai vēl kaut kas?” jautāja Vokers.

Samsons pamāja ar galvu un pameta skatienu uz Vokera kabatām.

Vokers gari nopūtās riebumā par to, kas noticis ar šo paaudzi. Viņš ar vienu roku rakājās kabatā, bet ar otru nepacietīgi pamāja. „Viņa ir prom, Vokera kungs!”

Puika paķēra žetonu no Vokera plaukstas.

„Prom? Kā mirusi? Runā skaidru valodu, dēls!”

Monētai pazūdot kombinezonā, puika nozibināja savus zobus. „Nēkungs! Prom, kā devusies pāri kalnam. Nekādas tīrīšanas, Vokera kungs — vienkārši pārgāja pār klajumu un pazuda skatienam! Aizgāja uz pilsētu, un Bernarda kungs visu redzēja!”

Jaunais nesējs uzsita Vokeram pa roku, acīmredzami gribēdams kaut kā izpaust savu sajūsmu. Viņš atglauda matus no sejas, plati pasmaidīja un pagriezās, lai pēc šī stāsta turpinātu ceļu vieglākiem soļiem un smagākām kabatām.

Vokers apdullis palika durvju ailē. Viņš turējās pie aplodas dzelžainā tvērienā, lai nezaudētu līdzsvaru un nepakluptu pār slieksni. Tā viņš tur stāvēja, šūpodamies un skatīdamies uz netīro trauku kaudzīti, ko bija iepriekšējā vakarā nolicis aiz durvīm. Tad pār plecu paskatījās uz savandīto lāvu, kas visu nakti bija saukusi viņa vārdu. No lodāmura joprojām cēlās dūmu strūkliņa. Viņš uzgrieza muguru gaitenim, kurā drīz dipēs un klaudzēs pirmās maiņas trokšņi, un atvienoja no strāvas lodāmuru, pirms nebija izraisījis vēl kādu ugunsgrēku.

Kādu brīdi Vokers pastāvēja, domādams par Džūlu un šīm ziņām. Viņš prātoja, vai Džūla laicīgi saņēmusi viņa zīmīti, un vai tā bija mazinājusi šausmīgās bailes, ko, baiļodamies par Džuljetu, viņš bija jutis.

Viņš atgriezās pie durvīm. Dziļumos viss vārījās kā katlā. Viņš juta spēcīgu impulsu doties ārā, pārkāpt slieksnim, piedalīties līdz šim nepieredzētajā. Droši vien drīz ieradīsies Sērlija, lai atnestu brokastis un aiznestu viņa traukus. Viņš varētu pagaidīt Sērliju, varbūt nedaudz parunāties. Varbūt šī neprātīgā vēlme pārietu. Taču viņam lika kustēties doma par gaidīšanu, par minūtēm, kas sakrājās kā neizpildīti darba uzdevumi, neziņa, cik tālu tikusi Džuljeta vai kāda ir pārējo reakcija uz to, ka viņa uzdrīkstējusies netīrīt.

Vokers pacēla kāju un spēra to pāri slieksnim — zābaks palika gaisā virs gludās grīdas.

Viņš ievilka dziļu elpu, pārnesa svaru un attapās, jau stāvot ārpusē. Un pēkšņi Vokers pats sajutās kā bezbailīgs atklājējs. Te nu viņš bija, apmēram pēc četrdesmit gadiem pavadītiem darbnīcā, līgodamies ejam pa pazīstamo gaiteni, ar vienu roku glāstot tērauda sienu, līdz tā atdūrās pret stūri, aiz kā slēpās telpas, ko viņa acis vairs neatcerējās.

Un Vokers kļuva par vēl vienu vecu dvēseli, kas ienirusi nezināmajā, prātam dunot no tā, ko viņš tur varētu atklāt.

34

Elevatora smagās tērauda durvis pašķirās un, nikni šņākdams, ārā izmutuļoja liels argona mākonis. Likās, ka tas uzradās no nekurienes, saspiestajai gāzei uzbangojot baltos mutuļos, kad tā saskārās ar siltāko un mazāk blīvo gaisu aiz durvīm.

Džuljeta Nikolsa izbāza vienu kāju ārā pa šauro spraugu. Durvis pavērās tikai daļēji, lai aizturētu nāvējošos tokslnus, lai spiediens izgrūstu ārā argonu, tādēļ viņai nācās pagriezties sānis un spraukties ārā, masīvajam tērpam beržoties gar biezajām durvīm. Viss, par ko viņa spēja padomāt, bija spējā uguns, kas drīz piepildīs gaisa slūžas. Šķita, ka liesmas jau snaikstās aiz muguras, spiežot Džuljetu bēgt.

Viņa izvilka otru kāju un pēkšņi attapās ārā.

Ārā.

Virs viņas ķiverē tērptās galvas nebija nekā cita, tikai mākoņi, debesis un neredzamās zvaigznes.

Viņa soļoja uz priekšu, iznirdama caur šņācošu argona mākoni un saprata, ka atrodas uz rampas, kuras sānos slejas augstas sienas un stūros krājās vēja sanestas smiltis. Viņai bija viegli aizmirst, ka elevators atrodas zem zemes. Skats no viņas vecā biroja un kafetērijas radīja ilūziju, ka skatītājs stāv virs zemes, izslējies mežonīgajā vējā, bet tas bija tikai tāpēc, ka virspusē slējās sensori.

Džuljeta paskatījās lejup uz numurētajām kabatām un atcerējās, kas viņai būtu jādara. Viņa slampāja augšup pa rampu, nolaidusi galvu un koncentrējusies uz zābakos ieauto kāju spertajiem soļiem. Džuljeta pat nesaprata, kā viņa vēl spēja kustēties — vai tā bija nejū-tība, kam cilvēks padevās drošas nāves priekšā, vai automātisks pašsaglabāšanās instinkts, vienkārši virzoties tālāk no gaisa slūžās gaidāmās pekles un ķermenim novilcinot neizbēgamo, jo tas nespēja izdomāt plānu, kas paredzētu darbības tālāk par pāris nākamajām sekundēm.

Sasniedzot rampas virsotni, Džuljetas skatienam pavērās meli, dižena un brīnumskaista nepatiesība. Uzkalnus sedza zaļa zāle kā

tikko izklāts paklājs. Debesis bija hipnotizējoši zilas, mākoņi — izbalināti balti kā smalki palagi, gaisā — izkaisītas lidojošas radības.

Džuljeta apgriezās ap savu asi un uzņēma sevī iespaidīgo safab-ricējumu. Likās, it kā viņa būtu iemesta kādā no bērnības grāmatām — grāmatā, kurā dzīvnieki runāja un bērni prata lidot, un nekas nebija pelēks.

Pat zinot, ka skats nebija īsts, zinot, ka viņa skatījās caur piecu reiz divdesmit centimetru ekrānu, kārdinājums ticēt bija nepārvarams. Viņa gribēja. Gribēja aizmirst, ko zināja par IT nelietīgo programmu, aizmirst visu, par ko bija runājusi ar Vokeru un vienkārši iekrist mīkstajā zālē, kuras tur nebija, vārtīties dzīvībā, kuras nebija, nomest smieklīgo tērpu un, laimīgi klaigājot, skriet pa līdzeno ainavu.

Viņa paskatījās lejup uz savām rokām, salieca un atlieca pirkstus, cik nu ļāva biezie cimdi. Šis bija viņas zārks. Domas kļuva juceklīgas, piespiežot sevi atcerēties, kas bija īsts un kas — veltīga cerība, ko pār viņas acīm pārvilkuši IT un viņu sejsegs. Debesis nebija īstas. Zāle nebija īsta. Viņas nāve bija īsta. Neglītā pasaule, ko viņa pazinusi kopš dzimšanas, bija īsta. Un tad, tikai uz īsu mirkli, Džuljeta atcerējās, ka viņai kaut kas bija jādara. Viņai bija jātīra.

Viņa pagriezās un, pirmo reizi ieraudzījusi, skatījās uz sensoru torni. Tas bija robusts tērauda un betona cilindrs ar sarūsējušām un apdauzītām kāpnēm vienā pusē. Sensoru kūļu mudžeklis izskatījās kā kārpas uz torņa sejas. Džuljeta pasniedzās pie krūtīm, satvēra vienu no tīrīšanas spilventiņiem un norāva to no tērpa. Vokera zīmītes teksts joprojām atbalsojās viņas prātā: nebaidies!

Ar raupjo vilnas spilventiņu viņa paberzēja sava tērpa piedurkni. Hermētiskās līmlentes kārta nelobījās nost, neatdalījās sīkās plēksnēs kā tā, ko viņa reiz bija nozagusi no IT, kā līmlente, ko viņi bija izstrādājuši, lai tā izjuktu. Šī bija hermētiskā līmlente, ar ko viņa bija radusi strādāt, un tā bija radīta Mehāniskajā.

Tu esi Apgādāta labi, bija teikts Vokera zīmītē. To viņš bija teicis par Apgādes nodaļas ļaudīm. Pēc tam, kad viņi bija gadiem ilgi palīdzējuši viņai sagādāt rezerves daļas, kad viņai tās visvairāk bija nepieciešamas, tie Džuljetas labā bija izdarījuši kaut ko ārkārtēju. Kamēr viņa bija pavadījusi trīs dienas kāpjot pa kāpnēm un trīs vientuļas naktis trijās dažādās aizturēšanas kamerās ceļā uz savu izraidīšanu, viņi bija aizstājuši IT materiālus ar Mehānikas nodaļas materiāliem. Daļu pasūtījumu viņi bija izpildījuši visviltīgākajā veidā, un to visu noteikti bija ierosinājis Vokers. Tad IT bija — nezinot un beidzot — radījuši aizsargtērpu, kas veidots, lai izturētu ilgāk, nevis sadalītos.

Džuljeta smaidīja. Viņas nāves brīdis, lai cik nenovēršams, tika novilcināts. Viņa kārtīgi aplūkoja sensorus, atbrīvoja pirkstus un iemeta vilnas spilventiņu mākslīgajā zālē. Pagriezdamās pret tuvāko uzkalnu, viņa no sirds centās ignorēt mākslīgās krāsas un dzīvības kārtas, kas sedza to, kas tur atradās patiesībā. Tā vietā, lai padotos eiforijai, viņa koncentrējās uz to, kā viņas zābaki smagi sitās pa cieto zemi, ievēroja, kā niknais vējš atdūrās pret viņas tērpu, klausījās smalkajos šņācienos, ar kādu smiltis no visām pusēm sitās pret viņas ķiveri. Ap viņu bija šausminoša pasaule, un, ja viņa pietiekami stipri koncentrējās, to varēja just — pasauli, ko viņa zināja, bet vairs neredzēja.

Viņa devās augšup pa slīpo nogāzi un pagriezās pie horizonta mirdzošās metropoles virzienā. Džuljeta necerēja līdz tai nokļūt. Viss, ko viņa gribēja, bija nomirt aiz pakalniem, lai nevienam nebūtu jāskatās, kā viņa tur sapūst, lai zvaigžņu medniekam Lūkasam nebūtu jābaidās krēslā nākt augšā, jo ekrānā rēgotos viņas nekustīgais apveids.

Un pēkšņi viņa jutās labi tā vienkārši ejot, atradusi mērķi. Viņa izies no redzeslauka. Tas bija labāks mērķis nekā mākslīgā pilsēta, kas — Džuljeta zināja — patiesībā bija sagruvusi.

Veikusi pusi ceļa līdz kalna virsotnei, viņa nonāca pie diviem lieliem akmeņiem. Džuljeta sāka iet tiem apkārt, kad saprata, kur atrodas. Viņa bija gājusi pa lēzenāko ceļu, kas veda augšup pa ieloci starp diviem savienotiem uzkalniem. Tur gulēja visbriesmīgākie meli no visiem.

Holstons un Elisona. Noslēpti skatienam ar sejsega maģijas palīdzību. Aizklāti ar akmens mirāžu.

Vārdu nebija. Nekā, ko redzēt, nekā, ko teikt. Viņa palūkojās lejup ielejā un pamanīja zālē citus, it kā nejauši izkaisītus laukakmeņus, tomēr to izvietojums nepavisam nebija nejaušs — šajās vietās bija palikuši iepriekšējie tīrītāji.

Viņa pagriezās, atstādama šos skumīgos apveidus aiz muguras. Džuljeta nemācēja noteikt, cik laika viņai vēl bija atlicis, lai paspētu noslēpties no tiem, kas varētu ļauni priecāties, un ari no tiem dažiem, kas varbūt sērotu.

Kāpdama pretī uzkalna korei, kājām vēl sūrstot no kāpiena pa elevatoru, Džuljeta pamanīja pirmos robus IT maldinošajā plīvurā. Skatienam pavērās jauni debesu un attālās pilsētas fragmenti, daļas, ko ielejā bija aizsedzis uzkalns. Šķita, ka programmā rodas traucējumi, atklājas tās melu robeža. Kamēr tālo augstceltņu augstākie līmeņi izskatījās veseli un mirdzēja mākslīgajā saules gaismā, lejā asās stikla plāksnes un gaišais tērauds pieņēma pamestās pasaules pūstošās krāsas. Viņa varēja redzēt cauri ēku apakšējiem līmeņiem. To projicētās, smagās virsotnes radīja iespaidu, ka ēkas var kuru katru mirkli sagrūt.

Sānos, agrāk neredzētajām papildu ēkām nebija nekāda atbalsta — tām vispār nebija pamatu. Tās karājās gaisā, un zem tām vidēja tumšu debesu josla. Tāda pati tumša aina ar pelēkiem mākoņiem un nedzīviem uzkalniem stiepās joslā pie horizonta, kur, izbeidzoties sej-sega programmas iespējām, aprāvās zili krāsotās debesis.

Džuljeta prātoja par IT maldu nepilnību. Vai tas tādēļ, ka viņiem pašiem nebija ne jausmas, kas bija aiz kalniem, un viņi nevarēja uzminēt, kas jāpārveido? Vai arī viņi pieņēma, ka nebija vērts pūlēties, jo zināja, ka neviens tāpat tik tālu netiks? Lai kāds būtu iemesls, nesaskanīgais un neloģiskais skats Džuljetu apdullināja. Lai novērstu uzmanību, viņa koncentrējās uz savām pēdām un veica pēdējo duci soļu augšup pa nokrāsoto, zaļo kalnu, līdz sasniedza virsotni.

Tur spēcīgo vēja brāzmu iespaidā, kas triecās pret aizsargtērpu, viņa apstājās un saliecās uz priekšu. Viņa pārlaida skatienu pār horizontu un redzēja, ka atrodas uz robežas starp divām pasaulēm. Viņas priekšā pavērās aina, ko acis nebija iepriekš skatījušas — kaila, putekļaina nogāze, izkaltusi zeme, pa ko skraidīja vēja brāzmas un mazi virpuļviesuļi, gaiss, kas spēja nogalināt. Tā bija neredzēta ieleja, tomēr pazīstamāka nekā jebkas, ko viņa tiktāl bija redzējusi.

Džuljeta pagriezās, lai palūkotos uz ceļu, ko tikko bija veikusi — uz garo zāli, kas šūpojās liegajā vējiņā, puķēm, kas šur un tur klanīja galvas, uz gaiši zilo un spilgti balto sev virs galvas. Tā bija ļauna ilūzija, vilinoša, bet nepatiesa.

Džuljeta vēl pēdējo reizi apbrīnā uz to palūkojās. Viņa ievēroja, ka elevatora plakanais jumts iezīmē kalnu ieskautās, apaļās ieplakas centru, pārējā elevatora daļa bija noslēpta dziļi zemes dzīlēs. Zemes reljefs visapkārt radīja iespaidu, it kā izsalcis dievs būtu ar karoti izgrebis lielu kumosu zemes. Ar smagumu sirdī Džuljeta aptvēra, ka pasaule, kurā viņa uzaugusi, nu bija slēgta, ka viņas mājas un viņai tuvie cilvēki ir drošībā aiz aizbultētām durvīm, bet Džuljetai jāsamierinās ar savu likteni. Viņa bija izraidīta. Laika nebija daudz. Un tādēļ viņa pagrieza muguru apburošajai ainavai un košajām krāsām, lai stātos pretī putekļiem, nāvei un īstenībai.

IESĀKUSI ceļu lejup pa nogāzi, Džuljeta centās piesardzīgi elpot aizsargtērpā atlikušo gaisu. Viņa zināja, ka Vokers uzdāvinājis viņai laiku — vairāk nekā pirms tam bijis jebkuram citam tīrītājam — tomēr, cik daudz bija atlicis? Un kādam nolūkam? Viņa jau bija sasniegusi savu mērķi, bija paspējusi iziet no sensoru uztveres loka; tad kādēļ viņa vēl staigāja, kādēļ kāpa lejā no šī svešā kalna? Vai tā bija inerce? Gravitācijas spēks? Neredzētā skata pievilcība?

Tikko uzsākusi ceļu lejup pa nogāzi, dodoties brūkošās pilsētas virzienā, viņa apstājās, lai aplūkotu svešo ainavu savā priekšā. Augstā atrašanās vieta ļāva izvēlēties, pa kuru ceļu iet pēdējā pastaigā, kas bija viņas pirmā pastaiga pa šīm izkaltušās zemes kāpām. Un tad, lūkojoties tālumā uz sarūsējušo pilsētu, Džuljeta saprata, ka ieleja, kurā atradās viņas elevators, nebija nejaušība. Kalni tālumā veidoja skaidru rakstu. Viena apaļa iedobe pēc otras, un uzkalni starp tām pacēlās, it kā pasargādami katru ar karoti izgrebto kumosu no kodīgā vēja.

Džuljeta kāpa lejup nākamajā iedobē, apdomādama redzēto un ejot vērodama savas pēdas. Lielākos akmeņus viņa paspēra malā un centās elpot vienmērīgi. Strādājot pārpludinātajās tvertnēs, kur, tīrot kanalizācijas caurules, Džuljeta bija peldējusi mēslos, ko ieraugot, sarāvās pat dūšīgi vīri, viņa zināja, ka gaisu var ietaupīt, elpojot mierīgi. Viņa pacēla acis, iedomādamās, vai tērpā varētu pietikt gaisa, lai šķērsotu šo ieleju un uzkāptu nākamajā augstajā kalnā.

Un tad viņa ieraudzīja, ka ielejas vidū slejas smalks sensoru tornis, atsegtajam metālam nespodri mirgojot vājajā saules gaismā. So ainavu neietekmēja programma viņas sejsegā; Džuljetas acis sasniedza neskarta realitāte. Un redzot jau pazīstamo sensoru torni, viņa iedomājās, vai tikai nebija pagriezusies pretējā virzienā, vai uzkalna virsotnē nebija pētījusi pasauli tik ilgi, ka tagad soļoja atpakaļ uz savu elevatoru, mērodama jau vienreiz veikto ceļu.

Likās, ka putekļos guļošā, mirušā tīrītāja atliekas to apstiprināja. Bija palikuši vairs tikko jaušami apveidi, veca aizsargtērpa skrandas, ķiveres čaula.

Viņa apstājās un pieskārās ķiveres kupolam ar zābaka purngalu — tā čaula sadrupa un ielūza. Lai kāda miesa un kauli te kādreiz bijuši, vēji tos jau bija iznēsājuši pa ieleju.

Džuljeta pavērās lejup pa nogāzi, lai atrastu kopā guļošo pāri, bet kalnu ieloci nekur nemanīja. Pēkšņi viņa jutās apjukusi un apmaldījusies. Viņa iedomājās, vai gaiss varētu būt izkļuvis caur izolāciju un hermētisko līmlenti, vai viņas smadzenes jau padevās indīgajām gāzēm, bet nē. Pilsēta bija tuvāk, un Džuljeta joprojām soļoja pretī tās siluetam pie debesīm — tas joprojām tika attēlots kā vesels un mirdzošs, debesis virs tā zilas un izraibinātas baltiem mākonīšiem.

Tas nozīmēja, ka tas tornis tur zemāk... nebija viņas. Un šīs kāpas, šie lielie mirušās zemes kalni nebija domāti, lai aizkavētu vējus vai atturētu indīgo gaisu. Tie bija domāti, lai aizsegtu ceļu ziņkārīgiem skatieniem. Lai aizsegtu šo skatu, šo ainu uz kādu citu.

35

Steidzoties augšā uz trīsdesmit astotā stāva kāpņu laukumu, Lūkass turēja nelielo kasti cieši piespiestu pie krūtīm. Šajā līmeni atradās dažādu biroju un veikalu sajaukums, plastmasas rūpnīca un viena no mazajām ūdens attīrīšanas stacijām. Viņš ar plecu atgrūda vaļā durvis un steidzās pa gaiteņiem, kas tīrīšanas dēļ bija tukši un klusi, līdz sasniedza galveno sūkņu vadības telpu. Durvis tika atslēgtas ar viņa IT galveno atslēgu. Telpā atradās jau pazīstamais, augstais, otrdienu apkopes grafikā iekļautais datorskapis. Lūkass telpā neieslēdza lampas, lai garāmgājēji neieraudzītu spīdam gaismu pa durvju mazo lodziņu. Viņš iespraucās starp augsto servera skapi un sienu, noslīdēja uz grīdas sēdus un no kombinezona kabatas izzvejoja savu kabatas lukturīti.

Kabatas lukturīša sarkani maigajā gaismā Lūkass uzmanīgi atvēra kasti, un skatienam pavērās tās saturs.

Viņu nekavējoties sagrāba vainas sajūta. Tā caurdūra gan gaidas, gan intimitātes un atklāšanas prieku. Tā nebija vainas sajūta par to, ka nepaklausījis priekšniekam vai melojis vietniekam Māršām, ne arī par to, ka aizkavējis, kā viņam bija teikts, svarīgu priekšmetu nogādi. Viņu bija pārņēmusi vainas sajūta par to, ka bija aizskāris viņas personiskās lietas. Tās bija kā atgādinājums par viņas likteni. Viss, kas palicis no Džuljetas. Ne viņas ķermenis, kas bija pazudis uz visiem laikiem, bet gan atgādinājums par viņas nodzīvoto dzīvi.

Lūkass dziļi ievilka elpu, apdomādams, vai nevajadzētu aizvērt kast un aizmirst tās saturu, bet tad iedomājās, kas ar to tik un tā notiks. Visticamāk to caurskatīs viņa draugi no IT. Viņi atplēsīs kasti ,un mainīsies ar šīm lietām pret citām mantām kā bērni, kas apmainās konfektēm. Viņi apgānīs viņas piemiņu.

Lūkass atvēra kasti plašāk un nolēma, ka godās viņas piemiņu.

Viņš noregulēja savu gaismiņu un virspusē ieraudzīja vados ietītu elevatora kuponu kaudzīti. Viņš tos izvilka un pāršķīstīja. Tie bija brīvdienu kuponi. Dučiem. Lūkass pacēla tos pie deguna un nobrīnījās par izteikto eļļas smaržu, kas garoja no kastītes.

Zem šiem kuponiem gulēja dažas ēdienreižu kartītes, kurām bija iztecējuši termiņi; zem kartītēm vīdēja ID kartes stūris. Lūkass pasniedzās pēc kartes, kas, Džuljetai stājoties šerifa amatā, bija kodēta sudrabainā krāsā. Starp izkaisītajām kartītēm viņš meklēja vēl kādu ID, bet izskatījās, ka tā vēl nebija aizstāta ar to krāsu, ko izmantoja Mehāniskajā. Starp viņas atlaišanu par vienu pārkāpumu un nāvessodu par citu nebija pagājis tik ilgs laiks, lai paspētu to izdarīt. Viņš kādu brīdi papētīja attēlu uz ID kartes. Tas izskatījās nesen fotografēts, jo viņa izskatījās tieši tā, kā viņam bija palicis atmiņā. Mati bija pieglausti ciešā zirgastē. Viņš redzēja, ka pie kakla tie cirtojās mazās, nepaklausīgās šķipsnās, un atcerējās pirmo nakti, kad vēroja viņu strādājam — kā viņa bija pinusi savus garos matus, sēdēdama tur viena pati lampas mestajā gaismas aplītī un lasīdama savās mapēs lappusi pēc lappuses.

Lūkass ar pirkstu noglaudīja fotogrāfiju un iesmējās, ieraudzījis viņas sejas izteiksmi. Viņas piere bija savilkta krunkās, acis samiegtas, it kā cenšoties saprast, ko fotogrāfs mēģina panākt vai kādēļ, pie velna, tas velkas tik ilgi. Viņš piesedza muti, lai klusinātu smieklu pāreju elsās.

Kuponi nokļuva atpakaļ kastē, bet ID karte ieslīdēja viņa kombinezona kabatā, gandrīz, kā pēc stūrgalvīga Džuljetas lūguma. Nākamā lieta, kas piesaistīja viņa uzmanību, bija sudrabots atvāžams kabatas darbarīku komplekts — tas izskatījās jauns un nedaudz atšķirīgs modelis no tā, ko izmantoja viņš. Lūkass to paņēma un paliecās uz priekšu, lai no aizmugures kabatas izvilktu savu instrumentu komplektu. Viņš tos salīdzināja, atvāzdams dažus rīkus no viņas komplekta un apbrīnodams raito kustību un kārtīgo klikšķi, kad tie ieslīdēja atpakaļ vietās. Vispirms rūpīgi notīrījis savējo, noslaukot pirkstu nospiedumus un nokasot nedaudz izkusušas vadu izolācijas gumijas, viņš instrumentu komplektus apmainīja. Lūkass nolēma, ka labāk nēsās līdzi šo atgādinājumu par viņu un ļaus savam darbarīkam pazust noliktavās vai tikt iztirgotam kādam svešiniekam, kas to nepratīs novērtēt...

Atskanot soļiem un smiekliem, Lūkass sastinga. Aizturētu elpu viņš gaidīja, ka kāds ienāks telpā, ka griestu lampas tūlīt iedegsies. Serveris viņam blakus klikšķēja un dūca. Troksnis gaitenī attālinājās, smiekli apklusa.

Lūkass zināja, ka izaicināja veiksmi, bet kastē bija vēl citas mantas, ko apskatīt. Viņš parakņājās vēl un atrada izgrebtiem ornamentiem rotātu koka kastīti, vērtīgu antikvāru lietu. Tā bija tikai nedaudz lielāka nekā viņa plauksta, un nācās brīdi pabakstīties, pirms viņš saprata, kā to atvērt. Pirmais, ko viņš tajā ieraudzīja, bija gredzens — sievietes laulību gredzens. Tas varēja būt izgatavots no tīra zelta, bet to bija grūti noteikt. Sarkanā kabatas lukturīša gaisma nomāca krāsas, liekot visam izskatīties neizteiksmīgam un nedzīvam.

Viņš pārbaudīja, vai gredzenā nebija kaut kas iegravēts, bet neko neatrada. Šis gredzens bija interesanta lieta. Viņš bija drošs, ka Džuljeta to nebija nēsājusi, kad viņi tikās, un prātoja, vai tas piederējis kādam radiniekam vai nodots no paaudzes paaudzē vēl pirms sacelšanās laikiem. Viņš ielika to atpakaļ koka kastītē un pasniedzās pēc otra priekšmeta, kas atgādināja aproci. Nē, tā nebija rokassprādze. Izvilcis priekšmetu, viņš saprata, ka tas bija pulkstenis — tā ciparnīca bija tik smalka, ka saplūda ar akmentiņiem izrotātās aproces rakstiem. Lūkass pētīja ciparnīcu, un pēc brīža saprata, ka acis vai sarkanā gaismā spēlēja ar viņu jokus. Taču vai tiešām? Lai pārliecinātos, viņš ieskatījās ciešāk — un ieraudzīja, ka viens no neiespējami smalkajiem rādītājiem tikšķēja. Pulkstenis darbojas.

Pirms viņš paspēja apdomāt, kā noslēps šādu priekšmetu vai kādas sekas viņu varētu piemeklēt, ja tas pie viņa tiktu atrasts, Lūkass ieslidināja pulksteni savā krūšu kabatā. Viņš paskatījās uz gredzenu, kas gulēja kastītē, un, brīdi apdomājies, paņēma to plaukstā un noslēpa arī to kabatā. Viņš parakņājās kartona kastē un, savācis dažus žetonus no tās dibena, salika tos antīkajā kastītē, tad aizvēra to un nolika vietā.

Ko viņš te darīja? Viņš juta, kā no deniņiem līdz žokļa līnijai aiztek sviedru tērcīte. Šķita, ka karstums no datora aizmugures pieņemas spēkā. Lūkass palieca galvu sāņus un noslaucīja sviedru lāsi, kas kņudināja viņa plecus. Kastē bija arī citas lietas, un Lūkass nespēja apstāties — viņam bija jāskatās tālāk.

Viņš atrada un izšķirstīja mazu piezīmju blociņu. Tajā viens pēc otra bija sarakstīti darāmo darbu saraksti, un visi punkti tajos bija kārtīgi izsvītroti. Viņš atlika to vietā un pasniedzās pēc salocītas papīra lapas kastes dibenā, un tad saprata, ka tur atradās vairāk nekā viena lapa. Viņš izvilka biezu papīra kaudzīti, kas bija iesieta misiņa saspraudēs. Virspusē, rokrakstā līdzīgā tam, kas piezīmju blociņā, bija rakstīts: Galvenā ģeneratora vadības telpas izmantošanas instrukcija.

Viņš to atšķīra un atrada nesaprotamas diagrammas un pa punktiem sarakstītas piezīmes, kas rindojās lappušu malās. Izskatījās pēc kaut kā tāda, ko viņa apkopojusi pati, vai nu kā atgādinājumu sev, ar laiku apgūstot telpas vadību, vai, iespējams, kā noderīgu pamācību citiem. Viņš redzēja, ka papīrs izmantots otrreiz, bet nav pārstrādāts. Viņa vienkārši bija rakstījusi otrā pusē. Uz malām bija piezīmes un viens vārds bija apvilkts atkal un atkal. Džuljeta. Džuljeta. Džuljeta.

Viņš pagrieza instrukciju otrādi un izpētīja tās pirmo lappusi, saprazdams, ka tā bija šī bukleta īstais vāks. Uz tā bija rakstīts: „Traģiskais stāsts par Romeo un Džuljetu”. Tā bija luga. Lūkass bija par to dzirdējis. Kaut kur servera sirdī ieslēdzās ventilators, pūzdams gaisu pār uzsilušajām silikona un vadu mikroshēmām. Lūkass noslaucīja no pieres sviedrus un ielika iesieto lugu atpakaļ kastē. Viņš rūpīgi sakārtoja pārējos priekšmetus virs tās un aizvēra kartona kasti. Piecēlies kājās, Lūkass izslēdza savu lukturīti un ielika to kabatā, kur tas atdūrās pret Džuljetas atvāžamo rīku komplektu. Kasti droši pasitis padusē, ar otru roku viņš pataustīja krūšu kabatu, kurā sajuta viņas pulksteni, gredzenu un ID karti ar viņas fotogrāfiju. Visu cieši pie sirds.

Viņš nošūpoja galvu. Izzagdamies no mazās telpas, Lūkass brīnījās, ko, pie velna, viņš darījis, kamēr vienīgais liecinieks palika telpā, mirgodams un mirkšķinādams sīkas gaismiņas.

36

Visapkārt bija līķi. Džuljeta saprata, ka to kļūst arvien vairāk. Tie bija klāti putekļiem un netīrumiem, aizsargtērpus bija noēduši vējā planējošie kodīgie toksīni. Džuljeta arvien biežāk uzdūrās uz nu jau lielākām līķu kaudzēm. Un tad tie no vienas vietas klāja zemi kā kopā samestu laukakmeņu kaudze. Dažiem mugurā bija aizsargtērpi, līdzīgi kā viņai, bet vairums valkāja lupatas, ko vējš bija saēdis driskās. Kad vējš skrēja pār viņas zābakiem un mirstīgajām atliekām visapkārt, apģērbu stērbeles plandījās kā brūnaļģes dziļumu zivju saimniecībās. Nespēdama atrast ceļu, lai tos apietu, Džuljeta bija spiesta kāpt pāri cilvēku mirstīgajām atliekām; tuvojoties sensoru tornim, viņa aptvēra, ka līķu te bija simtiem, iespējams, pat tūkstošiem.

Džuljeta saprata, ka šie cilvēki nebija no viņas elevatora. Lai cik tas bija acīmredzami, izjūtas bija satraucošas. Citi cilvēki. Tas, ka viņi bija miruši, nekādi neietekmēja dvēseli plosošo realitāti, ka cilvēki bija dzīvojuši tik tuvu, bet viņa to nebija zinājusi. Džuljeta bija kaut kādā veidā šķērsojusi neapdzīvojamo tukšumu, bija pārcēlusies no viena visuma uz citu, un, iespējams, bija pirmais cilvēks, kas to izdarījis, un te viņas skatam pavērās svešu dvēseļu kapsēta, kurā klusi gulēja tādi paši cilvēki kā viņa — dzīvojuši un miruši pasaulē, kas tik līdzīga un tuva viņas mājām.

Džuljeta mēģināja atrast ceļu caur līķiem, kas bija tik blīvi kā sadrupuši ieži, atsevišķi apveidi jau bija saplūduši ar citiem. Dažviet tie bija sakrituši augstās kaudzēs, un viņai nācās rūpīgi izvēlēties, pa kuru pusi tās apiet. Tuvodamās rampai, kas veda lejā uz šo otru elevatoru, viņa saprata, ka nespēs tikt tālāk, neuzkāpjot mirušajiem. Izskatījās, ka viņi bija mēģinājuši tikt prom un rāpušies viens otram pāri, radot paši savus mazos uzkalnus, vājprātīgā mēģinājumā sasniegt lielos. Taču, sasniegusi lejup vedošo rampu, viņa redzēja līķu kalnu pie tērauda gaisa slūžu durvīm un aptvēra, ka viņi bija mēģinājuši tikt atpakaļ iekšā.

Pēkšņi pašas nenovēršamā nāve elpoja pakausī — pastāvīga apziņa, jauna sajūta, ko viņa juta uz ādas un katrā porā. Viņa drīz piebiedrosies šiem līķiem, un nez kādēļ Džuljeta nejuta bailes. Šīs bailes viņa bija atstājusi kalna virsotnē un tagad bija uz jaunas zemes, un redzēja neredzēto — šausminoša dāvana, par ko viņai bija jābūt pateicīgai. Viņu vadīja ziņkāre — vai varbūt tā bija šī sastingušā pūļa ietekme, tiem visiem juceklīgi rāpjoties, ķermeņiem slīdot vienam pār otru un sniedzoties pēc durvīm tur lejā.

Tā nu viņa slīdēja starp tiem. Brida pa tiem, ja bija nepieciešams. Viņa kāpa caur salūzušiem un tukšiem ķermeņiem, spēra malā kaulus un lupatās satītas paliekas un izcīnīja ceļu līdz daļēji atvērtajām durvīm. Starp to dzelzs zobiem bija iestrēdzis apveids — viena roka iekšā, otra ārā, kliedziens sasalis pelēkā un izžuvušā sejā, viņai pretī blenza tukši acu dobumi.

Džuljeta bija viena no viņiem, viena no šiem citiem. Viņa bija mirusi vai gandrīz mirusi. Taču, kamēr viņu kustības bija sastingušas, Džuljeta joprojām spiedās uz priekšu. Viņi tai parādīja ceļu. Skaļi elsojot savā ķiverē un izelpai aizmiglojot ekrānu deguna galā, viņa no spraugas izvilka ķermeni. Puse no tā izrāvās ārpusē, otra puse nokrita aiz durvīm. Pa vidu uzmutuļoja putekļos pārvērstas miesas mākonis.

Viņa iespieda vienu roku spraugā un centās sāniski iegrūsties iekšā. Cauri izgāja plecs, tad kāja, bet ķivere iestrēga. Džuljeta pagrieza galvu un mēģināja vēlreiz, bet ķivere joprojām cieši atdūrās pret durvīm. Uz īsu brīdi viņa ļāvās panikai, jo juta, ka tērauda žokļi, turēdami ķiveres svaru, sagrābuši viņas galvu, liekot pārējam ķermenim gandrīz vai karāties to tvērienā. Viņa vicināja roku, mēģinādama sataustīt kādu atbalsta punktu durvju otrā pusē, lai varētu ievilkt sevi iekšā, bet viņas rumpis bija iestrēdzis. Viena kāja bija iekšā, otra ārā. Nebija nekā, pret ko atbalstīties vai pie kā pievilkties, lai dabūtu iekšā visu ķermeni. Džuljeta bija slazdā. Iekšā dabūtā roka panikā vicinājās, straujā elpa tērēja atlikušo skābekli.

Džuljeta centās iebīdīt iekšā otru roku. Viņa nevarēja pagriezt vidukli, bet varēja saliekt elkoni un izstumt pirkstus caur šauro spraugu starp viņas vēderu un durvīm. Viņa saņēma pirkstos tērauda stūri un vilka. Nebija nekādas sviras. Tikai viņas pirkstu tvēriena spēks. Pēkšņi Džuljeta negribēja mirt, ne šeit. Viņa salieca roku kā veidojot dūri, pirkstos stingri satvērusi tērauda žokļu malu, pirkstu kauliņiem piepūlē nokrakšķot. Ķiverē raustīdama galvu, mēģinādama sist seju pret sasodīto ekrānu, locīdamās un grūzdama, un raustīdamās, viņa pēkšņi atbrīvojās.

Džuljeta ieklupa gaisa slūžās, zābakam uz mirkli aizķeroties spraugā aiz muguras, rokas vicinot, lai atgūtu līdzsvaru, viņa izspērās caur pārogļotu kaulu kaudzi, saceldama gaisā melnu pelnu mākoni. Tas bija viss, kas palicis pāri no tiem, kurus bija noķērušas gaisa slūžu attīrošās liesmas. Džuljeta attapās apdegušā telpā, kas rēgaini atgādināja to, kuru viņa pavisam nesen bija pametusi. Pārgurušajā un satrakotajā prātā sāka plosīties šausminošu murgu virpulis. Varbūt viņa jau bija mirusi, un šie rēgi viņu sagaidīja. Varbūt viņa sadega dzīva sava elevatora gaisa slūžās, un šie bija viņas vājprātīgie sapņi, glābiņš no sāpēm, un tagad viņa te spokosies mūžīgi.

Viņa klupa pār izkaisītajām paliekām uz iekšējo durvju pusi un piespieda galvu pie biezā iluminatora stikla. Aiz tā viņa cerēja ieraudzīt Pīteru Billingsu, sēžam pie sava rakstāmgalda. Vai varbūt samanīt Holstona apveidu klīstam pa gaiteņiem, rēgu, kas meklēja savas sievas spokaino ķermeni.

Taču šīs nebija tās pašas gaisa slūžas. Džuljeta centās nomierināties. Viņa prātoja, vai sāk trūkt skābeklis, vai, ievelkot plaušās pašas izelpu, viņa smacē savas smadzenes, tāpat kā ieelpojot karsta motora izplūdes gāzes.

Durvis bija noslēgtas. Tās bija īstas. Tūkstoši bija miruši, taču ne viņa. Vēl nē.

Džuljeta mēģināja pagriezt lielo ratu, kas noslēdza durvis, bet tas bija vai nu iestrēdzis, vai noslēgts no iekšpuses. Džuljeta uzsita pa stiklu, cerībā, ka viņu izdzirdēs elevatora šerifs vai kāds kafetērijas darbinieks. Iekšā bija tumšs, bet prātu nepameta doma, ka tur kādam jābūt. Cilvēki dzīvoja ie&f elevatoriem. Tiem nebija jābūt sakrautiem kaudzēs ap tiem.

Atbildes nebija. Gaisma neiedegās. Viņa atspiedās pret lielo ratu, pūlēdamās atcerēties Mārnsa instrukcijas par to, kā darbojas visi mehānismi, bet tas likās tik sen un tolaik viņai tas nebija nešķi-tis svarīgi. Tomēr kaut ko Džuljeta atminējās — vai pēc argona vannas un uguns iekšējās durvis neatslēdzās? Automātiski? Lai varētu iztīrīt gaisa slūžas? Likās, kaut ko tādu Mārnss viņai bija teicis. Viņš bija jokojis, ka nav gluži tā, ka jebkurš kas vēlas, varētu ieiet atpakaļ elevatorā, kad uguns izdegusi. Vai viņa to tiešām atcerējās, vai tagad vienkārši izgudroja? Vai prāts skābekļa badā jau sāka pieņemt vēlamo par esošo?

Lai kā arī būtu, rats nekustējās. Džuljeta spieda to lejup ar visu svaru, bet radās iespaids, ka tas noteikti bija slēgts. Viņa atkāpās. Ķēdēs iekārtais soliņš, uz kā pirms nāves tika apģērbti tīrītāji, izskatījās vilinošs. Viņa bija nogurusi no iešanas, no pūlēm tikt iekšā. Un kāpēc viņa mēģināja te iekļūt? Džuljeta neizlēmīgi griezās uz vietas. Ko viņa te darīja?

Viņai bija vajadzīgs gaiss. Kaut kāda iemesla dēļ Džuljetai likās, ka elevatorā tas varētu būt. Viņa pavērās visapkārt uz neskaitāmo līķu izkaisītajiem kauliem. Cik daudz mirušo? Tie bija izmētāti pa visurieni. Tos nebija iespējams saskaitīt. Un tad viņa iedomājās par galvaskausiem. Jāsaskaita tie, tad varēs pateikt. Džuljeta pakratīja galvu, kā izpurinādama šīs muļķības no prāta. Viņa pilnīgi noteikti sāka zaudēt sajēgu.

„Rats pie durvīm ir iestrēdzis uzgrieznis,” viņā ierunājās kāda grimstoša balss. „Tā ir iestrēgusi skrūve.”

Un vai kā jauna ēna viņa nebija ieguvusi savu reputāciju, ka spēja tās atskrūvēt vaļā?

Džuljeta sev teica, ka tas ir paveicams. Smērviela, siltums, sviras iedarbība. Tie bija noslēpumi, kas pakļāva stūrgalvīgus, iestrēgušus metāla gabalus. Viņai nebija neviena no tiem, bet Džuljeta tik un tā lūkojās visapkārt. Pa ārdurvīm laukā vairs neizspiesties — viņa zināja, ka otrreiz to vairs nespētu, ne, ja vajadzīga tāda piepūle. Tā nu viņai bija šī telpa. Sola aizmugures mala bija piestiprināta pie sienas, un tas bija iekārts divās ķēdēs. Džuljeta tās paraustīja, bet neredzēja veidu, kā tās noraut vai kāda no tām būtu jēga.

Stūrī vijās kāda caurule, kas izbeidzās pie vairākām ventilācijas šahtām. Džuljeta nodomāja, ka pa to noteikti pienācis argons. Viņa ar rokām satvēra cauruli, atspieda pēdas pret sienu un vilka.

Caurules savienojums pie ventilācijas atveres izkustējās; toksiskais gaiss bija to noārdījis un novājinājis. Džuljeta pasmaidīja, sakoda zobus un nikni rāva uz savu pusi.

Caurule saliecās pie pamata, kur tā bija savienota ar galveno cauruli. Džuljeta sajuta pēkšņu aizrautību, kā mežonīga žurka, kam parādīts liels ēdiena kumoss. Viņa sagrāba caurules brīvo galu un lauzīja to turp un atpakaļ, locīdama un griezdama piestiprināto galu. Metāls neiztur, ja to var kaut nedaudz izkustināt un locīt pietiekami ilgi. Neskaitāmas reizes viņa bija jutusi kā sasilst novājināts tērauds, locīts tik ilgi, līdz lūst.

Sviedri krājās uzacīs un mirgoja blāvajā gaismā, ko sejsegs laida cauri. Tie pilēja no deguna, aizmigloja ekrānu, bet Džuljeta joprojām lauzīja un grūda, turp un atpakaļ, kustībām jau kļūstot drudžainām un izmisušām...

Caurule negaidīti pārlūza. Caur ķiveri atskanēja vien vājš krakšķis, un nu garais dobjā metāla gabals bija nolauzts. Viens tā gals bija saspiests un saliekts, bet otrs — vesels un apaļš. Nu jau ar darbarīku rokā, Džuljeta pagriezās pret durvīm. Viņa izbāza cauruli caur ratu, ārā atstādama pēc iespējas garāku tās daļu, uzmanīdama, lai tas neberztos pret sienu. Apņēmusi cauruli ar abām cimdotajām rokām, viņa atspiedās pret to ar visu svaru, noliekusies pāri tā, ka ķivere skāra durvis. Ar atsperīgu kustību Džuljeta spieda savu svaru pret sviru, zinādama, ka skrūvi atbrīvo saraustītas kustības, nevis pastāvīgs spiediens. Viņa aizbīdījās līdz caurules galam un redzēja, ka tā ieliecas — Džuljeta uztraucās, ka tā varētu pārlūst uz pusēm vēl pirms durvis paspētu izkustēties.

Tikusi līdz galam — kur sviras darbība bija vislielākā — viņa ar visu spēku spieda savu svaru pret cauruli, un nolamājās, kad tā pārlūza uz pusēm. Atskanēja skaļš klaudziens, ko aizsargtērps tikpat kā neapslāpēja, un viņa sabruka uz grīdas, sāpīgi piezemēdamās uz elkoņa.

Viņa bija uzkritusi uz caurules, tā bija saliekusies un spiedās viņai ribās. Džuljeta centās atgūt elpu. Sviedri pilēja pret ekrānu, aizsegdami skatu. Viņa piecēlās un pamanīja, ka caurule tomēr nebija salūzusi. Džuljeta brīnījās, vai tā varētu būt izslīdējusi no rata, bet tā joprojām bija iesprausta starp lielā rata spieķiem.

Neticēdama un priecīga, Džuljeta pa otru pusi izslidināja cauruli no rata. Viņa satvēra spieķus un atspiedās pret to.

Un rats.

Tas izkustējās.

37

Vokers aizgāja līdz gaiteņa galam un saprata, ka būs jāpamet mierinošā šaurās telpas drošība un jādodas caur Mehānikas nodaļas plašo vestibilu. Viņš redzēja, ka telpa bija pilna jaunu ēnu. Stāvot bariņos, viņi sačukstējās savā starpā. Pie kādas sienas saliekušies tupēja trīs zēni, mezdami akmentiņus, lai laimētu žetonus. Vokers dzirdēja, kā no ēdnīcas pār zāli vienlaicīgi atskan daudzu balsu murdoņa. Ēnu metēji bija aizsūtījuši jaunās ausis prom, kamēr apsprieda pieaugušo lietas. Viņš ievilka dziļu elpu un steidzās pāri sasodītajai, atklātajai telpai, koncentrēdamies uz katru soli, vienlaicīgi uz priekšu liekot tikai vienu kāju — katrs mazais grīdas posmiņš bija kā teritorija, ko iekarot.

Pēc īsas mūžības, viņš beidzot atsitās pret sienu vestibila pretējā pusē un atvieglojumā apskāva tērauda paneļus. Ēnas smējās viņam aiz muguras, bet Vokers bija pārāk nobijies, lai viņam tas rūpētu. Slīdēdams gar kniedēto tēraudu, viņš satvēra ēdnīcas durvju malu un ievilka sevi iekšā. Atvieglojums bija neaprakstāms. Lai gan ēdnīca bija vairākas reizes lielāka par viņa darbnīcu, tā vismaz bija pilna ar mēbelēm un pazīstamiem cilvēkiem. Atspiedis muguru pret sienu un plecu pret atvērtajām durvīm, viņš gandrīz varēja iztēloties, ka telpa ir mazāka. Viņš noslīdēja uz grīdas, lai atpūstos, vīrieši un sievietes no Mehānikas nodaļas savā starpā strīdējās un uztraukumā centās viens otru pārkliegt. „Tagad viņai tik un tā jau ir beidzies gaiss,” teica Rikss.

„To tu nevari zināt,” teica Sērlija. Viņa stāvēja uz krēsla, lai būtu vismaz tikpat gara kā pārējie. Viņa pārlūkoja istabu. „Mēs nezinām, kādus uzlabojumus viņi ir veikuši.”

„Tas tāpēc, ka viņi mums to nesaka!”

„Varbūt tur ārā ir kļuvis labāk.”

Tad telpā iestājās klusums. Iespējams, gaidot, vai kāda balss uzdrīkstēsies runāt no jauna, riskējot zaudēt anonimitāti. Vokers ielūkojās to acīs, kas stāvēja ar seju pret viņu. Tās bija iepletušās baiļu un sajūsmas sajaukumā. Dubulta tīrīšana bija atcēlusi dažus tabu. Ēnas bija aizsūtītas prom. Pieaugušie gribēja riskēt un runāt par aizliegtām lietām.

„Un ja nu ir kļuvis labāk?” atskanēja no citas puses.

„Divu nedēļu laikā? Es jums saku, tie ir tērpi! Viņi ir izdarījuši kaut ko ar tērpiem!” Naftinieks Marks lūkojās apkārtējo sejās ar niknu dzirksti acīs. „Esmu par to pārliecināts,” viņš teica. „Viņi ir uzlabojuši tērpus un nu mums ir iespēja!”

„Kāda iespēja?” norūca Nokss. Sirmais Mehāniskās vadītājs sēdēja pie viena no galdiem un lieliem kumosiem ēda no brokastu bļodas. „Iespēja izsūtīt ārā vēl vairāk mūsējo, lai viņi varētu klaiņot pa kalniem, kamēr izbeigsies gaiss?” Nokss nošūpoja galvu un ieēda vēl vienu kumosu, tad novicināja viņiem ar karoti. „Tas, par ko mums būtu jārunā,” viņš košļādams teica, „ir krāpnieciskās vēlēšanas, žurku-ģīmis mērs un tas, ka te lejā tiekam turēti neziņā!”

„Viņi neuzlaboja tērpus,” nošņāca Vokers, joprojām bez elpas pēc sava smagā pārbaudījuma.

„Mēs esam tie, kuru dēļ te viss darbojas,” turpināja Nokss, slaucīdams bārdu. „Un kas mums par to tiek? Apdauzīti pirksti un sūdīga alga. Un tagad? Tagad viņi nāk un savāc mūsu cilvēkus, un sūta viņus ārā kaut kāda skata dēļ, par ko mums nospļauties!” Viņš ar savu vareno dūri uzsita pa galdu tā, ka bļoda palēcās.

Vokers nokremšļojās. Viņš bija notupies uz grīdas, muguru atspiedis pret sienu. Neviens nebija redzējis, kā viņš ienāk vai dzirdējis viņu ierunājamies pirmoreiz. Tagad, kad Nokss bija iebaidījis telpā klusumu, Vokers mēģināja vēlreiz.

„Viņi neuzlaboja tērpus,” viņš teica, un šoreiz nedaudz skaļāk. Šērlija viņu ieraudzīja, stāvēdama uz krēsla. Viņas žoklis atkārās, un mute palika vaļā. Viņa norādīja uz Vokeru, un uz viņa pusi pagriezās ducis citu galvu.

Visi blenza uz viņu. Vokers joprojām centās atgūt elpu un droši vien izskatījās kā nāvei palicis parādā. Kortnija, viena no jaunajiem santehniķiem, kas, iegriežoties viņa darbnīcā, pret viņu vienmēr bija laipni izturējusies, piecēlās un aizsteidzās pie Vokera. Viņa pārsteigta nočukstēja Vokera vārdu un palīdzēja piecelties kājās, mudinādama nākt pie galda un sēsties viņas vietā.

Nokss pagrūda bļodu tālāk un uzsita pa galdu. „Paskat tik, tagail ļautiņi klejo visriņķī pa šo nolādēto elevatoru!”

Vokers nokaunējies pacēla acis, lai ieraudzītu, vai vecais mai ņas vadītāju priekšnieks viņam bārdā smīn vai nē. Uz viņu lūkojās vēl pāris duči acu, turklāt visi uzreiz. Vokers vārgi pamāja, tad uzlūkoja galda virsmu. Pēkšņi te bija pārāk daudz cilvēku.

„Kas ir, vecais — visa šī klaigāšana tevi pamodinājusi? Vai tu ar’ taisies uz kalnu pusi?”

Sērlija nolēca no krēsla. „Ak dieniņ, lūdzu, piedod! Aizmirsu aiznest brokastis!” viņa metās uz virtuvi, lai atnestu viņam kaut ko ēdamu, lai gan Vokers centās atgaiņāties. Viņš nebija izsalcis.

„Nē...” viņa balss aizlūza. Viņš mēģināja vēlreiz. „Es atnācu, jo dzirdēju,” viņš nočukstēja. „Džūla. Ārpus redzeslauka.” Viņš ar roku parādīja žestu, uzzīmēdams virs galda iedomātu kalnu. „Bet IT neizdomāja ne štruntaj viņš teica. Vokers ieskatījās Markam acis un uzsita sev pa krūtīm. „Es to izdarīju.”

Stūrī apklusa sačukstēšanās. Neviens nedzēra savu sulu, neviens pat nepakustējās. Viņi joprojām bija pa pusei šokā, redzēdami, ka Vokers iznācis no savas darbnīcas, kur nu vēl atnācis sēdēt starp viņiem. Neviens no viņiem nebija tik vecs, lai atcerētos pēdējo reizi, kad viņš staigājis apkārt. Visi viņu pazina kā trako elektrības vīru, kas dzīvoja alā un atteicās mest ēnu.

„Ko tu ar to domai" jautāja Nokss.

Vokers dziļi ievilka elpu. Viņš grasījās runāt, kad atgriezās Sērlija un nolika viņa priekšā karstas auzu tumes bļodu; vira bija tik bieza, ka tajā iespraustā karote tā arī palika ar rokturi gaisā. Tieši tā viņam garšoja vislabāk. Viņš pielika plaukstas pie bļodas, juzdams, kā caur ādu ieplūst siltums. Pēkšņi viņš jutās ļoti noguris no bezmiega.

„Vok?” jautāja Sērlija. „Vai tev viss kārtībā?”

Viņš pamāja un atgaiņājās, pacēla acis un sastapa Noksa skatienu. „Vienu dienu pie manis atnāca Džūla,” viņš sadūšojies māja ar galvu. Vokers mēģināja nedomāt par to, cik daudz cilvēku skatījās, kamēr viņš runā, vai to, kā griestu lampu gaisma mirgo viņa

asarainajās acis. „Viņai bija teorija par tiem tērpiem un par IT.” Ar vienu roku Vokers maisīja savas auzas, stiprinādams lēmumu izteikt neiedomājamo. Taču, no otras puses, cik viņam gadu? Kāda viņam bija daļa gar tabu?

„Vai atceraties hermētisko līmlenti?” Viņš pagriezās pret Rakeli, kas strādāja pirmajā maiņā un labi pazina Džuljetu. Viņa apstiprinoši pamāja. „Džūla izdibināja, ka tas, ka tā līmlente izjuka, nebija negadījums.” Viņš pamāja pats sev. „Viņa visu izdibināja, tā gan.”

Vokers ieēda nedaudz viras, ne aiz izsalkuma, bet lai justu karsto karoti, kas dedzināja mēli. Telpā valdīja klusums; visi gaidīja. Ēnu čuksti un klusās rotaļas tur ārā bija tikko dzirdamas.

„Gadu gaitā biju neskaitāmas reizes izpalīdzējis Apgādei,” Vokers skaidroja. „Izpildījis vienu pakalpojumu pēc otra. Tā nu es teicu, lai atlīdzina, un tad būsim norēķinājušies.” Viņš paskatījās uz šiem vīriem un sievām no Mehānikas nodaļas, dzirdēja, kā ārā aiz durvīm pulcējas vēl citi, bet, no gaisotnes ēdnīcā sapratuši, ka noticis kaut kas nopietns, palika aiz durvīm. „Mēs esam ņēmuši lietas no IT apgādes ķēdes jau agrāk. Es esmu ņēmis. Visa labākā elektronika un vadi tiek tiem, kas taisa tērpus...”

„Sūdabrāļi,” kāds nomurmināja, un vairāk nekā tikai daži piekrītoši pamāja galvas.

„Tā nu es teicu Apgādei, lai izdara man kādu pakalpojumu. Kolīdz uzzināju, ka tie viņu aizveduši,” Vokers pieklusa un noslaucīja acis, „kolīdz uzzināju, aizsūtīju ziņu par tiem parādā paliktajiem pakalpojumiem un teicu, lai ar mūsu mantu aizstāj visu, ko tie maitas prasīs! Labāko no labākā. Un lai neļauj šiem uzzināt!”

„Ko tu izdarīji?” pārjautāja Nokss.

Vokers atkal un atkal kratīja galvu, juzdamies labi, ka varēja beidzot padalīties patiesībā. „IT tos tērpus ir taisījuši, lai tie izirtu. Ne tāpēc, ka tur ārā nav slikti, nedomāju, ka tāpēc. Bet viņi negrib, lai tavs līķis paliek kaut kur ārpus skata, nē, kungs!” Viņš apmaisīja savas auzas. „Viņi grib, lai visi paliekam te, kur mūs var labi redzēt.”

„Tad vai ar viņu viss ir kārtībā?” jautāja Sērlija.

Vokers sarauca pieri un lēni pašūpoja galvu.

„Es jums jau teicu" kāds iesaucās. „Viņai tagad jau ir beidzies gaiss.”

„Viņa bija pagalam tik un tā" kāds cits iebilda, un atkal brieda strīds. „Tas tikai pierāda, kādi viņi ir mēsli!”

Vokeram neatlika nekas cits, kā piekrist.

„Visi nomierinieties!” ieaurojās Nokss. Taču viņš pats izskatījās satrauktāks nekā pārējie. Pamanījuši, ka klusuma brīdis pagājis, ēdnīcā sāka nākt citi strādnieki. Raižpilnām sejām viņi pulcējās ap galdu.

„Tā ir klāt,” Vokers teica pats sev, redzēdams, kas notiek un ko viņš bija uzsācis. Viņš raudzījās, kā viņa draugi un darbabiedri uzkurinās un, emocijām sitot augstu vilni, izkliedz tukšajā gaisā jautājumus un pieprasa atbildes. „Tā ir klāt,” viņš teica vēlreiz, un juta, kā tā briest, gatava uzsprāgt. „Tāirklāt, tāirklāt...”

Kortnija, joprojām noliekusies pār viņu, rūpēdamās, it kā viņš būtu invalīds, ar savām maigajām rokām satvēra viņa plaukstas locītavu.

„Kas ir klāt?” viņa jautāja. Viņa ar žestu lika citiem klusēt, lai varētu sadzirdēt. Un pieliecās tuvāk Vokeram.

„Vok, pasaki man, kas ir klāt? Kas tas ir? Ko tu mēģini pateikt?”

„Tā sākas šādi,” viņš nočukstēja, cilvēkiem telpā atkal apklustot. Viņš aplūkoja un nopētīja katru seju, apjaušot ļaužu dusmās, visos pārkāptajos tabu, ka viņa reizes bija pamatotas.

„Šādi sākas sacelšanās...”

38

Trīsdesmit ceturtajā Lūkass ieradās aizelsies un piespiedis pie krūtīm mazo kartona kasti, vairāk noguris no tā, ka bija pārkāpis likumu, nekā no ierastā ceļa uz darbu. Viņš joprojām mutē juta metālisko adrenalīna piegaršu no slēpšanās aiz serveriem un rakņāšanās pa Džuljetas personiskajām mantām. Viņš uzsita pa krūšu kabatu, sajuzdams gan priekšmetus tajā, gan savu auļojošo sirdi.

Saņēmies un atvilcis elpu, Lūkass sniedzās pēc IT nodaļas durvīm un gandrīz atsita plaukstu, jo tās spēji atvērās uz viņa pusi. Samijs, tehniķis, ko viņš pazina, steigā izmetās pa durvīm un aizdrāzās viņam garām. Lūkass sauca viņa vārdu, bet vecākais tehniķis jau bija prom, uzskrējis pa kāpnēm un pazudis skatienam. Vestibilā bija kņada — viena par otru skaļāk klaigāja dažādas balsis. Lūkass uzmanīgi iegāja, prātodams, kas varētu būt izraisījis tādu traci. Viņš ar elkoni atgrūda vaļā durvis un ieslīdēja telpā, kasti cieši piespiedis pie krūtīm.

Izskatījās, ka visvairāk klaigāja Bernards. IT vadītājs stāvēja drošības vārtu ārpusē un lamāja visus tehniķus pēc kārtas. Tuvumā Simss, IT drošības dienesta vadītājs, strostēja trīs vīrus pelēkos kombinezonos. Lūkass palika iemiets pie durvīm un netuvojās draudīgiem vīriešiem.

Pamanījis Lūkasu, Bernards zibenīgi apklusa un izlauzās viņam pretī caur bariņu trīcošu tehniķu. Lūkass atvēra muti, lai kaut ko teiktu, bet priekšnieku vairāk interesēja tas, kas viņam bija rokās.

„Tas ir viss?” Bernards noprasīja, izrāvis kasti no viņa tvēriena.

„Viss...?”

„Viss, kas tai eļļotājai piederēja, satilpst šajā sasodītajā, mazajā kastītē?” Viņš pavēra kasti. „Vai tas ir viss?”

„Ē... tas ir viss, ko man iedeva!” stostījās Lūkass. „Māršs teica...”

„Jā, vietnieks jau rakstīja par saviem krampjiem. Goda vārds, Paktā vajadzētu noteikt vecuma ierobežojumu viņu amatam. Sims!” Bernards pievērsās sava drošības dienesta priekšniekam. „Konferenču telpā. Tūlīt pat!”

Lūkass norādīja drošības vārtu un serveru telpas virzienā. „Pieņemu, ka man vajadzētu ķerties pie...”

„Nāc līdzi!” teica Bernards, aplicis roku Lūkasa mugurai un paspiedis viņa plecu. „Es gribu, lai tu te piedalītos. Izskatās, ka šeit paliek arvien mazāk un mazāk tehniķu, kam es varētu uzticēties.”

„Ja vien tu negribi, lai strādāju pie serveriem. Mums bija tā problēma ar trīspadsmito serveru torni...”

„Tas var pagaidīt. Šis šobrīd ir daudz svarīgāk.” Masīvajai Simsa mugurai pa pēdām, Bernards aizveda viņu līdz konferenču telpai.

Apsargs pavēra durvis un turēja tās vaļā, caur uzacīm glūnēdams uz Lūkasu, kad viņi gāja garām. Pārkāpjot slieksnim, Lūkass nodrebēja. Viņš juta, kā pār krūtīm notek sviedri, juta nodevīgu karstumu padusēs un ap kaklu. Pēkšņi viņš iztēlojās, kā tiek triekts pret galdu, turēts ciet, bet kontrabanda tiek izkratīta no viņa kabatām un vicināta deguna galā...

„Apsēdies!” aicināja Bernards. Viņš nolika kasti uz galda, un viņi abi ar Simsu sāka iztukšot tās saturu, kamēr Lūkass grima arvien dziļāk un dziļāk krēslā.

„Brīvdienu kuponi,” teica Simss, izvilkdams no kastes papīra kuponu žūksnīti. Lūkass vēroja, kā vīrieša rokā pat pie vismazākās kustības viļņojās muskuļi. Reiz Simss bija strādājis par tehniķi, līdz viņa ķermenis turpināja augt, un kļuva acīmredzams, ka viņš piemērots citiem — fiziskākiem — darba pienākumiem. Viņš pacēla kuponus pie deguna, ievilka gaisu un riebumā novērsās. „Ož pēc sasvīduša eļļotāja,” viņš teica.

„Viltotas?” jautāja Bernards.

Simss pašūpoja galvu. Bernards pētīja mazo koka kastīti. Viņš to pakratīja un pieklauvēja pie tās, klausīdamies, kā iekšā nograb žetoni. Tās ārpusē viņš meklēja eņģi vai aizdari, lai atvērtu kastīti.

Lūkass gandrīz vai izmeta, ka jāslidina vāciņš un ka kastīte darināta tik smalki, ka savienojuma vietas tikpat kā neesot redzamas un, lai atvērtu, esot nedaudz jāpiepūlas. Bernards kaut ko nomurmināja un nolika kastīti malā.

„Ko tieši mēs meklējam?” jautāja Lūkass. Viņš paliecās uz priekšu, lai aizsniegtu kastīti, un izlikās, to pētām pirmo reizi.

„Jebko. Jebkādas nolāpītas pēdas,” norēja Bernards. Viņš veltīja Lūkasam niknu skatienu: „Kā tā eļļotāja tika pāri kalnam? Vai viņa kaut ko izdarīja? Kāds no maniem tehniķiem? Kā?”

Lūkass joprojām nesaprata kāpēc Bernards bija dusmīgs. Liela muiža, ka viņa nenotīrīja — nesen jau viss tika notīrīts. Vai Bernards bija nikns, jo nezināja, kādēļ viņa izdzīvojusi tik ilgi? Tas Lūkasam likās saprotami. Katrreiz, kad viņš kaut ko netīšām salaboja, tas padarīja viņu tikpat traku kā tad, kad kaut kas salūza. Lūkass bija redzējis Bernardu dusmojamies jau agrāk, bet šoreiz kaut kas bija citādāk. Šis vīrs bija zili melns no dusmām. Viņš bija maniakāls. Varbūt tieši tā Lūkass justos, ja piedzīvotu nebijušu veiksmi un nespētu atrast tās iemeslu.

Tikmēr Simss bija atradis piezīmju grāmatiņu un sāka to šķirstīt. „Klau, bos!”

Bernards izrāva to viņam no rokām un lasīdams rakņājās pa lappusēm. „Kādam šis viss būs jāizskata,” viņš teica. Bernards uzstūma brilles augstāk uz deguna: „Te varētu atklāties kāds mājiens par sazvērestību...”

„Paskat!” ieteicās Lūkass, pasniegdams kastīti. „To var atvērt.” Viņš tiem parādīja slīdošo vāciņu.

,,Do’ šurp!” Bernards nometa blociņu uz galda un atņēma Lūkasam kastīti. Viņš sarauca degunu. „Tikai žetoni,” viņš riebumā noteica.

Bernards izbēra tos uz galda un jau grasījās mest kastīti malā, kad Simss viņam to izņēma no rokām. „Tā ir antikvāra,” teica lielais vīrs. „Vai jums šķiet, ka tā ir kāda norāde, vai arī es drīkstu...?”

„Jā, paturi to, manis pēc!” Bernards pavicināja rokas uz loga pusi — aiz tā bija redzams vestibils. „Jo šeit taču nenotiek nekas sasodīti svarīgāks, vai ne tā, āmurgalva?”

Simss paraustīja plecus, it kā uz viņu tas neattiektos, un ieslidināja koka kastīti kabatā. Lūkass izmisīgi vēlējās būt kaut kur citur. Vienalga kur visā elevatorā, tikai ne šeit.

„Varbūt viņai vienkārši paveicās,” ieminējās Simss.    ’]

Bernards bija sācis bērt atlikušo kastes saturu uz galda, kratīdams to, lai dabūtu ārā instrukciju, ko Lūkass bija cieši iespiedis tās dibenā. Bernards pārtrauca savu nodarbi un pār briļļu stikliem, skatīdamies uz Simsu, samiedza acis.

„Paveicās,” viņš atkārtoja.

Simss pielieca galvu.

„Vācies pie velna!” Bernards uzkliedza.

Simss pamāja. „Jā, jums taisnība, tā nevar būt.”

„Nē, es teicu, vācies ārā!” Bernards norādīja uz durvīm. „Lasiesellēratā!”

Apsardzes priekšnieks, slādams uz durvju pusi, smaidīja, it kā tas būtu bijis smieklīgi. Viņš izslīdēja no telpas un ar vieglu klikšķi klusi aizvēra durvis.

„Man visapkārt ir idioti,” noteica Bernards, kad viņi bija palikuši vieni.

Lūkass centās iztēloties, ka tas nebija pret viņu vērsts apvainojums.

„Izņemot šī brīža kompāniju,” it kā nolasījis viņa domas, Bernards piebilda.

„Paldies!”

„Paklau, tu vismaz vari salabot dažu labu serveri! Par ko es, ellē, maksāju tiem pārējiem neaptēstajiem tehniķiem?”

Viņš atkal pastūma brilles augstāk uz deguna, un Lūkass mēģināja atcerēties, vai IT vadītājs vienmēr tik daudz lamājies. Viņam, šķita, ka nē. Vai viņu ietekmēja slodze, esot mēra vietas izpildītājam? Kaut kas bija mainījies. Viņam tagad šķita dīvaini Bernardu uzskatīt par savu draugu. Sis cilvēks nu šķita daudz svarīgāks un tik ļoti aizņemts. Varbūt viņš nespēja panest stresu, ko radīja papildu atbildības nasta, sāpes, ka jābūt tam, kas izsūta labus cilvēkus tīrīšanā...

„Vai zini, kādēļ nekad neesmu pieņēmis ēnu?” jautāja Bernards. Viņš izšķirstīja instrukciju, otrā pusē ieraudzīja lugu un apgrieza salocīto papīra lapu žūksni otrādi. Viņš palūkojās uz Lūkasu, kas neziņā pacēla plaukstas un paraustīja plecus.

„Tas tādēļ, ka nodrebu, iedomājoties, ka kāds cits jebkad vadīs šo vietu.”

Lūkass pieņēma, ka ar to viņš domājis IT, ne elevatoru. Bernards nebija mēra amatā pietiekami ilgi.

Bernards nolika lugu malā un paskatījās pa logu, aiz kura atkal strīdējās klusas balsis.

„Bet kaut kad drīz man nāksies to darīt. Esmu tajā vecumā, kad draugi, cilvēki, ar ko esi kopā uzaudzis, krīt kā mušas, bet pats esi vēl pietiekami jauns, lai izliktos, ka tas nenotiks ar tevi.”

Viņa skatiens apstājās pie Lūkasa. Jaunais tehniķis, palicis ar Bernardu divatā, jutās neērti. Nekad agrāk tā nebija noticis.

„Jau agrāk elevatori ir nodeguši līdz pamatiem kāda viena cilvēka iedomības dēļ,” Bernards viņam teica. „Pietiek vien plānošanā pieļaut kļūdas, pietiek iedomāties, ka tu te būsi vienmēr, bet, ja viens pazūd,” viņš uzsita knipi, „un atstāj aiz sevis tukšu vietu, ar to pietiek, lai sagrūtu viss.”

Lūkass vai mira no vēlēšanās pajautāt priekšniekam, par ko viņš, ellē, runā.

„Man šķiet, tā diena ir pienākusi.” Bernards apgāja apkārt garajam sanāksmju galdam, atstādams Džuljetas mantas izbārstītas uz galda. Lūkasa skatiens pārslīdēja priekšmetiem. Vaina par to pārskatīšanu izzuda, kad viņš bija redzējis, kā ar tiem apgājās Bernards. Tās vietā stājās nožēla, ka viņš nebija noslēpis vēl vairāk priekšmetu.

„Man ir vajadzīgs kāds, kam jau ir pieeja serveriem,” teica Bernards. Lūkass pagriezās un saprata, ka īsais, resnvēderainais IT vadītājs stāvēja viņam tieši blakus. Viņš pielika roku pie krūšu kabatas, lai pārliecinātos, ka tā nav pavērusies, atklājot Bernardam tās saturu.

„Samijs ir labs tehniķis. Es viņam uzticos, bet viņš ir gandrīz tikpat vecs kā es.”

„Tu nemaz neesi tik vecs,” teica Lūkass, mēģinādams būt pieklājīgs un nezaudēt valodu. Viņš nebija īsti drošs, kas te notiek.

„Nav daudz tādu, ko es uzskatu par saviem draugiem,” piebilda Bernards.

„Paldies tev par to..

„Tu droši vien esi tuvākais—”

„Es jūtos tāpat—”

„Es pazinu tavu tēvu. Viņš bija godavīrs.”

Lūkass norija siekalas un pamāja. Viņš paskatījās uz Bernardu un aptvēra, ka tas jau kādu bridi turēja pasniegtu roku. Viņš sniedza savējo, lai to paspiestu, īsti nesaprazdams, kas viņam tika piedāvāts.

„Lūkas, man vajadzīga ēna!” Lūkasa plaukstā Bernarda roka likās maza. Viņš skatījās, kā paspiež un papurina viņa roku. „Es gribu, lai tas esi tu.”

39

Džuljeta izspraucās pa iekšējām gaisa slūžu durvīm un atspērusies aizgrūda tās ciet. Smagajām durvīm nočīkstot un iegulstot sausajās blīvēs, Džuljetu apņēma tumsa. Viņa ķērās pie lielā durvju rata un, atspiedusies pret tā spieķiem, pagrieza un cieši noslēdza durvis.

Gaiss viņas tērpā kļuva arvien smacīgāks; Džuljeta juta, ka sāk reibt galva. Pagriezusies, ar vienu roku turēdamās pie sienas, viņa klupdama, krizdama devās dziļāk tumsā. Āra gaisa mākonis, ko viņa bija ielaidusi iekšā, šķita skrāpējamies gar muguru kā niknu kukaiņu spiets. Džuljeta, neko neredzēdama, devās uz priekšu pa gaiteni, mēģinādama nokļūt pēc iespējas tālāk no miroņiem, ko bija atstājusi aiz muguras.

Nekur nedega gaismas, nevīdēja atspīdums no sienu ekrāniem, kas varētu rādīt ārpasauli. Džuljeta lūdzās, lai izkārtojums būtu tāds pats, un viņa varētu atrast ceļu. Viņa lūdzās, lai gaisa viņas tērpā pietiktu vēl kādu mirklīti, lūdzās, lai gaiss elevatorā nebūtu tikpat indīgs, kā vējš ārā. Vai — kas būtu tikpat briesmīgi — lai elevatora gaisā nebūtu tikpat maz skābekļa kā viņas tērpā.

Roka atdūrās pret kameras restēm tieši tur, kur tām vajadzēja būt, dodot cerību, ka viņa spēs pārvietoties tumsā. Džuljeta nebija droša par to, ko meklēs piķa melnajā tumsā — viņai nebija nekāda glābšanās plāna, viņa vienkārši gāja prom no ārā piedzīvotajām šausmām. Džuljeta tik tikko apzinājās, ka bijusi tur, ka bijusi ārā un nu nonākusi kādā nezināmā vietā.

Taustoties cauri birojam un elpojot pēdējos ķiverē atlikušā gaisa malkus, Džuljeta pret kaut ko atdūrās un pakrita. Viņa smagi uzkrita kaut kam mīkstam, satvēra to un caur cimdiem juta roku. Ķermeni. Vairākus ķermeņus. Džuljeta rāpās tiem pāri, mīkstā un stingrā masa vairāk līdzinājās cilvēku ķermeņiem nekā čaulas un kauli tur ārā, un pa tiem bija daudz grūtāk pārvietoties. Viņa juta kāda zodu. Viņas ķermeņa svars lika pagriezties līķa kaklam, un Džuljeta gandrīz zaudēja līdzsvaru. Viņas ķermenis riebumā sarāvās, jūtot, ko viņa

darīja — viņa cīnījās ar refleksu atvainoties, izvairīties no saskares, bet piespieda sevi rāpties pāri šai kaudzei pilnīgā tumsā, līdz beidzot ķivere atsitās pret biroja durvīm.

Negaidītais trieciens bija pietiekami spēcīgs, lai gar Džuljetas acīm noskrietu dzirksteles, un viņa paspētu nobīties, vai nezaudēs samaņu. Viņa sniedzās uz augšu un mēģināja sataustīt rokturi. Acis tikpat labi varēja būt aizvērtas. Tumsa bija melna un dziļa. Pat Mehāniskās dziļumos viņa nebija redzējusi tik pilnīgu un nevainojamu piķa melnumu.

Viņa sataustīja un nospieda rokturi. Durvis nebija aizslēgtas, tomēr nevērās vaļā. Džuljeta uztrausās kājās, zābakiem iegrimstot mirušajā miesā, un ar plecu triecās pret durvīm. Viņa gribēja tikt laukā.

Durvis pavērās. Nedaudz. Viņa juta, ka otrā pusē kaut kas pastumjas un iztēlojās vēl vienu līķu kaudzi aiz durvīm. Viņa metās pret durvīm vēl un vēlreiz, piepūlē elsojot un sīkiem izmisuma kliedzieniem atbalsojoties ķiverē. Mati bija atrisuši un sasvīduši. Tie lipa pie sejas. Viņa neko neredzēja. Nevarēja paelpot. Saindējot tērpa iekšējo atmosfēru, viņa kļuva arvien vājāka.

Kad durvju sprauga bija pietiekama, viņa mēģināja izspraukties pa to, sākot ar vienu plecu, tad izspiežot pa to ķiveri, pēc tam izvelkot otru roku un kāju. Viņa nokrita uz grīdas, rāpus apgriezās un grūdās pret durvīm, tās cieši aizverot.

Telpā vīdēja blāva gaisma, tik vāja, ka sākumā nepamanāma. Visapkārt bija galdu un krēslu barikādes, izjukušas no viņas pūliņiem tikt cauri. To asie stūri un garās kājas visapkārt izskatījās kā lamatas.

Džuljeta aptvēra, ka jau sēc pēc gaisa un zināja, ka laiks iztecējis. Viņa iztēlojās, ka izmērcēta indē. Indīgais gaiss, ko viņa bija ielaidusi iekšā, bija kā parazītu mākonis, kas to vien gaidīja, kad viņa izlīdīs no savas čaulas, lai varētu viņu saēst.

Viņa iedomājās, ka tā vietā varētu apgulties un ļaut gaisam izbeigties. Viņa saglabātos šajā kūniņā, šajā labi veidotajā tērpā — dāvanā no Vokera un cilvēkiem no Apgādes. Viņas ķermenis uz visiem laikiem paliktu šajā tumšajā elevatorā, kam te nevajadzētu būt, un tas būtu daudz labāk nekā sapūt uz nedzīva kalna un gabalu pa gabalam tikt izkaisītai mainīgajos vējos. Tā būtu laba nāve. Viņa elsoja, lepodamās ar sevi par to, ka mirs, kur pati gribēs, ka pārvarējusi šos dažus pēdējos šķēršļus. Atspiedusies pret durvīm, viņa jau gandrīz laidās guļus un aizvēra acis, bet ziņkārība neatlaidās.

Džuljeta izstiepa rokas uz augšu un pētīja tās no kāpnēm plūstošajā blāvajā gaismā. Spīdīgie cimdi — aptīti ar hermētisko līmlenti un sakausēti, lai veidotu gaišu apvalku — lika viņai izskatīties pēc kaut kādas mašīnas. Viņa ar rokām aptaustīja ķiveres kupolu, iedomādamās, ka bija kā staigājošs tosters. Kad Džuljeta Mehāniskajā bija tikai ēna, viņai bija nelāgs paradums izjaukt lietas pa detaļām pat, ja tās darbojās. Ko Vokers bija par viņu teicis? Ka nekas viņai nepatīkot labāk kā pētīt, kas tosteriem vēderā.

Džuljeta piecēlās sēdus un mēģināja koncentrēties. Viņa palēnām zaudēja sajēgu un līdz ar to arī izdzīvošanas instinktu. Viņa papurināja galvu un piespieda sevi piecelties, sagāzdama krēslu kaudzi, kas dārdot sakrita uz grīdas. Džuljeta saprata, ka viņa bija tas tosters. Un ziņkārība gribēja, lai tas tiktu atvērts. Šoreiz, lai redzētu, kas bija ārpusē. Jāievelk elpa un jāuzzina.

Viņa stūmās cauri krēslu un galdu jūrai, gribēdama tikt pēc iespējas tālāk no gaisa, ko ielaidusi. Ķermeņi, kam viņa bija rāpusies pāri šerifa birojā, bija likušies veseli. Miruši dabīgā ceļā. Ieslodzīti un nomiruši badā vai varbūt nosmakuši, taču ne noārdīti. Tomēr par spīti juceklim galvā un izmisīgajai vajadzībai pēc skābekļa, pirms ķiveres atvēršanas viņa gribēja sevi kaut kā noskalot, atšķaidīt toksīnus tāpat kā jebkuru citu ķīmisku piesārņojumu agrāk Mehāniskajā.

Viņa izlauzās caur galdu un krēslu barjeru un šķērsoja plašo kafetērijas stāvu. Avārijas apgaismojums no kāpņu puses lēja pār telpu zaļu spīdumu, pustumsā rādīdams ceļu. Caur personāla durvīm viņa nonāca virtuvē un mēģināja pagriezt lielās izlietnes krānus. Rokturi pagriezās, bet no krāna nenokrita ne piliena, tas pat nenoraustījās no veltīga sūkņu mēģinājuma kaut kur dziļumos. Viņa piesteidzās pie caurules, kas karājās virs trauku mazgātāja darba vietas un pagrieza sviru — rezultāts tas pats. Nebija ūdens.

Nākamā doma bija milzīgās saldētavas, kurās varbūt varētu nosaldēt riebīgo indi, ko viņa juta rāpojam pa aizsargtērpu. Viņa apgāja apkārt plītīm un, ķiverē sēkdama, pavilka lielo durvju sudraboto rokturi. Gaisma virtuves dziļumā bija jau tik nespodra, ka gandrīz neko nevarēja saskatīt. Caur tērpu aukstums nebija jūtams, bet viņa nebija droša, ka tas maz būtu iespējams. Tērps bija veidots, lai viņu pasargātu, turklāt veidots labi. Gaisma pie griestiem neieslēdzās, tādēļ Džuljeta nosprieda, ka saldētava nedarbojas. Pavērusi durvis, viņa lūkojās iekšā, meklēdama jebkādu šķidrumu, un ieraudzīja kaut ko, kas atgādināja lielas zupas tvertnes.

Džuljeta izmisumā bija gatava mēģināt jebko. Viņa iegāja saldētavā, ļaujot durvīm aiz muguras lēni vērties ciet. Viņa saņēma vienu no plastmasas tvertnēm, spaini, kas izmērā varēja sacensties ar vislielākajiem katliem, un noņēma tā vāku. Durvis aizveroties noklikšķēja, un viņu atkal ieskāva pilnīga tumsa. Džuljeta nometās ceļos pie plaukta un apgāza milzīgo spaini. Viņa juta, kā šķidrā zupa pašķīst pret viņas tērpu, to sakrokojot un izlīstot uz grīdas. Viņas ceļi slīdēja šķidrumā. Tad Džuljeta pasniedzās pēc nākamās tvertnes un apgāza arī to, ar plaukstām smēla no peļķēm un smērēja šķidrumu uz tērpa. Viņai nebija ne jausmas, vai viņa darīja pilnīgas muļķības, nodarot vēl lielāku skādi, vai veltīgi tērēja laiku. Viņas zābaks paslīdēja, un Džuljeta, ķiverei atsitoties pret grīdu, nokrita uz muguras.

Tā viņa tur gulēja vecas zupas peļķē, neko neredzēdama un alkdama pēc gaisa sekliem, ķērkstošiem elpas vilcieniem. Viņai atvēlētais laiks bija beidzies. Acis miglojās. Viņa nespēja izdomāt vairs neko citu, tik un tā trūka spēka un elpas. Viņai bija jādabū nost ķivere.

Viņa taustījās pēc slēdžiem, bet caur cimdiem tos tikpat kā nevarēja sajust. Tie bija pārāk biezi. Tie grasījās viņu nogalināt.

Džuljeta apvēlās uz vēdera un, rokām un ceļiem slīdot, rāpoja pa zupu. Elsodama viņa sasniedza durvis un taustījās pēc roktura, atrada to, un atgrūda durvis vaļā. Aiz virtuves letes mirdzēja nažu statīvs.

Viņa uztrausās kājās, paķēra vienu savos biezajos cimdos un apdullusi un pārgurusi sabruka uz grīdas.

Pavērsdama asmeni pret savu kaklu, Džuljeta mēģināja aizāķēt to aiz ķiveres slēdža. Viņa slidināja asmens galu gar apkakli, līdz tas aizķērās slēdža spraugā. Mēģinādama nomierināties, rokai drebot, viņa pakustināja nazi un spieda uz iekšu, grūzdama asmeni pret savu kaklu, pretēji jebkādiem cilvēciskiem instinktiem.

Atskanēja viegls klikšķis. Džuljeta noelsās un skrāpēja ar nazi gar apkakles malu, līdz atrada arī otru pogu. Un atkārtoja kustību.

Vēl viens klikšķis, un ķivere bija nost.

Vadību pārņēma Džuljetas ķermenis, likdams viņai vilkt plaušās lielus malkus smirdoša gaisa. Smaka bija neizturama, bet viņa nespēja apstāties. Sapuvis ēdiens, pūstošas miesas dvaka — viņas mutē, uz mēles, degunā ielauzās netīras, pūstošas smirdoņas gūzma.

Viņa pagriezās uz sāniem un norīstījās, bet nekas nenāca laukā. Viņas rokas joprojām bija slidenas no zupas. Elpot bija sāpīgi; viņa juta uz ādas dedzinošas tirpas, bet to varēja izraisīt ari viņas drudžainais stāvoklis. Viņa rāpoja prom no saldētavas uz kafetērijas pusi, ārā no pūstošās zupas dvakas mākoņa un vēlreiz dziļi ieelpoja gaisu.

Gaiss.

Viņa ievilka to plaušās — smaka joprojām bija neizturama, visu tērpu klāja zupa. Taču par spīti smirdoņai tur bija vēl kaut kas. Kaut kas nemanāms. Kaut kas elpojams, kas apspieda reiboņus un paniku. Tas bija skābeklis. Dzīvība.

Džuljeta joprojām bija dzīva.

Viņa iesmējās kā vājprātīga un klupdama slāja uz kāpņu pusi, kur viņu aicināja zaļās gaismas mirdzums; Džuljeta elpoja dziļi un bija pārāk izmocīta, lai aptvertu savu neticami izteikto vēlmi izdzīvot.

40

Nokss dumpi Mehānikas nodaļā uzlūkoja, kā vēl vienu ārkārtas situāciju, kas bija jāpārvar. Kā toreiz, kad pagraba starpsienā bija radusies sūce vai kad naftas urbis bija trāpījis metāna kabatā, un viņiem, bija nācies evakuēt astoņus līmeņus, līdz gaisa attīrītāji bija novērsuši briesmas, un visi varēja atgriezties. Lai notikumi neaizietu savu gaitu, viņam bija jāievieš kārtība. Jāsadala pienākumi. Liels darbs bija jāsadala mazos, nemanāmos fragmentos un jāpārliecinās, lai šie fragmenti nonāktu pareizajās rokās. Tikai šoreiz viņš un viņa cilvēki nedosies augšup kaut ko labot. Bija lietas, ko Mehāniskās labie ļaudis labprātāk salauztu.

„Apgāde ir galvenā atslēga,” viņš teica saviem maiņu vecākajiem, norādīdams uz lielu, pie sienas piekārtu elevatora stāvu plānu. Viņš vilka ar pirkstu no kāpnēm līdz, trīsdesmit stāvus augstāk esošajam, Apgādes galvenajam ražošanas stāvam. „Mūsu lielākā priekšrocība ir tas, ka IT nezina, ka nākam.” Viņš pagriezās pret maiņu vadītājiem: „Sērlij, Mark un Kortnij, jūs nāksiet man līdzi! Mēs apkrausimies ar precēm un ņemsim līdzi jūsu ēnas. Voker, tu vari uzrakstīt viņiem, lai zina, ka nākam! Tomēr esi uzmanīgs! Pieņemsim, ka IT ir ausis. Saki, ka piegādāsim veselu kaudzi tevis saremontētās tehnikas!”

Viņš pagriezās pret Dženkinsu, kas sešus gadus bija ēnojis Noksa vadībā, līdz izaudzējis pats savu bārdu un pārcēlies uz trešo maiņu. Visi pieņēma, ka Noksa darbu vēlāk pārņems viņš. „Dženks, es gribu, lai vadību te lejā pārņem tu! Pagaidām nebūs nekādu brīvdienu. Lai viss iet ierasto gaitu, bet esi gatavs ļaunākajam! Es gribu, lai tiek savākts tik daudz pārtikas, cik iespējams. Un ūdens. Pārliecinies, ka cisterna ir pilna līdz augšai! Novirziet no hidroponiskajiem, ja vajag, bet neuzkrītoši! Gadījumam, ja viņi pamana, izdomājiet kādu attaisnojumu, piemēram, ka notikusi noplūde vai kaut kas tamlīdzīgs! Tikmēr liec kādam veikt apgaitu un pārbaudīt katru slēdzeni un eņģi, gadījumā, ja cīniņš nonāk līdz mums! Un savāciet jebkādus ieročus, ko varat izdomāt! Caurules, āmurus, vienalga ko.”

Pēc šiem vārdiem pacēlās vairāki uzacu pāri, bet Dženkinss pamāja, it kā tas viss būtu pilnīgi saprātīgi un izdarāmi. Nokss pievērsās saviem maiņu vadītājiem: „Kas ir? Jūs taču saprotat, uz ko tas velk, vai ne?”

„Bet kāda ir kopaina?” jautāja Kortnija, lūkodamās uz garo elevatora stāvu plānu, kas sīki attēloja viņu zemē ierakto dzīvesvietu. „Triecienā ieņemt IT, un ko tālāk? Pārņemt šīs vietas vadību?”

„Mēs jau vadām šo vietu,” norūca Nokss. Stāvu plānā viņš ar roku uzsita pa trīsdesmitajiem stāviem. „Tikai mēs to darām tumsā. Kā, lūk, piemēram, šie līmeņi mums ir pilnīgi tumša bilde! Bet tagad, es domāju, iespīdināsim gaismu tajā žurku midzenī un izgaiņāsim viņus — paskatīsimies, ko vēl viņi no mums slēpj.”

„Tu taču saproti, ko viņi ir darījuši visu šo laiku?” Marks pagriezās pret Kortniju: „Viņi ir sūtījuši cilvēkus ārā nāvē. Apzināti. Ne tāpēc, ka tam būtu bijis jānotiek, bet tāpēc, ka viņi tā gribējuši!” Kortnija kodīja lūpu un neko neteica, tikai lūkojās uz plānu. „Mums jāsāk kustēt,” teica Nokss, „Voker, aizsūti to e-pastu! Sakravāsimies. Un izdomājiet kaut ko patīkamu, par ko pa ceļam papļāpāt! Nekādas muldēšanas par šo, kad kāds nesējs var izdzirdēt un nopelnīt žetonu vai divus, mūs nododot.”

Visi apstiprinoši pamāja. Nokss uzsita Dženkinsam pa muguru un pameta ar galvu: „Es atsūtīšu ziņu, kad būs vajadzīgi visi pārējie. Paturi darba rokas, kas, tavuprāt, nepieciešamas te lejā, un pārējos sūti pie mums! No laika atkarīgs viss. Sarunāts?”

„Es zinu, kas jādara,” atbildēja Dženkinss. Viņš necentās būt iedomīgs, bet gan tikai vēlreiz pārliecināt savu priekšnieku.

„Labs ir,” teica Nokss. „Tad ķeramies klāt!”

PIRMOS desmit stāvus viņi uzkāpa bez grūtībām, bet tad Noksa kājas sāka sāpēt no smagās nastas. Uz platajiem pleciem viņš bija uzmetis audekla maisu, piebāztu pilnu ar metināšanas uzsvārčiem un saini ar ķiverēm. Caur ķiveru zodu siksnām bija izvērta virve un ejot ķiveres grabēja viņam uz muguras. Markam bija grūti, nest savu cauruļu posmu kravu, jo caurules nepārtraukti sli dēja viena pret otru un krita no rokām. Ēnas gāja aiz sievietēm, stic pdami smagus maisus ar spridzināmo pulveri. Maisi bija sasieti kopa un karājās viņiem ap kaklu. Mehāniķiem garām abos virzienos šaudījās profesionāli nesēji ar tikpat smagām nastām, un viņu skatienos vīdēja ziņkārības un sāncensībā iekvēlinātu dusmu sajaukums. Kad kāda nesēja — sieviete, ko Nokss atpazina pēc dažām piegādēm uz dziļumiem — apstājās un piedāvāja palīdzēt, viņš parupji atrauca, lai tā turpinot savu ceļu. Viņa aizskrēja pa kāpnēm, un nolūkojās uz viņiem pār plecu, pirms pazuda skatienam kāpņu līkumā, un Nokss nožēloja, ka izgāzis uz viņu savu nogurumu.

„Tempā!” viņš teica pārējiem. Pat kā maza grupiņa viņi bija uzkrītoši. Un turēt mēles aiz zobiem kļuva arvien apnicīgāk, jo ziņas par Džuljetas brīnumaino nozušanu virmoja viņiem visapkārt. Gandrīz katrā kāpņu laukumā stāvēja cilvēki — lielākoties jauni ļaudis — un spriedelēja, ko tas viss varētu nozīmēt. Tabu no domas bija pārcēlies uz čukstu. Aizliegtie jēdzieni bija katram uz mēles un brīvi izskanēja elevatorā. Nokss par spīti sāpēm mugurā slāja tik uz augšu, un katrs solis veda viņus tuvāk Apgādei, kur, kā likās, vajadzētu nokļūt pēc iespējas ātrāk.

Pametot simt trīsdesmitos stāvus, ņurdoņa pat vairs netika slēpta. Viņi tuvojās dziļumu augstākajam galam, kurā cilvēki, kas strādāja, iepirkās un ēda vidus līmeņos, kontaktējās ar tiem, kas labprātāk turētos no viņiem pa gabalu. Simt divdesmit astotajā kāpņu laukumā šerifa vietnieks Henks centās izšķirt strīdu starp divām ļaužu grupām. Nokss spiedās garām, cerēdams, ka policists nepagriezīsies, neredzēs viņu smagi apkrauto zosu gājienu un nejautās, ko viņi dara tik augstos līmeņos. Jau uzkāpis virs kņadas, Nokss, pie iekšējās margas turēdamies, palūkojās lejup, lai redzētu, kā garām paspraucas ēnas. Kāpņu laukumam paliekot aiz muguras, vietnieks Henks joprojām lūdza kādai sievietei nomierināties.

Viņi pagāja garām zemes dārziem simt divdesmit sestajā. Nokss saprata, ka tie viņu situācijā būs ļoti vērtīgi. Līdz IT trīsdesmitajiem stāviem bija jākāpj pamatīgs gabals, bet, ja viņiem nāktos atkāpties, vajadzētu noturēties Apgādē. Starp viņu ražošanu, šī līmeņa pārtiku un Mehāniskās iekārtām viņiem nekā netrūktu. Nokss varēja iedomāties dažus vājos posmus, bet vēl vairāk tādu bija IT. Viņi vienmēr varēja atslēgt IT elektroenerģijas padevi vai pārtraukt attīrīt viņu ūdeni, bet, nogurušām kājām tuvojoties Apgādes nodaļai, Nokss cerēja, ka līdz kaut kam tādam nenonāks.

Simt desmitā stāva kāpņu laukumā viņus sagaidīja drūmas sejas. Makleina, pavecāka sieviete, kas bija Apgādes vadītāja, stāvēja, rokas sakrustojusi virs sava dzeltenā kombinezona, un no viņas noteikti nestaroja viesmīlība.

„Sveika, Džova!” Nokss, plati smaidīdams, viņu uzrunāja.

„Tu mani te nedžovo\" atcirta Makleina. „Kas par muļķībām jums ir padomā?”

Nokss palūkojās uz augšu un uz leju pa kāpnēm un sarausa savu smago maisu augstāk uz muguras. „Vai neiebilsti, ja iesim iekšā un parunāsim par to?”

„Es negribu nekādas nepatikšanas,” viņa teica, acīm degot zem sarauktās pieres.

„Iesim iekšā!” aicināja Nokss. „Ceļā uz augšu neesam apstājušies ne reizi. Ja nu vienīgi tu gribi, lai sabrūkam tepat uz vietas.”

Likās, ka Makleina to apsver. Uz krūtīm sakrustotās rokas atslāba. Viņa pagriezās pret trim darbiniekiem, kas aiz viņas veidoja draudīgu sienu, un pamāja. Kamēr viņi vēra vaļā Apgādes nodaļas spīdīgās durvis, viņa pagriezās un sagrāba Noksa roku. „Uz palikšanu neiekārtojies!” viņa sacīja.

Apgādes priekštelpā Nokss ieraudzīja gaidām mazu, dzeltenos kombinezonos tērptu, strādnieku armiju. Lielākā daļa stāvēja aiz zemās, garās darba virsmas, kur elevatora ļaudis parasti gaidīja vajadzīgās preces — vai nu tikko ražotas, vai nesen salabotas. Paralēlās un dziļās plauktu rindas, līkstošas no kastu un grozu svara, tālumā aiz viņiem iegrima krēslā. Telpā valdīja uzkrītošs klusums. Parasti gaisu pildīja mehāniskās ražošanas radītā rūkšana un klaudzieni, vai arī varēja dzirdēt, kā kaut kur neredzami krātuvē aiz plauktiem pļāpā strādnieki, šķirodami pa tvertnēm jauna paveida skrūves un uzgriežņus. Toties tagad bija tikai klusums un neuzticības pilni skatieni.

Nokss ar saviem cilvēkiem nostājās, sasvīdušām pierēm, maisus un neslavas nogurumā nometuši uz grīdas, kamēr Apgādes cilvēki nekustīgi noskatījās. Viņš bija cerējis uz draudzīgāku sagaidīšanu. Mehāniskajai un Apgādei bija gara kopīga vēsture. Zem Mehāniskās zemākajiem līmeņiem viņiem bija kopēja neliela raktuve, kas papildināja elevatora rūdas krājumus.

Taču tagad, kad Makleina ar saviem puišiem ienāca telpā, viņš tika apveltīts ar tādu nicinājuma pilnu skatienu, kādu nebija pieredzējis kopš savas mātes nāves.

„Ko, ellē, tas nozīmē?” viņa šņāca uz Noksu.

Šāds tonis viņu pārsteidza nesagatavotu, it sevišķi paša cilvēku priekšā. Sevi un Makleinu viņš uzskatīja par vienlīdzīgiem, bet nu bija sajūta, it kā kāds no Apgādes suņiem pret viņu knakšķinātu zobus, un tas viņam lika justies mazam un nevērtīgam.

Makleina ar skatienu nomērīja pārgurušos mehāniķus un viņu ēnas, un tad pievērsa uzmanību Noksam.

„Pirms apspriežam, kā mēs atrisināsim šo problēmu, es gribu dzirdēt, kā tu tiec galā ar darbiniekiem, lai arī, kuri tie būti, kas par to ir atbildīgi.” Makleinas skatiens urbās viņam cauri. „Man taču ir taisnība, pieņemot, ka tev ar to nebija nekāda sakara, vai ne? Ka esi atnācis atvainoties un apbērt mani ar kukuļiem, ne tā?”

Šērlija sāka kaut ko teikt, bet Nokss viņu apklusināja ar rokas mājienu. Telpā bija daudz cilvēku, kas to vien gaidīja, ka šī situācija turpināsies nediplomātiski.

„Jā, es tiešām atvainojos,” sacīja Nokss, sakozdams zobus un noliekdams galvu. „Un, nē, par to uzzināju tikai šorīt. Patiesībā tikai, kad uzzināju par tīrīšanu.”

„Tad pie vainas tikai tavs elektriķis,” teica Makleina, tievās rokas cieši sakrustojusi uz krūtīm. „Viens cilvēks.”

„Tieši tā, bet...”

„No mūsu puses iesaistītajiem esmu piespriedusi sodus, tici man! Un pieņemu, ka tev nāksies izdomāt kaut ko citu, nekā vienkārši iespundēt to veco āzi viņa istabā.”

Aiz letes atskanēja smiekli. Nokss uzlika roku uz Šērlijas pleca, lai viņa savaldītos. Viņš skatījās uz ļaudīm, kas bija sapulcējušies Mak-leinai aiz muguras.

„Viņi atnāca un paņēma vienu no mūsu darbiniekiem,” viņš teica. Iespējams, viņa krūtis spieda smagums, taču viņa balss joprojām bija dārdoša. „Jūs zināt, kā tas notiek. Kad viņiem vajag cilvēku tīrīšanai, viņi to paņem'.' Nokss uzsita sev pa krūtīm. „Un es viņiem lāvu. Es tur stāvēju, jo uzticējos šai sistēmai. Es no tās baidos, tāpat kā katrs nojums.” „Nu...” iesāka Makleina, bet Nokss neļāva viņai pabeigt, turpinādams savā balsī, kas ik dienas deva mierīgas pavēles pilnā jaudā strādājošu mašīnu rēkoņas pavadījumā.

„Vienu no mūsu ļaudīm aizveda, un tas bija vecākais un gudrākais no mums, kas iejaucās viņu aizstāvēt. Kāds, kas bija visvājākais un visvairāk nobijies, riskēja ar savu kaklu. Un, lai kurš no jums sniedza palīdzīgu roku, esmu jums parādā savu dzīvību.” Nokss samirkšķināja, lai aizdzītu miklumu no acīm, un turpināja. „Jūs devāt viņai kaut ko vairāk nekā iespēju aiziet aiz tā kalna nomirt mierā un prom no redzesloka. Jūs devāt man drosmi atvērt acis. Ieraudzīt melu priekškaru, aiz kā dzīvojam...”

„Nu jau pietiks,” norēja Makleina. „Cilvēku var aizsūtīt tīrīšanā pat par tādu murgu klausīšanos!”

„Tie nav murgi,” Marks iesaucās no savas rindas. „Džuljeta ir mirusi, jo...”

„Viņa ir mirusi, jo pārkāpa tieši šos likumus!” Makleina augsti un spalgi pacēla balsi. „Un tagad jūs te ienākat, lai pārkāptu tos vēl? Manā līmenī?”

„Mēs plānojam iet vēl tālāk!” iesaucās Sērlija.

„Mieru!” Nokss tām abām teica. Viņš Makleinas acīs redzēja dusmas, bet ne tikai tās — viņš redzēja ari piekrītoši pamātas galvas un satraukti degošas acis rindās viņai aiz muguras.

Telpā ienāca nesējs, katrā rokā turēdams pa tukšam maisam, un palūkojās visapkārt saspringtajā klusumā. Viens no lielajiem Apgādes darbiniekiem, pie durvīm atvainodamies, pavadīja viņu atpakaļ uz kāpņu laukumu, teikdams, lai tas atgrieztos vēlāk. Šī pārtraukuma laikā Nokss rūpīgi izvēlējās savu sakāmo.

„Neviens cilvēks vēl ne reizi nav aizsūtīts tīrīšanā par klausīšanos, lai cik bargs būtu tabu.” Viņš ļāva tam iegrimt klausītāju prātos. Palūkojies uz Makleinu, viņš redzēja, ka viņa sakustas, lai iejauktos, bet tad, šķita, ka pārdomā. „Tāpēc ikviens no jums var sūtīt mani tīrīšanā par to, ko tagad teikšu. Es to pieņemšu, ja tā vietā šie fakti jūs nemudinās nākt man un maniem ļaudīm līdzi. Lūk, ko Vokers un dažas drosmīgas dvēseles no jūsu rindām mums šorīt ir parādījušas! Mums ir iemesls cerēt uz kaut ko vairāk, nekā viņi mums ļauj. Mūsu rīcībā ir vairāk iespēju paplašināt horizontus, nekā viņi grib sniegt. Mēs esam uzaudzināti melos, iebiedēti, skatoties, kā mūsu līdzcilvēki pūst ārā uz kalniem, bet nu viens no mums ir pārkāpis tam pāri! Viens no mums ir redzējis jaunus horizontus! Mums ir dota izolācija un blīves, bet kādas tās ir?” Viņš skatījās uz vīriem un sievām aiz letes. Likās, ka Makleinas rokas uz krūtīm atslābst.

„Tās ir radītas, lai izjuktu, lūk kādas! Nederīgas. Un, kas gan zina, kā vēl mums tiek melots. Kā būtu, ja tīrītājs ienāktu atpakaļ iekšā un mēs viņa labā darītu visu, ko spējam? Attīrītu un dezinficētu? Mēģinātu visu, ko vien spētu? Vai viņš izdzīvotu? Mēs vairs nevaram ticēt IT, ja viņi saka, ka nē!”

Nokss redzēja, kā zodi šūpojās augšup un lejup. Viņš zināja, ja radīsies vajadzība, viņa cilvēki būs gatavi triecienā ieņemt telpu; viņi bija tikpat uzbudināti un satraukti kā viņš pats tā visa dēļ.

„Mēs neesam šeit, lai radītu nekārtības,” viņš teica, „esam atnākuši, lai ieviestu kārtību\ Sacelšanās jau ir notikusi.” Viņš pagriezās pret Makleinu. „Vai jūs neredzat? Sacelšanās ir tas laiks, kurā mēs dzīvojam. Mūsu vecāki bija tās bērni, un nu mēs izbarojam savus bērnus tai pašai mašīnai. Tas nebūs sākums kaut kam jaunam, bet gan beigas kaut kam vecam. Un, ja Apgāde ir ar mums, ir cerība. Ja nē, lai mūsu ķermeņi rēgojas jūsu skatā uz ārpasauli, kas nu man liekas daudz mazāk sapuvusi, kā šis sasodītais elevators!”

Nobeigumu Nokss noauroja, atklāti pārkāpdams jebkādus tabu. Viņš to izlaida no sevis un izgaršoja mirkli, atzīšanos, ka jebkas aiz šīm izliektajām sienām varētu būt labāks nekā dzīve starp tām. Čuksts, kas bija nesis nāvi tik daudziem, no viņa krūtīm izlauzās kā aizsmacis rēciens.

Un sajūta bija laba.

Makleina sarāvās. Viņa atkāpās, acīs vīdēja baiļu atblāzma. Viņa pagrieza Noksam muguru un atgriezās pie saviem ļaudīm — viņš saprata, ka zaudējis. Viņam bija bijusi iespēja, lai cik niecīga, iedvesmot šo kluso un nekustīgo pūli rīkoties, taču vai nu viņš bija palaidis garām īsto brīdi, vai to aizbiedējis.

Un tad Makleina sakustējās. Nokss redzēja, kā saspringst viņas slaidais kakls. Viņa pacēla zodu pret saviem ļaudīm — sirmie mati sasieti ciešā mezglā — un klusi jautāja: „Ko teiksiet, Apgāde?”

Tas bija jautājums nevis komanda. Vēlāk Nokss prātoja, vai viņas balsī tobrīd bija atskanējušas skumjas; viņš domāja, vai viņa kļūdaini novērtējusi savus ļaudis, kas pacietīgi klausījušies visā šajā vājprātā. Vēl viņš prātoja, vai Makleinu tobrīd nebija mākusi ziņkāre vai arī viņa tos vienkārši izaicinājusi, lai izdzītu ārā Noksu un viņa mehāniķus.

Taču tagad viņš brīnījās, asarām plūstot pār vaigiem, sirdī briestot domām par Džuljetu, vai maz varēja saklausīt kliedzam savus biedrus, jo viņu balsis pārspēja labo Apgādes cilvēku niknie kaujas saucieni.

41

Lūkass sekoja Bernardam pa IT gaiteņiem, un izbijušies tehniķi viņu ceļā pašķīda pa malām kā gaismas stara iztramdīti nakts kukaiņi. Šķita, ka Bernards nemaz neievēro darbiniekus, kas iemūk kabinetos un tramīgi lūkojas pa lodziņiem. Lūkass steidzās, lai neatpaliktu, skatienu šaudīdams uz visām pusēm, juzdamies neērti visu.šo slēpto skatienu ielenkumā.

„Vai neesmu nedaudz par vecu, lai ēnotu citam darbam?” viņš jautāja. Lūkass bija diezgan drošs, ka piedāvājumu nebija pieņēmis, vismaz mutiski nebija to apstiprinājis, tomēr Bernards izturējās tā, it kā darījums jau būtu noslēgts.

„Muļķības,” viņš atbildēja. „Un šī nebūs ēnošana tās tradicionālajā nozīmē.” Viņš pavicināja roku. „Tu turpināsi pildīt savus pienākumus tāpat kā iepriekš. Man tikai vajadzīgs kāds, kas iesaistās, kas zina, ko darīt, gadījumā, ja ar mani kaut kas notiek. Mans testaments...,” viņš apstājās pie smagajām serveru telpas durvīm un pagrieza seju pret Lūkasu, „...ja līdz tam nonāks, ārkārtas gadījumā mans testaments nākamajam vadītājam visu paskaidros, bet...” Viņš pār Lūkasa plecu palūkojās uz gaiteni: „Mana testamenta izpildītājs ir Simss, un tas mums būs jāmaina. Es vienkārši nespēju iedomāties, ka tas varētu notikt bez aizķeršanās.”

Bernards paberzēja zodu un aizmirsās pats savās domās. Lūkass kādu brīdi pagaidīja, tad nostājās Bernardam blakus un panelī pie durvīm ievadīja savu kodu, izzvejoja no kabatas savu ID — pārliecinājies, ka tā ir viņa karte, nevis Džuljetas — un izslidināja to caur lasītāju. Durvis ar klikšķi atvērās, izraudamas Bernardu no pārdomām.

„Jā, šādi būs daudz labāk. Es gan nekur netaisos doties — to ņem vērā!” Viņš sakārtoja brilles un izgāja caur smago tērauda durvju aili. Lūkass sekoja, aiz viņiem aizvērdams milzīgās tērauda durvis un pagaidīdams, kad tās noslēgsies.

„Ja ar tevi kaut kas notiks, vai es pārraudzīšu tīrīšanas?” Lūkass nespēja to iedomāties. Viņam bija aizdomas, ka par šiem tērpiem bija

jāzina vairāk nekā par serveriem. Samijam tas labāk padotos, viņš vismaz gribētu to darbu. Turklāt — vai viņam būtu jāpamet darbs pie zvaigžņu kartēm?

„Tā ir neliela pienākumu daļa, bet — jā.” Bernards veda Lūkasu caur serveru telpu garām trīspadsmitajam numuram, kas bija izslēgts, bet tam nedarbojās ventilatori, līdz pat telpas otram galam.

„Šis ir elevatora īstās sirds atslēgas,” atbildēja Bernards, izvilkdams no sava kombinezona žvadzošu atslēgu saišķi. Tās bija iesietas ādas aukliņā, kas karājās viņam ap kaklu. Lūkass to nekad agrāk nebija ievērojis.

„Šim kabinetam ir arī citas funkcijas, par ko tu ar laiku uzzināsi. Pagaidām tev vienkārši jāzina, kā nokļūt lejā.” Viņš ievietoja atslēgu vairākās slēdzenēs servera aizmugurē — tās bija veidotas tā, lai izskatītos pēc sienā ieurbtām skrūvēm. Kas šis ir par serveri? Divdesmit astotais? Lūkass pārlūkoja telpu, mēģināja izskaitļot tā numuru un aptvēra, ka šis tornis viņam nekad nav bijis jāapkopj.

Aizmugure atdalījās ar vieglu klaudzienu. Bernards nolika to malā, un Lūkass ieraudzīja, kādēļ viņam nekad nebija likts strādāt pie šī servera. Tas bija gandrīz tukšs, palicis tikai ārējais korpuss, it kā garo gadu gaitā to kāds būtu izjaucis rezerves daļām.

„Ir ārkārtīgi svarīgi, lai tu to aizslēgtu pēc tam, kad esi atgriezies augšā.”

Lūkass vēroja, Bernardu satveram kādu rokturi zem tukšā karkasa. Viņš to pavilka pret sevi, un kaut kur tuvumā atskanēja klusa, berzējoša skaņa. „Kad režģis ir nolikts atpakaļ vietā, tu to vienkārši piespied, lai nostiprinātu.”

Lūkass grasījās jautāt, kas tas par režģi, kad Bernards pakāpās malā un ar pirkstiem ieķērās metāla grīdas plāksnēs. Noelsies, viņš pacēla smago grīdas segumu un sāka bīdīt to sānis. Lūkass piesteidzās no otras puses un pieliecās, lai palīdzētu.

„Vai tad kāpnes...” viņš iesāka jautājumu.

„Tās neved uz šo trīsdesmit piektā stāva daļu.” Bernards pamāja, aicinādams Lūkasu uz kāpnēm, kas zem grīdas veda kaut kur lejup. „Ej pirmais!”

No pēkšņā notikumu pavērsiena Lūkasam sareiba galva. Noliecies, lai satvertu kāpnes, viņš juta, kā saslīd krūšu kabatas saturs, un ātri piešāva kabatai plaukstu, lai noturētu vietā pulksteni, gredzenu un ID karti. Ko gan viņš bija domājis, tos paņemot? Ko gan viņš tagad domāja? Viņš kāpa lejup pa garajām kāpnēm, juzdamies tā, it kā kāds viņa smadzenēs būtu ieslēdzis autopilotu, programmu, kas pārņēmusi savā kontrolē viņa rīcību. Ticis kāpņu lejasgalā, viņš vēroja, kā Bernards nokāpj pa pirmajiem pakāpieniem, tad ievelk režģi vietā, ieslēdzot viņus abus tumšajā pazemes kamerā zem jau tā nocietinātās serveru telpas.

„Tu tūlīt saņemsi neiedomājami nozīmīgu velti,” Bernards tumsā teica. „Gluži tāpat kā es kādreiz.”

Noklikšķēja gaismas slēdzis, un Lūkass redzēja, ka priekšnieks smaida kā neprātīgs, dusmas bija pagaisušas. Viņa priekšā stāvēja cits cilvēks — pārliecināts un dedzīgs vīrs.

„Viss elevators un katrs cilvēks tajā ir atkarīgs no tā, ko tev tūlīt parādīšu,” teica Bernards. Viņš pamāja, lai Lūkass viņam sekotu pa spilgti apgaismoto, šauro gaiteni uz kādu plašāku telpu dziļumā. Šķita, ka serveri palika kaut kur tālu aiz muguras. Lūkass jutās izolēts no pārējiem elevatora iedzīvotājiem; viņu vienlaicīgi māca gan ziņkāre, gan bailes. Viņš nebija drošs, vai vēlējās uzņemties tādu atbildību, un nolādēja sevi par to, ka ļāvies doties tik tālu.

Un tomēr viņa kājas kustējās. Tās nesa Lūkasu pa apslēpto eju kādā telpā, kas bija pilna dīvainu un aizraujošu lietu, vietā, kas zvaigžņu kartēm lika izskatīties nenozīmīgām, krātuvē, kurā pasaules mērogs, apmērs, atklājās pilnīgi jaunās proporcijās.

42

Džuljeta atstāja uz grīdas ķiveri, kas bija notriepta ar zupu, un virzījās uz blāvi zaļās gaismas pusi. Tā likās spilgtāka nekā iepriekš. Viņa prātoja, vai daudz tumšāks viss licies ķiveres dēļ. Palēnām atgūstoties, viņa atcerējās, ka nebija skatījusies caur stiklu, bet caur kaut kādu ekrānu, kas ķiveres iekšpusē pārveidoja apkārtni un daļēji pārklāja to ar meliem. Varbūt, skatoties mazajā ekrānā, bija aptumšojusies viņas redze.

Džuljeta ievēroja, ka viņai seko izmērcētā aizsargtērpa smaka — pūstošo dārzeņu un pelējuma dvinga vai, iespējams, toksiskās gāzes no ārpasaules. Šķērsojot kafetēriju kāpņu virzienā, viņa juta vieglu dedzināšanu rīklē. Āda sāka niezēt, un Džuljeta nespēja noteikt, vai tas bija no bailēm, iztēles iespaidā, vai patiešām gaisā kaut kas virmoja. Viņa neriskēja to noskaidrot, tādēļ aizturēja elpu un, cik vien ātri nogurušās kājas spēja viņu nest, steidzās ap stūri, kur — viņa zināja — bija kāpnes.

Šī pasaule ir tāda pati, kā manējā, viņa pie sevis domāja, bālo avārijas lampu gaismā, neveikli mērodama pirmo kāpņu posmu lejup. Dievs uzbūvēja vairāk nekā vienu.

Smagie zābaki, no kuriem joprojām pilēja zupa, uz metāla pakāpieniem šķita ļoti nestabili. Otrā stāva kāpņu laukumā viņa apstājās un ievilka vairākus lielus gaisa malkus, daudz nesāpīgākus malkus, un sāka prātot, kā vislabāk tikt laukā no necilvēcīgā un masīvā tērpa, kas apgrūtināja katru kustību un dvakoja pēc pretīga puvuma un ārpasaules gaisa. Viņa palūkojās uz savām rokām. Lai tērpu uzvilktu, bija vajadzīga palīdzība. Uz muguras bija divkārši rāvējslēdzēji, līmlentes kārtas, kilometriem hermētiskās līmlentes. Viņa paskatījās uz plaukstā sažņaugto nazi, pēkšņi jūtas priecīga, ka nebija to nometusi pēc tam, kad ar tā palīdzību bija noņēmusi ķiveri.

Cimdos sagrābusi nazi, Džuljeta uzmanīgi pielika tā galu otras rokas piedurknei tieši virs plaukstas locītavas. Viņa ar naža asmeni iedūra tērpā un grieza ar nazi pa piedurkni uz augšu, lai tas viņu nesadurtu pat, ja iedurtos dziļāk. Tērpu bija grūti griezt, tomēr, viegli apļojot spalu, viņai izdevās izplēst caurumu. Džuljeta ieslidi nāja nazi plēsuma vietā ar asmeni uz augšu un virzīja to lejup pa roku līdz pirkstu locītavām. Kad naža gals pārgrieza materiālu pie pirk stiem, viņa varēja atbrīvot roku caur garo plēsumu, piedurknei noka • rājoties gar elkoni.

Viņa apsēdās uz kāpņu režģa, paņēma nazi atbrīvotajā rokā un ķērās pie otras piedurknes. Zupai pilot lejup pa rokām, viņa atbrīvoja arī otru roku. Pēc tam viņa sāka plēst materiālu uz krūtīm — ber biezajiem cimdiem ar nazi rīkoties bija daudz vieglāk. Viņa noplēsa metāla folijas virskārtu, nolobīdama sevi kā apelsīnu. Cietajai, apaļajai ķiveres apkaklei pagaidām bija jāpaliek, jo tā bija piestiprināta pie oglekļa apakštērpa tāpat kā nostiprinātie rāvējslēdzēji uz muguras, tomēr gabalu pa gabalam viņa noplēsa spīdīgo virskārtu, notrieptu ar glumiem netīrumiem, kas daļēji radušies no zupas un daļēji no viņas ceļojuma pāri kalniem.

Tālāk pienāca kārta zābakiem. Tie tika griezti pie potītēm, līdz bija iespējams no tiem izkāpt, tad nogriezti pavisam — atbrīvojot vispirms vienu pēdu, tad otru.

Pirms viņa atbrīvojās no atlikušajām auduma skrandām vai sāka raizēties par materiālu, kas joprojām bija piestiprināts pie rāvējslēdzējiem uz muguras, Džuljeta piecēlās un skrēja lejā pa kāpnēm, palielinādama attālumu starp sevi un gaisu tur virspusē, kas, šķita, joprojām kņudinām viņas rīkli. Noskrējusi vēl divus kāpņu posmus zemāk, viņa apjauta, ka ir dzīva.

Viņa ir dzīva.

Lai cik laika viņai vēl būtu atlicis, šis Džuljetai bija brutāls, skaists un pilnīgi jauns fakts. Viņa bija pavadījusi trīs dienas kāpjot pa augstām kāpnēm, tādām pašām kā šīs, samierinoties ar likteni, kas viņu sagaida. Vēl viena diena un nakts bija pavadīta kamerā, paredzētā nākamajiem līķiem, kas izraibinās ainavu. Un nu šis. Neiespējams gājiens caur aizliegto savvaļu, ielaušanās neaizsniedzamajā un nezināmajā.

Izdzīvošana.

Vienalga, kas notiks tālāk — šajā mirklī Džuljeta basām kājām skrēja lejup pa svešajām kāpnēm, ar ādu sajuzdama tērauda vēso pieskārienu; ar katru jaunu gaisa malku dedzināšana rīklē mitējās, briesmīgā nāves smaka un atmiņas par to grima aizvien tālāk aiz muguras. Drīz vien palika tikai viņas priecīgā skrējiena dipoņa, kas zvanīdama plūda lejup vientulīgajā un tukšajā tumsā kā apslāpēts zvans, domāts nevis mirušajiem, bet dzīvajiem.

DŽULJETA apstājās sestajā līmenī un atvilka elpu, apstrādādama atlikušo aizsargtērpa daļu. Viņa rūpīgi pie pleciem un atslēgas kaula atplēsa melno apakštērpu, griezdama visapkārt kaklam un plēsdama tālāk mugurpusē, kur joprojām karājās hermētiskās līmlentes driskās. Kad ķiveres apkakle bija atdalīta no auduma, bija atlicis vien rāvējslēdzējs kā otrs mugurkauls, un viņa beidzot varēja noņemt no kakla apkakli. Džuljeta pārvilka to pār galvu un nometa zemē, tad, izvilkusi rokas no piedurknēm, novilka atlikušo melnā oglekļa auduma apakštērpu un atstāja visu nekārtīgā kaudzē pie sestā līmeņa ieejas divviru durvīm.

Viņa iedomājās, ka sestajam vajadzētu būt dzīvokļu stāvam. Tad apsvēra domu iet iekšā un saukt pēc palīdzības vai daudzajās istabās sameklēt drēbes un citas nepieciešamas lietas, tomēr vēlme kāpt zemāk bija lielāka. Augšējie līmeņi šķita saindēti un pārāk tuvi. Nebija svarīgi, vai to radījusi viņas iztēle vai neveiksmīgā pieredze, dzīvojot sava elevatora augšējos stāvos — viņa juta fizisku vēlmi turēties no šīs vietas pa gabalu. Dziļumos viņa jutās kā mājās. Un nekad nebija bijis citādi.

Tomēr prātā uzzibsnīja viena cerību viesoša aina no pirmā stāva virtuves — rindu rindas ar bundžās un burkās konservētu pārtiku, kas paredzēta nebaltiem gadiem. Džuljeta iedomājās, ka kaut kas varētu atrasties arī zemākajās ēdnīcās. Atguvusi elpu, viņa secināja, ka gaiss šajā elevatorā bija elpojams; kņudināšana uz mēles un rīklē bija mitējusies. Vai nu plašajā elevatorā bija palicis daudz gaisa, ko neviens

nepatērēja, vai arī joprojām darbojās skābekļa avoti. Visas šīs domas deva viņai cerību, visas šīs aplēses par resursiem. Tādēļ viņa atstāja savu sabojāto un sadriskāto apģērbu aiz muguras un bruņojusies tikai ar lielu virtuves nazi, kaila zagās lejup pa kāpnēm; Džuljeta juta, kā ar katru soli ķermenī ieplūst dzīvība, un prāts kļūst arvien apņēmīgāks šo dzīvību saglabāt.

TRĪSPADSMITAJĀ stāvā viņa apstājās un ielūkojās pa durvīm. Visu laiku pastāvēja iespēja, ka šī elevatora stāvu izkārtojums bija atšķirīgs, tādēļ nebija lielas jēgas plānot uz priekšu, ja viņa nebija droša, kas sagaidāms. Augšējos līmeņos bija tikai dažas vietas, ko viņa pārzināja labi, un pagaidām katra no tām izskatījās tieši tāda pati arī jaunatklātajā elevatorā. Trīspadsmitajā stāvā viņa zinās precīzāk. Džuljeta agrā vecumā bija apguvusi noteiktas lietas, kas bija iespiedušās tik dziļi atmiņā, ka tās šķita kā prāta stūrakmeņi. Tie būtu tā viņas daļa, kas sapūtu pēdējā, gabaliņi, kas paliktu, kad pārējais būtu izkaisīts vējā vai to būtu uzsūkušas zemes dārzu saknes. Paverot durvis, viņas prāts neatradās citā elevatorā, pamesta elevatora čaulā — tas lūkojās pagātnē un atvēra durvis uz viņas bērnību.

Iekšā bija tumšs, nedarbojās drošības vai avārijas gaismas. Smaržoja citādi. Gaiss bija sastāvējies, un tajā vēdīja puvuma smaka.

Džuljeta gaitenī iesaucās: „Vai te kāds ir?”

Viņa klausījās, kā viņas balss atskan pret tukšajām sienām. Atbalss izklausījās tālāka, vājāka un spalgāka nekā viņas balss. Džuljeta iztēlojās sevi deviņu gadu vecumā skrienam pa šiem gaiteņiem, mēģinot cauri gadiem sasaukt sevi pieaugušā vecumā. Viņa centās iztēloties māti, kas skrietu pakaļ tai meitenei, mēģinot pacelt viņu gaisā un apklusināt, bet parādības izgaisa tumsā. Izdzisa pēdējā atbalss, atstādama viņu pie durvīm vienu un kailu.

Acīm pierodot pie tumsas, viņa tik tikko spēja saskatīt reģistratūras leti gaiteņa galā. Gaisma atspīdēja no stikla logiem. Izkārtojums bija tieši tāds pats kā viņas tēva vadītajā dzemdību namā vidus līmeņos, vietā, kur viņa bija ne tikai piedzimusi, bet arī uzaudzināta. Bija grūti noticēt, ka šī bija cita vieta. Ka te dzīvojuši citi cilvēki, dzimuši citi bērni, spēlējušies un mācījušies tepat, ka tikai vienu uzkalnu tālāk tikpat dziļi tie spēlējuši ķerenes vai izaicinājuši viens otru uz lēcenēm vai kādu citu spēli, ko izgudrojuši, nenojauzdami par cita elevatora eksistenci. Stāvot dzemdību nama durvīs, Džuljeta nespēja nedomāt par visām šīm dzīvībām, kas šajā vietā reiz mitušas. Cilvēki, kas auga, iemīlējās, apglabāja savus mirušos.

Visi tie cilvēki tur ārā. Cilvēki, kuru atliekas viņa bija apgānījusi ar saviem zābakiem, izkaisījusi viņu kaulus un pelnus, stumdamās uz to pašu vietu, no kuras viņi bija bēguši. Džuljeta prātoja, cik sen tas bija noticis. Kopš kura laika šis elevators bija pamests? Kas te bija noticis? Kāpnes joprojām bija apgaismotas, un tas nozīmēja, ka akumulatoru telpa joprojām bija lietojama. Viņai vajadzēja papīru, lai izrēķinātu, lai saprastu, cik nesen vai, cik sen visa šī dzīvība pārvērtusies nāvē. Vēlmei zināt bija arī praktiski iemesli, ne tikai ziņkārība.

Vēl pēdējo reizi palūkojusies uz dzemdību namu, vēl pēdējo reizi nodrebējusi nožēlā par to, ka nebija apciemojusi tēvu nevienā no reizēm, kad bija devusies garām viņa dzemdību namam, Džuljeta aizvēra durvis, atstājot aiz tām rēgus un tumsu un apsvēra savu nepatīkamo stāvokli. Ļoti iespējams, ka viņa bija pilnīgi viena izmirušā elevatorā. Sajūsma par to, ka bija dzīva, ātri vien sāka izplēnēt, un to nomainīja vientulības apziņa un niecīgās izredzes izdzīvot. Kā apstiprinādams šīs pārdomas, ierūcās vēders. Viņa joprojām juta smakojošās zupas smirdoņu, kas vilkās līdzi, joprojām mutē sagaršoja kuņģa skābi. Viņai bija vajadzīgs ūdens. Viņai bija nepieciešams apģērbs. Sīs pamatvajadzības izvirzījās priekšplānā, koncentrējot uzmanību uz viņas sarežģīto stāvokli un biedējošajiem uzdevumiem, kas jāpaveic, liekot nožēlu par pagātni atstāt aiz muguras.

Ja izkārtojums būtu tāds pats, pirmie hidroponiskie dārzi atrastos četrus stāvus zemāk un lielākais no abiem augšgala zemes dārziem tieši zem tiem. Džuljeta nodrebēja no aukstā gaisa plūsmas. Kāpnēs bija izveidojies savs termiskais cikls un, jo zemāk viņa gāja, jo gaiss kļuva aukstāks. Taču Džuljeta gāja tik un tā — zemāk bija labāk. Viņa mēģināja palūkoties, kas bija aiz durvīm nākamajā līmenī. Šeit bij.i pārāk tumšs, lai redzētu tālāk par pirmo priekštelpu, bet izskatījās, ka tie bija biroji vai darbistabas. Džuljeta mēģināja atcerēties, kas atradās viņas elevatora četrpadsmitajā stāvā, bet viņai nebija ne jausmas. Vai nezināt bija tik neiespējami? Viņas elevatora augšējie līmeņi viņai vien mēr bija bijuši sveši, un tas lika arī šim elevatoram izskatīties pilnīgi svešam.

Viņa turēja durvis uz četrpadsmito atvērtas un iesprauda sava naža asmeni starp metāla režģa plāksnēm, kas veidoja katra kāpņu laukuma grīdas segumu. Naža spals palika izsliets gaisā, lai aizturētu durvis. Džuljeta ļāva durvīm vērties ciet, līdz tās atdūrās pret naža spalu un tur arī palika. Tas ļāva telpā ieplūst gaismai, ar ko pietiktu, lai viņa varētu iztaustīt dažas tuvākās telpas.

Pie durvīm nebija piekārta neviena kombinezona, taču viena telpa bija iekārtota sanāksmēm. Ūdens krūkās jau sen bija izgarojis, bet violetais galdauts izskatījās pietiekami silts. Tajā būtu siltāk nekā staigāt kailai. Džuljeta nocēla dažādās tasītes, šķīvjus un krūkas un paņēma auduma gabalu. Viņa apsedza to sev ap pleciem, bet, viņai kustoties, tas slīdēja nost, tādēļ viņa mēģināja galdauta stūrus sasiet mezglā. Centieniem atmetusi ar roku, viņa atgriezās patīkami apgaismotajā kāpņu laukumā un pavisam noņēma galdautu. Paķērusi nazi — durvis aiz muguras, neomulīgi čīkstot, aizvērās — Džuljeta iedūra asmeni galdauta vidū un izgrieza garu caurumu. Viņa izbāza galvu caur caurumu, un audums priekšā un aizmugurē brīvi krita līdz pat grīdai. Pāris minūšu laikā viņa ar nazi nogrieza lieko daļu, no garas stērbeles izveidodama jostu un no kāda cita gabala pietiekami lielu lakatu, ko apsiet ap galvu, lai būtu siltāk.

Bija tik labi kaut ko darīt, izgudrot veidu, kā risināt noteiktu problēmu. Viņai bija darbarīks — ierocis, ja vajadzīgs — un apģērbs. Neiespējamo uzdevumu saraksts bija par dažiem punktiem sarucis. Džuljeta kāpa zemāk, pēdām salstot uz pakāpieniem, un sapņoja par zābakiem, slāpa pēc ūdens un ļoti labi apzinājās visu, kas viņai turpmāk darāms.

Piecpadsmitajā līmenī viņai tika atgādināts par vēl kādu vajadzību, jo nogurušie ceļi gandrīz saļima. Tie ieliecās un Džuljeta, margās ieķērusies, adrenalīnam asinīs izsīkstot, saprata, ka bija līdz nāvei pārgurusi. Viņa apstājās kāpņu laukumā, ar rokām atbalstījusies pret ceļiem, un pāris reizes dziļi ievilka elpu. Cik ilgi viņa jau te staigāja? Cik tālu drīkstēja piespiest sevi iet? Viņa palūkojās uz savu atspulgu naža asmenī, redzēja, cik šausmīgi izskatās, un nolēma, ka, pirms doties tālāk, viņai bija nepieciešama atpūta. Tūlīt pat atpūsties, kamēr bija pietiekami silti un aukstums vēl nebija viņu pārņēmis.

Viņai šķita kārdinoši izpētīt, vai šajā līmenī nebija kāda gulta, bet Džuljeta izlēma, ka nebija vērts — piķa melnajā tumsā aiz tām durvīm viņa tāpat nejustos ērti. Tā nu viņa sarāvās čokurā uz piecpadsmitā līmeņa tērauda režģa grīdas, palika rokas zem galvas un sakārtoja galdautu tā, lai tas nosegtu katru kailās ādas laukumiņu. Un pirms Džuljeta paguva vēlreiz pārcilāt prātā izveidoto sarakstu, viņu pieveica pārgurums. Viņa iegrima miegā vēl mirklīgi izbijusies, ka viņai nedrīkstētu būt tik nogurušai — ka šis varētu būt tāds snaudiens, no kura varētu arī nepamosties, ka viņai lemts pievienoties šīs svešās vietas iemītniekiem, kas sarāvušies un nekustīgi, sastinguši bez dzīvības te puva un izira...

43

„Vai saproti, ko tu mums ierosini darīt?”

Nokss pacēla galvu, lai palūkotos uz Makleinu, un, cik vien pārlieci noši spēdams, sastapa viņas krunciņu ieskauto, caururbjošo skatienu. Sīka sieviete, kas kontrolēja visas elevatora rezerves un ražošanu, radīja savādi draudīgu iespaidu. Viņai nebija Noksa plato plecu vai biezās bārdas; viņas plaukstu locītavas bija tik tikko resnākas par diviem Noksa pirkstiem, toties viņa spēja caururbt ar savu pieredzējušo, pelēko skatienu, kurā jautās smaga darba gadi, kas viņas klātbūtnē Noksam lika justies kā niecīgai ēnai.

„Tā nav sacelšanās,” viņš teica, aizliegtajiem vārdiem plūstot viegl i kāpieradumaunlaikaieeļļotiem. „Mēs tikai vēršam par labu aplamības.” Makleina nošņaukājās. „Esmu droša, ka tieši to pašu teica mani vecvecāki.” Viņa atglauda dažas izrisušās sirmo matu cirtas un pievērsās plānam, kas bija izklāts uz galda starp viņiem. Likās, ka viņa zināja, ka tas nebija pareizi, bet bija izlēmusi labāk palīdzēt, nekā visu kavēt. Varbūt pie vainas bija viņas vecums, prātoja Nokss, skatīdamies uz sievietes sārto galvas ādu, vīdošu caur matiem, kas bija tik smalki un balti kā stikla šķiedras pavedieni. Varbūt, pavadījis pietiekami daudz laika šajās sienās, cilvēks pierada, ka nekas nekad neuzlabojās vai neko daudz nemainījās. Vai varbūt zuda cerība, ka šeit vispār vērts kaut ko saglabāt.

Viņš paskatījās uz plānu un plānajā papīrā nogludināja asās bur-zījuma vietas. Pēkšņi Nokss ievēroja savas rokas, to, cik resni un netīri šķita viņa pirksti. Viņš prātoja, vai Makleina viņu uzskatīja par mežoni, kas uzskrējis šeit augšā maldīgu taisnības jūtu mudināts. Viņš aptvēra, ka šī sieviete bija gana veca, lai uzskatītu viņu par gados jaunu. Jaunu un karstgalvīgu, kamēr Nokss pats sevi redzēja kā vecu un viedu vīru.

Viens no daudzajiem suņiem, kas dzīvoja starp Apgādes plauktu rindām, zem galda neapmierināti ieņurdējās, it kā visi šie kara plāni traucētu tā snaudu.

„Es domāju — droši varam pieņemt, ka IT zina, ka kaut kas notiks,” teica Makleina, ar smalkajām plaukstām norādīdama pār daudzajiem stāviem starp Apgādi un trīsdesmit ceturto līmeni.

„Kāpēc? Tu domā, ka pa ceļam uz augšu nebijām gana neuzkrītoši?”

Viņa uzsmaidīja Noksam. „Esmu droša, ka jūs bijāt, bet labāk uzskatīsim, ka zina, jo būtu bīstami tā neuzskatīt.”

Viņš pamāja un sāka košļāt bārdu zem savas apakšlūpas.

„Cik ilgā laikā tavi pārējie mehāniķi varētu šeit nokļūt?” jautāja Makleina.

„Viņi dosies ceļā ap desmitiem, kad gaismas kāpnēs tiks pieklusinātas, un būs klāt ap diviem, vēlākais ap trijiem. Viņi nāks ar kravu.” „Un tev liekas, ka pietiks ar duci tavu vīru, lai dziļumos viss neapstātos?”

„Kamēr nekas svarīgs nesalūst —jā.” Viņš pakasīja skaustu. „Kā tu domā, kurā pusē stāsies nesēji? Un ļaudis no vidus?”

Viņa paraustīja plecus. „Vidus cilvēki lielākoties uzskata sevi par augšējiem. Es to zinu, jo pavadīju tur savu bērnību. Viņi iet vērot skatu un ēd augšas kafetērijā, cik vien bieži iespējams, jo uzskata, ka kāpiens ir tā vērts. Augšējie ir vēl cits jautājums. Es domāju, ka viņu rindās mums ir lielākas cerības.”

Nokss nebija drošs, ka izdzirdējis pareizi: „Kā, lūdzu?” Makleina ieskatījās Noksam sejā, un viņš juta, kā suns ar purnu baksta zābakus, meklēdams sabiedrību vai siltumu.

„Padomā!” teica Makleina. „Kāpēc tu esi tik uzvilcies? Jo zaudēji labu draugu? Tas notiek visu laiku. Nē, tāpēc, ka tev meloja. Un augšējie to izjutīs vēl skaudrāk, tici man! Tos, kam melots, viņi redz ik dienas. Vidū dzīvojošie cilvēki tiecas uz augšu, neko nenojaušot par meliem, un uz mums skatās no augšas bez līdzjūtības — viņi būs visnepakļāvīgākie.”

„Tātad tu domā, ka augšā mums ir sabiedrotie?”

„Kuriem mēs nevaram piekļūt —jā. Un arī viņus vajadzēs pārliecināt. Ar tādu smalku runu kā tā, ar ko saindēji manus ļaudis.”

Viņa veltīja Noksam īpašu smaidu, un viņš juta, ka nomirdzina zobus pretī. Un tajā mirklī Mehāniskās vadītājs saprata, kādēļ Mak-leinas cilvēki bija viņai tik uzticīgi. Līdzīgi bija ar Noksa ietekmi uz savējiem, bet citu iemeslu dēļ. Cilvēki no viņa baidījās un gribēja justies droši, taču Makleinu viņi cienīja un gribēja justies mīlēti.

„Mūsu galvenā problēma ir tas, ka vidus aizšķērso ceļu uz IT.” Viņa ar roku norādīja elevatora stāvu plānā. „Tādēļ mums jātiek ātri cauri, iztiekot bez cīniņa.”

„Es domāju, ka mēs vienkārši pirms ausmas uzskriesim augšā,” nomurmināja Nokss. Viņš atgāzās atzveltnē un palūkojās zem galda uz suni, kas daļēji sēdēja uz viena no viņa zābakiem un skatījās acīs, izkāris savu muļķīgo mēli un vicinādams asti. Viss, ko Nokss redzēja šajā dzīvniekā, bija mašīna, kas ēda pārtiku un atstāja aiz sevis mēslus. Spalvains gaļas gabals, ko viņam nebija ļauts apēst. Viņš nokratīja netīro dzīvnieku no zābaka. „Pazūdi!” Nokss teica.

„Džekson, šurp!” Makleina uzsita knipi.

„Nesaprotu, kāpēc jūs turat tos lopus, kur nu vēl to, kāpēc audzējat klāt jaunus.”

„Tev to tiešām nesaprast,” Makleina nepalika atbildi parādā. „Viņi nāk par labu dvēselei — tiem no mums, kam tā ir.”

Viņš gribēja pārbaudīt, vai Makleina runā nopietni, un ieraudzīja, ka nu viņa smaidīja nedaudz maigāk.

„Kad būsim visu te sakārtojuši, es ierosināšu loteriju arī viņiem. Lai izkontrolētu skaitu.” Viņš atbildēja sarkastiskajam smaidam. Džeksons smilkstēja, līdz Makleina pasniedzās, lai viņu noglaudītu.

„Ja mēs visi būtu viens pret otru tik lojāli kā šie dzīvnieki, nekādas sacelšanās nebūtu vajadzīgas,” viņa teica, lūkodamās uz Noksu.

Viņš nolieca galvu, nespēdams piekrist. Gadu gaitā Mehāniskajā bija dzīvojuši pāris suņu, un viņš bija redzējis pietiekami, lai saprastu, ka daži cilvēki tos uztvēra kā lojālus draugus pat, ja viņš tā nedarīja. Viņš vienmēr bija nosodoši šūpojis galvu par tiem, kas tērēja sūri grūti nopelnītos žetonus, lai barotu dzīvnieku, kas nekad neatmaksātos. Kad Džeksons paskrēja zem galda un paberzēja purnu gar viņa ceļgalu, smilkstēdams, lai vīrietis to noglauda, Nokss demonstratīvi nolika rokas uz elevatora stāvu plāna.

„Mūsu gājienam uz augšu ir vajadzīga diversija,” teica Makleina. „Lai vidus līmeņos mazinātu cilvēku skaitu, būtu jauki, ja mēs panāktu, ka pēc iespējas vairāk vidus iedzīvotāju kāptu augšā, jo mēs noteikti sacelsim kņadu, sūtīdami tik daudz cilvēku augšup pa kāpnēm.”

„Mēs? Paga’! Tu taču nedomā, ka nāksi...”

„Ja ies mani cilvēki, protams, iešu arī es.” Viņa izaicinoši izslēja zodu. „Esmu kāpelējusi pa noliktavas kāpnēm vairāk nekā piecdesmit gadu. Domā, ka pāris kāpņu posmi man kaitēs?”

Nokss nebija drošs, vai šai sievietei jebkas spētu „kaitēt”. Džek-sona aste sitās pret galda kāju, kamēr pats krancis tur stāvēja un skatījās uz Noksu, smaidīdams savai sugai raksturīgo, dumjo smaidu.

„Kā būtu, ja pa ceļam uz augšu mēs aizbarikādētu durvis?” iejautājās Nokss. „Paturētu viņus ieslēgtus, līdz viss beigtos.”

„Un pēc tam ko? Vienkārši atvainotos? Un ja nu tas prasīs nedēļas?”

„Nedēļas?”

„Tu taču nedomā, ka tas būs tik vienkārši, vai ne? Vienkārši uziet augšā un pārņemt vadību savās rokās?”

„Man nav nekādu ilūziju par to, kas tagad notiks.” Viņš norādīja uz Makleinas kabineta durvīm, kas veda uz darbnīcām, pilnām ar klaudzošām iekārtām. „Mūsu ļaudis būvē kara rīkus, un esmu apņēmies tos izmantot, ja radīsies nepieciešamība. Ar prieku piekritīšu mierīgai varas pārņemšanai, un būšu vairāk nekā gandarīts, izgrūžot Bernardu un vēl dažu labu ārā tīrīt, bet es arī nekad neesmu vairījies nosmērēt savas rokas.” Makleina pamāja. „Vienkārši, lai mums abiem būtu skaidrs...” „Pilnīgi skaidrs,” viņš noteica.

Nokss sasita plaukstas, prātā ienākot kādai idejai. Džeksons parāvās malā no pēkšņā trokšņa.

„Rokā ir!” Nokss teica Makleinai. „Diversija,” viņš plānā norādīja uz zemākajiem Mehānikas nodaļas stāviem. „Ja nu liekam Džen-kinsam pakāpeniski izspēlēt elektroenerģijas padeves traucējumus? Varētu sākt pāris līmeņus virs šīs vietas, vai vēl labāk, sākt ar dārziem un ēdnīcām. Novelt vainu uz neseno ģeneratora labošanu...”

„Un tu domā, ka vidus izklīstu?” Viņa samiedza acis.

„Ja viņi gribēs siltas pusdienas. Citādi tupēs tumsā.”

„Es domāju, ka viņi saskries kāpnēs par to klačoties un brīnīties, kas noticis. Vēl vairāk mums pa kājām.”

„Tad mēs teiksim, ka ejam augšā labot traucējumus!” Nokss pamazām sāka justies aizkaitināts. Sasodītais krancis atkal sēdēja uz viņa zābaka.

„Uz augšu labot traucējumus?” Makleina iesmējās. „Kad pēdējoreiz dzirdēts kaut kas tāds”

Nokss plūkāja savu bārdu. Viņš nesaprata, kas te tik sarežģīts. Viņu bija daudz. Viņi visu laiku strādāja ar darbarīkiem. Viņi uzietu augšā sadauzīt pāris tehniķiem galvas, maziem vīreļiem kā Bernards, kas caurām dienām sēž uz savām pēcpusēm un klabina taustiņus kā sekretāres. Viņiem bija vienkārši jāuziet augšā un tas jāizdara.

„Vai tev ir labāki priekšlikumi?” viņš jautāja.

„Mums jāpatur prātā, kas notiks pēc tam,” atgādināja Makleina. „Pēc tam, kad būsiet nosituši cilvēkus un caur kāpņu režģi pilēs asinis — ko tālāk? Vai tu gribi, lai cilvēki dzīvo bailēs, ka tas var atkārtoties? Vai bailēs no tā, kas viņiem būs jāpiedzīvo, kamēr tu sasniegsi mērķi?”

„Es gribu uzbrukt tikai tiem, kas melo,” viņš teica. „Jebkurš no mums grib tikai to. Mēs visi esam dzīvojuši bailēs. Bailēs no ārpasaules. Bailēs no tīrīšanas. Baidījušies pat runāt par labāku pasauli. Un tas viss ir bijis maldi. Sistēma bija melīga, tā lika mums nokārt galvas un pieņemt visu, kas pār tām nācis...”

Džeksons ierējās un sāka smilkstēt, aste neprātīgi slaucīja grīdu kā nomesta gaisa caurule ar iestrēgušu uzgali.

„Es domāju, kad būsim beiguši,” viņš teica, „un sāksim runāt par mūsu prasmju izmantošanu, lai izpētītu pasauli, uz ko vienmēr esam tikai noraudzījušies, domāju, tas cilvēkus iedvesmos. Velns, tas dod cerību pat man! Vai tu nejūti neko?”

Viņš pasniedzās zem galda un pabužināja Džeksona galvu, tā apklusinādams trokšņaino dzīvnieku. Makleina kādu brīdi viņu vēroja. Tad galu galā piekrītoši pamāja.

„Uzrīkosim elektrības traucējumus,” viņa teica ar pabeigtības pieskaņu balsī. „Šovakar, pirms vīlušies atgriežas tie, kas devušies skatīties tīrīšanu. Es uzvedīšu augšā kādu vienību ar svecēm un lukturīšiem, lai izskatītos pēc Apgādes labdarības. Pēc pāris stundām sekosi tu ar pārējiem. Paskatīsimies, cik tālu tiksim ar stāstu par remontu, pirms sāksies nepatikšanas. Cerēsim, ka liela daļa paliks augšējos līmeņos vai būs atgriezušies savās gultās vidus līmeņos, pārāk noguruši no kāpiena pēc vakariņām, lai satrauktos par neierasto kustību.” „Pirmajās stundās satiksme būs mazāka,” piekrita Nokss, „tāpēc varbūt neiekulsimies pārāk lielās nepatikšanās.”

„Mērķis būs uzbrukt un savaldīt IT. Bernards joprojām ir mēra vietas izpildītājs, tādēļ, visticamāk, nebūs uz vietas. Vai nu viņš atnāks pie mums, vai arī mēs dosimies pēc viņa, kad trīsdesmitie būs ieņemti. Nedomāju, ka viņš daudz spirināsies pretī, ne jau tad, kad viņa stāvi būs mūsu rokās.”

„Piekrītu,” noteica Nokss; bija tik laba sajūta, ka plāns ir izdomāts. Ka viņam ir sabiedrotais. „Un, paldies, par šo!”

Makleina smaidīja. „Būdams vien eļļotājs, tu labi norunāji,” viņa teica. „Un, turklāt,” viņa pameta galvu uz suņa pusi, „Džekso-nam tu patīc, un viņš reti kad kļūdās. Ne par cilvēkiem.”

Nokss paskatījās lejup un pieķera sevi kasām suņa pakausi. Viņš atvilka roku un vēroja, kā dzīvnieks elso, skatīdamies viņam acīs. Blakus telpā kāds iesmējās par kādu joku — viņa mehāniķu un Apgādes strādnieku balsis sajaucās, un, durvju un sienu apslāpētas, saplūda klusā murdoņā. Smieklus pavadīja trokšņi, tērauda caurulēm ieliecoties noteiktā formā, truliem galiem pārvēršoties asos, mašīnām, kas gatavo kniedes, pārvēršoties mašīnās, kas gatavos lodes. Un Nokss saprata, ko Makleina bija gribējusi teikt par lojalitāti. Dumjā suņa acīs viņš redzēja, ka tas viņa labā izdarītu jebko, ja vien viņš palūgtu. Un šis svars, kas spieda viņa krūtis, šie cilvēki, kas tieši tāpat celtos un kristu par viņu un Makleinu — tā bija tā vissmagākā nasta.

44

Zemāk esošais zemes dārzs pildīja kāpnes ar bagātīgu svaiga puvuma smaku. Džuljeta joprojām bija miegaina, nokāpjot vēl par vienu līmeni zemāk, viņa sāka gaisā nojaust šo smaržu. Viņai nebija ne jausmas, cik ilgi nogulējusi — sajūta bija tāda, it kā pagājušas dienas, bet varbūt tās bija tikai dažas stundas. Viņa bija pamodusies seju iespiedusi grīdas režģi, kas uz vaiga bija atstājis sarkanu iespiedumu rakstu, un tūlīt pat devās ceļā. Viņas vēders nelika mieru, smarža no dārza mudināja pasteigties. Divdesmit astotajā tā kļuva tik asa, ka Džuljetai likās — viņa peld pa smaržām. Viņa iedomājās, ka tā bija nāves smaka. Bēru. Mālainas zemes, kas uzrakta un nu atbrīvo gaisā pazīstamās molekulas.

Viņa apstājās trīsdesmitajā stāvā — hidroponiskajos dārzos — un mēģināja atvērt durvis. Tur bija tumšs. Gaiteņa otrā galā bija troksnis, ventilatora vai motora dūkoņa. Tik dīvaini bija to dzirdēt — šo kluso skaņu. Vairāk nekā dienu viņa nebija dzirdējusi neko citu kā skaņas, ko bija radījusi pati. Zaļi mirdzošās avārijas gaismas nebija sevišķi interesanta sabiedrība; tās bija kā mirstoša ķermeņa izstarots siltums, kā izsīkstošas baterijas, no kā izplūda fotoni. Taču tas bija kaut kas kustīgs, vēl kāda skaņa, izņemot pašas elpu un soļus, un tas atradās kaut kur hidroponisko dārzu tumšajos gaiteņos.

Un atkal Džuljeta pameta savu vienīgo darbarīku un aizsargu, lai noturētu vaļā durvis un ielaistu iekšā mazumiņu gaismas. Viņa iezagās iekšā — augu smarža nebija tik stipra kā kāpnēs — un uz pirkstgaliem devās pa gaiteni, ar vienu roku pieturēdamās pie sienas. Biroji un reģistratūra bija tukši un nedzīvi, gaiss sauss. Uz turniketa nemirgoja gaismiņa, un Džuljetai nebija žetona, ko tajā iemest. Viņa uzlika rokas uz pamatiem un pārlēca pāri; mazais likumpārkāpums nez kādēļ šķita dodam spēku, lai gan Džuljeta jau sāka pieņemt, ka šajā mirušajā vietā likumi nepastāvēja, nepastāvēja civilizācija, nepastāvēja noteikumi.

Gaisma, kas plūda no kāpnēm, tik tikko sniedzās līdz pirmajai audzētavai. Džuljeta pagaidīja, kamēr acis pierod, pateicīga par šo

spēju, ko uztrenējusi Mehāniskās dziļumos un salūzušu iekārtu vēderos. Tas, ko viņa vāri saskatīja, kad acis aprada, nemaz nebija iedvesmojoši. Hidroponiskie dārzi bija iznīkuši. No uzkārto cauruļu tīkla šur tur kā virves gali nokarājās resni stublāji. Tas sniedza priekšstatu par to, cik sen pamesti šie dārzi, ja ne viss elevators. Tie nav gadu simti, bet nav arī dažas dienas. Pat šī nojausma šķita kā vērtīga informācija, pirmās pēdas, lai atrisinātu šīs noslēpumainās vietas mīklu.

Viņa ar dūri pieklauvēja pie vienas no caurulēm un izdzirdēja, ka tā nobūkšķ kā pilna.

Augu nebija, bet toties bija ūdens! Mute šķita izkalstam jau no domas vien. Džuljeta pārliecās pāri margām un ielūkojās audzētavā. Viņa pielika muti pie viena no caurumiem caurules augšgalā, kuros būtu jāaug stādiem. Viņa stingri piespieda lūpas un sūca. Šķidrums, kas nokļuva uz mēles, bija sāļš un netīrs, tomēr mitrs. Un negaršoja pēc nekā ķīmiska vai indīga, tikai pēc sasmakušām organiskām vielām. Zemes. Tas bija tikai nedaudz bezgaršīgāks nekā smērvielas un eļļa, kurās viņa bijusi praktiski iemērkta divus desmitus gadu.

Tāpēc Džuljeta dzēra, līdz atdzērās. Un saprata — nu, kad viņai bija ūdens —ja šeit bija vēl kādas drupačas, kādas pēdas, viņa varētu nodzīvot arī pietiekami ilgi, lai tās atrastu.

Pirms doties prom, viņa nolauza caurules posmu tīkla galā tā, lai vāciņš sānos paliktu savā vietā. Tās diametrs bija apmēram četri centimetri un garums ne vairāk kā septiņdesmit centimetru, tomēr tā varēja kalpot blašķes vietā. Viņa viegli salieca salauzto caurules galu, liekot ūdenim palikt atlikušajā daļā. Uzpildījusi savu caurules galu, Džuljeta apšļakstīja ar ūdeni plaukstas un rokas, joprojām baidīdamās no āra gaisa piesārņojuma.

Līdzko caurule bija pilna, viņa zagās atpakaļ uz apgaismoto telpu gaiteņa galā. Elevatorā bija trīs hidroponiskie dārzi, un visos bija noslēgtas cauruļu sistēmas, kas vijās caur gariem, labirintiem līdzīgiem gaiteņiem. Džuljeta mēģināja rēķināt galvā, bet vienīgais rezultāts, pie kā viņa nonāca, bija — ļoti daudz ūdens, ko varētu dzert ļoti ilgu laiku. Pēcgarša bija briesmīga, un viņa nebūtu pārsteigta, ja no šāda satura sāktu sāpēt vēders, bet, ja viņa varētu iedegt uguni, atrast pietiekami daudz auduma vai papīra, ko dedzināt, pat to varētu labot, ūdeni labi novārot.

Atgriezusies kāpnēs, viņa atkal pievērsās bagātīgajām smaržām, kuru izpēti bija atlikusi. Viņa paņēma savu nazi un steidzās lejā līdz nākamajam kāpņu laukumam gandrīz divus kāpņu līkumus zemāk, atstājot aiz sevis vēl vienu pamatīgu elevatora daļu, un paraustīja durvis.

Smarža noteikti nāca no zemes dārziem. Un Džuljeta atkal dzirdēja motora dūkoņu, bet šoreiz jau skaļāku. Viņa atstutēja vaļā durvis, atbalstīja savu blašķi pret margām un gāja pārbaudīt, kas atrodas iekšā.

Augu smarža bija neatvairāma. Dziļumā, vāri zaļajā gaismā Džuljeta redzēja, ka pār margām un taciņu liecas biezas zaru rokas. Viņa pārlēca pāri drošības vārtiem un izpētīja tuvāko malu, roku turēdama pie sienas, kamēr acis atkal pierada pie tumsas. Kaut kur noteikti darbojās sūknis. Viņa dzirdēja arī ūdens pilēšanu — vai nu no kādas sūces vai krāna, kas darbojās. Lapas berzējās gar viņas rokām, un Džuljeta nodrebēja. Tagad bija skaidrs, no kā radusies puvuma smarža — tā bija izplatījusies no augļiem un dārzeņiem, kas puva uz zemes un nokalta ķekaros. Viņa dzirdēja mušu sīkšanu, dzīvības skaņas.

Džuljeta iebāza roku biezā, zaļā krūmā un taustījās, līdz pirksti atdūrās pret kaut ko gludu. Viņa to parāva un pacēla pret gaismu nobriedušu tomātu. Pēkšņi viņai dotā laika aplēses saruka. Cik ilgi zemes dārzi spētu atjaunoties? Vai tomāti bija jāsēj, vai arī tie katru gadu izauga paši kā nezāles? Viņa nespēja atcerēties. Džuljeta nokoda kumosu un juta, ka tomāts nebija pilnīgi gatavs, un tad pēkšņi izdzirdēja aiz muguras troksni. Vai ieslēdzās vēl kāds sūknis?

Viņa pagrieza galvu tieši laikā, lai ieraudzītu, ka durvis, kas veda uz kāpņu laukumu, aizcirtās ciet, atstājot zemes dārzu pilnīgā tumsā.

Džuljeta sastinga. Viņa gaidīja, kad izdzirdēs, kā nazis grabēdams krīt lejup pa kāpnēm. Viņa iedomājās, ka tas varētu būt izslīdējis un nokritis. Tumsā šķita, ka ausis pārņēmušas pārējās neizmantotās maņu funkcijas. Šķita, ka bija dzirdama viņas elpa un pulss, bet sūkņa dūkšana likās vēl skaļāka.

Tomātu rokā sažņaugusi, Džuljeta pieliecās un virzījās pretī otrai sienai, izstiepusi rokas, lai kaut kam neuzgrūstos. Viņa pieslīdēja pie izejas, saliekusies, lai neaizskartu augus, mēģinādama nomierināties. Te nebija nekādu spoku, nebija iemesla baidīties. Lēni lavīdamās uz priekšu, viņa atkārtoja to savā galvā.

Un tad uz pleca uzgūlās smaga roka. Džuljeta iekliedzās un nometa tomātu. Roka viņu sagrāba un turēja pie zemes, kamēr Džuljeta rāvās, lai pieceltos. Viņa sāka sist uzbrucējam, mēģināja atrauties, viņas no galdauta veidotā galvassega noslīdēja uz grīdas — līdz beidzot viņa sajuta cieto turniketa tēraudu; viens no šķēršļa stieņiem izstiepies gaiteņa pusē turēja viņu ciet, un Džuljeta sajutās kā muļķe.

„Tevis dēļ gandrīz trieku ķēru,” viņa teica turniketam. Tad, pieturoties pie tā sāniem, uzcēlās kājās. Viņa nolēma nākt pēc dārzeņiem, kolīdz tiktu pie labāka gaismas avota. Pagriezusi turniketam muguru un, turot roku pie sienas, viņa devās uz izejas pusi un prātoja, vai tagad sāks sarunāties ar priekšmetiem. Sāks jukt prātā. Tumsas ieskauta, viņa saprata, ka viņas domas mainījās ik pa minūtei. Vēl vakar viņa samierinājās ar savu nāvi, tagad baidījās no sajukšanas prātā.

Katrā ziņā tas bija progress.

Roka beidzot atdūrās pret durvīm, un Džuljeta atgrūda tās vaļā. Viņa nožēloja, ka pazaudējusi nazi; uz grīdas režģa tā vairs nebija. Viņa prātoja, cik dziļi tas varētu būt nokritis, vai viņa to varētu atrast vai kaut kur dabūt kādu citu nazi. Džuljeta pagriezās, lai paņemtu savu blašķi...

Un ieraudzīja, ka nebija arī tās.

Džuljeta juta, ka satumst acis un sirds sāk dauzīties. Viņa iedomājās, vai viņas blašķe varētu būt apgāzusies, aizcērtoties durvīm. Tad iedomājās, kā nazis būtu varējis izslīdēt cauri režģim, kura caurumi bija šaurāki par viņas naža spalu. Dunoņai deniņos pieklustot, viņa izdzirdēja vēl kaut ko.

Soļus.

Atskanam uz kāpnēm zem viņas.

Skrienošus.

45

Uz Apgādes nodaļas darba virsmas grabēja kara rīki. Uz virsmas kā tērauda stieņi rindojās tikko izgatavoti un elevatorā pilnīgi aizliegti šaujamieroči. Nokss vienu paņēma — tikko izurbtajā un rievotajā stobrā joprojām varēja just siltumu — un nolieca laidi, lai atvērtu patronu aptveri. Viņš iebāza roku vienā no spaiņiem, pilniem ar spīdīgām lodēm, kuru apvalki bija izgriezti no tievām caurulītēm un piepildīti ar spridzināmo pulveri, un iebāza vienu tikko izgatavotajā šautenē. Rīkošanās ar to šķita gana vienkārša — notēmē un nospied gaili.

„Uzmanīgi! Skaties, kur tēmē!” teica viens no Apgādes darbiniekiem, izvairīdamies no stobra.

Nokss pacēla stobru pret griestiem un mēģināja iztēloties, ko ar to iespējams izdarīt. Pirms tam viņš bija redzējis tikai vienu šaujamieroci — tas bija mazāks, un to pie jostas nēsāja tas vecais šerifa vietnieks, turklāt vienmēr bija licies, ka tas tika darīts tikai skata dēļ. Viņš iebāza kabatā sauju nāvējošo ložu, nodomādams, ka katra no tām varētu izdzēst kādu dzīvību, un saprata, kādēļ šīs lietas bija aizliegtas. Nogalināt cilvēku vajadzētu būt grūtāk nekā vienkārši pavicināt cauruli viņa virzienā. Tam vajadzētu notikt pietiekami ilgi, lai sirdsapziņa pagūtu nostāties ceļā.

No plauktu puses uzradās kāds Apgādes darbinieks ar toveri rokās. Spriežot pēc darbinieka ieliektās muguras un nošļukušajiem pleciem, Nokss nosprieda, ka nešļava bija smaga. „Pagaidām tikai divi duči šādu,” vīrietis teica, uzmezdams smago grozu uz darba virsmas.

Nokss no tās izvilka vienu no smagajiem cilindriem. Viņa mehāniķi un arī daži dzeltenā tērptie ļaudis meta raižpilnus skatienus uz grozu.

„Uzsit tā galu pa kaut ko cietu,” teica vīrietis aiz letes, mierīgi, it kā izsniegdams klientam elektrisko releju un dodams vēl pēdējo padomu tā uzstādīšanai, „piemēram, pa sienu, grīdu, savas šautenes galu —jebko! Un tad met!”

„Vai tos ir droši pārnēsāt?” jautāja Šērlija, skatīdamās, kā Nokss iebāž vienu cilindru kombinezona kabatā.

„Pilnīgi noteikti — tur vajag spēcīgu berzi.”

Vairāki cilvēki iebāza rokas grozā un izvilka pa kādam cilindram. Nokss pieķēra Makleinas skatienu, kad viņa paņēma vienu cilindru un iebāza to krūšu kabatā. Viņas skatienā vīdēja vēss izaicinājums. Makleina noteikti manīja vilšanos Noksa acīs par to, ka viņa nāks līdzi, bet Nokss uzreiz saprata, ka nebija jēgas ar viņu strīdēties.

„Labi,” viņa teica, pievērsusi zilpelēkās acis vīriem un sievām, kas bija sapulcējušies ap leti. „Klausieties! Mums jāatsāk darbs, tāpēc, ja jums ir šaujamais, paņemiet munīciju! Lūk, tur ir auduma gabali! Ietiniet šīs lietas, cik cieši vien varat, lai nerēgojas acīs! Mana grupa dodas augšā pēc piecām minūtēm, skaidrs? Tie no jums, kas nāks otrajā kārtā, var pagaidīt aizmugurē, lai nekristu acīs.”

Nokss pamāja. Viņš paskatījās uz Marku un Sērliju, kas sekotu viņam otrajā kārtā; lēnākie kāpēji ietu pirmie un izturētos neuzkrītoši. Straujā skrējienā sekotu spēcīgākās kājas, un, cerams, ka abas grupas trīsdesmit ceturtajā nonāktu vienlaicīgi. Katra grupa atsevišķi jau būtu gana aizdomīga —ja viņi ietu kopā, tad tikpat labi varētu pa ceļam dziedāt dziesmiņu par saviem nodomiem.

„Viss kārtībā, bos?” Šērlija atbalstīja ieroci pret plecu un, pieri saraukusi, lūkojās Noksā. Viņš paberzēja bārdu un prātoja, cik daudz stresa un baiļu bija redzams viņa sejā.

„Kārtībā,” viņš norūca. „Jā.”

Marks paņēma vienu rokas granātu, noslēpa to un uzlika roku uz sievas pleca. Noksu pārņēma šaubas. Viņš vēlējās, kaut nebūtu jāiesaista sievietes — vismaz ne precētās. Viņš joprojām cerēja, ka vardarbība, kam viņi gatavojās, nebūs nepieciešama, bet redzot, kā dedzīgas rokas tver pēc ieročiem, tam ticēt kļuva arvien grūtāk. Tagad viņi visi bija spējīgi atņemt dzīvības, un Nokss zināja, ka viņi bija pietiekami nikni, lai nevilcinātos.

Makleina piegāja pie darba virsmas un ar skatienu nomērīja Noksu: „Tas tad arī viss.” Viņa sniedza Noksam roku.

Nokss to paspieda. Viņš apbrīnoja šīs sievietes spēku. „Tiksimies trīsdesmit piektajā un pēdējo līmeni līdz augšai iesim kopā,” viņš teica. „Nesāciet ballīti bez mums!”

Viņa pasmaidīja: „Nesāksim.”

„Un lai labs kāpiens.” Viņš paskatījās uz cilvēkiem, kas pulcējās Makleinai aiz muguras. „Jums visiem. Veiksmi, un uz drīzu tikšanos!”

Stingri galvas mājieni un sakosti zobi. Mazā, dzeltenā armija sāka virzīties uz durvju pusi, bet Nokss aizkavēja Makleinu.

„Hei!” viņš teica. „Nekādu traču, līdz mēs jūs panāksim, labi?”

Viņa uzsita viņam pa plecu un pasmaidīja.

„Un, kad ies vaļā,” Nokss piebilda, „ceru tevi redzēt pašā aizmugurē aiz...”

Makleina pienāca tuvāk; stingra roka sagrāba viņa piedurkni. Viņas grumbainā seja pēkšņi sastinga.

„Un pasaki tu man, kur būsi tu, Noks no Mehāniskās, kad sāks lidot spridzekļi? Kad šie ļaudis, kas mūs uzlūko kā piemēru, stāsies pretī visbīstamākajam pārbaudījumam, kur būsi tu?”

Nokss apjuka no pēkšņā uzbrukuma, šī klusā šņāciena, kas šķita tikpat spēcīgs kā kliedziens.

„Tu zini, kur es...” viņš iesāka atbildi.

„Tieši tā,” noteica Makleina, atlaizdama viņa roku. „Un tev pienāktos saprast, ka es tevi tur jau gaidīšu.”

46

Džuljeta stāvēja pilnīgi nekustīga un klausījās, kā lejā kāpnēs attālinājās soļi. Viņa juta, vibrējam margas. Pār kājām un rokām pārskrēja zosāda. Viņa gribēja iesaukties, kliegt, lai cilvēks apstātos, bet pēkšņais adrenalīna pieplūdums bija atstājis krūtīs aukstu un tukšu sajūtu. It kā salta vēja pūsma būtu ielauzusies dziļi plaušās, neatstādama vietu balsij. Līdz ar viņu elevatorā bija citi dzīvi cilvēki. Un viņi bēga prom.

Viņa atgrūdās no margām un metās pāri kāpņu laukumam, izmisīgi uzskrēja uz izliektajiem pakāpieniem un metās pa tiem lejā ko kājas nesa. Vienu kāpņu posmu zemāk, Džuljeta atguva tik daudz elpas, lai iesauktos: „Stāviet!” Taču šķita, ka viņas baso kāju dipoņa pa metāla kāpnēm saucienu noslāpē. Viņa vairs nedzirdēja skrienošā svešinieka soļus, neuzdrīkstējās apstāties un ieklausīties, baidoties, ka viņš varētu attālināties arvien vairāk, bet, paskrējusi garām trīsdesmit pirmā stāva ieejas durvīm, viņa sāka uztraukties, ka šis cilvēks varētu ielavīties kādā no līmeņiem un noslēpties. Un, ja plašajā elevatorā slēptos pat tikai saujiņa izdzīvotāju, viņa varētu tos nekad neatrast. Ja viņi negribētu tikt atrasti.

Tas nez kādēļ likās šausmīgāk nekā jebkas cits — tas, ka atlikušo dzīvi viņa varētu nodzīvot, meklējot pārtiku un izdzīvojot sagrautā elevatorā, runādama ar nedzīviem priekšmetiem, kamēr grupiņa izdzīvotāju turpinātu neuzkrītoši dzīvot tepat līdzās. Tas Džuljetu tik ļoti satrauca, ka pagāja kāds brīdis, līdz viņa iedomājās citādu notikumu pavērsienu — ka tā varētu būt grupa, kas viņu uzmeklētu, un ne jau labāko nodomu vadīta.

Viņiem nebūtu labu nodomu, toties būtu Džuljetas nazis.

Viņa apstājās trīsdesmit otrajā, lai ieklausītos, rokas iekrampējusi margās. Šķita gandrīz neiespējami aizturēt elpu, lai nesaceltu troksni — plaušas slāpa pēc lieliem gaisa malkiem. Taču Džuljeta saglabāja mieru, pulss plaukstās sitās pret vēsajām margām, izteiktā soļu dipoņa joprojām dunēja zemākos stāvos, tikai tagad jau skaļāk. Viņa bija pietuvojusies! Džuljeta atkal metās skriešus, nu jau

pārliecināta, lēkdama pāri trim pakāpieniem vienlaicīgi, sasvērusies slīpi kā bērnībā, kad dancoja pa kāpnēm ar vienu roku turēdamās pie izliektajām margām, bet otru izstiepusi priekšā līdzsvaram, pēdu spilventiņiem tik tikko aizķerot pakāpienu pirms tie jau cēlās, lai lēktu uz nākamo, koncentrējoties, lai nepaslīdētu. Paklupt šādā ātrumā būtu nāvējoši. Prātā nāca ainas ar ieģipsētām rokām un stāsti par vecākiem cilvēkiem, kas neveiksmīgi krituši un lauzuši gurnu kaulus. Tikpat kā lidodama, viņa joprojām izaicināja likteni. Trīsdesmit trešais paskrēja garām kā nebijis. Puslīkumu zemāk caur savu soļu dipoņu Džuljeta izdzirdēja aizcērtamies durvis. Viņa apstājās un paskatījās uz augšu. Tad pārliecās pār margām un palūkojās lejup. Soļu dunoņa bija apklususi, gaisā skanēja vien viņas smagā elpa.

Džuljeta nosteidzās vēl vienu līkumu zemāk un paraustīja trīsdesmit ceturtā stāva durvis. Tās nevērās vaļā, taču nebija arī aizslēgtas. Rokturis liecās lejup, un durvis izkustējās, tomēr atdūrās pret kaut ko otrā pusē. Džuljeta vilka, cik stipri vien spēja, tomēr velti. Viņa parāva vēlreiz un izdzirdēja krakšķi. Pēdu atspiedusi pret otrām durvīm, viņa mēģināja trešoreiz, spēcīgi raustīdama, atliekusi galvu, vilkdama ar rokām un sperdama ar kāju...

Kaut kas salūza. Durvis atsprāga vaļā uz iekšpusi, un Džuljeta nevilšus atlaida rokturi. No telpas izplūda neiedomājami spilgta gaisma, līdz durvis atkal tika aizcirstas ciet.

Džuljeta aizrāpoja pāri kāpņu laukumam un atkal satvēra rokturi. Viņa rāva vaļā durvis un uztrausās ceļos. Uz gaiteņa grīdas mētājās viena salauzta slotas kāta puse; otra nokarājās no blakus durvju roktura. Abas spilgti izcēlās žilbinošajā gaismā. Iekšā dega visas griestu lampas, spilgtie taisnstūri sniedzās līdz pat gaiteņa galam un pazuda skatienam aiz līkuma. Džuljeta centās saklausīt soļus, bet nedzirdēja neko vairāk par spuldžu zumēšanu. Turnikets priekšā nepārtraukti mirkšķināja savu aci, it kā zinātu noslēpumus, ko negrasījās atklāt.

Džuljeta piecēlās un devās pie tā, paskatījās pa labi, kur caur stikla sienu bija redzama sanāksmju telpa — arī tur bija ieslēgtas visas gaismas.Viņa veikli pārlēca pār norobežojumu, un vēlreiz iesaucās: „Vai te kāds ir?” Viņas balss atbalsojās, bet izgaismotajā gaisā tā izklausījās citādi, ja tas maz bija iespējams. Šeit bija dzīvība, elektrība, citas ausis, kas dzirdēja viņas balsi, tādēļ atbalss šķita vājāka.

Džuljeta gāja garām birojiem, katrā ieskatīdamās, lai nepalaistu garām kādas dzīvības pazīmes. Visur valdīja nekārtība. Atvilktnes izgāztas uz grīdas, apgāzti metāla dokumentu skapji, visur mētājās vērtīgā papīra lapas. Viens no rakstāmgaldiem bija pavērsts pret viņu, un Džuljeta ieraudzīja, ka dators uz tā darbojas, ekrāns — pilns zaļa teksta. Radās sajūta, ka viņa ienākusi kādā pasaku pasaulē. Divu dienu laikā — pieņemot, ka viņa bija tik ilgi gulējusi — Džuljetas smadzenes jau bija pamazām pieradušas pie bāli zaļā avārijas gaismu mirdzuma, bija pieņēmušas dzīvi pamestībā, dzīvi bez elektrības. Uz mēles joprojām bija sasmakušā ūdens garša, bet tagad viņa gāja cauri izvandītai, tomēr citādi normālai darbavietai. Viņa iztēlojās, kā no kāpnēm smiedamās un sarunādamās atgriežas nākamā maiņa (vai šādos birojos darbs notika maiņās?), sašķiro papīrus, paceļ apgāztās mēbeles un ķeras atkal pie darba.

Doma par darbu lika prātot, ko viņi šeit darījuši. Tādu izkārtojumu Džuljeta vēl nebija redzējusi. Pētīdama kabinetus, viņa gandrīz aizmirsa savu lidojumu lejup pa kāpnēm — telpas un elektrība bija tikpat interesanti kā soļu skaņa, kas viņu bija šurp atvedusi. Pēc vēl viena līkuma Džuljeta nonāca pie platām metāla durvīm, kas, atšķirībā no citām, nebija atveramas. Džuljeta paraustīja durvis un juta, ka tās tik tikko izkustas. Viņa piespieda plecu pie metāla virsmas un grūda ik pa dažiem centimetriem līdz varēja iespraukties iekšā. Nācās pārkāpt pāri lielam metāla dokumentu skapim, kas bija pievilkts durvīm priekšā, lai tās nevarētu atvērt.

Telpa bija milzīga — vismaz tikpat liela kā ģeneratoru telpa un krietni lielāka nekā kafetērija. Tā bija pilna ar augstām mēbelēm, lielākām nekā dokumentu skapji, bet tām nebija atvilktņu. To vietā bija mirgojošas gaismiņas — sarkanas, zaļas un dzeltenas.

Džuljeta izbrida caur papīru kaudzi, kas bija izgāzusies no dokumentu skapja. To darot, viņa saprata, ka nevar būt viena šajā telpā.

Kāds bija aizvilcis skapi priekšā durvīm, un to bija iespējams paveikt, atrodoties telpas iekšpusē.

„Vai te kāds ir?”

Viņa gāja garām augsto iekārtu rindām, vismaz Džuljetai šķita, ka tās bija iekārtas. Tajās dūca elektrība, un tās ik pa brīdim iešvīk-stējās vai noknakšķēja, it kā to iekšienē kaut kas notiktu. Džuljeta prātoja, vai tā varētu būt kāda neredzēta elektroenerģijas stacija, kas, iespējams, nodrošina apgaismojumu? Vai arī tiem ir pašiem savi akumulatori? Skatoties uz vadiem un kabeļiem iekārtu mugurpusē, viņa nosprieda, ka tie drīzāk varētu būt akumulatori. Nebija brīnums, ka gaismas žilbinoši ņirbēja. Šī telpa bija reizes divdesmit lielāka par Mehāniskās akumulatoru telpu.

„Vai šeit kāds ir?” viņa iesaucās. „Es jums pāri nedarīšu!”

Viņa gāja caur telpu, vērodama, vai nesamanīs kustību, līdz uzgāja vienu no iekārtām ar atvērtu mugurpusi. Ieskatījusies iekšā, viņa ieraudzīja nevis akumulatoru, bet gan plāksnītes kā tās, ko mūždien lodēja Vokers. Patiesību sakot, šīs iekārtas iekšpuse izskatījās savādi līdzīga darbu sadales telpas datora iekšām — Džuljeta atkāpās, sapratusi, kas šīs par iekārtām. „Serveri,” viņa nočukstēja. Viņa bija elevatora IT nodaļā. Trīsdesmit ceturtajā līmenī. Bet, protams!

Pie tālākās sienas atskanēja skrāpējošs troksnis, metāls slīdēja pret metālu. Džuljeta skrēja uz to pusi, šaudīdamās starp augstajiem skapjiem, prātodama, kas, ellē, no viņas bēg un kur viņš vai viņa grasās noslēpties.

Apskrējusi apkārt pēdējai serveru rindai, viņa ieraudzīja, kā kustas daļa grīdas, metāla režģim slīdot, lai nosegtu caurumu. Džuljeta metās četrrāpus, galdauta kleitai pinoties pa kājām, un tvēra pēc vāka malas, lai neļautu tam aizvērties. Acu priekšā vīdēja vīrieša pirksti un pirkstu kauliņi, kas bija satvēruši režģa malu. Atskanēja baiļu kliedziens, un vīrietis piepūlē noelsās. Džuljeta centās paraut režģi, bet guļot uz grīdas, rokas nespēja to pacelt. Viena no vīrieša rokām pazuda. Tās vietā parādījās nazis, asmens snaikstījās gar režģa malu, kārs pēc viņas pirkstiem.

Džuljeta pavilka pēdas zem sevis un piecēlās tupus, lai varētu pacelt režģi. Viņa to raustīja, līdz juta, ka pirkstā iegriežas asmens.

Džuljeta iekliedzās. Vīrietis zem grīdas arī iekliedzās. Viņš pacēlās virs cauruma un turēja nazi starp viņiem — rokas trīcēja, asmenī atmirdzēja griestu lampu gaisma. Džuljeta aizmeta režģa plāksni un saķēra asiņojošo roku.

„Tikai mieru!” viņa teica, pavilkdamās tālāk, kur viņš to nevarētu aizsniegt.

Vīrietis nolieca galvu, tad atkal izslēja to. Viņš skatījās Džuljetai garām, it kā gaidīdams, ka aiz viņas varētu nākt vēl citi. Viņa pretojās vēlmei atskatīties, bet uzticējās klusumam aiz muguras, gadījumā, ja vīrietis mēģināja viņu piemuļķot.

„Kas jūs esat?” Džuljeta jautāja. Viņa aptina daļu sava ietērpa ap roku, lai to nosietu. Un vēroja vīrieti — bārda bieza un nekopta, mugurā pelēks kombinezons. Tas varētu būt izgatavots arī viņas elevatorā, atšķirības bija nenozīmīgas. Vīrietis uz viņu blenza, garajiem, tumšajiem matiem nokarājoties pār seju. Tad ierūcās, noklepojās dūrē, un izskatījās, ka tūlīt nolieksies un pazudīs grīdas caurumā.

„Palieciet!” Džuljeta teica. „Es jums ļauna nevēlu.”

Vīrietis paskatījās vispirms uz viņas savainoto roku, tad uz nazi. Džuljeta uzmeta acis uz savu roku un redzēja tievu asiņu straumīti, kas slīdēja lejup uz elkoni. Brūce sāpēja, bet savā laikā Mehāniskajā viņa bija piedzīvojusi arī ļaunākus gadījumus.

„A-a-atvaino!” vīrietis nomurmināja. Viņš nolaizīja lūpas un norija siekalas. Nazis nevaldāmi drebēja.

„Mans vārds ir Džūla,” viņa teica, aptverdama, ka šis vīrietis bija vairāk nobijies no viņas nekā otrādi. „Kā tevi sauc?”

Viņš paskatījās uz naža asmeni, ko slīpi turēja starp viņiem, it kā ielūkodamies spogulī. Tad noliedzoši pakratīja galvu.

„Nav vārda,” viņš čukstēja, balss sausi ķērkstēja. „Nevajag.”

„Vai tu esi viens?” viņa jautāja.

Vīrietis paraustīja plecus. „Solo,” viņš teica. „Gadiem.” Tad ieskatījās Džuljetai sejā. „No kurienes,” viņš atkal nolaizīja lūpas, „tu nāc? Kurš līmenis?”

„Tu esi bijis viens pats gadiem" Džuljeta izbrīnā iesaucās. Viņa nespēja to iedomāties. „Es neesmu ne no viena līmeņa,” viņa atbildēja uz jautājumu. „Es atnācu no cita elevatora,” pēdējo teikumu Džuljeta izteica klusi un lēnām, uztraukdamās par to, ko šādi jaunumi varētu nodarīt tik acīmredzami nelīdzsvarotam vīrietim.

Taču Solo pamāja, it kā viņam tas liktos pilnīgi normāli. Tādu reakciju Džuljeta nebija gaidījusi.

„Ārpusē...” Solo atkal paskatījās uz nazi. Viņš izbāza roku no cauruma un nolika nazi uz grīdas, tad aizgrūda prom no viņiem abiem. „Vai tur ir droši?”

Džuljeta pašūpoja galvu. „Nē,” viņa teica. „Man bija aizsargtērps. Tālu nebija jāiet. Bet tik un tā man nebija paredzēts izdzīvot.” Solo strauji pamāja ar galvu. Viņš paskatījās uz Džuljetu — no acu kaktiņiem noslīdēja asaras un izgaisa bārdā. „Nevienam no mums nebija,” viņš teica. „Nevienam pašam.”

47

„Kas šī ir par vietu?” Lūkass jautāja Bernardam. Viņi abi stāvēja lielas kartes priekšā, kas bija piekārta pie sienas kā gobelēns. Diagrammas kartē bija precīzas, burti grezni uzrakstīti. Kartē bija redzams no riņķiem veidots režģis — riņķi bija izvietoti vienādā attālumā viens no otra, tos savienoja līnijas, un katrā bija ierakstītas sīkākas detaļas. Vairāki riņķi bija nosvītroti ar biezu sarkanas tintes krustu. Lūkass cerēja, ka kādu dienu spēs tikpat majestātiski zīmēt arī savas zvaigžņu kartes.

„Šis ir mūsu Mantojums,” Bernards vienkārši teica.

Lūkass bija bieži dzirdējis, ka līdzīgi viņš sauca arī lieldatorus, kas atradās stāvu augstāk virs viņiem.

„Vai tie ir serveri?” viņš jautāja, uzdrošinādamies ar roku paberzēt šo papīra lapu, kas bija neliela palaga izmērā.

„Tie ir izkārtoti kā serveri.”

Bernards nostājās viņam līdzās un paberzēja zodu. „Hmm! Interesanti. Tiešām. Es nekad agrāk nebiju ievērojis.”

„Kas tie ir?” Lūkass ieskatījās ciešāk un ieraudzīja, ka katrs no tiem bija numurēts. Vienā no stūriem bija arī kvadrātu un taisnstūru jūklis ar paralēlām līnijām, kas atdalīja un nošķīra stūrainās figūras. Tajās nekas sīkāk nebija atzīmēts, bet apakšā lieliem burtiem bija rakstīts vārds „Atlanta”.

„Līdz tam mēs vēl tiksim. Nāc, es tev kaut ko parādīšu!”

Telpas galā bija durvis. Bernards viņu izveda tām cauri, pa ceļam ieslēgdams vēl vairāk gaismu.

„Kas vēl nāk te lejā?” jautāja Lūkass, sekodams Bernardam.

Tas pār plecu paskatījās uz viņu: „Neviens.”

Tāda atbilde Lūkasam nepatika. Arī viņš paskatījās pār plecu, jo jutās, it kā dotos lejā uz kādu vietu, no kuras cilvēki neatgriezās.

„Es zinu, ka tas noteikti šķiet ļoti pēkšņi,” Bernards iesāka. Viņš pagaidīja, kad Lūkass piebiedrosies, tad apmeta savu mazo roku viņam ap plecu. „Bet šorīt viss mainījās. Pasaule mainās. Un reti, kad tas notiek patīkamā veidā.”

„Vai tas saistīts ar... tīrīšanu?” Viņš gandrīz pateica „Džuljetu”. Šķita, ka viņas fotogrāfija pie viņa atslēgas kaula sakarst.

Bernarda sejā parādījās barga izteiksme. „Tīrīšana nenotika,” viņš noskaldīja. „Un tagad ies vaļā elle, un mirs cilvēki. Un, redzi, elevatori ir projektēti no augšas uz leju, lai to novērstu!”

„Projektēti,” Lūkass atkārtoja. Sirds nopukstēja vienreiz, divreiz. Smadzenes apstrādāja dzirdēto un beidzot izskaitļoja, ka Bernards pateicis kaut ko nesaprotamu.

„Es atvainojos,” viņš iesāka. „Vai tu teici elevatori?”

„Ar šo domu tev nāksies aprast.” Bernards aicināja tālāk pie maza rakstāmgalda, zem kā bija pabīdīts trausla paskata koka krēsls. Uz galda atradās grāmata, kādu Lūkass nekad agrāk nebija redzējis vai pat dzirdējis par tādu. Tā bija gandrīz tikpat bieza, cik plata. Bernards uzsita pa tās vāku, tad paskatījās, vai uz plaukstas palikuši putekļi. „Es tev došu rezerves atslēgu, ko tu nekad nedrīksti noņemt no kakla. Kad vari, nāc lejā un lasi! Šeit aprakstīta mūsu vēsture, tāpat kā katra darbība, kas tev jāveic jebkurā ārkārtas situācijā.”

Lūkass piegāja pie grāmatas — tik daudz papīra mūžā nevarētu nopirkt — un atvēra vaļā vāku. Saturs iespiests mehāniski, tinte piķa melna. Viņš pāršķīra vairākas lappuses, līdz atrada galvenā teksta pirmo lappusi. Dīvainā kārtā viņš uzreiz atpazina pirmās rindiņas.

„Tas ir Pakts,” viņš teica, pacēlis galvu pret Bernardu. „Es jau zinu krietni daudz...”

„Šis ir Pakts,” Bernards viņam teica, ar pirkstu parādījis pirmos divus centimetrus no biezās grāmatas lappusēm. „Pārējais ir Kārtība.”

Viņš atkāpās.

Lūkass vilcinājās, mēģinādams to visu sagremot, tad pasniedzās un atvēra milzīgo sējumu tuvu tā vidum.

Zemestrīces gadījumā:

Apvalka ieplaisāšana un ārējā sūce, skat. noplūde caur gaisa slūžām (2180. lpp.)

Viena vai vairāku līmeņu sagrūšana, skat. balsta kolonnas sadaļā kaitniecība (751. lpp.)

Ugunsgrēks, skat. ...

„Kaitniecība?” Lūkass pāršķīra dažas lappuses un izlasīja kaut ko par gaisa attīrīšanu un smakšanu. „Kas to visu sarakstīja?” „Cilvēki, kas pieredzēja daudz briesmīgākus notikumus.” „Cilvēki...?” Viņš nebija drošs, vai drīkst to teikt, bet bija sajūta, ka šeit lejā drīkstēja pārkāpt visus tabu. „Cilvēki pirms sacelšanās?” „Cilvēki pirms tiem cilvēkiem,” Bernards teica. „Cilvēki pašā sākumā.”

Lūkass aizvēra grāmatu. Viņš pašūpoja galvu, prātodams, vai tas bija kāds joks, kaut kāda pārbaude. Pat priesteru teiktais likās ticamāks nekā šis. Arī bērnu grāmatas.

„Man taču tas viss nav jāiemācās, vai ne?”

Bernards iesmējās. Viņa sejas izteiksme jau atkal bija pilnībā pārvērtusies. „Tev tikai jāzina, kas tur atrodams, lai vajadzības gadījumā vari tam piekļūt.”

„Kas tajā teikts par šo rītu?” Viņš pagriezās pret Bernardu un pēkšņi aptvēra, ka neviens nezināja, ka viņš jutās Džuljetas valdzināts un apburts. Asaras uz vaigiem bija nožuvušas; vainas sajūta par viņas lietu piesavināšanos bija nomākusi kaunu par pieķeršanos kādam, ko viņš tik tikko pazina. Un tagad šis noslēpums bija aizklīdis prom aiz kalniem. To varēja nodot vienīgi karstums, ko viņš juta uz vaigiem, kamēr Bernards pētīja viņa seju un apsvēra viņa jautājumu.

„Septiņdesmit otrā lappuse,” Bernards teica, humoram izgaistot no viņa vaibstiem, kur to aizstāja jau iepriekš redzētā neapmierinātība.

Lūkass pievērsās grāmatai. Sī bija pārbaude. Ēnošanas rituāls. Ilgs laiks bija pagājis, kopš viņš pēdējoreiz kaut ko darījis vadītāja acu uzraudzīts. Lūkass sāka šķirstīt lappuses un uzreiz ieraudzīja, ka meklētā sadaļa atradās tieši aiz Pakta, pašā Kārtības sākumā.

Viņš atrada pareizo lappusi. Pašā augšā trekniem burtiem bija rakstīts:

Un zem tā bija briesmīgi vārdi, kas vēstīja šausminošu nozīmi. Lūkass pārlasīja instrukcijas vairākas reizes, tikai, lai pārliecinātos. Viņš paskatījās uz Bernardu, kas drūmi pamāja, un tad atkal pievērsās rakstītajam.

Neveiktas tīrīšanas gadījumā:

Gatavojieties karam!

48

Džuljeta sekoja Solo pa caurumu serveru telpas grīdā. Tur bija garas kāpnes un eja, kas veda uz trīsdesmit piekto — kā Džuljeta pieņēma — uz trīsdesmit piektā daļu, kurā no galvenajām kāpnēm nevarēja nokļūt. Solo to apstiprināja, kad viņi pieliekušies izgāja cauri šaurajai ejai un nonāca līkumotā un spilgti apgaismotā gaitenī. Šķita, ka no šī vīra rīkles izsprādzis kāds korķis, kas bija aizšķērsojis vientulībā sakrājušos vārdu straumi. Viņš runāja par serveriem, kas atradās stāvu augstāk, stāstīja Džuljetai nesaprotamas lietas, līdz eja izbeidzās kādā piekrāmētā istabā.

„Manas mājas,” izpletis rokas, teica Solo. Stūrī uz grīdas bija matracis, uz kuru veda palagu un spilvenu mudžeklis. Pāri diviem plauktiem bija izkārtota pagaidu virtuve: ūdens krūzes, konservēta pārtika, tukšas burkas un kastes. Istaba bija īsta izgāztuve un oda briesmīgi, bet Džuljeta pieņēma, ka Solo neko no tā vairs neredzēja un nesaoda. Telpas otrā galā pie sienas bija plaukti, pilni ar metāla kārbām pamatīgu sprūdratu lielumā, dažas no kārbām bija pavērtas.

„Vai tu te dzīvo viens?” Džuljeta jautāja. „Neviena cita nav?” viņa neko nevarēja padarīt — balsī vīdēja sīka cerībiņa.

Taču Solo nošūpoja galvu.

„Un kā ar zemākiem līmeņiem?” Džuljeta pētīja savu brūci. Asiņošana bija tikpat kā mitējusies.

„Nedomāju,” viņš teica. „Dažreiz gan domāju. Kad pamanu, ka kāds tomāts pazudis, bet pieņemu, ka tās bijušas žurkas.” Viņš blenza uz telpas stūri. „Nevar šās visas izķert,” viņš teica. „Viņu paliek arvien vairāk un vairāk...”

„Bet tomēr, vai tev dažreiz nešķiet, ka te ir vairāk tādu kā tu? Vairāk izdzīvojušo?” Viņa vēlējās, kaut vīrietis koncentrētos.

„Jā,” viņš paberzēja bārdu, pavērās visapkārt, it kā viņam vajadzētu kaut ko darīt Džuljetas labā, kaut ko piedāvāt viešņai. „Dažreiz atrodu izkustinātas lietas. Aizmirstas lietas. Dārzā ieslēgtas gaismas. Tad atceros, ka es to izdarīju.”

Viņš pie sevis pasmējās. Tā bija pirmā dabiskā lieta, ko Džūla redzēja šo cilvēku darām, un viņa iedomājās, ka gadu gaitā viņš to noteikti darījis daudzreiz. Cilvēki smējās vai nu, lai paliktu pie pilna prāta vai tāpēc, ka jau bija to zaudējuši. Sā vai tā, bet smējās.

„Domāju, ka nazi pie durvīm esmu atstājis es. Tad atradu cauruli. Domāju, ka to varbūt atstājusi kāda ļoti, ļoti liela žurka.”

Džuljeta pasmaidīja. „Es neesmu žurka,” viņa teica. Tad piekārtoja savu galdauta tērpu un aptaustīja galvu, brīnīdamās, kas noticis ar otru auduma gabalu.

Izskatījās, ka Solo to pārdomā.

„Cik gadi jau pagājuši?” viņa jautāja.

„Trīsdesmit četri,” viņš nedomājot atbildēja.

„Trīsdesmit četri gadi? Kopš tu esi viens”

Viņš pamāja, un Džuljetai šķita, ka zem pēdām izslīd grīda. Viņas galva griezās, iedomājoties tik ilgu laiku bez cilvēkiem blakus.

„Cik vecs tu esi?” viņa jautāja. Nelikās, ka viņš būtu daudz vecāks par viņu.

„Piecdesmit,” viņš teica. „Esmu diezgan drošs, ka nākammē-nes,” Solo pasmaidīja. „Runāt ir forši.” Viņš norādīja uz savu istabu. „Es dažreiz runāju ar lietām un arī svilpoju.” Viņš skatījās Džūlai acīs. „Esmu labs svilpotājs.”

Džuljeta aptvēra, ka droši vien bija tikko piedzimusi, kad tas viss te notika. „Kā tieši tu izdzīvoji visus šos gadus?” viņa jautāja.

„Nez’. Nedomāju, ka izdzīvošu nezin cik gadus. Mēģināju izturēt stundas. Tās sāka krāties. Es ēdu. Es gulēju. Un es...” Viņš novērsās un piegāja pie viena no plauktiem, parakājās pa bundžām, no kurām lielākā daļa bija tukšas. Viņš atrada vienu ar atvērtu vāku, bez etiķetes, un pasniedza to Džuljetai. „Pupiņas?” Solo jautāja.

Pirmais impulss lika piedāvājumu noraidīt, bet cerību pilnā izteiksme viņa nabaga sejā padarīja to neiespējamu. „Protams,” viņa teica un saprata, cik izsalkusi jutās. Joprojām varēja just pirmītējā ūdens, kuņģa sulas, negatavā tomāta pēcgaršu. Viņš pienāca tuvāk, un Džuljeta iebāza pirkstus sulā un izvilka zaļas konservētas pupiņas. Viņa iemeta tās mutē un sāka košļāt.

„Un es kakāju,” viņš lielīgi teica, kamēr Džuljeta norija kumosu. „Neglīti.” Viņš nošūpoja galvu un iebāza pirkstus konservā, lai izmakšķe-rātu kādu pupiņu. „Esmu viens pats, tāpēc vienkārši eju dzīvokļu tualetēs, līdz vairs nevaru izturēt smaku.”

„Dzīvokļos?” Džuljeta jautāja.

Solo kādu bridi meklēja vietu, kur nolikt pupiņas. Tad viņš beidzot to atrada uz grīdas, blakus nelielai citu atkritumu un gružu kaudzītei.

„Nekas neskalojas prom. Nav ūdens. Esmu viens pats,” viņš izskatījās nokaunējies.

„Kopš tev bija sešpadsmit gadu,” izrēķinājusi teica Džuljeta. „Kas šeit notika pirms trīsdesmit četriem gadiem?”

Viņš bezspēcīgi pacēla rokas. „Tas, kas notiek vienmēr. Cilvēki sajūk prātā. Tam jānotiek tikai vienreiz.” Viņš pasmaidīja. „Mums neviens nepateicas par to, ka esam pie pilna prāta, vai ne? Man neviens nesaka paldies. Pat ne es pats. Sev. Es turos un turos, un tieku līdz nākamai dienai, nākamam gadam un neviens to nenovērtē. To, ka neesmu jucis.” Viņš sarauca uzacis. „Tad tev ir viena slikta diena, un tu sāc par sevi uztraukties, saproti? Pietiek ar vienu.”

Pēkšņi Solo apsēdās uz grīdas, sakrustoja kājas un pie saliektajiem ceļiem sāka pirkstos ņurcīt kombinezona auduma krokas. „Mūsu elevatoram bija viena slikta diena. Ar to pietika.” Viņš paskatījās augšup uz Džuljetu. „Neviens nenovērtēja visus tos gadus pirms tās dienas. Neviens. Gribi sēdēt?”

Viņš norādīja uz grīdu. Un atkal Džuljeta nevarēja atteikt. Viņa apsēdās patālāk no dvakojošās gultas un atspiedās ar muguru pret sienu. Viņai bija tik daudz, ko sagremot.

„Kā tu izdzīvoji?” viņa jautāja. „Es domāju, tajā sliktajā dienā. Un pēc tam.”

Viņa tūlīt pat nožēloja, ka pajautājusi. To zināt nebija svarīgi, bet viņa juta kaut kādu vajadzību, varbūt īsu mirkli, lai ieskatītos tajā, kas viņu te sagaida, varbūt tāpēc, ka izdzīvošana šeit varētu būt briesmīgāka nekā nāve ārpusē.

„Saglabājot bailes,” viņš teica. „Mana tēva ēnas metējs bija šīs vietas IT galva.” Viņš pamāja. „Mans tēvs bija liela ēna. Zināja par šīm istabām, viens no varbūt diviem vai trim, kas zināja. Kautiņi bija tikko sākušies dažas pirmās minūtes, kad viņš man šo vietu parādīja un iedeva atslēgas. Viņš novērsa uzmanību un pēkšņi es paliku vienīgais, kas par šo vietu zināja.” Solo uz brīdi skatījās klēpī, tad atkal uz Džuljetu. Tad viņa saprata, kādēļ šis vīrietis šķita jaunāks. Viņu tādu nepadarīja tikai bailīgums vai kautrība — tās bija viņa acis. Viņš bija uz mūžu ieslēgts pusaudža gados piedzīvotā pārbaudījuma šausmās. Viņa ķermenis vienkārši novecoja ap sastingušu, izbiedēta maza zēna prātu.

Viņš nolaizīja lūpas. „Neviens no viņiem neizdzīvoja, vai ne? Tie, kas tika ārā?” Solo meklēja atbildi Džuljetas sejā. Viņa juta spēcīgo cerību, ko izstaroja šie vārdi.

„Nē,” viņa skumji atbildēja, atcerēdamās, kāda bija sajūta brist cauri mirušajiem un rāpties viņiem pāri. Likās, ka tas noticis pirms vairākām nedēļām nevis pirms pāris dienām.

„Tad tu viņus tur ārā redzēji? Beigtus?”

Viņa pamāja.

Viņš nokāra degunu. „Skats nepalika ilgi redzams. Pirmajās dienās es uzlavījos augšā tikai vienu reizi. Joprojām visapkārt notika kautiņi. Laikam ejot, es lavījos ārā biežāk un tālāk. Atradu daudz nekārtību, ko viņi bija sastrādājuši. Bet līķi neesmu atradis,” viņš kārtīgi padomāja, „varbūt kādus divdesmit gadus?”

„Tātad kādu laiku te bija arī citi?”

Viņš norādīja uz griestiem. „Dažreiz viņi nāca iekšā te. Pie serveriem. Un kāvās. Viņi kāvās visur. Un jo tālāk, jo trakāk, vai saproti? Kāvās par ēdienu, kāvās par sievietēm, kāvās kaušanās pēc.” Viņš pieliecās pie grīdas un norādīja uz vēl vienām durvīm. „Šīs istabas ir kā elevators elevatorā. Domātas, lai pietiktu desmit gadiem. Bet sanāk ilgāk, ja esi solo.” Viņš pasmaidīja.

„Kā tu to domā? Elevators elevatorā?”

Solo pamāja. „Protams,”unpiebilda, „piedod! Esmu pieradis runā-tiesarkādu,kaszinavisu,kozinues.”Viņšpiemiedzaviņaiaraci,unDžul-jeta saprata, ka ar to viņš bija domājis sevi. „Tu jau nezini, kas ir elevators.” „Protams, ka es zinu!” Džuljeta teica. „Es piedzimu un uzaugu tieši tādā pašā vietā kā šī. Vienīgi droši vien varētu teikt, ka mēs joprojām izdzīvojam labās dienas un nenovērtējam tās. Mums joprojām klājas labi, bet neviens to nenovērtē.”

Solo smaidīja. „Nu, tad kas ir elevators?” viņš pajautāja bērnišķīgā izaicinājumā.

„Tas ir...” Džuljeta meklēja pareizos vārdus. „Tās ir mūsu mājas. Ēka, tāda kā tās tur aiz kalna, tikai zem zemes. Elevators ir pasaules daļa, kurā ir iespējams dzīvot. Iekšpuse,” viņa teica, sapratusi, ka definēt bija daudz grūtāk, nekā šķitis.

Solo smējās.

„To šis vārds nozīmē tev. Bet mēs visu laiku lietojam vārdus, kuru nozīmi pilnībā nesaprotam.” Viņš norādīja uz plauktu ar metāla kārbām. „Visas īstās zināšanas ir tur. Viss, kas jebkad noticis.” Viņš pameta skatienu uz Džuljetu. „Vai esi dzirdējusi teicienu „nikns kā bullis”? Vai ka kāds „skrien kā bullis uz sarkanu lupatu”?”

Viņa pamāja. „Protams.”

„Bet, kas ir bullis?” viņš jautāja.

„Kāds, kas ir neapdomīgs. Vai nejauks, tāds, kas dara citiem pāri.” Solo smējās. „Mēs tik daudz ko nezinām,” viņš teica, pētīdams savus nagus. „Elevators nav pasaule. Tas vispār nav nekas. Termins, šis vārds, nāk no ļoti seniem laikiem, kad ārā auga labība vēl tālāk nekā tu spētu saskatīt,” viņš izpleta roku, kā rādīdams plašus laukus, „kad cilvēku bija vairāk nekā tu spētu saskaitīt, kad visiem bija daudz bērnu.” Viņš paskatījās uz Džuljetu. Tad salika kopā rokas un sāka tās lauzīt, gandrīz kā nokaunējies par to, ka sievietes tuvumā sācis runāt par bērnu radīšanu.

„Viņi izaudzēja tik daudz pārtikas,” viņš turpināja, „ka pat visi tie cilvēki nevarēja to apēst, ne uzreiz. Tāpēc viņi to noglabāja nebaltai dienai. Viņi paņēma vairāk graudu, nekā tu spētu saskaitīt, un iebēra tos tajos lielajos elevatoros, kas slējās virs zemes...”

„Virs zemes,” Džuljeta viņu pārtrauca. „Elevatori.” Viņai likās, it kā Solo to noteikti izgudrojis, ka tie bija kādi maldi, ko viņš pieņēmis vientulīgo desmitgažu laikā.

„Es tev varu parādīt bildes,” viņš neiecietīgi iebilda, it kā viņas šaubu sarūgtināts. Tad piecēlās un piesteidzās pie plaukta, kurā stāvēja metāla kārbas. Zem kārbām bija mazas, baltas etiķetes, kuras Solo lasīja, slidinādams pirkstu pār uzrakstiem.

„Ahā!” viņš izcēla vienu—tā izskatījās smaga—un pienesa Džuljetai. Slēdzītis malā atvēra vāku, kārbas iekšpusē gulējabiezs priekšmets.

„Ļauj man!” Solo teica, lai gan Džuljeta pat nebija izkustējusies, lai viņam palīdzētu. Viņš sašķieba kasti un ļāva smagajam priekšmetam ieslīdēt plaukstā, kas to prasmīgi noķēra. Tā bija tikpat liela kā bērnu grāmata, tomēr desmit vai divdesmit reižu biezāka. Tā bija grāmata. Džuljeta redzēja brīnumaini līdzenās smalkā papīra lappušu malas.

„Es tūlīt atradīšu,” viņš teica. Solo šķīra lappuses pa biezām kaudzēm uzreiz. Katrreiz pāršķirot, veselu bagātību vērts papīrs stingri atsitās pret citām veselām bagātībām. Tad viņš sāka meklēt sīkāk, pāršķirot tikai nelielu kaudzīti, līdz beigās šķīra pa vienai lappusei.

„Re!” viņš pielika pirkstu.

Džuljeta pavirzījās tuvāk un ieskatījās. Tas bija kā zīmējums, bet tik precīzs, ka gandrīz likās īsts. Tas bija it kā skatīties uz ainavu kafetērijā vai kāda portretu uz ID kartes, tikai krāsās. Viņa iedomājās vai varētu būt, ka grāmatai bija baterijas.

„Tas izskatās tik īsts,” viņa nočukstēja, ar pirkstiem noglāstot lappusi.

„Tas ir īsts,” Solo teica. „Tas ir attēls. Fotogrāfija.”

Džuljeta apbrīnoja krāsas, zaļo lauku un zilās debesis, kas atgādināja melus, ko viņa bija redzējusi sejsega viltotajos attēlos. Viņa prātoja, vai arī fotogrāfija varētu būt viltojums. Tā neizskatījās ne tuvu līdzīga rupjajām un izsmērētajām fotogrāfijām, ko viņa bija redzējusi.

„Sīs ēkas,” viņš norādīja uz ēkām, kas izskatījās kā lielas, baltas bundžas, „ir elevatori. Tajos nebaltām dienām tiek glabātas sēklas. Līdz atkal pienāk labāki laiki.”

Viņš pacēla galvu pret Džuljetu. Viņi sēdēja pavisam netālu viens no otra, Džuljeta un viņš. Viņa ap Solo acīm redzēja grumbiņas, redzēja, cik ļoti bārda maskēja viņa vecumu.

„Es īsti nesaprotu, ko tu gribi pateikt,” viņa tam teica.

Viņš norādīja ar pirkstu uz viņu. Tad piebakstīja sev pie krūtīm. „Mēs esam sēklas,” viņš teica. „Šis ir elevators. Viņi mūs te ielika, kamēr rit nebaltās dienas.”

„Kas? Kas mūs te ielika? Un kādas nebaltās dienas?”

Solo paraustīja plecus. „Bet tas nenostrādās.” Viņš pašūpoja galvu, tad atsēdās atpakaļ uz grīdas un sāka pētīt attēlus biezās grāmatas lappusēs. „Sēklas nevar atstāt tik ilgi,” viņš teica. „Ne jau šādi, tumsā. Ne-e.”

Viņš atkal pacēla galvu no lappusēm un iekoda lūpā, acīs sāka riesties asaras. „Sēklas nesajūk prātā,” viņš teica Džuljetai. „Tās tā nedara. Tām ir nebaltas dienas un daudz labu dienu, bet tam nav nozīmes. Tu tās atstāj un atstāj, lai cik daudz tu aproc, un tās dara to, ko nu sēklas dara, kad ir atstātas novārtā pārāk ilgi...”

Viņš apklusa. Aizvēra grāmatu un piespieda to pie krūtīm. Džuljeta vēroja, kā viņš tik tikko samanāmi šūpojas turpu un šurpu.

„Ko sēklas dara, kad ir atstātas pārāk ilgi?” viņa jautāja.

Solo sarauca pieri.

„Mēs pūstam,” viņš teica. „Mēs visi. Mēs te lejā sabojājamies un sapūstam tik dziļi, ka vairs neaugam.” Viņš pamirkšķināja un paskatījās uz Džuljetu. „Mēs vairs nekad neaugsim.”

49

Visgrūtāk bija gaidīt aiz Apgādes nodaļas plauktiem. Tie, kas varēja pagulēt, snauda. Vairums nervozi ķircināja. Nokss nepārtraukti skatījās, cik rāda sienas pulkstenis, un iztēlojās biedrus virzāmies augšup pa elevatoru. Tagad, kad viņa ļaudis bija apbruņoti, viss, uz ko viņš varēja cerēt, bija raita varas pārņemšana bez asinsizliešanas. Viņš cerēja, ka viņi iegūs atbildes uz saviem jautājumiem, atklās, kas tiek darīts IT — pie tiem noslēpumainajiem neliešiem — un varbūt atgūs Džūlas labo slavu. Taču viņš zināja, ka varēja notikt arī ļaunākais.

Tas bija redzams Marka sejā — tajā, kā viņš skatījās uz Sēr-liju. Raizes bija acīmredzamas gan viņa sarauktajā pierē, gan uzacu izliekumā, un grumbās starp tām. Noksa maiņas vecākajam neizdevās slēpt savas raizes par sievu tik teicami kā pašam varbūt likās.

Nokss izvilka savu atvāžamo darbarīku komplektu un pārbaudīja asmeni. Viņš atieza zobus, lai paspoguļotos un pārbaudītu, vai pēc pēdējās maltītes tajos nebija kaut kas iestrēdzis. Liekot nazi atpakaļ kabatā, starp plauktiem iznira viena no Apgādes ēnām, lai pateiktu, ka viņiem esot viesi.

„Kādas krāsas viesi?” grupai savācot savus ieročus un pieceļoties kājās, jautāja Sērlija.

Mazā meitene norādīja uz Noksu. „Zili. Tādi paši kā jūs.”

Nokss pabužināja meitenes matus un ieslīdēja starp plauktiem. Tā bija laba zīme. Viņa pārējie ļaudis no Mehāniskās bija ieradušies ātrāk nekā plānots. Viņš devās uz letes pusi, kamēr Marks, dažus pamodinot, savāca pārējos—viņiem pulcējoties, grabēja šaujamieroči.

Iznācis no plauktu rindām, Nokss redzēja, ka caur divu Apgādes darbinieku apsargāto galveno ieeju tika ielaists Pjetrs.

Sniegdams plaukstu rokasspiedienam, viņš smaidīja. Pjetram aiz muguras nāca viņa rafinēšanas fabrikas darbinieki, savus ierastos melnos kombinezonus nomainījuši pret neuzkrītošākajiem zilajiem.

„Kā veicas?” jautāja Nokss.

„Kāpnes džinkst no satiksmes,” atbildēja Pjetrs. Viņš ievilka dziļu elpu, tad aizturēja to un izelpoja. Nokss iztēlojās tempu, kādā viņi gājuši, lai ietaupītu tik daudz laika.

„Vai visi ir ceļā?” Nokss ar Pjetru pakāpās malā, kamēr viņu grupas sajaucās, Apgādes darbinieki iepazīstināja ar sevi vai apskāva tos, kurus jau pazina.

„Jā,” viņš pamāja. „Pēdējam no viņiem dodu pusstundu laika, tad visi būs klāt. Tomēr baidos, ka čuksti uz nesēju lūpām ceļo daudz ātrāk nekā mēs.” Viņš paskatījās uz griestiem. „Pieņemu, ka nu tie jau atbalsojas virs mūsu galvām.”

„Aizdomas?” jautāja Nokss.

„O, jā! Saskrējāmies ar dažiem no zemākā tirgus. Cilvēki gribēja zināt, kas par traci. Džordžijs drusku pasprēgāja, un es jau domāju, ka tūlīt viss ies pa gaisu.”

„Dieviņ, un vēl pat neesam tikuši līdz vidum!”

„Tieši tā. Nāk prātā, ka mazāks uzbrukums būtu veiksmīgāks.” Nokss sarauca pieri, bet saprata, kāpēc Pjetrs tā domā. Šis vīrs bija pieradis veikt lielus darbus ar mazas uzticamu vīru grupas palīdzību. Taču nu bija par vēlu apstrīdēt plānus, kas jau sākti īstenot. „Elektrības traucējumi jau droši vien ir sākušies,” Nokss iesāka. „Mums nav atlicis nekas cits kā sekot tiem pa pēdām uz augšu.”

Pjetrs nopietni pamāja. Viņš palūkojās visapkārt uz vīriem un sievām, kas bruņojās un pārkārtoja aprīkojumu vēl vienam ātram kāpienam augšup. „Un es pieņemu, ka ceļu uz augšu nāksies izcīnīt ar dūrēm.”

„Mūsu plāns ir tikt sadzirdētiem,” teica Nokss. „Tas nozīmē, ka jāsaceļ troksnis!”

Pjetrs uzsita savam priekšniekam pa plecu. „Nu, tādā gadījumā mēs jau uzvaram.”

Viņš devās dziļāk, lai izvēlētos šauteni un uzpildītu blašķi. Nokss piebiedrojās Markam un Sērlijai pie durvīm. Tie, kam nebija šaujamieroču, bija apbruņojušies ar draudīgiem plakanas dzelzs asmeņiem — to malas mirdzēja spilgti sudrabotos toņos. Noksam tas šķita apbrīnojami, ka viņi visi instinktīvi zināja, kā gatavot ieročus, kas nestu sāpes. Tas bija kaut kas tāds, ko jau agrā vecumā zināja pat ēnas; šīs zināšanas, ko viņi kaut kādā veidā izcēla no savas iztēles brutālajām dzīlēm, šī spēja nodarīt otram ļaunu.

„Vai pārējie atpaliek?” Marks jautāja Noksam. „Ne pārāk,” viņš atbildēja. „Drīzāk šie puiši atskrēja par ātru. Pārējie viņus panāks. Vai jūs esat gatavi?”

Sērlija pamāja. Un piebilda: „Nu, tad kustamies!”

„Labs ir. Uz priekšu un uz augšu, kā mēdz teikt.” Nokss pētīja telpu un vēroja, kā viņa mehāniķi sajaucās ar Apgādes ļaudīm. Viņam bija pievērsti vairāk nekā daži acu pāri, gaidīdami kādu zīmi, varbūt vēl vienu runu. Taču Noksam vairs nebija ko teikt. Viss, kas viņam virmoja galvā, bija doma, ka ved labus cilvēkus slaktiņā, ka tabu krīt kaut kādā neapturamā kaskādē, un viss notiek pārāk strauji. Līdzko tika izgatavoti ieroči, kas tos vairs varēja padarīt par neesošiem? Uz pleciem bija atstutēti stobri, kas slējās gaisā virs pūļa kā no adatu spilventiņa. Bija lietas, piemēram, izteiktas domas, ko atsaukt bija gandrīz neiespējami. Un viņš zināja, ka viņa ļaudis grasījās sagrēkot vēl vairāk.

„Uz mani!” viņš nodārdināja, un sarunas sāka pieklust. „Uz mani,” viņš vēlreiz iesaucās jau pieklusušajā telpā, un viņa karavīri jau sāka formēties rindās. Nokss pagriezās pret durvīm, nodomādams, ka tas viss pilnīgi noteikti bija uz viņa pleciem. Viņš vēlreiz pārbaudīja, vai šautene bija kārtīgi ietīta, palika to zem rokas un paspieda Sērlijas plecu, kad viņa tam atvēra durvis.

Ārā pie margām stāvēja divi Apgādes darbinieki. Viņi bija norīkoti atraidīt retos apmeklētājus, aizbildinoties ar izdomātiem elektroenerģijas traucējumiem. Atverot durvis, kāpnēs ieplūda Apgādes spilgtās gaismas un iekārtu radītais troksnis, un Nokss saprata, par ko Pjetrs bija runājis, pieminēdams čukstus, kas skrēja ātrāk nekā pēdas. Viņš piekārtoja savu nešļavu — darbarīkus, sveces un kabatas lukturus, kas radīja iespaidu, ka viņi soļo palīdzēt nevis uzsākt karu. Zem šīs maldinošās kārtas bija apslēptas papildu lodes un vēl viens spridzeklis, kā arī pārsēji un pretsāpju ziede katram gadījumam. Šaujamierocis bija ietīts auduma gabalā un pabāzts zem rokas. Zinot, kas tas ir, viņam šāda maskēšanās šķita smieklīga. Skatoties uz pārējiem, kas soļoja aiz viņa — daži metinātāju skotelēs, daži ar būvdarbu ķiverēm rokās — bija skaidrs, ka viņu nodomi bija pārāk acīmredzami.

Viņi pameta kāpņu laukumu. No Apgādes plūstošās gaismas palika aiz muguras. Viņi uzsāka ceļu augšup. Vairāki Mehāniskās darbinieki bija pārģērbušies dzeltenos kombinezonos, lai vidus līmeņos nekristu acīs. Tā viņi trokšņaini virzījās pa krēslainās nakts gaismas pielietajām kāpnēm; vibrācija zem viņiem viesa Noksā cerību, ka viņa pārējie ļaudis tos drīz panāks. Viņam bija žēl biedru nogurušo kāju, bet viņš sev atgādināja, ka līdz Apgādei tie bija gājuši bez nesamā.

Cik vien bija viņa spēkos, Nokss centās iztēloties nākamo rītu pozitīvā gaismā. Varbūt sadursme būs beigusies, pirms ieradīsies otrā viņa ļaužu grupa. Varbūt viņiem nebūs nekas jādara, nekas vien jāpiebiedrojas uzvaras svinībām. Nokss un Makleina būs jau tikuši iekšā aizliegtajos IT līmeņos, norāvuši vāku šo stāvu neizprotamajām iekārtām un izgaismojuši to nekrietni dūcošos zobratus reizi un par visām reizēm.

Kamēr Nokss sapņoja par raitu apvērsumu, viņi bija nogājuši krietnu gabalu. Viņi pagāja garām kādam kāpņu laukumam, kurā sievietes kāra uz metāla margām žāvēties veļu. Sievietes pamanīja Noksu un viņa cilvēkus zilajos kombinezonos un sāka sūdzēties par elektrības traucējumiem. Vairāki viņa darbinieki apstājās, lai izsniegtu lukturīšus un izplatītu melus. Tikai pēc tam, kad viņi bija devušies tālāk un nonākuši nākamajā līmenī, Nokss pamanīja, ka no Marka ieroča stobra bija atraisījies audums. Viņš uz to norādīja, un Marks apsedza ieroci, pirms viņi bija nonākuši nākamajā līmenī.

Kāpiens pārvērtās klusā, nogurdinošā pasākumā. Nokss ļāva citiem iet pa priekšu, kamēr pats iepalika un pārbaudīja, kā jūtas viņa cilvēki aizmugurē. Viņš uzskatīja, ka bija atbildīgs arī par Apgādes ļaudīm. Šo cilvēku dzīvības bija atkarīgas no viņa pieņemtajiem lēmumiem. Viss bija tieši tā, kā teicis Vokers, tas trakais muļķis. Nu tā bija klāt. Sacelšanās, gluži kā no viņu jaunībā dzirdētām teiksmām. Un pēkšņi Nokss juta ciešu radniecību ar vecajiem rēgiem, mītiskajiem un teiksmainajiem senčiem. Ļaudis to bija darījuši jau agrāk — varbūt citu iemeslu vadīti, varbūt viņu krūtis nespieda tādas taisnīgas dusmas, bet kaut kad, kaut kādā veidā bija noticis tāds pats kāpiens. Līdzīgi zābaki uz tiem pašiem pakāpieniem. Varbūt daži no zābakiem bija tie paši, tikai ar citām zolēm. Un grabēja tādas pašas vardarbīgas ierīces, ko nesa rokas, kas nebaidījās likt tās lietā.

Noksu izbiedēja pēkšņi apjaustā saikne ar noslēpumaino pagātni. Un tas taču nenotika tik ļoti sen, vai ne tā? Mazāk nekā pirms divsimt gadiem? Viņš iedomājās, ja kāds nodzīvotu tik ilgi, kā bija dzīvojusi Džensa vai pat Makleina, tad pietiktu ar trīs tik gariem mūžiem, lai šie notikumi satiktos. Trīs rokas spiedieni no tās sacelšanās līdz šai. Un kā ar gadiem, kas ritēja starp tām? Ilgajiem miera periodiem, ko sašķēla divi kari?

Tā prātodams, Nokss cēla zābakus no viena pakāpiena uz otru. Vai viņš bija kļuvis par vienu no sliktajiem cilvēkiem, par kuriem bija dzirdējis jaunībā? Vai varbūt viņam bija melots? Par to domājot, iesāpējās galva, bet te nu viņš bija — revolūcijas priekšgalā. Un tomēr tas šķita tik pareizi. Tik nepieciešami. Ja nu iepriekšējā sadursme bija bijusi tāda pati? Un cilvēki, kas to uzsāka, bija jutušies līdzīgi?

50

„Lai visas šīs izlasītu, vajadzētu desmit dzīves.”

Džuljeta pacēla galvu no izmētāto metāla kārbu un biezo grāmatu kaudzes. To lappusēs, pilnās teksta, bija vairāk brīnumu nekā jebkurā no bērnu grāmatām, ko viņa pētījusi bērnībā.

Solo pagriezās no plīts, kur sildīja zupu un vārīja ūdeni. Viņš pavicināja pilošu metāla karoti uz Džuljetas sacelto nekārtību. „Nedomāju, ka tās paredzēts izlasīt,” viņš ieminējās. „Vismaz ne tā, kā es tās esmu lasījis, no vāka līdz vākam.” Viņš pieskārās ar mēli pie karotes, tad ielika to atpakaļ katliņā un atsāka maisīt. „Nekas nav sakārtots. Tas drīzāk ir kā dublējuma dublējums.”

„Es nesaprotu, ko tas nozīmē,” Džuljeta atzinās. Viņa palūkojās lejup uz lappusēm, ko izraibināja attēli ar dzīvniekiem, dēvētiem par „tauriņiem”. Tiem bija komiski spilgti spārni. Džuljeta prātoja, vai tie bija tik lieli kā cilvēka plauksta vai tik lieli kā paši cilvēki. Viņai vēl bija jāatrod kāda apjausma par šo radību apmēriem.

„Serveri,” teica Solo. „Ko, tavuprāt, es ar to biju gribējis sacīt? Dublējums!”

Viņš izklausījās satraukts. Džuljeta vēroja, kā viņš darbojas pie plīts saraustītām un nervozām kustībām, un saprata, ka viņa nevis Solo bija tā, kas neko nezināja par īstenību. Viņam bija visas šīs grāmatas, desmitgades, pavadītas lasot vēsturi, apziņa par senčiem, ko viņa spēja tikai iztēloties. Taču kāda bija viņas pieredze? Dzīve tumšā caurumā kopā ar tūkstošiem tādu pašu neziņā grimstošu mežoņu?

Viņa centās paturēt to prātā skatoties, kā viņš urbināja ar pirkstu ausi un pēc tam pētīja tur pabijušo nagu.

„Kas tieši tiek dublēts?” viņa galu galā pajautāja, gandrīz baidīdamās dzirdēt atbildi uz šo mīklu.

Solo atrada divas bļodiņas. Vienu no tām viņš sāka slaucīt sava kombinezona vēdera daļā. „Tiek dublēts viss,” viņš teica. „Viss, ko mēs zinām. Viss, kas jebkad noticis.” Viņš nolika bļodas un pieregulēja

plīts karstumu. „Nāc man līdzi!” viņš aicināja, mādams ar roku. „Es tev parādīšu.”

Džuljeta aizvēra grāmatu un ieslidināja to atbilstošajā kārbā. Viņa piecēlās un sekoja Solo otrā istabā.

„Nepievērs uzmanību nekārtībai!” viņš teica, norādījis uz nelielu atkritumu un gružu kaudzi, kas bija sakrājusies pie vienas no sienām. Izskatījās pēc tūkstoš tukšām ēdiena bundžām, bet smirdēja, it kā tur būtu desmit tūkstoši. Džuljeta sarauca degunu un pretojās refleksam rīstīties. Likās, ka smaka Solo nemaz neietekmē. Viņš nostājās pie maza koka rakstāmgalda un šķirstīja diagrammas, kas bija uzzīmētas uz milzīgām, pie sienas piekārtām papīra lapām.

„Kur ir tā, ko man vajag?” viņš skaļi brīnījās.

„Kas tas ir?” Džuljeta ieinteresēta jautāja. Viena no tām izskatījās pēc elevatora shēmas, tomēr tās bija citādākas nekā jebkura, ko viņa bija redzējusi Mehāniskajā.

Solo pagriezās. Pār plecu viņš bija pārmetis vairākas papīra lapas, pats zem tām tikpat kā pazuzdams. „Kartes,” viņš teica. „Es gribu tev parādīt, cik daudz visa kā ir ārā. Tu vienkārši aptaisīsies.”

Tad Solo sapurināja galvu un kaut ko pie sevis nomurmināja. „Piedod, negribēju tā teikt!”

Džuljeta atteica, ka tas nekas. Viņa turēja delnas virspusi pie deguna, jo pūstošās pārtikas smaka bija pilnīgi neciešama.

„Te tas ir. Paturi šo galu!” Solo pasniedza viņai pusduci lapu stūrus. Pats viņš saņēma otru galu, un viņi pacēla tās nost no sienas. Džuljetai gribējās norādīt uz gredzeniem lapu apakšmalā un to, ka kaut kur vajadzētu būt āķiem vai nūjām, ar ko tās noturēt paceltas, bet turēja mēli aiz zobiem. Atverot muti, pūstošo ēdiena pārpalikumu dvinga kļuva vēl ļaunāka.

„Re, kur esam mēs!” teica Solo. Viņš norādīja uz kādu punktu papīra lapā. Visu klāja tumšas, saraustītas līnijas. Tas neatgādināja nevienu karti vai shēmu, ko Džuljeta agrāk bija redzējusi. Izskatījās, it kā to būtu uzzīmējis bērns. Gandrīz nekur nebija nevienas taisnas līnijas.

„Kas tur attēlots?” viņa jautāja.

„Robežas. Zeme!” Solo ar plaukstu pārbrauca pāri kādai nepārtrauktai formai, kas aizņēma gandrīz trešdaļu zīmējuma. „Tas viss ir ūdens,” viņš Džuljetai teica.

„Kur?” Džuljetas roka sāka nogurt, turot savu lapas malu. Smaka un mīklas sāka krist uz nerviem. Viņa jutās tik tālu no mājām. Sajūsmu par izdzīvošanu draudēja aizstāt izmisums par nomācošu, gadu gadiem ilgu un nožēlojamu eksistenci.

„Ārā! Tas klāj zemi,” Solo nekonkrēti norādīja uz sienām. Viņš samiedza acis, ieraudzījis Džuljetas apjukumu. „Elevators, šis elevators, būtu tik plats kā viens pats mats tev uz galvas.” Viņš uzsita pa karti. „Lūk, te! Tie visi. Varbūt visi cilvēki, kas palikuši. Ne lielāki par manu īkšķi.” Viņš uzlika pirkstu uz kāda līniju mudžekļa. Džuljetai viņš šķita tik patiess. Viņa pieliecās tuvāk, lai labāk saskatītu, bet Solo pastūma viņu malā.

„Laid vaļā!” viņš teica. Tad uzsita pa viņas roku, kas turēja papīra lapu stūrus un izlīdzināja pie sienas piekārtās kartes. „Lūk, kur mēs esam!” viņš norādīja uz vienu no apļiem uz augšējās loksnes. Džuljeta pārskatīja stabiņus un rindas un pieņēma, ka to bija apmēram četri duči. „Elevators septiņpadsmit,” viņš pavirzīja roku augstāk. „Numur divpadsmit. Te ir astoņi. Un, re, kur augšā elevators viens!” „Nē.”

Džuljeta nošūpoja galvu un, sajutusi ceļos pēkšņu vājumu, atbalstījās pret rakstāmgaldu.

„Jā. Elevators viens. Tu droši vien esi no sešpadsmitā vai astoņpadsmitā. Vai atceries, cik tālu tev bija jānāk?”

Viņa paķēra mazo krēsliņu un izvilka to no galda apakšas. Smagi apsēdās.

„Cik uzkalnus tu šķērsoji?”

Džuljeta neatbildēja. Viņa domāja par otru karti un salīdzināja mērogus. Ja nu Solo bija taisnība? Ja nu pastāvēja apmēram piecdesmit elevatori un tos visus varēja nosegt ar īkšķa galu? Ja nu Lūkasam bija taisnība par to, cik tālu atradās zvaigznes? Viņai gribējās kaut kur ielīst, ar kaut ko apsegties. Viņai vajadzēja pagulēt.

„Reiz dzirdēju ziņu no elevatora viens,” Solo teica. „Sen gan tas bija. Neesmu drošs par to, kā tiem pārējiem tagad veicas...”

„Pagaidi!” Džuljeta izslējās. „Kā tu to domā — dzirdēji ziņu?” Solo nenovērsa skatienu no kartes. Ar bērnišķīgu izteiksmi sejā, viņš vilka ar pirkstiem no viena riņķa uz otru. „Viņi zvanīja. Pārbaudīja.” Viņš novērsās no kartes un arī no Džuljetas un skatījās uz telpas tālāko stūri. „Mēs nerunājām ilgi. Es nezināju visas procedūras. Viņi nebija sevišķi priecīgi.”

„Labi, bet kā tu to darīji? Vai mēs arī tagad varam kādam piezvanīt? Vai tā bija kāda rācija? Vai tam bija antena, tieva, melna, spica lietiņa...” Džuljeta piecēlās un nostājās viņam pretī, sagrāba viņu un pagrieza pret sevi. Cik daudz šis vīrietis zināja kaut ko tādu, kas palīdzētu viņai, bet ko viņa nevarēja no viņa izdabūt? „Solo, kā tu ar viņiem runāji?”

„Caur vadu,” viņš atbildēja. Tad salika plaukstas kausiņos un pielika pie ausīm. „Tu tajā vienkārši runā.”

„Tev man jāparāda!” viņa teica.

Solo paraustīja plecus. Viņš atkal pāršķīra pāris pie sienas vienu virs otras piestiprinātās kartes, atrada meklēto un piespieda virsējās pie sienas. Tā bija elevatora shēma, ko Džuljeta jau agrāk bija redzējusi — trīs daļās sadalīts sānskats, katra no trešdaļām redzama šķērsgriezumā. Viņa palīdzēja Solo pieturēt pārējās loksnes, lai tās neaizsegtu elevatora shēmu.

„Vadi ir šeit. Tie iet uz visām pusēm.” Viņš ār pirkstu sekoja bieziem līniju atzarojumiem, kas stiepās no ārsienām līdz pat papīra loksnes malām. Tās bija marķētas sīkā drukā. Džuljeta pieliecās tuvāk, lai izlasītu; daudzas no atzīmēm viņai bija pazīstamas.

„Tie domāti elektroenerģijai,” viņa teica, norādīdama uz līnijām, virs kurām bija sadrukāti robaini simboli.

„Jā,” Solo pamāja ar galvu. „Mēs vairs nesaņemam savu elektrību. Aizņemamies to no pārējiem, man šķiet. Viss automātiski.”

„Tu to saņem no pārējiem?” Džuljeta juta, kā uz ārpusi laužas dusmas. Cik vēl ārkārtīgi nozīmīgu faktu šis vīrietis uzskatīja par nebūtiskiem? „Varbūt vēlies piebilst vēl kaut ko?” viņa prasīja. „Vai tev ir lidojošs tērps, kas var aizšaut mani atpakaļ uz manu elevatoru? Vai varbūt starp elevatoriem ir slepenas ejas, un mēs starp tiem varam pastaigāties, ja uznāk tāda vēlme?”

Solo iesmējās un paskatījās uz Džuljetu, it kā viņa būtu traka. „Nē,” viņš teica. „Tad būtu tikai viena sēkla nevis daudz. Un viena nebalta diena iznīcinātu mūs visus. Turklāt, racēji ir pagalam. Viņi tos apraka.” Viņš norādīja uz kādu stūri, četrstūrainu telpu, kas bija atdalīta Mehānikas nodaļas līmeņa malā. Džuljeta ieskatījās ciešāk. Uzmetusi skatienu, viņa uzreiz atpazina katru dziļumu stāvu, bet šādai telpai tur nebija jābūt.

„Ko tu ar to gribi teikt — racēji?”

„Mašīnas, kas aizvāca zemi. Nu, zini, tās, kas šo vietu izraka!” Viņš pārlaida plaukstu visam elevatoram. „Droši vien pārāk smagi, lai izkustinātu, tāpēc viņi uzlēja sienas tiem taisni pāri.”

„Vai tie darbojas?” iejautājās Džuljeta. Prātā radās kāda doma. Viņa iedomājās par raktuvēm, par to, kā viņa pašas rokām bija palīdzējusi rakties klintīs. Džuljeta prātoja par mašīnu, kas varētu izrakt veselu elevatoru, prātoja, vai to varētu izmantot, lai raktu starp tiem.

Solo paklakšķināja mēli. „Nekā nebija. Tur lejā nekas nedarbojas. Viss izcepies. Turklāt,” viņš ar roku sadalīja dziļumus divās daļās, „tur ir plūdi līdz...” Tad viņš pagriezās pret Džuljetu. ,,Paga’! Tu gribi ārā? Kaut kur doties? Viņš neticīgi nošūpoja galvu.”

„Es gribu doties mājās" teica Džuljeta.

Solo acis iepletās. „Kāpēc tev atgriezties? Viņi tevi aizsūtīja prom, vai tad nē? Tu paliksi šeit! Mēs negribam doties prom.” Viņš pakasīja bārdu un šūpoja galvu no vienas puses uz otru.

„Kādam par to visu ir jāuzzina!” Džuljeta viņam teica. „Visi tie cilvēki tur ārā. Visa tā platība! Cilvēkiem manā elevatorā tas jāuzzina!” „Cilvēki tavā elevatorā to jau zina” viņš teica.

Viņš pētījoši lūkojās viņai sejā, un Džuljeta saprata, ka viņam bija taisnība. Viņa iztēlojās, kurā elevatora posmā viņi šobrīd atradās. Viņi bija IT sirdī, dziļi zem mītisko serveru nocietinātās zāles, slepenā ejā, kas droši vien noslēpta pat no cilvēkiem, kam zināmas atbildes pat uz visdziļākajām elevatora mīklām.

Kāds viņas elevatorā zināja. Viņš bija palīdzējis paaudzēm ilgi glabāt šos noslēpumus. Neuzklausot citu viedokļus, viņš bija vienpersoniski izlēmis, ko viņiem vajadzētu un ko nevajadzētu zināt. Tas bija tas pats vīrs, kas bija aizsūtījis Džuljetu nāvē, vīrs, kas bija nogalinājis, kas vairs zina, cik daudz citu cilvēku...

„Pastāsti man par tiem vadiem!” Džuljeta teica. „Kā tu sarunājies ar to otru elevatoru? Izstāsti man visus sīkumus!”

„Kāpēc?” Solo jautāja, acīmredzami sarāvies viņas priekšā. Acīs mikli spīdēja bailes.

„Jo,” viņa teica, „ir kāds, kam es ļoti labprāt piezvanītu.”

51

Gaidīšana šķita bezgalīga. Tā pagāja ilgā klusumā, niezot galvai, rasojot sviedru lāsēm; diskomfortā, ko radīja uz elkoņiem atbalstīts svars, saliekta mugura, pret cietu sanāksmju galdu atspiests vēders. Lūkass pār sava draudīgā ieroča garo stobru paskatījās caur sanāksmju telpas sasisto logu. Pie aplodas vēl turējās mazi fragmenti, kā dārgakmeņi, kā caurspīdīgi zobi. Lūkasa ausīs joprojām zvanīja neiedomājamais troksnis no Simsa šautenes, kas bija sašķaidījusi stiklu. Viņš juta gaisā sīvo šaujampulvera smaku; pārējo tehniķu sejas bija pārvērtis satraukums. Šī iznīcinošā darbība šķita tik nevajadzīga. Visa šī gatavošanās, masīvo, smago šaujamieroču izvilkšana no glabātuves, pārrautā saruna ar Bernardu, ziņas par cilvēkiem, kas tuvojās no dziļumiem — tas viss bija tik neizprotami.

Lūkass pārbaudīja aizslēgu ieroča sānā un mēģināja atcerēties piecas minūtes ilgušo instrukciju, kas tika sniegta pirms vairākām stundām. Patrontelpā bija šāviņš. Pistole bija pielādēta. Aptverē pacietīgi gaidīja pārējās lodes.

Un puiši no apsardzes vienmēr pārmeta viņam par tehniķu žargonu. Lūkasa vārdu krājumā bija ielauzušies jauni termini. Viņš domāja par telpām zem serveriem, Kārtības lappušu lappusēm, grāmatu rindām, kam bija paguvis tikvien kā uzmest acis. Prāts šķita ieliecamies zem visa šī svara.

Viņš pavadīja vēl kādu minūti, praktizējot tēmēšanu, skatoties gar stobru, un savienojot mazo krustiņu ar mazo aplīti. Viņš notēmēja uz sanāksmju telpas krēsliem, kas bija sastumti šķēršļu kaudzē pie durvīm. Šādi viņi varētu gaidīt dienām ilgi, un nekas nenotiktu. Krietns laiks jau bija pagājis, kopš pēdējais nesējs bija pastāstījis, kā notikumi bija attīstījušies zemāk.

Izmēģinādams viņš viegli ieslidināja pirkstu aizsargskavā un nolika to uz gaiļa. Lūkass mēģināja aprast ar domu, ka nāksies to nospiest un sagaidīt atsitienu, par ko bija stāstījis Simss.

Bobijs Milners — ne vairāk kā sešpadsmit gadus veca ēna — viņam blakus pajokoja, un Simss noteica, lai abi, pie velna, aizvērtu mutes! Lūkass neiebilda, ka tika aizrādīts ari viņam. Viņš paskatījās uz drošības vārtiem, kur caur statņiem un pāri metāla reģistratūras galdam kā sari rēgojās melni stobri. Jaunais elevatora šerifs Pīters Bil-lingss bija tur un niekojās ap savu mazo pistoli. Bernards stāvēja aiz šerifa un komandēja viņa vīrus. Bobijs Milners blakus Lūkasam pārnesa svaru uz otru pusi un norūcās, mēģinādams iekārtoties ērtāk.

Gaidīšana. Vēl ilgāka gaidīšana. Viņi visi gaidīja.

Protams, ja Lūkass zinātu, kas tuvojas, viņš pret gaidīšanu neiebilstu.

Viņš būtu lūdzies, kaut drīkstētu tur gaidīt mūžīgi.

NOKSS veda savu grupu cauri sešdesmitajiem, tikai pāris reizes apstādamies, lai paņemtu ūdeni, ātri pievilktu ciešāk saites un nostiprinātu nesamo. Viņi pagāja garām vairākiem ziņkārīgiem nesējiem, kas veica naksnīgas piegādes un jautāja, kurp viņi dodas, kādēļ pazudusi elektrība. Katrs no viņiem devās prom, ziņkāri neapmierinājis. Un, cerams, aizmirsis visu, ko redzējis.

Pjetram bija taisnība — kāpnes dziedāja. Tās vibrēja no pārāk daudzo pēdu soļiem. Tie, kas dzīvoja augšā, lielākoties devās augšup tālāk no tumsas un tuvāk elektroenerģijai, siltam ēdienam un karstai dušai. Tikmēr Nokss un viņa ļaudis aiz viņiem mobilizējās, lai būtu gatavi stāties pretī cita veida enerģijai.

Piecdesmit sestajā viņus piemeklēja pirmās nepatikšanas. Hidro-poniskā dārza ārpusē stāvēja pulciņš dārznieku, kas laida pāri margām elektrības vadu saišķi — visticamāk, tai nelielajai grupiņai, kam viņi bija pagājuši garām iepriekšējā kāpņu laukumā. Dārzniekiem pamanot zilajos Mehāniskās kombinezonos tērptos ļaudis, viens no viņiem iesaucās: „Hei, mēs jūs barojam, kāpēc jūs nevarat uzturēt špani?”

„Prasiet IT!” atbildēja Marks no rindas sākuma. „Viņi ir tie, kas izsituši korķus. Mēs darām visu, ko varam.”

„Nu tad dariet to ātrāk!” dārznieks noteica. „Man likās, lai novērstu šādu stulbumu, mums nupat bija nolāpītā elektrības atslodze!”

„Līdz pusdienlaikam būs darīts,” Šērlija viņiem teica.

Nokss un pārējie kāpnēs sastapa dārznieku grupas vadītāju, un izveidoja sastrēgumu kāpņu laukumā.

„Jo ātrāk tiksim augšā, jo ātrāk dabūsiet savu špani,” skaidroja Nokss. Viņš centās turēt nomaskēto ieroci ikdienišķi, it kā tas būtu parasts darbarīks.

„Ja tā — kā būtu, ja jūs izpalīdzētu ar šo te? Viņiem lejā piecdesmit septītajā elektrība ir bijusi lielāko rīta daļu. Mums vajag tik daudz, lai iekurbulētu sūkņus.” Viņš norādīja uz vadu saišķi, kas liecās pāri margām.

Nokss mirkli apdomājās. Tas, ko šis vīrs bija nolēmis darīt, tehniski bija nelikumīgi. To norādot, viņi varētu aizkavēties, bet sakot, lai turpina, viņš varētu izsaukt aizdomas. Viņš jau juta, kā Makleinas grupa gaida viņus dažus līmeņus augstāk. Ātrums un laiks šobrīd izšķīra visu.

„Varu aizdot divus no savējiem, lai izpalīdz. Tikai kā pakalpojumu. Ja vien man pēc tam nav jāklausās, ka Mehāniskā te pielikusi savu pirkstu.”

„It kā man nebūtu vienalga,” noteica dārznieks. „Es tikai gribu, lai mums tiek piegādāts ūdens.”

„Sērlij un Kortnij, piepalīdziet viņiem! Panāksiet mūs, kad varēsiet.”

Šērlijai palika mute vaļā. Viņa ar acīm lūdzās, lai Nokss pārdomātu.

„Uz priekšu,” viņš noteica.

Pie viņas piegāja Marks. Viņš pacēla sievas nesamo un sniedza viņai savu atvāžamo darbarīku komplektu. Aizvainota viņa to paņēma, vēl mirkli nikni noraudzījusies Noksā, pagriezās un gāja prom, ne vārda neteikusi ne Noksam, ne savam vīram.

Dārznieks atlaida kabeļus un paspēra pāris soļu uz Noksa pusi.

„Hei! Es domāju, tu teici, ka iedosi mums divus no saviem vī...”

Nokss uz viņu paskatījās pietiekami skarbi, lai dārznieks apklustu. „Vai tu gribi labāko, kas man ir?” viņš pajautāja. „Jo tagad tas ir pie tevis.”

Dārznieks pacēla plaukstas un atkāpās. Varēja dzirdēt, kā Kortnija un Šērlija jau slāj lejā, lai saskaņotu visu ar vīriem vienu līmeni zemāk.

„Ejam!” Nokss noteica, uzmetis plecos savu mugursomu.

Mehāniskās un Apgādes ļaudis jau atkal devās augstāk. Dārznieku grupa palika aiz muguras uz piecdesmit sestā kāpņu laukuma, noraugoties, kā garā rinda iet augšup.

Elektrības kabeļiem nolaižoties, augšup cēlās čuksti. Pār šo cilvēku galvām savilkās spēcīgi, draudīgi mākoņi, ļauni nodomi saplūda kopā un devās pretī kaut kam patiešām šausmīgam.

Un jebkurš, kam acis un ausis bija savās vietās, varēja pateikt, ka tuvojas kaut kāda veida atmaksa.

LŪKASU neviens nepabrīdināja, nekāda laika atskaite nenotika. Stundām ilgās gaidas, neciešamā bezdarbība vienkārši pārvērtās vardarbībā. Lai gan viņam bija teikts gatavoties ļaunākajam, Lūkasam šķita, ka gaidīšana uz kaut ko tikai saasināja pārsteigumu, kad gaidītais beidzot notika.

Divviru durvis, kas veda uz trīsdesmit ceturtā stāva kāpņu laukumu, atsprāga vaļā. Cietais tērauds atlocījās kā izliekts papīrs. Dzeļošais troksnis lika Lūkasam salēkties, roka noslīdēja no šautenes laides. Blakus tika atklāta uguns — Bobijs Milners šāva tukšumā un kliedza bailēs. Vai sajūsmā. Simsa aurus varēja sadzirdēt cauri visai rēkoņai. Kad troksnis noklusa, caur dūmiem kaut kas izlidoja — kāda kārba, kas atsizdamās piezemējās pie drošības vārtiem.

Šausminošs klusums — un tad vēl viens sprādziens kā trieciens pa ausīm. Lūkass gandrīz nometa savu ieroci. Dūmi pie drošības vārtiem nespēja pilnībā nosegt asinspirti. IT vestibilā nu izšķaidītas gulēja Lūkasam pazīstamu cilvēku ķermeņa atliekas. Tie, kas par to atbildīgi, sāka gāzties iekšā pa durvīm, vēl pirms viņš izbailēs bija sācis gaidīt vēl kādu eksploziju, kas nograndētu tieši pie viņu barikādēm.

Viņam blakus atkal ierējās ierocis, un šoreiz Simss nekliedza. Šoreiz piebiedrojās vēl citi stobri. Cilvēki, kas centās izstumties cauri krēsliem, krita pār tiem, locekļiem raustoties, kā neredzamu auklu vadītiem, sarkanai krāsai straumēm līstot no ķermeņiem.

Nāca vēl. Milzīgs vīrs ar aizsmakušu rēcienu. Viss kustējās kā palēnināts. Lūkass redzēja, kā šī vīra mute atveras, no biezās bārdas vidus izlaužas kliedziens, krūtis tik platas kā diviem vīriem kopā liktiem. Viņš turēja ieroci gurnu augstumā. Izšāva uz sagrautajiem apsardzes vārtiem. Lūkass redzēja, kā, sagrābis savu lodes ķerto plecu, pie grīdas pieplok Pīters Billingss. Lūkasa priekšā šķīda stikla lauskas, stobram pēc stobra spļaujot uguni ap sanāksmju galdu — sasistais logs nu šķita pavisam nenozīmīgs. Apdomīgs solis.

Ložu krusa ķēra vīru nesagatavotu. Sanāksmju telpa bija slēpnis, uzbrukums no sāniem. Lielais vīrietis sagrīļojās, dažām no lodēm trāpot mērķī. Bārda pašķīrās. Ierocis atlocīts uz pusēm, vīra pirkstos mirdzoša lode. Viņš mēģināja pārlādēt.

IT ieroči lodes laida pārāk ātri, lai spētu saskaitīt. Gaiļi tika turēti nospiesti, bet atsperes un šaujampulveris paveica atlikušo. Milzīgais vīrs taustījās ap savu ieroci, bet vairs nespēja to pielādēt. Viņš sabruka krēslos, izmētādams tos pa grīdu. Durvīs parādījās vēl kāds stāvs. Sīka sieviete. Lūkass vēroja viņu caur sava ieroča tēmēkli, redzēja, kā sieviete pagriežas un paskatās tieši uz viņu — uz viņas pusi plūda eksplozijas dūmi, pār pleciem vijās balti mati, it kā dūmi būtu daļa viņas.

Viņš redzēja viņas acis. Lūkass vēl nebija izšāvis, bija skatījies pavērtu muti, kamēr ritēja kauja.

Sieviete atlieca roku un gatavojās uz viņa pusi kaut ko mest.

Lūkass nospieda gaili. Ierocis nozibsnīja un atsitās atpakaļ. Kamēr pagāja laiks, kamēr ilgā un drausmīgā mirklī lode šķērsoja telpu, viņš aptvēra, ka tā bija tikai veca sieviete. Kas turēja kaut ko rokā.

Spridzekli.

Sievietes ķermenis pagriezās, un krūtis izplauka sarkanos ziedos. Priekšmets izkrita viņai no rokas. Atkal asinis stindzinošs klusums; parādījās citi uzbrucēji, niknumā kliegdami, līdz sprādziens izārdīja krēslus un starp tiem skrienošos cilvēkus sarāva gabalos.

Lūkass raudāja, kamēr neveiksmīgi mēģināja uzbrukt otrā kārta. Viņš raudāja, līdz aptvere bija tukša, raudāja, taustīdamies pēc slēdža, iegrūda laidē rezerves aptveri, sagaršoja uz lūpām rūgtu sāli, kamēr atvilka aizbīdni un atkal atbrīvoja šausminošu metāla krusu — tik ļoti stiprāku un ātrāku par miesu, kurā tā ietriecās.

52

Bernards atguvās no kliedzienu trokšņa, acis koda dūmi, ausīs joprojām zvanīja sen izskanējušais sprādziens.

Pīters Billingss kratīja viņa plecus, kliedza uz viņu, izbailēs ieplestām acīm un sodrējiem notrieptu pieri. Uz viņa kombinezona bija lieli rūsganu asiņu traipi.

„Hrm?”

„Ser! Vai jūs mani dzirdat?”

Bernards atgrūda Pītera rokas un centās pieslieties sēdus. Viņš aptaustīja savu ķermeni, pārbaudīdams, vai neasiņo, vai nav kaut ko salauzis. Viņa galva pulsēja. Pieliekot pie deguna plaukstu, viņš redzēja, ka uz tās paliek asinis.

„Kas notika?” viņš iestenējās.

Pīters notupās viņam līdzās. Bernards ieraudzīja Lūkasu, kas stāvēja tieši aiz šerifa, plecā uzlicis ieroci, un skatījās kāpņu virzienā. Tālumā atskanēja kliedzieni un šāvieni.

„Mūsu pusē krituši trīs vīri,” teica Pīters. Vairāki ir ievainoti. Simss aizveda kādus sešus lejā pa kāpnēm. Viņiem tika daudz smagāk nekā mums. Daudz smagāk.”

Bernards pamāja. Viņš pārbaudīja ausis un bija pārsteigts, ka tās neasiņo; no deguna pilošās asinis izraibināja viņa piedurkni. Bernards paplikšķināja Pīteram pa roku. Tad pameta ar galvu viņam pār plecu. „Pasauc Lūkasu!” viņš teica.

Pīters sarauca pieri, bet pamāja. Viņš uzrunāja Lūkasu, un jaunais vīrietis nometās ceļos pie Bernarda.

„Vai ar tevi viss kārtībā?” Lūkass jautāja.

Bernards pamāja. „Stulbenis,” viņš teica. „Nezināju, ka viņiem ir ieroči. Vajadzēja jau iedomāties par spridzekļiem.”

„Ir jau labi.”

Bernards nošūpoja galvu. „Nedrīkstēju tev ļaut te atrasties. Muļķis. Mēs abi varējām būt...”

„Tomēr neesam ne viens, ne otrs, ser! Esam piedabūjuši viņus bēgt lejā pa kāpnēm. Es domāju, ka tas ir galā.”

Bernards paplikšķināja viņam pa roku. „Aizved mani līdz serverim!” viņš teica. „Mums par šo būs jāziņo!”

Lūkass pamāja. Viņš saprata, par kuru serveri Bernards runāja. Roku aplicis ap pleciem, viņš palīdzēja Bernardam piecelties, un Pīte-ram Billingsam neatlika nekas cits, kā sarauktu pieri noraudzīties, kā viņi abi kopā aizstreipuļo pa piedūmoto gaiteni.

„Nav labi,” Bernards teica Lūkasam, kolīdz viņi bija palikuši divatā.

„Bet mēs uzvarējām, vai ne?”

„Vēl nē. Kaitējums netiks novērsts šeit. Ne šodien. Tev kādu bridi vajadzēs palikt lejā.” Bernards saviebās un mēģināja iet saviem spēkiem. „Nedrīkst riskēt ar to, ka kaut kas var notikt mums abiem.”

Par to Lūkass neizskatījās sevišķi priecīgs. Viņš ievadīja savu kodu panelī pie lielajām durvīm, izvilka savu ID, noslaucīja no tā kāda cita asinis un izlaida to caur lasītāju.

„Es saprotu,” viņš galu galā atbildēja.

Bernards zināja, ka izvēlējies pareizo cilvēku. Viņš ļāva Lūkasam aizvērt smagās durvis, kamēr pats devās pie tālākā servera. Vienu reizi viņš sagrīļojās un uzkrita astotajam tornim, pieturēdamies pie tā, un uz mirkli apstājās, lai pārietu reibums. Lūkass viņu panāca un izvilka no kombinezona galvenās atslēgas dublikātu, kamēr Bernards vēl nebija ticis līdz telpas gala sienai.

Viņš atbalstījās pret to, kamēr Lūkass atvēra serveri. Viņš joprojām bija pārāk satricināts, lai pamanītu mirgojošo signālu uz servera priekšējā paneļa. Viņa ausīs joprojām pārāk skaļi zvanīja neīsts troksnis, lai viņš spētu sadzirdēt īsto zvanu.

„Ko tas nozīmē?” jautāja Lūkass. „Sī skaņa?”

Bernards neizpratnē uz viņu paskatījās.

„Ugunsdrošības sirēna?” Lūkass norādīja uz griestiem. Arī Bernards to beidzot sadzirdēja. Kad Lūkass atvēra pēdējo slēdzi, viņš metās uz serveri un pagrūda jauno vīrieti malā.

Kas to būtu domājis? Vai viņi jau zina? Divu dienu laikā Bernarda dzīve bija sagriezta kājām gaisā. Viņš pasniedzās pēc auduma maisiņa, paķēra austiņas un uzvilka tās uz savām vārīgajām ausīm. Viņš savienoja tās ar ligzdu, kas bija atzīmēta ar „1”, un bija pārsteigts, izdzirdot pīkstienu. Uz līnijas bija ienākošs zvans. Savukārt, uz „1” zvanīja viņš pats.

Viņš steidzīgi izvilka austiņu vadu, pārtraukdams zvanu, un pamanīja, ka gaismiņa nemirgo virs „1”, bet gan virs „17”.

Bernards juta, kā telpa ap viņu sāk griezties. Viņam zvanīja izmiris elevators. Izdzīvojušie? Pēc visiem šiem gadiem? Ar pieeju serveriem? Trīcošu roku viņš iesprauda vadu ligzdā. Lūkass viņam aiz muguras kaut ko jautāja, bet Bernards caur austiņām nedzirdēja. „Hallo?” viņš ieķērkstējās. „Hallo? Vai tur kāds ir?”

„Hallo!” teica, kāda balss.

Bernards pieregulēja austiņas. Viņš atgaiņājās, lai Lūkass, pie velna, aizvērtos! Ausīs joprojām zvanīja, un asinis no deguna tecēja mutē.

„Kas runā?” viņš jautāja. „Vai jūs mani dzirdat?”

„Es jūs dzirdu,” balss teica. „Vai es runāju ar to, ko domāju?” „Kas, pie velna, tur ir?” siekalām šķīstot, Bernards iesaucās. „Kā jūs ieguvāt pieeju...?”

„Tu izsūtīji mani ārā,” teica balss. „Tu izsūtīji mani nomirt.” Bernards sašļuka uz grīdas, kājas pēkšņi bija nejutīgas. Austiņu vads attinās un gandrīz norāva tās viņam no galvas. Viņš piespieda tās pie ausīm un mēģināja savaldīt balsi. Lūkass satvēra viņu aiz padusēm, lai viņš nesabruktu garšļaukus uz muguras.

„Vai tu tur vēl esi?” jautāja balss. „Vai tu zini, kas runā?”

„Nē,” viņš teica, taču zināja. Tas nebija iespējams, bet viņš zināja. „Tu izsūtīji mani nomirt, tu, izdzimteni!”

„Bet tu zināji noteikumus!” Bernards iesaucās, kliegdams uz rēgu. „Tu zināji!”

„Aizver muti un klausies, Bernard! Vienkārši pieveries un klausies ļoti uzmanīgi!”

Bernards gaidīja. Viņš juta paša asiņu metālisko piegaršu mutē. „Es nāku tev pakaļ. Es nāku mājās un nāku, lai tīrītu.”

53

Elevators 18

Marks klupdams, krizdams skrēja lejā pa lielajām kāpnēm, plauksta slīdēja pār vēsajām margām, ierocis bija iesists padusē, zābaki slīdēja asinīs. Viņš tikko spēja sadzirdēt kliedzienus visapkārt — ievainoto vaidus, kamēr tie tika vilkti lejā pa kāpnēm, šausmu kliedzienus, kas katrā kāpņu laukumā atbalsojās no ziņkārīgo pūļiem, kas vēroja steidzīgo bēgšanu, vai vardarbību sološus saucienus no vīriem, kas no līmeņa uz līmeni vajāja Marku un viņa mehāniķus.

Viņam ausīs zvanīja, tāpēc gandrīz visas skaņas skanēja slāpēti. Tas bija sprādziens, tas briesmīgais sprādziens. Ne tas, kas bija atplēsis vaļā IT durvis — tam viņš bija gatavojies, bija pieplacis pie zemes kopā ar pārējiem. To sprādzienu nebija radījis arī otrs spridzeklis, ko Nokss bija dziļi iesviedis viņu ienaidnieku midzeņa sirdī. Tas bija pēdējais sprādziens — to viņš nebija gaidījis, to, kas bija izslīdējis no Apgādes sirmās vadītājas rokām.

Makleinas spridzeklis. Tas bija uzsprādzis tieši viņa priekšā, atņēmis viņam dzirdi tāpat kā atņēma Makleinai dzīvību.

Un Nokss, Mehāniskās drošsirdīgais un neaizkustināmais vadītājs — viņa priekšnieks, labs draugs — pagalam.

Marks steidzās lejup pa kāpnēm ievainots un nobijies. Līdz dziļumu drošībai vēl bija tāls ceļš, un viņš izmisīgi vēlējās atrast savu sievu. Marks centās koncentrēties uz to nevis uz notikušo, mēģināja

nedomāt par sprādzienu, kas bija atņēmis viņam draugus, sagrāvis viņu plānus, aizrāvis nebūtībā jebkuru cerību panākt taisnīgu tiesu.

No augšas atskanēja slāpēti šāvieni, kam sekoja asa ložu strink-šķēšana pret tēraudu — un tikai pret tēraudu, paldies Dievam! Marks turējās pa gabalu no ārējām margām, lai netrāpītos pa ķērienam šāvējiem, kas viņiem sekoja no augšējiem līmeņiem un šāva no saviem raiti šaujošajiem ieročiem. Labie ļaudis no Mehāniskās un Apgādes bija bēguši lejup un cīnījušies nu jau vairāk nekā divpadsmit līmeņus. Marks klusībā lūdzās, lai vīri tur augšā apstātos, dotu viņiem iespēju atvilkt elpu, bet zābaku dunoņa pret pakāpieniem un ložu spindzē-šana nerimās.

Puslīmeni zemāk viņš panāca trīs Apgādes strādniekus — vidējais bija ievainots un tika nests, rokas pārkāris pār biedru pleciem; viņu dzelteno kombinezonu muguras raibināja asinis. Marks kliedza, lai viņi neapstātos, pats nedzirdēdams savu balsi, tikai juzdams to krūtīs. Daļa asiņu, kurās slīdēja Marka zābaki, bija viņa paša.

Ievainoto roku cieši piespiedis pie krūtīm, ieroci iesitis azotē, viņš ar otru roku turējās pie margām, lai ar galvu pa priekšu nenoveltos pa stāvajām kāpnēm. Aiz viņa vairs nebija neviena sabiedrotā, neviena izdzīvojušā. Pēc pēdējās apšaudes viņš bija aizsūtījis pārējos pa priekšu, un tik tikko izsprucis pats. Tik un tā viņi neatlaidīgi tuvojās. Marks ik pa brīdim apstājās, neveikli grābstīdamies gar munīciju, ielādēja šāviņu un izšāva uz labu laimi augšup. Vienkārši, lai kaut ko darītu. Lai palēninātu viņu gaitu.

Viņš apstājās, lai ievilktu elpu, pārliecās pāri margām un vēzienā pagrieza šautenes stobru pret griestiem. Šāviņš neizsprāga. To pašu nevarēja teikt par lodēm, kas nolija pretī viņa virzienā. Atspiedies pret kolonnu kāpņu centrā, Marks rūpīgi pārlādēja šaujamo. Viņa ierocis nebija tāds kā pretiniekiem. Tikai viens grūti notēmējams šāviņš. Pretiniekiem bija modernas ietaises, par kādām Marks nekad nebija dzirdējis, šāviņi no tām nāca ātri kā izbiedēta pulsa sitieni. Viņš pielavījās tuvāk margām un uzmeta acis kāpņu laukumam zem sevis, redzēja ziņkārīgas sejas caur pavērtajām durvīm, pirkstus cieši iekrampētus tērauda durvju aplodās. Te nu tas bija. Piecdesmit sestais kāpņu laukums. Pēdējā vieta, kur viņš bija redzējis savu sievu.

„Šērlij!”

Saukdams viņas vārdu, Marks grīļīgi noskrēja vēl pēdējos kāpņu posma pakāpienus, līdz nokļuva uz kāpņu laukuma līdzenās grīdas. Viņš turējās tā centrā, lai paliktu slēpts savu vajātāju acīm, un pētīja ēnainās sejas.

„Mana sieva!” viņš iesaucās pa visu kāpņu laukumu, pie vaigiem pielicis saliektu plaukstu, aizmirsdams, ka neciešamā zvanīšana skanēja tikai viņa ausīs. „Kur viņa ir?”

Tumšajā pūlī iekustējās kāda mute. Balss atskanēja kā trula un tāla dūkoņa. Vēl kāds cits norādīja ar pirkstu uz leju. Kolīdz iezvanījās vēl viens rikošets, sejas aiz bailēm novērsās, pavērtās durvis aizsitās ciet; kāpnes drebēja no lejā bēgošo un augšā vajājošo soļu dunoņas. Marks pamanīja elektrības kabeļus, kas bija pārkārti pāri margām un atcerējās, ka dārznieki bija mēģinājuši nozagt elektrību no apakšējā līmeņa. Sekodams biezajiem vadiem, viņš steidzās lejā pa kāpnēm, izmisīgi vēlēdamies atrast Šērliju.

Līmeni zemāk, pārliecināts, ka viņa sieva būs iekšā, Marks saņēmās un šķērsoja atklāto laukumu, lai tiktu līdz durvīm. Viņš uzgrūdās durvīm. Nodžinkstēja šāvieni. Marks saķēra rokturi un vilka, izkliegdams viņas vārdu ausīm, kas bija tikpat kurlas kā viņš. Durvis noraustījās, tās turēja ciet neredzamu roku sīkstais tvēriens. Viņš uzsita pa stikla lodziņu, atstādams sārtu plaukstas nospiedumu, un kliedza, lai tie atvērtu, lai ielaistu viņu iekšā. Nu jau pie kājām grabēja kāras lodes — viena no tām atstāja rētu uz durvīm. Pieliecies un ar rokām piesedzis galvu, viņš steidzās atpakaļ uz kāpnēm.

Marks piespieda sevi doties tālāk. Ja Sērlija tiešām atradās aiz tām durvīm, tur viņai noteikti klājās labāk. Viņa varētu atbrīvoties no nodevīgā formas tērpa un iejukt pūlī, kamēr viss norimtu. Ja viņa bija lejā, tad bija jāsteidzas viņai pakaļ. Jebkurā gadījumā vienīgais iespējamais virziens bija uz leju.

Nākamajā kāpņu laukumā viņš atkal panāca tos pašus trīs Apgādes darbiniekus, kam iepriekš bija paskrējis garām. Ievainotais vīrietis, acis iepletis, sēdēja uz grīdas. Abi pārējie centās viņam palīdzēt. Viņu kombinezonu sāni bija slapji no nestā biedra asinīm. Viena no viņiem bija sieviete, ko Marks neskaidri atcerējās no kāpiena augšup. Kad viņš apstājās, lai piedāvātu palīdzību, sievietes acīs dega auksta uguns.

„Es varu viņu panest,” Marks kliedza, pieliecies pie ievainotā vīrieša.

Sieviete kaut ko pateica. Marks papurināja galvu un norādīja uz savām ausīm.

Viņa atkārtoja, pārspīlēti kustinot lūpas, bet Marks tik un tā nesaprata. Viņa atmeta ar roku un pagrūda Marku malā. Ievainotais vīrietis sagrāba savu vēderu — sarkans plankums pletās no viņa nabas līdz pat kājstarpei. Rokas satvēra kaut ko tur iedurtu, mazu ritenīti, kas griezās tērauda stieņa galā. Krēsla kāju.

Sieviete izvilka no savas somas spridzekli, vienu no tiem stienīšiem, kas solīja asiņainu vardarbību. Tas tika svinīgi pasniegts ievainotajam vīrietim, kas to pieņēma, pirkstu kauliņiem bālējot drebošo plaukstu virspusē.

Abi Apgādes darbinieki pavilka Marku malā — prom no vīrieša, no kura asiņainā vēdera slējās liels biroja mēbeles gabals. Kliedzieni virs galvas šķita tāli, bet viņš zināja, ka tie bija tuvu. Tie skanēja gandrīz pie ausīm. Viņš aptvēra, ka tika vilkts prom atmuguriski, šī nolemtā, ievainotā cilvēka tukšajām acīm, kā piekaltām pie viņa skatiena. Tad viņš pavērsās pret Marku. Vīrietis, ar pirkstiem apņēmis šausminošo tērauda cilindru, drūmi sakodis zobus un izslējis saspringto zodu, pacēla spridzekli virs galvas.

Marks palūkojās uz kāpnēm, kur viņus pamazām sāka panākt zābakos autās vajātāju kājas — tās bija redzamas aiz kāpņu līkuma, šī nenogurstošā un pārākā ienaidnieka melnās kājas, kas nebija notrieptas asins traipiem. Viņi sekoja pilošajām pēdām, ko aiz sevis atstāja Marks un pārējie, tuvojās viņiem ar savu munīciju, kas nekad nepievīla.

Viņš atmuguriski klupa lejā pa kāpnēm, pa pusei citu vilkts, ar vienu roku turoties pie margām, acīm aizklīstot līdz durvīm, kas atšūpojās vaļā aiz muguras vīrietim, ko viņi bija atstājuši.

Tajās parādījās maza sejiņa, ziņkārīgs zēns bija izskrējis ārā, lai paskatītos. Vesels juceklis lielāku roku tvarstīja gaisu viņam aiz muguras, lai ievilktu zēnu atpakaļ.

Marku novilka lejā pa kāpnēm — pārāk tālu lejā, lai redzētu, kas notika tālāk. Taču viņa ausis, lai cik notrulinātas, dzirdēja šāviņu troksni, ložu triekšanos pret metālu un tad sprādzienu, rēcošu eksploziju, kas sašūpoja lielās kāpnes, notrieca viņu un pārējos no kājām, atsitot viņu pret margām. Ierocis grabēdams aizslīdēja līdz malai — Marks sniedzās tam pakaļ. Viņš paguva to satvert, pirms tas paguva aizkūleņot nebūtībā.

Purinādams apdullināto galvu, viņš atspiedās uz rokām un piecēlās tupus, lai lēnām uzvilktu sevi stāvus. Notrulinātiem jutekļiem viņš grīļodamies devās lejup pa drebošajiem pakāpieniem, tiem zvanot un vibrējot zem zābaku zolēm, kamēr elevators turpināja, virpuļodams grimt melnā vājprātā.

54

Elevators 18

Pirmais patiesas atpūtas mirklis pienāca pēc vairākām stundām Apgādes nodaļā, kas atradās dziļumu augstākajā daļā. Tika runāts par noturēšanos tur, par kādas barjeras izveidošanu, bet nebija skaidrs, kā nobloķēt visas kāpnes, lai iekļautu ari atklāto telpu starp margām un ārsienu betona cilindru, kur valdīja spindzošās lodes, kur lēcēji mēdza rast sev galu, un ienaidnieks noteikti atrastu kādu veidu, kā nodrāzties lejā.

Pēdējā, noskrietā posma laikā Marka dzirde bija uzlabojusies. Pietiekami, lai ritmiskā paša zābaku dunoņa, stenēšana piepūlē un elsas pēc gaisa sāktu nogurdināt. Viņš dzirdēja kādu sakām, ka pēdējais sprādziens sabojājis kāpnes, aizkavējis vajātājus. Taču uz cik ilgu laiku? Cik nozīmīgi bija bojājumi? Neviens nezināja.

Spriedze kāpņu laukumā auga; ziņas par Makleinas nāvi bija satriekušas Apgādes ļaudis. Dzeltenos kombinezonos tērptie ievainotie tika vesti iekšā, bet Mehāniskās ļaudīm tika piekodināts — turklāt ne pārāk pieklājīgi — ka viņu ievainotajiem labāk saņemt palīdzību tālāk lejā. Kur bija viņu īstā vieta.

Marks klīda caur šiem strīdiem, balsis joprojām bija apslāpētas un tālas. Viņš visiem jautāja par Šērliju, vairāki cilvēki dzeltenajos paraustīja plecus, it kā nepazītu viņu. Kāds cits teica, ka viņa jau devusies lejā kopā ar ievainotajiem. Viņam nācās to pateikt otrreiz un skaļāk, pirms Marks bija pārliecināts, ka dzirdējis pareizi.

Tie bija labi jaunumi, vismaz Markam tā šķita. Viņš jau grasījās doties prom, kad, viņu izbiedējot, negaidīti no satrauktā pūļa iznira Šērlija.

Atpazīstot vīru, viņas acis iepletās. Un tad skatiens noslīdēja līdz ievainotajai rokai.

„Ak Dievs!”

Šērlija apskāva Marku un piespieda seju pie viņa kakla. Marks apskāva viņu ar vienu roku, ierocim paliekot starp viņiem un aukstajam stobram spiežoties pret viņa trīsošo vaigu.

„Vai tev nekas nekaiš?” viņš jautāja.

Viņa piekļāvās ciešāk, piespiedusi pieri pie viņa pleca un kaut ko pateica, tikai Marks nespēja sadzirdēt — viņš juta vārdus uz savas ādas. Viņa atbrīvojās, lai aplūkotu viņa roku.

„Es neko nedzirdu,” viņš teica.

„Man nekas nekaiš,” viņa teica, nu jau skaļāk. Sērlija papurināja galvu, acis platas un miklas. „Es tur nebiju. Es neko no tā neredzēju. Vai taisnība par Noksu? Kas notika? Cik traki tur gāja?”

Viņa koncentrēja uzmanību uz Marka ievainojumu, un bija tik laba sajūta just viņas rokas — stipras un pārliecinātas. Pūlis izretinājās, Mehāniskās darbiniekiem atkāpjoties dziļāk lejā pa kāpnēm. Daži no Apgādes veltīja Markam ledainus skatienus, lūkodamies uz viņa ievainojumu, it kā drīz tas varētu kļūt par viņu problēmu.

„Nokss ir miris,” viņš teica sievai. „Makleina arī. Un vairāki citi. Es biju blakus, kad nogranda sprādziens.”

Viņš skatījās uz savu roku, ko Sērlija bija atbrīvojusi, saplēsdama viņa skrandaino un nosmērēto apakškreklu.

„Vai tevi sašāva?” viņa jautāja.

Marks pakratīja galvu. „Es nezinu. Viss notika tik ātri" Viņš paskatījās pār plecu. „Uz kurieni visi iet? Kāpēc mēs nepatveramies šeit?”

Sērlija sakoda zobus un pameta ar galvu uz durvju pusi, kur divās rindās drūzmējās ļaudis dzeltenos kombinezonos. „Nedomāju, ka esam šeit gaidīti,” viņa teica, pacēlusi balsi, lai vīrs sadzirdētu. „Man jāiztīra šī brūce. Šķiet, ka tev tur iestrēgusi spridzekļa šķemba.”

„Man nekas nekaiš,” viņš uzstāja. „Es vienkārši tevi meklēju. Biju noraizējies līdz nāvei.”

Viņš redzēja sievu raudam — starp sviedru pērlītēm uz viņas vaigiem izcēlās asaru tērcītes.

„Man šķita, ka esi miris,” viņa teica. Viņam nācās lasīt no viņas lūpām, lai saprastu, ko viņa saka. „Man likās, ka viņi... ka tu esi...”

Sērlija iekoda sev lūpā un lūkojās viņā ar sev neraksturīgām bailēm. Marks nekad nebija redzējis, ka sieva zaudētu paškontroli, ne

kad bija ieplaisājis kādas akas vāks un sākusies noplūde, ne kad iebrukumā raktuvēs tika iesprostoti vairāki tuvi viņu draugi, pat ne tad, kad Džuljeta tika nosūtīta tīrīt. Taču tagad viņas sejā vīdēja neizmērojamas bailes. Un tās viņu biedēja vairāk nekā bumbas un lodes.

„Steigsimies pakaļ pārējiem,” viņš teica, saņēmis sievas roku. Varēja just kāpņu laukuma kailos nervus, skatienus, kas lūdzās, lai viņi ietu prom.

Kad no augšas atkal atskanēja kliedzieni, un Apgādes ļaudis atkāpās drošībā aiz savām durvīm, Marks zināja, ka īsais atelpas mirklis bija galā. Taču viss bija kārtībā. Viņš bija atradis savu sievu. Viņa nebija ievainota. Tagad neviens viņam neko daudz vairs nevarēja nodarīt.

KAD viņi kopā sasniedza simt trīsdesmit devīto, Marks zināja, ka viņiem bija izdevies. Kājas kaut kādā veidā bija izturējušas. Asins zudums nebija viņu apturējis. Sievai piepalīdzot, viņi pagāja garām pēdējam kāpņu laukumam pirms Mehāniskās un viss, par ko Marks varēja padomāt, bija noturēšanās ierindā pret tiem maitām, kas viņus no augšas apšaudīja. Aiz Mehāniskās sienām viņiem būs sabiedrotie, skaitlisks vairākums, pazīstamas vides priekšrocība. Kas vissvarīgākais, viņiem būs iespēja pārsiet ievainojumus un atpūsties. To viņam ļoti vajadzēja — atpūtu.

Marks gandrīz paklupa pa pēdējiem pakāpieniem un nokrita, jo kājas bija pieradušas kāpt lejup un negaidīja līdzenu virsmu, pa ko soļot — drīzāk gan vēl vienu pakāpienu, uz kā spert soli dziļumā. Ceļiem saliecoties un Sērlijai viņu noturot, Marks beidzot pamanīja cilvēku pūli pie Mehānikas nodaļas apsardzes vārtiem.

Komanda, kas bija palikusi, kamēr pārējie bija devušies augšup cīnīties, nebija sēdējusi bezdarbībā. Pāri plašajai apsardzes ieejai bija cieši sametinātas tērauda plāksnes. Reljefo rombiņu plātnes slējās no grīdas līdz griestiem un no sienas līdz sienai. Vienā malā vēl lēca dzirksteles, kamēr iekšpusē kāds vēl pabeidza darbu. Pēkšņi sanākušie bēgļi un ievainotie pulcējās lielā pūlī, kas izmisīgi vēlējās tikt iekšā. Mehāniķi grūdās un spiedās pret barjeru. Viņi kliedza un sita pa tērauda plāksnēm, kā traki aiz bailēm.

„Kas, pie velna?” Marks iesaucās. Viņš sekoja Sērlijai, kas spiedās pūlī. Priekšā kāds rāpoja pa grīdu, līzdams uz vēdera caur šaurākajām vietām taisnstūrī, kas zem apsardzes turniketa bija atstāts vaļā pietiekami plats, lai kāds varētu ielīst iekšā, un pietiekami drošs, lai nesagādātu grūtības aizstāvoties.

„Mierīgāk! Gaidiet savu kārtu!” kāds iesaucās viņiem priekšā.

Šeit drūzmējās arī dzeltenajos tērptie. Daži no tiem bija maskējušies mehāniķi, citi izskatījās pēc Apgādes ļaudīm, kas bija palīdzējuši ievainotajiem, iejukuši nepareizajā pūlī vai nonākuši lejā, neuzticēdamies drošībai savā līmenī.

Markam mēģinot aizvest Šērliju tuvāk sienai, atskanēja šāviens — netālu ietriecās un nograbēja karsta svina lodīte. Viņš mainīja virzienu un pavilka sievu tuvāk kāpnēm. Spiešanās uz neiespējami mazo ieeju kļuva nekontrolējama. Cilvēki pa caurumu sakliedzās — šajā pusē, ka uz viņiem šaujot, bet otrā pusē: „Pa vienam!”

Vairāki bija nometušies uz vēdera un kārpījās, lai tiktu cauri. Viens no viņiem pamanījās dabūt tajā rokas un tika ievilkts iekšā, izslīdēdams caur eju rievotā tērauda sienā un pazuzdams aiz tās. Divi citi gribēja iet nākamie un grūstījās, lai tiktu pirmie. Šāvējiem no atklātajām kāpnēm viņi visi bija kā uz delnas. Atskanēja vēl viens šāviens, un kāds nokrita, saķēris plecu un kliegdams: „Man trāpīja!” Pūlis pašķīda uz visām pusēm. Daudzi skrēja atpakaļ uz kāpnēm, kur pakāpieni pasargātu tos no šāvieniem. Pārējie iejuka haosā, visi reizē mēģinādami iekļūt mazajā ejā, kas bija speciāli veidota, lai pa to varētu ielīst ne vairāk kā viens cilvēks.

Šērlija iekliedzās un saķēra Marka roku, kad netālu no viņiem tika sašauts vēl viens cilvēks. Kāds mehāniķis nokrita uz grīdas un saliecās sāpēs. Šērlija kliedza uz vīru, jautādama, ko viņiem darīt.

Marks nometa savu mugursomu, noskūpstīja sievu uz vaiga un, paķēris ieroci, skrēja atpakaļ augšā pa kāpnēm. Viņš centās lēkt pa diviem pakāpieniem uzreiz, taču kājas sāpēja pārāk stipri. Atbalsojās vēl viens šāviens, bet nodžinkstēja nevienam netrāpījis. Marka ķermenis šķita neiedomājami smags un lēns kā ļaunā murgā. Viņš ar ieroci šaušanas gatavībā tuvojās simt trīsdesmit devītajam kāpņu laukumam, bet šāvēji bija augstāk, raidīdami šāviņus pūlī no augšas.

Viņš pārliecinājās, ka pašdarinātajā šautenē bija ielikts jauns šāviņš, ielādēja to un izlavījās kāpņu laukumā. Nākamajā laukumā virs viņa vairāki vīri Apsardzes pelēkajos kombinezonos bija pārliekušies pār margām, stobrus notēmējuši uz Mehāniskās zemāko stāvu. Viens no viņiem viegli iedunkāja kaimiņu un norādīja uz Marku. Marks to visu redzēja caur sava stobra tēmēkli.

Viņš izšāva, un no augšas viņam pretī nokrita melns šaujamierocis — tā bijušā īpašnieka rokas nespēcīgi pārkārās pār margām, pirms noslīdēja no tām un pazuda skatienam.

Pār kāpņu laukumu nolija ložu krusa, bet Marks jau metās uz kāpņu pusi. Kliedzieni kļuva arvien niknāki gan virs viņa, gan lejā. Marks aizlavījās kāpņu otrā pusē, prom no vietas, kur pēdējo reizi bija atklājies skatienam, un palūkojās lejup. Pūlis pie drošības barjeras retinājās. Cauri tika arvien vairāk un vairāk bēgļu. Viņš redzēja Sērliju, kas kāpņu apgaismojumā, ar roku piesegusi acis, lūkojās augšup.

Aiz Marka atskanēja zābaku soļi. Viņš pārlādēja ieroci, pagriezās un mērķēja uz augstāko vītņu kāpņu pakāpienu, ko no savas vietas varēja redzēt. Viņš gaidīja.

Kad parādījās pirmais zābaks, Marks koncentrējās, ļāva lielākai vīrieša daļai ienākt redzeslokā un tad nospieda mēlīti.

Vēl viens melns ierocis nograbēja pret pakāpieniem un izkrita cauri margām, vēl viens vīrs sabruka uz ceļiem.

Marks pagriezās un skrēja. Viņš izlaida no tvēriena savu šaujamo, juta, kā tas atsitas pret lieliem un nokrīt kaut kur, bet viņš neapstājās, lai to atgūtu. Viņš slīdēja lejā pa pakāpieniem, sapinās savos soļos, piezemējās uz pēcpuses un uzlēca atkal kājās. Mēģināja lēkt izlaižot katru otro pakāpienu, skrēja it kā sapnī, ne pietiekami ātri, kājas vilkās kā ierūsējis tērauds...

Atskanēja blīkšķis, klusināts dārds viņam aiz muguras — kāds bija viņu panācis, bija iedūris viņam mugurā, bija trāpījis.

Marks sagāzās uz priekšu un nokrita uz kāpnēm, zods atsitās pret tērauda pakāpieniem. Mute pielija asinīm. Viņš mēģināja rāpot, pagriezās, lai kājas šļūktu pa priekšu un mēģināja tikt tālāk.

Vēl viens dārds, vēl viens sitiens pa muguru, šī sajūta, it kā viņam būtu iekosts un iesperts vienlaicīgi.

Tad tāda ir sajūta, kad esi sašauts, viņš, neko nejuzdams, nodomāja. Viņš noslīdēja pa pēdējiem pakāpieniem, vairs nejuta savas kājas un sabruka uz rievotās grīdas.

Apakšējais stāvs bija gandrīz tukšs. Pie mazā cauruma stāvēja tikai viens cilvēks. Vēl viens spārdījās pa pusei iekšā, pa pusei ārā.

Marks redzēja, ka tā bija Šērlija, kas tur gulēja uz vēdera un skatījās uz viņu. Viņi abi gulēja uz grīdas. Uz grīdas bija tik ērti. Vēsais tērauds remdēja sakarsušo seju. Vairs nebija pakāpienu, pa kuriem skriet lejā, nekādu ložu, ko ielādēt, nekā, ko šaut.

Šērlija kliedza un, guļot tur uz grīdas, neizskatījās tik laimīga kā viņš.

Viņa pastiepa vienu roku cauri mazajam, melnajam taisnstūrī-tim, sniedzoties pēc Marka gar raupjajām tērauda plākšņu malām. Viņa slīdēja prom, kāda neredzama spēka vilkta un šī jaukā, dzeltenā tērptā cilvēka pastumta dziļāk, kas joprojām stāvēja pie dīvainās tērauda sienas, kuras vietā kādreiz bija ieeja viņa mājās.

„Ej!” Marks viņai teica, vēlēdamies, kaut viņa tā nekliegtu. Katru izteikto vārdu iezīmēja asins šļaksti uz grīdas viņa priekšā. „Es tevi mīlu...”

Un, kā pēc pavēles, viņas pēdas pazuda tumsā, četrstūrainā, ēnainā mute norija viņas kliedzienus.

Un cilvēks dzeltenā pagriezās. Jaukā vīra acis iepletās, mute pavērās un viņa ķermenis sāka raustīties, šāviņu uguns plosīts.

Tas bija pēdējais, ko Marks redzēja — šī vīra nāves deju.

Un tikai uz īsu mirkli viņš vāri apjauta izdziestam arī savu dzīvību.

55

Pēc trim nedēļām Elevators 18

Vokers gulēja uz savas saliekamās gultas un klausījās attālo cīņu skaņās. Viņa gaitenī atbalsojās kliedzieni, kas cēlās no ieejas Mehānikas nodaļā. Tad sekoja jau pazīstamās šāvienu skaņas — labo puišu poppoppop, kam sekoja ienaidnieku ratatatat.

Visam pāri pacēlās neiedomājama dārdoņa, spridzināmā pulvera trieciens pret tēraudu, pēc kā šāvienu apmaiņa uz brīdi pieklusa. Jauni kliedzieni. Viņa gaitenī atskanēja zābaku dipoņa. Tā bez mitas sita ritmu šīs jaunās pasaules mūzikai. Šī mūzika bija dzirdama no viņa guļvietas pat, ja pār galvu bija pārvilkta sega, pat, ja ausis bija aizspiestas ar spilvenu, pat ja viņš balsī lūdzās, lai tas izbeigtos.

Zābaki gaitenī nesa līdzi jaunus kliedzienus. Vokers sarāvās ciešā kamolā, ceļus piespiedis pie krūtīm un prātoja, cik varētu būt pulkstenis, šausmās nodrebēdams no domas, ka bija rīts un laiks celties.

Pār pasauli nolaidās īss klusuma mirklis, kamēr tika aprūpēti ievainotie — viņu vaidi bija pārāk klusi, lai izspiestos cauri viņa noslēgtajām durvīm.

Vokers mēģināja aizmigt, pirms mūzika atkal tika pagriezta skaļāk. Taču, kā vienmēr, klusums bija vēl ļaunāks. Klusumā viņš pieaugošā saspringumā gaidīja, kad atskanēs jauni šāvieni. Nepacietīgā miega gaidīšana bieži vien aizbiedēja iemigšanu. Un tad viņš sāka iztēloties, ka pretošanās beigusies, ka ļaunie puiši uzvarējuši un nāk viņam pakaļ...

Kādsskaļiklauvējapiedurvīm—mazaunniknadūrīte,koviņaietre-nētās ausis nesajauktu ne arko citu. Četri skarbi sitieni, un viņabijaprom.

Šērlija. Viņa ierastajā vietā atstāja Vokera brokastis un aiznesa prom vakardienas apskrubinātās un neēstās vakariņas. Vokers ierūcās un pagrieza savus vecos kaulus uz otru pusi. Atskanēja zābaku soļi. Vienmēr steidzīgi, vienmēr satraukti, karojoši jau veselu mūžību. Un viņa reiz klusais gaitenis, tik tālu no iekārtām un sūkņiem, par ko

īstenībā vajadzēja rūpēties, nu bija kļuvis par galveno satiksmes ceļu. Tagad svarīga bija vestibila zāle, piltuve, kurā tika izliets viss naids. Pie velna elevatoru, cilvēkus virs viņu galvām un iekārtas zem kājām — galvenais bija cīnīties par šo bezvērtīgo zemes gabalu, abās pusēs kraut kaudzēs līķus, līdz viena padotos, darīt to vakardienas iemeslu dēļ, jo neviens vairs negribēja atcerēties jel ko senāku par vakardienu.

Taču Vokers atcerējās. Viņš zināja...

Viņa darbnīcas durvis atsprāga vaļā. Caur caurumu savā netīrajā kokonā Vokers ieraudzīja Dženkinsu, puisi, ap divdesmit gadu vecu, bet ar bārdu, kas viņam lika izskatīties vecākam — puisi, kas bija mantojis pienākumu tikt galā ar visu šo haosu, kolīdz nomira Nokss. Jauneklis brāzās cauri darbagaldu un izmētāto detaļu labirintam, taisnā ceļā uz Vokera guļvietu.

„Esmu nomodā,” Vokers novaidējās, cerēdams, ka Dženkinss aizies prom.

„Nē, neesi vis,” Dženkinss sasniedza Vokeru un iebakstīja viņam ribās šautenes stobru. „Aiziet, vecais, rausies augšā!”

Vokers atgrūdās no viņa. Viņš pabāza no segas roku, lai pavēcinātu to un atgaiņātos no šī puikas.

Dženkinss drūmi lūkojās lejup, bārda slēpa viņa saspringtos vaibstus, ap jaunajām acīm jau sāka krunkoties raizes. „Mums jāsalabo tas radio, Vok! Viņi mūs maļ miltos. Un, ja nevarēšu noklausīties, diez vai spēšu šo vietu nosargāt.”

Vokers centās pieslieties sēdus. Dženkinss sagrāba viņa kombinezona lenci un raupji piepalīdzēja.

„Es biju nomodā visu nakti, to labojot,” Vokers viņam teica. Tad paberzēja savu seju. Elpa oda briesmīgi.

„Vai tas ir gatavs? Mums tas radio ir vajadzīgs, Vok! Tu taču zini, ka Henks riskēja ar dzīvību, lai to sadabūtu, vai ne?”

„Nu, viņš būtu varējis pariskēt vēl un atsūtīt arī instrukciju,” Vokers pasūdzējās. Viņš piespieda rokas pie ceļiem un, tiem sāpot, piecēlās un aizgāzelējās līdz darbagaldam, segām sakrītot kaudzē uz grīdas. Kājas vēl snauda, rokas durstīja tikko jaušama sajūta, ka viņš pat nespētu savilkt plaukstas dūrēs.

„Es izpētīju bateriju,” viņš stāstīja Dženkinsam. „Izrādās, ka problēma nav tajā.” Vokers palūkojās savu atvērto durvju virzienā un ieraudzīja gaitenī stāvam Hārperu, rafinēšanas fabrikas strādnieku, kas bija pārtapis par kareivi. Hārpers bija kļuvis par Dženkinsa labo roku pēc tam, kad tika nogalināts Pjetrs. Viņš, gandrīz vai slienādamies, glūnēja uz Vokera brokastīm.

„Cienājies!” Vokers iesaucās. Viņš novicināja roku kūpošās bļodiņas virzienā.

Hārpers platām acīm paskatījās uz viņu, bet tā arī izpaudās visa viņa vilcināšanās. Viņš atslēja ieroci pret sienu, apsēdās darbnīcas durvīs un sāka grūst mutē ēdienu.

Dženkinss neapmierināts norūcās, bet neko neteica.

„Tātad, skaties!” Vokers norādīja uz darbagaldu, uz kā bija izkārtoti dažādi izjauktās, nelielās rācijas gabali, kas bija savienoti ar vadiem, lai viss būtu viegli pieejams. „Enerģijas padeve ir pastāvīga,” viņš viegli uzsita pa transformatoru, ko bija izgatavojis, lai nebūtu jāizmanto baterija. „Un skaļruņi darbojas,” viņš nospieda pārraides pogu, un no skaļruņiem, kas bija nolikti uz ķebļa, atskanēja šņākoņa. „Bet nekas netiek pārraidīts. Viņi neko nesaka.” Vokers pagriezās pret Dženkinsu. „Tas bija ieslēgts visu nakti, un man ir patiešām caurs miegs.”

Dženkinss vēroja viņa seju.

„Es būtu dzirdējis,” Vokers uzstāja. „Viņi nerunā.”

Dženkinss paberzēja seju, tad savilka pirkstus dūrē. Acis palika aizvērtas, plauksta balstīja pieri, balsī skanēja nogurums. „Kā tev šķiet, varbūt kaut kas salūza, kad tu to atplēsi vaļā?”

„Izjaucu,” Vokers nopūties teica. „Es to neatplēsu vaļā" Dženkinss paskatījās griestos un atbrīvoja dūri. „Tātad tu domā, ka viņi tos vairs neizmanto, vai tā? Vai arī pieņem, ka viņi zina, ka viens ir pie mums? Es apzvēru, ka tas sasodītais mācītājs, ko viņi atsūtīja, ir spiegs. Te viss irst pa vīli, kopš ielaidām viņu iekšā uzklausīt pēdējās lūgšanas.” „Es nezinu, ko viņi dara,” Vokers atzina. „Domāju, ka rācijas viņi izmanto joprojām, tikai šo ir kaut kā atdalījuši. Skaties, es uztaisīju vēl vienu stiprāku antenu!”

Viņš parādīja Dženkinsam vadus, kas no darbagalda vijās augšup, aptīti ap griestu spārēm viņiem virs galvas.

Dženkinss ar acīm sekoja viņa pirkstam, tad asi pagrieza galvu uz durvju pusi. Gaiteņa galā atkal kāds kliedza. Hārpers uz mirkli pārtrauca ēst un ieklausījās. Taču tikai uz mirkli. Tad viņš atkal ar karoti ierakās kukurūzas biezputrā.

„Es tikai gribu zināt, kad atkal varēšu noklausīties.” Dženkinss uzsita ar rādītājpirkstu pa darbagaldu, tad lika plecā savu šauteni. „Nu jau gandrīz nedēļu esam šāvuši uz dullo. Man vajadzīgs rezultāts, nevis mācību stundas visā šajā,” viņš pameta ar roku uz Vokera darbu, „visā šajā burvestībā

Vokers apsēdās uz sava mīļākā ķebļa un skatījās uz neskaitāmajām shēmām, kas reiz bijušas iespiestas radiouztvērēja šaurajās iekšās. „Tās nav nekādas burvestības,” viņš teica. „Tā ir elektronika.” Viņš norādīja uz divām no plāksnēm, kas bija savienotas ar vadiem, ko viņš bija pagarinājis, un pārlodētas, lai viņš varētu katru gabalu izpētīt uzmanīgāk. „Es zinu, ko dara vairums šo te, bet tev jāpatur prātā, ka par šīm ierīcēm nekas nav zināms, vismaz ne ārpus IT robežām. Man ir jāštuko, kamēr es te noņemos.”

Dženkinss paberzēja degunu. „Vienkārši padod ziņu, kad būsi kaut ko atkodis! Tavi pārējie darbi var pagaidīt. Šis pagaidām ir vienīgais, kam ir nozīme. Vai skaidrs?”

Vokers pamāja. Dženkinss pagriezās un uzrēja Hārperam, lai tas pieceltos no grīdas.

Viņi pameta Vokeru sēžam uz ķebļa, kamēr pašu zābaki atkal aizsteidzās mūzikas ritmā.

Palicis viens, viņš skatījās uz aparātu, kas bija izklāts uz viņa darbagalda, ar savām mazajām, zaļajām gaismiņām, kas dega uz noslēpumainajām plāksnītēm un viņu izsmēja. Roka kā pēc pašas gribas, desmitiem gadu ilga ieraduma vadīta, sniedzās pēc palielināmā stikla, kad viss, ko viņš gribēja, bija ielīst atpakaļ savā gultā, ietīties savā kūniņā un izgaist.

Vokers iedomājās, ka viņam ir vajadzīga palīdzība. Viņš pavērās apkārt uz visu, kas bija darāms un, kā vienmēr, domas atgriezās pie Skotija, viņa mazās ēnas, kas bija aizgājis strādāt uz IT, kur viņi nebija spējuši to pasargāt. Reiz bija bijis tāds laika sprīdis, kas slīdēja arvien tālāk nenoteiktās pagātnes dziļumos, kad Vokers bija juties laimīgs. Kad viņa dzīvei bija vajadzējis beigties, lai aiztaupītu viņam visas ciešanas, kas sekoja pēc tam. Taču viņš bija pārdzīvojis to īso, bezrūpīgo laimes brīdi un tagad vairs nespēja to īsti atsaukt atmiņā. Viņš nespēja iedomāties, kāda bija sajūta, no rīta celties, nepacietībā sākt jaunu dienu vai tās beigās aizmigt apmierinātam par piedzīvoto.

Tagad bija tikai bailes un šausmas. Un arī nožēla.

Viņš to visu bija uzsācis, visu šo ņemšanos un vardarbību. Par to Vokers bija pārliecināts. Katra zaudētā dzīvība bija viņa krunkaino roku darbs. Katra izlietā asara — radusies viņa rīcības dēļ. Neviens to neteica, bet viņš juta, ka visi tā domāja. Viena maza vēstule Apgādei, viens pakalpojums Džuljetai, tikai neliela iespēja uz godpilnu nāvi, iespēja pārbaudīt viņas trako un briesmīgo teoriju un ļaut viņai aiziet nomirt prom no skata — un, paskat tik, uz notikumu lavīnu, niknuma izvirdumu, bezjēdzīgo vardarbību, ko tas izraisīja!

Viņš nolēma, ka tas nebija tā vērts. Tāds saskaitot vienmēr bija rezultāts — nebija tā vērts. Vairs nekas nešķita tā vērts.

Viņš noliecās pār savu darbgaldu un lika savas vecās rokas pie darba. Tā bija viņa nodarbe, viss, ko viņš allaž darījis. Tagad no tā vairs neizbēgt, vairs neapturēt šos pirkstus ar papīram līdzīgo ādu, šīs plaukstas, izvagotās ar šķietami nebeidzami dziļām līnijām, kas nebeidzās, kad tām vajadzētu. Viņš sekoja šīm līnijām līdz kaulainajām plaukstu locītavām, kur stiepās vājas, mazas vēnas kā ierakti vadi ar zilu izolāciju.

Viens knikšķis, un viņš dotos satikt Skotiju, satikt Džuljetu.

Tas bija vilinoši.

It sevišķi, Vokers prātoja, lai kur viņi būtu — vai nu mācītājiem bija kāda nojausma, vai tie runāja galīgas muļķības — abi viņa senie draugi, viņš prātoja, bija daudz labākās vietās nekā viņš...

56

Elevators 17

Tievs vara stieples gabaliņš slējās taisnā leņķī, atdalījies no pārējā. Tas bija kā elevatora kāpņu laukums, kas izšāvies no lielajām kāpnēm. Nedaudz plakanas virsmas starp izvīto spirāli. Kad Džuljeta sagrāba stiepli ar pirkstiem un pievija spuraino gabaliņu vietā, tas atlēcis iegriezās viņai pirkstā, iekozdams kā dusmīgs kukainis.

Džuljeta nolamājās un sapurināja plaukstu. Viņa gandrīz palaida vaļā stieples otru galu, kas tad būtu nokritis vairākus līmeņus zemāk.

Viņa noslaucīja izsprāgušo asins lāsi savā pelēkajā kombinezonā, pabeidza vijumu un nostiprināja stieples pie margām, lai spriegums tās neaizrautu pa gaisu. Viņa joprojām nesaprata, kā tās bija varējušas kļūt tik vaļīgas, bet šķita, ka šajā nolādētajā un sagrautajā elevatorā juka laukā viss iespējamais. Tai skaitā viņas saprāts.

Viņa pārliecās pār margām, cik vien tālu spēdama, un uzlika roku uz cauruļu un šļūteņu mudžekļa, kas bija piestiprināts pie betona sienas blakus kāpnēm. Ar dziļumu vēsajā gaisā nosalušajām plaukstām, viņa centās noteikt, vai caurulē jūtama ūdens burbuļošana.

„Vai kaut kas notiek?” viņa nokliedzās lejā uz Solo. Plastmasas caurulē jautās viegla vibrācija, bet tas varēja būt arī viņas pulss.

„Man liekas, ka jā!”

No dziļuma atbalsojās Solo smalkā balss.

Džuljeta sarauca pieri un palūkojās lejup vāji apgaismotajā šahtā, telpā starp tērauda pakāpieniem un biezo betonu. Būs vien pašai jāiet skatīties.

Atstājusi nelielo darbarīku somu uz kāpnēm — nebija jābaidās, ka pār to kāds varētu paklupt — viņa lēca pa diviem pakāpieniem uzreiz un pa spirāli devās zemāk elevatorā. Katrā pagriezienā lejup skatienam pavērās elektrības vadi un garā cauruļu čūska. Violetas izolācijas lentes joslas iezīmēja katru darbietilpīgo savienojuma vietu, ko viņa bija sagriezusi un nostiprinājusi pati savām rokām.

Blakus viņas vadiem vijās arī citi — elektrības kabeļi, kas stiepās no IT labu gabalu virs viņas, lai zemākajos dārzos darbinātu fotosintēzes lampas. Džuljeta prātoja, kas tos bija ievilcis. To noteikti nebija izdarījis Solo — šie vadi novilkti septiņpadsmitā elevatora bojāejas sākumposmā. Solo vienkārši bija kļuvis par laimīgo, kas ievāca kāda cita cilvēka smaga un izmisīga darba augļus. Tagad fotosintēzes lampas pakļāvās taimeriem, zaļumi pakļāvās tieksmei plaukt un pār vecas eļļas un benzīna, plūdu un sastāvējuša gaisa smakām savā vaļā augošo, gatavo augļu smaržu varēja sajust jau vairāku līmeņu attālumā.

Džuljeta apstājās simt trīsdesmit sestajā kāpņu laukumā, pēdējā, kas nebija applūdis. Solo bija mēģinājis viņu brīdināt, bija centies pateikt pat tad, kad viņa bija kaislīgi vēlējusies tikt pie sienas shēmā redzētā, milzīgā racēja. Pat priekšā nesakot, viņai bija jāzina par plūdiem. Gruntsūdeņi bija mūžīgi sūkušies viņas elevatorā, ar šo draudu bija jāsamierinās, ja dzīvoja zem ūdens līmeņa. Ja sūkņi nedarbojās, ūdens dabīgā ceļā atrada veidu, kā iekļūt elevatorā, un tā līmenis cēlās.

Tikusi līdz kāpņu laukumam, viņa atslējās pret tērauda margām un atvilka elpu. Dažus pakāpienus zemāk Solo stāvēja uz vienīgā sausā pakāpiena, ko viņi kopīgiem spēkiem bija atseguši. Pavadot teju trīs nedēļas velkot vadus un caurules, vācot metāllūžņus prāvā zemāko hidroponisko dārzu daļā, meklējot sūkni un novirzot plūdus uz ūdens apstrādes stacijas tvertnēm, viņi bija atseguši vienu pakāpienu.

Solo pagriezās un uzsmaidīja viņai. „Tas darbojas, vai ne?” Viņš pakasīja galvu. Viņa mežonīgie mati slējās uz visām pusēm, bārdā vietām mirdzēja sudrabs, kontrastēdams ar viņa bērnišķīgo prieku. Cerību pilnais jautājums palika lidināmies kā elpas mākonītis aukstajā dziļumu gaisā.

„Tas nedarbojas pietiekami,” aizkaitināta par lēno virzību, atteica Džuljeta. Viņa paskatījās pāri margām, garām saviem starp margām izvirzītajiem zābaku purngaliem, uz krāsainajiem plankumiem lejā izraibinātajā ūdenī. Naftas un degvielas plankumu izkrāsotā ūdens virsma bija līdzena kā spogulis. Zem netīrumu kārtas rēgaini zaļas mirdzēja kāpņu avārijas gaismas, piešķirdamas dzelmei spokainu noskaņu, kas piestāvēja arī tukšajam elevatoram.

Šajā klusumā Džuljeta sev blakus caurulē izdzirdēja klusu burbuļošanu. Viņai pat šķita, ka varēja sadzirdēt ūdenī iegremdētā sūkņa tālo dūkoņu vairākus metrus zem naftas un benzīna kārtas. Viņa centās ar domu spēku uzsūtīt ūdeni augšā pa cauruli — par divdesmit līmeņiem un simtiem savienojuma vietām augstāk uz plašajām un tukšajām attīrīšanas stacijas tvertnēm.

Solo noklepojās plaukstā. „Kā būtu, ja mēs uzstādītu vēl vienu...”

Džuljeta pacēla roku, lai viņu apklusinātu. Viņa rēķināja.

Astoņu Mehānikas nodaļas līmeņu tilpumu bija grūti aprēķināt-pārāk daudz gaiteņu un telpu, kas varēja būt vai arī nebūt applūduši — bet viņa varēja izrēķināt tilpumu cilindriskajai šahtai no Solo pēdām līdz apsardzes vārtiem. Viens sūknis divu nedēļu laikā bija pazeminājis ūdens līmeni par gandrīz trīsdesmit centimetriem. Vēl bija atlicis astoņdesmit vai deviņdesmit reižu vairāk. Ja uzstādītu vēl vienu sūkni, līdz Mehāniskās ieejai varētu tikt, teiksim, gada laikā. Atkarībā no tā, cik ūdensdroši bija līmeņi līdz tai, varētu paiet daudz ilgāks laiks. Lai atbrīvotu pašu Mehānisko, vajadzētu trīs vai četras reizes vairāk laika.

„Kā būtu ar vēl vienu sūkni?” Solo neatlaidās.

Džuljetai kļuva nelabi. Pat ar vēl trīs sūkņiem no hidroponis-kajiem dārziem un vēl trīs nepieciešamajām vadu un cauruļu kārtām, viņai nāktos gaidīt gadu, iespējams, divus, līdz elevators būtu sauss. Džuljeta nebija pārliecināta, vai viņai bija laiks gaidīt gadu. Tikai dažas nedēļas šajā pamestajā vietā divatā ar pusjukušu vīrieti, un viņa jau sāka dzirdēt čukstus, aizmirst, kur atstājusi lietas, atrast ieslēgtas gaismas, ko varēja apzvērēt, ka bija izslēgusi. Vai nu viņa juka prātā, vai Solo uzjautrinājās, likdams viņai tā justies. Divus gadus šādi dzīvot, kad mājas bija tik tuvu, bet tik neaizsniedzami tālu...

Viņa pārliecās pāri margām, juzdamās patiešām slikti. Skatīdamās lejup ūdenī un savā atspulgā, kas vīdēja eļļas kārtā, viņa pēkšņi sāka apdomāt vēl lielākus riskus, nekā divus gadus pavadīt gandrīz pilnīgā vienatnē.

„Divi gadi,” viņa teica Solo. Sajūta bija, kā paziņojot nāves sprie-dumu.„Divigadi.Tikdaudzlaika vajadzēs,japievienosimvēltrīssūkņus. Seši mēneši paies atbrīvojot kāpnes, bet pārējam vajadzēs vairāk laika.” „Divi gadi!” Solo iedziedājās. „Divi gadi, divi gadi!” Viņš divreiz uzsita ar purngalu pa ūdens virsmu virs pakāpiena zem viņiem, likdams Džuljetas atspulgam aizvirpuļot juceklīgos vilnīšos. Viņš apgriezās ap savu asi un paskatījās uz Džuljetu. „Tas taču ir nieks!” Džuljeta pūlējās apvaldīt dusmas. Divi gadi šķistu kā mūžība. Un ko, galu galā, viņi tur lejā atrastu? Kādā stāvoklī būtu galvenais ģenerators? Vai racēji? Ūdenī iegremdēta iekārta varēja saglabāties, ja vien pie tās netika gaiss, bet, kolīdz sūkņi tās atklātu skābekļa iedarbībai, sāktos korozija. Skābeklis iedarbotos uz mitro metālu un iznīcinātu jebko, kas tur lejā varētu būt noderīgs. Iekārtas un darbarīkus vajadzētu nekavējoties nožāvēt un ieeļļot. Un tikai divatā strādājot...

Džuljeta šausmās noskatījās, kā Solo pieliecas, atgaiņā eļļas kārtu no virsmas un pasmeļ plaukstās netīro, sastāvējušos ūdeni. Tad trokšņaini un priecīgi padzeras.

Nu labi, tikai vienam no viņiem rūpīgi strādājot, lai glābtu iekārtas, nebūtu iespējams neko panākt.

Varbūt viņai izdotos saglābt rezerves ģeneratoru. Tas prasītu mazāk darba, bet tik un tā nodrošinātu pietiekami daudz elektroenerģijas.

„Ko mēs darīsim divus gadus?” jautāja Solo, noslaucīdams bārdu ar plaukstas virspusi un paskatīdamies uz Džuljetu.

Viņa papurināja galvu. „Mēs negaidīsim divus gadus,” Džuljeta atbildēja. Jau pēdējās trīs nedēļas septiņpadsmitajā elevatorā bija likušās par daudz. To viņa nepateica skaļi.

„Nu labi,” viņš noteica, paraustījis plecus. Tad sāka slāt augšup savos zābakos, kas viņam bija par lielu. Arī pelēkais kombinezons bija nošļucis, it kā viņš joprojām būtu mazs zēns, kas mēģina valkāt viņa tēvam šūtu apģērbu. Viņš piebiedrojās Džuljetai uz kāpņu laukuma un uzsmaidīja viņai caur savu rasoto bārdu. „Izskatās, ka tev padomā vēl kādi projekti,” viņš priecīgi teica.

Džuljeta mēmi pamāja. Viss, ko viņi darīja, vai tā būtu sen mirušu cilvēku pavirši savilkto vadu pielabošana, vai dārzu uzlabošana, vai apgaismes ķermeņa balasta labošana — to visu Solo sauca par „projektiem”. Un viņš nemaz neslēpa, ka bija sajūsmā par projektiem. Džuljeta iedomājās, ka tā viņš ar visu ticis galā agrā jaunībā, tas bija kaut kāds izdzīvošanas mehānisms, ko viņš izgudrojis gadu gaitā, lai katru darāmo lietu spētu uztvert ar smaidu nevis ar šausmām un vientulību.

„O, mūs gaida pamatīgs projekts!” Džuljeta viņam teica, jau šausminādamās par gaidāmo darbu. Viņa sāka prātā sarindot visus darbarīkus un rezerves daļas, ko viņiem vajadzētu salasīt atpakaļceļā uz augšu.

Solo smējās un plaukšķināja rokas. „Labi!” viņš teica. „Atpakaļ uz darbnīcu!” Viņš sev virs galvas grieza pirkstu, norādīdams sagaidāmā, augstā kāpiena virzienā.

„Vēl ne,” Džuljeta teica. „Vispirms paēdīsim dārzos pusdienas. Tad iegriezīsimies Apgādē pēc dažām lietām. Un tad man vajadzēs kādu brīdi pabūt vienatnē serveru telpā.” Džuljeta novērsās no margām un sudraboti zaļā ūdens dzelmes. „Pirms atgriezīšos darbnīcā,” viņa teica, „es gribētu piezvanīt...”

„Piezvanīt!” Solo sadrūma. „Ne jau atkal. Tu pie tā stulbā krāma pavadi visu laiku.”

Džuljeta viņu ignorēja un devās augšup. Viņa uzsāka garo ceļu uz IT, jau piekto reizi triju nedēļu laikā. Un Džuljeta zināja, ka Solo bija taisnība — viņa tiešām pavadīja pārāk daudz laika zvanot, pārāk daudz laika, pārvilkusi pār galvu austiņas, klausīdamās, kā tās pīkstēja. Viņa zināja, ka tas bija vājprāts, ka viņa tur lēni sajuka prātā, bet sēžot aiz tukšā servera ar mikrofonu pie lūpām un austiņām uz ausīm, kas apklusināja pārējo pasauli, vienkārši zinot, ka tas vads savienoja viņu no mirušās pasaules ar tādu, kurā kūsāja dzīvība — tas bija vienīgais veids, kā elevatorā septiņpadsmit saglabāt veselo saprātu.

57

Elevators 18

„...bija gads, kad trīsdesmit trijos 'statos izcēlās Pilsoņu karš. Šajā konfliktā dzīvības zaudēja vairāk amerikāņu nekā visos turpmākajos kopā ņemot, jo nāvi viens otram nesa savējie. Zeme tika postīta četrus gadus, virs karalauku drupām izklīda dūmi, atklādami mirušos tautiešus, brāļus, vienu pēc otra. Dzīvību zaudēja vairāk nekā pusmiljons cilvēku. Daži aprēķini lēš, ka zaudējumi bijuši gandrīz divreiz lielāki. Ļaužu dzīvēs valdīja sērgas, bads un dziļas bēdas ...”

Kolīdz Lūkass bija ticis līdz kaujas lauku aprakstiem, grāmatas lappuses kļuva sarkanas. Viņš pārtrauca lasīt un paskatījās uz griestu lampām. To nepārtraukti balto gaismu bija aizstājusi mirgojoša, sarkana, kas nozīmēja, ka serveru telpā virs viņa, kāds bija ienācis. Viņš paņēma sudraba auklas grāmatzīmi, ko bija uzlicis uz kombinezona ceļgala, un uzmanīgi ielika to starp grāmatas lappusēm. Aizvēris seno sējumu, viņš to rūpīgi ielika skārda kārbā un ieslidināja spraugā uz grāmatplaukta, kas nu jau bija pilnīgi aizpildīts ar sudrabotu muguriņu sienu. Uz pirkstgaliem pārlavījies uz istabas otru galu, Lūkass noliecās pie datora un pakustināja peli, lai ieslēgtos monitors.

Ekrānā parādījās skati uz serveriem no dažādiem leņķiem, tikai plato leņķu dēļ tie izskatījās izplūduši. Šī spēja redzēt citas vietas bija vēl viens no mīklām pārbagātās telpas noslēpumiem. Lūkass kamerās meklēja ienācēju, prātodams, vai tas varētu būt Samijs, vai kāds cits tehniķis, kas atsūtīts kaut ko salabot. Tikmēr rūcošais vēders cerēja, ka kāds viņam atnesis pusdienas.

Viņš beidzot pamanīja ienācēju ceturtajā kamerā — īsu, ūsainu un briļļainu stāvu pelēkā kombinezonā. Viņš bija viegli ieliecies, uz nestās paplātes stāvēja apsegts šķīvis, grabēja galda piederumi, un glāzē šūpojās ūdens, un to visu daļēji balstīja viņa izvirzītais vēders.

Bernards garāmejot paskatījās uz kameru; skatiens ieurbās Lūkasā pat no cita stāva, un zem ūsām parādījās draudzīgs smaids.

Lūkass pameta datoru un steidzās uz gaiteni, lai pagūtu atvērt Bernardam lūku — basās kājas klusi plaukšķēja pret vēsajām, reljefajām tērauda plāksnēm. Ar ietrenēti vieglām kustībām viņš uzkāpa pa kāpnēm un pagrieza nodilušo, sarkano rokturi sānis. Viņam atverot lūku, Bernarda stāvs aizēnoja tās izeju. Kamēr Lūkass pabīdīja malā grīdas seguma daļu, Bernards nolika paplāti uz grīdas.

„Šodien es tevi lutinu,” Bernards teica. Viņš ievilka nāsīs smaržu un atsedza šķīvi. No metāla vāka apakšas parādījās sakrājušos tvaiku migliņa un atklāja skatam divus cūkgaļas ribiņu gabalus.

„Oho!” Ieraugot gaļu, Lūkass juta vēderu nemierīgi ierūcamies. Viņš izlīda no lūkas un apsēdās uz grīdas, kājas pārkāris pār lūkas malu. Tad ielika paplāti klēpī un paņēma pirkstos galda piederumus. „Man likās, ka pārtikas devas elevatorā tiek stingri normētas, vismaz kamēr beigsies pretošanās.”

Viņš nogrieza gabaliņu maigās gaļas un iemeta mutē. „Es gan nesūdzos, ja nu kas.” Viņš košļāja un izbaudīja olbaltumvielu pieplūdumu, atgādinādams sev būt pateicīgam par dzīvnieka nesto upuri.

„Normēšana nav atcelta,” teica Bernards. „Mums tirgū izcēlās sadursme ar dumpiniekiem, un šī nabaga cūka ieskrēja krustugunīs. Netaisījos ļaut ruksim iet zudumā. Protams, vairums gaļas tika nosūtīts mūsu kritušo karavīru sievām un vīriem.”

„Mmm?” Lūkass norija kumosu. „Cik?”

„Pieci, plus trīs no tā pirmā uzbrukuma.”

Lūkass nošūpoja galvu.

„Nav tik ļauni, ņemot vērā apstākļus.” Bernards ar plaukstu paberzēja ūsas un vēroja Lūkasu ēdam. Lūkass košļādams pamāja ar dakšiņu, piedāvādams Bernardam, bet tas atteicās. Vecākais vīrietis ar muguru atspiedās pret tukšo serveri, kurā atradās sakaru kanāla līnija un kāpnes noslēdzošais rokturis. Lūkass centās nereaģēt.

„Cik ilgi man te vajadzēs palikt?” Viņš mēģināja izklausīties mierīgs, it kā viņu apmierinātu jebkāda atbilde. „Pagājušas trīs nedēļas, vai ne?” Viņš nogrieza vēl vienu gabaliņu, pat nepagaršodams dārzeņus. „Tu domā vēl kādas pāris dienas?”

Bernards saberzēja vaigus un izlaida pirkstus caur retoties sākušajiem matiem. „Es ceru, bet skaidri nezinu. Izlemt ir Simsa ziņā, un viņš ir pārliecināts, ka draudi vēl nav novērsti. Mehāniskā tur lejā ir diezgan labi aizbarikādēta. Viņi ir draudējuši atslēgt elektrību, bet nedomāju, ka to darīs. Šķiet, beidzot ir sapratuši, ka viņi šeit mūsu līmeņos elektrību nekontrolē. Viņi droši vien mēģināja to nogriezt, pirms te iebrāzās un bija pārsteigti redzēt, ka pie mums viss vēl ieslēgts.”

„Tu taču nedomā, ka viņi dārzos izslēgs gaismu?” Viņš domāja par pārtikas daudzumu, par savām raizēm, ka elevatorā varētu sākties bads.

Bernards sarauca pieri. „Ar laiku. Varbūt. Lielā izmisumā. Bet tas vienkārši izšķīdinās jebkādu atbalstu, ko šie eļļotāji sev te augšā aizrunājuši. Neuztraucies! Viņi kļūs pārāk izsalkuši un padosies. Viss notiek pēc grāmatas.”

Lūkass piekrītoši pamāja un iedzēra malciņu ūdens. Šķita, ka tā bija garšīgākā cūkgaļa, kādu viņš jebkad ēdis.

„Runājot par grāmatu,” Bernards iejautājās, „vai esi paguvis kaut ko iemācīties?”

„Jā,” Lūkass meloja. Un pamāja ar galvu. Patiesībā viņš „Kārtības” grāmatai gandrīz vai nebija pieskāries. Interesantākas lietas varēja izlasīt citās.

„Labi. Kad šie kaitinošie nemieri būs galā, mēs tev ierakstīsim dažas papildu maiņas serveru telpā. Šo laiku tu varēsi pavadīt ēnojot. Kad noteiksim jaunu datumu vēlēšanām — un, nedomāju, ka kandidēs vēl kāds, sevišķi pēc visa šī — es daudz vairāk laika pavadīšu augšā. IT varēsi vadīt /«.”

Lūkass nolika glāzi un paņēma auduma salveti. Viņš noslaucīja muti un apdomāja dzirdēto. „Es ceru, ka tu nerunā par laiku, kas ir dažas nedēļas no šī brīža. Man liekas, ka man jāpavada gadi...”

Viņu pārtrauca dūkoņa. Lūkass sastinga, salvete izkrita viņam no rokas un piezemējās uz paplātes.

Bernards atrāvās no servera, it kā tas viņu būtu pagrūdis vai servera melnā metāla čaula būtu pēkšņi uzkarsusi.

„Velns parāvis!” viņš lādējās, ar dūri uzsizdams pa serveri. Tad sāka taustīties kombinezonā pēc galvenās atslēgas.

Lūkass piespieda sevi ielikt mutē vēl vienu kumosu ēdiena un izturēties nepiespiesti. Nepārtrauktā servera zvanīšana Bernardu satrauca arvien vairāk un vairāk. Tā padarīja viņu nesaprātīgu. Sajūta bija tāda, it kā Lūkass atkal dzīvotu kopā ar savu tēvu, pirms pašdarinātais džins bija beidzot izracis viņam kapu dobē zem kartupeļiem.

„Es zvēru, goda vārds,” Bernards murmināja, slēgdams vaļā visus slēdžus pēc kārtas. Viņš uzmeta skatienu Lūkasam, kas lēni košļāja gaļas kumosu, pēkšņi vairs nespēdams pat sajust tā garšu.

„Man tev ir uzdevums,” viņš teica, raustīdams vaļā pēdējo slēdzi, kas, kā Lūkass jau zināja, varēja šad tad ieķerties. Es gribu, lai tu te aizmugurē pievieno vienu paneli, vienkāršu, parastu LED rindu. Izdomā kādu kodu, lai redzam, kas mums zvana! Es gribu zināt, vai tas ir kaut kas svarīgs, vai arī varam par to droši nelikties ne zinis.”

Viņš raustīdams noņēma servera aizmugurējo paneli un trokšņaini atstutēja to pret četrdesmito serveri, kas atradās viņam aiz muguras. Kamēr Bernards skatījās iekārtas tumšajās un dobjajās iekšās, pētīdams mirgojošās gaismiņas virs mazajām komunikācijas vadu ligzdām, Lūkass iedzēra vēl vienu malku ūdens. Servera torņa melnās sienas un nepārtrauktā dūkoņa apslāpēja Bernarda čukstus izteiktos lāstus.

Viņš izvilka galvu, kas bija kļuvusi spilgti sarkana aiz dusmām, un pagriezās pret Lūkasu, kas nolika glāzi uz paplātes. „Patiesībā man te vajadzīgas tikai divas gaismiņas.” Bernards ar pirkstu piebakstīja servera sānam. „Sarkana, ja zvana elevators septiņpadsmit. Zaļa, ja jebkurš cits. Vai skaidrs?”

Lūkass pamāja. Viņš paskatījās lejup uz paplāti un sāka griezt uz pusēm kartupeli, pēkšņi atkal iedomājies par savu tēvu. Bernards pagriezās un sagrāba servera aizmugures paneli.

„Es varu to pieskrūvēt atpakaļ,” Lūkass nomurmināja, piebāzis muti pilnu ar karstu kartupeli; viņš izelpoja tvaiku, lai neapdedzinātu mēli, norija un uzdzēra ūdeni.

Bernards nolika paneli atpakaļ vietā, kur tas bija stāvējis. Viņš pagrieza galvu un nikni blenza aparāta iekšienē, kas nebeidza un nebeidza dūkt, kamēr brīdinoši mirgoja griestu lampas. „Laba doma,” viņš teica. „Varbūt tu vari uzreiz ķerties pie šī uzdevuma.”

Beidzot servera izmisīgā zumēšana apklusa, un pār telpu nolaidās klusums, ja neskaita Lūkasa dakšiņas skrāpēšanos pret šķīvi. Šīs skaņas atgādināja pēc rudziem smirdošus klusuma mirkļus viņa bērnībā. Drīz, tāpat kā viņa tēvs, kas zaudēja samaņu uz virtuves grīdas vai vannas istabā, Bernards aizvāksies.

Kā pēc mājiena viņa ēnas metējs un priekšnieks piecēlās; IT galva atkal atstāja Lūkasu ēnā, aizsegdams gaismu, ko izstaroja griestu lampas.

„Patīkamu vakariņošanu,” viņš teica. „Pateikšu Pīteram, lai viņš vēlāk atnāk pēc traukiem.”

Lūkass ar dakšu durstīja pupiņas. „Nopietni? Man likās, ka šīs ir pusdienas.” Viņš iemeta tās mutē.

„Ir jau pāri astoņiem,” atteica Bernards. Viņš sakārtoja savu kombinezonu. „Ak, jā, šodien runāju ar tavu māti!”

Lūkass nolika dakšiņu. „Jā?”

„Atgādināju, ka tu veic svarīgu darbu elevatora labā, bet viņa patiešām vēlas tevi satikt. Esmu runājis ar Simsu par to, ka viņu varētu ielaist šeit...”

„Serveru telpā?”

„Tikai pie durvīm. Lai viņa redz, ka tev nekas nekaiš. Es to sarīkotu citviet, bet Simss uzskata, ka tā neesot laba doma. Viņš nav gluži pārliecināts par uzticamības līmeni starp citiem tehniķiem. Viņš joprojām mēģina uzost jebkādus informācijas noplūdes avotus...”

Lūkass nicīgi iesmējās. „Simss ir paranoiķis. Neviens no mūsu tehniķiem nemetīsies uz vienu roku ar tiem eļļotājiem. Viņi nenodos elevatoru, kur nu vēl tevi.” Viņš paņēma pirkstos kaulu un sāka skrubināt atlikušo gaļu.

„Tik un tā viņš ir mani pārliecinājis turēt tevi pēc iespējas lielākā drošībā. Es tev pateikšu, ja izdosies noorganizēt jums tikšanos.” Bernards paliecās uz priekšu un paspieda Lūkasa plecu. „Paldies, ka esi tik pacietīgs! Man prieks, ka man ir ēna, kas saprot, cik svarīgs ir šis darbs.”

„O, es patiešām saprotu!” teica Lūkass. „Elevatora labā darīšu jebko.” „Labi.” Viņa roka tika paspiesta vēlreiz, un Bernards piecēlās. „Turpini lasīt „Kārtību”! It sevišķi sadaļas, kurās minēti dumpji un sacelšanās. Gribu, lai tu mācītos no šīs, gadījumam, ja, Dievs nedod, tas kādreiz notiks, kamēr vadītājs būsi tu”

„Turpināšu,” apstiprināja Lūkass. Viņš nolika malā tīro kaulu un noslaucīja pirkstus salvetē. Bernards pagriezās, lai ietu.

„Ak, jā...” Viņš apstājās un pagriezās pret Lūkasu. „Es zinu, ka man tas tev nav jāatgādina, bet tu nekādā gadījumā nedrīksti atbildēt uz šī servera zvaniem.” Viņš pakratīja pirkstu servera virzienā. „Vēl neesmu par tevi informējis pārējo IT vadītājus, tāpēc, ja runāsi ar kādu no viņiem pirms iepazīstināšanas, tava pozīcija varētu būt... nu, jā, nāvīgi apdraudēta.”

„Tu joko?” Lūkass pakratīja galvu. „It kā es gribētu runāt ar kādu, kas tevi varētu padarīt nervozu. Nu, nē, paldies!”

Bernards pasmaidīja un noslaucīja pieri. „Tu esi labs vīrs, Lūkas! Man prieks, ka tu man esi.”

„Un man ir prieks strādāt par mācekli,” atbildēja Lūkass. Viņš pasniedzās pēc vēl vienas ribiņas un uzsmaidīja savam starojošajam ēnas metējam. Beidzot vecākais vīrietis pagriezās, lai ietu, zābakiem zvanot pret tērauda plāksnēm un izgaistot milzīgo durvju virzienā, kas turēja Lūkasu ieslēgtu cietumā starp šīm mašīnām un visiem to noslēpumiem.

Lūkass ēda un klausījās, kā panelī pie durvīm tika ievadīts Bernarda jaunais kods, pazīstami pīkstieni, bet nezināmā secībā — kods, ko Lūkass vairs nezināja.

Tevis paša labā, Bernards bija teicis Lūkasam. Viņš košļāja speķa gabaliņu, kad smagās durvis aizcirtās, sarkanās gaismas zem kājām un kāpnēs izdzisa.

Lūkass nometa uz šķīvja kaulu. Viņš pastūma kartupeļus malā, pretojoties nelabai dūšai no to skata vien, domādams par to, kur guldīti viņa tēva kauli. Nolicis paplāti uz rievotās grīdas, viņš izvilka kājas no lūkas un aizstūmās līdz atvērtā un klusā servera aizmugurei.

Austiņas viegli izslīdēja no maisiņa. Plaukstām beržoties pret trīs nedēļas neskūto bārdu, viņš pārvilka tās pār ausīm. Paņēmis vada galu, viņš to ielika ligzdā ar numuru „17”.

Kamēr veidojās savienojums, atskanēja vairāki pīkstieni. Viņš iztēlojās dūkoņu un mirgojošās gaismiņas otrā galā.

Lūkass gaidīja, nespēdams paelpot.

„Hallo?”

Austiņās kā mūzika atskanēja balss. Lūkass smaidīja.

„Hei!” viņš teica.

Viņš apsēdās, atspieda muguru pret četrdesmito serveri un iekārtojās ērtāk.

„Kā veicas tajā galā?”

58

Elevators 18

Vokers, vicinādams rokas virs galvas, mēģināja izskaidrot savu jauno teoriju par to, kā, visticamāk, darbojas radio. „Tātad skaņa, šīs pārraides — tās ir kā viļņi gaisā, vai saproti?” Viņš ar pirkstiem ķēra neredzamās balsis. Virs viņa no sijām karājās jau trešā lielā antena, ko viņš bija uzbūvējis divu dienu laikā. „Sie viļņi skraida augšup un lejup pa vadu, augšup un lejup,” viņš žestikulēja, lai parādītu antenas garumu, „tādēļ, jo garāks tas ir, jo labāk. Tā tas no gaisa uztver vairāk viļņu.”

Bet, ja šie viļņi ir visur, kādēļ mēs neko neuztveram?

Vokers māja ar galvu un atzinīgi kratīja pirkstu. Sasodīti labs jautājums. „Bet šoreiz mēs tos uztversim,” viņš teica. „Mēs jau esam tuvu.” Viņš pieregulēja jauno pastiprinātāju, ko bija uzbūvējis — daudz jaudīgāku nekā mazais štrunts Henka vecajā pārnēsājamā rācijā. „Klausies!” viņš teica.

Telpu piepildīja krakšķi un šņākoņa, it kā kāds saujās ņurcītu plastmasas iepakojumu.

Es nedzirdu.

„Tas tāpēc, ka tu pats neklusē. Klausies!”

Tagad. Tas bija tikko jaušams, bet starp šņācieniem pavīdēja mirklis pārraidītu skaņu.

Es dzirdēju!

Vokers lepnumā pamāja ar galvu. Mazāk par ierīci, ko būvēja, vairāk par savu apķērīgo mācekli. Viņš paskatījās uz durvīm, lai pārliecinātos, ka tās joprojām bija aizvērtas. Ar Skotiju viņš runāja tikai tad, kad tās bija aizvērtas.

„Vienu gan es nesaprotu — kāpēc es nevaru to padarīt skaidrāku?” Viņš pakasīja zodu. „Ja nu vienīgi tādēļ, ka esam tik dziļi zem zemes.”

Mēs vienmēr esam bijuši tik dziļi, norādīja Skotijs. Tas šerifs, ko satikām pirms dažiem gadiem, pa savu rāciju runāja bez problēmām.

Vokers pakasīja bārdas rugājus. Viņa mazā ēna, kā vienmēr, bija izteicis saprātīgu argumentu.

„Nu, ir gan viena shēma, ko es nevaru atkost. Man liekas, ka tā paredzēta, lai padarītu signālu skaidrāku. Izskatās, ka viss iet tieši caur to.” Vokers apgriezās uz sava ķebļa pret darbagaldu, ko bija pārņēmušas zaļās plāksnītes un krāsainu vadu mudžekļi, kas bija nepieciešami viņa vienīgajam un vissvarīgākajam darbam. Viņš nolaida pār acīm palielināmo stiklu un sāka pētīt šo konkrēto plāksni.

Ko nozīmē šī uzlīme? Skotijs norādīja uz mazu, baltu uzlīmi — punktu, uz kā rakstīts skaitlis „18”. Vokers Skotijam vienmēr bija mācījis, ka nav nekas slikts atzīt, ja kaut ko nezini. Ja nespētu to atzīt, tad nekad neko neiemācītos.

„īsti nezinu,” viņš atzina. „Bet, vai redzi, kā šī mazā plāksnīte pievienota radio ar lentkabeļiem?”

Skotijs piekrītoši pamāja.

„Izskatās, it kā to būtu paredzēts izņemt un nomainīt. Varbūt tā viegli nosvilst. Man šķiet, ka šī ir tā daļa, kas kā izsisti drošinātāji mūs kavē.”

Vai mēs varam to apiet?

„Apiet?” Vokers īsti nesaprata, ko viņš ar to bija gribējis teikt.

Apiet to. Ja nu tā ir nodegusi. Izņemt to.

„Tā mēs varam nosvilināt kaut ko citu. Es domāju, ka tas tur neatrastos, ja nebūtu patiešām vajadzīgs.” Vokers kādu minūti padomāja. Viņš gribēja piebilst, ka to pašu varētu teikt par Skotiju, par puikas nomierinošo balsi. Taču Vokers nekad neprata pastāstīt savam ēnai, kā jūtās. Tikai to, ko zināja.

Katrā ziņā es to pamēģinātu...

Atskanēja klauvējiens pie durvīm, kam sekoja tīšām neieeļļoto eņģu čīkstoņa. Skotijs saplūda ar ēnām zem darbagalda, viņa balss izplēnēja skaļruņu statiskajā šņākoņā.

„Vok, kas, ellē, te notiek?”

Viņš pagriezās pret ienācēju. Tā savienot mīlīgo toni ar skarbiem vārdiem prata tikai Šērlija. Viņa ienāca Vokera darbnīcā, rokās nesdama apsegtu paplāti — lūpas bija sakniebtas, un sejā redzama vilšanās.

Vokers pagrieza šņākoņu klusāk: „Es cenšos salabot...”

„Nē, kas ir visas tās muļķības, ko es dzirdu par tavu neēšanu?” Viņa nolika paplāti Vokeram zem deguna un pacēla vāku, atbrīvodama tvaikus, kas cēlās no karstās kukurūzas. „Vai tu šorīt savas brokastis apēdi, vai arī atdevi kādam citam?”

„Tur ir par daudz,” viņš teica, skatīdamies uz trim vai četrām pārtikas devām.

„Nē, nav vis, ja savējo esi izdāļājis citiem.” Viņa iegrūda Vokeram rokā dakšu. „Ēd! Tūlīt izkritīsi no sava kombinezona!”

Vokers blenza uz kukurūzu. Viņš ar dakšiņu pamaisīja ēdienu, bet vēders bija savilcies tik ļoti, ka ēst negribējās. Viņam šķita, ka izticis bez ēdiena pietiekami ilgi, lai nekad vairs nejustos izsalcis. Velkošā sajūta vēderā savilktos arvien ciešāk un ciešāk mazā dūrītē, un viņam būtu gana uz visiem laikiem...

„Ēd, sasodīts!”

Viņš uzpūta uz kāda kumosa, bet nejuta ne mazāko vēlmi to apēst, taču ielika kādu gabaliņu mutē, lai iepriecinātu Sērliju.

„Un es negribu dzirdēt, ka kāds no maniem vīriem vazājas gar tavām durvīm un tevi te apvārdo, skaidrs? Tu nedrīksti atdot viņiem savas porcijas. Saprati? Apēd vēl vienu kumosu!”

Viņš norija. Vokeram bija jāatzīst, ka siltajam ēdienam ejot lejā, sajūta bija laba. Viņš savāca uz dakšas vēl vienu mazu kumosiņu. „Ja apēdīšu šo visu, man paliks slikti,” viņš teica.

„Bet, ja tu to neēdīsi, es tevi nogalināšu.”

Viņš paskatījās uz Sērliju, cerēdams ieraudzīt viņas sejā smaidu, taču Sērlija vairs nemēdza smaidīt. Neviens vairs nesmaidīja.

„Kas, ellē, tas par troksni?” viņa apgriezās un pētīja darbnīcu, meklēdama skaņas avotu.

Vokers nolika dakšiņu un pieregulēja skaļumu. Poga bija pielodēta pie vairākiem rezistoriem; pašu pogu sauc par potenciometru. Viņu pārņēma pēkšņa vēlme to visu izskaidrot, darīt jebko, lai tikai nebūtu jāēd. Viņš varētu izskaidrot, kā bija atkodis pastiprinātāju, ka patiesībā potenciometrs bija vienkārši regulējams rezistors, kā katrs

mazais ciparnīcas pagrieziens var noregulēt skaļumu uz visu, ko viņš... Vokers pārtrauca. Viņš paņēma dakšiņu un apmaisīja ēdienu. Viņš dzirdēja, kā ēnā čukst Skotijs.

„Tā jau ir labāk,” Sērlija atzinīgi teica par pieklusināto šņākoņu. „Skan vēl pretīgāk, nekā mēdza trokšņot vecais ģenerators. Pie velna, ja tu vari to nogriezt klusāk, kāpēc vispār klausīties tik skaļi?”

Vokers iemeta mutē kumosu. Košļādams viņš nolika dakšu un paņēma no stenda savu lodāmuru. Viņš iebāza roku sīku detaļu traukā, lai atrastu vēl vienu potenciometru.

„Turi šos!” viņš teica Šērlijai, pacēlis galvu virs ēdiena. Tad pasniedza viņai vadus, kas karājās no potenciometra un pielika tiem klāt asās, sudrabotās multimetra stieplītes.

„Ja tas nozīmēs, ka turpināsi ēst.” Viņa satvēra vadu un stieples galus starp saviem pirkstiem un īkšķiem.

Vokers iemeta mutē vēl vienu kumosu, aizmirsis tam uzpūst. Kukurūza apdedzināja mēli. Viņš norija nesakošļājis, un kumoss dedzinādams karsēja krūtīs. Sērlija piekodināja ēst mierīgāk, nesteidzoties. Viņš nelikās ne zinis un pagrieza potenciometra pogu. Multimetra bultiņa sāka lēkāt, ļaujot saprast, ka detaļa nebija bojāta.

„Kāpēc gan tev neuztaisīt pārtraukumu no šī visa un nepaēst, kamēr esmu šeit, lai pieskatītu?” Sērlija ar kāju pievilka tuvāk ķebli, kas stāvēja pie cita darbagalda, un apsēdās uz tā.

„Tāpēc, ka tas ir pārāk karsts,” atteica Vokers, vēcinādams pie mutes plaukstu. Viņš paņēma lodalvas spoli un pielika pie stieples gala karsto lodāmura galiņu, noklādams to ar gaišu sudrabu. „Man vajag, lai tu paturētu melno vadu pie šī.” Viņš viegli pieskārās ar lodāmuru rezistora mazajai kājiņai, kas atradās uz plāksnes ar uzlīmi „18”. Šēr-lija pārliecās pār galdu un uzmeta acis norādītajai plāksnei.

„Un tad tu apēdīsi savas vakariņas?”

„Zvēru.”

Sērlija samiedza acis, it kā teikdama, ka uztverot šo solījumu nopietni, un tad darīja, kā Vokers viņai bija parādījis.

Viņas tvēriens nebija tik nekustīgs kā Skotija, bet Vokers nolaida pār acīm palielināmo stiklu un aši izveidoja savienojumu. Viņš parādīja Šērlijai, kur jāliek sarkanais vads un pielodēja arī to. Pat, ja nekas no šī nedarbotos, viņš to vienmēr varētu noņemt un izmēģināt kaut ko citu.

„Tagad neļauj ēdienam atdzist!” Šērlija viņam teica. „Es zinu, ka vēsu tu neēdīsi, un es netaisos iet uz ēdnīcu, un vēlreiz to sildīt.”

Vokers skatījās uz mazo plāksnīti ar uzlīmēto skaitli. Tad sabozies paņēma dakšiņu un savāca uz tās lielu kumosu ēdiena.

„Kā tur ārā iet?” viņš jautāja, uzpūzdams kukurūzai.

„Iet sūdīgi,” Šērlija atbildēja. „Dženkinss un Hārpers strīdas par to, vai atslēgt elektrību visam elevatoram. Bet daži no puišiem, kas bija tur, nu, zini, kad Nokss un...”

Viņa novērsās, teikumu nepabeigusi.

Vokers pamāja un košļāja savu ēdienu.

„Daži no viņiem saka, ka torīt elektrība IT degusi pilnā sparā, lai gan bijām to no šejienes atslēguši.”

„Varbūt tā bija novirzīta,” Vokers minēja, „vai rezerves akumulatori. Viņiem tādi ir, vai zini!” Viņš apēda vēl vienu kumosu, bet vai mira nost no vēlmes pagriezt potenciometru. Vokers bija diezgan drošs, ka pēc otrā savienojuma izveidošanas šņākoņa bija mainījusies.

„Es nepārstājot viņiem stāstu, ka tā čakarēdami elevatoru, mēs sev nodarīsim vairāk ļauna nekā laba. Tas vienkārši noskaņos visus pārējos pret mums.”

„Jā. Klau, vai vari pagrozīt šo? Nu, kamēr es ēdu.”

Viņš pagrieza skaļāk statisko šņākoņu, kam bija vajadzīgas abas rokas, jo poga vaļīgi karājās gaišajos vados. Šķita, ka Šērlija saraujas no trokšņa, kas krakšķēdams izlauzās no Vokera pašdarinātajiem skaļruņiem. Viņa pasniedzās pēc skaļuma pogas, gribēdama pagriezt to klusāk.

„Nē, es gribu, lai tu pagrieztu to, ko tikko pielikām.”

„Nu kas tev ir, Vok? Ēd taču beidzot savu sasodīto kukurūzu!” Viņš apēda vēl vienu kumosu. Un par spīti visiem lāstiem un protestiem, Šērlija sāka grozīt slēdzi.

„Lēnām,” viņš pilnu muti teica.

Un bija pilnīgi skaidrs, ka šņākoņa skaļruņos mainījās. Likās, ka pa telpu sāk pārvietoties un lēkāt saņurcīta plastmasa.

„Ko es vispār daru?”

„Palīdzi vecam vīram...”

„...jā, pie ši man tevi te augšā droši vien vajadzēs ...”

Vokers nometa dakšiņu un izstiepa roku, lai Sērlija apstātos. Tomēr viņa bija to jau aizgriezusi garām, atkal skanēja tikai šņākoņa. Sērlija, šķiet, intuitīvi zināja, kas darāms. Viņa iekoda lūpā un pabīdīja slēdzi uz otru pusi, līdz balsis atgriezās.

„Izklausās labi. Te lejā tāpat viss ir kluss. Vai gribi, lai paņemtu savu riku komplektu?”

„Tu to paveici,” Sērlija pačukstēja Vokeram, it kā šie cilvēki spētu viņu sadzirdēt, ja viņa runātu pārāk skaļi. „Tu salaboji...”

Vokers pacēla roku. Sarunas turpinājās.

„Nē. To vari atstāt. Vietniece Robertsa jau ir šeit ar savējo. Viņa meklē pēdas, kamēr es runāju... ”

„Es te daru visu darbu, kamēr viņš nedara neko!" fonā iesaucās klusāka balss.

Vokers pagriezās pret Sērliju; tikmēr caur radio atskanēja smieklu šalts — par joku smējās vairāk nekā viens cilvēks. Viņš tik sen nebija dzirdējis smieklus. Taču pašam smiekli nenāca. Vokers apjukumā sarauca uzacis.

„Kas par lietu?” Sērlija jautāja. „Mēs to izdarījām! Mēs to salabojām!” Viņa nolēca no ķebļa un pagriezās, lai skrietu un paziņotu par to Dženkinsam.

„Pagaidi!” Vokers berzēja ar plaukstu bārdu un pabakstīja ar dakšiņu uz galda izliktās radio detaļas. Sērlija stāvēja pāris soļus no Vokera, skatījās uz viņu un smaidīja.

„Vietniece Robertsa” Vokers jautāja. „Kas pie visiem līmeņiem tā tāda”

59

Elevators 17

Džuljeta ieslēdza gaismas aizsargtērpu laboratorijā un iestiepa iekšā pēdējo guvumu no Apgādes. Atšķirībā no Solo viņa pastāvīgo elektrības padevi neuztvēra kā pašsaprotamu. Neziņa par elektrības avotu lika satraukties par to, ka tā varētu beigties. Tāpēc, kamēr Solo piekopa paradumu, pat tādu kā tieksmi ieslēgt katru apgaismes avotu un tā to atstāt, Džuljeta, cik vien iespējams, centās mistisko elektrību taupīt.

Viņa nometa savus jaunākos atradumus uz lāvas un iedomājās par Vokeru. Vai šādi viņš bija nonācis pie dzīves savā darbnīcā? Vai tā bija apsēstība, tieksme, vajadzība risināt nebeidzamas problēmas, līdz tālāk kā pāris soļus no tām viņš vairs nespēja pagulēt?

Jo vairāk viņa izprata veco vīru, jo tālāk no viņa sajutās, jo vientuļāka kļuva. Viņa apsēdās un saberzēja savas kājas — no pēdējā kāpiena augšup augšstilbi un lieli bija pavisam saspringuši. Varbūt, ka šo nedēļu laikā viņas kājas jau bija sākušas iegūt nesēju izturību, taču tik un tā tās nepārtraukti sūrstēja, nepatīkamā sajūta bija kļuvusi par jaunu un pastāvīgu pavadoni. Saspiežot muskuļus, sūrstēšana pārgāja sāpēs, kam Džuljeta pat deva priekšroku. Asās un nosakāmās sajūtas bija labākas nekā trulās un neizprotamās. Viņai patika sajūtas, ko viņa spēja saprast.

Džuljeta nospēra no kājām zābakus — bija savādi domāt par šīm salasītajām mantām kā par savējām — un piecēlās kājās. Pietika atpūsties. Ilgāk viņa to vairs nevarēja atļauties. Džuljeta aiznesa savus auduma maisus līdz vienam no smalkajiem darbagaldiem, tērpu laboratorijā viss bija labāks nekā viņiem lejā Mehāniskajā. Pat materiāli, kas bija radīti, lai izjuktu, bija veidoti ar tik izsmalcinātām ķīmijas un inženierijas metodēm, ka tagad, kad bija zināms to ļaunais nolūks, viņa varēja sākt tās apbrīnot. Viņa bija savākusi blīves un izolāciju, gan labās no Apgādes, gan laboratorijā pāri palikušās sliktās, lai izpētītu, kā šī sistēma darbojās. Tās bija saliktas viņas galvenā darbagalda

tālākajā malā, kā atgādinājums par velnišķīgo, slepkavniecisko ļaunumu, ar kādu izsūtīta laukā.

Viņa izbēra Apgādē savāktās detaļas un prātoja, cik tas bija savādi, ka viņai bija pieeja, ka viņa dzīvoja šajā aizliegtajā kāda cita elevatora sirdī. Vēl dīvaināk šķita novērtēt šos darbagaldus, šos nevainojamos darbarīkus, kas te novietoti ar nolūku sūtīt nāvē tādus cilvēkus kā viņa.

Skatoties uz sienām, pie kurām uz statīviem karājās apmēram ducis tīrītāju tērpu dažādās gatavības pakāpēs, radās sajūta, it kā viņa dzīvotu un strādātu telpā, kas pilna rēgu. Viņa nejustos pārsteigta, ja viens no šiem tērpiem nolēktu no sienas un sāktu staigāt pa istabu. To rokas un kājas izskatījās it kā būtu piepūstas pilnas, spoguļiem līdzīgie sejsegi viegli varētu slēpt ziņkārīgas sejas. Tās bija kā sabiedrība, šīs pakārtās formas. Tās Džuljetu bezkaislīgi vēroja, kamēr viņa sašķiroja savus atradumus divās kaudzēs — vienā lietas, kas būtu nepieciešamas nākamajam lielajam projektam, bet otrā noderīgi sīkumi, kas bija salasīti bez noteikta nolūka, bet ar domu, ka varētu noderēt vēlāk.

Otrajā kaudzē nokļuva vērtīga, uzlādējama baterija, joprojām notriepta ar asinīm, ko Džuljetai nebija izdevies notīrīt. Caur prātu skrēja skati, ko viņa bija redzējusi, kamēr meklēja šos materiālus, piemēram, divi vīrieši, kas bija izdarījuši pašnāvību Apgādes galvenajā birojā, sakrustojuši rokas un pārgriezuši viens otram vēnas, viņiem visapkārt rūsgans traips. Sī bija viena no briesmīgākajām ainām, atmiņa, ko viņa nespēja izdzēst. Visā elevatorā bija sastopamas liecības par vardarbību. Visa šī vieta bija apsēsta un izkropļota. Džuljeta pilnībā saprata, kādēļ Solo savas pastaigas bija veicis tikai līdz dārziem un atpakaļ. Tāpat viņa nebrīnījās par viņa paradumu katru nakti aizbīdīt dokumentu skapi priekšā serveru telpas durvīm, lai gan Solo šeit jau gadiem bija viens. Džuljeta viņu nevainoja. Katru nakti pirms gulētiešanas viņa pati aizbultēja laboratorijas durvis. Viņa spokiem neticēja, bet šo pārliecību nepārtraukti tirdīja sajūta, ka viņu novēro —ja ne cilvēki, tad pats elevators.

Viņa uzsāka darbu pie gaisa kompresora un, kā vienmēr, jutās labi, ka varēja darīt kaut ko pašas rokām. Labot kaut ko. Novirzīt domas. Dažas pirmās naktis pēc šausminošā pārdzīvojuma, kad viņa tika izsūtīta tīrīt, pēc laušanās iekšā šajā elevatora karkasā, Džuljeta ilgi un pamatīgi meklēja kādu vietu, kur spētu pagulēt. Tas nekad nebūtu iespējams zem serveru telpas, ne kamēr telpas pildīja Solo smakojošās atkritumu kaudzes. Viņa mēģināja IT vadītāja dzīvoklī, bet domas par Bernardu neļāva pat mierīgi nosēdēt. Biroju dīvāni nebija pietiekami gari. Miga, ko viņa bija mēģinājusi izveidot uz siltās serveru telpas grīdas bija jauka, bet visu šo augsto skapju klikšķēšana un dūkšana darīja viņu traku.

Lai cik dīvaini tas nešķistu, ar visiem rēgiem un briesmoņiem, kas klejoja apkārt, tērpu laboratorija bija vienīgā vieta, kurā viņa bija spējusi kārtīgi izgulēties. Tas droši vien bija darbarīku dēļ — tie šeit bija visur, metināmie aparāti un uzgriežņu atslēgas, atvilktņu skapji līdz griestiem pilni ar visiem iespējamiem skrūvgriežiem un uzmavām. Ja viņa grasījās kaut ko salabot — pat sevi pašu — tad tas bija iespējams tikai šeit, šajā telpā. Vienīgās vietas elevatorā septiņpadsmit, kur viņa jutās kā mājās, bija arī abas cietuma kameras, kurās viņa šad tad gulēja pa ceļam uz augšu vai dziļumiem. Tur un arī sēžot aiz tukšā servera un runājot ar Lūkasu.

Džuljeta par viņu iedomājās, kamēr šķērsoja telpu, lai paņemtu pareizā lieluma vītņurbi no vienas no milzīgajām metāla darbarīku kastēm. Viņa ielika to kabatā un nocēla no sienas vienu no pabeigtajiem tīrīšanas tērpiem, apbrīnodama tā pamatīgumu, atcerēdamās, cik milzīgs tas bija šķitis, kad pašai tāds bija mugurā. Džuljeta uzcēla to uz darbagalda un novilka nost ķiveri pieslēdzošo apkakli, aiznesa to līdz urbjmašīnai un uzmanīgi izurba pirmo caurumu. Ielikusi apkakli skrūvspīlēs, viņa sāka darboties ar vītņurbi, veidodama jaunu vītni gaisa šļūtenei. Viņa cīnījās ap to un prātoja par pēdējo sarunu ar Lūkasu, sajuzdama laboratorijā ieplūstam svaigas maizes smaržu, kam sekoja Solo.

„Sveika!” viņš sauca no durvīm. Džuljeta pacēla galvu un pameta ar zodu, lai viņš nāktu iekšā. Lai iegrieztu vītni, bija jāpiepūlas — metāla rokturis griezās viņai rokās, uz pieres izsprāga sviedru lāses.

„Es izcepu vēl maizīti.”

„Smaržo lieliski,” Džuljeta noelsās.

Kopš viņa bija iemācījusi Solo cept plācenīšus, viņš vairs nebija apturams. Kamēr Solo eksperimentēja ar dažādām receptēm, no viņa konservētās pārtikas plauktiem viena pēc otras pazuda tur glabātās, lielās miltu kārbas. Džuljeta sev atgādināja, ka jāiemāca viņam pagatavot vēl kaut ko, lai novirzītu viņa darbīgumu dažādos virzienos.

„Un es sagriezu gurķus!” viņš teica ar tādu lepnumu, it kā būtu uzklājis ne ar ko nesalīdzināmu dzīru galdu. Daudz jomās Solo bija iestrēdzis pusaudža prātā — un ēst gatavošanas paradumi bija viena no tām.

„Es drīz pagaršošu,” viņa teica. Vēl pēdējā piepūle, un urbis beidzot bija cauri apkaklei, izgriezdams tik kārtīgu vītni, it kā tā būtu taisīta pašā Apgādē. Vītņurbis iznāca ārā viegli gluži kā piemērota skrūve.

Solo nolika šķīvi ar maizi un dārzeņiem uz darbagalda un paņēma ķebli. „Ko tu dari? Vai remontē vēl vienu sūkni?” Viņš skatījās uz lielo gaisa kompresoru, no kura karājās šļūtenes.

„Nē. Tas būtu bijis pārāk ilgi. Es mēģinu izdomāt veidu, kā elpot zem ūdens.”

Solo smējās. Viņš sāka grauzt maizes gabaliņu, bet tad saprata, ka viņa nejoko.

„Tu runā nopietni.”

„Jā. Mums patiešām vajadzīgie sūkņi atrodas notekas baseinos pašos elevatora dziļumos. Man tikai jādabū līdz tiem lejā daļa šīs IT elektrības. Tā mēs šo vietu nosusinātu nedēļu vai mēnešu laikā nevis pēc vairākiem gadiem.”

„Elpot zem ūdens,” Solo noteica. Viņš skatījās uz Džuljetu, it kā viņa būtu tā, kas sākusi zaudēt prātu.

„Tas neatšķiras no tā, kā es no sava elevatora nonācu šeit,” Viņa notina gaisa šļūtenes uzmavas galu ar silikona lenti un sāka to iestrādāt apkaklē.

„Šie tērpi nelaiž cauri gaisu, kas nozīmē, ka tie ir ari ūdensnecaurlaidīgi. Viss, kas man vajadzīgs, ir nepārtraukta gaisa padeve, ko elpot, un es varu tur lejā strādāt, cik vien ilgi gribu. Katrā ziņā tik ilgi, lai iedarbinātu sūkņus.”

„Tu domā, ka tie joprojām darbosies?”

„Tā vajadzētu būt.” Viņa paņēma uzgriežņu atslēgu un piegrieza uzmavu, cik stingri vien uzdrīkstējās. „Tie ir paredzēti iegremdēšanai un strādā pēc vienkārša principa. Tiem tikai vajadzīga elektrība, kuras mums te augšā netrūkst.”

„Un ko es darīšu?” Solo berzēja plaukstas, izbārstīdams uz viņas darbagalda maizes drupatas. Tad pasniedzās pēc vēl viena maizes gabala.

„Tu pieskatīsi kompresoru. Es tev parādīšu, kā to iedarbināt, kā uzpildīt ar degvielu. Lai varētu sarunāties, es te ķiverē ievietošu vienu pārnēsājamo šerifa vietnieka rāciju. Otra būs pie tevis. Te būs vesela šļūteņu un elektrības vadu kaudze, ko izritināt.” Džuljeta viņam uzsmaidīja. „Neuztraucies! Es tevi pielikšu pie darba.”

„Es neuztraucos,” atbildēja Solo. Viņš smagi nopūtās un sāka grauzt gurķi, bet skatiens aizklīda līdz kompresoram.

Un Džuljeta redzēja, ka gluži kā pusaudzis, kam bijis maz nepieciešamās prakses, Solo vēl nebija izkopis smalko mākslu pārliecinoši melot.

60

Elevators 18

„...zēni otrā nometnes pusē. Sos rezultātus rūpīgi izanalizēja pētnieki, kas darbojās kā nometnes vadītāji. Kad vardarbība kļuva nekontrolējama, eksperiments tika pārtraukts pirms noteiktā laika. Kas „Laupītāju alā" tika uzsākts kā divas zēnu grupas, kuru dalībnieki nākuši no tikpat kā identiskas vides un kam ieaudzinātas līdzīgas vērtības, izvērtās scenārijā, kas psiholoģijā pazīstams kā savējie un svešie. Nelielas atšķirības, veids, kā kāds nēsāja cepuri un vieglas izrunas atšķirības, pārvērtās nepiedodamos pārkāpumos. Kad sāka lidot akmeņi un sirojumi uz pretējām nometnēm kļuva asiņaini, pētniekiem vairs nebija citas izejas kā pielikt punktu...”

Lūkass vairs nespēja palasīt. Viņš aizvēra grāmatu un atspieda muguru pret augstajiem plauktiem. Viņš sajuta nelāgu smaku, pielika vecās grāmatas muguriņu pie deguna un paostīja. Tad beidzot nosprieda, ka oda viņš pats. Kad viņš pēdējoreiz bijis dušā? Viņa dienas režīms bija pilnīgi izjaukts. Vairs nebija kliedzošu bērnu, kas viņu no rītiem modinātu, vairs nebija zvaigžņu zīmēšanas vakaru, vairs nebija krēslaino kāpņu, kas aizvestu viņu līdz gultai, lai visu to pašu varētu atsākt nākamajā rītā. Tā vietā viņš neregulāri grozījās un mētājās uz lāvas trīsdesmit piektā līmeņa apslēptajā istabā. Tajā bija ap duci lāvu un viņš viens pats. Sarkani mirgojošas gaismas signalizēja, ka viņam bija kompānija. Laiks pagāja sarunās ar Bernardu un Pīteru Billingsu, kad viņi tam atnesa ēdienu, un garās sarunās ar Džuljetu ikreiz, kad viņa zvanīja, un viņam bija laiks atbildēt. Tam visam pa vidu — grāmatas. Grāmatas par nezināmu vēsturi, par miljardiem cilvēku un vēl vairāk zvaigžņu. Stāsti par vardarbību, par pūļu trakošanu, par satriecošo dzīvības laika skalu, saulēm orbītās, kas kādu dienu izdegtu, par ieročiem, kas varēja iznīcināt visu, par sērgām, kas to gandrīz izdarīja.

Cik ilgi viņš vēl tā spētu dzīvot? Lasīdams un gulēdams, un ēzdams? Sīs nedēļas jau šķita garas kā mēneši. Lūkass neskaitīja dienas, viņš nespēja atcerēties, cik ilgi viņš jau valkājis šo kombinezonu — vai pienācis laiks to novilkt un uzvilkt tīro, kas atradās žāvētājā. Dažreiz likās, ka viņš pārģērbies un izmazgājis savas drēbes jau trīs reizes vienā dienā. Tikpat labi tās varēja būt divas reizes nedēļā. Oda tā, it kā būtu pagājis ilgāks laiks.

Lūkass atbalstīja galvu pret grāmatu kārbām, kas atradās viņam aiz muguras, un aizvēra acis. Viss, ko viņš lasīja, nevarēja būt patiesība. Tik pārpildīta un savāda pasaule nešķita iespējama. Kad viņš apsvēra tās mērogu, šī ideja par zemē noglabāto dzīvību, par cilvēku sūtīšanu ārā tīrīt, satraukumu par to, kas ko kam nozadzis, brīžiem radīja tādu kā reiboni, biedējošas šausmas kā stāvot bezdibeņa malā un lejā tālumā redzot tumšu patiesību, bet nespējot neko saskatīt, līdz atgriezās saprāts, un realitāte norāva viņu nost no kraujas malas.

Lūkass nebija pārliecināts, cik ilgi tā nosēdējis, sapņodams par citu laiku un telpu, kad aptvēra, ka atgriezušās mirgojošās, sarkanās gaismas.

Viņš ielika grāmatu kārbā un pietrausās kājās. Datora ekrānā bija redzams Pīters Billingss, kas stāvēja serveru telpas durvīs, jo tālāk viņam nebija ļauts iet. Pie durvīm uz darba žurnālu skapīša bija uzlikta paplāte ar Lūkasa vakariņām.

Viņš novērsās no ekrāna, aizsteidzās pa gaiteni un ātri uzrāpās pa kāpnēm. Pacēlis rievoto grīdas režģi, viņš to uzmanīgi nolika atpakaļ vietā un, līkumodams starp augstajiem, dūcošajiem serveriem, devās pretī Pīteram.

„Ak, lūk, kur mūsu mazais protežē!” pasmaidīja Pīters, bet, ieraugot Lūkasu, samiedza acis.

Lūkass palocīja galvu. „Serif!” viņš sveicināja. Viņu nepameta sajūta, ka Pīters klusībā par viņu ņirgājas, skatās uz viņu no augšas, lai gan abi bija aptuveni vienā vecumā. Kad vien Pīters pie viņa ieradās kopā ar Bernardu un it sevišķi todien, kad Bernards viņam bija skaidrojis, ka Lūkasam jāatrodas drošībā, starp abiem jaunākajiem vīriešiem bija uzplaiksnījusi tāda kā saspringta sāncensība — Lūkass to apzinājās, lai gan pats neizjuta. Bernards zem četrām acīm Lūkasam bija uzticējis noslēpumus un atzinis, ka gatavo Pīteru mēra darbam, ka viņš un Lūkass kādudien strādās plecu pie pleca. Lūkass, noceldams no skapīša paplāti, centās to paturēt prātā. Pīters, viņu vērodams, domīgi sarauca uzacis.

Lūkass pagriezās, lai ietu.

„Kāpēc tu neapsēdies un nepaēd tepat?” jautāja Pīters, joprojām nekustīgi stāvēdams atbalstījies pret biezajām serveru telpas durvīm.

Lūkass sastinga.

„Bieži redzu tevi te sēžam un ēdam kopā ar Bernardu, bet, kad atnāku es, tu vienmēr steidzies prom.” Pīters paliecās uz priekšu un ieskatījās dziļumā aiz serveru rindām. „Ko tu te caurām dienām dari?”

Lūkass jutās kā slazdā. Patiesībā viņš nemaz nebija tik izsalcis, bija domājis atlikt ēšanu uz vēlāku laiku, bet savas porcijas notiesāšana parasti izrādījās ātrākais veids, kā izkļūt no šādām sarunām. Viņš paraustīja plecus, apsēdās uz grīdas, atspiežoties pret darba žurnālu skapīti, un izstiepa sev priekšā kājas. Zem paceltā vāka atklājās nenosakāmas zupas bļodiņa, divas tomāta šķēles un kukurūzas maizes šķēle.

„Lielākoties es strādāju pie serveriem, tāpat kā pirms tam.” Viņš sāka maltīti, nokozdams kumosu maizes — tā izrādījās bezgaršīga. „Vienīgā atšķirība ir tāda, ka dienas beigās man nav jāiet mājās,” košļādams sauso maizi, viņš uzsmaidīja Pīteram.

„Pareizi, tu dzīvo lejā vidus līmeņos, vai ne?” Pīters sakrustoja rokas uz krūtīm, iekārtodamies ērtāk pret biezajām durvīm. Lūkass paliecās sānis un paskatījās aiz viņa gaitenī. Aiz stūra bija dzirdamas balsis. Viņš izjuta spēju impulsu piecelties un skriet, vienkārši skriešanas pēc.

„Gandrīz,” viņš atbildēja. „Mans dzīvoklis atrodas praktiski augšā.”

„Pēc to iedzīvotāju domām,” Pīters iesmējās, „visi vidus dzīvokļi atrodas augšā.”

Lūkass cītīgi ēda kukurūzas maizi, lai viņa mute būtu pilna. Košļādams viņš pameta raižpilnu skatienu uz zupu.

„Vai Bernards tev ir stāstījis par lielo uzbrukumu, ko esam ieplānojuši? Es domāju iet lejā un piedalīties.”

Lūkass pašūpoja galvu. Tad iemērca zupā karoti.

„Vai zini par to sienu, ko Mehāniskā uzbūvēja, aiz kā tie idioti sevi iesprostojuši? Simss ar saviem puišiem grasās to uzspert gaisā. Viņiem ir bijis gana laika, lai no mūsu puses pie tā piestrādātu, tā ka šī mazā, muļķīgā sacelšanās būs galā, augstākais, dažu dienu laikā.” Viss par ko spēja padomāt Lūkass, strēbdams karsto zupu, bija Mehāniskās vīri un sievas, iesprostoti aiz šīs tērauda sienas un tas, ka viņš patiešām saprata, kas viņiem jāizcieš.

„Vai tas nozīmē, ka es drīz tikšu no šejienes laukā?” Tā vietā, lai izmantotu nazi un dakšiņu, viņš iespieda negatavā tomāta šķēlītē savu karoti. „Ārā mani nekas vairs nevar apdraudēt, vai ne? Neviens pat nezina, kas es esmu.”

„Tas atkarīgs no Bernarda. Viņš pēdējā laikā uzvedas dīvaini. Pieņemu, ka pie vainas stress.” Pīters noslīdēja zemāk un atbalstījās pret papēžiem. Lūkass priecājās, ka vairs nebija jāstaipa kakls, lai paskatītos uz viņu.

„Viņš gan teica kaut ko par tavas mātes apmeklējumu. Manuprāt, tas varētu nozīmēt, ka tu te paliksi vēl vismaz kādu nedēļu.”

„Lieliski.” Lūkass vēl kādu brīdi paniekojās ap ēdienu. Telpas dziļumā sākot zumēt tālajam serverim, viņš burtiski salēcās kā neredzamu auklu raustīts. Griestu lampas vāri iemirgojās, signalizēdamas tiem, kas saprata.

„Kas tas?” nedaudz pacēlies pirkstgalos, jautāja Pīters.

„Tas nozīmē, ka man jāatgriežas pie darba,” Lūkass pasniedza viņam paplāti. „Paldies, ka atnesi!” viņš teica un pagriezās, lai ietu. „Klau, mērs teica, lai pārliecinos, ka tu apēd visu!”

Lūkass pamāja pār plecu. Viņš nozuda aiz pirmā augstā servera un sāka skriet telpas dziļumā, ar roku noslaucīdams muti, zinādams, ka Pīters nedrīkstēja viņam sekot.

„Lūkas!”

Taču Lūkass jau bija prom. Viņš steidzās uz tālākās sienas pusi un ejot izvilka no apkakles atslēgas.

Darbodamies ar slēdzenēm, viņš redzēja, ka griestu lampas bija pārstājušas mirgot. Plters bija aizvēris durvis. Lūkass nocēla aizmugures paneli, izvilka no maisiņa austiņas un iesprauda tās kontaktā.

„Hallo?” Viņš sakārtoja mikrofonu, pārliecinādamies, ka tas nebija pielikts pārāk tuvu mutei.

„Sveiks!” viņas balss iepriecināja Lūkasu tā, kā nespētu neviens ēdiens. „Vai dabūji skriet manis dēļ?”

Lūkass dziļi ieelpoja. Sajā ieslodzījumā dzīvodams, viņš bija sācis zaudēt formu — vairs nenācās katru dienu kāpelēt augšā uz darbu. „Nē,” viņš meloja. „Bet varbūt tev vajadzētu nedaudz piebremzēt ar zvanīšanu. Vismaz pa dienu. Tu zini, kas te ir visu laiku. Vakar, kad tu tik ilgi zvanīji, viņš sēdēja tieši blakus serverim, bet tas dūca un dūca. Tas viņu patiešām saniknoja.”

„Tu domā, ka man rūp, ja viņš sadusmojas?” Džuljeta smējās. „Un es gribu, lai viņš atbildētu. Es labprāt parunātu ar viņu vēl. Turklāt, vai tev ir citi ieteikumi? Es gribu ar tevi parunāties, man vajag ar kādu runāt. Un tu vienmēr esi uz vietas. Tu nevari man zvanīt un cerēt, ka te būšu un gaidīšu. Pie velna, es te staigāju pa visu šo sasodīto vietu. Vai zini, cik reizes pēdējo nedēļu laikā esmu gājusi no trīsdesmitajiem uz Apgādi? Uzmini!”

„Es negribu minēt,” Lūkass saberzēja plakstiņus.

„Vismaz kādas sešas reizes. Un, vai zini, ja reiz viņš tur ir visu laiku, tu varētu vienkārši izdarīt man pakalpojumu un nogalināt viņu. Aiztaupīt man visas šīs pūles...”

„Nogalināt viņu?” Lūkass pameta gaisā brīvo roku. „Ko, vienkārši nosist viņu?”

„Vai tiešām vēlies, lai pamācu, kā to izdarīt? Jo es jau esmu izsapņojusi vairākus veidus, kā...”

„Nē, man nevajag ieteikumus. Un es negribu nevienu nogalināti Nekad neesmu gribējisl” Lūkass piespieda rādītājpirkstu pie deniņiem un sāka to apļot, maziem, spēcīgiem aplīšiem. Šie pēkšņie galvassāpju uzliesmojumi viņu nomocīja jau veselu mūžību. Tie bija sākušies kopš...

„Aizmirsti!” teica Džuljeta; caur vadiem zibsnīja riebums viņas balsī, tas skrēja gaismas ātrumā.

„Paklau...” Lūkass atkal pieregulēja mikrofonu. Viņam riebās šīs sarunas. Daudz labāk bija pļāpāt par neko. „Piedod, vienkārši... Šeit iet kā trako namā. Es nezinu, ko katrs dara. Esmu šajā kastē ar visu šo informāciju, man ir radio, kas visu laiku vienkārši bļauj kaujas trokšņus, bet izskatās, ka salīdzinājumā ar citiem es nezinu pilnīgi neko.”

„Tu taču zini, ka vari man uzticēties, vai ne? Ka esmu viena no labajiem? Es neizdarīju neko tādu, lai tiktu izsūtīta ārā, Lūkas! Man vajag, lai tu to saprastu.”

Lūkass klausījās, kā Džuljeta ievilka elpu un smagi nopūtās. Viņš iztēlojās to tur sēžam vienu tukšā elevatorā kopā ar jukušu vīrieti — mikrofons piespiests pie lūpām, krūtīm uztraukumā cilājoties, tik ļoti cerot uz viņu.

„Lūkas, tu taču zini, ka esmu pareizajā pusē, vai ne? Un, ka tu strādā jukuša cilvēka labā?”

„Jucis ir viss,” viņš teica. „Visi. Es zinu, lūk, ko — mēs sēdējām šeit IT, cerēdami, ka nenotiks nekas slikts, un pie mums atnāca ļaunākais, ko varējām iedomāties!”

Džuljeta vēlreiz dziļi nopūtās, un Lūkass aizdomājās par to, ko viņai bija izstāstījis par sacelšanos un ko bija noklusējis.

„Es zinu, ko pēc tevis teiktā izdarīja mani ļaudis, bet vai saproti, kādēļ viņi atnāca? Vai saproti? Kaut kas bija jādara, Lūk! Tas nav izdarīts joprojām.”

Lūkass paraustīja plecus, aizmirsis, ka Džuljeta viņu nevarēja redzēt. Lai cik bieži viņi sarunātos, viņš vēl nebija pieradis šādi sazināties ar cilvēkiem.

„Tu vari palīdzēt,” viņa sacīja.

„Es nelūdzu, lai mani te nosūta,” viņš juta, ka palēnām kļuva dusmīgs. Kāpēc viņu sarunām bija jāaizplūst nepareizajā virzienā? Kāpēc viņi nevarēja vienkārši runāt par gardāko maltīti, ko ēduši, vai bērnības mīļākajām grāmatām vai kopīgām lietām, kas viņiem abiem patika vai nepatika?

„Neviens no mums nelūdza tikt nosūtītiem uz vietām, kur mēs esam,” viņa vēsi atgādināja.

Tas lika Lūkasam apstāties un aizdomāties par to, kur viņa atradās un ko viņai bija nācies pārciest, lai tur nokļūtu.

„Mēs varam kontrolēt tikai savu rīcību pēc tam, kad liktenis mūs turp aizvedis.”

„Man droši vien vajadzētu iet,” Lūkass sekli ieelpoja. Viņš negribēja domāt par rīcību un likteni. Viņš negribēja šo sarunu turpināt. „Pīts man drīz nesīs vakariņas,” viņš meloja.

Klusums. Lūkass dzirdēja viņu elpojam. Sajūta bija līdzīga kā klausoties kāda domās.

„Labi,” viņa teica. „Es saprotu. Man tik un tā jāiet pārbaudīt to tērpu. Un, klau, ja tas darbosies, es kādu laiku varētu būt prom! Tāpēc, ja manis nav kādu dienu vai divas...”

„Tikai esi uzmanīga!” Lūkass teica.

„Būšu. Un atceries, ko teicu! To, kas mēs esam, nosaka mūsu tālākā rīcība. Tu neesi viens no viņiem. Tu tur neiederies. Lūdzu, neaizmirsti to!”

Lūkass piekrītoši nomurmināja, un Džuljeta atvadījās — viņas balss joprojām skanēja Lūkasam ausīs, kad viņš pasniedzās un izrāva vadu no ligzdas.

Tā vietā, lai ieliktu austiņas maisiņā, viņš atspiedās pret serveri sev aiz muguras. Grozīdams rokās austiņu spilventiņus, Lūkass domāja par to, ko bija izdarījis, par to, kas viņš bija.

Lūkasam gribējās sarauties kamolā un raudāt, vienkārši aizvērt acis, lai pasaule pazustu nebūtībā. Taču viņš zināja —ja aizvērs acis, ja ļausies ieslīgt tumsā, viss, ko Lūkass redzēs, būs viņa. Tā mazā sieviete ar sirmajiem matiem, viņas ķermenis, kas raustās ložu ķerts — Lūkasa raidīto ložu ķerts. Viņš jutīs savu pirkstu uz šautenes mēlītes, vaigus slapjus no asarām, izšautā pulvera dvaku, galdu, uz kura klaudzēs tukšās misiņa čaulītes, un viņa biedru līksmos uzvaras saucienus.

61

Elevators 18

„...ceturtdien teku, ka nogādāšu to pie tevis divu dienu laikā."

„Nu, sasodīts, divas dienas jau ir pagājušas, Kari! Tu maz saproti, ka tīrīšana ir rīt no rīta?"

„Un tu maz saproti, ka šodiena vēl nav beigusies?"

„Nesprēgā! Dabū man to verķi un uzstiep steidzīgi augšā! Es zvēru, ja viss izgāzīsies tādēļ, ka tu esi... ”

„Es uznesīšu. Nu taču, vecīt! Es taču tevi tikai āzēju. Nomierinies!" „Nomierinies! Ej, tu zini, kur — es mierināšos rīt! Viss, es slēdzu ārā. Beidz tur čakarēties!"

„Es tūlīt eju..."

Sērlija bija saķērusi galvu — pirksti iepinusies matos, elkoņi balstījās pret Vokera darbagaldu. „Kas, pie dziļumiem, notiek?” viņa jautāja. „Vok, kas tas ir? Kas ir šie cilvēki?”

Vokers skatījās caur palielināmo stiklu. Viņš iemērca vienu vienīgu no tīrīšanas birstes izrautu sariņu baltajā gruntēšanas krāsā uz slapjā bundžas vāka. Tad ārkārtīgi rūpīgi, ar otru roku pieturēdams plaukstas locītavu, uzvilka ar sariņu plānu līniju uz potenciometra ārējās malas tieši pretī līnijai, ko bija uzkrāsojis uz pašas pagriežamās pogas. Apmierināts viņš izskaitīja līdz šim uzkrāsotās svītriņas — katra no tām atzīmēja vietu, uz kuru pagriežot bija iespējams uztvert vēl vienu spēcīgu signālu.

„Vienpadsmit,” Vokers noteica. Tad pagriezās pret Sērliju, kas bija kaut ko teikusi, bet viņš nebija visu sadzirdējis. „Un nedomāju, ka pagaidām esam atraduši mūsējo.”

„Mūsējo? Vok, tas ir biedējoši! No kurienes visas šīs balsis skan" Viņš paraustīja plecus. „No pilsētas? Pāri kalniem? Kā lai es zinu?” Viņš atsāka lēni griezt pogu, klausīdamies, vai neizdzirdēs jaunas sarunas. „Vienpadsmit, ja neskaita mūs. Un ja nu ir vēl vairāk? Jābūt vēl, vai ne? Cik liela ir iespēja, ka esam jau atraduši visus?”

„Pēdējā viņi runāja par tīrīšanu. Vai tev šķiet, ka viņi domāja? Tāpat, kā...?”

Vokers pamāja, un palielināmais stikls noslīdēja uz deguna. Viņš to piekārtoja un pievērsās skalai.

„Tātad viņi ir elevatoros. Tāpat kā mēs.”

Vokers norādīja uz mazo, zaļo plāksnīti, pie kā viņa bija palīdzējusi pievienot potenciometru. „To droši vien dara šī plate, varbūt modulē viļņu frekvenci.” Sērliju biedēja balsis; Vokeru vairāk aizrāva pārējās miklas. Statiskajā šņākoņā kaut kas nokrakšķēja; viņš apturēja pogu, pagrieza uz priekšu un atpakaļ, bet neko neatrada. Tad turpināja tālāk.

„Tu domā mazo plāksnīti ar numuru astoņpadsmit?”

Vokers uz viņu truli paskatījās. Pirksti pārstāja meklēt. Viņš pamāja.

„Tātad ir vismaz tik daudz signālu,” viņa teica, aptverdama ātrāk, nekā pats Vokers. „Man jāatrod Dženkinss. Mums viņam tas jāizstāsta!” Sērlija notrausās no ķebļa un devās uz durvju pusi. Vokers strauji pakratīja galvu. Atklātās sakarības viņu reibināja, ķeblis un sienas šķietami slīdēja sānis. Doma, ka aiz šīm sienām dzīvoja cilvēki...

Nežēlīgs dārdiens lika sasisties žokļiem un izrāva domu no prāta. Zemei nodrebot, kājas nespēja viņu noturēt, no cauruļu un vadu mudžekļiem virs galvas pār viņu nolija desmitgadēm neslaucīti putekļi.

Vokers novēlās uz sāniem, klepodams, elpodams sasmakušos pelējuma putekļus, kas virmoja gaisā. Pēc sprādziena viņam zvanīja ausīs. Viņš aptaustīja galvu, ķerdams pēc sava palielināmā stikla, kad ieraudzīja, ka tā ietvars guļ uz tērauda paneļiem viņam priekšā, un oļu lieluma gabalos lec sašķīdusi grants.

„Ak, nē! Man vajag...” viņš centās atspiesties uz rokām un piecelties. Viņš juta sāpju dūrienu gurnā, asu griezienu, kur kauls bija atsities pret tēraudu. Vokers nespēja padomāt. Tad pamāja ar roku, lūgdams, lai Skotijs iznāktu no ēnām un palīdzētu viņam.

Uz viņa palielināmā stikla atliekām nokraukšķēja smags zābaks. Spēcīgas, jaunas rokas sagrāba viņa kombinezonu, uzraudamas viņu stāvus. Visapkārt skanēja kliedzieni. Šāvienu paukšķēšana un rējieni.

„Vok? Tu dzīvs?”

Viņu aiz kombinezona turēja Dženkinss. Vokers bija diezgan pārliecināts, ka, palaists vaļā, viņš atkal sabruktu uz grīdas.

„Mans palieli...”

„Ser! Mums jāiet! Viņi ir iekšā!”

Vokers pagriezās pret durvīm un redzēja, ka Hārpers palīdz Šērlijai piecelties. Viņas acis bija izplestas, skatiens apstulbis, uz pleciem un tumšajos matos pelēku putekļu kārta. Viņa blenza uz Vokeru, izskatīdamās tikpat apdullusi, cik viņš jutās.

„Savāc savas mantas!” teica Dženkinss. „Mēs atkāpjamies.” Viņš pārlūkoja istabu, un skatiens apstājās pie darbagalda.

„Es to salaboju,” Vokers teica, klepodams dūrē, „tas strādā.”

„Domāju, ka nu jau ir nedaudz par vēlu.”

Dženkinss palaida vaļā viņa kombinezonu, un Vokeram nācās atbalstīties pret ķebli, lai nenokristu atpakaļ uz grīdas. Šāvienu troksnis tuvojās. Garām dārdēja zābaki, arvien vairāk kliedzienu, vēl viens skaļš sprādziens, ko varēja just caur grīdu. Dženkinss un Hārpers stāvēja durvīs, vēcinādami rokas un izkliegdami pavēles garām skrienošajiem cilvēkiem. Sērlija pienāca pie Vokera darbagalda. Un nenolaida skatienu no radio.

„Mums to vajag,” viņa elsdama izdvesa.

Vokers skatījās uz mirgojošajiem dārgakmeņiem uz grīdas. Divu mēnešu alga par šo palielināmo stiklu...

„Vok! Kas jāņem? Palīdzi man!”

Viņš pagriezās un ieraudzīja, ka Sērlija vāc radio daļas, vadi starp plāksnītēm bija salocīti un sapinušies. Tieši pie viņa durvīm atskanēja viens vienīgs labo ļaužu šautenes paukšķis, kas lika viņam sarauties, domām izšķīst tukšumā.

„Vok!”

„Antena,” viņš nočukstēja, norādīdams uz vietu, kur joprojām no sijām bira putekļi. Sērlija pamāja un uzlēca uz darbagalda. Vokers pārlaida skatienu istabai, ko bija solījis nekad vairs nepamest, un šoreiz bija tiešām apņēmies šo solījumu turēt. Ko paņemt? Stulbas piemiņas lietas. Krāmi. Netīras drēbes. Shēmu kaudze. Viņš paķēra detaļu trauku un izgāza tās uz grīdas. Tad iestūma traukā radio detaļas, atvienoja no strāvas transformatoru un ielika ari to. Sērlija rāva lejā antenu, pie krūtīm piespiedusi vadus un metāla stieples. Viņš paķēra savu lodāmuru, dažus darbarīkus; Hārpers kliedza, ka vai nu tagad, vai nekad.

Sērlija satvēra Vokera roku un vilka viņu uz durvju pusi.

Un Vokers saprata, ka nevarēs turēt savu solījumu.

62

Elevators 17

Panika, ko viņa izjuta, uzvelkot tērpu, bija pilnīgi negaidīta. Džuljeta bija paredzējusi zināmas izbailes, ielaižoties ūdenī, taču, jau uzvelkot tīrīšanas kostīmu, viņu pārņēma trulas šausmas, kas radīja tukšas un aukstas sāpes pakrūtē. Viņa pūlējās kontrolēt savu elpošanu, kamēr Solo aizvilka rāvējslēdzēju un aizspieda ciet līmlenti viņai uz muguras.

„Kur ir mans nazis?” Džuljeta jautāja, aptaustīdama kabatas tērpa priekšpusē un meklēdama starp darbarīkiem.

„Tas ir te,” viņš atbildēja. Solo noliecās un izzvejoja to no Džuljetas somas, kur tas bija iegrūsts zem dvieļa un sausa apģērba kārtas. Viņš to sniedza ar rokturi pa priekšu, un Džuljeta to ielika biezajā kabatā, ko bija izveidojusi tērpa priekšpusē. Zinot, ka tas ir pa ķērienam, bija vieglāk elpot. Sis darbarīks no pirmā stāva kafejnīcas bija kā drošības tīkls. Viņa ievēroja, ka ik pa laikam pārbauda, vai tas bija tuvumā tāpat, kā mēdza uzmest acis savam vecajam rokas pulkstenim.

„Lai ķivere vēl pagaida,” viņa teica Solo, kad tas no kāpņu laukuma grīdas pacēla skaidro kupolu. „Vispirms paņem to virvi!” Džuljeta norādīja ar biezajos cimdos tērpto plaukstu. Rokas jau sildīja biezais materiāls un divas apakštērpa kārtas. Džuljeta cerēja, ka tas nozīmēja, ka viņai nenāksies dziļajā ūdenī nosalt līdz nāvei.

Solo pacēla rokās savītas virves lokus — to galā bija piesieta liela uzgriežņu atslēga, tikpat gara kā viņa apakšdelms.

„Kuru pusi?” Solo jautāja.

Viņa norādīja virzienā, kurā cēli vītie pakāpieni meta lokus zaļi izgaismotajā ūdenī. „Iegremdē lēnām! Un pastiepies, lai tas neaizķeras aiz pakāpieniem!”

Viņš pamāja. Džuljeta pārbaudīja savus darbarīkus. Solo iemetot rīku ūdenī, metāla instrumenta svars novilka virvi tieši līdz pašai lielo kāpņu apakšai.

Vienā viņas kabatā bija dažādu izmēru uzgriežņi. Katrs ar auklu bija piesiets pie kabatas. Otrā kabatā bija uzgriežņu atslēga, bet knaibles bija aizbāztas aiz ceturtās kabatas. Palūkojoties uz sevi lejup, atgriezās vēl citas atmiņas no gājiena pa ārpasauli. Viņa dzirdēja smalkos putekļus sitamies pret ķiveri, juta izbeidzamies gaisa rezerves, un smagos zābakus minam cieto zemi...

Džuljeta pieķērās pie margām un centās domāt par kaut ko citu. Jebko citu. Vads elektrībai un šļūtene gaisam. Koncentrēties. Gan viens, gan otrs viņai būs ļoti nepieciešami. Viņa dziļi ievilka elpu un pārbaudīja garo šļūteni un kabeli, kas bija izklāti uz grīdas. Viņa bija tos salocījusi astotniekos, lai tie nesapītos. Labi. Kompresors bija gatavs; viss, ko vajadzēja darīt Solo, bija pārliecināties, ka viss aizplūst lejā līdz Džuljetai un nekur neaizķeras...

„Tas ir dibenā,” teica Solo. Viņa vēroja, kā viņš piesien virvi pie kāpņu margām. Šodien viņš bija labā omā. Ar gaišu prātu un enerģisks. Sis bija piemērots brīdis, lai tiktu ar to galā. Aizvadīt ūdeni uz attīrīšanas iekārtām būtu bijis neelegants un īslaicīgs risinājums. Nu bija laiks piedabūt tos lielos sūkņus aizvadīt ūdeni kā pienākas — cauri betona sienām, prom zemē aiz tām.

Džuljeta pārliecās pār kāpņu laukuma malu un paskatījās uz netīrā ūdens sudraboto virsmu. Vai viņas plāns bija traks? Vai viņai nevajadzētu baidīties? Vai biedējošāks likās drošākais ceļš un gadiem ilgā gaidīšana? Izredzes sprīdi pa sprīdim sajukt prātā šķita lielāks risks. Džuljeta sev atgādināja, ka šī būtu gandrīz kā iešana ārā, ko viņa jau bija darījusi un bija izdzīvojusi. Atšķirībā no tās... Šis pasākums bija drošāks. Viņai būs pieejamas neierobežotas gaisa rezerves, un tur lejā nebija nekā toksiska, nekā, kas varētu viņu saēst.

Viņa vēroja savu atspulgu rāmajā ūdenī — masīvais tērps lika viņai izskatīties milzīgai. Ja viņai blakus stāvētu Lūkass, ja viņš redzētu, ko viņa grasās darīt, vai viņš mēģinātu viņu no tā atrunāt? Džuljetai šķita, ka viņš mēģinātu. Cik labi viņi patiesībā pazina viens otru? Cik reizes viņi bija tikušies — kādas divas vai trīs?

Taču kopš tā laika bijis dučiem sarunu. Vai Džuljeta spētu viņu atpazīt pēc viņa balss? Pēc stāstiem par viņa bērnību? Pēc lipīgajiem smiekliem, kad viss pārējais, kas ar viņu todien bija noticis, lika viņai raudāt? Vai tādēļ ziņas un e-pasti bija tik dārgi — lai novērstu šādas dzīves, šādu attiecību veidošanos? Kā viņa varēja te stāvēt un domāt par vīrieti, ko gandrīz nepazina, nevis par vājprātīgo uzdevumu, ko apņēmusies veikt?

Varbūt Lūkass bija kļuvis par viņas glābšanas virvi, par smalku cerības pavedienu, kas savienoja viņu ar mājām. Vai varbūt viņš bija kā sīka gaismas atblāzma, kas ik pa brīdim pavīdēja tumsā, kā bāka, kas rādīja mājupceļu?

„Ķiveri?” Solo vērodams stāvēja viņai blakus, rokās satvēris plastmasas kupolu, pie kā bija piestiprināts viens vienīgs kabatas lukturis.

Džuljeta pasniedzās pēc tā. Viņa pārbaudīja, vai kabatas lukturītis bija droši piestiprināts un centās izmest no galvas neauglīgos prātojumus.

„Vispirms pievieno man gaisu,” viņa teica, „un tad ieslēdz radio!”

Solo pamāja. Džuljeta turēja ķiveri, kamēr viņš iesprauda gaisa šļūteni adapteri, ko viņa bija iestiprinājusi apkaklē. Caurules galam ar klikšķi nostājoties savā vietā, no tās nošņākdamies, izpūtās gaiss. Solo roka berzējās gar viņas skaustu, kamēr viņš sniedzās, lai ieslēgtu radio. Džuljeta pielieca zodu un nospieda pašdarināto slēdzi, kas bija iešūts viņas apakštērpā. „Hallo, hallo!” viņa izmēģināja. Rācija pie Solo jostas dīvaini nočerkstēja, un no tās atskanēja viņas balss.

„Drusku par skaļu,” viņš teica, pieregulēdams savas rācijas skaļumu.

Viņa pacēla ķiveri un nostiprināja to vietā. No tās bija izņemts ekrāns un viss plastmasas oderējums. Džuljetai noskrāpējot no ārpuses krāsu, viņas rīcībā palika gandrīz notīrīta, caurspīdīga izturīgas plastmasas puslode. Ieklikšķinot to apkaklē, viņa jutās labi, zinot, ka jebkas, ko nāksies redzēt, būs īsts.

„Tev viss labi?”

Gaisu necaurlaidīgais savienojums starp ķiveri un tērpu apslāpēja Solo balsi. Viņa pacēla cimdu un parādīja īkšķi uz augšu. Tad norādīja uz kompresoru.

Viņš pamāja, notupās ceļos pie ierīces un pakasīja bārdu. Džuljeta vēroja, kā viņš ieslēdz pārnēsājamās iekārtas galveno enerģijas slēdzi, piecas reizes nospiež benzīna sūknīti un parauj palaišanas auklu. Nelielā iekārta izspļāva dūmu mutulīti un ieslēdzās. Pat stāvēdama uz gumijas riepām, tā kratījās un grabēja uz kāpņu laukuma— Džuljeta juta vibrāciju savos zābakos. Viņa dzirdēja briesmīgo troksni pat caur ķiveri un spēja iedomāties nevaldāmo tarkšķi atbalsojamies pamestajā elevatorā.

Solo noturēja izvilktu čoku vēl kādu mirkli, tieši tā, kā Džuljeta bija viņam rādījusi, un tad iespieda to līdz galam iekšā. Kamēr agregāts tarkšķēja un pukšķināja, Solo paskatījās augšup uz Džuljetu un caur bārdu pasmaidīja, ļoti atgādinādams vienu no Apgādes suņiem, kas skatījās uz savu uzticamo saimnieku.

Viņa norādīja uz sarkano kannu, kurā bija degvielas rezerves, un vēlreiz pacēla uz augšu īkšķi. Un saņēma to pašu žestu no Solo. Turoties pie margām, lai nezaudētu līdzsvaru, Džuljeta aizšļūca līdz pakāpieniem. Solo paspraucās garām un piegāja pie margām un tām piesietā virves mezgla. Viņš pasniedza roku, pie kā pieturēties, kamēr viņa lempīgajos zābakos soļoja lejā pa slidenajiem pakāpieniem.

Džuljeta cerēja, ka ūdenī pārvietoties būs vienkāršāk, bet skaidri viņa to nezināja, drīzāk gan intuitīvi nojauta fizikas likumus, kas ietekmēja šo procesu, tāpat kā, vienkārši aplūkojot iekārtu, varēja noteikt, kādam nolūkam tā paredzēta. Viņa nokāpa pa pēdējiem sausajiem pakāpieniem, un tad zābaki sašūpoja eļļaino ūdens virsmu un atdūrās pret pakāpienu zem tās. Viņa nokāpa vēl divus pakāpienus zemāk, gaidīdama, ka caur tērpu izspiedīsies stindzinošais aukstums, bet tas nenotika. Tērps un apakšveļa viņu sildīja. Šķita, ka pat pārāk — viņa redzēja, kā ķiveres iekšienē veidojas mitra migliņa. Viņa atspieda zodu pret radio slēdzi un pateica Solo, lai viņš atver ventili, kas ielaistu tērpā gaisu.

Viņš taustījās gar apkakli un nospieda sviru, kas ļāva ieplūst gaisam. Tas viņai pie auss diezgan skaļi šņāca, un Džuljeta sajuta ap sevi piepūšamies tērpu. Atvērās pārplūdes ventilis, ko viņa bija ieskrūvējusi apkakles otrā pusē, un izlaida ārā lieko spiedienu, neļaudams tērpam — un, viņa pieņēma, ka arī viņas galvai — sasprāgt gabalos.

„Svarus,” viņa teica, nospiedusi radio slēdzi.

Solo aizskrēja atpakaļ uz kāpņu laukumu un atgriezās, stiepdams apaļus svarcelšanas svarus. Notupies ceļos uz pēdējā sausā pakāpiena, viņš tos ar pamatīgām līmlentes kārtām piestiprināja zem Džuljetas ceļiem, tad paskatījās uz viņu, lai redzētu, kas jādara tālāk.

Džuljeta ar pūlēm pacēla kāju, tad otru, lai pārliecinātos, ka svari bija labi piestiprināti.

„Kabeli,” viņa teica, jau sākusi aprast ar radio izmantošanu.

Šī bija vissvarīgākā daļa: nedzīvos sūkņus tur lejā darbinātu elektroenerģija no IT. Divdesmit četri volti elektrības. Džuljeta kāpņu laukumā bija uzstādījusi slēdzi, lai Solo varētu to izmēģināt, kamēr viņa būs tur lejā. Viņa negribēja laisties ūdenī ar spriegumu vados.

Solo attina vairākus metrus vada un apmeta cilpu ap viņas rokas locītavu. Solo prata siet labus mezglus gan ar virvi, gan vadiem. Džuljetas pārliecība par šo pasākumu auga ar katru minūti un neērtā sajūta tērpā mazinājās.

Divus pakāpienus augstāk Solo viņai uzsmaidīja, izspūrušajā bārdā zibinādams savus dzeltenos zobus. Džuljeta uzsmaidīja viņam pretī. Viņa nekustīgi stāvēja, kamēr viņš pasniedzās līdz lukturītim, kas bija piestiprināts pie viņas ķiveres, un ieslēdza to. Baterija bija tikko uzlādēta un darbosies veselu dienu — daudz ilgāk nekā viņai varētu būt nepieciešams.

„Labi,” viņa teica. „Palīdzi man tikt pāri!”

Atlaidusi zodu no rācijas, viņa pagriezās un pārliecās pār margām, atspieda pret tām vēderu, tad pārlieca pāri galvu. Metoties pāri margām, sajūta bija neaprakstāma. Tas šķita tik pašnāvnieciski. Šīs bija lielās kāpnes; tas bija viņas elevators; līdz Mehāniskajai bija četri līmeņi; visa šī telpa zem viņas, garais kritiens, kam nodevās tikai jukušie, un nu viņa to darīja tikpat labprātīgi.

Solo palīdzēja pacelt Džuljetas smagās kājas. Viņš nokāpa uz pirmā mitrā pakāpiena, lai viņai piepalīdzētu. Kad viņš to pacēla, Džuljeta pārmeta kāju pāri margām. Pēkšņi viņa sēdēja jāšus uz šaurās, slidenās tērauda barjeras, prātodama, vai ūdens viņu tiešām noturēs, vai tas viņu noķers un palēninās viņas kritienu. Solo palīdzot pārcelt pāri margām viņas otru kāju, uz īsu mirkli uzplaiksnīja panika, metāla piegarša mutē, velkoša sajūta vēderā un pēkšņa vēlēšanās uri-nēt. Džuljetas cimdotās rokas bija cieši iekrampējušās virvē, ko viņš bija piesējis. Zābaki trokšņaini un mežonīgi šļakstīja plūdu ūdeņu sudraboto virsmu.

„Velns!”

Viņa ķiverē izelpoja, aizelsdamās no tik pēkšņa kritiena, rokas un ceļi bija apvīti virvei, ķermenis kustējās piepūstajā tērpā, it kā no tā būtu atdalījusies pārāk liela ādas kārta.

„Tev viss labi?” ap bārdu salicis rokas taurītē, kliedza Solo.

Viņa pamāja nekustīgās ķiveres iekšienē. Varēja just svarus velkam uz leju lielus, cenšoties ievilkt viņu dziļāk. Viņa gribēja pateikt Solo dučiem lietu — atgādinājumus un padomus, veiksmes vēlējumus, bet domas skrēja pārāk ātri, lai viņa iedomātos ieslēgt rāciju. Tā vietā Džuljeta atlaida ceļgalu un cimdu tvērienu, juta, kā gar ķermeni ar klusu švīkstu beržas virve, un uzsāka garo kritienu lejup.

63

Elevators 18

Lūkass sēdēja pie mazā koka rakstāmgalda, kas bija izgatavots no nožēlojamas kvalitātes dēlīšiem un galvu nokāris blenza uz grāmatu, ko veidoja vesela bagātība kvalitatīva papīra. Krēsls, uz kā viņš sēdēja, droši vien bija vērts vairāk žetonu, nekā viņš savas dzīves laikā spētu nopelnīt, un viņš uz tā sēdēja. Ja viņš sakustējās, trauslās mēbeles savienojuma vietas locījās un čīkstēja, it kā krēsls kuru katru mirkli varētu izjukt.

Viņš stingri turēja uz grīdas zābakos autās kājas, svaru katram gadījumam pārnesis uz pirkstgaliem.

Izlikdamies, ka lasa, Lūkass pāršķīra lappusi. Nebija tā, ka viņš negribētu lasīt — vienkārši viņš negribēja lasīt šo. Šķita, ka veseli plaukti daudz interesantāku grāmatu smējās par viņu no savām skārda kārbiņām. Tās aicināja tikt izpētītas, tās dziedāja, lai viņš liktu malā „Kārtību” ar tās stīvo rakstības stilu, pa punktiem iedalītajiem sarakstiem un iekšējo lappušu atsauču labirintiem, kas meta vairāk līkumu, nekā pašas lielās kāpnes.

Katrs „Kārtības” ieraksts norādīja uz citu lappusi, katra lappuse uz kādu citu ierakstu. Lūkass dažas izšķirstīja un prātoja, vai Bernards uzskaitīja, ko viņš izlasījis. IT galva sēdēja nelielā kabineta otrā galā, vienā no daudzajām labi aprīkotā slēpņa telpām zem serveru zāles. Kamēr Lūkass izlikās ēnojam savam jaunajam darbam, Bernards nemitīgi staigāja no datora, kas atradās uz otra rakstāmgalda, līdz pie sienas piestiprinātajam radio, lai dotu instrukcijas apsardzes spēkiem dziļumos.

Lūkass saņēma pirkstos biezu „Kārtības” daļu un pāršķīra. Viņš izlaida visas receptes, kā novērst nelaimes elevatorā un papētīja akadēmisko materiālu grāmatas beigās. Tas bija vēl biedējošāks: nodaļu nodaļas par cilvēku grupu pārliecināšanu, prāta kontroli, baiļu ietekmi sacelšanās laikā, grafiki un tabulas par iedzīvotāju skaita kontroli...

Lūkass to nespēja izturēt. Viņš pagrieza krēslu un kādu bridi vēroja, kā Bernards, IT vadītājs un mēra vietas izpildītājs, ritina datora ekrānā tekstu, galvai virzoties turp un atpakaļ, kamēr viņš pēta tur rakstīto.

Pēc kāda brīža Lūkass mēģināja pārtraukt klusumu: „Klau, Bernard?”

„Hm?”

„Paklau, kādēļ šeit nav nekā par to, kā tas viss sākās?” Pagriežoties pret Lūkasu, nočīkstēja Bernarda biroja krēsls. „Atvaino, ko tu teici?”

„Cilvēki, kas šo visu izveidoja, cilvēki, kas sarakstīja šīs grāmatas. Kāpēc „Kārtībā” par viņiem nav ne vārda? Piemēram, kaut kas par to, kā viņi šo visu uzcēluši.”

„Kāpēc lai tas tur būtu?” Bernards atkal pievērsās datoram.

„Lai mēs zinātu. Nez’ tāpat, kā visas tās lietas pārējās grāmatās...” „Es negribu, lai tu lasītu tās pārējās grāmatas. Vēl ne.” Bernards norādīja uz koka rakstāmgaldu. „Vispirms iemācies „Kārtību”! Ja tu nevari saturēt kopā elevatoru, „Mantojuma” grāmatas ir celuloze. Tās būs tikpat vērtas kā pārstrādāts koks, ja nebūs neviena, kas tās lasītu.” „Neviens ari nevar tās lasīt, izņemot mūs abus, ja tās paliek ieslēgtas šeit lejā...”

„Neviens, kas ir dzīvs. Ne šodien. Bet kādu dienu būs milzums cilvēku, kas tās lasis. Bet tikai tad, ja tu mācīsies.” Bernards pameta zodu uz biezās un draudīgās grāmatas pusi, tad atgriezās pie savas tastatūras un pasniedzās pēc peles.

Lūkass kādu brīdi tā nosēdēja, raugoties Bernarda mugurā — no apkakles rēgojās mezglotā galveno atslēgu aukliņa.

„Es tā domāju — viņi droši vien zināja, ka tas notiks,” Lūkass teica, nespēdams beigt par to runāt. Viņš vienmēr bija par to prātojis, bija šīs domas apspiedis, bija atradis mierinājumu, liekot kopā tālas zvaigznes, kas bija tik tālu, ka ar kalniem saistītie tabu tās neskāra. Un nu viņš dzīvoja šajā vakuumā, šajā alā, par ko neviens nezināja un kur aizliegtās tēmas skart bija atļauts, turklāt viņš varēja runāt ar vīru, kas, šķita, zināja stingri sargāto patiesību.

„Tu nemācies,” teica Bernards. Viņš joprojām bija noliecies pār tastatūru, bet, šķita, jūtam Lūkasa acu skatienu.

„Bet viņiem vajadzēja zināt, ka kaut kas tāds notiks, vai ne?” Lūkass pacēla un vēl nedaudz pagrieza savu krēslu. „Es domāju, ka visus šos elevatorus vajadzēja uzcelt pirms tur ārā kļuva tik bīstami...” Bernards pagrieza galvu sānis, viņa žoklis saspringa un atlaidās. Roka atstāja peli uz galda un noglauda ūsas. „Vai to tu vēlies zināt? Kā tas notika?”

„Jā,” Lūkass pamāja. Viņš paliecās uz priekšu, atspieda elkoņus pret ceļiem: „Es gribu zināt.”

„Vai tev šķiet, ka tam ir nozīme? Tam, kas tur ārā notika?” Bernards pagriezās un paskatījās uz shēmām pie sienas, pēc tam uz Lūkasu. „Kāpēc lai tam būtu jel kāda nozīme?”

„Tāpēc, ka tas notika. Un tas notika konkrētā veidā, un es mirstu vai nost, to nezinādams. Viņi taču zināja, ka tas notiks, vai ne? Vajadzētu gadiem ilgu laiku, lai uzceltu visus...”

„Desmitgades,” Bernards pārtrauca.

„Un tad ienest visas šīs lietas, atvest visus šos cilvēkus...”

„Tam bija vajadzīgs daudz mazāk laika.”

„Tātad tu zini?”

Bernards pamāja. „Informācija tiek glabāta šeit, bet tā nav atrodama grāmatās. Un tu kļūdies. Tam nav nozīmes. Tā ir pagātne, un pagātne nav tas pats, kas „Mantojums”. Tev jāiemācās saprast atšķirību!” Lūkass domāja par šo atšķirību. Kaut kāda iemesla dēļ domās uzpeldēja viņa saruna ar Džuljetu, kaut kas, ko viņa bija skandējusi jau veselu mūžību...

„Man šķiet, es zinu,” Lūkass teica.

„Ak, tā?” Bernards pastūma brilles augstāk uz deguna un lūkojās viņa sejā. „Pastāsti man, ko tu domā, ka zini!”

„Visas mūsu cerības, sasniegumi, ko paveikuši ļaudis pirms mums, tas, kāda pasaule var būt — tas ir „Mantojums”.”

Bernarda sejā parādījās smaids. Viņš pamāja, lai Lūkass turpinātu.

„Un sliktās lietas, ko nav iespējams apturēt, kļūdas, kas mūs šeit novedušas — tā ir pagātne.”

„Un ko šī atšķirība nozīmē? Kā tu domā — ko tā nozīmē?”

„Tā nozīmē to, ka mēs nevaram izmainīt notikušo, bet varam ietekmēt to, kas notiks tālāk.”

Bernards sasita savas mazās plaukstas. „Ļoti labi.”

„Un šī,” Lūkass pagriezās un uzlika vienu plaukstu uz smagās grāmatas; viņš neaicināts turpināja, „Kārtība. Tā ir karte, kas parāda, kā izkļūt no ļaunā, kas sakrājies starp mūsu pagātni un cerībām uz nākotni. Tās ir lietas, ko varam novērst, ko varam izlabot.”

Kad Lūkass pabeidza, Bernards pacēla uzacis, it kā būtu izdzirdējis jaunu veidu, kā lūkoties uz vecu patiesību. Galu galā viņš pasmaidīja, ūsām uzliecoties un brillēm paceļoties uz sarauktā deguna.

„Man šķiet, ka tu jau gandrīz esi gatavs,” viņš teica. „Drīz,” Bernards pagriezās pret datora ekrānu, roka aizslīdēja līdz pelei. „Ļoti drīz.”

64

Elevators 17

Nolaišanās līdz Mehāniskajai šķita savādi rāma, gandrīz hipnotizējoša. Džuljeta slīdēja caur zaļo ūdeni, atgrūzdamās no izliektajām margām ikreiz, kad zem kājām parādījās jauns izliekto kāpņu līkums. Vienīgās skaņas bija viņas ķiverē ienākošais šņācošais gaiss un tā atlikuma izburbuļošana laukā otrā pusē. Kā lodalvas pilieni gar sejsegu peldēja nebeidzama burbuļu rinda, paceldamās gaisā pretēji gravitācijai, kas vilka viņu lejup.

Džuljeta vēroja, kā sudrabotās lodītes trenkā viena otru un spēlējas kā bērni uz kāpnēm. Pieskārušās margām, tās izjuka, uz metāla virsmas atstādamas tikai mazus gāzes punktiņus — tad ripoja un saplūda lielākos. Citi burbuļi viļņotās līnijās griezās caur kāpnēm. Tad savācās zem tukšajiem pakāpieniem, saplūzdami gaisa burbuļos, kas viļņojās un uztvēra gaismu no viņas ķiveres lukturīša.

Viņai bija viegli aizmirst, kur viņa atradās un kāds bija viņas mērķis. Pazīstamais šķita izkropļots un savāds. Sejsega plastmasas kupols visu palielināja un bija viegli iztēloties, ka viņa nemaz negrima, bet lielās kāpnes cēlās augšup, izspiežoties caur zemes dzīlēm un sniedzoties mākoņos. Pat virve, kas slīdēja caur viņas cimdotajām rokām un pār polsterēto vēderu, šķita kādu neredzamu roku vilkta no augšas, nevis kā līnija, pa ko viņa laidās lejup.

Tikai atliekusi muguru un pavērusies augšup Džuljeta atcerējās, cik daudz ūdens krājās viņai virs galvas. Viena vai divu kāpņu laukumu attālumā avārijas gaismu zaļais mirdzums rēgaini izdzisa melnumā. Viņas lukturītis nespēja tam pilnīgi izurbties cauri. Džuljeta asi ieelpoja un atgādināja sev, ka viņas rīcībā bija viss elevatora gaiss. Viņa centās neņemt vērā apziņu, ka uz viņas pleciem turējās tik daudz šķidruma, ka viņa sevi apbedījusi dzīvu. Ja rastos vajadzība, ja viņu pārņemtu panika, viņa varētu vienkārši nogriezt atsvarus. Viens pavāra naža vēziens, un viņa uzpeldētu taisni augšā līdz virszemei. To viņa sev stāstīja, turpinādama ceļu lejup. Atlaidusi vienu roku no virves, viņa aiztaustījās līdz nazim, pārliecinādamās, ka tas joprojām bija vietā.

„LĒNĀK!” iebrēcās viņas radio.

Džuljeta ar abām rokām saķēra virvi un saspieda, līdz apstājās. Viņa sev atgādināja, ka augšā bija Solo, vērodams gaisa šļūteni un elektrības vadus, kas izritinājās no rūpīgi saliktajiem tinumiem. Viņa iztēlojās viņu sapinušos vados un lēkājam apkārt uz vienas kājas. No izplūdes ventiļa izskrēja burbuļi un caur laima zaļo ūdeni aizvirpuļoja prom uz augšu. Viņa atlieca galvu un vēroja, kā tie dejo ap nostiepto virvi, tajā pašā laikā prātodama, ko Solo tur tik ilgi darīja. Spirālveida kāpņu apakšā kā dzīvsudrabs, viņas kustību iztramdītas, viļņojās gaisa kabatas...

„LABI,” viņai aiz kakla sprakšķēja rācija. „VISS KĀRTĪBĀ.”

Džuljeta sarāvās no Solo balss skaļuma un vēlējās, kaut būtu to pārbaudījusi pirms uzlika ķiveri. Nu to vairs nevarēja labot.

Tagad, kad ausīs zvanīja un rāmās nolaišanās klusums un majestātiskums bija iztraucēts, viņa nolaidās vēl vienu līmeni zemāk, šoreiz saglabādama stabilu un lēnu gaitu un pieskatīdama, lai vads un gaisa šļūtene nenospriegotos. Tuvodamās simt trīsdesmit devītajam kāpņu laukumam, viņa pamanīja, ka divviru durvīm trūkst vienas puses; otra bija izlauzta no eņģēm. Droši vien bija applūdis viss līmenis, kas nozīmēja, ka sūkņiem nāktos strādāt vēl vairāk. Vēl pirms kāpņu laukums pagaisa skatienam, viņa gaitenī ieraudzīja tumšus apveidus, ūdenī slīdošas ēnas. Ķiveres lukturītis vāri izgaismoja bālu un uzblīdušu seju, pirms viņa aizslīdēja zemāk, atstādama sen mirušos tumsas patvērumā.

Džuljeta nebija iedomājusies, ka atkal varētu uzskriet virsū līķiem. Protams, tie nebija noslīkuši — plūdu līmenis cēlās pārāk lēni, lai kādu pārsteigtu nesagatavotu, tomēr dziļumos notikusī vardarbība bija saglabājusies tās ledainajos dziļumos. Pēkšņi šķita, ka ūdens aukstums beidzot izspiedies cauri viņas tērpa kārtām. Vai varbūt tā bija tikai iztēle?

Kamēr Džuljeta, joprojām pacēlusi acis, vēroja vadus, viņas zābaki atdūrās pret kāpņu zemāko stāvu. Viņas ceļi ieliecās, zābakiem pēkšņi atsitoties pret cieto virsmu; nolaišanās bija galā. Tā bija prasījusi daudz mazāk laika nekā būtu pagājis sausumā ejot pa kāpnēm. Lai nezaudētu līdzsvaru, viņa pieturējās pie virves un atlaida otru roku, pamājot ar to biezajā zaļo gruntsūdeņu atmosfērā. Viņa piespieda zodu pie radio slēdža. „Esmu lejā,” viņa pavēstīja Solo.

Džuljeta paspēra dažus ļodzīgus izmēģinājuma soļus, vicinādama rokas un pa pusei peldēdama uz Mehāniskās ieejas pusi. Aiz drošības vārtiem gaisma no kāpnēm gandrīz neiespiedās. Aiz tiem viņu gaidīja pazīstamo un vienlaikus svešo māju eļļainie dziļumi.

„SKAIDRS,” ar nelielu aizkavēšanos atbildēja Solo.

Džuljeta juta, kā, balsij iegraboties ķiveres iekšienē, saspringst viņas muskuļi. Šī nespēja noregulēt skaļumu padarīs viņu traku.

Pēc kāda duča saraustītu soļu viņa beidzot pierada pie savādi brienošajām kustībām un ieliecās, lai labāk spētu pavilkt savus smagos zābakus pa tērauda plāksnēm klāto grīdu. Tā kā tērps bija piepūties, un rokas un kājas iekšpusē berzējās gar tērpa virsmu, Džuljeta jutās it kā sistos pret burbuļa malām, mēģinot to dabūt uz priekšu. Viņa vienu reizi apstājās, lai palūkotos uz savu gaisa šļūteni un pārliecinātos, ka tā nebija kaut kur kāpnēs aizķērusies, tad uzmeta vēl pēdējo skatienu virvei, pa kuru bija nolaidusies lejā. Arī no attāluma tā izskatījās kā neiespējami tievs diedziņš. Diedziņš, kas izvērts cauri iegremdētam salmiņam — šīm kāpnēm. Tā tikko samanāmi viļņojās viņas radīto kustību ietekmē, gandrīz kā mādama ardievas.

Džuljeta centās neuztvert to kā zīmi; viņa pagrieza tai muguru un pievērsās Mehānikas nodaļas ieejai. Tev tas nav jādara! Viņa sev atgādināja. Viņa varētu pievienot divus, varbūt trīs mazus sūkņus un vēl dažas cauruļu sistēmas no hidroponiskajiem dārziem. Darbs varētu aizņemt dažus mēnešus, ūdens atkāptos gadu laikā, bet ar laiku šie līmeņi būtu sausi, un viņa varētu izpētīt tos noslēptos racējus, par ko bija stāstījis Solo. To visu varētu izdarīt, riskējot minimāli — visās jomās, izņemot viņas saprātu.

Un ja viņas vienīgais iemesls, kādēļ atgriezties mājās, būtu atriebība, ja tā būtu viņas vienīgā motivācija, viņa, iespējams, būtu izvēlējusies gaidīt, izvēlējusies iet drošāko ceļu. Džuljeta pat juta kārdinājumu atbrīvot zābakus no atsvariem un peldēt augšā gar kāpnēm, palidot garām līmeņiem kā sapņos, ko viņa bija redzējusi — izplestām rokām, līksma un brīva...

Taču Lūkass bija viņai izstāstījis par šausmīgo nelaimi, kurā iekūlušies viņas draugi, nelaimi, kuras cēlonis bija viņas aiziešana. Telpā zem serveriem pie sienas bija piestiprināts radio, kas dienu un nakti pārraidīja kaujas trokšņus. Solo pazemes dzīvoklī bija tāds pats radio, bet tas varēja sazināties tikai ar elevatora septiņpadsmit pārnēsājamām rācijām. Mēģinājumiem ar to ķimerēties Džuljeta bija atmetusi ar roku.

No vienas puses viņa priecājās, ka nevarēja to dzirdēt. Viņa negribēja klausīties cīniņos — viņa gribēja tikai nokļūt mājās un tos pārtraukt. Atgriešanās savā elevatorā bija kļuvusi par izmisīgu apsēstību. Džuljetu tracināja apziņa, ka viņa bija īsa pārgājiena attālumā, tomēr tās durvis tika atvērtas tikai, lai nogalinātu cilvēkus. Un kāda būtu jēga no viņas atgriešanās? Vai ar viņas izdzīvošanu, atgriešanos no tīrīšanas un patiesības atklāšanu pietiktu, lai parādītu Bernarda un IT īsto seju?

Protams, viņai bija citi, mazāk saprātīgi plāni. Varbūt, ka tā bija fantāzija, bet tā deva viņai cerību. Viņa sapņoja salabot vienu no racējiem, ar kā palīdzību šī vieta uzcelta — vienu no mašīnām, kas aprakta un noslēpta tās vertikāli izraktā tuneļa tālākajā galā — un caur zemes dzīlēm aizbraukt ar to līdz astoņpadsmitā elevatora dziļumiem. Viņa sapņoja pārraut blokādi, atvest savus ļaudis uz šiem sausajiem gaiteņiem un iedarbināt šo mirušo vietu no jauna. Viņa sapņoja par to, kā vadītu elevatoru bez meliem un nodevības.

Džuljeta irās cauri smagajam ūdenim uz drošības vārtu pusi, sapņodama šādus bērnišķīgus sapņus, un aptvēra, ka tie tikai stiprināja viņas apņemšanos. Viņa pienāca pie drošības turniketa un saprata, ka pamestie un neapsargātie vārti būtu pirmais īstais šķērslis viņas ceļojumā uz leju. Būtu grūti tikt tiem pāri. Pagriezusi iekārtai muguru, viņa uzlika rokas katrā tās pusē un atgrūdās, sizdama un sperdama smagos papēžus pret zemo sienu, līdz bija teju apsēdusies uz vadības bloka malas.

Kājas bija pārāk smagas, lai tās varētu pacelt... Katrā ziņā ne tik augstu, lai varētu pārmest pāri. Izrādījās, ka atsvari bija smagāki, nekā nepieciešams, lai novērstu tērpa uzpeldēšanu. Viņa bīdījās ačgārni, līdz pēcpuse sēdēja stabili, un tad mēģināja pagriezties sānis. Pabāzusi biezo cimdu zem ceļa, viņa stiepās un liecās atmuguriski, līdz zābaks bija uz vārtiņu malas. Džuljeta mirklīti atpūtās, smagi elpojot un pieskandinot klusumu ar ķiverē apslāpētiem smiekliem. Tas šķita smieklīgi — tik liela piepūle, lai izdarītu kaut ko tik ārkārtīgi vienkāršu, tik nekaitīgu. Kad viens zābaks bija augšā, otru pacelt vairs nešķita tik grūti. Viņa juta, kā vēdera un augšstilbu muskuļi, kas nedēļām ilgi bija nodarbināti nesēju cienīgos skrējienos, beidzot palīdzēja pacelt pašas sasodīto kāju.

Viņa atvieglojumā nošūpoja galvu, sviedru lāsēm aizritot lejup gar kaklu, un jau šausminājās par to, ka atpakaļceļā būtu jāatkārto tas pats. Piezemēties otrā pusē bija viegli — visu paveica atsvari. Viņa mirkli apstājās, lai pārbaudītu, vai nebija sapinušies ap roku apsietie vadi un pie ķiveres pievienotā gaisa šļūtene, un tad ļodzīgā gaitā irās uz galvenā gaiteņa pusi; lukturītis pie viņas ķiveres kļuva par vienīgo gaismas avotu.

„VAI TEV VISS KĀRTĪBĀ?” jautāja Solo, un viņa balss atkal lika Džuljetai salēkties.

„Viss ir labi,” viņa atbildēja. Viņa turēja zodu uz slēdža, turpinādama pārraidi. „Es došu ziņu, ja man tevi vajadzēs. Skaļums te lejā ir nedaudz par lielu. Ellīgi sabiedē katru reizi.”

Viņa palaida vaļā slēdzi un pagriezās, lai paskatītos, kā veicās viņas gaisa artērijai. Lukturīša gaismā pie griestiem kā mazi dārgakmeņi spīdēja gaisa pārpalikuma burbullši...

„LABIŅI. SARUNĀTS.”

Zābakiem tikko atraujoties no grīdas, stumjoties uz priekšu vispirms ar vienu kāju, tad ar otru, viņa lēni šķērsoja galveno krustojumu un pagāja garām ēdnīcai. Ja viņa pagrieztos pa kreisi un dotos līdz gaiteņa galam, un nogrieztos vēl divas reizes, tad nonāktu pie Vokera darbnīcas. Vai tā vienmēr bijusi darbnīca? Viņai nebija ne jausmas. Varbūt šeit tā bijusi noliktava. Vai dzīvoklis.

Uz viņas mazo dzīvoklīti būtu jāiet pretējā virzienā. Viņa pagriezās, lai ielūkotos tajā gaitenī un viņas lukturīša gaismas stars ielauzās tumsā, atklādams pie griestiem piespiestu ķermeni, sapinušos vadu un cauruļu kārtās. Viņa novērsās. Džuljetai bija viegli iedomāties, ka tas bija Džordžs vai Skotijs, vai vēl kāds tuvs cilvēks, ko viņa zaudējusi, bija viegli iedomāties, ka tā bija viņa pati.

Viņa piešļūca pie pieejas kāpnēm, ķermenim viļņojoties biezajā, bet kristālskaidrajā ūdenī — zābaku svars un ķermeņa stāvoklis turēja viņu stāvus, lai gan pašai šķita, ka vēl nedaudz, un viņa apgāztos. Viņa apstājās pie stūrainajām kāpnēm, kas veda lejup.

„Es kāpšu lejā,” viņa teica, noliekusi zodu. „Skaties, lai viss darbotos! Un, lūdzu, neatbildi, ja vien nav problēmu! No iepriekšējās reizes man joprojām zvana ausīs.”

Džuljeta no kontakta slēdža pacēla zodu un spēra dažus pirmos soļus, gaidīdama, ka Solo iebļaus viņai ausī, bet tas tā arī nenotika. Viņa stingri satvēra vadu un gaisa šļūteni un, kāpdama lejā tumsā, vilka tās ap asajiem kvadrātveida kāpņu stūriem. Visapkārt valdošo ūdens melnumu iztraucēja vien burbuļi, kas cēlās no viņas ķiveres, un lukturīša radītais vārās gaismas konuss.

Sešu stāvu dziļumā vilkt vadu un šļūteni kļuva grūtāk — pārāk daudz berzes uz kāpnēm. Viņa apstājās un savāca tos ap sevi arvien vairāk un vairāk, ļaudama vaļīgajiem rituļiem brīvi peldēt ūdens bezsvara stāvoklī. Caur cimdiem izslīdēja vairākas rūpīgi līmētās savienojuma vietas gan šļūtenē, gan vadā. Viņa apstājās un pārbaudīja gan ar līmi, gan izolācijas lentēm nostiprinātās gaisa šļūtenes savienojuma vietas, lai redzētu, vai tās izturēs. No vienas plūda miniatūri burbu-līši, atstādami tumšajā ūdenī mazu punktiņu rindu. Tas bija sīkums.

Savākusi kāpņu apakšā pietiekami lielus rituļus, lai pietiktu līdz notekūdeņu sūkņu baseinam, Džuljeta pagriezās un apņēmīgi soļoja

tālāk pretī darāmajam. Grūtākais bija aiz muguras. Vēss un svaigs gaiss plūda ķiverē un nomierinoši šņāca pie auss. Atlikums izplūda pa otru ventili — ikreiz pagriezusi galvu, viņa redzēja, kā augšup ceļas burbuļu priekškars. Viņai bija pietiekami garš vads un šļūtene, lai sasniegtu mērķi, un visi darbarīki bija pie rokas. Radās sajūta, ka beidzot, kad vairs nebija jāiet dziļāk, viņa varēja atslābināties. Vienīgais, atlikušais darbiņš bija pievienot elektrības līniju, divus vienkāršus savienojumus, un doties atpakaļ.

Būdama tik tuvu, viņa uzdrīkstējās iedomāties par atbrīvošanos, par elevatora Mehānikas nodaļas telpu glābšanu, viena tās ģeneratora un pēc tam arī viena noslēptā racēja atdzīvināšanu. Viņiem labi veicās. Viņa bija ceļā, lai izglābtu savus draugus. Pēc nedēļām ilgiem, kaitinošiem kavēkļiem viss šķita pilnībā sasniedzams, faktiski rokas vēziena attālumā.

Notekūdeņu sūkņa telpu Džuljeta atrada tieši tur, kur tai bija jābūt. Viņa pieslidināja zābakus pie bedres telpas centrā. Paliecoties uz priekšu, lukturītis atklāja ciparus uz tās malas, kas norādīja, par cik metriem cēlies ūdens līmenis. Zem simtiem metru ūdens tie tagad šķita komiski. Komiski un skumji. Šis elevators bija pievīlis savus ļaudis.

Taču tad Džuljeta sevi izlaboja: šie ļaudis bija pievīluši savu elevatoru.

„Solo, esmu pie sūkņa! Pievienošu elektrību.”

Viņa ieskatījās bedres dibenā, lai pārbaudītu, vai sūkni neaizsprosto gruži. Ūdens tur lejā bija brīnumaini dzidrs. Visa nafta un duļķi, kuros viņa bija strādājusi, līdz viduklim iegrimusi sava elevatora baseinā, bija izšķīduši un izpletušies pa visu šo nenosakāmo sasūkušos gruntsūdeņu daudzumu. Rezultāts bija kristālskaidrs šķidrums, ko viņa visticamāk varētu pat dzert.

Džuljeta nodrebēja, pēkšņi apjautusi, ka dziļā ūdens aukstums izspiedies cauri tērpa kārtām un sāk dzesēt viņas ķermeni. Viņa sev teica, ka viss jau puslīdz padarīts. Tad sāka virzīties uz sūkņa pusi, kas bija piemontēts pie lielas sienas. No sūkņa izliecās tik lielas caurules kā viņa pati un aizlocījās pār bedres malu tās dziļumā. Apmēram tikpat liela izplūstošā ūdens caurule sniedzās augšup pa sienu un pievienojās vadu un cauruļu ņudzeklim pie griestiem. Stāvēdama pie lielā sūkņa un tīdama no rokas samezglotos vadus, Džuljeta atcerējās pēdējo darbu, ko bija veikusi kā mehāniķe. Viņa bija atvērusi tādu pašu sūkni un atklājusi nodilušu un salūzušu lāpstiņriteni. Izvilkusi no kabatas krusta skrūvgriezi un sākusi skrūvēt nost strāvas termināļa vāciņu, viņa klusībā lūdzās, lai šis sūknis nebūtu bijis līdzīgā stāvoklī, kad šeit tika pārtraukta elektrības padeve. Džuljeta negribēja vēlreiz laisties lejā, lai to labotu. Ne kamēr viņa to varēs izdarīt sausiem zābakiem.

Strāvas termināļa vads atnāca vaļā daudz vieglāk, nekā viņa bija cerējusi. Džuljeta iebīdīja vietā jauno. Džuljetas vienīgā sabiedrība bija pašas elpas skaņa, kas atbalsojās ķiverē. Nostiprinājusi termināli ap jauno vadu, viņa aptvēra, ka dzird savu elpu, jo pie vaiga vairs nešņāca pienākošais gaiss.

Džuljeta sastinga. Viņa pieklauvēja pie plastmasas kupola sev pie auss un redzēja, ka pārpalikuma burbuļi joprojām izplūda, bet nu jau lēnāk. Tērpā joprojām bija spiediens; vienkārši vairs nepienāca gaiss.

Viņa atspieda zodu pret slēdzi un sajuta, kā no deniņiem līdz pat apakštērpa apkaklei rit sviedru lāses. Kājas sala, kamēr no kakla uz augšu āda pārklājās sviedriem.

„Solo? Te Džuljeta. Vai tu mani dzirdi? Kas tur augšā notiek?”

Viņa gaidīja, pagriezās, lai pavērstu savu lukturīti uz gaisa šļūteni un cerēja ieraudzīt, ka tā samezglojusies vai aizspiedušies ciet. Viņai joprojām bija gaiss — gaiss viņas tērpā. Kāpēc viņš neatbildēja?

„Hallo! Solo? Lūdzu, saki kaut ko!”

Vajadzēja pieregulēt lukturīti, bet viņa jau juta, kā galvā bija sācis tikšķēt kāds kluss pulkstenis. Cik gaisa viņai palicis, sākot ar šo brīdi? Kamēr viņa tika lejā, droši vien pagāja kāda stunda. Solo taču salabotu kompresoru pirms viņai izbeigtos gaiss. Viņai vēl bija daudz laika. Varbūt viņš bija aizņemts, uzpildot degvielu. Viņa mēģināja sev iestāstīt, ka laika vēl bija gana, līdz skrūvgriezis nomuka no masas termināļa. Sasodītais verķis bija iesprūdis.

Lūk, tam viņai nebija laika, nekam sarūsējušam! Strāvas vads jau bija savīts un izskatījās stingrs. Viņa centās pieregulēt pie ķiveres piestiprināto lukturīti; tā gaismas stars bija vērsts pārāk augstu — labs staigāšanai, toties darbam pilnīgi nederīgs. Viņa pamanījās to nedaudz pagriezt un notēmēt gaismas kūli uz lielo sūkni.

Masas vadu vajadzēja savienot ar jebkuru galvenā korpusa daļu, vai ne? Džuljeta centās atcerēties. Viss korpuss bija masa, vai ne tā? Vai tomēr nē? Kāpēc viņa nespēja atcerēties? Kāpēc pēkšņi bija tik grūti domāt?

Viņa iztaisnoja melnā kabeļa galu un mēģināja ar biezi polsterētajiem pirkstiem savīt vaļējās vara stieples. Viņa iestūma kailo vara mudžekli aizmugures pārsega atverēs, elektrību vadoša metāla gabalā, kas šķita savienots ar sūkni. Tad aptina vadus ap kādu skrūvi, vaļējo galu sasēja mezglā, lai tas turētos un mēģināja sevi pārliecināt, ka tas darbosies, ka ar to pietiks, lai sasodīto iekārtu iedarbinātu. Vokers zinātu. Kāpēc, pie velna, viņa nebija klāt, kad viņai viņš bija vajadzīgs?

Pie kakla iešņācās radio — uzvirmoja un nopaukšķēja statiskā šņākoņa, kas izklausījās pēc viņas vārda daļas kaut kur tālumā — un tad iestājās klusums.

Džuljeta šūpojās tumšajā, aukstajā ūdenī. Ausīs vēl zvanīja no pēkšņi uzvirmojušā trokšņa. Viņa pielieca zodu, lai pateiktu Solo, lai viņš tur rāciju tālāk no mutes, kad caur ķiveres sejsega stiklu pamanīja, ka izplūdes ventilis vairs neizlaiž burbuļus, kas plānā aizkarā peldētu augšup gar viņas seju. Tērpā vairs nebija spiediena.

Tā vietu ātri vien ieņēma spriedze.

65

Elevators 18

Vokers attapās un saprata, ka tiek grūsts lejā pa kāpnēm garām mehāniķu komandai, kas strādāja ap vēl vienu metāla plākšņu kaudzi, ko aizmetināt priekšā šaurai pasāžai. Lielākā daļa pašdarinātā radio bija samests rezerves daļu traukā, ko viņš izmisīgi turēja abās rokās. Viņš skatījās, kā elektroniskās detaļas kratījās un grabēja, kamēr pats spiedās cauri mehāniķu pūlim, kas bēga no uzbrucējiem no augšas. Viņam pa priekšu skrēja Šērlija, piespiedusi pārējās radio detaļas pie krūtīm — aiz viņas pa zemi vilkās antenas vadi. Vokers lēkāja un dancoja uz savām vecajām kājām, lai nesapītos.

„Aiziet, aiziet, aiziet!” kāds kliedza. Visi stumdījās un grūstījās. Šķita, ka šāviņi aiz muguras kļūst arvien skaļāki, kad pār viņiem sāka šķīst zeltainas dzirksteles, kas durstīja Vokera seju. Viņš samiedza acis un skrēja cauri mirdzošajam lietum, kamēr raktuvju strādnieki, kas bija tērpti svītrainos kombinezonos, spiedās pret plūsmu, nesdami vēl vienu lielu tērauda plāksni.

„Uz šo pusi!” iekliedzās Šērlija, vilkdama viņu līdzi. Nākamajā stāvā Šērlija pavilka viņu malā. Vokera kājas tikko spēja tikt līdzi. Kādam nokrita ceļa soma; jauns vīrietis ar ieroci rokā pagriezās un metās tai pakaļ.

„Ģeneratoru telpa,” norādot, teica Šērlija.

Caur divviru durvīm jau plūda ļaužu straume. Arī Džen-kinss bija tur un kontrolēja cilvēku plūsmu. Daži no apbruņotajiem mehāniķiem ieņēma pozīcijas pie naftas sūkņa, kura pretsvara galva bija nolaista un nekustējās, it kā jau padevusies briestošajā kaujā.

„Kas tas tāds?” jautāja Dženkinss, kad viņi pienāca pie durvīm. Viņš pameta ar zodu uz vadu mudžekli, ko Šērlija turēja rokās. „Vai tas ir...?”

„Radio, ser!” viņa apstiprinoši pamāja.

„Liela gan mums tagad no tā jēga,” Dženkinss pamāja diviem citiem cilvēkiem, lai tie ienāktu. Šērlija un Vokers piespiedās pie sienas, lai palaistu viņus garām.

„Ser...!”

„Ved viņu iekšā!” Dženkinss noskaldīja, norādīdams uz Vokeru. „Man viņš te, vazājamies pa kājām, nav vajadzīgs.”

„Bet, ser, es domāju, ka jūs gribēsiet dzirdēt...!”

„Nu taču, ātrāk!” Dženkinss uzkliedza atpaliekošajiem mehāniķiem. Viņš māja, lai tie pasteigtos. Palika tikai tie, kas savas uzgriežņu atslēgas bija iemainījuši pret šaujamieročiem. Viņi izkārtojās, it kā būtu pie tā jau pieraduši — rokas atbalstīdami pret margām, garos tērauda stobrus pavērsdami tajā pašā virzienā.

„Iekšā vai ārā,” sākdams vērt ciet durvis, Dženkinss teica Sērlijai.

„Ej,” smagi nopūtusies, viņa teica Vokeram, „iesim iekšā!”

Vokers mēmi paklausīja, visu laiku domādams par detaļām un darbarīkiem, ko būtu vajadzējis paķert līdzi, par lietām, kas atradās dažus līmeņus augstāk un kuras viņš varbūt vairs nekad neatgūs.

,,EI, dabūjiet tos cilvēkus laukā no vadības telpas!”

Kolīdz viņi bija iekšā, Šērlija, vadiem velkoties nopakaļ un alumīnija antenas gabaliem lēkājot pa grīdu, skriešus šķērsoja ģeneratoru telpu. „Laukā!”

Bariņš mehāniķu un daži cilvēki Apgādes dzeltenajos kombinezonos paklausīgi izvēlās ārā no mazās vadības telpas. Viņi piebiedrojās pārējiem, kas pie margām ielenca milzīgo mašīnu, kas, kā jau bija noprotams pēc nosaukuma, bija galvenā iekārta alai līdzīgajā zālē. Vismaz tās radītais troksnis bija paciešams. Šērlija iztēlojās, kas notiktu, ja visi šie cilvēki te tiktu iesprostoti vēl dienās, kad grabošās ass un vaļīgā dzinēja pamatnes dārdoņa spēja padarīt cilvēku kurlu.

„Jūs visi, laukā no manas vadības telpas!” Viņa izdzina pēdējos patvēruma meklētājus. Šērlija zināja, kādēļ Dženkinss bija šo stāvu slēdzis. Burtiski vienīgā vara, kas viņiem vēl bija palikusi, bija vara pār šo enerģiju. Viņa izstūma pēdējo vīrieti ārā no jutīgu pogu, slēdžu un skalu pilnās telpas un nekavējoties pārbaudīja degvielas līmeni.

Abas tvertnes bija uzpildītas līdz malām, un tas nozīmēja, ka vismaz vienu lietu viņi bija izplānojuši veiksmīgi. Ja nepaveiksies ar kaut ko citu, viņiem vismaz būs elektroenerģijas rezerves, kas pietiks nedēļām. Viņas skatiens klejoja pār slēdžiem un pogām, vadu mur-skulis joprojām bija cieši piespiests pie krūtīm.

„Kur es varētu...”

Vokers pastiepa viņai pretī savu kasti. Vienīgās līdzenās virsmas šajā telpā bija klātas ar slēdžiem un lietām, kam nebūtu vēlams uzgrūsties. Šķita, ka viņš to saprata.

„Droši vien, ka uz grīdas,” viņa nolika savu nesamo un aizgāja aizvērt durvis. Cilvēki, ko viņa bija izdzinusi, ilgpilni vērās caur logiem uz dažiem augstajiem ķebļiem, kas atradās kontrolētā klimata telpā. Šērlija par viņiem nelikās ne zinis.

„Vai mums ir viss? Vai neko neesam aizmirsuši?”

Vokers vilka no kastes radio gabalus, klakšķinādams mēli par samudžinātajiem vadiem un sajaukto komponentu secību. „Vai mums ir elektrība?” viņš jautāja, paceldams gaisā transformatora kontaktdakšu.

Šērlija iesmējās. „Vok, tu taču zini, kur mēs esam, vai ne? Protams, ka mums ir elektrība!” Viņa paņēma vadu un iesprauda to vienā no ligzdām pie galvenā paneļa. „Vai mums ir viss? Vai varam to atkal iedarbināt? Vok, mums jāatved Dženkinss, lai viņš dzirdētu, ko mēs dzirdējām!”

„Es zinu,” viņš kratīja galvu un šķiroja detaļas, savīdams kopā dažus atrisušus vadus. „Mums tā ir jāizstiepj,” viņš pameta ar galvu uz sapinušos antenu viņas rokās.

Šērlija paskatījās uz griestiem. Te nebija nekādu siju.

„Pakarini to no margām lūk, tur!” viņš nokomandēja. „Taisnā līnijā, pārliecinies, ka gals sniedzas līdz šejienei!”

Viņa virzījās uz durvju pusi, izklādama aiz sevis vada lokus.

,,Ā, un neļauj metāla daļām saskarties ar margām!” Vokers vēl paguva uzsaukt.

Šērlija pieaicināja palīgā dažus savas maiņas mehāniķus. Sapratuši, kas jādara, viņi pārņēma vadību un kā vienota komanda atpiņķe-rēja mezglus, un Šērlija varēja atgriezties pie Vokera.

„Vēl mirklīti,” viņa teica, aizvērdama aiz sevis durvis — vads viegli ietilpa stūrī starp durvīm un polsterēto aplodu.

„Man liekas, ka būs labi,” viņš teica. Tad palūkojās augšup uz viņu — acis iekritušas, mati ērkulī, sviedri mirdzēja viņa baltajā bārdā. „Sūdu būšana,” viņš pēkšņi iesita sev pa pieri. „Mums nav skaļruņu.”

Izdzirdot Vokera lamas, Šērlijas sirds pamira, jo viņa iedomājās, ka aizmirsts kaut kas neaizstājams. „Pagaidi!” viņa noteica, izskriedama pa durvīm pie ausu aizsargu statīva. Viņa paķēra vienas ar vadu — tās parasti tika izmantotas saziņai starp vadības telpu un ikvienu, kas strādāja pie primārajiem vai sekundārajiem ģeneratoriem. Tad viņa, skriedama gar ziņkārīgo un izbiedēto pūli, atgriezās vadības telpā. Sērlija aptvēra, ka viņai vajadzētu baidīties vairāk, tāpat kā viņiem, jo uz sliekšņa jau stāvēja karš. Taču viss, par ko viņa spēja padomāt, bija balsis, kas skanēja starp kara trokšņiem. Viņas ziņkārība ņēma virsroku pār bailēm. Un tas vienmēr bijis viņai raksturīgi.

„Vai šīs varētu derēt?”

Viņa aizvēra aiz sevis durvis un iegrūda Vokam rokās austiņas.

„Lieliski,” viņš atzina, pārsteigumā iepletis acis. Pirms Sērlija paguva kaut ko piebilst, viņš nošņāpa kontakta uzgali ar vienu no sava atvāžamo darbarīku komplekta asmeņiem un sāka atkailināt vadus. „Labi, ka te ir kluss,” Vokers iesmiedamies piebilda.

Arī Sērlija iesmējās, un pati brīnījās, kas, pie velna, te notiek. Ko viņi darīs — vienkārši te sēdēs un niekosies ap vadiem, līdz atnāks šerifa vietnieki un IT apsardzes vīri un aizvilks viņus prom?

Vokers jau bija pievienojis austiņas, un no tām atskanēja klusa statiskā šņākoņa. Šērlija piesteidzās, lai viņam piebiedrotos; viņa apsēdās blakus un satvēra viņa rokas locītavu. Austiņas viņa rokās drebēja.

„Varētu būt, ka tev vajadzēs...” Viņš norādīja uz slēdzi, uz kā bija uzkrāsotas baltās atzīmes.

Šērlija pamāja un saprata, ka viņi aizmirsuši paņemt krāsu. Viņa paņēma skalu un pētīja dažādās svītriņas. „Kura no tām?” viņa jautāja.

„Nē,” Vokers viņu apturēja, kad Šērlija sāka griezt skalu atpakaļ uz vienu no balsīm, ko viņi bija atraduši. „Uz otru pusi. Es gribu redzēt, cik daudz..ieklepojies viņš pielika mutei priekšā dūri, „mums jāredz, cik daudz viņu ir.”

Šērlija pamāja un pamazām grieza slēdzi uz melno, neiekrāsoto skalas pusi. Abi aizturēja elpu; caur biezajām durvīm un dubultās rūts logiem ģeneratora dūkoņa bija tikko sadzirdama.

Griezdama slēdzi, Šērlija pētīja Vokeru. Viņa prātoja, kas ar viņu notiks, kad viņi visi būs saņemti ciet. Vai viņus visus nosūtīs tīrīt? Vai varbūt Vokers un vēl daži varētu izkulties, apgalvojot, ka bijuši nevainīgi liecinieki? Domas par viņu niknuma un atriebības kāres sekām skumdināja Šērliju. Viņas vīrs bija pagalam, atņemts viņai, un kā vārdā? Cilvēki mira — kāda no tā bija jēga? Viņa prātoja par to, kā viss būtu varējis izvērsties citādi, kā viņiem visiem bija šie, iespējams, nepiepildāmie sapņi par īstu varas pārņemšanu, vienkāršu risinājumu smagām un neatrisināmām problēmām. Pirms tam pret viņu bija izturējušies netaisnīgi, bet viņa vismaz bija drošībā. Bija netaisnība, toties viņa bija iemīlējusies. Vai ar to pietika? Kurš upuris bija pamatotāks?

„Nedaudz ātrāk,” teica Vokers, klusumā kļuvis nepacietīgs. Viņi izdzirdēja pāris statiskus sprakšķus, bet neviens nerunāja. Šērlija nedaudz palielināja griešanas ātrumu.

„Varbūt, ka antena...” viņa iesāka jautājumu.

Vokers pacēla roku. Mazie skaļrunīši viņa klēpī bija nopak-šķējuši. Viņš palieca uz sāniem paceltu īkšķi, norādīdams, lai Šērlija pagrieztu atpakaļ. Viņa tā arī izdarīja. Viņa centās atcerēties, cik tālu bija tikusi līdz atskanēja šī skaņa, un izmantoja tās pašas prasmes, ko šajā telpā bija iemācījusies, lai noregulētu kādreiz trokšņaino ģeneratoru...

„Solo? Te Džuljeta. Vai tu mani dzirdi? Kas tur augšā notiek?

Šērlija izmeta no rokām slēdzi. Viņa nolūkojās, kā tas, karādamies pielodētajos vados, atsitās pret grīdu.

Rokas šķita nejutīgas. Pirkstu galus durstīja sīkas adatiņas. Viņa pagriezās, paskatījās uz Vokera klēpi, kurā gulēja austiņas, no kurām bija cēlusies rēga balss, un ieraudzīja, ka arī viņš mēmi vēroja savas rokas.

Neviens no viņiem nepakustējās. Balss, vārds — tos nevarēja sajaukt ar nevienu citu.

Pār Vokera bārdu pārskrēja apjukuša prieka asaras un iekrita viņam klēpī.

66

Elevators 17

Džuljeta sagrāba un saspieda mīksto šļūteni. Viņa tika atalgota ar dažiem vāriem burbuļiem, kas aizplivinājās gar sejsegu — caurule vairs nebija spiediena.

Viņa čukstus nolamājās, pielieca zodu pie radio un sam u Solo. Kaut kas bija noticis ar kompresoru. Viņš droši vien knibi nājās gar to, varbūt uzpildīja degvielu. Viņa bija teikusi, lai tādēļ neslēgtu to ārā. Viņš nezinātu, ko darīt tālāk, nespētu to atkaļ iedarbināt. Nē, acīmredzot šo viņa nebija kārtīgi pārdomājusi; viņu atradās pārāk tālu no elpojama gaisa, pārāk tālu no jebkādas ceri bas uz izdzīvošanu.

Viņa pamēģināja ieelpot. Viņai bija palicis gaiss tērpā un tik, cik šļūtenē. Cik daudz gaisa viņa spētu ievilkt no šļūtenes, izmantojot tikai savu plaušu spēku? īpaši daudz tas nevarētu būt.

Viņa vēl pēdējo reizi uzmeta skatienu notekūdeņu sūknim, saviem sasteigti savilktajiem vadiem, brīvi peldošajiem kabeļiem, ko viņa bija cerējusi nodrošināt pret vibrāciju un nejaušiem rāvieniem. Nu tam vairs nebija nozīmes, vismaz ne viņas acīs. Viņa atspērās no sūkņa un sāka ūdenī vicināt rokas, mēģinādama tikt uz priekšu šķietami biezajā šķidrumā, kas spiedās viņai virsū un tajā pašā laikā nesniedza nekādu atbalsta punktu.

Viņu kavēja atsvari. Džuljeta gribēja noliekties, lai tos noņemtu, bet atklāja, ka tas nebija iespējams. Rokas peldēja gaisā, tērps bija pārāk stīvs... Viņa tvēra pēc līmlentes loksnēm, bet ķiveres palieli nājumā redzēja, kā rokas bezpalīdzīgi čamdījās dažus centimetrus rio sasodītajām lencēm.

Viņa dziļi ieelpoja, sviedriem pilot no deguna un atsitoties pret plastmasas kupola iekšpusi. Viņa mēģināja vēlreiz, šoreiz jau tuvāk — pirksti gandrīz aizķērās aiz melnajām lencēm — abas rokas izstiepusi, pati elsoja, stenēja un sasprindzināja plecus, mēģinot veikt šo vienkāršo darbību, aizsniegt savus sasodītos apakšstilbus...

Taču viņa nespēja. Džuljeta atmeta tam ar roku un pašļūca dažus soļus uz priekšu pa gaiteni, sekodama vada un šļūtenes ceļam, kas vidēja vārajā gaismas kūli, ko raidīja lukturītis virs viņas galvas. Viņa centās neuzgrūsties vadam, iedomādamās, ko varētu izraisīt viens nejaušs grūdiens, cik neizturīgu savienojumu viņa bija izveidojusi pie sūkņa. Pat tverot pēc elpas, prāts joprojām strādāja kā mehāniķim. Džuljeta nolādēja sevi par to, ka nebija sagatavojusies pamatīgāk.

Viņas nazis! Džuljeta atcerējās par nazi un apstājās. Tas izslīdēja no pašdarinātās maksts, kas bija piešūta viņas tērpa krūšu daļā un mirdzēja lukturīša gaismā.

Džuljeta noliecās un izmantoja nazi kā roku pagarinājumu; viņa slidināja naža galu starp tērpu un vienu no lencēm. Ūdens visapkārt bija tumšs un biezs. Ierobežotajā lukturīša gaismā, šeit, Mehāniskās pašos dziļumos zem visa šī ūdens blāķa viņa jutās daudz tālāk, daudz vientuļāk un vairāk nobijusies nekā jebkad savā dzīvē.

Viņa stingri satvēra nazi, šausmās iedomādamās, ko varētu nozīmēt tā zaudējums, un, sasprindzinājusi vēdera muskuļus, raustīja to augšup, lejup. Sajūta bija, kā stāvus trenējot vēdera presi. Viņa uzbruka lencei ar ietrenētu zāģveida kustību un lādējās savā ķiverē no piepūles, saspringuma un sāpēm vēdera muskuļos, no liekšanās uz priekšu un galvas mētāšanas... Kad liekais svars beidzot nokrita. Dzelzs ritulim mēmi noklaudzot uz tērauda grīdas plāksnēm, liels pēkšņi šķita kails un viegls.

Džuljeta saliecās sānis, jo viena kāja turēja viņu pie grīdas, kamēr otra cēlās augšup. Viņa uzmanīgi iebāza naža galu aiz otras lences, baidīdamās iegriezt tērpā un ieraudzīt, kā no cauruma paceļas dārgo gaisa burbulīšu virtene. Tāpat kā iepriekš, ar izmisīgu spēku viņa grūda un vilka asmeni pret melno lenci. Palielinājumā viņa redzēja sairstam neilona diegus; sviedri pilēja pret ķiveres stiklu; nazis iztriecās caur lenci; atsvars nokrita.

Džuljeta iekliedzās — zābaki atmuguriski parāvās gaisā, un pacēlās virs viņas galvas. Viņa locījās un vicināja rokas, cik vien spēja, bet ķivere atsitās pret gaiteņa griestu caurulēm.

Atskanēja blīkšķis, un ūdens visapkārt kļuva melns. Viņa tausti jās pēc sava lukturīša, lai no jauna to ieslēgtu, bet tā vairs nebija. Kaut kas tumsā atsitās pret plaukstu. Viņa pēc tā taustījās ar vienu roku, jo otrā bija nazis, juta to izslīdam caur cimdotajiem pirkstiem un pazū-dam tumsā. Kamēr Džuljeta centās nolikt nazi vietā, viņas vienīgais drošais gaismas avots neredzams kūleņoja lejup.

Viņa dzirdēja tikai savu straujo elpošanu. Tā viņa te nomirs, piespiesta pie griestiem, vēl viens uzblīdis līķis šajos gaiteņos. Likās, it kā viņai lemts izdzist vienā no šiem tērpiem — vienalga kādā veida. Viņa spārdījās pret caurulēm, mēģinādama atbrīvoties. Uz kuru pusi viņa bija gājusi? Uz kuru pusi viņa bija pagriezusies? Piķa melnums bija tik absolūts. Viņa pat neredzēja pie sejas pieliktās rokas. Tas bija ļaunāk nekā būt aklai, ļaunāk, jo viņa zināja, ka acis rāda, bet nebija nekā, ko redzēt. Tas tikai kāpināja paniku, turklāt gaiss tērpā sasmaka arvien vairāk.

Gaiss.

Viņa aiztaustījās līdz savai apkaklei un atrada šļūteni, ko caur cimdiem gandrīz nejuta. Džuljeta sāka to vākt kopā, grābienu pēc grābiena, kā vilkdama raktuvju spaini no dziļas šahtas.

Šķita, ka caur rokām izslīd kilometri. Liekā šļūtene tinas ap viņu kā samezglotas nūdeles, sitoties un berzējoties gar tērpu. Džuljetas elpošana sāka izklausīties arvien izmisīgāka. Viņa bija panikā. Cik liela daļa saraustīto ieelpu cēlās no adrenalīna, cik no bailēm? Cik — no tā, ka sāka beigties dārgais gaiss? Viņu sagrāba pēkšņa iedoma, ka šļūtene, ko viņa vilka, bija nogriezta, ka tā bija pārrīvējusies pušu pret kāpnēm, ka brīvais gals kuru katru brīdi izslīdēs caur pirkstiem, ka nākošā izmisīgā ieelpa nestu vien sauju melna ūdens un vairāk neko...

Taču tad viņa saķēra šļūteni, kas bija nospriegota, kurā bija dzīvība. Stingra līnija, kurā nebija gaisa, bet, kas rādija ceļu uz izeju.

Džuljeta iekliedzās savā ķiverē un sniedzās, lai sagrābtu vēl. Viņa vilka sevi, ķiverei atduroties pret caurulēm un atsitoties pret griestiem. Viņa turpināja sniegties, izstiepdama roku uz priekšu melnumā, kur bija jābūt šļūtenei, atrazdama to, satverdama, paraudama un vilkdama sevi caur pusnakts melno zupu, kurā peldēja slīkoņi un miroņi, prātodama, cik ilgs laiks atlicis pirms viņa ievilktu pēdējo elpu un piebiedrotos viņiem.

67

Elevators 18

Lūkass kopā ar māti sēdēja uz atvērtās serveru telpas plata durvju sliekšņa. Viņš paskatījās lejup uz mātes rokām, kas bija satve-rušas vienu no viņa plaukstām. Viņa atlaida vienu plaukstu un noņēmu no viņa pleca kādu diedziņu, un aizmeta to prom, tālāk no viņas dārgā dēliņa.

„Un tu saki, ka pēc šī visa sekos paaugstinājums?” viņa jautāja, nogludinādama dēla apakškrekla piedurkni.

Lūkass pamāja. „Diezgan pamatīgs. Jā.” Viņš paskatījās garām mātei uz Bernardu un šerifu Billingsu, kas stāvēja gaitenī un klusi sarunājās. Bernards bija sabāzis rokas sava izstaipītā kombinezonu vēdera daļā. Billingss skatījās lejup un pētīja savu ieroci.

„Bet tas ir lieliski, dārgais! To zinot, man būs vieglāk izturēt tavu prombūtni.”

„Nedomāju, ka tas vēl ilgi turpināsies.”

„Vai tu varēsi balsot? Nespēju noticēt, ka manam zēnam uzticēts tik svarīgs darbs.”

Lūkass pagriezās pret viņu. „Balsot? Man likās, ka vēlēšanas i t atceltas.”

Viņa pašūpoja galvu. Mātes seja šķita daudz krunkaināka nekā pirms mēneša, mati — sirmāki. Lūkass prātoja, vai tas maz bija iespējams tik īsā laikā.

„Tās notiks,” viņa stāstīja, „Tās nejaucības ar dumpiniekiem drr/ jau būs galā.”

Lūkass pavērās uz Bernardu un šerifu. „Esmu pārliecināts, ka viņi izdomās veidu, kā es varēšu nobalsot,” viņš sacīja mātei.

„Cik jauki! Man prieks, ka esmu tevi izaudzinājusi pareizi.” Viņa nokremšļojās, pielikusi dūri pie mutes, tad nolaida roku, lai atkal saņemtu viņa plaukstu. „Vai viņi tevi kārtīgi baro? Es domāju, ar visiem šiem ierobežojumiem.”

„Vairāk nekā spēju apēst.”

Viņas acis iepletās. „Tad es pieņemu, ka tevi gaida algas paaugstinājums...?”

Viņš paraustīja plecus. „Par to gan neesmu tik pārliecināts. Gribētos cerēt. Un, klau, par tevi parūpēsies...”

„Mani?” viņa piespieda rokas pie krūtīm, balss atskanēja spalgi. „Par mani neuztraucies!”

„Tu zini, ka es uztraucos. Klau, paskaties, mamm, man šķiet, ka mūsu laiks ir beidzies!” Lūkass pameta zodu uz gaiteņa pusi. Tuvojās Bernards un Pīters. „Izskatās, ka man būs jāiet strādāt.”

„Ak, tā! Nu, protams.” Viņa izlīdzināja sava sarkanā kombinezona priekšpusi un ļāva Lūkasam palīdzēt viņai piecelties. Tad savilka lūpas taurītē un Lūkass pagrieza viņai vaigu.

„Dēliņ!” viņa teica, skaļi viņu nobučodama un paspiezdama viņa roku. Tad atkāpās un ar lepnumu noskatīja Lūkasu. „Rūpējies par sevi!” „Jā, mamm!”

„Neaizmirsti vingrot!”

„Neaizmirsīšu, mamm!”

Viņiem līdzās, smaidīdams par šo sarunu, nostājās Bernards. Lūkasa māte pagriezās un noskatīja elevatora mēra vietas izpildītāju no galvas līdz kājām. Viņa pasniedzās un viegli papliķēja viņam pa krūtīm. „Paldies!” viņa teica, balsij aizlūstot.

„Bija prieks jūs satikt, Kaila kundze!” Bernards saņēma viņas •roku un ar žestu norādīja uz Pīteru. „Šerifs jūs pavadīs.”

„Protams,” viņa vēl pēdējo reizi pagriezās un pamāja Lūkasam. Viņš, nedaudz nokaunējies, pamāja pretī.

„Jauka kundzīte,” teica Bernards, vērodams, kā viņi aiziet. „Atgādina manu mammu,” viņš teica un pagriezās pret Lūkasu. „Vai esi gatavs?”

Lūkass gribēja savu nevēlēšanos, savu vilcināšanos izteikt skaļi. Viņš droši vien gribēja atbildēt, bet tā vietā izslējās, saberzēja miklās plaukstas un apstiprinoši pamāja. „Pilnīgi noteikti,” viņam izdevās viltot pārliecību, ko pats nejuta.

„Lieliski! Iesim, padarīsim to visu oficiālu,” Bernards paspiedu Lūkasa plecu un devās uz serveru telpu. Lūkass apgāja ap biezo durvju malu un atspiedās pret tām, lēni ieslēgdams sevi iekšā, līdz biezās eņģes aizveroties novaidējās. Noklikšķēdamas aplodā, automātiski noslēdzās elektriskās slēdzenes. Iepīkstējās drošības panelis, zaļo gaismiņu nomainīja sardzes liesmojošā, sarkanā acs.

Lūkass ievilka dziļu elpu un izvēlējās ceļu, pa kuru šķērsot ser veru telpu. Viņš centās neiet pa to pašu pusi, ko izvēlējās Bernards, vienmēr mēģināja neatkārtot vienu un to pašu maršrutu. Viņš izve lējās garāko ceļu, lai vienkārši lauztu monotono ikdienu, lai šajā cietumā būtu par vienu rutīnu mazāk.

Kad viņš pienāca, Bernards jau bija atvēris servera aizmuguri. Viņš pasniedza Lūkasam jau pazīstamās austiņas.

Lūkass tās paņēma un uzlika uz galvas otrādi, lai mikrofons slietos viņam pie pakauša.

„Šādi?”

Bernards iesmējās un pagrozīja gaisā pirkstu. „Otrādi,” viņš pamācīja, pacēlis balsi, lai Lūkass caur austiņām spētu sadzirdēt.

Lūkass neveikli darbojās ar austiņām, sapīdams roku vadā. Bernards pacietīgi gaidīja.

„Vai esi gatavs?” Bernards jautāja, kad austiņas beidzot bija vieta. Viņš turēja brīvo vada galu rokā. Lūkass pamāja. Viņš vēroja, kā Bernards pagriežas un notēmē spraudni uz ligzdu rindām. Viņš iztēlojās Bernarda roku nolaižamies uz leju un pa labi iespraužam to ligzdā numur septiu padsmit, tad iztēlojās Bernardu pagriežamies un sākam viņu nopratina! par viņa mīļāko laika kavēkli, viņa slepeno aizraušanos...

Taču viņa priekšnieka mazā roka nevilcinājās; tā iesprauda vadu pareizajā vietā, Lūkasam labi zinot, kāda bija šī sajūta, kad ligzda uzņem kontaktu, kad pirkstu spilventiņi jūt nospriegotā plastmasas aiztura klikšķi...

Gaisma virs kontakta sāka mirgot. Lūkasa ausīs atskanēja pazīstama zumēšana. Viņš gaidīja, kad atskanēs viņas balss, kad Džuljeta atbildēs.

Klikšķis.

„Vārds.”

Pār Lūkasa muguru pārskrēja baiļu vilnis, matiņi uz rokām sacēlās stāvus. Balss, zema un neizteiksmīga, nepacietīga un vēsa atskanēja un izdzisa kā starp mākoņiem pavīdējusi zvaigzne. Lūkass aplaizīja lūpas.

„Lūkass Kails,” viņš centās nestostīties.

Pauze. Viņš iztēlojās, kā kāds kaut kur to pieraksta vai šķirsta mapes, vai dara kaut ko šausmīgu ar šo informāciju. Temperatūra aiz servera kāpa. Bernards smaidīja, neko nezinādams par klusumu, kas valdīja Lūkasa austiņās.

„Jūs ēnojāt IT.”

Tas izskanēja kā apgalvojums, bet Lūkass pamāja un atbildēja: „Jākungs!”

Viņš ar plaukstu notrausa sviedrus no pieres un noslaucīja tos sava kombinezona sēžā. Lūkass izmisīgi gribēja apsēsties, atspiesties pret serveri numur četrdesmit un atslābināties. Taču viņu, ūsu galiem paceļoties, platām acīm smaidīdams, vēroja Bernards.

„Kāds ir jūsu galvenais pienākums pret elevatoru?”

Bernards viņu bija sagatavojis atbildēt uz šādiem jautājumiem.

„Ievērot „Kārtību”.”

Klusums. Nekādas atzinības, nekādas iespējas saprast, vai viņš atbildēja pareizi.

„Ko jūs sargājat vairāk par visu?”

Balss bija monotona, tomēr biedējoši nopietna. Draudīga, tomēr mierīga. Lūkass juta, kā izkalst mute.

„Dzīvību un „Mantojumu”,” viņš citēja. Tomēr šī iekalto zināšanu fasāde šķita nepareiza. Viņš gribēja stāstīt sīkāk, ļaut šai balsij kā spēcīgam un nedzerošam tēvam saprast, ka viņš zināja, kādēļ tas bija svarīgi. Viņš nebija dumjš. Viņam bija vairāk ko teikt nekā tikai iegaumēti fakti...

„Kas vajadzīgs, lai pasargātu šīs lietas, kas mums tik dārgas?”

Viņš klusēja.

„Vajadzīgs upuris,” Lūkass nočukstēja. Viņš iedomājās par Džuljetu un mierīgā maska, ko viņš bija uzlicis Bernarda priekšā gandrīz sašķīda lauskās. Bija lietas, par ko viņš nebija pārliecināts, lietas, ko viņš nesaprata. Sī bija viena no tām. Viņa atbilde šķita melīga. Lūkass nebija pārliecināts, ka upuris bija tā vērts, briesmas tik lielas, ka viņiem bija jāļauj cilvēkiem, labiem cilvēkiem iet...

„Cik daudz laika jūs esat pavadījis tērpu laboratorijās?”

Balss bija mainījusies — nu tā šķita nepiespiesta. Lūkass prātoja, vai ceremonija jau galā. Vai tas bija viss? Vai viņš bija izturējis pārbaudi? Viņš izpūta aizturēto elpu, cerēdams, ka mikrofons to neuztvers, un centās atslābināties.

„Ne pārāk daudz, ser! Bernar...! Ē, mans priekšnieks vēlas, lai izplānoju laiku laboratorijām pēc, jūs saprotat...!”

Viņš paskatījās uz Bernardu, kas knibināja vienu savu briļļu rāmja eņģi un vēroja viņu.

„Jā, es zinu. Kā sokas ar problēmu jūsu zemākajos līmeņos?”

,,Ē, nu, es tieku informēts tikai par vispārēju notikumu attīstību un izklausās, ka viss norit veiksmīgi!” Viņš nokremšļojās un iedomājās par visiem šāvieniem un kliedzieniem, ko pa radio bija dzirdējis telpā stāvu zemāk. „Tas ir, izklausās, ka mēs virzāmies uz priekšu, un tas vairs neturpināsies ilgi.”

Garš pārtraukums. Lūkass piespieda sevi elpot dziļi un uzsmaidīt Bernardam.

„Vai jūs būtu kaut ko darījis citādi, Lūkas? No paša sākuma?” Lūkass juta, kā ķermenis sašūpojas, ceļi kļūst nedaudz ļengani. Viņš domās bija atgriezies uz tā sanāksmju galda, kur pie viņa vaiga spiedās melns tērauds un no viņa acs līdz mazam krustiņam stiepās līnija, caur mazu caurumiņu tā sniedzās līdz mazai, sirmai sievietei ar spridzekli plaukstā. Pa šo līniju lidoja lodes. Viņa raidītas lodes.

„Nēkungs!” viņš beidzot atbildēja. „Tas viss notika saskaņā ar „Kārtību”, ser! Viss tiek kontrolēts.”

Lūkass gaidīja. Viņš juta, ka kaut kur tiek izvērtēts.

„Jūs esat nākamais rindā uz elevatora astoņpadsmit vadību un kontroli,” noskandēja balss.

„Paldies, kungs!”

Lūkass jau sniedzās pēc austiņām, gatavojās tās noņemt un pasniegt Bernardam gadījumam, ja viņam kaut kas jāsaka, ja viņam jādzird, ka nu tas apstiprināts.

„Vai jūs zināt, kas ir pats ļaunākais manā darbā?” jautāja vienmuļā balss.

Lūkass nolaida rokas. „Kas tas ir, ser?”

„Stāvēt šeit, skatīties uz elevatoru šajā kartē un nosvītrot to ar sarkanu krustu. Vai varat iedomāties, kāda ir sajūta?”

Lūkass pašūpoja galvu. „Nē, ser, es nevaru!”

„Sajūta ir kā vecākam, kas uzreiz zaudē tūkstošiem bērnu.”

Klusums.

„Jums būs jābūt nežēlīgam pret saviem bērniem, lai tos nezaudētu,”

Lūkass iedomājās par savu tēvu: „Jāser!”

„Lūkas Kail, laipni lūgts Pasaules Kārtības Operācijā Piecdesmit! Tagad, ja jums ir kāds jautājums vai divi, man ir laiks atbildēt, bet īsi.”

Lūkass gribēja teikt, ka viņam neesot jautājumu; viņš gribēja pārtraukt sarunu; viņš gribēja piezvanīt un parunāt ar Džuljetu, just malku saprāta, kas kā svaigs gaiss tiktu iepūsts šajā vājprātīgajā un smacējošajā telpā. Taču tad viņš atcerējās, ko Bernards bija mācījis par nezināšanas atzīšanu un to, ka tā bija atslēga uz zināšanām.

„Tikai viens, kungs! Un man ir teikts, ka tas nav svarīgi, un es saprotu, kādēļ tā ir, bet es domāju, ka mans darbs šeit būs vieglāks, ja zināšu.”

Viņš apklusa, gaidīdams atbildi, bet šķiet, ka balss gaidīja, kad viņš pievērsīsies jautājumam.

Lūkass nokremšļojās. „Vai ir...?” Viņš satvēra mikrofonu un pievirzīja to tuvāk lūpām, tad uz mirkli uzmeta acis Bernardam. „Kā

šis viss sākās?”

Viņš nebija pārliecināts — tas būtu varējis būt kāds ventilators vai servera dzesētājs, bet viņam šķita, ka vīrs ar zemo balsi nopūtās.

„Cik ļoti jūs vēlaties zināt?”

Lūkass baidījās atklāti atbildēt uz šo jautājumu. „Tas nav tik svarīgi,” viņš teica, „bet es gribētu kaut kā apjaust, ko mēs paveicam, ko esam pārdzīvojuši. Šķiet, ka tas dotu man... Dotu mums kādu mērķa izjūtu, vai saprotat?”

„Iemesls arī ir mērķis,” vīrietis drūmi noteica. „Pirms es jums izstāstu, es gribētu dzirdēt, ko jūs pats par to domājat.”

Lūkass norija siekalas: „Ko domāju es?”

„Katram ir idejas. Vai jūs sakāt, ka jums tādu nav?”

Mierīgajā balsī pavīdēja humora nojausma.

„Es domāju, ka tas bija kas tāds, ko mēs bijām paredzējuši,” teica Lūkass. Viņš paskatījās uz Bernardu, kas sarauca pieri un novērsās.

„Tā ir viena no iespējām.”

Bernards noņēma brilles un sāka tās slaucīt apakškrekla piedurknē, viņa skatiens noslīdēja līdz grīdai.

„Iedomājieties,” dziļā balss pieklusa, „kā būtu, ja es jums teiktu, ka visā pasaulē ir tikai piecdesmit elevatori, un te nu mēs esam šajā neiedomājami sīkajā tās nostūrī?”

Lūkass par to domāja. Viņam likās, ka tas bija vēl viens pārbaudījums.

„Es teiktu, ka mēs esam vienīgie...” Viņš gandrīz izteica, ka viņi bija vienīgie, kam bija resursi, tomēr Lūkass bija redzējis pietiekami daudz no „Mantojuma”, lai zinātu, ka tā nebūt nebija taisnība. Ēkas, kas slējās virs zemes, bija daudzās pasaules malās. Vēl daudzi citi būtu varējuši sagatavoties. „Es teiktu, ka mēs bijām vienīgie, kas zināja,” Lūkass izteica minējumu.

„Ļoti labi. Un kādēļ tā?”

Viņam tas riebās. Lūkass negribēja to izdomāt, viņš gribēja, lai viņam to vienkārši izstāsta.

Un tad kā savienojot kabeļus, kā elektrībai pirmo reizi skrienot caur savienojumu, viņš saprata patiesību.

„Tas ir tādēļ...” Viņš mēģināja aptvert šo atbildi, mēģināja iztēloties, ka šāda doma varētu būt patiesa. „Tas nav tādēļ, ka mēs zinājām,” Lūkass teica, ievilkdams malku gaisa. „Tas ir tādēļ, ka mēs to izdarījām

„Jā,” teica balss. „Un tagad jūs zināt.”

Viņš teica vēl kaut ko, kaut ko tikko sadzirdamu, it kā kādam citam. „Mūsu laiks ir galā, Lūkas Kail! Apsveicu ar stāšanos jaunajā amatā!”

Austiņas lipa pie galvas, seja pludoja no sviedriem.

„Paldies!” Lūkass izdvesa.

„Ak, jā, Lūkas?”

„Jākungs?”

„Turpmāk iesaku koncentrēties uz to, kas jums zem kājām. Vairs nekādu darīšanu ar zvaigznēm, sarunāts, dēls? Mēs zinām, kur lielākā daļa no tām atrodas.”

68

Elevators 18

„Hallo? Solo? Lūdzu, saki kaut ko!”

So balsi nebija iespējams sajaukt ne ar vienu citu, pat ja tā skanēja caur mazajiem izjauktu austiņu skaļrunlšiem. Tā bezķermeniski atbalsojās vadības telpā — tajā pašā, kurā šī balss tik daudzus gadus bija mājojusi. Tieši atrašanās vieta pilnībā pārliecināja Sērliju; viņa skatījās uz mazajiem skaļrunīšiem, kas bija savienoti ar maģisko radio un zināja, ka tā nevarēja piederēt nevienam citam.

Ne Sērlija, ne Vokers neiedrošinājās pat ieelpot. Viņi gaidīja veselu mūžību, līdz Sērlija beidzot pārtrauca klusumu.

„Tā bija Džuljeta,” viņa nočukstēja. „Kā mēs varam...? Vai viņas balss ir tur iesprostotai Gaisā? Cik sen tas varētu būt noticis?”

Sērlija nesaprata, kā šī zinātne darbojas; viņas algas līmenim tas viss bija pārāk sarežģīti. Vokers sēdēja nekustīgi un nenolaida skatienu no austiņām, bārdā joprojām mirdzēja asaras.

„Vai šie... Sie viļņi, ko mēs uztveram ar antenu, vai tie vienkārši te lejā lēkā apkārt?”

Viņa iedomājās vai tā varētu būt ar visām balsīm, ko viņi bija dzirdējuši. Varbūt viņi vienkārši uztvēra sarunas no pagātnes. Vai tas bija iespējams? Tāda kā elektriska atbalss? Nez kādēļ tas likās ticamāk nekā otrs variants.

Vokers pagriezās pret viņu un veltīja tai dīvainu sejas izteiksmi. Viņa mute bija daļēji pavērta, bet lūpu kaktiņi viegli ieliecās — ieliecās un sāka celties uz augšu.

„Tā tas nedarbojas,” viņš teica. Ieliektās lūpas atplauka smaidā. „Tas notiek tagad. Tas notiek.” Viņš saķēra Sērlijas roku.

„Tu arī to dzirdēji, vai ne? Es neesmu jucis. Tā patiešām bija viņa, vai ne? Viņa ir dzīva. Viņai izdevās.”

„Nē...” Sērlija šūpoja galvu. „Vok, ko tu runā? Ka Džuljeta ir dzīvai Kas viņai izdevās?”

„Tu dzirdēji,” viņš norādīja uz radio. „Pirms tam. Sarunas. Tīrīšana. Tur ārā ir cilvēki. Vairāk mūsu. Viņa ir ar tiem, Sērlij! Tas notiektiešitagad.”

„Dzīva.”

Sērlija skatījās uz radio, mēģinādama to aptvert. Viņas draudzene joprojām kaut kur bija. Joprojām elpoja. Viņas prātā bija nosēdusies aina, ka Džuljeta guļ kaut kur aiz kalniem, klusa un mierīga, kamēr vēji viņu iznēsā daļu pa daļiņai. Taču tagad viņa drīkstēja iztēloties to kustamies, elpojam, runājam rācijā kādā nezināmā vietā.

„Vai mēs varam ar viņu parunāt?” Sērlija iejautājās.

Viņa zināja, ka tas bija muļķīgs jautājums, taču šķita, ka Vokers salēcās, viņa vecie locekļi sakustējās.

„Ak Dievs! Dievs, jā!” Viņš nolika detaļu jūkli uz grīdas, rokām drebot, kā Šērlijai šķita, priecīgā satraukumā. Nu bailes bija izgaisušas viņos abos, izplūdušas no telpas. Pārējā pasaule aiz šīm šaurajām sienām pagaisa kā nenozīmīgs sīkums.

Vokers rakājās pa detaļu trauku. Viņš nometa uz grīdas dažus darbarīkus un urķējās trauka dibenā.

„Nē,” viņš teica. Tad pagriezās un vēlreiz nopētīja uz grīdas nomestās detaļas. „Nē, nē, nē.”

„Kas ir?” Sērlija tupus pašļūca nost no detaļu kaudzes, lai viņš varētu labāk redzēt. „Kā mums pietrūkst? Re, kur mikrofons!” viņa norādīja uz daļēji izjauktajām austiņām.

„Raidītājs. Tā ir tāda maza plāksnīte. Man šķiet, ka tā ir uz mana darbagalda.”

„Es iestūmu visu traukā,” viņas balss kļuva augsta un saspringta. Viņa pavirzījās uz plastmasas trauka pusi.

„Uz mana otra darbagalda. Man tā nebija vajadzīga. Viss, ko Dženkss gribēja, bija noklausīties.” Viņš norādīja uz radio. „Es darīju, ko viņš gribēja. Kā es varēju zināt, ka vajadzēs pārraidīt...”

„Tu to nevarēji zināt,” teica Sērlija. Viņa uzlika roku Vokeram uz pleca. Viņa juta, ka Vokera prāts aptumšojas. Gana bieži viņa bija redzējusi tā notiekam un zināja, ka dažkārt tas varēja notikt pavisam ātri. „Vai mēs varam izmantot kaut ko no šejienes? Doma, Vok, koncentrējies!”

„Viņš šūpoja galvu, kratīdams pirkstu pret austiņām. „Šis mikrofons nekam neder. Tas tikai laiž cauri skaņu. Mazas, vibrējošas membrānas...” Viņš pagriezās un ieskatījās Šērlijas sejā. „Paga’, kaut kas ir!” „Te lejā? Kur?”

„Tie būs raktuvju noliktavā. Raidītāji.” Viņš izlikās, ka turēja kasti un pagrieza slēdzi. „Detonatoriem. Es vienu pirms mēneša laboju. Tas derēs.”

Sērlija piecēlās kājās. „Es aiziešu tam pakaļ,” viņa teica. „Tu paliec šeit!”

„Bet kāpnes...”

„Man nekas nenotiks. Es eju lejā, nevis augšā.”

Vokers apstiprinoši pamāja ar galvu.

„Neko tur nemaini!” viņa norādīja uz radio. „Nemeklē citas balsis! Tikai viņas. Lai tas tā paliek.”

„Protams.”

Sērlija pieliecās un saspieda viņa plecu. „Tūlīt atgriezīšos.” Ārpusē viņa redzēja pret sevi pagriežamies dučiem seju — viņu acīs vīdēja izbailes un jautājumi, mutes bija pavērtas. Viņai gribējās pārkliegt ģeneratora rūkoņu un saukt, ka Džuljeta ir dzīva, ka viņi nav vieni, ka aizliegtajā ārpasaulē dzīvo un elpo citi cilvēki. Viņa gribēja, bet nebija laika. Sērlija steidzās uz margu pusi un pamanīja Kortniju. „Hei...!”

„Vai jums tur iekšā viss kārtībā?” Kortnija jautāja.

„Jā, nav ne vainas. Vai tu, lūdzu, vari man izdarīt pakalpojumu? Pieskati Vokeru, kamēr esmu prom!”

Kortnija pamāja. „Uz kurieni tu...?”

Taču Sērlija jau bija gabalā un skrēja uz galveno durvju pusi. Viņa izspiedās cauri ļaužu grupai, kas drūzmējās pie ieejas. Dženkinss bija ārā kopā ar Hārperu. Kad viņa steidzās garām, abu saruna pārtrūka.

„Ei!” Dženkinss sagrāba viņu aiz rokas. „Uz kurieni, ellē, tu skriesi?”

„Uz raktuvju noliktavu,” viņa grozīja roku, lai izrautos no tvēriena. „Es nebūšu ilgi...”

„Tu vispār tur neiesi. Mēs tūlīt laižam gaisā kāpnes. Tie idioti iekritis mums tieši rokās.”

„Ko jūs darīsiet?”

„Kāpnes,” Hārpers atkārtoja. „Tās ir sagatavotas sprādzienam. Kolīdz viņi nonāks lejā un sāks spraukties cauri...” Viņš salika plaukstas bumbiņā, tad izpleta sfēru, attēlodams sprādzienu.

„Jūs nesaprotat,” viņa pagriezās pret Dženkinsu. „Tas ir radioaparātam.”

Viņš sarauca uzacis. „Voks savu iespēju palaida garām.”

„Mēs uztveram milzum daudz sarunu,” Sērlija teica. „Viņam vajadzīgs tikai viens mazs gabaliņš. Es tūlīt būšu atpakaļ, zvēru!”

Dženkinss paskatījās uz Hārperu. „Pēc cik ilga laika mēs to darām?”

„Pēc piecām minūtēm, ser!” Viņa zods gandrīz nemanāmi paklanījās. „Tev ir četras,” viņš teica Sērlijai. „Bet pārliecinies, ka...”

Pārējo Šērlija nedzirdēja. Zābaku zoles jau sitās pret tēraudu, nesdamas viņu pretī kāpnēm. Viņa pašāvās garām naftas sūknim ar tā skumji nokārto galvu, garām apjukušu un satrauktu vīru rindai, kuru šaujamieroču stobri rādīja viņai ceļu.

Viņa uzlēca uz pirmā pakāpiena un apslīdēja ap stūri. Kāpnēs pusposmu augstāk kāds brīdinoši iesaucās. Sērlija ar acs kaktiņu redzēja divus raktuvju strādniekus ar TNT stienīšiem rokās un tad turpināja ceļu lejup.

Nākamajā līmenī viņa pagriezās un traucās uz raktuvju šahtas pusi. Gaiteņos valdīja klusums, ko pārtrauca tikai viņas elsošana un soļu klap, klap, klap!

Džuljeta. Dzīva.

Tīrīšanā izsūtīts cilvēks. Dzīvs.

Viņa iegriezās nākamajā gaitenī un paskrēja garām dziļumu raktuvju strādnieku un naftas ieguvēju dzīvokļiem, kuru iemītnieki nu šāva lodes nevis urba caurumus, nesa ieročus, nevis darbarīkus.

Un šīs jaunās zināšanas, šie neiespējamie jaunumi, šis noslēpums lika cīņai izskatīties sirreālai. Maznozīmīgai. Kā viņi varēja cīnīties savā starpā, ja aiz šīm sienām bija vietas, kur doties? Ja viņas draudzene bija joprojām tur ārā? Vai arī viņiem nevajadzētu iet?

Sērlija bija tikusi līdz noliktavai. Droši vien pagājušas kādas divas minūtes.

Viņas sirds joņoja. Skaidrs, ka Dženkinss neko ar tām kāpnēm nedarīs, kamēr viņa nebūs atgriezusies. Viņa sāka pārmeklēt visus plauktus pēc kārtas, ieskatīdamās visos traukos un atvilktnēs. Sērlija zināja, kā izskatījās meklējamā lieta. Kaut kur te vajadzētu būt vairākām tādām. Kur tās visas palikušas?

Sērlija pārbaudīja skapīšus, nometa zemē nokvēpušos kombinezonus, kas bija pakārti pie sienas, nostūma darba ķiveres nost no ceļa. Taču tās nekur neredzēja. Cik laika viņai vēl bija atlicis?

Tālāk viņa mēģināja meklēt maiņas vecākā mazajā kabinetā — atrāva vaļā durvis un brāzās klāt pie rakstāmgalda. Atvilktnēs nekā. Plauktos pie sienām arī nekā. Viena no lielajām, apakšējām atvilktnēm nevērās vaļā. Aizslēgta.

Sērlija atkāpās un ar zābaku iespēra pa metāla atvilktni. Viņa trieca tērauda purngalu pret to vienreiz, tad otrreiz. Augšējai atvilktnei atlocījās mala. Viņa iebāza roku caurumā, salocīja trauslo slēdzeni, un ieliektā atvilktne novaidējusies padevās.

Spridzekļi. Dinamīta stienīši. Atvilktnē stāvēja arī daži mazi releji, kas, kā viņa zināja, tika ievietoti stienīšos, lai tos aizdedzinātu. Zem tiem Sērlija atrada trīs raidītājus, kādi bija vajadzīgi Vokeram.

Sērlija paķēra divus no tiem un dažus relejus un iestūma to visu kabatā. Viņa paņēma arī divus dinamīta stienīšus — vienkārši tāpēc, ka tie bija pa rokai un varētu noderēt — un izskrēja no kabineta, cauri noliktavai taisnā ceļā uz kāpnēm.

Viņa bija patērējusi pārāk daudz laika. Krūtis šķita aukstas un tukšas, elpa kļuva sēcoša un smaga. Viņa skrēja, cik ātri vien spēja, koncentrēdamās uz saviem soļiem, zābakiem, kas jāsper uz priekšu, šķērsojot arvien lielāku grīdas laukumu un atstājot to sev aiz muguras.

Pagriezusies gaiteņa galā viņa atkal iedomājās, cik smieklīga bija šī cīnīšanās; viņai bija pat grūti atcerēties, kāpēc tā sākusies. Nokss un Makleina bija miruši. Vai viņu ļaudis joprojām cīnītos, ja šie spēcīgie līderi vēl būtu šeit? Vai varbūt viņi jau sen būtu kaut ko izdarījuši citādāk? Izdarījuši kaut ko ne tik vājprātīgu?

Sasniegusi kāpnes, viņa nolādēja to, cik tas viss bija muļķīgi. Skaidrs, ka piecas minūtes noteikti pagājušas. Viņa jau gaidīja, ka virs galvas atskanēs sprādziens, ka tas nežēlīgi satricinās gaisu un padarīs viņu kurlu. Lēkdama pār diviem pakāpieniem uzreiz, viņa sasniedza kāpņu augšu, pagriezās un redzēja, ka raktuvju strādnieki bija prom. Pār pašdarinātiem stobriem uz viņu lūkojās platu, satrauktu acu pāri.

„Kusties!” kāds kliedza, vicinādams rokas sānis, mudinādams viņu skriet tālāk.

Sērlija koncentrēja uzmanību uz Dženkinsu, kas pieliecies tupēja un turēja rokās ieroci, viņam blakus atradās Hārpers. Skriedama pretī abiem vīriem, viņa gandrīz aizķērās aiz vadiem, kas stiepās no kāpnēm.

„Tagad!” iekliedzās Dženkinss.

Kāds nospieda slēdzi.

Zeme zem Sērlijas kājām šūpojās un drebēja, un viņa zaudēja līdzsvaru. Viņa smagi nokrita uz tērauda grīdas, zods ieurbās pira-mīdveidīgajā reljefā, pirksti gandrīz atlaida dinamītu.

Piecēlusies uz ceļiem, viņai joprojām zvanīja ausīs. Vīri aiz margām sakustējās, šaujamieroči paukšķēja, notēmēti uz dūmu mākoni, kas plūda no kārtējās izkropļotās tērauda konstrukcijas iekšām. Otrā pusē bija attāli dzirdami ievainoto kliedzieni. Kamēr vīrieši cīnījās, Šērlija aptaustīja savas kabatas un izmakšķerēja raidītājus.

Atkal šķita, ka troksnis iegrimst kaut kur fonā, kļūst nesvarīgs, un viņa caur durvīm steidzās pie Vokera uz ģeneratoru telpu — lūpa asiņoja, bet viņas prātu nodarbināja svarīgāki jautājumi.

69

Elevators 17

Džuljeta vilka sevi cauri aukstajiem, tumšajiem ūdeņiem, akli sizdamās pret griestiem vai sienām — nebija iespējams noteikt, pret ko. Neko neredzēdama, viņa izmisīgi rāva šļaugano gaisa vadu bez mazākās nojausmas par savas kustības ātrumu, līdz ietriecās kāpnēs. Deguns atsitās ķiveres iekšienē, un tumsu uz mirkli izgaismoja gaismas zibsnis. Viņa apdullusi dreifēja ūdenī, gaisa šļūtene slīdēja no rokām.

Sajēgai pakāpeniski atgriežoties, Džuljeta grāba pēc dārgās šļūtenes. Viņa ar cimdu kaut ko aizķēra, satvēra to un jau gatavojās vilkt sevi uz priekšu, kad saprata, ka rokās bija tievākais elektrības kabelis. Viņa to atlaida un, zābakiem pret kaut ko atsitoties, vicināja rokas melnajā tumsā. Nebija iespējams pateikt, kur bija augša, kur — apakša. Džuljeta sāka justies kā strauji sagriezta uz riņķi, apjukusi un dezorientēta.

Viņai piespiedās kāda cieta virsma; Džuljeta pieņēma, ka slīd augšup, prom no šļūtenes.

Viņa atspērās pret virsmu, kas droši vien bija griesti un peldēja virzienā, kas, kā viņa cerēja, bija lejup. Rokas kaut kur iepinās — viņa juta to caur polsterēto tērpu - Džuljeta satvēra to rokās, gaidīdama, ka atkal sajutīs elektrības kabeli, bet šoreiz tika apbalvota ar gaisa šļūtenes mīksto tukšumu. Tas vairs nesniedza gaisu, tomēr deva cerību izkļūt ārā.

Pavilkusi šļūteni, tā brīvi padevās pretī, tādēļ viņa pagriezās pretējā virzienā un parāva uz otru pusi. Šļūtene nospriegojās. Džuljeta atkal ietriecās kāpnēs, iestenējās, bet turpināja vilkt sevi tālāk. Šļūtene veda augšup un ap stūri. Džuljeta vilka, izstiepusi roku, lai atvairītu sienu, griestu un pakāpienu neredzamos uzbrukumus — tā pieveikdama sešus kāpņu posmus cīniņā, kas, kā šķita, nekad nebeigsies.

Sasniegusi augšu, viņa bija jau galīgi zaudējusi elpu un elsoja. Un tad saprata, ka viņai trūkst nevis elpas, bet gaisa. Viņa bija iztērējusi

visu tērpā atlikušo gaisu. Aiz muguras peldēja metriem gara šļūtene, kurā vairs nebija atlicis neviena gaisa malka.

Vilkdama sevi cauri gaitenim, viņa atkal pamēģināja ieslēgt rāciju — tērps lēni cēlās pret griestiem, ne tuvu tik viegli kā pirms tam.

„Solo! Vai tu mani dzirdi?”

Vien doma par to, cik daudz ūdens joprojām bija virs viņas, visas tās kārtas, kas spieda to uz leju, desmitiem metru ūdens, žņaudza viņu nost. Cik daudz laika viņai šajā tērpā bija atlicis? Minūtes? Cik daudz laika vajadzētu, lai uzpeldētu vai uzdreifētu līdz kāpņu augšgalam? Krietni vien vairāk. Kādā no šiem piķa melnajiem gaiteņiem noteikti bija skābekļa baloni, bet kā gan lai viņa tos atrod? Sīs nebija viņas mājas. Viņai nebija laika meklēt. Viss, kas bija atlicis, bija neprātīga vēlme sasniegt kāpnes, traukties augšup ārā no ūdens.

Viņa vilka un atspērās ap pēdējo stūri, un iepeldēja galvenajā gaitenī. Muskuļi sāpēs kliedza no tā, ka tika izmantoti jaunos veidos, no cīņas ar stīvo un masīvo tērpu, viskozo atmosfēru — un viņa aptvēra, ka ūdens vairs nebija piķa melns, bet gan drīzāk ogļu pelēks. Nu viņas aklumam bija zaļa nokrāsa.

Džuljeta airējās ar kājām un vilkās gar šļūteni, sizdamās pret griestiem, juzdama priekšā apsardzes posteni un kāpnes. Viņa šādos gaiteņos bija staigājusi tūkstošiem reižu, divreiz pilnīgā tumsā, kad tika izsisti galvenie drošinātāji. Viņa atcerējās, kā tieši šādā tumsā taustījusies caur gaiteņiem, teikdama kolēģiem, ka viss būšot kārtībā, lai tikai viņi paliekot uz vietas, un ka viņa visu nokārtošot.

Tagad to pašu Džuljeta teica sev — meloja un teica, ka viss būs kārtībā, lai tikai viņa virzās uz priekšu un nekrīt panikā.

Sasniedzot drošības vārtus, sāka reibt galva. Ūdens tur priekšā spīdēja laima zaļā krāsā un izskatījās tik aicinošs — aklā taustīšanās bija beigusies, ķivere vairs nesitīsies pret lietām, ko viņa nespēs saskatīt.

Roka uz mirkli sapinās elektrības kabelī; viņa to atbrīvoja un vilka sevi pretī augstajai ūdens kolonnai tur priekšā, tam applūdušajam salmiņam, tām nogrimušajām kāpnēm.

Pirms viņa tās sasniedza, Džuljetu sarāva pirmie krampji, kā žagas, spēcīgs un automātisks tvēriens pēc gaisa. Viņas pirksti ap šļūteni atlaidās un krūtis gandrīz eksplodēja no varmācīgās piepūles pēc ieelpas. Viņu pārņēma kārdinājums noraut ķiveri un dziļi ieelpot ūdeni. Kaut kas viņas prātā uzstāja uz to, ka tas bija elpojams. Tikai pamēģini! tas mudināja. Vienu ieelpu ūdens. Jebko citu, tikai ne tok-sīnus, ar ko viņa bija pieelpojusi savu tērpu. Tērpu, kas bija radīts, lai šādas lietas tajā neiekļūtu.

Rīkle sarāvās atkal un, vilkdamās kāpņu virzienā, Džuljeta sāka klepot savā ķiverē. Virve joprojām bija tur, elevatora dibenā to turēja uzgriežņu atslēga. Viņa peldēja uz tās pusi, jau zinādama, ka ir par vēlu. Pavilkusi virvi uz leju, Džuljeta juta, ka tās atsietais gals grimdams virpuļoja viņai pretī. Viņa lēni cēlās uz augšu — tērpā bija atlicis pavisam maz spiediena, uz ātru lidojumu augšup varēja necerēt. Vēl viena spazma rīklē un viņa zināja, ka jātiek vaļā no ķiveres. Džuljetai reiba galva, un drīz viņa zaudēs samaņu.

Viņa taustījās pēc slēdžiem uz savas metāla apkakles. Viņu pārņēma déjà vu sajūta. Tikai šoreiz Džuljetas rīcību nevadīja skaidrais saprāts. Viņa atcerējās zupu, puvuma smaku, rāpšanos ārā no tumšās saldētavas. Viņa atcerējās nazi.

Taustīdamās sev uz krūtīm, viņa sajuta no maksts vīdošo spalu. Daži no citiem darbarīkiem bija izslīdējuši no savām kabatām; tie karājās auklās, pie kurām bija piesieti, lai nepazustu, auklās, kas tagad padarīja tos par traucēkļiem, par papildu svaru, kas vilka viņu lejup.

Ķermenim trīcot no aukstuma un raustoties krampjos no gaisa trūkuma, Džuljeta gar kāpnēm lēni cēlās augšup. Zaudējusi jebkādu sajēgu, jebkādu nojausmu par to, kur atrodas, viņa domāja vienīgi par indīgo miglu, kas ieskāva viņas galvu. Miglu, kas bija iesprostota ķiveres kupolā un pamazām viņu nogalināja. Viņa iespieda naža asmeni pirmajā ķiveres slēdzī un stingri piespieda.

Atskanēja klikšķis, un gar viņas kaklu sāka sūkties smalka, ledaina ūdens tērcīte. Vārs burbulis izmuka no viņas tērpa un aizkūle-ņoja gar sejsegu. Aiztaustījusies pēc otra slēdža, viņa iegrūda tajā nazi, un ķivere atbrīvojās, dodot ceļu ūdenim, kas gāzās pār seju, piepildīja viņas tērpu, sadūra ķermeni ar stindzinošu aukstumu un vilka viņu atpakaļ dziļumā, no kurienes tā bija nākusi.

LEDAINAIS trieciens lika Džuljetai atžirgt. Viņa mirkšķināja acis ledainajā, zaļā ūdens aukstumā un redzēja nazi savās rokās, un ķiveri, kas aizvirpuļoja tumsā kā burbulis, kas aizpeld nepareizajā virzienā. Viņa lēni tam sekoja — plaušās nebija gaisa, virs galvas spiedās desmitiem metru ūdens.

Viņa iebāza nazi nepareizajā krūškabatā, redzēja, kā savās auklās šūpojas skrūvgrieži un uzgriežņu atslēgas, izmukuši no kabatām, kamēr viņa bija cīkstējusies tumšajos gaiteņos, un kūlās gaisa šļūtenes virzienā, kas joprojām veda uz ūdens virsmu caur četriem elevatora līmeņiem.

No apkakles gar kaklu un caur viņas matiem izplūda gaisa burbuļi. Džuljeta sagrāba šļūteni, lai vairs neslīdētu lejup, un vilka sevi augšup — rīkle alka pēc gaisa, pēc ūdens, pēc jebkā. Vēlme rīt bija nepārvarama. Viņa sāka vilkt sevi augšup, kad zem pakāpieniem ieraudzīja mirdzošus cerību stariņus.

Iesprostoti burbuļi. Varbūt no viņas nolaišanās. Tie kā dzīvsudraba pilieni šūpojās zem tukšajiem vītņu kāpņu pakāpieniem.

Mežonīgā izmisumā un piepūlē Džuljeta rīklē ievaidējās. Viņa irās caur ūdeni, cīnīdamās ar grimstošo tērpu, un pieķērās pie iegremdēto kāpņu margām. Pievilkdamās un atsperdamās pret margām, viņa nonāca pie tuvākajiem, mirguļojošajiem burbuļiem, saķēra kāpņu malu un piespieda muti tieši pie metāla pakāpiena apakšas.

Viņa izmisīgi ievilka elpu, iesūkdama mutē daudz ūdens. Tad nolieca galvu un sāka ūdenī klepot, liekot dedzinošam šķidrumam ieplūst degunā. Viņa gandrīz ievilka plaušās ūdeni, juta, kā sirds krūtīs vai plīst no piepūles, pastiepa seju pret mitro, aprūsējušo pakāpienu un, savilkusi drebošās lūpas, pamanījās maigi ievilkt malciņu gaisa.

Mazās dzirksteles, kas lēkāja gar acīm, atkāpās. Viņa palieca galvu prom no pakāpiena un izelpoja, redzēja paceļamies izelpas burbuļus un atkal pastiepa lūpas pēc vēl viena malka.

Gaiss.

Viņa samirkšķināja acis, lai aizdzītu zemūdens piepūles, izbaiļu un atvieglojuma asaras. Džuljeta paskatījās augšup uz izliekto metāla pakāpienu labirintu — zem vairākiem pakāpieniem, kas viļņojās kā mīksti spoguļi, bija sakrājušies gaisa burbuļi, kurus tur bija uzkūlušās viņas izmisīgās kustības — un redzēja ceļu uz glābiņu. Viņa atspērās, veikdama vairākus pakāpienus vienā piegājienā, ar rokām vilka sevi pāri tukšumam starp līkumiem, un izdzēra mazos gaisa burbulīšus no dažus centimetrus dziļajām metāla pakāpienu apakšpusēm, un pateicās par cieši sametinātajiem piramīdu raksta pakāpieniem, kas te bija uzstādīti pirms simtiem gadu. Pakāpieni bija nostiprināti, lai spētu izturēt miljoniem soļu, ko spēra iedzīvotāju zābaki, un tagad tajos bija sakrājies gaisīgais pārpalikums no viņas lejupceļa. Lūpas pieskārās katram, izgaršoja metālu un rūsu, skūpstīja savu glābiņu.

ZAĻAS avārijas gaismas visapkārt nemainījās, tādēļ Džuljeta pat nepamanīja, kā garām paslīd kāpņu laukumi. Viņa tikai koncentrējās uz pieciem, dažreiz sešiem soļiem ar katru ieelpu, garāku gabalu nopeldēja gandrīz bez gaisa, vietās, kur burbuļi bija pārāk mazi, lai ieelpotu, viņai bija jāsamierinās ar malku ūdens. Tostarp bija jāpārvar vesela mūžība, velkoties augšup un cīnoties ar pilnā tērpa un piekārto darbarīku svaru, pat ne domas par apstāšanos un atbrīvošanos no tiem, tikai atsperties un pievilkties, tvērienu pēc tvēriena, augšā gar pakāpienu apakšu, ar dziļu un vienmērīgu ieelpu nosūkt šo pakāpienu sausu, neizelpot pret augšējiem pakāpieniem, tikai mieru. Vēl pieci soļi. Tā bija spēle, kā lēcenes — pieci kvadrāti vienā lēcienā, nekādas krāpšanās, uzmanīties no krīta līnijām, viņai tas padevās un padevās arvien labāk.

Taču tad pretīga garša apdedzināja viņas lūpas, ūdens kļuva indīgs, galva izliecās no pakāpiena apakšas un izlauzās cauri benzīna smakas un glumas naftas plēvei.

Džuljeta izelpoja pēdējo ieelpu un klepoja, slaucīdama seju — galva joprojām bija zem nākamā pakāpiena. Viņa iesēcās un sāka smieties, atgrūdās, atsizdama galvu pret aso tērauda kāpņu malu. Viņa bija brīva. Appeldēdama margas, viņa uz bridi nozuda zem ūdens — acīs koda virsmu klājošā naftas un benzīna kārta. Skaļi šļakstīdamās un saukdama pēc Solo, Džuljeta pārlīda pār margām. Viņas trīcošie un polsterētie ceļi beidzot sataustīja pakāpienus...

Viņa bija izdzīvojusi. Saliektu kaklu, elsodama un sēkdama, nejutīgām kājām viņa pieķērās pie sausajiem pakāpieniem sev virs galvas un mēģināja iekliegties, ka to paveikusi, bet tā vietā izspruka vien vaids. Viņai bija auksti. Viņa sala. Viņas rokas drebēja, velkoties augšup pa klusajiem pakāpieniem. Kompresora graboņa nebija dzirdama, neviens nepasniedzās pretī, lai viņai palīdzētu.

„Solo...?”

Viņa pieveica pusduci soļu līdz kāpņu laukumam un novēlās uz muguras. Daži no darbarīkiem bija aizķērušies aiz zemākajiem pakāpieniem un vilka viņu aiz kabatām. No tērpa lija ūdens un šļakstījās gar kaklu, krādamies peļķē ap galvu, tecēja ausīs. Viņa pagrieza galvu sānis — vajadzēja dabūt nost saldējošo tērpu — un ieraudzīja Solo.

Viņš aizvērtām acīm gulēja uz grīdas, gar seju tecēja asinis, daļa to jau bija sakaltušas.

„Solo?”

Pasniedzoties, lai viņu sakratītu, roka drebēja tik spēcīgi, ka saplūda vienā mākonī. Ko viņš sev nodarījis?

„Ei! Celiespievelnaaugšā!”

Viņai klabēja zobi. Džuljeta sagrāba viņa plecu un spēcīgi sakratīja. „Solo! Man vajag palīdzību!”

Viena Solo acs nedaudz pavērās. Viņš pāris reizes pamirkšķināja, tad saliecās un sāka klepot, notraipot asinīm grīdu.

„Palīdzi!” Džuljeta lūdza. Viņa taustījās pēc rāvējslēdzēja sev uz muguras, nesaprazdama, ka tas bija Solo, kam bija vajadzīga viņas palīdzība.

Solo ieklepoja plaukstā, tad atkal pārvēlās uz muguras. No kādas brūces galvā joprojām plūda asinis, svaiga straumīte noklāja jau sakaltušo.

„Solo?”

Viņš ievaidējās. Džuljeta pievilkās tuvāk, tik tikko juzdama savu ķermeni. Viņš kaut ko čukstēja, bet balss robežojās ar pilnīgu klusumu.

,,Ei...!” Džuljeta pielika savu seju pie viņējās, juta savas nejutīgās un uzpampušās lūpas, joprojām juta benzīna garšu mutē.

„Nav mans vārds...”

Viņš izklepoja sarkanu migliņu. Viena roka pacēlās pāris centimetrus no zemes, lai piesegtu muti, bet līdz tai tā nenonāca.

„Nav mans vārds,” viņš atkal teica. Galva ļengani šūpojās no vienas puses uz otru, un Džuljeta beidzot aptvēra, ka viņš bija smagi ievainots. Prāts sāka noskaidroties, pietiekami, lai apjaustu, kādā stāvoklī bija Solo.

„Nekusties,” viņa novaidējās, „Solo, man vajag, lai tu gulētu mierīgi!”

Džuljeta mēģināja piespiest sevi piecelties, sadūšoties un apkopot spēkus, lai kustētos. Solo samirkšķināja acis un paskatījās uz viņu — skatiens stiklains, asinis krāsoja pelēko bārdu sarkanu.

„Ne Solo,” viņš piepūlēdamies sacīja „mani sauc Džimijs...”

Vēl klepus, acis aizgriezās, atklādamas tikai baltos acu ābolus.

„... un es nedomāju...”

Plakstiņi aizkrita ciet, un viņš tos samiedza sāpēs.

„... nedomāju, ka biju...”

„Paliec ar mani!” Džuljeta lūdzās, karstām asarām ritot pār nosalušajiem vaigiem.

„...nedomāju, ka jebkad biju viens,” viņš nočukstēja, sejas vaibstiem atslābstot un galvai nošļūkot uz aukstās tērauda grīdas.

70

Elevators 18

Uz plīts trokšņaini burbuļoja katliņš, no ūdens cēlās tvaiki un mazi pilieni lēca pār malu brīvībā. Lūkass izkratīja no aizvākoja-mas kārbas šķipsniņu tējas lapu un iebēra tās mazajā sietiņā. Laižot mazo groziņu krūzītē, Lūkasa rokas drebēja. Paceļot katliņu, nedaudz ūdens izlija tieši uz plīts riņķa; pilieni sāka čūkstēt, un gaisā izplatījās viegla piedeguma smarža. Liedams verdošo ūdeni uz lapām, Lūkass ar acs kaktiņu vēroja Bernardu.

„Es vienkārši nesaprotu,” Lūkass teica, saņēmis kūpošo krūzīti abās rokās, ļaudams, lai karstums caurdurtu plaukstas. „Kā kāds varēja...? Kā kaut ko tādu varēja izdarīt ar nolūku?” Viņš šūpoja galvu un pētīja šķidrumu krūzītē, kur dažas drosmīgas lapas jau bija atbrīvojušās un peldēja ārpus groziņa. Viņš paskatījās uz Bernardu. „Un tu to zināji? Kā...? Kā tu varēji to zināt"

Bernards sarauca pieri. Ar vienu roku viņš berzēja ūsas, kamēr otra atdusējās kombinezona vēdera kabatā. „Es vēlos, kaut to nezinātu" viņš atzinās Lūkasam. „Un tagad tu redzi, kādēļ daži fakti, dažas zināšanas ir jāiznīdē pašā saknē, kolīdz tās radušās. Ap šādām dzirkstelēm sāktu pūst ziņkārības vējš, un tas nodedzinātu šo elevatoru līdz pašiem pamatiem.” Viņš paskatījās uz saviem zābakiem. „Es to izprātoju tāpat kā tu, vienkārši zinādams to, kas mums jāzina veicot šo darbu. Tieši tāpēc es izvēlējos tevi, Lūkas! Tev un vēl pāris cilvēkiem ir nojausma, kas šajos serveros glabājas. Tu jau esi sagatavots iemācīties vēl vairāk. Vai vari iedomāties, kas notiktu, ja tu to izstāstītu kādam, kas katru dienu uz darbu velk sarkanu vai zaļu apģērbu?”

Lūkass pašūpoja galvu.

„Vai zini, tas jau agrāk ir noticis. Tā aizgāja bojā elevators desmit. Es sēdēju tur,” viņš norādīja uz nelielo kabinetu ar grāmatām, rakstāmgaldu un šņācošo radio, „un klausījos, kā kolēģa ēna vājprātā ziņoja visu katram, kas bija ar mieru klausīties.”

Lūkass pētīja vēl ievelkošos tēju. Dažas lapiņas peldēja ūdenī, kas kļuva arvien tumšāks, pārējās palika ieslodzītas groziņā. „Tāpēc radio pults ir aizslēgta,” viņš teica.

„Un tāpēc arī tu esi ieslēgts.”

Lūkass pamāja. Tik tālu jau viņš pats bija aizdomājies.

„Cik ilgi šeit turēja tevi?” Viņš pacēla skatienu uz Bernardu, un prātā pavīdēja redzētais — šerifs Billingss pēta savu šaujamieroci, kamēr pie Lūkasa atnākusi māte. Vai viņi noklausījās? Vai Lūkass un arī māte būtu nošauti, ja viņš kaut ko būtu bildis?

„Es šeit lejā pavadīju nedaudz vairāk nekā divus mēnešus, līdz mans ēnas metējs zināja, ka esmu gatavs, ka esmu sapratis un pieņēmis visu, ko biju iemācījies.” Bernards sakrustoja rokas. „Es tiešām vēlos, kaut tu nebūtu šo jautājumu uzdevis, kaut nebūtu tik ātri līdz tam aizdomājies. Daudz labāk, ja kaut ko tādu uzzini, kad esi vecāks.”

Lūkass saknieba lūpas un pamāja. Viņš juta dīvainu sajūtu, šādi runājot ar kādu par sevi vecāku, kādu, kas zināja daudz vairāk un bija daudz gudrāks. Viņš iztēlojās, ka līdzīga saruna varētu noritēt starp tēvu un dēlu — vienīgi tie droši vien nerunātu par izplānoto un īstenoto visas pasaules bojāeju.

Lūkass pielieca galvu un ieelpoja izmērcēto lapu aromātu. Piparmētru aromāts viņam palīdzēja atbrīvoties no stresa, tiešs trāpījums mierīgas labpatikas centrā kaut kur dziļi viņa smadzenēs. Viņš ieelpoja un aizturēja elpu, tad beidzot izpūta gaisu. Bernards šķērsoja nelielo telpu un devās uz plīts pusi, lai arī sev pagatavotu tēju.

„Kā viņi to izdarīja?” jautāja Lūkass. „Nogalināt tik daudzus... Vai tu zini, kā viņi to izdarīja?”

Bernards paraustīja plecus. Viņš ar pirkstu uzsita pa kārbiņu, izbērdams precīzu daudzumu tējas citā groziņā. „Pēc manas saprašanas, varētu būt, ka viņi to dara joprojām. Neviens nerunā par to, cik ilgi tam būtu jāturpinās. Pastāv bažas, ka citās pasaules malās varētu būt noslēpušās citas izdzīvotāju grupas. Ja izdzīvo vēl kāds, Operācijai piecdesmit nav nozīmes. Populācijai jābūt homogēnai...”

„Vīrietis, ar ko runāju, teica, ka mēs esam viss. Tikai šie piecdesmit elevatori...”

„Četrdesmit septiņi,” sacīja Bernards. „Un, cik mums zināms, mēs esam viss. Grūti iedomāties, ka varētu būt vēl kāds, kas ir tikpat labi sagatavojies. Bet iespēja pastāv vienmēr. Pagājuši tikai daži simti gadu.”

„Daži simti" Lūkass atspieda muguru pret galdu. Viņš pacēla tējas krūzīti, bet piparmētras aromāts sāka zaudēt savu mierinošo efektu. „Tātad pirms simtiem gadu mēs nolēmām...”

„Viņi.” Bernards piepildīja savu krūzīti ar joprojām kūpošo ūdeni. „Viņi nolēma. Nepieskaiti tiem sevi! Pilnīgi noteikti nepieskaiti tiem mani!”

„Nu labi, viņi nolēma iznīcināt pasauli. Noslaucīt visu līdz ar zemi. Kādēļ?”

Bernards nolika savu krūzīti uz plīts, lai ievilktos tēja. Viņš noņēma brilles, noslaucīja no tām tvaiku un tad norādīja ar tām uz kabineta pusi, uz sienu ar masīvajiem grāmatplauktiem. „Mūsu „Mantojuma” ļaunāko daļu dēļ. Lūk, kāpēc! Vismaz es domāju, ka to viņi teiktu, ja joprojām būtu dzīvi.” Viņš pazemināja balsi un nomurmināja: „Bet, paldies Dievam, viņu vairs nav!”

Lūkass nodrebēja. Viņš joprojām nespēja noticēt, ka kāds varētu pieņemt šādu lēmumu, lai kādi arī būtu apstākļi. Viņš domāja par miljardiem cilvēku, kas, jāpieņem, dzīvoja zem zvaigznēm pirms visiem šiem gadsimtiem. Neviens nevarētu nogalināt tik daudz cilvēku. Kā varēja izniekot tik daudz dzīvību?

„Un tagad mēs viņu labā strādājam,” Lūkass nošņācās. Viņš aizgāja līdz izlietnei un izvilka no savas krūzītes tējas biezumu groziņu, tad nolika to nožūt uz nerūsējošā tērauda. Lūkass uzmanīgi iemalkoja, iestrēba, lai neapdedzinātos. „Tu teici, lai es nepieskaitu mūs, bet tagad mēs esam vieni no viņiem.”

„Nē.” Bernards piegāja pie mazās pasaules kartes, kas karājās virs ēdamgaldiņa. „Mums nebija ne mazākā sakara ar to, ko tie jukušie kretīni izdarīja. Ja tie veči, tie vīri, kas to izdarīja, būtu vienā istabā ar mani, es, nolādēts, nogalinātu viņus visus līdz pēdējam!” Bernards ar plaukstu uzsita pa karti. „Es nosistu viņus kailām rokām.”

Lūkass neko neteica. Viņš pat nepakustējās.

„Viņi nedeva mums iespēju. Lūk, kas tas ir!” Bernards norādīja uz telpu ap viņiem. „Šie ir cietumi. Būri nevis mājas. Tie nav domāti, lai mūs pasargātu, bet gan lai ar nāves draudiem piespiestu nest tālāk viņu vīziju.”

„Viņu vīziju par ko?”

„Par pasauli, kurā mēs visi esam pārāk vienādi, pārāk sasaistīti viens ar otru, lai tērētu laiku cīnoties, lai tērētu resursus sargājot tos pašus ierobežotos resursus.” Viņš pacēla krūzīti un skaļi padzērās. „Vismaz tāda ir mana teorija, kas radusies daudzu gadu laikā, kas pavadīti lasot. Cilvēki, kas to izdarīja, vadīja varenu valsti, kas sāka grūt. Viņi jau redzēja galu, savu galu, un tas nobiedēja viņus līdz nāvei. Laikam iztekot — ņem vērā, ka tās bija desmitgades — viņi saprata, ka ir tikai viena iespēja sevi saglabāt, saglabāt to, ko viņi uzskatīja par savu dzīvesveidu. Un tādēļ, pirms zaudēt vienīgo iespēju, kas viņiem varētu būt, viņi īstenoja plānu.”

„Nevienam nezinot? Kādā veidā?”

Bernards iedzēra vēl vienu malku. Viņš pačāpstināja lūpas un noslaucīja savas ūsas. „Kas to lai zina? Varbūt tāpat neviens tam neticēja. Varbūt noslēpuma glabāšana nodrošināja iekļaušanu plānā. Viņi taisīja citas lietas rūpnīcās, kas bija lielākas, nekā tu spēj iedomāties, un neviens tāpat neko nenojauta. Šādās rūpnīcās viņi uzbūvēja bumbas, kam, pieņemu, šajā visā bijusi milzīga loma. Un to visu nevienam nezinot. Un „Mantojumā” ir stāsti par vīriem sensenos laikos, kas dzīvoja zemē, kurā valdīja vareni karaļi, līdzīgi mēriem, tikai tie valdīja pār daudz lielāku cilvēku skaitu. Kad šie vīri nomira, zem zemes tika būvēti sarežģīti labirinti, ko piepildīja ar dārgumiem. Tam bija vajadzīgs simtiem darbaroku. Vai tu zini, kā viņi noslēpa šo slepeno kambaru atrašanās vietu?”

Lūkass pacēla plecus. „Viņi samaksāja strādniekiem tonnām žetonu?”

Bernards iesmējās. Viņš noņēma no mēles kādu izmukušu tējas

lapu.

„Viņiem nebija žetonu. Un, nē, viņi pilnībā nodrošināja, ka šie viri klusēs. Viņi tos nogalināja.”

„Paši savus ļaudis?” Lūkass palūkojās uz telpu, kurā glabājās grāmatas, prātodams, kurā no tām lasāms šis stāsts.

„Ari mēs nogalinām, lai glabātu noslēpumus.” To sakot, Bernarda vaibsti kļuva nopietni. „Kādu dienu, kad tu stāsies manā vietā, ari tas kļūs par tava darba sastāvdaļu.

Lūkass sajuta asu dūrienu pakrūtē, aptvēris Bernarda teiktā patiesumu. Viņš sāka pa īstam apjaust, uz ko bija parakstījies. Cilvēku nošaušana nu šķita gandrīz vai godīgs pasākums.

„Mēs neesam cilvēki, kas šo pasauli radīja, Lūkas, bet tikai no mums pašiem atkarīgs, vai tajā izdzīvosim! Tev tas jāsaprot.”

„Mēs nevaram ietekmēt to, kur esam tagad,” Lūkass murmināja, „bet tikai to, ko darīsim tālāk.”

„Viedi vārdi,” Bernards iemalkoja tēju.

„Jā. Tikai nupat sāku novērtēt to nozīmi.”

Bernards ielika savu krūzīti izlietnē un iebāza roku kombinezona kabatā. Viņš kādu brīdi pavēroja Lūkasu, tad atkal pievērsās mazajai pasaules kartei.

„To izdarīja ļauni cilvēki, bet nu viņu vairs nav. Aizmirsti viņus! Tikai atceries šo — viņi ieslēdza savus pēcnācējus, lai izkropļotā veidā saglabātu sevi! Viņi mūs iemeta šajā spēlē — spēlē, kurā likumu pārkāpšana nozīmē, ka jāmirst visiem, ikvienam no mums līdz pēdējam. Bet dzīvot pēc šiem likumiem, pakļauties tiem, nozīmē — ciest.”

Viņš piekārtoja brilles, pienāca pie Lūkasa un garāmejot uzsita viņam pa plecu. „Es ar tevi lepojos, dēls! Tu to uztver daudz labāk nekā kādreiz es pats. Tagad atpūties! Atbrīvo vietu galvā un sirdī! Rīt tevi gaida jaunas zināšanas.” Un viņš devās prom garām kabinetam, pa gaiteni uz attālo kāpņu pusi.

Lūkass klusēdams pamāja. Viņš pagaidīja, līdz Bernards bija prom — apslāpētais metāla klaudziens tālumā ziņoja, ka grīdas režģis nolikts atpakaļ vietā — un tad devās uz kabinetu, lai aplūkotu lielo shēmu ar nosvītrotajiem elevatoriem. Viņš skatījās uz elevatora viens jumtu, prātodams, kas, ellē, šo visu vada, un vai viņi arī pamato savu rīcību ar to, ka tā it uzspiesta. Ka viņi nav vainīgi, tikai ievēro mantotās, negodīgās spēles draņķīgos noteikumus, kas gandrīz visus atstāj neziņā un ieslodzījumā.

Kas, pie velna, bija šie cilvēki? Vai viņš jebkad spētu uzskatīt sevi par vienu no viņiem? Kā Bernards nespēj saskatīt, ka pats ir viens no viņiem?

71

Elevators 18

Aiz viņas aizcirtās durvis uz ģeneratoru telpu, noslāpējot šāvienu troksni līdz attāliem blīkšķiem. Šērlija sāpošām kājām pieskrēja pie vadības telpas, ignorēdama draugu un kolēģu jautājumus par ārpusē notiekošo. Izdzirdējuši skaļo sprādzienu un brīžiem uzliesmojošos šāvienus, tie spiedās pie sienām un aiz margām. īsi pirms viņa bija sasniegusi vadības telpu, Šērlija pamanīja dažus strādniekus no otrās maiņas, kas, uzrāpušies uz galvenā ģeneratora, kaut ko darīja ar rūcošās iekārtas apjomīgo izplūdes sistēmu.

„Es to dabūju!” Šērlija iesēcās, aizcirzdama aiz sevis vadības telpas durvis. Zemē sēdošie, Kortnija un Vokers pacēla galvas pret viņu. Kortnijas platās acis un pavērtā mute vēstīja Šērlijai, ka viņa bija kaut ko palaidusi garām.

„Kas ir?” viņa jautāja. Tad pasniedza Vokeram abus raidītājus. „Vai tu dzirdēji? Vok, vai viņa zina?”

„Kā tas ir iespējams?” jautāja Kortnija. „Kā viņa izdzīvoja? Un kas noticis ar tavu seju?”

Šērlija pieskārās savai lūpai, savam sūrstošajam zodam. Viņas pirkstus samitrināja asinis. Viņa ar apakškrekla piedurkni nosusināja muti.

„Ja šie darbosies,” Vokers nomurmināja, bakstīdamies ap vienu no raidītājiem, „varēsim pajautāt Džūlai pašai.”

Šērlija pagriezās un paskatījās pa novērošanas logu. Viņa nolaida piedurkni no sejas. „Ko Karls un pārējie dara ar dūmgāžu izplūdes vadu?” viņa jautāja.

„Viņi izdomājuši plānu, kā to novirzīt,” teica Kortnija. Viņa piecēlās no grīdas, kamēr Vokers sāka kaut ko lodēt — telpā izplatījās smarža, kas viņai atgādināja Vokera darbnīcu. Vokers kurnēja par savu redzi, kamēr Kortnija pievienojās Šērlijai pie stikla.

„Novirzīt uz kurieni?”

„IT. Tā vismaz teica Hellna. Viņu serveru telpas dzesēšanas sistēmas vadi iet caur šejieni un tad aiziet uz augšu caur Mehāniskās šahtām. Kāds šo savienojumu bija pamanījis shēmās un iedomājies, ka tas varētu būt veids, kā cīnīties pretī, paliekot šeit.”

„Tad mēs viņus izkvēpināsim ar dūmgāzēm?” Sērlijai šis plāns lika justies neomulīgi. Viņa prātoja, ko par to teiktu Nokss, ja vēl būtu dzīvs un viņus vadītu. Skaidrs, ka visi tie cilvēki, kas augšā strādāja pie rakstāmgaldiem nebija problēmas sakne. „Vok, cik vēl laika, līdz varēsim runāt? Līdz varēsim mēģināt ar viņu sazināties?”

„Drīz jau būs gatavs. Sasodītie skaļruņi...”

Kortnija uzlika plaukstu uz Sērlijas rokas. „Vai tev viss kārtībā? Tu turies?”

„Es?” Šērlija iesmējās un pašūpoja galvu. Viņa paskatījās uz asinīm notriepto kreklu, juta gar krūtīm ritam sviedru lāses. „Es esmu šokā. Man vairs nav nekādas sajēgas par to, kas te vispār notiek. Man ausīs joprojām zvana no tā, ko viņi izdarīja ar kāpnēm. Man liekas, ka esmu sačakarējusi savu potīti. Un man ļoti gribas ēst. Ak, jā, un vai minēju, ka mana draudzene nemaz nav tik mirusi, kā man šķita?”

Viņa dziļi ievilka elpu.

Kortnija turpināja viņā skatīties raižpilnām acīm. Šērlija zināja, ka ne jau par to jautāja viņas draudzene.

„Un, jā, man pietrūkst Marka,” viņa klusi piebilda.

Kortnija aplika viņai ap pleciem roku un pievilka sev tuvāk.

„Piedod!” viņa teica, „es negribēju...”

Šērlija atmeta ar roku. Tad abas stāvēja un klusēdamas noraudzījās, kā aiz loga neliela komanda no otrās maiņas darbojās ap ģeneratoru, mēģinādama novirzīt dzīvokļa izmēra iekārtas radītās indīgās gāzes uz trīsdesmitajiem stāviem augstu virs viņu galvām.

„Tomēr, vai zini ko? Ir brīži, kad man prieks, ka viņa šeit nav. Brīži, kad man liekas, ka arī manis te vairs ilgi nebūs, ne tad, kad tie tur tiks mums klāt, un man prieks, ka viņam nav par to jāpārdzīvo un jāsatraucas domājot, ko viņi ar mums izdarīs. Ar mani izdarīs. Un prieks, ka man nav jānoskatās, kā viņš te cīnītos, iztiktu ar izsniegto pārtikas daudzumu, piedzīvotu visu šo vājprātu.” Viņa pamāja ar galvu tehniķu virzienā. Viņa zināja, ka Marks vai nu būtu tur un vadītu šo briesmīgo darbu, vai arī ārā riskētu ar savu dzīvību, turot pie vaiga notēmētu šaujamieroci.

„Hallo! Pārbaude. Hallo, hallo!”

Abas sievietes pagriezās un ieraudzīja Vokeru, kas klikšķināja sarkano detonatora slēdzi, piespiedis pie zoda mikrofonu, kas bija savienots ar austiņām, un saspringumā saraucis uzacis.

„Džuljeta?” viņš jautāja. „Vai tu mani dzirdi? Hallo?”

Šērlija piegāja pie Vokera, pieliecās un uzlika roku viņam uz pleca. Visi trīs skatījās uz skaļruņiem un gaidīja atbildi.

„Hallo?” no mazajiem skaļrunīšiem atskanēja klusa balss.

Šērlija piesita plaukstu pie krūtīm, aizmirsusi elpot no brīnumiem, ka saņemta atbilde. Tikai sekundes simtdaļu vēlāk pēc izmisīgās cerības uzliesmojuma viņa aptvēra, ka tā nebija Džuljeta. Balss bija citādāka.

„Tā nav viņa,” Kortnija vīlusies nočukstēja. Vokers māja ar roku, lai viņu apklusinātu. Sarkanais slēdzis skaļi ieklikšķējās, un viņš gatavojās atbildēt.

„Sveiki! Mans vārds ir Vokers. Mēs saņēmām pārraidi no drauga. Vai tur ir vēl kāds?”

„Pajautā viņiem, kur viņi atrodas!” nošņāca Kortnija.

„Kur tieši jūs atrodaties?” pirms atlaist slēdzi, piebilda Vokers.

Mazie skaļrunīši nopakšķēja.

„Mēs neesam nekur. Jūs mūs nekad neatradīsiet. Lieciet mūs mierā!”

Pauze, statiskā šņākoņa.

„Un jūsu draugs ir miris. Mēs viņu nogalinājām.”

72

evators 17

Tērpā bija ledains ūdens, gaiss elevatorā — auksts, un kopā šī kombinācija varēja būt nāvējoša. Kamēr Džuljeta grieza ar nazi, viņas zobi mežonīgi klabēja. Viņa ieslidināja asmeni izmirkušā tērpa ādā, nepārprotami juzdama, ka jau bijusi šādā situācijā un to visu jau darījusi agrāk.

Vispirms viņa atbrīvojās no cimdiem — tērps bija sabojāts, ūdens plūda no katra cauruma. Džuljeta saberzēja plaukstas un gandrīz nespēja tās sajust. Viņa grieza tērpu sev virs krūtīm, skatienam aizķeroties pie Solo, kas bija sastindzis nekustīgs. Viņa redzēja, ka trūka Solo lielās uzgriežņu atslēgas. Pazudusi bija arī viņu soma. Kompresors bija apgāzts uz sāniem, šļūtene samezglojusies aiz tā, no vaļējās degvielas tvertnes tecēja benzīns.

Džuljeta bija pārsalusi. Tik ļoti, ka gandrīz nespēja paelpot. Kolīdz tērpa krūteža bija atvērta, viņa izlocīja caur caurumu ceļus un pēdas, apgrieza tērpu ar muguru uz priekšu un mēģināja atplēst līmlenti.

Pirksti bija tik nejutīgi, ka viņa nevarēja izdarīt pat to. Tā vietā viņa ietrieca nazi savienojuma vietā un atzāģēja to vaļā, līdz varēja uztaustīt rāvējslēdzēju.

Beigās, spiezdama pirkstus, līdz tie kļuva balti, viņa atrāva vaļā apkakles aizdari un aizmeta tērpu; ar visu ūdeni iekšā tas svēra divreiz vairāk. Džuljeta stāvēja ar divām melnā apakštērpa kārtām mugurā, joprojām izmirkusi slapja un dreboša, ar nazi trīcošā rokā un laba cilvēka mirstīgajām atliekām pie kājām. Cilvēka, kas bija pārdzīvojis visu, ko šī ļaunā pasaule viņam bija uzkrāvusi, izņemot Džuljetas ierašanos.

Džuljeta aizrāpoja līdz Solo un pasniedzās pie viņa kakla. Viņas rokas bija ledainas; Džuljeta nejuta pulsu, nebija droša vai spēja to sajust. Viņas sasalušie pirksti gandrīz nejuta viņa kaklu.

Viņa uztrausās kājās, gandrīz sabruka uz grīdas, bet pieķērās kāpņu laukuma margām. Džuljeta aizgrīļojās līdz kompresoram, zinādama, ka viņai jāsasildās. Viņa juta spēju vēlēšanos gulēt, bet zināja, ka pēc tam vairs nepamodīsies.

Degvielas kanna joprojām bija pilna. Viņa mēģināja noņemt vāciņu, bet rokas nebija lietojamas. Tās bija nejutīgas un trīcēja no aukstuma. Viņas elpa mutuļoja gaisā, atgādinot par siltuma zudumu, par to mazumiņu siltuma, kas viņai vēl bija atlicis.

Džuljeta satvēra nazi. Turēdama to abās rokās, viņa iespieda galu vāciņā. Pagriezt plakano spalu bija vieglāk nekā plastmasas vāciņu; viņa grieza nazi, un kannas vāciņš atnāca vaļā. Tad Džuljeta izvilka asmeni un atskrūvēja vāciņu ar plaukstām, nazi atstājusi klēpī.

Viņa pārlieca kannu pār kompresoru, izmērcēdama lielos gumijas riteņus, rāmi un visu motoru. Viņa tāpat to vairs nekad negribētu izmantot, vairs nekad neuzticētu savu gaisu kādam citam. Viņa nolika pustukšo kannu un ar kāju pastūma tālāk no kompresora. Degviela plūda caur metāla režģi un melodiski pakšķēja ūdenī — pilieni atbalsojās pret betona sienām un papildināja izraibināto, indīgo ūdens virsmu.

Turēdama nazi ar asmeni uz leju, trulo pusi virzienā no sevis, viņa to trieca pret siltummaiņa metāla spurām. Viņa atrāva roku pēc katra sitiena, gaidīdama, ka tūlīt uzliesmos uguns, taču nebija dzirksteļu. Viņa sita spēcīgāk, pie sevis sodīdamās, ka jābojā dārgais darbarīks, viņas vienīgā aizsardzība. Blakus sastingušais Solo bija atgādinājums, ka viņai tas varētu noderēt, ja izdotos pārdzīvot nāvējošo aukstumu...

Nazis nošvīkstēja, atskanēja paukšķis, un augšup pa viņas roku pretī sejai uzšāvās siltuma vilnis.

Džuljeta nometa nazi un sāka vicināt roku, taču tā nedega. Dega kompresors. Un arī daļa grīdas režģa.

Kad uguns sāka dzist, viņa paķēra kannu un izšļakstīja no tās vēl degvielu un tika apveltīta ar lielām, oranžām uguns bumbām, kas ierūkušās pacēlās gaisā. Sprakšķēja degošie riteņi. Džuljeta sabruka uz grīdas uguns tuvumā, izbaudīdama siltumu, kas plūda no agregātu aprijošajām liesmām. Viņa sāka izģērbties, ik pa laikam pamezdama skatienu uz Solo un solīdama sev, ka neatstās viņa ķermeni šeit, ka atnāks tam pakaļ.

Ekstremitātēs atgriezās sajūtas, vispirms lēni, bet tad ar durstošām sāpēm. Kaila viņa sarāvās kamolā pie sīkās un vārās uguns, berzēja plaukstas un pūta tajās elpas mākonīšus. Viņai nācās vēl divas reizes pabarot izsalkušo un skopo uguni. Tikai rati dega kā pienākas, bet arī tos nācās apslacīt ar degvielu. Burvīgais siltums ielija arī kāpņu laukuma grīdas restēs un sildīja kailo ādu, kas ar tām saskārās.

Džuljetas zobi mežonīgi klabēja. Viņa jaunās bailēs uzmeta acis kāpnēm, kuru katru brīdi pa tām varētu nodipināt zābakos autas kājas, ka viņa būtu lamatās starp šiem citiem izdzīvotājiem un ledaino ūdeni. Viņa paņēma nazi un trīcošām rokām izstiepa to savā priekšā, mēģinādama piespiest sevi nedrebēt tik mežonīgi.

Džuljetas sejas atspulgs naža asmenī lika satraukties vēl vairāk. Viņa bija bāla kā spoks. Lūpas violetas, acis iegrimušas un zilu loku ieskautas. Viņa gandrīz sāka smieties par savām trīcošajām lūpām, par nepārtraukto zobu klabēšanu. Viņa piestūmās tuvāk ugunij. Oranžā gaisma dejoja pa asmeni, nesadegusī degviela pilēja un veidoja sudrabotus apļus ūdenī zem grīdas.

Kad sadega pēdējās benzīna paliekas, un liesmas izdzisa, Džuljeta nolēma kustēties. Viņa joprojām drebēja, bet, protams, ka šahtas dziļumā, tik tālu no IT elektrības, bija auksts. Viņa aptaustīja melnos apakštērpus, ko bija novilkusi. Viens no tiem bija nomests mudžeklī un joprojām bija slapjš. Otrs vismaz bija izklāts uz grīdas; ja viņa būtu domājusi skaidri, tad būtu to kaut kur uzkarinājusi. Tas bija mitrs, bet labāk uzvilkt to un sasildīt ar pašas ķermeni nekā ļaut siltumam izgaist aukstajā elevatora gaisā. Viņa ievilka tajā kājas, papūlējās, lai dabūtu rokas piedurknēs, un aizvilka priekšā rāvējslēdzēju.

Uz basām, nejutīgām un nestabilām kājām viņa atgriezās pie Solo. Šoreiz varēja sajust viņa kaklu. Viņš šķita silts. Džuljeta nespēja atcerēties, cik ilgi līķis tāds varēja saglabāties. Un tad viņa sajuta vāju un lēnu sitienu viņa kaklā. Sirdspukstu.

„Solo!” viņa sakratīja viņa plecus. ,,Ei.Kādu vārdu viņš bija čukstējis? Viņa atcerējās: „Džimij!”

Kamēr Džuljeta kratīja viņa plecu, Solo galva nokārās no vienas puses uz otru. Viņa pārbaudīja Solo galvu zem viņa mežonīgajiem matiem un ieraudzīja milzum daudz asiņu. Vairums bija sakaltis. Džuljeta atkal palūkojās apkārt, meklēdama savu somu — viņi bija atnesuši ēdienu, ūdeni un sausas drēbes, ko viņai uzvilkt pa ceļam uz augšu — bet tā bija pazudusi. Tā vietā viņa paņēma otru apakštērpu. Džuljeta nebija droša par ūdens tīrību izmirkušajā audumā, tomēr tas bija labāk, nekā nekas. Saspiedusi materiālu ciešā vīšķī, viņa, cik iespējams, uzpilināja Solo lūpām. Tad izgrieza atlikumu uz viņa galvas, atglauda matus, lai apskatītu brūci, pataustīja pamatīgo sasitumu ar pirkstiem. Kolīdz ūdens pieskārās jēlumam, šķita, ka nospiesta kāda poga. Solo saliecās sānis, prom no viņas rokas un pilošā ūdens. Viņam iekliedzoties sāpēs, nozibsnīja dzeltenie zobi, rokas atrāvās no grīdas un saspringti pacēlās virs galvas kā aizsargājoties, viņš joprojām nebija nācis pie sajēgas.

„Solo! Klau, viss kārtībā!”

Viņa turēja viņu, kamēr viņš atguvās, mirkšķinādams un šaudīdams acis uz visām pusēm.

„Viss kārtībā,” viņa teica, „ar tevi viss būs kārtībā.”

Viņa izmantoja saritināto apakštērpu, lai nosusinātu brūci. Solo norūcās un satvēra viņas plaukstas locītavu, bet neparāva to nost.

„Sūrst,” viņš teica. Tad samirkšķināja acis un pavērās visapkārt. „Kur es esmu?”

„Dziļumos,” Džuljeta atgādināja, priecādamās, ka viņš runā. Viņa bija gatava atvieglojumā apraudāties. „Man šķiet, ka tev kāds uzbruka...”

Caur zobiem šņākdams, viņš mēģināja piecelties sēdus, spēcīgi satvēris viņas roku.

„Mierīgi!” Džuljeta teica, mēģinādama viņu noturēt. „Tev galvā nelāgs pušums. Ļoti piepampis.”

Solo ķermenis atslāba.

„Kur viņi ir?” viņš jautāja.

„Es nezinu,” atbildēja Džuljeta. „Ko tu atceries? Cik viņu bija?” Viņš aizvēra acis. Džuljeta turpināja slaucīt viņa brūci.

„Tikai viens, man šķiet,” viņš plaši atvēra acis kā izbijies no atmiņām par uzbrukumu. „Viņš bija manā vecumā.”

„Mums jātiek uz augšējiem līmeņiem,” Džuljeta teica. „Mums jātiek siltumā, kur es varētu iztīrīt tavu brūci, kur es varētu nožāvēties. Kā tev šķiet — vai varēsi paiet?”

„Es neesmu jucis,” teica Solo.

„Es zinu, ka tu neesi.”

„Lietas, kas pārvietojās, gaismas — tas nebiju es. Es neesmu

jucis.”

„Nē,” piekrita Džuljeta. Viņa atcerējās neskaitāmās reizes, kad bija to pašu padomājusi par sevi, vienmēr kaut kur dziļumos vai meklējot kaut ko Apgādē. „Tu neesi jucis,” viņa teica, mierinādama Solo. „Tu nepavisam neesi jucis.”

73

Elevators 18

Lūkass nespēja piespiest sevi mācīties — katrā ziņā ne to, ko viņam vajadzēja mācīties. „Kārtība” stāvēja atvērta uz koka rakstāmgalda, tai pārliekta mazā lampiņa ar tūkstoš skriemeļu kaklu, kas sildīja to savā gaismā. Tā vietā Lūkass stāvēja pie shēmu sienas, pētīja elevatoru izvietojumu, kas tik ļoti līdzinājās serveru izkārtojumam telpā virs viņa galvas, un klausījās, kā radio pārraida attālus kara trokšņus.

Tika īstenots pēdējais uzbrukums. Simsa komanda bija zaudējusi dažus vīrus briesmīgajā sprādzienā, kas laikam bija saistīts ar kādām kāpnēm, bet ne lielajām — un tagad viņi bija iesaistījušies kaujā, cerot, ka tā bija pēdējā. Mazie skaļruņi pie radio čerkstēja, kamēr vīri tur lejā pārgrupējās, un Bernards izkliedza pavēles no sava biroja vienu stāvu augstāk. Tam visam fonā nepārtraukti skanēja šāvienu troksnis.

Lūkass zināja, ka nevajadzētu klausīties, un tomēr viņš nespēja atturēties. Kuru katru mirkli vajadzēja zvanīt Džuljetai un jautāt viņam par notikumu attīstību. Viņa gribēs zināt, kas noticis, kā pienācis gals, un grūtāk nekā to pastāstīt būtu atzīt, ka viņam nav ne jausmas, ka nebija spējis klausīties radio.

Viņš pasniedzās un pieskārās elevatora septiņpadsmit apaļajam jumtam. Sajūta bija tāda, it kā viņš būtu dievs, kas novēro šīs konstrukcijas no augšas. Viņš iztēlojās, kā viņa roka pasniedzas caur tumšajiem mākoņiem virs Džuljetas elevatora un noceļ jumtu, kas būvēts cilvēku tūkstošiem. Viņš paberzēja pirkstus pa sarkano krustu, kas bija pārvilkts elevatoram, pār šīm divām līnijām, kas liecināja par milzīgu zaudējumu. Līniju virsma šķita līdzīga vaskam, it kā tās būtu novilktas ar krītiņu vai kaut ko tamlīdzīgu. Viņš mēģināja iztēloties sajūtu, kāda pārņem uzzinot, ka zaudēti visi cilvēki, iznīcināti. Viņam būtu jārakājas Bernarda rakstāmgaldā — savā rakstāmgaldā — un jāatrod sarkanais krītiņš, jāizsvītro vēl viena iespēja sasniegt viņu „Mantojuma” mērķi; vēl viena apraktas cerības kūniņa.

Lūkass paskatījās uz griestu lampām, to vienmērīgo gaismu, kas nemirgoja. Kādēļ viņa vēl nebija piezvanījusi?

Viņš ar nagu aizķēra vienu no sarkanajām atzīmēm un nokasīja mazu tās gabaliņu. Zem viņa naga palika vasks, bet papīrs joprojām bija asins sarkans. Notikušo vairs nevarēja atsaukt vai nodzēst, nekādas cerības to izlabot...

No radio izlauzās šāvienu skaņas. Lūkass piegāja pie nelielā aparāta un klausījās, kā tika izkliegtas pavēles, kā tika nogalināti cilvēki. Viņa piere norasoja. Lūkass zināja, kāda bija sajūta nospiežot šautenes mēlīti, izdzēšot kāda dzīvību. Viņš sajuta tukšumu krūtīs un vājumu ceļos. Viņš miklām plaukstām atbalstījās pret plauktu un skatījās uz raidītāju, kas bija pakarināts savā aizslēgtajā būrī. Viņš neizsakāmi vēlējās piezvanīt šiem vīriem un pateikt, lai viņi to nedarītu, lai pārtrauktu visu šo vājprātu, vardarbību un bezjēdzīgo slepkavošanu. Pār viņiem visiem varēja tikt pārvilkts sarkans krusts. Lūk, no kā vajadzētu baidīties, nevis vienam no otra!

Viņš pieskārās metāla būrim, kas neļāva piekļūt radio vadībai, juzdams gan šīs domas patiesumu, gan to, cik muļķīgi būtu to pārraidīt pārējiem. Tas būtu naivi. Un tas neko nemainītu. Apspiest īslaicīgu niknumu, izmantojot ieročus, bija vienkārši. Lai izvairītos no iznīcības, bija nepieciešams kas cits — tālredzība un neiedomājama pacietība.

Viņa pirksti pārslīdēja pār metāla režģi. Viņš paskatījās iekšā uz vienu no ciparnīcām — tās bultiņa bija pagriezta uz numuru „18”. Reibinošā aplī viens otram sekoja piecdesmit numuri, katram elevatoram savs. Lūkass bezcerīgi parāva būra restes, vēlēdamies, kaut varētu klausīties kaut ko citu. Kas šobrīd notika pārējās tālajās pasaulēs? Droši vien nekas īpašs. Joki un čalas. Tenkas. Viņš iztēlojās saviļņojumu, kas pārņemtu, ielaužoties kādā no šīm sarunām un iepazīstinot ar sevi cilvēkus, kas neko nezināja. „Es esmu Lūkass no elevatora astoņpadsmit,” viņš tad teiktu. Un viņi gribētu zināt, kādēļ elevatori numurēti. Un Lūkass viņiem teiktu, lai tie izturētos labi viens pret otru, ka viņu palicis tik maz un ka visām pasaules grāmatām un zvaigznēm nebūtu jēgas, ja nebūtu neviena, kas tās lasīs, neviena, kas uz tām skatīsies caur mākoņiem.

Lūkass atstāja radio un tajā dzirdamos kara trokšņus un pagāja garām rakstāmgaldam un galda lampai, kuras gaisma lija pār drūmo grāmatu. Viņš meklēja kārbās kaut ko, kas spētu piesaistīt viņa uzmanību. Lūkass jutās nemierīgs, skraidīja šurpu turpu kā cūka aizgaldā. Vajadzētu doties vēl vienā skrējienā gar serveriem, bet tas nozīmētu, ka pēc tam būtu jāiet dušā, bet duša pēdējā laikā viņam šķita kā neciešama rutīnas daļa.

Pieliecies pie plauktiem sienas tālākajā galā, viņš pētīja vaļējās, kārbās neiepakotās papīru grēdas. Tur, gadiem ejot, bija sakrājušās ar roku rakstītas piezīmes un „Mantojuma” papildinājumi. Vēstījumi nākamajiem elevatoru vadītājiem, instrukcijas, pamācības, piemiņas lietas. Viņš izvilka ģeneratora vadības telpas rokasgrāmatu, ko bija sarakstījusi Džuljeta. Lūkass bija noskatījies, kā Bernards pirms vairākām nedēļām to bija ielicis plauktā, teikdams, ka tā varētu noderēt, ja problēmas ar dziļumiem no nepatīkamām kļūtu vēl smagākas.

Un pa radio tās izklausījās smagas.

Lūkass piegāja pie rakstāmgalda un atlieca lampu, lai varētu izlasīt rokrakstu. Dažreiz bija dienas, kad viņš baidījās no viņas zvaniem, baidījās, ka tiktu pieķerts vai ka atbildētu Bernards, vai viņa prasītu Lūkasam darīt to, ko viņš nespēj, ko nekad vairs nedarīs. Un tagad, kad gaisma virs galvas bija vienmērīga un nekas nedūca, viss, ko Lūkass gribēja, bija zvans. Kaut kas viņā pēc tā ilgojās. Daļa viņa apzinājās, ka tas, ko Džuljeta dara, ir bīstami, ka var notikt kaut kas slikts. Galu galā viņa dzīvoja zem sarkana krusta, zīmes, kas nozīmēja nāvi visiem, kam tā pārvilkta.

Instrukcijas lappuses bija pilnas piezīmēm, ko viņa veikusi ar noasinātu grafītu. Viņš paberzēja rokrakstu, juzdams zem pirkstiem tā reljefu. Rakstītā saturs bija nesaprotams. Rādītāju iestatījumi visos iespējamos veidos, vārstu stāvokļi, elektriskās shēmas. Šķirstīdams lappuses, Lūkass redzēja rokasgrāmatu kā projektu, kas pamatīgi atšķīrās no viņa zvaigžņu kartēm — to bija radījis citādāk domājošs prāts. Tas padarīja attālumu starp viņiem daudz skaudrāku. Kāpēc viņi nevarēja atgriezties pagātnē? Laikā pirms tīrīšanas, pirms daudzajām bērēm. Viņa katru vakaru beigtu darbu un nāktu pasēdēt blakus, kamēr Lūkass skatītos tumsā, un viņi domātu un vērotu, pļāpātu un gaidītu.

Lūkass apgrieza instrukciju otrādi un palasīja pāris vārdus no drukātās lugas, kas bija gandrīz tikpat nesaprotama. Malās bija redzamas piezīmes, ko rakstījusi kāda cita roka — Lūkass pieņēma, ka tā varētu būt Džuljetas māte vai kāds no aktieriem. Dažās lappusēs bija shēmas, mazas bultiņas, kas norādīja kustības virzienu. Viņš secināja, ka tās bijušas aktiera piezīmes. Norādījumi par skatuvi. Luga droši vien bijusi suvenīrs Džuljetai, šai sievietei, pret ko viņam bija jūtas un kā vārds bija lugas nosaukumā.

Viņš pētīja rindiņas, meklēdams kaut ko poētisku un viņa drūmajam noskaņojumam atbilstošu. Ātri šķirstot tekstu, viņa uzmanību piesaistīja pazīstamais rokraksts — to nebija rakstījis aktieris. Viņš pašķīra atpakaļ, pārmeklēdams katru lappusi, līdz atrada.

To bez šaubām bija rakstījusi Džuljeta. Viņš palika lugas tekstu zem lampas, lai varētu izlasīt izbalējušās piezīmes:

Džordž!

Te guli tu tik rāms. Pagaisušas raizes pierē tavā un acīs. Pieskāriens, kad citi neredz, meklē kādu zīmi, bet zinu tikai es, kas ar tevi noticis. Gaidi mani! Gaidi mani! Gaidi tur, mans dārgais! Ļauj, lai maigās lūgsnas sasniedz tavas ausis un apglabā tās sirdī, lai šis zagtais skūpsts ir par klusās mīlas ķīlu, ko nevienam citam neatklāt.

Lūkass juta, kā krūtis caurdur auksts asmens. Viņš juta, kā ilgas nomaina dusmu uzliesmojums. Kas bija šis Džordžs? Bērnības sirds āķītis? Džuljeta nekad nebija stājusies sankcionētās attiecībās; viņš bija pārbaudījis oficiālos ierakstus jau nākamajā dienā pēc viņu tikšanās. Pieeja serveriem pavēra ceļu dažādiem kārdinājumiem. Varbūt aizraušanās? Kāds vīrietis no Mehāniskās, kas jau bija iemīlējies kādā citā sievietē? Pēc Lūkasa domām, tas būtu vēl ļaunāk. Vīrietis pēc kā viņa ilgojās tā, kā nekad neilgotos pēc viņa. Vai tādēļ viņa bija uzņēmusies darbu tik tālu no mājām? Lai tiktu prom no šī Džordža, ko nevarēja iegūt, šim jūtām, ko bija noslēpusi lappušu malās lugā par aizliegtu mīlestību?

Viņš pagriezās un apsēdās uz krēsla Bernarda datora priekšā. Pakustinājis peli, viņš attālināti pievienojās augšstāva serveriem, vaigiem degot no šis slimīgās, šīs jaunās sajūtas, zinādams, ka to sauca par greizsirdību, bet vēl nepazīstot skurbinošo sāncensības uzplūdu, kas to pavadīja. Viņš devās uz personāla datnēm un meklēja dziļumos atslēgvārdu „Džordžs”. Atklājās četri rezultāti. Viņš nokopēja katra ID numuru un ierakstīja tos teksta datnē, tad sameklēja numurus ID sadaļā. Kamēr ekrānā ielādējās katra attēls, viņš pārskrēja ar acīm šo vīriešu datiem, juzdamies nedaudz vainīgs par dienesta stāvokļa izmantošanu, nedaudz satraukts par savu atklājumu, un ne uz pusi tik mokoši nogarlaikojies, jo bija atradis kādu nodarbi.

Tikai viens no Džordžiem strādāja Mehāniskajā. Pavecāks virs. Aiz muguras sprakšķot radio, Lūkass prātoja, kas ar šo viru notiks, ja viņš joprojām atrodas tur lejā. Pastāvēja iespēja, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem, ka ieraksti ir par pāris nedēļām novecojuši, ka blokāde nobloķējusi ari ierakstu patiesumu.

Divi no atlasītajiem bija pārāk jauni. Viens pat vēl nebija sasniedzis gada vecumu. Otrs ēnoja nesēju. Tas nozīmēja, ka palicis tikai viens vīrietis — trīsdesmit divus gadus vecs. Viņš strādāja tirgū, tā nodarbošanās atzīmēta kā „cita”, precējies, divi bērni. Lūkass pētīja ID biroja miglaino fotogrāfiju. Ūsas. Atkāpusies matu līnija. Ieslīps smlniņš. Lūkass nosprieda, ka viņa acis izvietotas pārāk tālu viena no otras, uzacis pārāk tumšas un spurainas.

Viņš paņēma instrukciju un vēlreiz pārlasīja dzejoli.

Viņš secināja, ka vīrietis miris. Apglabā šīs lūgsnas.

Viņš meklēja vēlreiz, šoreiz visā elevatorā, un iekļāva ari slēgtos ierakstus. Parādījās simtiem rezultātu — vārdi, kas datēti līdz pat senajiem sacelšanās laikiem. Tas Lūkasu nebaidīja. Viņš zināja, ka Džuljetai bija trīsdesmit četri gadi, tādēļ deva viņai astoņpadsmit gadu platu logu, pieņemdams — ja viņai šīs aizraušanās laikā bijis mazāk par sešpadsmit gadiem — tad uztraukumam nebūtu pamata, un viņš varētu atbrīvoties no skaudīgās un apkaunojošās dedzināšanas krūtīs.

Visā Džordžu sarakstā astoņpadsmit gadu periodā dziļumos bija tikai trīs nāves gadījumi. Viens bija vecāks par piecdesmit, otrs — par sešdesmit. Abi miruši dabīgā nāvē. Lūkass iedomājās, ka varētu pārbaudīt to saistību ar Džuljetu, paskatīties, vai viņi nebija strādājuši kopā, vai varbūt bijuši viena dzimtas koka daļa.

Un tad viņš ieraudzīja trešo. Lūk, šis bija viņa Džordžs! Viņas Džordžs. Lūkass to zināja. Parēķinājis viņš secināja, ka vīrietim šogad apritētu trīsdesmit astoņi, ja viņš būtu dzīvs. Viņš bija miris tikai pirms trim gadiem, strādājis Mehāniskajā, nekad nav bijis precējies.

Lūkass uzmeklēja viņa ID, un fotogrāfija tikai apstiprināja viņa bažas. Viņš bijis izskatīgs vīrietis, stūrains žoklis, plats deguns, tumšas acis. Viņš smaidīja kamerai, mierīgs, atslābinājies. Viņam bija grūti neieredzēt šo seju. Sevišķi grūti tādēļ, ka viņš bija miris.

Lūkass pārbaudīja nāves iemeslu un atklāja, ka veikta izmeklēšana, kurā galu galā secināts, ka darbā noticis negadījums. Izmeklēšana. Viņš atcerējās, ka dzirdējis kaut ko par Džūlu, kad viņa bija ieradusies augšā kā jaunais šerifs. Viņas kvalifikācija bija iemesls daudzām diskusijām un spriedzei, veselai čukstu vētrai. It sevišķi IT nodaļā. Taču viņš atminējās runas par to, ka viņa kaut kad sen palīdzējusi izmeklēšanā un tādēļ izvēlēta amatam.

Un šī bija tā lieta. Vai viņa mīlēja šo Džordžu pirms viņš nomira? Vai arī iemīlējās atmiņās par viņu pēc tam? Lūkass nosprieda, ka tam jābūt pirmajam variantam. Viņš sameklēja atvilktnēs oglīti un pierakstīja vīrieša ID un lietas numuru. Lūk, kaut kas, lai pakavētu laiku, vēl viens veids, kā labāk iepazīt Džuljetu! Tas novērstu Lūkasa uzmanību vismaz līdz brīdim, kad viņa beidzot varētu tam atzvanīt. Lūkass atslābinājās, ievilka tastatūru klēpī un sāka rakties.

74

Elevators 17

Palīdzēdama Solo piecelties, Džuljeta drebēja no aukstuma. Viņš sagrīļojās, bet tad nostājās uz kājām, ar rokām atbalstīdamies pret margām.

„Vai tu varēsi paiet?” Džuljeta jautāja. Ik pa brīdim viņa uzmeta acis tukšajām kāpnēm, kas vijās viņiem pretī, raizēdamās par to, kas vēl varētu tajās staigāt, kas viņam uzbrucis un gandrīz nogalinājis Džuljetu pašu.

„Man šķiet, ka varēšu,” teica Solo. Viņš noslaucīja ar plaukstu pieri un nopētīja asins traipu, kas palika uz pirkstiem. „Nezinu gan, cik tālu.”

Viņa veda Solo uz kāpņu pusi — degunā dūrās izkusušās gumijas un benzīna dvaka. Melnais apakštērps joprojām bija mitrs; elpa veidoja mākonīšus, un, kolīdz viņa beidza runāt, sāka nekontrolējami klabēt zobi. Džuljeta pieliecās, lai paceltu savu nazi, kamēr Solo turējās pie izliektajām, ārējām margām. Vērdamās augšup, Džuljeta apdomāja paveicamo uzdevumu. Nepārtraukts gājiens līdz pat IT šķita neiespējams. Viņas plaušas bija pārgurušas no peldes, muskuļi sāpēja no drebēšanas un aukstuma. Un Solo izskatījās vēl sliktāk. Mute karājās puspavērta, un viņš nespēja koncentrēt skatienu. Šķita, viņš tik tikko apjauš, kur atrodas.

„Vai tu spēsi aiziet līdz šerifa vietnieka iecirknim?” viņa jautāja. Džuljeta tur bija pavadījusi naktis tanīs reizēs, kad devās uz Apgādi pēc nepieciešamām lietām. Izmeklēšanas izolators bija savādi ērta vieta, kur gulēt. Atslēgas joprojām bija skapītī — varbūt viņi varētu netraucēti atpūsties, ja ieslēgtos aiz restēm un atslēgu paturētu pie sevis.

„Pēc cik līmeņiem tas ir?” jautāja Solo.

Viņš nepazina dziļākos līmeņus tik labi kā Džuljeta un reti riskēja iet tik tālos pārgājienos.

„Apmēram ducis. Vai tev būs pa spēkam?”

Viņš nolika kāju uz pirmā pakāpiena un atspiedās pret to. „Varu mēģināt.”

Tā viņi devās ceļā, un abiem bija tikai nazis, turklāt Džuljetai bija paveicies, ka ari tas nebija pazudis. Tas, ka nazis joprojām bija pie viņas pēc taustīšanās Mehāniskās tumsā, bija mistērija. Viņa to cieši turēja — spals bija auksts, bet viņas roka vēl aukstāka. Vienkāršais virtuves piederums bija kļuvis par viņas drošības talismanu, ieņēmis rokas pulksteņa vietu kā nepieciešams darbarīks, kas viņai vienmēr bija jāņem līdzi. Kamēr abi kāpa augšā, tā rokturis atsitās pret iekšējām margām ik reizi, kad viņa pie tām pieķērās, lai nezaudētu līdzsvaru. Otru roku Džuljeta bija aplikusi Solo, kas ik uz soļa vaidēja un stenēja.

„Kā tev šķiet, cik viņu šeit ir?” viņa jautāja, vērodama Solo soļus un tad nervozi uzmezdama acis kāpnēm virs viņiem.

Solo ieņurdējās. „Nevajadzēja būt nevienam,” viņš nedaudz sagrīļojās, bet Džuljeta viņu atbalstīja. „Visi miruši. Visi.”

Nākamajā kāpņu laukumā viņi apstājās, lai atvilktu elpu. „Tu to paveici,” Džuljeta norādīja. „Tu izdzīvoji visus šos gadus.”

Solo sarauca pieri un ar plaukstas virspusi noslaucīja bārdu. Viņa elpa bija smaga. „Bet es esmu Solo,” viņš teica. Tad skumīgi nošūpoja galvu. „Viņi visi bija beigti. Visi.”

Pa spraugu starp kāpnēm un betonu Džuljeta pavērās augšup šahtā. Bāli zaļais kāpņu salmiņš augstāk iegrima tumsā. Viņa sakoda zobus, lai tie neklabētu, un ieklausījās, gaidīdama kādu skaņu, kādu dzīvības pazīmi. Nākamajā kāpņu posmā Solo slāja pa priekšu. Džuljeta steidzās cieši viņam pa pēdām.

„Cik labi tu viņu saskatīji? Ko tu atceries?”

„Atceros — atceros, ka nodomāju — viņš izskatās tāds pats kā es.” Džuljetai šķita, ka dzirdēja viņu iešņukstamies, bet varbūt tas bija no piepūles, pārvarot pakāpienus. Viņa paskatījās uz durvīm, kas palika viņiem aiz muguras — iekšā tumšs, elektrība no IT tur nenonāca. Vai viņi gāja garām Solo uzbrucējam? Vai atstāja aiz muguras kādu dzīvu rēgu?

Džuljeta no visas sirds cerēja, ka tā bija. Viņiem vēl bija jāveic tik liels attālums — pat līdz šerifa vietnieka iecirknim, kur nu vēl līdz kādai vietai, ko Džuljeta varētu nosaukt par mājām.

Pusotru līmeni viņi kāpa klusēdami, Džuljeta drebēja, bet Solo stenēja un viebās. Džuljeta ik pa laikam saberzēja rokas, svīda no kāpšanas un piepūles, mēģinot atbalstīt Solo. Ja nebūtu mitrā apakš-tērpa, gandrīz pietiktu, lai sasildītos, turklāt, kad abi bija pieveikuši trīs līmeņus, Džuljeta bija tik izsalkusi, ka likās — ķermenis vienkārši atteiksies darboties. Tam bija nepieciešama degviela, kaut kas, ko sadedzināt un uzturēt siltumu.

„Uzkāpsim vēl vienu līmeni, un man vajadzēs apstāties,” viņa teica Solo. Viņš piekrītoši noburkšķēja. Džuljetu pārņēma laba sajūta, zinot, ka pūļu atalgojums būs atpūta — pakāpienus pārvarēt bija vieglāk, ja tie bija saskaitāmi un nešķita bezgalīgi. Simt trīsdesmit otrā stāva kāpņu laukumā, pieturēdamies pie margām, Solo lēni apsēdās zemē. Kolīdz viņa pēcpuse pieskārās grīdai, viņš šļaugani atgūlās un pārlika rokas pār seju.

Džuljeta cerēja, ka tas nebija nekas nopietnāks par smadzeņu satricinājumu. Viņa bija tos redzējusi ne vienu reizi vien, strādādama kopā ar vīriem, kas bija pārāk bravūrīgi, lai valkātu ķiveres — bet vairs ne tik bravūrīgi, kad dabūja pa galvu ar kādu darbarīku vai tērauda stieni. Solo nekas nepalīdzētu labāk kā atpūta.

Taču atpūta radīja kādu problēmu — tā saldēja Džuljetu. Viņa mīņājās, lai asinis cirkulētu straujāk. Sviedri, kas bija radušies no kāpiena, nu nāca viņai par ļaunu. Viņa juta caurvēju, kas skraidīja kāpnēs, auksto gaisu, kas plūda no ledainajiem ūdeņiem kā dabīga gaisa kondicioniera radīts. Viņas pleci drebēja, rokā trīcēja nazis, līdz viņas atspulgs tajā kļuva par sudrabotu traipu. Kustēties bija grūti, bet, paliekot uz vietas, viņa nolemtu sevi nāvei. Turklāt Džuljeta nezināja, kur palicis uzbrucējs, un cerēja, ka viņš bija zem tiem.

„Mums vajadzētu iet,” viņa teica Solo. Tad paskatījās uz durvīm aiz viņa un to tumšajiem lodziņiem. Ko viņa iesāktu, ja šajā pašā mirklī no tām kāds izlauztos un uzbruktu viņiem? Kā viņa spētu pacīnīties?

Solo pacēla roku un pamāja Džuljetai. „Ej!” viņš teica. „Es palikšu.”

„Nē, tu nāksi man līdzi.” Viņa saberzēja rokas, uzpūta tām un apkopoja spēkus turpināt ceļu. Viņa piegāja pie Solo un centās pavilkt tā roku, bet viņš izvairījās.

„Drusku atpūsties,” viņš teica. „Es tevi panākšu.”

„Lai esmu nolādēta, ja...” viņas zobi nevaldāmi klabēja. Džuljeta spēcīgi nodrebēja un pārvērta negribēto notrīcēšanu ieganstā sapurināt rokas, izlocīt tās un piespiest asinis ieplūst ekstremitātēs, „...nolādēta, ja atstāšu tevi te vienu,” viņa pabeidza.

„Tik ļoti slāpst,” viņš sūdzējās.

Par spīti tam, ka nu jau bija redzējusi vairāk ūdens nekā mūžā jebkad būs nepieciešams, arī Džuljetai slāpa. Viņa paskatījās uz augšu. „Vēl viens līmenis, un mēs būsim zemajos dārzos. Aiziet! Šodienai ar to pietiks. Ēdiens un ūdens, atradīsim kaut ko sausu, ko uzvilkt. Aiziet Solo, augšā! Man vienalga, pat, ja mums vajadzēs nedēļu, lai tiktu mājās — te mēs nepadosimies.”

Viņa sagrāba Solo plaukstas locītavu. Šoreiz viņš to neatrāva.

Lai pieveiktu nākamo kāpņu posmu, viņiem bija vajadzīga vesela mūžība. Solo vairākas reizes apstājās, lai trulu skatienu blenztu uz nākamo pakāpienu. Gar kaklu slīdēja svaiga asiņu tērcīte. Džuljeta mīņāja uz vietas savas sasalušās pēdas un klusi lamājās. Tas viss bija tik stulbi. Viņa bijusi tāda nolādēta idiote.

Pāris pakāpienus no nākamā kāpņu laukuma viņa atstāja Solo vienu un devās pārbaudīt dārzu durvis. Uz ātru roku sameistarotie elektrības kabeļi, kas nāca no IT un ielīkumoja iekšā, bija desmitiem gadu saglabājies mantojums no laikiem, kad izdzīvotāji, tādi kā Solo, nagloja kopā visu, ko spēja, lai novērstu savu iznīcību. Džuljeta ieskatījās iekšā un redzēja, ka fotosintēzes lampas bija izslēgtas.

„Solo? Es iešu ieslēgt taimerus. Tu atpūties šeit!”

Viņš neatbildēja. Džuljeta turēja durvis vaļā un centās iespraust nazi grīdas režģa spraugā sev pie kājām, lai spals noturētu tās atvērtas. Viņas roka trīcēja tik spēcīgi, ka nācās pielikt ievērojamas pūles, lai notēmētu asmens galu pret caurumu. Džuljeta ievēroja, ka viņas apakš-tērps oda pēc degošas gumijas, gluži kā dūmi no viņas ugunskura.

„Paga!” teica Solo. Viņš satvēra durvis un apsēdās uz grīdas pie tām, piespiezdams durvis pie margām.

Džuljeta piespieda nazi pie krūtīm: „Paldies!”

Viņš pamāja ar galvu un atmeta ar roku. Acis aizkrita ciet. „Ūdens,” viņš nomurmināja, aplaizīdams lūpas.

Džuljeta uzsita viņam pa plecu. „Tūlīt būšu atpakaļ.”

DĀRZU vestibils aprija gaitenī degošās, zaļās avārijas gaismas, un blāvi zaļais drīz vien pārvērtās piķa melnā tumsā. Tālumā dūca cirkulācijas sūknis, izdvesdams to pašu skaņu, kas pirms daudzām nedēļām bija sagaidījusi viņu augšējos dārzos. Taču šoreiz Džuljeta zināja, kas tā bija par skaņu, zināja, ka varēs iegūt ūdeni. Ūdeni un pārtiku, varbūt arī sausu drēbju kārtu. Viņai bija vien jāieslēdz gaismas, lai varētu redzēt. Viņa atkal lādējās par to, ka nebija paņēmusi rezerves lukturīti, un par to, ka pazudusi viņu soma un mantas.

Pārrāpjoties drošības vārtiem, viņu sveica tumsa. Džuljeta zināja ceļu. Šie dārzi bija barojuši viņu un Solo nedēļām ilgi, kamēr abi bija strādājuši pie nožēlojamajiem hidroponikas sūkņiem un cauruļvadiem. Džuljeta iedomājās par jauno sūkni, ko bija pievienojusi; mehā-niķes gars viņā gribēja zināt vai izveidotais savienojums strādā, vai sūknis darbotos, ja viņa būtu ieslēgusi slēdzi kāpņu laukumā, pirms viņi aizgāja. Tā bija traka doma, bet, pat, ja Džuljeta nenodzīvotu tik ilgi, lai to redzētu, daļa viņas vēlējās, lai šis elevators būtu sauss, lai plūdi tiktu likvidēti. Viņas piedzīvojums tā dziļumos jau šķita savādi attāls, it kā redzēts sapnī, nevis pārdzīvots patiesībā, tomēr Džuljeta gribēja, lai tas nebūtu bijis veltīgs. Viņa gribēja, lai Solo ievainojumi nebūtu veltīgi.

Ejot apakštērps trokšņaini švīkstēja, kājas berzās viena pret otru, mitrās pēdas plaukšķēja, sperdamas soļus uz grīdas. Ar vienu roku Džuljeta turējās pie sienas, bet otrā viņu mierināja nazis. Viņa jau varēja sajust siltumu, kas telpā bija atlicis no iepriekšējās lampu degšanas reizes. Viņa bija pateicīga par to, ka vairs neatradās stindzinošajā kāpņu telpā. Patiesībā, viņa pat jutās labāk. Acis sāka aprast ar tumsu. Viņa atradīs pārtiku, ūdeni, atradīs drošu vietu, kur izgulēties. Rīt viņu mērķis būs vidus šerifa vietnieka iecirknis. Tur viņi varēs apbruņoties, apkopot spēkus. Solo līdz tam laikam jau būs atguvies. Džuljetai bija nepieciešams, lai viņš atgūtos.

Gaiteņa galā Džuljeta atvēra vadības telpas durvis. Viņa aiz ieraduma pasniedzās, lai ieslēgtu slēdzi aiz tām, bet tas jau bija vērsts uz augšu. Tas nedarbojās jau kādus trīsdesmit gadus.

Viņa akli taustījās pa telpu, izstiepusi rokas sev priekšā un gatava kuru katru mirkli ieskriet sienā. Naža gals skrāpējās gar vienu no vadības paneļiem. Džuljeta pasniedzās uz augšu, lai atrastu no griestiem karājošos vadu, ko te kāds sen atpakaļ ievilcis. Viņa izsekoja vadam līdz taimerim, pie kā tas bija piestiprināts, sataustīja ieprogrammējamo pogu un lēni to pagrieza, līdz tā noklikšķēja.

Ārpusē audzēšanas zālēs no relejiem atskanēja virkne skaļu paukšķu. Parādījās blāva gaisma. Paies pāris minūtes, līdz tie iesils pavisam.

Džuljeta pameta kontroles telpu un devās uz priekšu pa vienu no aizaugušajām takām starp lielajām zemes dobēm. Tuvākās dobes bija nolasītas tīras. Viņa šķīra zaļumu zarus, kas bija kā pāri takai sveicienā sadevušās rokas, un devās cirkulācijas sūkņa virzienā.

Ūdens Solo, siltums pašai. Viņa atkārtoja šo mantru, lūgdamās, lai gaismas iesiltu ātrāk. Gaiss visapkārt bija krēslains un ņirbošs, kā rīta skats uz ārpasauli zem smagajiem mākoņiem.

Viņa izlauzās cauri sen nekoptiem zirņiem. Norāvusi pāris pākstis, Džuljeta sniedza savam vēderam vēl kādu nodarbi, izņemot sāpēšanu. Grūzdams ūdeni caur laistīšanas caurulēm, sūknis ierūcās skaļāk. Džuljeta sakošļāja zirni, norija, izspraucās caur margām un iegāja mazajā laukumiņā pie sūkņa.

Augsne zem sūkņa bija tumša un blīvi nomīdīta to nedēļu laikā, kopš viņi ar Solo bija sākuši te nākt uzpildīt savus traukus. Zemē mētājās dažas krūzītes. Džuljeta notupās pie sūkņa un izvēlējās kādu augstu glāzi. Gaismas virs galvas lēnām iesila. Viņa jau iztēlojās to siltumu uz ādas.

Nedaudz papūloties, viņai izdevās pāris reizes pagriezt aizbāzni sūkņa apakšā. Ūdens izšļācās smalkā strūkliņā. Viņa cieši piespieda glāzi pie sūkņa, lai pēc iespējas mazāk ūdens izlītu zemē. Glāze guldzēdama piepildījās.

Piepildot citu glāzi, viņa dzēra no pirmās, kādam peldošam gruzim iesprūstot starp zobiem.

Kad abas glāzes bija pilnas, viņa tās iespieda mitrajā zemē, lai neapgāztos, un pagrieza aizbāzni, līdz no sūkņa nekas vairs nešļācās. Džuljeta pasita nazi padusē un paņēma abas glāzes. Viņa devās uz margu pusi, nolika visu otrā pusē, tad pārmeta kāju pār zemāko šķērsli un izspraucās cauri margām.

Nu viņai bija vajadzīgs siltums. Džuljeta atstāja glāzes, kur bija tās nolikusi, un paņēma nazi. Aiz stūra bija biroji un ēdamzāle. Viņa atcerējās savu pirmo ietērpu elevatorā septiņpadsmit — galdautu ar caurumu vidū. Pagriezusies ap stūri, viņa pie sevis smējās, juzdamās, it kā regresētu, it kā visas šīs nedēļas, kamēr viņa strādājusi, lai situāciju uzlabotu, tikai atvedušas viņu atpakaļ sākuma punktā.

Garais gaitenis starp abām audzēšanas stacijām slīga tumsā. Pie caurulēm virs galvas bija piestiprināti vadi, kas ļengani nokarājās vietās, kur nebija izturējis stiprinājums. Tie kā pa kalniem un lejām vijās uz gaišajām un dūcošajām dobēm gaiteņa galā.

Džuljeta pārbaudīja birojus, bet neatrada neko siltu. Ne kombinezonus, ne aizkarus. Viņa devās uz ēdamzāles pusi, jau griezās, lai tajā ieietu, kad izdzirdēja kaut ko aiz nākamās augu dobes. Klikšķi. Krakšķi. Vēl kādi gaismas releji? Varbūt ieķērušies?

Viņa ielūkojās gaitenī un audzēšanas stacijā aiz tā. Gaismas tur bija spilgtākas, iesilušas. Varbūt tās bija ieslēgušās ātrāk. Viņa lavījās pa gaiteni to virzienā kā tauriņš, ko pievilinājusi liesma — no domas vien par izžūšanu un kārtīgu sasildīšanos uz rokām sacēlās zosāda.

Zāles malā viņa izdzirdēja vēl kaut ko. Čīkstu, varbūt metālu pret metālu, varbūt mēģināja iedarboties vēl kāds cirkulācijas sūknis. Viņi ar Solo nebija pārbaudījuši visus šī līmeņa sūkņus. Jau pirmajā zālē bija vairāk, nekā spētu apēst vai izdzert tikai divi cilvēki.

Džuljeta sastinga un pagriezās, lai paskatītos sev aiz muguras.

Kur viņa veidotu nometni, ja mēģinātu šajā vietā izdzīvot? IT nodaļā, kur bija elektrība? Vai šeit, kur pieejams ūdens un ēdiens? Viņa iztēlojās, ka vēl viens vīrietis, tāds pats kā Solo, izsprucis no apkārtējo vardarbības, noslēpies un izdzīvojis šos garos gadus. Varbūt viņš pirms tam izdzirdējis gaisa kompresora trokšņus, nonācis lejā, lai izpētītu, nobijies, iesitis Solo pa galvu un aizbēdzis. Varbūt viņš paķēris to somu tikai tādēļ, ka tā tur stāvējusi vai varbūt kāds to netīšām paspēris un tā nogrimusi Mehāniskās dziļumos.

Viņa izstiepa nazi savā priekšā un slīdēja pa eju starp zaļojošajiem augiem. Ejot cauri, zari nočabēdami pašķīrās. Šeit tie bija pārauguši. Nemīlīgi. Nenolasīti. Tas Džuljetā radīja divējādas izjūtas. Viņai droši vien nebija taisnība, noteikti atkal izlikās, gluži kā bija izlicies visas šīs nedēļas, bet daļa viņas gribēja, lai viņai būtu taisnība. Džuljeta gribēja atrast šo vīrieti, kas bija kā Solo. Viņa gribēja ar to parunāt. Labāk nekā dzīvot bailēs no kāda, kas varētu uzglūnēt no katras ēnas, aiz katra stūra.

Taču ja nu viņu bija vairāk? Vai cilvēku grupa varētu tik ilgi izdzīvot? Cik cilvēku varētu izdzīvot, neviena nepamanīti? Elevators bija milzīga vieta, bet viņi ar Solo dziļumos bija pavadījuši nedēļas, bija gājuši un nākuši šajos dārzos ne vienu reizi vien. Divi cilvēki, pavecāks pāris — ne vairāk. Solo bija teicis, ka vīrietis bijis viņa vecumā. Tā vajadzētu būt.

Prātā skraidīja šie pieņēmumi un vēl daudzi citi, pārliecinādami Džuljetu, ka nav pamata baidīties. Viņa drebēja, bet adrenalīns sita augstus viļņus. Viņa bija bruņota. Mežonīgo un nekopto augu lapas berzējās gar seju; Džuljeta spiedās cauri šai blīvajai barjerai un zināja, ka otrā pusē kaut ko atradīs.

Šeit dārzi bija citādi. Kopti. Savaldīti. Pavisam nesen tos skārusi cilvēka roka. Džuljeta sajuta baiļu un atvieglojuma uzplūdu — abas pretrunīgās izjūtas sapinās vienā kā kāpnes ar margām. Viņa negribēja būt viena, negribēja, lai šis elevators būtu pamests un tukšs, bet negribēja arī piedzīvot pēkšņu uzbrukumu. Viņa juta spēcīgu vēlmi iesaukties, pateikt ikvienam, kas te varētu būt noslēpies, ka viņai nav ļaunu nodomu, tomēr satvēra nazi ciešāk, sakoda klabošos zobus un lūdzās, lai viņa uzgrieztu tam visam muguru un bēgtu.

Aiz apkoptās dārza daļas eja iegriezās tumsā. Viņa pavērās ap stūri vēl neizpētītā teritorijā. Tālu uz otru elevatora pusi stiepās garš, tumšs laukums, un tālumā mirdzēja gaisma no, visticamāk, vēl kādas audzēšanas stacijas, kas sūca enerģiju no IT.

Šeit kāds bija. Viņa to zināja. Džuljeta juta tos pašus skatienus, ko bija jutusi nedēļām ilgi, juta čukstus uz savas ādas, bet šoreiz to neiztēlojās; viņai nevajadzēja cīnīties ar apziņu vai iedomām, ka sākusi jukt prātā. Turot nazi gatavībā un apzinoties, ka tikai viņa šķir šo kādu no bezpalīdzīgā Solo, Džuljeta lēni, bet drosmīgi devās iekšā tumšajā gaitenī, paiedama garām abās pusēs atvērtajiem birojiem un degustēšanas kabinetiem, pielikusi vienu roku sienai, lai vadītos un pieturētos...

Džuljeta apstājās. Kaut kas nebija kārtībā. Vai viņa bija kaut ko izdzirdējusi? Raudas? Viņa atkāpās pie iepriekšējām durvīm, kuras tikko spēja saskatīt, un saprata, ka tās bija aizvērtas. Vienīgās durvis šajā gaitenī, cik nu tālu viņa spēja saskatīt, bija aizvērtas.

Džuljeta atkāpās no durvīm un notupās ceļos. Iekšā bija atskanējis troksnis. Viņa bija pārliecināta. Kaut kas līdzīgs klusām vaimanām. Paskatījusies uz augšu, viņa blāvajā gaismā ievēroja, ka daļa vadu pie griestiem perpendikulāri atdalījās no pārējiem un nozuda aiz aizvērtajām durvīm.

Džuljeta pievirzījās tuvāk. Viņa pieliecās un pielika ausi pie durvīm. Nekā. Viņa pasniedzās un mēģināja pagriezt rokturi, juta, ka tas bija aizslēgts. Tas varēja būt aizslēgts vienīgi, ja...

Durvis atsprāga vaļā, viņas rokai joprojām turoties pie roktura, tās ierāva Džuljetu krēslainajā istabā. Uzzibsnīja gaisma, un tad viņai uzklupa vīrietis, vicinādams kaut ko viņai virs galvas.

Džuljeta nokrita uz pēcpuses. Gar seju nozibsnīja sudrabots priekšmets, un plecā ietriecās smaga uzgriežņu atslēga, notriekdama viņu guļus.

Telpas dibenā atskanēja spalgs kliedziens, kas noslāpēja Džuljetas sāpju vaidu. Viņa vicināja savā priekšā nazi un juta, ka tas iegriežas vīrieša kājā. Uzgriežņu atslēga noklabēja uz grīdas, vēl spiedzieni, cilvēki kliedza. Džuljeta aizrāpoja nost no durvīm un, saķērusi ievainoto plecu, piecēlās. Viņa bija gatava, ka vīrietis uzklups vēlreiz, bet viņas uzbrucējs jau atkāpās, klibodams uz vienas kājas — ne vairāk kā četrpadsmit, varbūt piecpadsmit gadu vecs zēns.

„Paliec, kur esi!” Džuljeta pavērsa pret viņu nazi. Zēna acis bija ieplestas un baiļu pilnas. Pa izmētātiem matračiem un segām pie gala sienas spiedās bariņš bērnu. Viņi turējās viens pie otra, visu ieplestās acis bija vērstas uz Džuljetu.

Apjukums bija visaptverošs. Viņu sagrāba galējas nepareizības izjūta. Kur ir pārējie? Kur pieaugušie? Viņa jau juta ļaunu nodomu pārņemtus cilvēkus lavāmies pa tumšo gaiteni viņai aiz muguras, gatavus kuru katru mirkli mesties viņai virsū. Te, drošībā ieslēgti, bija viņu bērni. Drīz būs klāt žurku mātes, lai sodītu viņu par ielaušanos to midzenī.

„Kur ir pārējie?” viņa prasīja; roka drebēja aukstumā, apjukumā un izbailēs. Viņa pārlaida acis istabai un redzēja, ka pretī stāvošais, viņai uzbrukušais zēns bija visvecākais. Uz segu vīkšķa sastingusi sēdēja pusaugu meitene, pie viņas turējās divi mazi zēni un meitenīte.

Vecākais zēns paskatījās uz savu kāju. Pa zaļā kombinezona staru pletās asins traips.

„Cik jūsu te ir?” Viņa paspēra vienu soli tuvāk. Šie bērni acīmredzami bija vairāk nobijušies no viņas nekā otrādi.

„Liec mūs mierā!” iekliedzās vecākā meitene. Viņa spieda kaut ko pie krūtīm. Mazā meitene viņai blakus iespieda seju viņas klēpī, mēģinādama izgaist. Abi zēni raudzījās nikni kā stūrī iedzīti suņi, bet nekustējās.

„Kā jūs te nokļuvāt?” viņa prasīja. Viņa bija pavērsusi nazi pret garāko zēnu, bet, tā darīdama, sāka justies muļķīgi. Viņš neizpratnē skatījās uz Džuljetu, nesaprazdams jautājuma jēgu. Un viņa saprata. Nu, protams. Kā šajā elevatorā varētu noritēt desmitiem gadu ilgas cīņas bez šīs otras cilvēku kaislības?

„Jūs esat šeit dzimuši, ne tā?”

Neviens neatbildēja. Zēna seja apjukumā saviebās, it kā jautājums būtu pilnīgi vājprātīgs. Viņa paskatījās pār plecu.

„Kur ir jūsu vecāki? Kad viņi būs atpakaļ? Pēc cik ilga laika?”

„Nekad!” ieķērcās meitene, piepūlē izliekdama galvu. „Viņi ir beigti!” Mute palika vaļā, zods drebēja. Uz jaunā kakla izspiedās cīpslas.

Vecākais zēns pagriezās un pameta niknu skatienu uz meiteni, šķietami gribēdams, lai viņa ciestu klusu. Džuljeta joprojām mēģināja aptvert, ka šie bija tikai bērni. Viņa zināja, ka tie nevarēja būt vieni. Kāds bija uzbrucis Solo.

Kā meklējot atbildi, skatienu piesaistīja uz grīdas guļošā uzgriežņu atslēga. Tā bija Solo atslēga. Viņa atpazina rūsas traipus. Kā tas bija iespējams? Solo bija teicis...

Un Džuljeta atcerējās, ko viņš bija teicis. Viņa saprata, ka šie bērni, šis jaunais vīrietis, bija tādā vecumā, kādā Solo joprojām redzēja sevi. Tajā vecumā, kad tika pamests viens. Vai pēdējie dziļumu izdzīvotāji pirms bojāejas, tomēr bija atstājuši kaut ko aiz sevis?

„Kā tevi sauc?” Džuljeta jautāja zēnam. Viņa nolaida nazi un parādīja, ka otra plauksta bija tukša. „Mani sauc Džuljeta,” viņa sacīja. Viņa gribēja piebilst, ka atnākusi no cita elevatora, normālākas pasaules, bet negribēja viņus samulsināt vai izbiedēt.

„Riksons,” zēns norūca. Viņš izlaida dziļu nopūtu. „Mans tēvs bija santehniķis Riks.”

„Santehniķis Riks,” Džuljeta pamāja. Pie vienas no sienām, garas krājumu un salasīto mantu kaudzes galā, viņa ieraudzīja somu, ko viņi bija nozaguši. No pavērtās somas mutes rēgojās Džuljetas maiņas apģērbs. Tur bija viņas dvielis. Nenolaizdama acis no bērniem, kas bija iekārtojušies uz pašdarinātās gultas, bariņa ligzdas, viņa manījās tuvāk somai, raizēdamās par vecāko zēnu.

„Nu, Rikson, es gribu, lai jūs savācat savas mantas!” Nometusies ceļos pie somas, Džuljeta sāka meklēt dvieli. Atradusi viņa to izvilka un sāka slaucīt slapjos matus — neaprakstāma bauda pēc visa pārdzīvotā. Nebija ne mazākās iespējas, ka viņa šos bērnus atstātu šeit. Džuljeta pagriezās pret pārējiem bērniem, uzklājusi dvieli uz pleciem — viņi nenovērsa no tās ne acu.

„Uz priekšu,” viņa teica. „Savāciet savas mantas! Šādi jūs nedzīvosiet...”

„Vienkārši liec mūs mierā!” teica vecākā meitene. Tomēr abi zēni bija nokāpuši no gultas un sāka kaut ko meklēt krājumu kaudzēs. Viņi nedroši lūkojās te uz meiteni, te uz Džuljetu.

„Ej prom, no kurienes atnāci!” teica Riksons. Šķita, ka abi vecākie bērni smēlās spēku viens no otra. „Ņem savas skaļās mašīnas un pazūdi!”

Tad, lūk, kur bija problēma! Džuljeta atcerējās apgāzto kompresoru, kas, iespējams, bija piedzīvojis smagāku uzbrukumu nekā Solo. Viņa pamāja ar galvu abiem jaunākajiem zēniem, pieņēmusi, ka to vecums varētu būt desmit vai vienpadsmit gadu. „Turpiniet!” viņa tiem teica. „Jūs palīdzēsiet man un manam draugam tikt mājās. Mums tur ir labs ēdiens. īsta elektrība. Silts ūdens. Savāciet savas mantas!”

Pēc šiem vārdiem jaunākā meitene griezīgi iebrēcās — tā pati skaņa, ko Džuljeta bija dzirdējusi tumšajā gaitenī. Riksons staigāja šurpu turpu, mezdams nervozus skatienus te uz viņu, te uz grīdas nomesto uzgriežņu atslēgu. Džuljeta lēni atkāpās no viņa un piegāja pie gultas, lai mierinātu mazo meiteni, kad saprata, ka tā nebija viņa, kas bija iebrēkusies.

Vecākās meitenes rokās kaut kas kustējās.

Džuljeta sastinga pie gultas malas.

„Nē,” viņa nočukstēja.

Riksons paspēra soli uz viņas pusi.

„Stāvi!” viņa pavērsa naža asmeni pret zēnu. Viņš to apdomāja, skatiens palika pie ievainojuma kājā. Sastinga arī abi zēni, kas krāmēja somās dažādas mantas. Telpā neviens nekustējās, izņemot zīdaini, kas brēca un spārdījās meitenes rokās.

„Vai tas ir bērns?”

Meitene sargājoši pagrieza plecus. Tas bija mātišķs žests, bet meitenei nevarēja būt vairāk par piecpadsmit gadiem. Džuljetai nebija ne jausmas, ka tas bija iespējams. Viņa prātoja, vai tādēļ kontraceptīvie implantāti tika ievietoti tik agri. Viņas roka noslīdēja līdz gurnam, gandrīz kā mēģinot aptaustīt to vietu, paberzēt izcilni uz ādas.

„Vienkārši ej prom!” šņukstēja pusaudze. „Esam iztikuši arī bez tevis.”

Džuljeta nolika nazi. To atstājot, pārņēma dīvaina sajūta, tomēr vēl nepareizāk šķita to turēt rokā, tuvojoties gultai. „Es varu tev palīdzēt,” viņa teica. Džuljeta pagriezās un pārliecinājās, ka viņu bija sadzirdējis arī zēns. „Es agrāk strādāju vietā, kur rūpējas par jaundzimušajiem. Ļauj man...!” Viņa pastiepa rokas. Meitene pagriezās tālāk pret sienu, sargādama no viņas bērnu.

„Nu labi,” Džuljeta pacēla rokas, atklādama plaukstas. „Bet šādi jūs vairāk nedzīvosiet.” Viņa pamāja mazajiem zēniem, pagriezās pret Riksonu, kas nebija izkustējies. „Neviens no jums. Šādi vadīt savas dienas, pat ne pēdējās, nevajadzētu nevienam.”

Viņa pamāja pati sev, stingri nolēmusi viņiem palīdzēt. „Rik-son? Savāc savas mantas! Tikai pašu nepieciešamāko. Pārējam atnāksim pakaļ pēc tam.” Viņa pamāja ar galvu jaunākajiem zēniem, redzēja kā to kombinezoni nogriezti pie ceļiem, un kājas klātas netīrumiem no dārziem. Zēni to uztvēra kā atļauju turpināt kravāties. Šķita, ka šie abi vēlējās, lai galvenais būtu kāds cits, varbūt jebkurš cits, nevis abu brālis, ja Riksons tas bija.

„Pasaki man savu vārdu!” Džuljeta apsēdās uz gultas pie abām meitenēm, kamēr pārējie pakoja somas. Viņa pūlējās saglabāt mieru un nepadoties nelabumam no domas, ka bērniem bija bērni.

Zīdainis izsalcis iebrēcās.

„Esmu šeit, lai tev palīdzētu,” Džuljeta teica meitenei. „Vai drīkstu paskatīties? Tā ir meitene vai zēns?”

Jaunā māte atslābināja plecus. Tika atlocīta sedziņas mala, atklājot ne vairāk kā pāris mēnešus veca zīdaiņa samiegtās ačteles un savilkto mutīti. Maza rociņa pamāja savai mātei.

„Meitene,” viņa maigi teica.

Jaunākā meitene bija pieķērusies viņas sānam un caur jaunās mātes azoti skatījās uz Džuljetu.

„Vai esi jau izdomājusi viņai vārdu?”

Meitene pašūpoja galvu. „Vēl ne.”

Aiz muguras Riksons teica kaut ko jaunākajiem zēniem, mēģinādams viņus piedabūt neplēsties par kādu mantu.

„Mani sauc Elīza,” teica jaunākā meitene, pabāzusi galvu no otras meitenes azotes. Viņa norādīja uz savu muti: „Man kustas zobs.”

Džuljeta iesmējās. „Ja gribi, varu palīdzēt arī ar to.” Viņa riskēja un pasniedzās, lai paspiestu mazās meitenes roku. Atmiņā atgriezās atmiņas par bērnību viņas tēva vadītajā dzemdību namā — atmiņas par satrauktiem vecākiem, aprūpētiem un mīlētiem bērniem, par visām cerībām un sapņiem, ko radīja un satrieca tā loterija. Džuljetas domas aizklīda līdz viņas brālītim, kam nebija lemts dzīvot, un viņa juta acīs saskrienam asaras. Ko bija pārdzīvojuši šie bērni? Solo vismaz bija redzējis normālu dzīvi pirms tam. Viņš zināja, ko nozīmēja dzīvot pasaulē, kurā varēja justies drošs. Kādā pasaulē auguši šie pieci, seši, bērni? Ko viņi redzējuši? Džuljeta pret viņiem juta tik spēcīgu žēlumu. Zēlumu, kas robežojās ar slimīgo, nepareizo un skumjo vēlēšanos, kaut neviens no viņiem nekad nebūtu dzimis... Taču tikpat drīz to aizskaloja vainas apziņas vilnis par to, ka viņa kaut ko tādu vispār iedomājusies.

„Mēs dabūsim jūs no šejienes prom,” viņa teica meitenēm. „Savāciet savas mantas!”

Viens no mazajiem zēniem pienāca un nometa Džuljetas somu. Viņš lika tajā atpakaļ mantas un atvainojās, kad Džuljeta izdzirdēja vēl kādu dīvainu troksni.

Kas tad vēl?

Viņa noslaucīja muti dvielī, vērodama, kā meitenes negribīgi paklausīja pieaugušā teiktajam, meklēdamas savas mantas un skatīdamās viena uz otru, it kā jautādamas, vai tā drīkst darīt. Džuljeta izdzirdēja somā sprakšķus. Viņa aiz roktura atvilka vaļā aizvērto nodalījumu, uztraukdamās, kas varētu dzīvot šajā žurku midzenī, ko bērni izveidojuši, kad izdzirdēja sīku balstiņu.

Kas sauca viņas vārdu.

Viņa nometa dvieli un ierakās somā, garām darbarīkiem un ūdens pudelēm, zem rezerves kombinezona un zeķēm, līdz atrada rāciju. Viņa iedomājās par to, kā gan Solo būtu varējis viņu saukt. Otra rācija taču bija nogrimusi līdz ar viņas ķiveri...

„... lūdzu, saki kaut ko!” šņāca radio. „Džuljeta, vai tu tur esi? Te Vokers. Lūdzu, Dieva dēļ, atbildi man!”

75

Elevators 18

„Kas notika? Kāpēc viņi neatbild?” Kortnijas skatiens mētājās no Vokera uz Šērliju, it kā viņi varētu to zināt.

„Vai tas salūza?” Sērlija pacēla mazo skalu ar uzkrāsotajām atzīmēm un mēģināja noteikt, vai tā bija nejauši izkustējusies. „Vok, vai mēs to salauzām?”

„Nē, tā joprojām darbojas,” viņš teica. Vokers turēja austiņas piespiestas vaigam, skatiens slīdēja pār dažādajām radio detaļām.

„Draugi, es nezinu, cik daudz laika mums atlicis!” Kortnija caur novērošanas logu vēroja ainu, kas norisinājās ģeneratora telpā. Sērlija piecēlās un pār vadības paneli paskatījās uz galveno ieeju. Dženkinss un daži viņa vīri jau bija iekšā, kliedza viens uz otru, ieroči piespiesti pie vaigiem. Skaņu necaurlaidīgās sienas neļāva līdz galam saprast, kas notiek.

„Hallo?” no Vokera rokām izčerkstēja balss. Šķita, ka tā pacēlās no viņa pirkstiem.

„Kas tur ir?” viņš iesaucās, nospiedis slēdzi. „Kas runā?”

Sērlija piesteidzās pie Vokera. Neticēdama savām ausīm, viņa apķēra Vokera roku: „Džuljeta!” viņa iekliedzās.

Vokers pacēla roku, un mēģināja apklusināt gan viņu, gan Kort-niju. Darbojoties ap detonatoru, viņa rokas drebēja un beidzot noklikšķināja sarkano slēdzi.

„Džūla!” aizlūza viņa vecā balss. Sērlija paspieda viņa roku. „Vai tā esi tu?”

īsa pauze, un skaļruņos kāds ieraudājās, tad atskanēja šņuksts. „Vok? Vok, vai tas esi tu? Kas notiek? Kur tu esi? Es domāju...”

„Kur viņa ir?” nočukstēja Sērlija.

Kortnija viņus abus vēroja, piespiedusi plaukstas pie vaigiem un pavērusi muti.

Vokers uzsita pa slēdzi: „Džūla, kur tu esi?”

Caur mazajiem skaļrunīšiem nošņāca dziļa nopūta. Viņas balss bija sīka un tāla. „Vok, es esmu citā elevatorā! Tie ir vairāki. Tu nespētu noticēt...”

Viņas balss pazuda šņākoņā. Sērlija atbalstījās pret Vokeru, kamēr Kortnija viņu priekšā skraidīja no radio līdz logam un atpakaļ.

„Mēs zinām par pārējiem,” teica Vokers, turēdams mikrofonu zem bārdas. „Mēs tos dzirdam, Džūla! Tos visus” Viņš atlaida slēdzi. Džuljetas balss atgriezās.

„Kā jums Mehāniskajā iet? Es dzirdēju par kaujām. Vai jūs esat iesaistīti?” Pirms Džuljeta atlaida slēdzi, varēja dzirdēt, kā viņa kādam klusā balsī kaut ko saka.

Viņai pieminot kaujas, Vokers pacēla uzacis.

„Kā viņa būtu varējusi uzzināt?” jautāja Sērlija.

„Kaut viņa būtu šeit,” teica Kortnija. „Džūla zinātu, ko iesākt.” „Pastāsti viņai par izplūdes gāzēm! Par plānu,” Sērlija vēcinājās, lai dabūtu mikrofonu. „Dod, ļauj man!”

Vokers pamāja. Viņš pasniedza Sērlijai austiņas un detonatoru. Sērlija nospieda slēdzi. Tas bija stingrāks, nekā viņa bija domājusi. „Džūla? Vai tu mani dzirdi? Te Sērlija.”

„Sērlij...!” Džuljetas balss svārstījās. „Hei, tu! Kā tu turies?”

No emocijām draudzenes balsī Šērlijas acīs saskrēja asaras. „Jā...” viņa pakratīja galvu un norija siekalas. „Paklau, daži no pārējiem sākuši pārvirzīt ģeneratora izplūdes gāžu vadu uz IT dzesēšanas šahtām! Bet atceries to reizi, kad zaudējām pretspiedienu? Man bail, ka motors varētu...” „Nē,” Džuljeta viņu pārtrauca. „Tev viņi jāaptur! Sērlij, vai tu mani dzirdi? Tev viņi jāaptur! Tas nepalīdzēs. Dzesēšana paredzēta serveriem. Vienīgie cilvēki tur augšā, kas...” viņa noklepojās. „Paklausies! Liec, lai viņi izbeidz!”

Sērlija nevarēja nospiest slēdzi. Vokers pasniedzās, lai palīdzētū, bet viņai beidzot izdevās pašai. „Pagaidi!” viņa pārraidīja. „Kā tu zini, kur ved šahtas?”

„Es vienkārši zinu. Šeit viss ir izkārtots tieši tāpat. Pie velna, ļauj man ar viņiem parunāt! Tu nedrīksti viņiem ļaut...”

Šērlija atkal uzsita pa slēdzi. No ģeneratora telpas ielauzās trokšņu vilnis, jo Kortnija atgrūda durvis un izskrēja ārā. „Kortnijajau iet,” teica Šērlija. „Viņa jau ir ceļā. Džūla, kā tu...? Ar ko tu esi kopā? Vai viņi var mums palīdzēt? Te viss nemaz neizskatās labi.”

Mazie skaļrunīši atkal iečirkstējās. Šērlija dzirdēja Džuljetu dziļi ievelkam elpu, dzirdēja fonā vēl citas balsis, dzirdēja, kā Džuljeta dod komandas vai pavēles vēl kādam. Šērlijai šķita, ka viņas draudzene izklausās pārgurusi. Vārga. Noskumusi.

„Es nekādi nevaru palīdzēt,” teica Džuljeta. „Te neviena nav. Viens vīrietis. Daži bērni. Pārējie ir miruši. Cilvēki, kas te dzīvoja, nevarēja palīdzēt pat paši sev.” Līnija apklusa, un tad viņa atkal pieslēdzās. „Jums jābeidz cīnīties!” viņa teica. „Lai ko tas prasītu. Lūdzu, nedariet to manas vainas dēļ! Lūdzu, pārtrauciet...!”

Durvis atkal atvērās, atgriezās Kortnija. Šērlija dzirdēja ģeneratora telpā kliedzienus. Šāvienus.

„Kas tas?” jautāja Džuljeta. „Kur jūs esat?”

„Vadības telpā.” Šērlija pacēla galvu pret Kortniju, kam acis izbailēs bija iepletušās. „Džūla, man šķiet, mums vairs nav daudz laika! Es...” Viņai bija tik daudz stāstāmā, ko vēlējās teikt. Viņa gribēja pastāstīt par Marku. Viņai bija vajadzīgs nedaudz laika. „Viņi ieradušies pēc mums,” bija viss, ko viņa spēja pateikt. „Man prieks, ka esi sveika un vesela.”

Radio atkal iečirkstējās. „Ak Dievs, liec viņiem apstāties! Necīnieties! Šērlij, paklausies...!”

„Tam vairs nav nozīmes,” Šērlija teica, turēdama pogu un slaucīdama vaigus. „Viņi neapstāsies.” Šāvienu troksnis tuvojās, blīkšķi bija dzirdami pat caur biezajām durvīm. Viņas ļaudis mira, kamēr viņa pati sarāvusies tupēja vadības telpā un sarunājās ar rēgu. Viņas ļaudis mira.

„Parūpējies par sevi!” Šērlija teica.

„Pagaidi!”

Šērlija pasniedza Vokeram austiņas. Viņa piebiedrojās Kortnijai pie loga un noskatījās, kā cilvēku drūzma spiedās aiz ģeneratora, lai patvertos, kā gaisma atspīdēja pret margām atbalstītajos stobros, kā daži zilajos Mehāniskās tērpos jau gulēja uz grīdas. Vairāk pieklusinātu paukšķu. Vairāk ātru tarkšķu.

„Džūla!” Vokers darbojās ap radio. Viņš sauca Džuljetas vārdu, joprojām mēģināja ar viņu runāt.

„Ļauj man ar viņiem parunāt!” kliedza Džuljeta — viņas balss šķita tik neiedomājami tāla. „Vok, kāpēc es dzirdu tevi un nevis viņus? Man jāparunā ar vietniekiem, ar Pīteru un Henku. Vok, kā tu man piezvanīji? Man ar viņiem jārunā!”

Vokers murmināja par lodāmuriem, par saviem skaļruņiem. Vecais vīrs raudāja, savas plāksnītes, vadus un elektroniku saņēmis rokās kā slimu bērnu, čukstēdams tiem kaut ko un šūpodamies uz priekšu un atpakaļ, sāļajām asarām bīstami pilot uz paša radītās ierīces.

Viņš murmināja Džuljetai, kamēr krita vēl vairāk zilā tērpto cilvēku, rokām pārkaroties pār margām, nepiemērotajiem ieročiem skaļi krītot uz metāla plāksnēm. Vīri, no kā viņi veselu mēnesi bija šausmās bēguši, nu bija iekšā. Viss bija galā. Sērlija tvēra pēc Kortnijas, viņu rokas stingri sakļāvās, kamēr abas bezpalīdzīgi noskatījās. Viņām aiz muguras vecā Voka šņuksti un nesakarīgā murmināšana jaucās ar slāpētu šāviņu skaņām, paukšķošu troksni kā nenoregulētas, kontroli zaudējošas iekārtas dārdi...

76

Elevatori 18

Lūkass balansēja uz otrādi apgriezta papīrgroza, zābaku purngaliem ieliecot mīksto plastmasu un radot iespaidu, ka tas jebkuru brīdi var izmukt no viņa kāju apakšas vai salūst zem viņa svara. Viņš noturējās, pieķerdamies pie divpadsmitā servera augšpuses, kur bija sakrājusies tik bieza putekļu kārta, ka atlika vien secināt, ka pagājuši vairāki gadi, kopš te kāds pēdējo reizi uzrāpies pa kāpnēm un tīrījis ar lupatu. Viņš piespieda degunu pie gaisa kondicionēšanas šahtas un vēlreiz ievilka gaisu.

Tuvējās durvis iepīkstējās un, iegulstot sienā, noklaudzēja slēdži. Viegli iečīkstējušās, izkustējās masīvās eņģes, un smagās durvis pavērās vaļā uz iekšpusi.

Kad pa atvērtajām durvīm iespraucās Bernards, Lūkass gandrīz palaida vaļā noputējušo serveri. IT galva uz viņu ieinteresēti palūkojās.

„Tur tu nekad neielīdīsi,” Bernards teica. Grūzdams durvis ciet, viņš smējās. Noklaudzēja slēdži, iepīkstējās panelis, un sarkanā gaisma atsāka vērot telpu.

Lūkass atgrūdās no noputējušā servera un nolēca no plastmasas atkritumu groza, kas nokrita sānis un aizvēlās pa grīdu. Viņš saberzēja plaukstas, noslaucīja tās gar kombinezona sēžu un izspieda īsu smiekliņu.

„Man likās, ka kaut ko saožu,” viņš skaidroja. „Vai tev nešķiet, ka gaiss kļuvis dūmakains?”

Bernards samiedza acis un pavērās visapkārt. „Man liekas, ka šeit vienmēr ir krēslains. Un es neko nesaožu. Tikai karstus serverus.” Viņš iebāza roku krūšu kabatā un izvilka dažas salocītas papīra lapas. „Lūdzu! Vēstules no tavas mātes. Es viņai teicu, lai sūta ar nesēju man, un es tās nodošu tālāk.”

Lūkass nokaunējies pasmaidīja un paņēma vēstules. „Tik un tā man šķiet, ka tev vajadzētu kādam pajautāt par...” Viņš paskatījās uz ventilācijas šahtu pie griestiem un tad saprata, ka Mehāniskajā vairs nebija neviena, kam pajautāt. Pēdējais, ko viņš, lejā sēdēdams, bija dzirdējis pa radio, bija tas, ka Simss un pārējie sakopjot kaujas lauku. Dučiem cilvēku bija miruši. Trīs līdz četras reizes vairāk — aizturēti. Vidus līmeņos tika sagatavoti dzīvokļu spārni, kuros viņus visus ieslodzīt. Izklausījās, ka cilvēku, kas tīrīs, pietiks gadiem ilgi.

„Pateikšu, lai to pārbauda kāds no aizvietojošajiem mehāniķiem,” solīja Bernards. „Un tas man atgādina, ka gribēju ar tevi par to parunāt. Notiks milzīga maiņa no zaļā uz zilo, jo spiedīsim dārzniekus pārcelties uz Mehānisko. Es gribēju zināt, ko tu teiktu par to, ja visu komandu tur lejā vadītu Samijs.”

Lūkass pamāja, ar acīm pārskriedams vienai no mātes vēstules rakstītajām rindām. „Samijs kā Mehāniskās vadītājs? Man liekas, ka viņa kvalifikācija ir pārāk augsta, bet viņš to paveiktu perfekti. Esmu no viņa daudz ko iemācījies.” Viņš pacēla acis, kamēr Bernards atvēra dokumentu skapi pie durvīm un izšķirstīja darba uzdevumu žurnālu. „Viņš ir lielisks skolotājs, bet vai tas būtu uz visiem laikiem?”

„Nekas nav uz visiem laikiem,” Bernards atrada meklēto un iebāza to savā krūšu kabatā. „Vai tev vajadzīgs vēl kas?” viņš pastūma brilles augstāk uz deguna. Lūkass nodomāja, ka viņš izskatījās vecāks nekā pagājušomēnes. Vecāks un nogurušāks. „Pēc pāris stundām tiks atsūtītas vakariņas...”

Lūkass tiešām gribēja vēl kaut ko. Viņš gribēja teikt, ka bija gatavs, ka bija pietiekami uzņēmis sava nākotnes darba šausmas, ka bija iemācījies, ko vajadzēja, un nebija sajucis prātā. Un tagad, vai viņš, lūdzu, drīkstētu iet mājās?

Taču šādi no turienes nevarēja izkļūt. To Lūkass bija sapratis pats. „Nu, man nebūtu iebildumu pret kādu lasāmvielu...”

Viņa prātu nelika mierā astoņpadsmitajā serverī atklātais. Viņš baidījās, ka Bernards tur varētu to izlasīt. Lūkasam šķita, ka viņš zināja, bet viņam bija jāpalūdz tā mape, lai pavisam pārliecinātos. Bernards pasmaidīja. „Vai tad tev nav gana lasāmvielas?”

Lūkass pavēcināja no mātes saņemtās vēstules. „Šīs? Ar tām man pietiks gājienā līdz kāpnēm...”

„Es domāju to, kas tev ir apakšstāvā. „Kārtība”. Tavas mācības,” Bernards pielieca galvu.

Lūkasam paspruka nopūta. „Jā, tā man pietiek, bet tu nevari gaidīt, ka lasīšu to divpadsmit stundas katru dienu. Es runāju par kaut ko izklaidējošāku.” Viņš pašūpoja galvu: „Klau, aizmirsti! Ja tu nevari...” „Ko tu vēlies?” jautāja Bernards. „Es tevi tikai āzēju.” Viņš atbalstījās pret dokumentu skapi un saslēdza pirkstus virs vēdera. Tad no savu briļļu apakšas paskatījās uz Lūkasu.

„Nu, tas varētu šķist savādi, bet ir viena lieta. Veca lieta. Serverī teikts, ka tā iearhivēta tavā birojā kopā ar pārējām slēgtajām izmeklēšanām...”

„Izmeklēšanai Bernarda balss pētoši paaugstinājās.

Lūkass pamāja. „Jā. Draugu padarīšana. Mani tikai māc ziņkāre par to, kā tā tika atrisināta. Serverī nav digitālu kopij...”

„Tas ir saistīts ar Holstonu, ne tā?”

„Ar ko Ak, veco šerifu? Nē, nē. Kādēļ tā jautā?”

Bernards atmeta ar roku, kā teikdams, lai Lūkass neņemtu vērā. „Tā ir Vilkinsa lieta,” teica Lūkass, cieši vērodams Bernardu. „Džordža Vilkinsa.”

Bernarda vaibsti kļuva stingri. Viņa ūsas nokrita pār lūpām kā nolaists priekškars.

Lūkass nokremšļojās. Gandrīz pietika ar to, ko viņš bija redzējis Bernarda sejā. „Pirms dažiem gadiem Džordžs nomira lejā Meh...” viņš sāka stāstīt.

„Es zinu, kā viņš nomira,” Bernards pamāja. „Kāpēc lai tevi interesētu šī lieta?”

„Parasta ziņkārība. Man ir draugs, kas...”

„Kā sauc šo tavu draugu?” Bernarda roka noslīdēja no vēdera, un viņš to iebāza kombinezonā. Tad atgrūdās no grāmatu skapja un paspēra soli tuvāk.

„Ko?”

„Šis draugs — cik lielā mērā viņš bija saistīts ar Džordžu? Cik tuvi draugi viņi bija?”

„Nē. To es nezinu. Klau, ja tas ir kaut kas svarīgs, neuztraucies par...!” Lūkass vienkārši gribēja pajautāt — pajautāt, kāpēc viņš to izdarījis. Taču šķita, ka Bernards nolēmis viņam to atklāt bez jebkāda pamudinājuma.

„Tas ir kaut kas ļoti svarīgs,” Bernards teica. „Džordžs Vil-kinss bija bīstams cilvēks. Ideju cilvēks. Tāds, kādus mēs noķeram pēc čukstiem, tāds, kas saindē ļaudis savā tuvumā...”

„Ko? Ko tu ar to domā?”

„Trīspadsmitā „Kārtības” nodaļa. Izstudē to! Ja mēs to pieļautu, visas sacelšanās tieši tur ari sāktos, sāktos no tādiem cilvēkiem kā viņš.” Bernarda zods nolaidās līdz krūtīm, acis vērās pāri briļļu rāmjiem, patiesība nāca brīvi, bez visām viltībām, ko bija izplānojis Lūkass.

Lūkasam tā mape nebija pat vajadzīga. Viņš bija atradis ceļošanas ierakstus, kas sakrita ar Džordža nāves laiku, dučiem e-pasta vēstuļu, kurās bija prasīts, lai Holstons beidzot slēgtu lietu. Bernards nejuta kaunu. Džordžs Vilkinss nebija nomiris; viņš tika nogalināts. Un Bernards bija gatavs viņam izstāstīt, kādēļ.

„Ko viņš izdarīja?” Lūkass klusi pajautāja.

„Es tev pateikšu, ko viņš izdarīja. Viņš bija mehāniķis, eļļotājs. Mēs sākām no nesējiem dzirdēt runas par šādiem tādiem plāniem, idejām par raktuvju paplašināšanu, rokot uz sāniem. Kā tu jau zini, rakt uz sāniem ir aizliegts...”

„Jā, pats par sevi saprotams.” Lūkass iztēlojās, kā raktuvju strādnieki no elevatora astoņpadsmit rokas uz priekšu un satiek raktuvju strādniekus no elevatora deviņpadsmit. Teikt, ka tas būtu neveikls mirklis, būtu nepateikt neko.

„Pagarāka sauna ar veco Mehāniskās vadītāju pielika šīm muļķībām punktu, bet tad Džordžs Vilkinss izdomāja, ka varētu izplesties virzienā uz leju. Viņš un vēl daži uzzīmēja plānus simt piecdesmitajam līmenim. Un tad simt sešdesmitajam.”

„Vēl sešpadsmit līmeņu?”

„Iesākumam. Vismaz tādas bija runas. Tikai čuksti un skices. Bet daži no šiem čukstiem aizķērās nesēja ausīs un nonāca mūsējās.” „Un tādēļ tu viņu nogalināji?”

„Jā, kāds to izdarīja. Nav nozīmes, kas.” Bernards ar vienu roku pielaboja brilles. Otra palika viņa kombinezona vēderā. „Arī tev kaut kas tāds dienās būs jādara, dēls! Tu to zini, vai ne?”

„Jā, bet...”

„Nekādu „bet”.” Bernards lēni pašūpoja galvu: „Daži cilvēki ir kā vīruss. Ja vien nevēlies redzēt, kā uzliesmo sērga, tu noskaņo elevatoru pret viņiem. Tu tiec no viņiem vaļā.”

Lūkass klusēja.

„Šogad esam novērsuši četrpadsmit draudu, Lūkas! Vai tu maz apjaut, kāds būtu vidējais dzīves ilgums, ja mēs aktīvi nedarītu savu darbu?” „Bet tīrīšanas...”

„Noderīgas, lai tiktu galā ar cilvēkiem, kas grib laukā. Kas sapņo par labāku pasauli. Šī sacelšanās, ar ko esam aizņemti šobrīd, ir pilna šādu cilvēku, bet tas ir tikai viens no slimības paveidiem, ar ko mums jācīnās. Tīrīšana ir viens zāļu paveids. Neesmu drošs, ka kāds ar cita veida slimību maz tīrītu, ja mēs izsūtītu viņu laukā. Lai tas darbotos, viņiem jāgrib redzēt to, ko mēs varam parādīt.”

Tas atgādināja Lūkasam to, ko viņš bija uzzinājis par ķiverēm, par sejsegiem. Viņš bija pieņēmis, ka tas bija vienīgais slimības paveids. Viņš sāka vēlēties, kaut būtu izlasījis vairāk „Kārtības” un mazāk „Mantojuma”.

„Tu pa rāciju dzirdēji šo pēdējo uzliesmojumu. Tas viss būtu bijis novēršams, ja mēs būtu ātrāk noķēruši slimības pārnēsātāju. Pasaki vēl, ka tā nebūtu bijis labāk!”

Lūkass paskatījās uz saviem zābakiem. Netālu uz sāniem gulēja papīrgrozs. Tā tas izskatījās bēdīgs. Nederīgs atkritumu izmešanai.

„Idejas ir lipīgas, Lūkas! Tas ir „Kārtības” pamatu pamats. Tu to zini.”

Lūkass pamāja. Viņš iedomājās par Džuljetu, prātoja, kādēļ viņa nebija piezvanījusi jau, kā šķita, veselu mūžību. Viņa bija viens no

tiem vīrusiem, par ko runāja Bernards — viņas vārdi ložņāja Lūkasa prātā un inficēja viņu ar savādiem sapņiem. Viņš juta, kā pār ķermeni pārskrien karsts vilnis, saprotot, ka arī viņš bija saķēris šo kaiti. Lūkass gribēja pieskarties krūšu kabatai, just viņas personisko lietu apveidus tajā — pulksteni, gredzenu, ID kartīti. Viņš bija tos paņēmis, lai atcerētos viņu pēc viņas nāves, bet tie bija kļuvuši jo vērtīgāki tagad, zinot, ka viņa joprojām bija dzīva.

„Šī sacelšanās nebija ne uz pusi tik ļauna, kā iepriekšējā,” stāstīja Bernards. „Un pat pēc tās viss ar laiku sakārtojās, izpostītais tika same-tināts, cilvēki piespiesti aizmirst. Tas pats notiks šeit. Vai skaidrs?”

„Jākungs!”

„Lieliski. Tagad pasaki, vai tas bija viss, ko tu gribēji uzzināt no šīs mapes?”

Lūkass pamāja.

„Labi. Izklausās, ka tev šā vai tā vajadzētu lasīt kaut ko citu.” Viņa ūsas pussmaidā viegli pacēlās. Bernards pagriezās, lai ietu.

„Tas biji tu, vai ne?”

Bernards apstājās, bet nepagriezās, lai uz Lūkasu paskatītos.

„Kas nogalināja Džordžu Vilkinsu. Tas biji tu, vai ne?”

„Vai tam ir nozīme?”

„Jā. Tas ir svarīgi... man... Tas nozīmē, ka...”

„Vai tavam draugam?” Bernards pagriezās, lai ieskatītos viņam acīs. Lūkass juta, kā temperatūra telpā strauji kāpj.

„Vai tevi māc šaubas, dēls? Par šo darbu? Vai esmu tevi nepareizi novērtējis? Jo agrāk tā ir gadījies.”

Lūkass norija siekalas. „Es tikai gribu zināt, vai tas ir kaut kas tāds, ko man kādreiz vajadzēs... es domāju, tā kā es ēnoju...”

Bernards paspēra pāris soļus uz viņa pusi. Lūkass nevilšus atkāpās pussoli.

„Man nelikās, ka kļūdos attiecībā uz tevi. Bet tā ir, vai ne?” Bernards nošūpoja galvu. Viņš izskatījās riebuma pārņemts. „Nolādēts!” viņš izspļāva.

„Nēkungs! Jūs nekļūdījāties. Es vienkārši esmu šeit pārāk ilgi.” Lūkass atglauda matus no pieres. Niezēja galva. Vajadzēja uz tualeti. „Varbūt man vienkārši vajag paelpot svaigu gaisu, vai saprotat? Padzīvot mājās kādu brīdi? Pagulēt savā gultā. Cik laika pagājis — vai mēnesis? Cik ilgi man vēl vajag...?”

„Tu gribi ārā no šejienes?”

Lūkass pamāja.

Bernards skatījās uz saviem zābakiem un šķita kādu brīdi to apdomājam. Kad viņš pacēla skatienu, sejā vīdēja skumjas — gan nošļukušajās ūsās, gan miklajās acīs.

„Vai tas ir tas, ko tu gribi? Tikt no šejienes laukā?”

Viņš iebāza rokas kombinezonā.

„Jākungs!” pamāja Lūkass.

„Pasaki to!”

„Es gribu ārā no šejienes,” Lūkass paskatījās uz smagajām tērauda durvīm Bernardam aiz muguras. „Lūdzu! Es gribu, lai izlaižat mani ārā.”

„Ārā.”

Zaudējis pacietību, Lūkass pakratīja galvu — sviedru lāse kutināja viņa vaigu un noslīdēja gar zoda līniju. Pēkšņi viņam bija ļoti bail no šī vīra, kas vēl vairāk sāka atgādināt viņa tēvu.

„Lūdzu!” teica Lūkass. „Es tikai... es tikai sāku justies iesprostots. Lūdzu, izlaidiet mani laukā!”

Bernards pamāja. Viņa vaigi raustījās. Izskatījās, ka viņš tūlīt sāks raudāt. Šādu sejas izteiksmi vīrieša sejā Lūkass vēl nebija redzējis. „Šerif Billings, vai jūs tur esat?”

No kombinezona iznira viņa mazā plauksta un pacēla pie skumjajām, trīsošajām ūsām rāciju.

Atbildot nočerkstēja Pītera balss: „Esmu šeit, kungs!”

Bernards nospieda raidītāja slēdzi. „Jūs dzirdējāt, ko viņš teica,” ziņoja Bernards, asarām saskrienot acīs. „Lūkass Kails, pirmās šķiras inženieris saka, ka grib tikt ārā...”

77

Elevators 17

„Hallo? Vok? Šērlij?”

Džuljeta kliedza rācijā, bāreņi un Solo viņu vēroja, atpalikdami par dažiem pakāpieniem. Viņa bija steidzīgi izvedusi bērnus cauri dārziem, aši visus iepazīstinājusi, visu laiku neizlaizdama no rokām rāciju. Aiz muguras bija jau vairāki līmeņi, pārējie vilkās nopakaļ, bet, kopš viņas pārraide tika pārtraukta, pēc tam, kad starp Vokera vārdiem sāka skanēt šāvienu dārdi, no viņas draugiem vairs nebija ne ziņas. Viņa turpināja cerēt, ka viss izdotos, ja tiktu augstāk, ja pamēģinātu vēlreiz. Džuljeta pārbaudīja gaismiņu pie ieslēgšanas pogas un pārliecinājās, ka nav beigusies baterija, pagrieza skaļāk, līdz varēja dzirdēt šņākoņu, līdz zināja, ka ierīce darbojas.

Viņa nospieda pogu. Šņākoņa apklusa, rācija gaidīja, kad viņa sāks runāt. „Lūdzu, sakiet kaut ko, draugi! Te Džuljeta. Vai jūs mani dzirdat? Pasakiet kaut ko!”

Viņa paskatījās uz Solo, ko nu balstīja cilvēks, kas viņam bija uzbrucis. „Man šķiet, mums jātiek augstāk. Aiziet! Divtik ātri.”

Atskanēja neapmierināti vaidi; nabaga bēgļi no elevatora septiņpadsmit izturējās tā, it kā viņa būtu tā, kas zaudējusi prātu. Taču tik un tā slampāja pa kāpnēm viņai nopakaļ — viņu ātrumu noteica Solo, kas pēc mielošanās ar augļiem un ūdeni bija kļuvis ašāks, bet tagad, pēc vairākiem noietiem līmeņiem, atkal sāka pagurt.

„Kur ir tie tavi draugi, ar ko runājām?” jautāja Riksons. „Vai viņi nevar atnākt palīgā?” Viņš iestenējās, kad Solo sasvērās uz sāniem: „Viņš ir smags.”

„Viņi nenāks mums palīgā,” teica Džuljeta. „No turienes līdz šejienei nevar nokļūt.” Arī otrādi ne, viņa klusībā sev teica.

Džuljetas vēders satraukumā sarāvās. Viņai bija jātiek uz IT un jāpiezvana Lūkasam, jānoskaidro, kas notiek! Viņai bija tam jāizstāsta, cik šausmīgi greizi aizgājuši viņas plāni, par to kā viņai ik uz

soļa neveicās! Džuljeta saprata, ka atpakaļceļa vairs nav. Viņa nespēj glābt savus draugus. Neizglābs šo elevatoru. Viņa paraudzījās pār plecu. Turpmāko dzīvi viņa pavadīs kā šo bārabērnu māte; bērnu, kas bija izdzīvojuši tādēļ, ka cilvēkiem, kas viņus pametuši, kas pacēluši roku viens pret otru, nepietika dūšas viņus nogalināt. Vai līdzjūtības, viņa nodomāja.

Un tagad tas gulsies uz viņas pleciem. Un Solo, bet ne tik lielā mērā. Viņš droši vien būtu kā vēl viens bērns, par ko rūpēties.

Viņi pamazām pārvarēja vēl vienu kāpņu posmu — šķita, ka Solo pamazām atgūst saprašanu, ka viņam kļūst labāk. Taču tik un tā vēl bija jāveic garš ceļš.

Vidus līmeņos viņi apstājās, lai aizietu uz tualeti, piepildīdami vēl vairāk tukšu podu, kuros neskalojās ūdens. Džuljeta palīdzēja mazākajiem. Bērniem tas nepatika, viņi deva priekšroku darīt to dārzu zemē. Viņa teica bērniem, ka tas esot pareizi un ka izmanto podus tikai tāpēc, ka ir ceļā. Viņa nestāstīja, ka Solo gadiem ilgi iznīcinājis veselus stāvus dzīvokļu. Nestāstīja par mušu mākoņiem, ko bija redzējusi.

Pēdējā līdzpaņemtā pārtika bija apēsta, bet viņiem joprojām bija daudz ūdens. Pirms apstāties, lai pārlaistu nakti, Džuljeta gribēja tikt līdz hidroponiskajiem dārziem piecdesmit sestajā. Pārtikas un ūdens tur pietiktu visam atlikušajam ceļam. Viņa atkal un atkal mēģināja runāt rācijā, labi apzinādamās, ka tērēja tās bateriju. Atbildes nebija. Turklāt viņa nesaprata, kā vispār varējusi viņus dzirdēt; katrs elevators noteikti izmantoja kaut ko savādāku, kaut kādu veidu, kā nedzirdēt vienam otru. Vokers noteikti bija kaut ko uzkonstruējis. Vai viņa spētu izdomāt ko līdzīgu, kad atgriezīsies IT? Vai viņa varētu sazināties ar Vokeru vai Sērliju? Džuljeta nebija pārliecināta, turklāt Lūkasam nebija nekādas iespējas parunāt ar Mehānisko no tās vietas, kur viņš atradās, nekādas iespējas savienot Džuljetu ar viņas draugiem. Viņa bija jautājusi jau simtiem reižu.

Lūkass...

Un tad Džuljeta atcerējās.

Radio no Solo istabas. Ko Lūkass kādu nakti bija teicis? Viņi bija aizrunājušies līdz vēlai naktij, un viņš bija sacījis, ka labāk vēlētos ar Džuljetu runāt no apakšas, kur tas būtu daudz mājīgāk. Vai viņš no turienes neklausījās jaunumus par sacelšanos? Tie tika pārraidīti pa radio. Tādu pašu kā Solo istabā zem serveriem, ieslēgtu aiz tērauda restēm, kuru atslēgu viņam tā arī nekad nebija izdevies atrast.

Džuljeta pagriezās un pievērsās bariņam sev aiz muguras; viņi apstājās un, turēdamies pie margām, skatījās pretī. Jaunā māmiņa Helēna, kas pati nezināja savu vecumu, mēģināja nomierināt savu bļaut sākušo mazuli. Vārdu vēl neieguvušais zīdainis deva priekšroku kāpiena šūpošanai.

„Man jāiet augšā,” teica Džuljeta. Viņa paskatījās uz Solo. „Kā tu jūties?”

„Es? Labi.”

Viņš gan neizskatījās labi.

„Vai tu uzvedīsi viņus augšā?” viņa pamāja Riksonam. „Viss kārtībā?”

Puisis apstiprinoši pielieca zodu. Šķita, ka kāpiena, it sevišķi, tualetes pauzes laikā, viņa pretošanās bija mazinājusies. Tikmēr jaunākie bērni priecājās, ka varēs redzēt jaunas elevatora daļas, juta, ka varēs pacelt savas balsis nebaidoties, ka ar viņiem varētu notikt kaut kas briesmīgs. Viņi sāka aprast ar to, ka palikuši tikai divi pieaugušie, un tie paši nemaz nebija tik briesmīgi.

„Piecdesmit sestajā ir ēdiens,” Džuljeta teica.

„Skaitļi...” Riksons pašūpoja galvu. „Es ne...”

Protams. Kāpēc lai viņš prastu skaitīt skaitļus, ko viņam nekad nav nācies redzēt sarindotus savādāk nekā vienā secībā?

„Solo jums parādīs, kur tas ir,” viņa teica. „Mēs esam tur palikuši jau agrāk. Laba pārtika. Arī konservēta. Solo?” Džuljeta pagaidīja, līdz viņš bija pacēlis galvu, un skatienā vismaz daļēji izzudusi stiklainā izteiksme. „Man jātiek uz tavām mājām. Man kādam jāpiezvana, labi? Maniem draugiem. Man jānoskaidro, vai ar viņiem viss kārtībā!”

Viņš pamāja.

„Jūs iztiksiet bez manis?” Viņai negribējās tos atstāt, bet vajadzēja. „Mēģināšu līdz rītam atgriezties pie jums. Kāpiet lēnām un prātīgi, labi? Mājās nav jāsteidzas!”

Mājās. Vai viņa jau ir samierinājusies?

Bērni pamāja. Viens no mazajiem zēniem izvilka no otra somas ūdens pudeli un atskrūvēja korķīti. Džuljeta pagriezās un sāka lēkt pār diviem pakāpieniem uzreiz, lai gan kājas lūdzās, lai viņa tā nedarītu.

TIKUSI līdz četrdesmitajiem līmeņiem Džuljeta saprata, ka varētu arī nenonākt līdz mērķim. Sviedri saldēja ādu; kājas vairs nesāpēja, tās bija pārgurušas gluži nejutīgas. Raujoties uz priekšu, viņa aptvēra, ka lielā mērā darīja to ar rokām — satverot ar miklajām plaukstām margas un uzvelkot sevi par vēl diviem pakāpieniem augstāk.

Viņas elpa bija saraustīta; tāda tā bija kļuvusi jau pirms kādiem sešiem līmeņiem. Viņa prātoja, vai zemūdens piedzīvojums varētu būt traumējis viņas plaušas. Vai tas maz bija iespējams? Viņas tēvs to zinātu. Džuljeta iedomājās, kā būtu pavadīt visu atlikušo dzīvi bez ārsta, ar zobiem, kas tikpat dzelteni kā Solo, rūpējoties par augošu bērnu un mēģinot nepieļaut, ka piedzimst vēl kāds, vismaz kamēr bērni nav kļuvuši vecāki.

Nākamajā kāpņu laukumā viņa atkal aptaustīja savu gurnu, kur zem ādas atradās kontraceptīvais implantāts. Ņemot vērā situāciju elevatorā septiņpadsmit, šīs lietas tapa daudz skaidrākas. Tik daudz kas no viņas iepriekšējās dzīves nu likās saprotamāks. Lietas, kas reiz bija neizprotamas, nu ieguva vietu zināmā sistēmā, kļuva loģiskas. Izmaksas par e-pasta vēstules nosūtīšanu, līmeņu izvietojums, vienīgās šaurās kāpnes, spilgtās krāsas, kas nodalīja konkrētu darbu veicējus, elevatora sadale, neuzticība cilvēku vairošanās instinktam... Tas viss bija uzprojektēts. Viņa jau agrāk bija nojautusi kaut ko līdzīgu, bet nekad nebija zinājusi iemeslu. Tagad to atklāja šis tukšais elevators, šo bērnu klātbūtne tajā. Atklājās, ka dažas samudžinātas lietas izskatījās vēl atbaidošāk, kad bija iztaisnotas. Daži savilkti mezgli guva izskaidrojumu tikai tad, kad tika atsieti.

Kāpjot domas klejoja, lai izvairītos no muskuļu sāpēm, lai izbēgtu no dienā piedzīvotā. Beidzot sasniedzot trīsdesmitos, Džuljetu pārņēma ja ne atvieglojums no ciešanām, tad vismaz kaut kas jauns, uz ko koncentrēt uzmanību. Viņa atmeta biežos mēģinājumus sazināties ar kādu caur pārnēsājamo rāciju. Šņākoņa nemainījās, un viņai bija radusies cita ideja par to, kā sazināties ar Vokeru, kas tāds, ko vajadzēja iedomāties jau agrāk — veids kā apiet serverus un sazināties ar citiem elevatoriem. Tas visu laiku bija atradies viņas un Solo acu priekšā. Džuljetu māca nelielas šaubas par to, ka, iespējams, viņa kļūdās, bet kādēļ gan ieslēgt aiz restēm radio, kas jau bija aiz divām citām atslēgām? Atlika vien secināt, ka šī ierīce bija ārkārtīgi bīstama. Un Džuljeta cerēja, ka tā tiešām ir.

Viņa uzkāpa līdz trīsdesmit piektajam un jutās kā staigājošs mironis. Viņas ķermenis nekad vēl nebija piedzīvojis tādu slodzi — ne nirstot līdz sūknim, ne ejot gājienā pa ārpasauli. Kaila griba piespieda viņu pacelt katru zābaku, nolikt to pie zemes, iztaisnot kāju, pievilkties ar roku un pasniegties, lai sagrābtu margas gabaliņu augstāk. Nu jau tikai pa vienam pakāpienam. Zābaka purngals atsitās pret nākamo pakāpienu — viņa tikko spēja pacelt kāju vajadzīgajā augstumā. Zaļās avārijas gaismas viņai neļāva saprast, kā paiet laiks, viņai nebija ne jausmas, vai pienākusi nakts, kad iestāsies rīts. Džuljetai izmisīgi pietrūka viņas pulksteņa. Šobrīd viņai bija palicis tikai nazis. Viņa smējās par šo pavērsienu — no savas dzīves sekunžu skaitīšanas viņa bija pievērsusies bruņotai cīņai par katru no tām.

Trīsdesmit četri. Pārņēma vilinājums sabrukt uz tērauda režģa, aizmigt, saritināties kā pirmajā naktī, ko viņa šeit bija pavadījusi, un vienkārši būt pateicīgai par to, ka ir dzīva. Tā vietā viņa atgrūda vaļā durvis, pārsteigta par piepūli, ko tas prasīja, un atgriezās civilizācijā. Gaisma. Elektroenerģija. Siltums.

Viņa grīļodamās gāja pa gaiteni; teju neko nespēdama saskatīt, it kā redzētu tikai caur salmiņu acs centrā — viss pārējais bija zaudējis fokusu un griezās.

Plecs berzās gar sienu. Iešana sagādāja pūles. Viss, ko viņa gribēja, bija piezvanīt Lūkasam, dzirdēt viņa balsi. Džuljeta iztēlojās, kā aizmieg aiz tā servera, kamēr servera ventilācija pūš pār viņu siltu gaisu, un austiņas silda viņas galvu. Viņš varētu murmināt viņai par tālām zvaigznēm, kamēr Džuljeta gulētu dienām ilgi...

Taču Lūkass pagaidīs. Lūkass bija ieslēgts un drošībā. Viņai būs vēl vesela mūžība laika, lai viņam piezvanītu.

Tā vietā Džuljeta nogriezās uz tērpu laboratorijas pusi, aizgrīļojās līdz darbarīku sienai un neuzdrīkstējās paskatīties uz savu lāvu. Viens skatiens uz to, un viņa pamostos tikai nākamajā dienā. Lai kas tā arī būtu par dienu.

Paņēmusi lielās knaibles, viņa jau grasījās iet, bet tad atgriezās pēc maza veserīša. Darbarīki bija smagi, bet radīja labu sajūtu, katrs savā plaukstā, vilkdami viņas rokas uz leju, izstiepdami muskuļus un turot viņu pie zemes, nostabilizējot gaitu.

Gaiteņa galā Džuljeta atspieda plecu pret smagajām serveru telpas durvīm. Viņa stūma, līdz tās čīkstēdamas atvērās. Tikai nedaudz. Tikai pietiekami, lai viņa varētu ieiet. Cik vien nejutīgie muskuļi ļāva, Džuljeta steidzās uz kāpņu pusi.

Šļūkdama. Cik vien ātri spēdama.

Režģis bija savā vietā; viņa pavilka to nost no ceļa un iesvieda darbarīkus lūkā. Liels troksnis. Viņai bija vienalga — tie nevarēja salūzt. Un viņa devās lejā, miklajām rokām slīdot, zodam atsitoties pret kādu pakāpienu un grīdai tuvojoties ātrāk, nekā paredzēts.

Džuljeta saļima uz grīdas, pret veseri sasizdama apakšstilbu. Lai viņa pieceltos, bija vajadzīgs milzīgs gribasspēks, Dieva brīnums. Tomēr viņa to izdarīja.

Prom pa gaiteni un garām mazajam rakstāmgaldam. Tur bija tērauda būris un liels radio. Atmiņā atgriezās šerifa darbā pavadītās dienas. Arī viņas birojā bija tāds — tas tika izmantots, lai piezvanītu Mārnsam, kamēr viņš patrulēja, lai piezvanītu Henkam un vietniekam Māršām. Tomēr šis bija citādāks.

Džuljeta nolika veseri un saknieba knaiblēs vienu no eņģēm. Tas bija pārāk grūti. Rokas drebēja. Tās bija novārgušas.

Džuljeta pārkārtojās, atspieda vienu no rokturiem pret kaklu, saspieda to starp plecu un atslēgas kaulu. Tad ar abām rokām satvēra otru rokturi un, apskāvusi knaibles, vilka uz savu pusi. Vilka. Un juta, kā tās izkustas.

Atskanēja skaļš krakšķis, vaidēdams pāršķēlās tērauds. Viņa pievērsās otrai eņģei un atkārtoja to pašu. Vietā, kur bija iespiedies rokturis, sāpēja atslēgas kauls, likās, ka nākamais varētu salūzt tas, nevis otra eņģe.

Vēl viens metāla vaids.

Džuljeta sagrāba tērauda būri un vilka. Eņģes atdalījās no sienas. Viņa kā izbadējusies raustīja kasti, gribēdama tikt iekšā pie balvas, ko tā slēpa, un domādama par Vokeru un visu viņas ģimeni, visiem saviem draugiem, cilvēku kliedzienu skaņām fonā. Viņai bija tie jāpiedabū pārtraukt cīņu. Jāpanāk, lai visi pārtrauktu cīņu.

Kad starp saliekto tēraudu un sienu bija atrauta pietiekami liela sprauga, viņa apvija ap restēm pirkstus un rāva, liekdama aizsargājošo būri uz malu, atliekdama kasti nost no sienas un plaukta, atvērdama pieeju radioaparātam aiz tās. Kam vajadzīgas atslēgas? Pie velna atslēgas. Viņa salieca būri gluži plakanu, tad uzspiedās tam ar visu svaru, priekšā izveidodama jaunu locījuma vietu un atliekdama to nost no sava ceļa.

Skala uz radioaparāta paneļa šķita kaut kur redzēta. Viņa to pagrieza, lai ierīci ieslēgtu, un saprata, ka tā nevis jāgriež, bet jāklikšķina. Elsdama un pārgurusi Džuljeta nometās ceļos, lejup pa kaklu tecēja sviedri. Tur bija vēl viens slēdzis; viņa pagrieza to, un no skaļruņiem atskanēja šņākoņa un zumēšana.

Otrs slēdzis. Lūk, tas, ko viņa gribēja, ko bija cerējusi atrast! Viņa bija domājusi, ka tas būs komutācijas panelis, kā servera aizmugurē, vai DIP slēdži, kā uz sūkņa vadības paneļa, bet tie bija mazi numuriņi, kas izkārtoti lokā ap griežamu skalu. Džuljeta pārgurusi pasmaidīja un pagrieza rādītāju uz „18”. Mājas. Viņa paņēma mikrofonu un nospieda pogu.

„Voker? Vai tu tur esi?”

Džuljeta nosēdās uz grīdas un atspieda muguru pret rakstāmgaldu. Aizvērusi acis, mikrofonu pie sejas, viņa spēja iztēloties, ka varētu šādi aizmigt. Nu viņa saprata, ko Lūkass ar to bija domājis. Tas bija ērti.

Viņa nospieda vēlreiz. „Vok? Sērlij? Lūdzu, atbildiet man!”

Radio čerkstēdams atdzīvojās.

Džuljeta atvēra acis. Viņa trīsošām rokām skatījās uz ierīci.

Balss: „Vai runā tā, ko es domāju?”

Balss bija pārāk augsta, lai tas būtu Vokers. Džuljeta šo balsi pazina. Kā viņa to pazina? Viņa bija nogurusi un apjukusi. Viņa nospieda pogu uz mikrofona.

„Šeit Džuljeta. Kas runā?”

Vai tas bija Henks? Viņa iedomājās, ka tas varētu būt Henks. Viņam bija rācija. Varbūt viņa piezvanījusi pavisam citam elevatoram. Varbūt salaidusi visu grīstē.

„Man vajadzīgs klusums rācijās,” pieprasīja balss. „Izslēgt tās visas! Tūlīt pat.”

Vai tas domāts viņai? Džuljetas domas skrēja. Viena pēc otras atbildēja dažas citas balsis. Nočerkstēja šņākoņa. Vai viņai bija kaut kas jāsaka? Džuljeta bija apjukusi.

„Tev nevajadzētu raidīt šajā frekvencē,” teica balss. „Par ko tādu tevi vajadzētu izsūtīt tīrīšanā.”

Džuljetas roka iekrita klēpī. Viņa izmisumā sašļuka pret koka rakstāmgaldu. Nu viņa atpazina balsi.

Bernards.

Nedēļām ilgi viņa bija cerējusi parunāt ar šo vīru, bija klusībā lūgusies, lai viņš atbildētu. Tikai ne tagad. Tagad viņai nebija, ko teikt. Viņa gribēja parunāt ar saviem draugiem, vērst ļaunu par labu.

Viņa saspieda rāciju pirkstos.

„Vairs nekādu cīņu,” viņa teica. No Džuljetas bija izsūkts viss gribasspēks. Visa atriebības kāre. Viņa vienkārši gribēja, lai pasaule pieklustu, lai cilvēki dzīvotu un novecotu, un kādu dienu pabarotu saknes dārzos...

„Runājot par tīrīšanām,” iečīkstējās balss. „Rit notiks pirmā no daudzām. Tavi draugi ir nostādīti rindā un gatavi doties. Un, pieļauju, ka zini, kuram laimīgajam būs tas gods iet pirmajam.”

Atskanēja klikšķis, kam sekoja statiskā šņākoņa un čerksti. Džuljeta nepakustējās. Viņa jutās mirusi. Nejutīga. Visa griba bija pametusi viņas ķermeni.

„Iztēlojies manu pārsteigumu!” teica balss. „Iztēlojies, kā es atklāju, ka kārtīgu vīru, cilvēku, kam uzticējos, esi saindējusi tu!”

Viņa noklikšķināja mikrofonu ar dūri, bet nepacēla to pie mutes. Tā vietā Džuljeta vienkārši pacēla balsi.

„Tu sadegsi ellē,” viņa teica.

„Bez šaubām,” attrauca Bernards. „Bet līdz tam brīdim, paturēšu dažas tev piederošas lietas. ID karti ar tavu fotogrāfiju, mazu, glītu aprocīti un šo laulības gredzenu, kas nepavisam neizskatās oficiāls. Tas man lika aizdomāties...”

Džuljeta novaidējās. Viņa vairs nejuta savus locekļus. Tikko spēja sakopot domas. Viņai izdevās satvert mikrofonu, bet tas prasīja katru atlikušā gribasspēka pilienu.

„Ko tu tur muldi, tu, slimais mērgli?”

Džuljeta izspļāva pēdējos vārdus, un viņas galva noslīga uz sāniem — ķermenis alka miega.

„Es runāju par Lūkasu, kas mani nodeva. Mēs tikko atradām pie viņa dažas tavas lietas. Tieši cik ilgi viņš ir ar tevi sazinājās? Vēl pirms serveriem, vai ne? Uzmini, nu? Es sūtīšu viņu tev pretī. Un es beidzot sapratu, ko tu izdarīji iepriekšējo reizi, ko tie Apgādes idioti palīdzēja tev izdarīt, un es gribu tev teikt, ļoti rūpīgi likt pie sirds, ka tavam draugam tāda palīdzība netiks nodrošināta. Viņa tērpu es izveidošu pats savām rokām. Es strādāšu visu nakti, ja vajadzēs. Lai tad, kad viņš rit no rīta ies ārā, varētu būt drošs, ka tiem sasodītajiem kalniem viņš netiks pat tuvumā.”

78

Elevators 18

Lejup pa kāpnēm rībināja bariņš bērnu, kamēr Lūkass tika vests augšup pretī savai nāvei. Viens no tiem līksmās šausmās iespiedzās, it kā tiktu vajāts. Viņi virpuļoja arvien tuvāk, nonākdami redzeslokā, un Lūkasam ar Pīteru nācās piespiesties margām, lai palaistu viņus garām.

Pīters iejutās šerifa lomā un uzsauca bērniem, lai tā nejoņotu, lai būtu uzmanīgāki. Taču tie tikai smējās un turpināja virpuļiem brāzties lejup. Šodien stundas nenotika; vairs nekādas paklausīšanas pieaugušajiem.

Kamēr Lūkass bija piespiedies ārējām margām, viņš uz mirkli apdomāja kārdinājumu mesties pāri. Brīvība bija tikai lēciena attālumā. Nāve pēc paša vēlēšanās, tāda, ko bija apsvēris arī pagātnē, kad noskaņojums bija kļuvis drūms.

Saņēmis viņa elkoni, Pīters vilka Lūkasu tālāk, pirms viņš paspēja jel ko iesākt. Atlika tikai apbrīnot šo graciozo tērauda līniju, un vērot, kā tā liecas un liecas, vienmēr griezdamās tikai pa noteiktu trajektoriju un nekad nebeigdamās. Viņš iztēlojās, kā tā ievirpuļo zemes dzīlēs, juta tās vibrāciju kā no kosmiska stara, kā viena DNS posma vijuma daļu elevatora serdē, pie kuras turējās visa tā dzīvība.

Šādas domas virpuļoja Lūkasa prātā, kamēr viņi par vēl vienu līmeni bija pietuvojušies viņa nāvei. Viņš vēroja, kā garām slīdēja savienojuma vietas — dažas no tām bija rūpīgāk nostrādātas par citām. Dažas bija grubuļainas kā rētas; citas bija nopulētas tik gludas, ka viņš tās gandrīz neievēroja. Katra bija kā tās veidotāja paraksts: lepni paveikts darbs šeit, sasteigta haltūra darba dienas beigās tur, ēna, kas tikko sākusi apgūt amatu šeit, bet tur profesionālis ar desmitiem gadu ilgu pieredzi, kas visam lika izskatīties tik vienkārši.

Viņš slidināja sasaistītās plaukstas pār raupjo krāsojumu, pār izciļņiem un grumbām, trūkstošajām krāsas plēksnītēm, kas atklāja gadsimtiem senas krāsu kārtas, kas laikam ejot, bija mainījušās krāsas krājumu apjomu vai cenu dēļ. Šīs kārtas viņam atgādināja koka rakstāmgaldu, pie kā viņš bija nosēdējis gandrīz veselu mēnesi. Katrs mazais skrāpējums bija laika zīme virsmā, gluži kā katra cilvēka vārds, kas tajā ieskrāpēts, bija zīme šī cilvēka vēlmei pēc vairāk laika, kas neļautu viņa nabaga dvēselei paputēt tā plūdumā.

Viņi ilgi gāja klusēdami. Garām pasteidzās nesējs ar pamatīgu kravu, jauns pārītis, kas izskatījās nogrēkojies. Izkļūšana no serveru zāles nebija ilgi gaidītā pastaiga brīvībā, ko Lūkass bija vēlējies pēdējo nedēļu laikā. Tas bija uzbrukums no slēpņa, kaunpilns gājiens — sejas durvīs, sejas uz kāpņu laukumiem, sejas kāpnēs. Tukšas, nemirkšķinošas sejas. Draugu sejas, kas prātoja, vai viņš bija to ienaidnieks.

Un, iespējams, ka viņš bija.

Viņi teiktu, ka viņš salūzis un izdvesis liktenīgos, aizliegtos vārdus, bet tagad Lūkass zināja, kādēļ cilvēki tika sūtīti ārā. Viņš bija vīruss. Ja viņš nošķaudītu nepareizos vārdus, tie varētu nogalināt visus, ko viņš pazina. Šo pašu ceļu un arī šo pašu iemeslu dēļ bija gājusi Džuljeta. Viņš tai ticēja, vienmēr bija ticējis un vienmēr bija zinājis, ka viņa nebija noziedzniece, bet tikai tagad Lūkass patiešām saprata. Džuljeta tik daudzos veidos līdzinājās viņam. Izņemot to, ka viņš neizdzīvos, to Lūkass zināja. Bernards viņam to bija pateicis.

Viņi bija veikuši desmit līmeņus virs IT, kad iečirkstējās Pītera rācija. Viņš noņēma roku no Lūkasa elkoņa, lai pagrieztu skaļāk un pārbaudītu, vai ziņojums domāts viņam.

„Šeit Džuljeta. Kas runā?”

Šī balss.

Lūkasa sirds nedaudz salēcās, bet tad piedzīvoja drūmu un garu kritienu lejup. Viņš koncentrēja skatienu uz margām un ieklausījās.

Atbildēja Bernards un pieprasīja izslēgt rācijas. Pīters pasniedzās līdz savam radio, pagrieza to klusāk, bet neizslēdza. Pamīšus skanošās balsis kāpa augšup līdz ar viņiem. Katrs solis un katrs vārds kā dzirnavas mala Lūkasu, ārdīja viņa dzīvotgribu. Viņš atkal pētīja margas un apsvēra patiesu brīvību.

Satvēriens un īss lēciens pāri; garš lidojums.

Viņš jau juta sevi izpildām šīs kustības, ieliecam ceļus, pārmetam kājas pāri.

Balsis rācijā strīdējās. Tās teica aizliegtus vārdus. Tās nevīžīgi atklāja noslēpumus, domādamas, ka citas ausis tie nesasniegs.

Lūkass atkal un atkal iztēlojās savas nāves ainu. Viņa liktenis gaidīja viņu otrpus margām. Viņa iztēle bija tik spilgta, ka nojauca viņa iešanas ritmu.

Viņš samazināja ātrumu, līdz ar to arī Pīters sāka iet lēnāk. Abiem klausoties Džuljetas un Bernarda strīdā, viņu gaita kļuva nenoteiktāka un pārliecība par kāpiena nepieciešamību arvien trauslāka. Lūkasa nodoma spēks saruka, un viņš izlēma nelēkt.

Svārstīties sāka abi vīrieši.

79

Elevators 17

Džuljeta pamodās uz grīdas no tā, ka viņu kāds purināja. Kāds bārdains vīrietis. Tas bija Solo, un viņa bija gulējusi viņa istabā, blakus viņa rakstāmgaldam.

„Mums izdevās,” Solo teica, nozibinādams savus dzeltenos zobus. Viņš izskatījās labāk, nekā Džuljeta atcerējās. Dzīvāks. Toties pati viņa jutās, it kā būtu mirusi.

Mirusi.

„Cik pulkstenis?” viņa jautāja. „Kas šodien par dienu?”

Džuljeta mēģināja piecelties. Katrs muskulis šķita sarauts uz pusēm, atdalīts, peldam zem viņas ādas.

Solo piegāja pie datora un ieslēdza monitoru. „Pārējie izvēlas sev istabas un vēlāk ies uz augšējiem dārziem.” Viņš pagriezās, lai paskatītos uz Džuljetu. Viņa berzēja deniņus. „Te ir vēl citi” viņš svinīgi paziņoja, it kā tie joprojām būtu lieli jaunumi.

Džuljeta pamāja. Šobrīd viņa spēja padomāt tikai par vienu cilvēku. Atmiņā uzpeldēja sapņi, sapņi par Lūkasu, par visiem viņas draugiem izmeklēšanas izolatoros, par telpu pilnu tērpiem, kas tika gatavoti katram no viņiem, un nevienam pat nerūpētu, vai viņi tīrīs. Tas būs milzīgs slaktiņš, simbols tiem, kas paliks iekšā. Viņa iedomājās par visiem līķiem pie šī elevatora — elevatora septiņpadsmit. Viņai bija viegli iztēloties, kas notiks tālāk.

„Piektdiena,” paskatījies datora ekrānā, teica Solo. „Vai ceturtdienas nakts — kā tev labāk patīk. Divi naktī.” Viņš pakasīja bārdu. „Sajūta tāda, it kā mēs būtu gulējuši ilgāk.”

„Kas par dienu bija vakar?” Džuljeta pašūpoja galvu. Viņa neko nesaprata.

„Kurā dienā es ieniru? Ar kompresoru?” Viņas prāts atteicās darboties.

Solo uz viņu palūkojās, it kā domādams kaut ko līdzīgu. „Tu niri ceturtdien. Šodien ir rītdiena.” Viņš paberzēja galvu. „Sāksim vēlreiz...”

„Nav laika!” Džuljeta novaidējās un mēģināja piecelties. Solo piesteidzās un pacēla viņu aiz padusēm, palīdzēdams nostāties kājās. „Tērpu laboratorija,” viņa teica. Solo pamāja, ka sapratis. Džuljeta juta, ka viņš bija pārguris, varbūt uz pusi tik ļoti, cik viņa, tomēr Solo joprojām bija gatavs viņas labā darīt jebko. Tas, ka kāds izturējās pret viņu tik lojāli, nez kādēļ Džuljetu skumdināja.

Viņa veda Solo pa šauro gaiteni, un kāpiens augšup pa trepēm atgrieza sāpes visās maliņās. Džuljeta izlīda uz serveru telpas grīdas; Solo sekoja un palīdzēja viņai piecelties. Viņi kopā steberēja uz tērpu laboratoriju.

„Man vajadzēs visu hermētisko lenti, kas mums ir,” Džuljeta viņam teica, dodama instrukcijas, vēl pirms viņi bija sasnieguši galamērķi. Viņa kliboja garām serveriem, ieskrēja vienā no tiem. „Tai jābūt ar dzelteno spoli, tai no Apgādes. Nevis ar sarkano.”

Viņš pamāja. „Labajai lentei. Tai, ko izmantojām kompresoram.” „Tieši tā.”

Viņi izgāja no serveru telpas un devās prom pa gaiteni. Džuljeta dzirdēja, kā aiz stūra līksmi klaigā bērni, dzirdēja viņu soļu dipoņu. Tā bija savāda skaņa kā rēgu atbalss, taču tomēr tik normāla. Elevatorā septiņpadsmit bija atgriezies kaut kas normāls.

Tērpu laboratorijā Džuljeta uzdeva Solo darboties ar lenti. Uz viena no darbagaldiem viņš izklāja garas strēmeles, likdams malām pārklāties un izmantodams lodlampu, lai piededzinātu un noslēgtu savienojuma vietas.

„Lai pārklātos vismaz trīs centimetri,” pamācīja Džuljeta, kad redzēja, ka viņš ar lenti rīkojas pārāk taupīgi. Solo pamāja. Džuljeta uzmeta skatienu uz savu lāvu un mirkli apsvēra iespēju iegāzties tajā, un aizmigt, taču vairs nebija laika. Viņa paņēma telpā mazāko tērpu — tādu, kam apkakle varētu izrādīties nedaudz par ciešu. Viņa atminējās grūtības ar ko sastapās spraucoties elevatorā septiņpadsmit, un negribēja tās piedzīvot vēlreiz.

„Nebūs laika izgatavot tērpam vēl vienu slēdzi, tāpēc man būs jāiztiek bez rācijas.” Viņa pārskatīja visu tīrīšanas aizsargtērpu, detaļu pa detaļai, noņemdama daļas, kas bija veidotas, lai neizturētu, un, meklēdama savos krājumos, no Apgādes katras daļas labāku versiju. Dažas nācās vienkārši notīt ar labo lenti. Tērps neizskatītos tik kārtīgs un rūpīgi gatavots, kā tas, ko palīdzēja noorganizēt Vokers, bet tas būtu daudz labāks, nekā tērps, kas tiks Lūkasam. Viņa savāca visas detaļas, par kurām bija nedēļām ilgi prātojusi, apbrīnodama inženieru prasmi, kas bija nepieciešama, lai radītu kaut ko daudz neizturīgāku, nekā likās. Saspiežot starp nagiem, viņa pārbaudīja paplāksni no detaļu kaudzes, par kurām nebija īsti pārliecināta. Tā viegli sadalījās. Džuljeta sāka rakāties pēc jaunas.

„Cik ilgi?” Solo jautāja, skaļi iztīdams vēl vienu lentes gabalu. „Tu būsi prom dienu? Nedēļu?”

Džuljeta pacēla galvu no sava darbagalda un pievērsās tam, pie kā strādāja Solo. Viņa negribēja viņam teikt, ka varbūt nemaz neizdzīvos. Šī bija drūma doma, ko viņa paturēja pie sevis. „Mēs izdomāsim kādu veidu, kā atnākt jums pakaļ,” viņa teica. „Vispirms man jāmēģina kādu izglābt.” Tie šķita kā meli. Viņa gribēja pateikt Solo, ka, iespējams, nekad vairs neatgriezīsies.

„Ar šo?” Solo uzsita pa hermētiskās lentes segu.

Viņa pamāja. „Durvis uz manām mājām nekad neatveras,” viņa tam stāstīja. „Vienīgi, kad kāds tiek sūtīts tīrīt.”

Solo pamāja. „Tāpat notika arī šeit. Tolaik, kad šī vieta bija nojūgusies.”

Džuljeta uz viņu domīgi paskatījās un ieraudzīja, ka Solo smaidīja. Viņš bija pajokojis. Džuljeta iesmējās, lai gan smiekli nemaz nenāca, bet tad saprata, ka smiekli palīdzēja.

„Mums ir sešas līdz septiņas stundas, līdz tās durvis atvērsies,” viņa teica Solo. „Es gribu būt tur, kad tās atveras.”

„Un ko tālāk?” Solo izslēdza lodlampu un nopētīja paveikto. Tad paskatījās uz Džuljetu.

„Tad es gribu redzēt, kā viņi paskaidros, ka esmu dzīva. Man šķiet...” viņa nomainīja kādā vietā izolāciju un apmeta tērpu otrādi, lai varētu apstrādāt otru piedurkni. „Man šķiet, ka mani draugi cīnās vienā žoga pusē, bet cilvēki, kas izsūtīja mani ārā — otrā. Visi pārējie to vēro. Lielākā daļa manu cilvēku. Viņi ir pārāk nobijušies, lai nostātos kādā pusē, kas principā nozīmē, ka viņi ir atteikušies no savām tiesībām.”

Viņa apklusa, kamēr ar mazām knaiblēm izņēma no piedurknes blīvi, kas savienoja plaukstas locītavu ar cimdu. Kad tā bija laukā, viņa sameklēja labāku.

„Tu domā, ka tas visu mainīs? Tas, ka izglābsi savu draugu?” Džuljeta pacēla acis un nopētīja Solo, kas jau gandrīz bija pabeidzis darboties ar lenti.

„Mana drauga glābšana nozīmē tikai mana drauga glābšanu,” viņa teica. „Tas, kas, es ceru, notiks, kad visi šie cilvēki, kas sēž uz žoga, ieraudzīs, ka tīrītājs atnācis mājās — es domāju, ka tas viņiem liks nokāpt lejā pareizajā pusē, un pret tik lielu atbalstu šaujamieroči un cīņas kļūs bezjēdzīgas.”

Solo pamāja. Viņš sāka locīt segu, lai gan Džuljeta to viņam pat nebija lūgusi. Sī nelielā iniciatīvas izpausme, nojausma, kas darāms tālāk, pildīja Džuljetas sirdi ar cerību. Varbūt Solo šie bērni bija vajadzīgi, varbūt viņam bija vajadzīgs kāds, par ko rūpēties. Jau tagad šķita, ka viņš bija pieaudzis par kādiem desmit gadiem.

„Es atgriezīšos pēc tevis un pārējiem,” viņa tam teica. Viņšpalocījagalvu, brīdi nenovērsa skatienu—šķita, ka viņa prāts joņo. Tad pienāca pie darbagalda un nolika uz tā rūpīgi salocīto segu, divreiz pa to uzsitis. Bārdā nozibsnīja ašs smaids, un tad viņam nācās aizgriezties, vajadzēja pakasīt vaigu, it kā tas būtu pēkšņi ieniezējies.

Džuljeta redzēja, ka viņš joprojām bija kā pusaudzis. Joprojām kaunējās raudāt.

GANDRĪZ četras no Lūkasa pēdējām stundām pagāja, stiepjot smago tērpu augšā uz trešo līmeni. Bērni bija palīdzējuši, bet, uztraukdamās par gaisu augšstāvā, Džuljeta bija likusi viņiem apstāties līmeni zemāk. Solo viņai palīdzēja uzvilkt tērpu jau otro reizi divu dienu laikā. Viņš to drūmi nopētīja.

„Vai tu esi pārliecināta, ka gribi to darīt?”

Viņa pamāja un paņēma hermētiskās lentes segu. Varēja dzirdēt, kā vienu līmeni zemāk Riksons komandē vienu no zēniem, lai tas nomierinātos.

„Mēģini neuztraukties!” Džuljeta teica Solo. „Kas būs, būs. Bet man jāmēģina!”

Solo sarauca pieri un pakasīja zodu. Tad pamāja. „Tu esi pieradusi pie saviem cilvēkiem,” viņš teica. „Tur droši vien tāpat būsi laimīgāka.”

Džuljeta pasniedzās un paspieda viņa roku ar vienu biezajā cimdā tērpto plaukstu. „Nav jau tā, ka te es jutos nožēlojami; vienkārši es tā justos, ja zinātu, ka ļāvu viņam iziet ārā, nemēģinot neko darīt.”

„Un es jau sāku pierast pie tevis,” Solo pagrieza galvu sānis, pieliecās un pacēla no grīdas viņas ķiveri.

Džuljeta pārbaudīja savus cimdus, vēlreiz pārliecinājās, ka viss bija cieši notīts, un paskatījās augšup. Kāpiens līdz augšai ar tērpu mugurā būs mokošs. Viņa no tā baidījās. Un tad sekos brišana pa visām tām cilvēku atliekām šerifa birojā un spraukšanās pa gaisa slūžu durvīm. Viņa paņēma ķiveri, par spīti saviem nolūkiem baidīdamās no tā, ko grasījās darīt.

„Paldies par visu!” Džuljeta teica. Viņai bija sajūta, ka viņa darīja kaut ko vairāk, nekā vienkārši atvadījās. Viņa zināja, ka pastāvēja ļoti liela iespēja, ka viņa brīvprātīgi darīja to, ko pirms vairākām nedēļām bija mēģinājis panākt Bernards. Viņas tīrīšana bija atlikta, bet nu viņa atkal pie tās grasījās atgriezties.

Solo pamāja un apgāja viņai riņķī, lai pārbaudītu mugurpusi. Viņš uzsita pa līmlenti, pievilka apkakli. „Ir labi,” viņš teica, balsij aizlūstot.

„Parūpējies par sevi, Solo!” Džuljeta pasniedzās un uzsita viņam pa plecu. Viņa bija nolēmusi nest ķiveri vēl vienu kāpņu posmu, un tikai tad likt to galvā, lai ietaupītu gaisu.

„Džimijs,” viņš teica. „Man liekas, ka tagad saukšu sevi atkal par Džimiju.”

Viņš uzsmaidīja Džuljetai. Smaidīdams skumji pašūpoja galvu.

„Es vairs nebūšu viens,” viņš teica.

80

Džuljeta izspraucās caur gaisa slūžu durvīm un devās augšā pa rampu, ignorēdama mirušos sev visapkārt, vienkārši koncentrēdamās uz katru nākamo soli, un grūtākais bija galā. Palika tikai atklātais lauks un šur tur izkaisītās, mirstīgās atliekas, kuras viņa tagad labprāt būtu redzējusi kā laukakmeņus. Atrast ceļu nebija grūti. Viņa vienkārši pagrieza muguru tālumā drūpošajai metropolei, kam tik sen bija izgājusi pretī, un sāka iet pretējā virzienā.

Izvēloties ceļu caur šo ainavu, šķita, ka ik pa laikam pavīdošie mirušie tagad viņu skumdināja vairāk nekā iepriekšējā gājiena laikā, viņu nāves šķita traģiskākas tagad, kad viņa kādu laiku bija padzīvojusi to mājās. Džuljeta centās tos netraucēt, gāja garām, izrādot cieņu, ko tie bija pelnījuši, vēlēdamās, kaut varētu palīdzēt vairāk, nekā tikai jūtot žēlumu pret viņu likteni.

Ar laiku viņu kļuva arvien mazāk, un Džuljeta palika vienatnē ar ainavu. Raušoties augšā vēju appūstajā kalnā, smilšu sišanās pret viņas ķiveri kļuva savādi pazīstama un, lai cik dīvaini tas nebūtu, mierinoša. Lūk, šī bija pasaule, kurā viņa dzīvoja, kurā viņi visi dzīvoja! Caur skaidro ķiveres kupolu viņa redzēja visu tik skaidri, cik vien iespējams. Pār debesjumu skrēja nikni un pelēki mākoņi, uz visām pusēm pa zemi vēlās smilšu sienas, stūraini akmeņi izskatījās, it kā būtu atšķelti no kāda lielāka gabala, varbūt to izdarīja mašīnas, ar ko radīti šie kalni.

Sasniegusi virsotni, Džuljeta apstājās, lai aplūkotu ainavu visapkārt. Augšā bija spēcīgs vējš; tas triecās pret viņas stāvu. Viņa iepleta kājas, lai nostātos stabili un vējš to neapgāztu un skatījās lejup uz ieliekto zemes loku savā priekšā, uz savu māju plakano jumtu. Viņu pārņēma sajūsmas un baiļu sajaukums. Zemā saule tikko skāra attālākos kalnus, un sensoru tornis lejā joprojām bija ēnā, tur joprojām bija nakts. Viņa paspētu. Taču, pirms doties lejā pa kalnu, Džuljeta apbrīnoja tālumā izkaisītos ieliekumus, kas stiepās līdz pat horizontam. Tie izskatījās gluži kā elevatoru shēma — piecdesmit vienmērīgi izvietoti ieliekumi.

Un pēkšņi pār viņu nāca skaudra atklāsme, ka neskaitāmi citi cilvēki netālu tūlīt uzsāks jaunu dienu. Dzīvi cilvēki. Vairāk elevatoru nekā tikai viņas un Solo. Elevatori, kuros neviens neko nenojauš, pilni ar cilvēkiem, kas mostas, lai dotos uz darbu, ietu uz skolu, vai varbūt pat tīrīt.

Viņa apgriezās ap savu asi un uzņēma šo skatu sevī, prātodama, vai varētu būt, ka ārā, šajā ainavā tieši šobrīd atradās vēl kāds tāds pats kā viņa, uzvilcis tādu pašu tērpu, caur viņa prātu joņojam pilnīgi citādām bailēm. Ja viņa varētu sasaukt šo cilvēku, viņa to darītu. Ja viņa varētu pamāt visiem noslēptajiem sensoriem, viņa to darītu.

Lūkojoties no šāda augstuma, pasaule ieguva pilnīgi citu mērogu, citu apjomu. Pirms dažām nedēļām viņas dzīve tika izmesta mēslainē, un tā droši vien tā arī būtu beigusies — ja ne māju priekšā esošajā kalna nogāzē, tad noteikti elevatora septiņpadsmit applūdušajos dziļumos. Tomēr tā nebija izdzisusi. Tā droši vien beigsies šeit, šajā rītā kopā ar Lūkasu. Ja viņas nojauta izrādīsies kļūdaina, viņi kopā sadegs gaisa slūžās. Vai arī gulēs kalna ielocē un aizies bojā kā pāris; pāris, kā draudzība radusies izmisīgās, naksnīgās sarunās un pārvērtusies ciešā, nekad neatzītā un vārdos neizteiktā saiknē starp divām pamestām dvēselēm.

Džuljeta bija sev solījusi nekad vairs nemīlēt slepenībā, vispār nekad vairs nemīlēt. Taču šoreiz bija vēl ļaunāk — viņa to bija slēpusi pat no viņa. Pat no sevis.

Varbūt runāja nāves tuvums, kaulainā kaisīja pret viņas ķiveri smiltis un toksīnus. Kāda gan tam visam bija nozīme, ja pasaule bija tik plaša un piepildīta? Dzīve viņas elevatorā droši vien turpināsies. Tā noteikti turpināsies citos elevatoros.

Viņu aizķēra spēcīga vēja brāzma un gandrīz izrāva no rokām salocīto segu. Džuljeta izslējās, sadūšojās un uzsāka daudz vienkāršāko kāpienu lejup uz mājām. Viņa devās lejup pa nogāzi, kur redzamais piezemēja prātu un ieleja skumdināja, bet pasargāja no kodīgajiem vējiem. Viņa sekoja ielocei, kurā sastapās divi kalni, un pa līkumotu taku devās lejup pretī skumjajam skatam uz pāri, kas gulēja visu acu priekšā un iezīmēja viņas izšķirošo, izmisīgo un nogurdinošo ceļu mājup.

PIE rampas viņa ieradās agri. Apkārt neviena nebija, saule joprojām slēpās aiz kalniem. Steidzoties lejup pa nogāzi, viņa prātoja, ko kāds padomātu, ja caur sensoriem ieraudzītu viņu nākam pretī uz elevatoru.

Rampas apakšā Džuljeta nostājās pie smagajām tērauda durvīm un gaidīja. Viņa pārbaudīja hermētiskās lentes segu, prātā vēlreiz pārdomāja, kas darāms. Viņas kāpiena laikā, trakajos sapņos, gājienā pa mežonīgo ārpasauli viņa bija pārcilājusi visus iespējamos scenārijus. Un teica sev, ka viss izdosies. Ideja bija skaidra. Vienīgais iemesls, kāpēc neviens neizdzīvoja tīrīšanā, bija tādēļ, ka neviens nesaņēma palīdzību; viņi nevarēja ņemt līdzi darbarīkus vai kādus resursus, bet Džuljetai tie bija.

Šķita, ka laiks apstājies. Tas bija kā viņas smalkais un mīļais pulkstenītis reizēs, kad viņa to bija aizmirsusi uzgriezt. Rampas malā iesprostotā augsne nepacietīgi svārstījās reizē ar viņu, un Džuljeta iedomājās, vai tīrīšana varētu būt atcelta, vai viņa te nomirs viena. Viņa iedomājās, ka tā pat būtu labāk. Viņa dziļi ieelpoja, vēlēdamās, kaut būtu paņēmusi līdzi vairāk gaisa, lai katram gadījumam pietiktu arī atpakaļceļam. Taču viņa bija pārāk satraukta par to, ka tīrīšana notiks, lai apsvērtu citu varbūtību. Pēc ilgas gaidīšanas, nerviem saspringstot un sirdij salecoties, Džuljeta izdzirdēja iekšā troksni — metāla mehānismu skrāpēšanos.

Džuljeta saspringa, pa rokām skraidīja drebuļi, saspringa rīkle. Tas mirklis bija klāt. Viņa pārnesa svaru no vienas kājas uz otru, klausīdamās, kā skrāpējās vareno durvju mehānisms, kas gatavojās izmest ārā nabaga Lūkasu. Viņa daļēji atlocīja hermētisko segu un gaidīja. Viss notiks ātri. Viņa to zināja. Viņa visu kontrolēs. Neviens nevarēs ienākt un viņu apturēt.

Griezīgi iečīkstēdamās pavērās elevatora astoņpadsmit durvis, un ietrieca viņai sejā argona mutuļus. Džuljeta ienira tajos. Viņa, neko neredzēdama, devās uz priekšu, izstiepusi rokas, taustīdamās, segai trokšņaini sitoties pret krūtīm. Viņa gaidīja, ka uzskries viņam virsū, ka būs jācīnās ar satrauktu un izbiedētu vīrieti; Džuljeta bija sagatavojusies turēt viņu un cieši ietīt segā, bet durvīs neviena nebija — neviens necentās tikt laukā, izbēgt no gaidāmās liesmu elles.

Džuljeta praktiski ievēlās gaisa slūžās; viņas ķermenis gaidīja pretestību kā zābaks uz pēdējā pakāpiena aptumšotās kāpnēs, bet tā vietā atdūrās pret tukšu gaisu.

Kamēr argons izklīda, un durvis sāka slīdēt ciet, viņā uzliesmoja sīka cerība, maza fantāzija, ka nekādas tīrīšanas nebūs. Ka durvis vienkārši atvērās viņai un sveica viņu atkal mājās. Varbūt kāds bija ieraudzījis viņu nākam un bija izmantojis iespēju — viņai ticis piedots un viss atkal būs labi...

Taču, kolīdz Džuljeta spēja saskatīt caur izklīstošo gāzi, viņa saprata, ka tā nenotiks. Gaisa slūžu vidū, rokas uz augšstilbiem atbalstījis, un tupēdams uz ceļiem, sēdēja vīrietis tīrīšanas aizsargtērpā un skatījās uz iekšējām gaisa slūžu durvīm.

Lūkass.

Džuljeta pieskrēja pie viņa, kolīdz telpā atmirdzēja gaisma, uguns caurulēm izspļaujot liesmas, kas atspīdēja mirgojošajā plastmasā. Durvis aiz viņas aizcirtās ciet, ieslēgdamas viņus abus iekšā.

Džuljeta atkratīja vaļā salocīto segu un vicināja apkārt, lai viņš to varētu redzēt, lai viņš zinātu, ka nav viens.

Šoks bija redzams pat caur tērpu. Lūkass salēcās, rokas izbīlī pacēlās gaisā pat mirklī, kad visapkārt sāka šaudīties liesmas.

Viņa pamāja, zinādama, ka caur tīro kupolu redzama viņas seja pat, ja viņa tā seju neredzēja. Ar plašu vēzienu, ko viņa prātā bija izmēģinājusi tūkstošiem reižu, viņa pārklāja segu pār viņa galvu un aši nometās ceļos, apsegdama arī sevi.

Zem hermētiskās lentes bija tumšs. Temperatūra ārpusē kāpa. Viņa mēģināja kliegt Lūkasam, ka viss būs kārtībā, bet balss skanēja apslāpēta pat pašas ķiverē. Bāzdama segas malas zem ceļgaliem un pēdām, Džuljeta grozījās, līdz tās bija cieši piespiestas pie grīdas. Viņa pasniedzās uz priekšu un mēģināja pabāzt materiālu arī zem viņa, lai pārliecinātos, ka viņa mugura bija pilnībā apsegta.

Šķita, ka Lūkass saprata, ko viņa darīja. Viņš uzlika savas cimdotās rokas uz viņējām un nomierināja tās. Džuljeta juta, cik viņš bija nekustīgs, cik mierīgs. Viņa nespēja noticēt, ka viņš bija izlēmis gaidīt, bija izvēlējies sadegt nevis tīrīt. Viņa nespēja atcerēties nevienu gadījumu, kad kāds būtu pieņēmis šādu lēmumu. Tas viņu satrauca, kamēr viņi abi tumsā saspiedās ciešāk, visam kļūstot arvien karstākam.

Liesmas laizīja hermētisko lenti, ar jūtamu spēku triekdamās pret pārklāju kā trauksmains vējš. Temperatūra uzšāvās gaisā — no Džuljetas virslūpas un pieres pilēja sviedri pat par spīti visam uzlabotajam tērpa pārklājumam. Ar segu nepietiks. Tā neizglābs Lūkasa dzīvību viņa tērpā. Džuljetas sirds baiļojās tikai par viņu, lai gan pašas āda arī sāka uzkarst.

Šķita, ka viņas panika pārņēma arī Lūkasu vai varbūt viņš dedzināšanu juta vēl spēcīgāk. Viņa rokas drebēja. Un tad viņa burtiski juta, kā viņš sajūk prātā, pārdomā, sāk degt. Ar viņu kaut kas notika.

Lūkass viņu atgrūda. Viņus sargājošajā kupolā ielija spilgta gaisma, jo viņš spārdīdamies sāka līst no tā ārā.

Džuljeta kliedza, lai viņš apstātos. Viņa kārpījās Lūkasam pakaļ, ķerdama pēc viņa rokas, pēc kājas, pēc zābaka, bet viņš spēra pretī, sita ar dūrēm, nevaldāmi mēģināja tikt prom.

Pārklājs noslīdēja no viņas ķiveres, un gaisma gandrīz padarīja aklu. Viņa sajuta ārkārtīgo karstumu, dzirdēja, kā ķiveres kupols sāk pakšķēt un izdot skaņas, redzēja, kā pie sejas paceļas un izveidojas burbulis. Viņa vairs neredzēja Lūkasu, nejuta viņu savā tuvumā — viņa redzēja tikai žilbinošu gaismu un juta dedzinošu karstumu, kas applaucēja ik vietā, kur tērps saskārās ar ķermeni. Viņa iekliedzās sāpēs un pārrāva segu pār galvu, apklādama plastmasas kupolu.

Un liesmas turpināja ārdīties.

Viņa nejuta Lūkasu. Viņa to neredzēja. Vairs nebija nekādu izredžu viņu atrast. Kā tūkstoš naži visu ķermeni graizīja apdegumi. Džuljeta sēdēja viena pati zem plānās aizsargkārtas, karsdama un ciezdama mežonīgās liesmas, un raudāja karstas asaras. Viņas ķermenis raustījās šņukstos un dusmās, nolādēdams uguni, sāpes, elevatoru, visu pasauli.

Līdz beidzot — asaras izsīka, un degviela izbeidzās. Vārošā temperatūra nokrita līdz plaucējošai, un Džuljeta varēja droši nokratīt kūpošo pārklāju. Āda likās kā aizdedzināta. Tā svila visur, kur iekšpusē saskārās ar tērpu. Viņa meklēja Lūkasu un saprata, ka tālu nebija jāmeklē.

Viņš gulēja, atspiedies pret durvīm, dažās vietās, kur tērps nebija izjucis, tas bija pārogļojies un atdalījies plānās plēksnēs. Ķivere joprojām bija savā vietā, aiztaupot Džuljetai šausmīgo skatu uz viņa seju, bet tā bija izkususi un salocījusies daudz ļaunāk nekā viņas kupols. Viņa pierāpoja tuvāk, apzinādamās, ka aiz viņas atvērās durvis, ka viņi nāca tai pakaļ, ka viss bija galā. Viņa bija piedzīvojusi sakāvi.

Džuljeta šņukstēja, ieraudzījusi apdegušās viņa ķermeņa daļas, kuras nesedza tērpa un oglekļa auduma kārtas. Viņa roka bija pārogļojusies melna. Viņa vēders — savādi piepūties. Viņa sīkās plaukstas, tik mazas, tievas un nodegušas līdz...

Nē.

Džuljeta nesaprata. Viņa ieraudājās atkal. Tad saņēma savu burbuļiem klāto ķiveri cimdotajās un kūpošajās rokās un iekliedzās šokā, dusmu un svēta atvieglojuma sajaukumā.

Tas nebija Lūkass, kas miris gulēja viņas priekšā.

Tas bija cilvēks, kas nebija pelnījis nevienu viņas asaru.

81

Elevators 18

Apziņa uzplūda un pagaisa, tāpat kā neregulāri sāpju dūrieni no apdedzinājumiem.

Džuljeta atcerējās mutuļojošu miglu, zābakus, kas mīņājās visapkārt, atcerējās, ka pati uz sāniem gulējusi gaisa slūžu cepeškrāsnī. Viņa vēroja, kā pasaule sašķobās, kamēr viņas sasodītā ķivere kusdama turpināja liekties uz viņas pusi. Tad viņa ievēroja uzmirdzam spožu sudraba zvaigzni, kas šūpojās un kustējās aiz kupola. Caur ķiveri uz viņu paskatījās Pīters Billingss, sakratīja viņas applaucētos plecus un sauca apkārtējiem, teikdams, lai tie nāktu palīgā.

Viņi Džuljetu pacēla un, sviedriem pilot no sejām, iznesa no kūpošās telpas, viņas ķermenis tika izgriezts no izkusušā tērpa.

Džuljeta kā rēgs peldēja caur savu veco kabinetu. Noguldīta uz muguras, zem viņas čīkstot maziem ritenīšiem, Džuljeta slīdēja garām tērauda restu rindām un tukšam solam tukšā kamerā.

Viņi to nesa uz riņķi.

Lejup.

Viņa pamodās no savas sirds pīkstēšanas, no šīm ierīcēm, kas viņu pārbaudīja, no vīra, kas bija ģērbies kā viņas tēvs.

Viņš bija pirmais, kas pamanīja, ka viņa pamodusies. Viņa uzacis pacēlās, sejā parādījās smaids, un viņš pamāja kādam sev aiz muguras.

Un tur bija arī Lūkass, viņa seja — tik pazīstama un reizē sveša — parādījās viņas aizmiglotā skata priekšā. Viņa juta tā plaukstu savējā. Un zināja, ka tā tur jau bijusi labu laiku, ka viņš te jau ilgi gaidījis. Viņš raudāja un smējās, glaudīja viņas vaigu. Džūla gribēja zināt, kas te tik smieklīgs. Kas te tik skumjš. Lūkass vienkārši pakratīja galvu, kamēr viņa atkal ieslīga miegā.

SLIKTĀKAIS pat nebija tas, ka apdegumi bija dziļi; bet tas, ka tie bija visur.

Atveseļošanās laiks pagāja ieslīgstot un iznirstot no pretsāpju līdzekļu radītās miglas.

Viņa atvainojās katru reizi, kad satika Lūkasu. Visi bija tik satraukti. Atnāca Pīters. No dziļumiem bija atsūtīts kaudzēm zīmīšu, bet nevienam nebija ļauts nākt augšā. Pie viņas nedrīkstēja nākt neviens, izņemot vīrieti, kas bija ģērbies kā viņas tēvs un sievieti, kas atgādināja viņas māti.

KAD viņi ļāva, Džuljetas prāts noskaidrojās ātri.

Viņa iznira no kaut kā dziļam sapnim līdzīga — veselas nedēļas miglā, murgi par slīkšanu un degšanu, par gājienu ārā, par dučiem elevatoru, kas bija tādi paši kā viņas. Zāles bija savaldījušas sāpes, bet arī notrulinājušas viņas apziņu. Džuljeta neiebilda pret sāpēm un sūrstēšanu, ja tas nozīmēja, ka viņa varēs atgūt savu saprātu. Šāds darījums nebija jāapsver ilgi.

„Hei!”

Viņa nolieca galvu sānis — un tur stāvēja Lūkass. Vai tad viņš te nebija atradies visu laiku? Pieliecoties uz priekšu, viņam no krūtīm noslīdēja sega, viņš saņēma Džuljetas roku. Tad pasmaidīja.

„Tu izskaties labāk.”

Džuljeta aplaizīja lūpas. Rīkle bija izkaltusi.

„Kur es esmu?”

„Trīsdesmit trešā stāva slimnīcā. Tikai nesatraucies! Vai gribi, lai kaut ko atnesu?”

Viņa papurināja galvu. Tā bija vienreizēja sajūta — atkal spēt kustēties, atbildēt vārdiem. Viņa mēģināja paspiest Lūkasa plaukstu.

„Man sūrst visas malas,” viņa vāri teica.

Lūkass iesmējās. Izskatījās, ka, to dzirdot, viņš jūtās atvieglots. „Varu derēt.”

Viņa pamirkšķināja acis un paskatījās uz Lūkasu. „Trīsdesmit trešajā ir slimnīca?” Viņa tikai tagad aptvēra, ko dzirdējusi.

Viņš drūmi pamāja. „Piedod, bet šī ir labākā visā elevatorā! Un te tu esi drošībā. Bet par to aizmirsti! Atpūties! Es aiziešu, pasaukšu māsiņu.”

Viņš piecēlās, no klēpja izslīdēja un krēslā starp segu un spilveniem ievēlās bieza grāmata.

„Kā tev šķiet, vai varēsi ieēst?”

Viņa pamāja, tad pavērsa seju pret griestiem un spilgtajām gais-mām — viss atgriezās, atmiņas uzpeldēja viena pēc otras kā sāpju dūrieni uz ādas.

VIŅA dienām ilgi lasīja salocītās zīmītes un raudāja. Lūkass sēdēja viņai līdzās, uzlasīdams tās, kas nokrita uz grīdas kā papīra lidmašīnas, kas nomestas no kāpņu laukumiem. Lūkass atkal un atkal atvainojās, neskaidri murminādams, it kā to būtu nodarījis viņš. Džuljeta tās visas pārlasīja vairākas reizes, mēģinādama saprast, kuri vairs nebija starp dzīvajiem un kas joprojām parakstīja savas zīmītes. Viņa nespēja noticēt šausmīgajai ziņai par Noksu. Dažas lietas bija likušās mūžīgas gluži kā lielās kāpnes. Džuljeta sēroja par viņu un par Marku, izmisīgi vēlējās satikt Sērliju, bet viņai tika teikts, ka nedrīkstot.

Kad izdzisa gaismas, viņu apciemoja rēgi. Džuljeta tad pamodās saraudātām acīm uz mitra spilvena, un Lūkass glāstīja viņas pieri un teica, ka viss būšot labi.

BIEŽI iegriezās Pīters. Katrreiz Džuljeta viņam pateicās. Visu bija izdarījis Pīters. Viņš bija pieņēmis lēmumu. Lūkass viņai izstāstīja par kāpnēm, par savu gājienu uz tīrīšanu, par to, ka abi izdzirdējuši viņas balsi Pītera rācijā, sapratuši, ko nozīmējis tas, ka viņa esot dzīva.

Pīters bija riskējis un ieklausījies. Un tas viņus abus ar Lūkasu bija novedis līdz sarunai. Lūkass viņam bija izstāstījis aizliegtas lietas, tāpat taču nekas ļaunāks ar viņu vairs nevarēja notikt; izstāstījis kaut ko, kas Džuljetu samulsināja — ka viņa esot bijusi kā bīstams vīruss, lipīga saaukstēšanās. Radio esot izkliedzis ziņojumus par Mehāniskās ļaužu padošanos. Bernards tik un tā piespriedis viņiem nāves sodu.

Un Pīteram bija jāpieņem lēmums. Vai viņš bija augstākā likuma vara, vai arī parādnieks tiem, kas viņu par to padarījuši? Vai viņš darīs to, kas bija pareizi, vai to, ko no viņa gaidīja? Bija tik viegli izpildīt pavēles, bet Pīters Billingss bija godavīrs. To viņam kāpnēs pateica Lūkass. Lūkass teica, ka viņus abus te nolicis liktenis, bet viņu tālākā rīcība noteiktu, kas viņi ir patiesībā. Tā būtu viņu būtība.

Viņš bija pateicis Pīteram, ka Bernards nogalinājis cilvēku, ka viņam esot pierādījumi. Lūkass nebija nodarījis neko tādu, lai būtu pelnījis nāvi.

Pīters piebilda, ka visa IT apsardze līdz pat pēdējam vīram bijusi simts stāvus zemāk. Augšā bijis tikai viens šaujamierocis. Tikai viens likums.

Viņa likums.

82

Pēc vairākām nedēļām Elevators 18

Visi trīs sēdēja ap sanāksmju galdu; Džuljeta piekārtoja marles apsēju uz rokas, lai piesegtu atklājušos rētaudu pleķīti. Kombinezons, ko tie bija viņai iedevuši, bija vaļīgs, lai sāpētu pēc iespējas mazāk, bet zem apakškrekla āda kņudēja visur, kur tas pieskārās. Viņa sēdēja vienā no mīkstajiem krēsliem un, pastumdamās ar pirkstgaliem, braukāja ar to uz priekšu un atpakaļ, nepacietīga, jau gatava iet no šejienes prom. Taču Lūkasam un Pīteram bija padomā kaut kas pārrunājams. Viņi bija pavadījuši Džuljetu tik tuvu līdz izejai, tik tuvu lielajām kāpnēm tikai, lai apsēdinātu šajā telpā. „Lai parunātu zem sešām acīm? viņi bija teikuši. Viņu sejas izteiksmes darīja Džuljetu nervozu.

Kādu brīdi visi klusēja. Pīters izmantoja iespēju aizsūtīt kādu tehniķi pēc ūdens, bet, kad krūka tika atnesta, un glāzes piepildītas, neviens nepasniedzās, lai padzertos. Lūkass un Pīters nervozi saskatījās. Džuljetai jau bija apnicis gaidīt.

„Nu, kas par lietu?” viņa jautāja. „Vai varu iet? Tāda sajūta, ka jūs šo velkat dienām ilgi.” Viņa paskatījās uz savu pulksteni, pakratīja roku, lai tas noslīdētu no apsēja, kas sedza plaukstas locītavu, un viņa varētu ieskatīties ciparnīcā. Viņa uzmeta skatienu pretī pie galda sēdošajam Lūkasam, un viņai nāca smiekli, skatoties viņa raižpilnajā sejas izteiksmē. „Vai jūs grasāties mani te turēt visu mūžu? Esmu visiem dziļumos pateikusi, ka pie viņiem ieradīšos rīt vakarā.”

Lūkass pagriezās pret Pīteru.

„Nu, puiši, spļaujiet laukā! Kas jums nedod mieru? Ārsts teica, ka varu droši doties ceļojumā uz leju, un es jums jau teicu, ka vērsīšos pie Mārša un Henka, ja būs kādas problēmas. Ja nekustēšos kaut kad tagad, nokavēšu kā likts.”

„Nu labi,” nopūties teica Lūlcass. Radās iespaids, ka viņš atmetis cerības, ka Pīters varētu sākt runāt pirmais. „Ir pagājušas dažas nedēļas...” „Un jūs abi esat radījuši iespaidu, ka pagājuši vairāki mēneši,” viņa grozīja mazo podziņu ciparnīcas sānā, un atkal atskanēja senie tikšķi, it kā nekad nebūtu apklusuši.

„Vienkārši,” Lūkass nokremšļojās, „mēs nevarējām atdot tev visas zīmītes, kas tika tev nosūtītas.” Viņš caur pieri paskatījās uz Džuljetu, izskatīdamies vainīgs.

Džuljetas sirds pagrima. Viņa saliecās uz priekšu, gaidīdama turpinājumu. No viena skumja saraksta otrā būs jāpārvieto vairāk vārdu...

Lūkass pacēla plaukstas. „Nekā tamlīdzīga,” viņš aši piebilda, pamanījis viņas sejā raizes. „Vai dieniņ, piedod, nekā tamlīdzīga!”

„Labas ziņas,” teica Pīters. „Apsveikumu zīmītes.”

Lūkass uzmeta viņam tādu skatienu, kas sacīja, ka Džuljetai varētu šķist citādi.

„Nu... tās ir ziņas!' Viņš pār galdu ieskatījās Džuljetas acīs. Lūkasa rokas bija saliktas viņa priekšā uz galda, noliktas uz saskrāpētā koka, tāpat kā viņai. Likās, ka viņi abi varētu tās pavirzīt par dažiem centimetriem, līdz tās saskartos, līdz pirksti savītos. Tas liktos tik dabiski pēc tam, kad jau nedēļām ilgi tā bija darīts. Tas taču bija dabiski, ka satraukušies draugi slimnīcās tā darīja, vai ne? Džuljeta par to prātoja, kamēr Lūkass un Pīters stāstīja kaut ko par vēlēšanām.

„Pagaidiet! Ko?” viņa samirkšķināja acis un pacēla skatienu no viņa rokām. Prāts vēl tikai aptvēra tikko dzirdēto.

„Tas bija tāds brīdis,” skaidroja Lūkass.

„Visi runāja tikai par tevi,” teica Pīters.

„Atkārto vēlreiz!” viņa teica. „Ko tu teici?”

Lūkass dziļi ievilka elpu. „Bernards bija vienīgais kandidāts. Kad izsūtījām viņu tīrīt, vēlēšanas tika atceltas. Bet tad izplatījās ziņa par tavu brīnumaino atgriešanos, un cilvēki tik un tā nāca balsot...” „Daudz cilvēku,” piebilda Pīters.

Lūkass pamāja. „Tas bija pamatīgs pavērsiens. Vairāk nekā puse elevatora.”

„Jā, bet... mērs” Viņa iesmējās un pārskrēja ar acīm pār saskrāpēto sanāksmju galdu, uz kura nebija nekā, izņemot neskartās ūdens glāzes. „Vai tad nav nekā, kas man būtu jāparaksta? Kāds oficiāls veids, kā no šīm muļķībām atteikties?”

Abi vīrieši saskatījās.

„Redzi, tur jau tā lieta!” iesāka Pīters.

Lūkass pakratīja galvu. „Es taču tev teicu...”

„Mēs cerējām, ka tu piekritīsi.”

„Es? Mērs?” Džuljeta sakrustoja rokas uz krūtīm un sāpīgi atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņa smējās. „Jūs laikam jokojat. Es nezinu pilnīgi neko par...”

„Tev arī nebūtu jāzina,” paliecies uz priekšu, teica Pīters. „Tev būs kabinets, tu paspied rokas, paraksti dažus dokumentus, liec cilvēkiem justies labāk...”

Lūkass paplikšķināja viņam pa roku un nošūpoja galvu. Džuljeta juta pār muguru pārskrienam karstumu, kas lika viņas rētām un brūcēm ieniezēties spēcīgāk.

„Ir tā,” Lūkass teica, kad Pīters atgāzās savā krēslā. „Mums tevi vajag. Augšā ir varas vakuums. Pīters savā amatā nostrādājis ilgāk par visiem, un tu zini, cik ilgi tas ir.”

Viņa klausījās.

„Vai atceries, par ko runājām visas tās naktis? Atceries, kā stāstīji, kāds ir tas otrs elevators? Vai tu saproti, cik tuvu mēs tam bijām?”

Viņa iekoda lūpā, pasniedzās pēc vienas no glāzēm un krietni padzērās ūdeni. Skatīdamās pār glāzes malu, Džuljeta gaidīja, ko viņš teiks tālāk.

„Mums ir iespēja, Džūla! Saturēt šo vietu kopā. Atgriezt to atpakaļ uz...”

Viņa nolika glāzi un pacēla roku, lai viņu apturētu.

„Ja mēs to darām,” viņa tiem vēsi teica, ieskatīdamās te vienā, te otrā gaidpilnajā sejā. ,Ja mēs to darām, tad darām tā, kā teikšu es.” Pīters sarauca uzacis.

„Vairs nekādas melošanas,” teica Džuljeta. „Mēs dosim iespēju patiesībai.”

Lūkass nervozi iesmējās. Pīters pašūpoja galvu.

„Klausieties!” viņa teica. „Tas nav nekāds vājprāts. Tā nav pirmā reize, kad esmu to apdomājusi. Pie velna, esmu pavadījusi nedēļas vietā, kur nebija nekā cita, ko darīt, kā vien domāt"

„Patiesība?” Pīters pārjautāja.

Viņa pamāja. „Es zinu, ko jūs abi domājat. Jūs domājat, ka mums vajadzīgi meli, bailes...”

Pīters pamāja.

„Bet ko mēs varētu izgudrot vēl baisāku par to, kas patiešām ir tur ārā?” Viņa norādīja uz griestiem un pagaidīja, kamēr šī doma iegūla viņu prātos.

„Kad šīs vietas tika būvētas, galvenā doma bija tāda, ka tas mums jāpārdzīvo visiem kopā. Kopā, bet atsevišķi, nezinot vienam par otru, lai mēs neinficētu pārējos, ja kāds no mums saslimtu. Bet es negribu paklausīt tādām komandām. Es nepiekrītu viņu pamatojumam. Es atsakos.

Lūkass pielieca galvu. „Jā, bet...”

„Tāpēc būsim mēs pret viņiem. Un ne jau pret cilvēkiem elevatoros, ne tiem, kas dienu no dienas strādā un neko nenojauš, bet gan tiem, kas sēž augšā un zina. Elevators astoņpadsmit būs citādāks. Pilns zināšanu, pilns jēgas. Padomājiet par to! Kādēļ gan manipulēt ar cilvēkiem, ja varam viņus iedvesmoti Izstāstīt viņiem, pret ko mums jāstājas. Un ļaut tam vadīt mūsu kopējo gribu.”

Lūkass pacēla uzacis. Pīters izlaida pirkstus caur matiem.

„Jums abiem vajadzētu par to padomāt.” Džuljeta atgrūdās no galda. „Nesteidzieties! Es iešu satikt savu ģimeni un draugus. Bet vai nu es piedalos, vai darbošos pret jums. Šā vai tā es izplatīšu patiesību.”

Viņa uzsmaidīja Lūkasam. Tas bija izaicinājums, bet viņš ļoti labi zināja, ka Džuljeta nejoko.

Pīters piecēlās un pavērsa plaukstas pret viņu. „Vai varam vismaz vienoties, ka līdz nākamajai tikšanās reizei nedarīsi neko pārsteidzīgu?”

Džuljeta sakrustoja rokas. Un pielieca galvu.

„Labi,” Pīters teica, izelpodams un nolaizdams rokas.

Džuljeta pagriezās pret Lūkasu. Sakniebtām lūpām viņš to pētīja, un Džuljeta varēja pateikt, ka viņš zināja. Bija tikai viens veids, kā visam virzīties uz priekšu, un tas Lūkasu biedēja līdz nāvei.

Pīters pagriezās un atvēra durvis. Viņš atskatījās uz Lūkasu.

„Vai dosi mums mirklīti?” piecēlies un piegājis pie durvīm, jautāja Lūkass.

Pīters pamāja. Viņš pagriezās un paspieda Džuljetas roku, kamēr viņa tam pateicās jau miljono reizi. Viņš piekārtoja savu zvaigzni, kas bija nedaudz sašķiebusies, un izgāja no sanāksmju telpas.

Lūkass pagāja malā, kur nebija redzams no loga, saķēra Džuljetas roku un pavilka viņu uz durvju pusi.

„Tu smejies par mani?” viņa jautāja. „Vai tu tiešām domāji, ka es vienkārši pieņemšu to darbu un...?”

Lūkass pielika plaukstu pie durvīm un aizspieda tās ciet. Džuljeta apjukusi viņā palūkojās un tad sajuta kā ap vidukli maigi apvijas viņa rokas, uzmanīdamās, lai neskartu brūces.

„Tev taisnība,” viņš nočukstēja. Tad pieliecās tuvāk un iečukstēja ausī: „Es stiepju gumiju. Negribu, lai tu ietu prom.”

Viņa elpa silti kutināja kaklu. Džuljeta atslāba. Viņa aizmirsa, ko bija gribējusi teikt. Tad vienu roku uzlika viņam uz muguras, bet otru apvija ap kaklu. „Tas nekas,” viņa teica, atvieglota dzirdēt, ka beidzot viņš to atzinis. Un viņa juta, kā viņš trīsēja, dzirdēja viņa īsās un saraustītās izelpas.

„Tas nekas,” viņa nočukstēja atkal, piespiezdama savu vaigu viņējam, mēģinādama viņu mierināt. „Es nekur nepazudīšu...”

Lūkass atliecās, lai paskatītos uz viņu. Džuljeta redzēja Lūkasu pētām viņas seju, viņa acīs saskrienam asaras. Viņš bija sācis trīcēt. Džuljeta juta to viņa rokās, viņa mugurā.

Kad Lūkass pievilka Džuljetu tuvāk un piespieda savas lūpas viņējām, viņa saprata, ka juta viņā ne jau bailes vai paniku. Tas bija uztraukums.

Viņa šņukstēdama ļāvās skūpstam, galvā saskrējušais reibums bija labāks nekā visas ārstu zāles. Tas aizskaloja jebkādas sāpes, ko varētu radīt viņa rokas, piespiestas pie viņas muguras. Viņa nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi jutusi lūpas, piespiestas savējām. Viņa atbildēja skūpstam, un pārāk drīz tas jau bija galā. Lūkass atkāpās un saņēma viņas plaukstas savējās, tad pameta nervozu skatienu uz loga pusi.

„Tas ir... ē...!”

„Tas bija jauki,” viņa teica, paspiezdama viņa pirkstus.

„Mums droši vien vajadzētu...” viņš pameta ar zodu uz durvju

pusi.

Džuljeta smaidīja. „Jā. Droši vien.”

Caur IT vestibilu Lūkass viņu pavadīja līdz kāpņu laukumam. Tur jau gaidīja tehniķis, turēdams viņas plecu somu. Džuljeta redzēja, ka Lūkass, uztraukdamies par viņas rētām, nopolsterējis plecu lenci ar lupatām.

„Un tu esi pārliecināta, ka tev nevajag pavadoni?”

„Man nekas nenotiks,” viņa teica, atglauzdama matus aiz auss. Viņa savilka somu augstāk uz pleca. „Tiksimies apmēram pēc nedēļas.”

„Tu vari man piezvanīt,” viņš teica.

Džuljeta iesmējās. „Es zinu.”

Viņa saņēma Lūkasa roku un paspieda to, tad pagriezās pret lielajām kāpnēm. Kāds garāmgājējs sveicinādams pielieca galvu. Viņa to nepazina, tomēr atbildēja sveicienam. Pagriezās citas galvas, lai nolūkotos Džuljetā. Viņa pagāja tiem garām un uzlika roku garajam, izliektajam tērauda stienim, kas izvijās caur elevatora sirdi, kas turēja kopā šos ieliektos un nodilušos pakāpienus, kamēr tos deldēja viena dzīve pēc otras. Un Džuljeta pacēla zābaku, lai spertu tik ilgi gaidītā ceļojuma pirmo soli...

„Hei!”

Nopakaļ sauca Lūkass. Viņš pārskrēja pār kāpņu laukumu, apjukumā saraucis uzacis. „Man likās, ka tu iesi lejā satikt savus draugus.”

Džuljeta viņam uzsmaidīja. Garām pagāja nesējs, apkrāvies smagām nastām. Džuljeta iedomājās, cik daudz slogu pavisam nesen novēlušies no viņas pleciem.

„Vispirms ģimene,” viņa Lūkasam teica. Džuljeta paskatījās augšup varenajā šahtā, ap ko griezās rosīgā elevatora dzīve, un uzlika zābaku uz nākamā pakāpiena. „Man vispirms jāsatiek mans tēvs.”

Epilogs

Elevators 17

„Trīsdesmit divi!”

Elīza dancoja pa dziļumu pakāpieniem, elpai viļoties garos mutuļos aiz viņas, neveiklajām, jaunajām kājām skaļi blīkšķinot smagos zābakus pa mitro tēraudu.

„Trīsdesmit divi pakāpieni, Solo kungs!”

Viņa uzdipināja augšā līdz kāpņu laukumam, bet aizķērās aiz pēdējā pakāpiena un nokrita uz plaukstām un ceļiem. Elīza kādu brītiņu nekustējās, visticamāk, izlemdama vai raudās, vai tomēr ne.

Solo gaidīja, ka viņa sāks raudāt.

Tā vietā meitenīte pacēla galvu pret viņu, plati smaidīdama un likdama saprast, ka viņai nekas nekaiš. Smaida vidū rēgojās sprauga vietā, kur bija izkritis kustīgs zobs, ko vēl nebija aizstājis jauns.

„Tas iet uz leju” viņa teica, noslaucīja rokas jaunajā kombinezonā un pieskrēja pie viņa. „Ūdens tek prom!”

Solo nostenējās, kad viņa ieskrējusies ielēca tam klēpī un apskāva ap vidu. Kamēr viņa to apskāva, viņš aplika roku tai ap pleciem.

„Viss būs superīgi!”

Solo ar vienu roku pieturējās pie margām un skatījās lejup, garām vecu asiņu rūsganiem traipiem sev zem kājām, garām šīm atmiņām ūdenī, kas atkāpās tur dziļi lejā. Viņš pasniedzās pēc rācijas, ko bija piesprādzējis pie jostas. Džuljeta būs tik priecīga to dzirdēt.

„Man liekas, ka tev taisnība,” viņš teica mazajai Elīzai, noņemdams no jostas rāciju. „Man liekas, ka viss būs labi...”

Content

Hovijs Hjū Elevatora sāga-1. Vilna

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

Epilogs